Špakovs G.

Smoļskis S.

Sērija - Detektīvu pasaulē-2

Sastādītājs: G.Špakovs, S.Smoļskis

Sērija: Detektīvu pasaulē-2

Džeimss Hedlijs Čeizs. Lieks trumpis piedurknē /Tulkojis H. Jubels/

Pīters Čeinijs. Šis cilvēks ir bīstams /Tulkojis A.Eglājs/

Diks Frānsiss. Bukmeikers no Dienvidafrikas /Tulkojusi G.Kalniņa/

.

Džeimss Hedlijs Čeizs. Lieks trumpis piedurknē

Lieks trumpis piedurknē

1.nodaļa

»

Ejot pa hoteļa „Kenigshof" vestibilu ar nevērīgi plecos uzmestu ūdeļādas kažociņu, Helga Rolfa ievēroja sev cieši pievērstus sajūsminātus vīriešu skatienus. Viņi atzinīgi vērtēja viņas melno kostīmu, sarkano blūzi un ūde|ādas cepurīti. Bet vienkārša atzinība viņu vairāk nesatrauca — viņai tagad vajadzēja ko vairāk.

Helga nolika atslēgu uz portjē letes.

—   Es aizbraucu rīt, pulksten astoņos no rīta, — viņa vāciski noteica. — Parūpējieties, lai mana mašīna būtu uzpildīta ar degvielu.

—    Neuztraucieties, madam, viss tiks izdarīts. Vai ir vēl kādi citi rīkojumi?

—   Nē.

Helga sāka vilkt mugurā savu kažociņu. Izsūtāmais zēns piesteidzās viņai klāt un palīdzēja. Helga pateicās viņam ar smaidu un izgāja ārā.

Bija auksts, un debesis virs Bonnas bija svina pelēkas. Retas sniega pārslas krita uz slidenā un slapjā asfalta.

Pulkstens bija 11.35. Helga šodien bija ilgi gulējusi. Vakar vakarā pēc vakariņām viņa uzreiz devās uz savu numuru un likās gultā. Bet kas gan cits atliek vientuļai sievietei svešā pilsētā? Viņai nācās pat iedzert miegazāles. Miegs viņai bija labākās zāles pret vientulību.

5

Helga ātri gāja pa ielu un drīz vien nokļuva tirdzniecības centrā. Pastaigājoties gar vitrīnām, viņa ievēroja sev pievērstus skaudīgus sieviešu skatienus, kuriem par pamatu bija ūdeļādas kažoks — vīra dāvana. Helga zināja, ka ūdeļādas kažoks nav nemaz tik liels retums, bet viņai tas vien

mēr bija izšķērdības un elegances simbols. Un kam gan citam, izņemot dāvanas, viņas vecais vīrs vēl derīgs?

Viņa uzkavējās kādas vitrīnas priekšā, lai pavērotu sevi spogulī. Cik gadu viņai varētu dot, viņas četrdesmit trijos?

Viņa kritiski palūkojās uz savu slaido figūru, labi kopto seju ar maigo ādu un zilajām acīm, gaišajiem matiem, kas spraucās ārā no cepurītes. Viņa izskatījās pēc trīsdesmitgadīgas, īpaši tagad, kad aukstais austrumvējš sārtoja viņas vaigus.

Viņas skatiens pievērsās garam jaunam vīrietim, kurš stāvēja otrā ielas pusē un viņu vēroja. Pēc viņa beisbola cepures, melnās ādas jakas, nēsātajām džinsu biksēm un sarkanā kovboju krekla Helga atpazina tajā savu tautieti.

Jaunajam cilvēkam laikam vel nebija pat divdesmit. Viņš košļāja gumiju.

Bonna mudžēt mudžēja no amerikāņiem — studentiem, Eiropas apceļotājiem, zaldātiem atvaļinājumā un, protams, neizbēgamajiem tūristiem.

Helga jau pietiekami ilgi bija nodzīvojusi Eiropā, lai viņā izstrādātos nepatika pret viņas ceļojošajiem tautiešiem, īpaši viņu kaitināja košļājamā gumija.

Tāpēc viņa strauji pagriezās un iegāja universālveikalā.

Nopirkusi šādus tādus niekus, viņa bezmērķīgi nogāja gar letēm un atkal izgāja ārā.

Jaunais amerikānis ar košļājamo gumiju, rokas kabatās sabāzis, stāvēja, atspiedies pret laternas stabu. Helga uzmanīgi paskatījās uz viņu un pēkšņi sajuta spēcīgu seksuālu vēlmi. Šis jaunais cilvēks bija īsts jaunības iemiesojums, viss viņa veidols izstaroja valdonīgu vīrišķību. Sejas vaibstos bija jaušams kaut kas slāvisks: plati vaigu kauli, lielas acis, īss spēcīgs deguns, bet tas nebojāja viņa izskatu.

Uzmetusi jaunietim acumirklīgu skatienu, Helga pagāja viņam garām. Kas gan viņai ienācis prātā?

Šis jauneklis viņai varētu būt dēls. Viņa sadusmojās par savu interesi pret viņu.

Helga nogriezās pa kādu citu tirdzniecības centra ielu un neatskatīdamās iejuka pūlī. Kāpēc viņa nosprieda, ka viņš viņai sekos? Pavisam bērns…

Viņa apstājās pie apavu veikala. Gatavie apavi viņu neinteresēja (viņa nēsāja tikai pēc speciāla pasūtījuma izgatavotus apavus). Viņa tikai gribēja pavērties spogulī, lai noskaidrotu, vai jauneklis viņai seko. Viņš sekoja un, kad viņa uzkavējās pie vitrīnas, apstājās un atspiedās pret laternas stabu.

Helga sajuta, kā viņā uzbango karsts vilnis. Viņa vairāk nejuta aukstumu un vēju. Vai tiešām viņa viņu ir ieinteresējusi? Viņa steidzīgi gāja tālāk.

Pa ceļam viņai gadījās kafejnīca, un, pakļaujoties acumirkļa impulsam, viņa tajā iegāja, novilka cimdus un pasūtīja kafijas tasi. Viņa sev aizliedza skatīties laukā pa logu. Ar drebošiem pirkstiem viņa izņēma no paciņas cigareti un uzsmēķēja. Tā viņa nosēdēja kādu pusstundu, lai nedaudz nomierinātos. Ja jaunietis vēl joprojām viņu gaidīs, viņa to uzrunās.

12.30 viņa nodzēsa cigareti, samaksāja un izgāja ārā.

Jaunietis, rokas kabatās sabāzis, joprojām stāvēja pretējā ielas pusē un košļāja gumiju. Helga gribēja pienākt viņam klāt, taču tad pārdomāja un strauji pagriezās.

Viņu šausmināja šī soļa iespējamās sekas.

Viņa devās uz hoteli, taču paspērusi pāris soļus, atskatījās. Jaunietis viņai sekoja.

Viņu skatieni sastapās, un viņš ar vieglu smaidu sejā kā atvainodamies pieskārās savai cepurei.

—   Kas jums vajadzīgs? — jautāja Helga.

Atrodoties viņa tuvumā, viņa tik skaidri sajuta viņa valdzinājuma spēku, ka viņai sāka ļodzīties ceļgali.

Viņa smaids kļuva vēl plašāks.

—  Jūs izskatāties tik laba, mem… Viņam bija patīkama balss un laba izruna. — Jūs esat pirmā tāda amerikāniete, kuru es esmu saticis. Tikai pasakiet, un es aiziešu.

—    Nē, jūs mani nebūt neapgrūtināt, — Helga dusmojās uz sevi, ka viņas balss nodod viņas jūtas. Pēc mirkļa viņa teica:

—   Es tagad gribu paēst pusdienas. Vai jūs nesastādītu man kompāniju?

Atkal šis plašais puiciskais smaids.

—   Ar prieku, mem, es jau veselas divas dienas neesmu neko ņēmis mutē.

Helga jutās vīlusies. Pavedinošs puisis, — viņa nodomāja. — Izvēlējās vientuļu sievieti, kas pēc gadiem varētu būt viņam māte un tagad cenšas izraisīt tajā līdzjūtību.

—   Iesim, — viņa teica. — Divatā ir jautrāk pusdienot.

Viņa pagriezās un gāja uz tuvāko restorānu. Jaunietis viņai sekoja un kaut ko trallināja sev zem deguna. Bet kādēļ gan ne? Viņš taču ir godīgi nopelnījis savas pusdienas.

Iegājusi pa stikla durvīm, Helga palūkojās apkārt.

Visi galdiņi bija domāti sešām personām un brīvu nebija, visur sēdēja cilvēki.

Jaunietis, šķiet, nebūt nejutās neveikli. Viņš paņēma viņu zem elkoņa un pavadīja līdz galdiņam, pie kura sēdēja vācu laulāts pāris ar meitu un tiesāja nost cīsiņus ar skābiem kāpostiem.

Oficiants uzlika viņiem uz galda ēdienkarti.

Jaunietis bezpalīdzīgi paskatījās uz šo apdrukāto lapiņu.

—    Vai jūs zināt vācu valodu, mem? — viņš jautāja. — Man tā ir ķīniešu ābece.

Oficiants atgriezās. Helga viņam pamāja:

—    Pupiņu zupu, bifšteku ar ceptiem kartupeļiem, bet man omleti, — viņa teica. — Jā, vēl divus alus.

Oficiants nozuda.

—   Jūs runājat vāciski, mem? — jaunietis noteica ar sajūsmu. — Tas, protams, atvieglo ceļošanu. — Viņš pieliecās uz priekšu un uzlika savas smagās dūres uz galda. Mani sauca Larijs Stīvens. Es atbraucu no Nebraskas.

Iestājās pauze.

Larijs ar sajūsmu aplūkoja Helgu.

—    Vai jums nešķiet, ka jums būtu ērtāk, ja jūs noņemtu cepuri? — viņa jautāja ar vieglu ironiju balsī, un tūdaļ pat to nožēloja. Jaunietis nosarcis noņēma no galvas naģeni un nolika to uz galda.

Helga palūkojās uz viņa gaišajiem, īsi apcirptajiem matiem un atkal sajuta to pašu vēlēšanos.

—    Piedodiet, mem, es, protams) esmu tūļa. Es biju pilnīgi aizmirsis par to sasodīto cepuri.

Atnesa alu.

—   Par jums, par mani un par mūsu karogu, — teica Larijs un pacēla alus krūzi. Viņš alkatīgi dzēra ar lieliem malkiem, tad nolika pustukšo krūzi uz galda un apmierināti nopūtās. — Vēlreiz liels paldies. — Viņš atkal pasmaidīja savu puicisko smaidu. — Es jau gandrīz sāku domāt, ka esmu stabili iesēdies peļķē.

Atnesa ēdienu. Durstot savu omleti, Helga vēroja, kā Larijs notiesāja zupu un bifšteku ar kartupeļiem. Viņš ēda koncentrējies kā patiesi izsalcis cilvēks. Laiku pa laikam viņš ar pilnu muti palūkojās uz viņu un pasmaidīja. Šis smaids bija neparasti pievilcīgs.

Pie galdiņa sēdošie vācieši samaksāja un aizgāja. Larijs nolika dakšiņu.

—   Paldies, mem.

Ievērojusi nožēlu, ar kādu viņš skatījās uz savu tukšo šķīvi, Helga pasauca oficiantu.

—   Bija ļoti garšīgi, — viņa teica. — Lūdzu, vēl vienu bifšteku ar kartupeļiem.

Oficiants ar saprotošu smaidu palūkojās uz Lariju, tad paņēma tukšo šķīvi un aizgāja uz virtuvi.

—   Ko jūs viņam teicāt, mem? — ziņkārīgi vaicāja Larijs.

—   Palūdzu vēl atnest gaļu, — atbildēja Helga.

Viņš iesmējās savu puicisko smaidu.

—   Tas ir lieliski! — viņš pieliecās uz priekšu un ieskatījās viņai tieši acīs. — Ticiet man, mem, es spēšu novērtēt jūsu gādību. — Viņš pagrozīja savu gaišo galvu. — Ir nu gan dīvaini. Kad iet īpaši draņķīgi un šķiet, ka vairāk nav izejas, pēkšņi cauri mākoņiem izlaužas kāds saules stariņš. Ronnijs man to teica, bet es viņam neticēju. Tagad es zinu, ka cilvēki man vienmēr palīdzēs. — Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. — Varbūt, es arī jums kādreiz spēšu palīdzēt. Es to darītu ar prieku.

Larijam priekšā nolika šķīvi ar otru bifšteka porciju.

—   Atvainojiet, mem, tas izskatās ļoti kārdinoši.

Viņš sāka ēst, bet Helga uzsmēķēja cigareti un iegrima savās domās. Par kādu palīdzību viņš runāja? Salīdzinoši viegli ir palīdzēt cilvēkam, ja viņam ir vajadzīga nauda, taču viņai šāda palīdzība nebija vajadzīga. Viņai bija nepieciešams cilvēks, kurš spētu nedaudz kliedēt viņas vientulību, bet vai Larijs gribēs viņai palīdzēt?

Viņa atvairīja šīs domas un sāka vērot, kā Larijs iztukšo šķīvi. Beidzot viņš nolika malā nazi un dakšiņu.

—   Sen neesmu ēdis neko garšīgāku. Liels paldies jums, mem.

Helga pasūtīja oficiantam kafiju un ābolu pīrāgu.

Kad viņš atgāja no galdiņa, viņa pajautāja Larijam:

—   Ko jūs darāt Bonnā?

—   Lūk, tas ir labs jautājums, — viņš iesmējās. — Es jau arī pats to nezinu. Šajā pilsētā es nokļuvu caurbraucot, — viņš noteica, šūpojoties savā krēslā. — Man iešāvās prātā ideja, apskatīt Eiropu, pirms, kā izsakās mans vecais, es „nogruntēšos vienā vietā". Tāpēc es arī esmu šeit. Nokļuvu līdz Kopenhāgenai, no turienes aizbraucu uz Hamburgu un beidzot uz Bonnu. Visa mana nauda ir pagalam, un tagad man nāksies meklēt kādu darbu. — Pasmaidījis viņš paraustīja plecus.

Atnesa desertu. Kamēr Larijs iznīcināja ābolu pīrāgu, Helga pāris reizes iemalkoja kafiju.

—   Kā jūs cerat dabūt darbu, nezinot vācu valodu?

—   Reizēm visu var saprast bez vārdiem.

Helga palūkojās pulkstenī. Pēc 30 minūtēm viņai vajadzēja satikties ar viņas vīra advokātu.

—   Vai jūs negribat pavadīt mani uz Šveici? — viņa jautāja un sajuta, ka viņas sirds sāka pukstēt straujāk.

—   Uz Šveici? Kāpēc gan ne? Man ir vienalga, uz kurieni braukt.

—   Vai jūs protat vadīt mašīnu?

—   Protams.

Helga atvēra somiņu un izņēma trīs simtmarku banknotes.

—   Es esmu apmetusies „Kenigshofā". Rīt no rīta es došos uz Šveici. Man ir vajadzīgs otrs vadītājs. Gribat braukt?

Jaunietis nedomājot pamāja.

—   Protams, mem.

Helga piecēlās, nolika naudu zem tasītes un pasniedzās pēc sava kažociņa.

—   Tad es jūs gaidīšu. — Viņa pati uzģērba kažoku, bet jaunietis pārsteigts lūkojās uz viņu. — Samaksājiet rēķinu, — viņa pasmaidīja un aizgāja. — Līdz rītam, Larij.

No rīta viņa i/bijusies pielēca no gultas, baidīdamās, ka ir aizgulējušies.

Bet uz naktsgaldiņa stāvošais pulkstenis rādīja tikai 6.50, un viņa nomierinājusies atkal iekrita ar galvu spilvenā.

Viņa jau vakar vakarā bija sakravājusi savus abus koferus un tie jau atradās mašīnā.

Viņai bija vēl pietiekami daudz laika, lai nedaudz pazvilnētu gultā un paēstu brokastis pirms brauciena.

Viņas domas atkal pievērsās Larijam: viņa atcerējās, kā viņš sēdēja viņai pretī restorānā un smaidīja savu puicisko smaidu. Viņa iedomājās par to, cik lielisks viņš varētu būt gultā, un jau no šīs domas vien viņas ķermeni pāršalca karsts iekāres vilnis.

Viņa enerģiski piecēlās un pieskrēja pie loga. Lejā mierīgi plūda Reina. Garām aizpeldēja prāmis ar strādniekiem un tā ugunis atspoguļojās pelēkajā aukstajā ūdenī. Sniga, baznīcu smailes un namu jumtus klāja lielas baltas sniega cepures.

Viņai priekšā stāvēja ilgs un nogurdinošs brauciens, turklāt, kā viņa pati sev iegalvoja, bez pavadoņa.

Jaunais cilvēks, protams, paņēma naudu un devās tālāk savā ceļojumā, līdz atkal neiztukšos savas kabatas un nenogrābs vēl kādu citu bagātu labsirdīgu amerikānieti.

Helga sapīkusi iegāja vannas istabā.

Pēc pusstundas viņa izsauca oficiantu un palūdza atnest sev brokastis. Viņa jau bija pilnīgi saģērbusies, atlika vēl tikai uzkrāsoties.

Bez trijām minūtēm astoņos viņa nodzēsa cigareti, uzvilka kažociņu un vērīgi paraudzījās spogulī.

Izgājusi no lifta, viņa ātri pārlūkoja vestibilu. Viņa vēl cerēja, ka Larijs atnāks.

Vestibilā nebija neviena, izņemot izsūtāmos un pāris darbiniekus. Helga samaksāja par savu numuru un iedeva portjē dzeramnaudu.

— Jūsu bagāža ir mašīnā, madam, — viņš teica. — Tā ir uzpildīta ar benzīnu un sagatavota ceļojumam.

Helga piesedās pie sava melnā Hamburgā pirktā „mersedesa" stūres. Lariju Stīvenu nekur neredzēja. Dodoties ceļojumā, Helga pavērās pulksteni. Bija 8.10.

Viņa iedarbināja motoru un nospieda gāzes pedāli, taču labsajūtas vietā, ko viņa parasti izjuta atlaižoties šis dārgās mašīnas sēdeklī, viņa sajuta sapīkumu, iedomājoties priekšā stāvošo vientuļo un nogurdinošo braucienu.

Viss pareizi, viņa ar rūgtumu nodomāja. Jaunietis paēda, paņēma naudu un tagad turpina savu ceļojumu. Varbūt vēl kādreiz atcerēsies dāmu, kura tik viegli pakļāvās viņa valdzinājumam…

Krustojumā viņa apstājās, lai palaistu garām mašīnu, un pēkšņi izdzirda vieglu klauvējienu pie loga.

Viņa atskatījās.

Pie automašīnas stāvēja Larijs. Viņš bija apsnidzis ar sniegu un viņa seja bija zila no aukstuma, taču viņš smaidīja savu atklāto puicisko smaidu. Helga sajuta, it kā viņai no pleciem noveltos daži gadi. Viņa bija laimīga. Viņa norādīja viņam uz mašīnas durtiņām, Larijs tās atvēra un apsēdās viņai līdzās.

—   Labrīt, mem. — Viņa balsī bija jaušams prieks.

—   Vai jūs jau sen gaidāt? Kāpēc jūs negājāt uz hoteli? Jūs jau laikam esat pamatīgi nosalis.

Helga priecājās, ka viņas balss nenodod viņas patiesās jūtas.

—    Neuztraucieties, tas nav svarīgi. Man negribējās nākt uz hoteli, lai mani tur ievērotu. — Viņš pasmaidīja. — Brīnišķīga lietiņa šis automobilis. Vai jūsu personīgais?

—   Jā. — Helga nobremzēja pie sarkanās gaismas. — Kur tad jūsu mantas, Larij?

—   Izgaisa kopā ar naudu.

—    Kā? Vai tiešām jums nekā vairāk nav, izņemot to, kas jums mugurā?

—  Jā. Es rīkojos kā idiots, lai gan Ronnijs mani brīdināja. Viņš teica. ka tādas lietiņas notiek visai bieži, bet es viņam neticēju. Tā meitene man šķita tik kārtīga…

Viņš atkal pasmaidīja.

Viņa nozaga arī jūsu mantas?

—    Ne jau viņa, bet viņas draudziņš. Jā, es pavisam aizmirsu, mem. Vakar jūs uz galdiņa atstājāt 300 markas, lai es varētu samaksāt rēķinu. Lūk, atlikums.

Viņš izņēma no kabatas naudas žūksni.

—   Atstājiet to sev.

—   Nē, — viņš asi atbildēja.

Helga pameta uz viņu skatienu un ievēroja, ka tas viņu šokēja.

—   Es piekritu braukt kopā ar jums, bet naudu es neņemšu.

Helga atrada izeju.

—   Ņemiet šo naudu, ar to jūs norēķināsieties par benzīnu.

—   Tā ir cita lieta.

Mašīna tuvojām pagriezienam uz plašu maģistrāli. „Mersedesa" logu tīrītāji nepārtraukti darbojās, tīrot sniegu. Acīmredzot uz ceļa viņus sagaidīja atkala. Iekļaujoties transporta kustībā, Helga nodomāja, ka jābrauc ļoti piesardzīgi.

—   Līdz Bāzelei ir diezgan tālu.

—   Vai jūs steidzaties, mem?

—   Nē.

—   Es arī. Manā rīcībā ir vesela mūžība. — Larijs iesmējās.

Nē, tagad, kad viņa sēdēja viņam līdzās, viņa vairāk nesteidzās. Atklāti sakot, viņa jau bija plānojusi pulksten divos būt hotelī „Adlon", bet tagad tas vairāk nešķita svarīgi. Bez tam viņa nevarēja rādīties hotelī „Adlon" kopā ar Lariju, vēl jo īpaši tāpēc, ka viņam taču nebija nekādas bagāžas. Labāk apmesties kādā vienkāršākā hoteli.

—   Kur jūs pārnakšņojāt? — viņa jautāja.

—   Es nedaudz paņēmu no jūsu naudas un izīrēju sev istabu. Taču es katrā ziņā atdošu jums šo parādu.

Meitene? Helga sajuta viegli greizsirdības dūrienu.

—   Neuztraucieties, man ir pietiekami daudz naudas. — Nedaudz padomājusi, viņa piebilda:

—   Nauda ir nepieciešama, taču tā nepadara cilvēku laimīgu.

Larijs atbīdīja uz pakauša savu naģeni, tad uzbīdīja to sev uz acīm.

—   To pašu vienmēr man saka mans vecais.

Helga nodomāja, ka šie viņas vārdi izskanējuši nedaudz neīsti.

—   Bagātajiem vienmēr trūkst laimes, — norūca Larijs.

—   Jā, tā ir tiesa. Ja naudas ir pārāk daudz, tā zaudē savu vērtību.

—    To es arī esmu daudzreiz dzirdējis. Ronnijs saka, ka vieniem ir pārāk daudz naudas, bet citiem — un tie sastāda vairākumu — pārāk maz.

„Ļoti prātīgs atzinums," — Helga nodomāja, bet skaļi noteica:

—   Jūs bieži pieminat Ronnija vārdu. Kas viņš ir?

—  Tas ir mans draugs. Vislabākais puisis, kādu es jebkad esmu saticis. Viņš ir ļoti gudrs. — Larijs pašūpoja galvu, it kā viņam pašam būtu grūti tam noticēt. — Vari viņam uzdot jebkuru jautājumu, viņam vienmēr būs atbilde. Ja jums ir kāda problēma, viņš vienmēr atradīs risinājumu. Viņš tik tiešām ir lielisks puisis.

—   Jā, apbrīnojami. — Helga pacentās, lai viņas balss skanētu ar iedvesmu. — Kur tad jūs iepazināties?

—   Tā, vienā vietā.

Pēc atbildes intonācijas Helga saprata, ka labāk tālāk viņu neizprašņāt.

—   Un kāpēc gan jūs neceļojat kopā?

Larijs iesmējās un uzsita sev pa kāju.

—   Nu tāpēc, ka viņš pašlaik sēž cietumā.

—   Cietumā? Ko gan viņš tādu ir pastrādājis?

—   Neko briesmīgu. Viņš Hamburgā noorganizēja protesta maršu, un tāpēc viņu iesēdināja.

Helga nezināja, kā lai uz to reaģē un tikai noteica:

—   Un, cik ilgi viņš atradīsies cietumā?

—   Nezinu. Varbūt, kādu nedēļu.

—   Un pēc tam jūs atkal apvienosieties?

Protams. Man ir viņa adrese, un es nosūtīšu viņam atklātni. — I .tiijs pamāja, it kā šī atklātnes nosūtīšana atrisinātu visas viņa problēmas.

Tad mēs atkal satiksimies. Ronnijs ir lielisks puisis.

T.is viss skanēja tik nenoteikti, ka Helga nolēma mainīt sarunas tēmu.

K.i ļļ.tii jus gatavojaties turpināt ceļojumu bez naudas un mantām?

Ncu/lram irlics par to, mem. Nav jau pirmā reize. Atradīšu kaut kādu darbu. Viņš iesmējās. — Bet tas ir ļoti laipni no jūsu puses, ka jūs tā par mani rūpējaties l s varu piestrādāt kādā hotelī vai garāžā. Man daudz nevajag.

Priekšā pavīdēja stāvvieta un Helga samazināja ātrumu.

—   Vai vēlaties sēsties pie stūres?

—   Labprāt.

Helga pieturēja. Larijs apgāja mašīnai apkārt un apsēdās vadītāja vietā, bet Helga pārsēdās pasažiera sēdeklī.

Kad viņi sāka braukt, Helga ievēroja, ka viņas pavadonis lieliski vada mašīnu.

Spidometra bultiņa drīz vien rādīja 170 kilometrus stundā, un mašīna šāvās kā bulta.

—   Ar tādu ātrumu mēs jau pēc 4 stundām būsim Bāzelē, — Helga piebilda.

—   Es pārāk ātri braucu?

—   Nē, šis ātrums mani apmierina. Jūs esat lielisks šofēris.

—   Pateicos, mem.

Viņa nedaudz sarauktā piere liecināja, ka viņam nepatīk, ja viņu traucē ar sarunām braukšanas laikā. Viņš gribēja koncentrēties šim procesam, pilnībā atdoties straujās braukšanas priekam, baudīt šīs lieliskās automašīnas priekšrocības. Helga dziļāk ieslīdēja savā sēdeklī un, motora vienmērīgās dūkoņas ieaijāta, iegrima savās domās.

Helga bija ievērojama jurista vienīgā meita un ieguva izglītību Eiropā. Viņa izmācījās par sekretāri un vienu gadu apmeklēja nodarbības juridiskajā fakultātē. Viņas tēvs līdzdarbojās kādā Lozannas firmā, kas specializējās nodokļu lietās. Kad Helgai palika divdesmit četri gadi, viņš paņēma viņu firmā par savu personīgo sekretāri. Drīz vien Helga kļuva par neaizvietojamu palīdzi. Kad pēc sešiem gadiem viņas tēvs nomira ar infarktu, viņa kļuva par firmas jaunākā kompanjona, Džeka Arčera personīgo sekretāri.

Arčers viņai patika. Viņš bija dinamisks un neparasti seksuāls. Bet sekss ieņēma svarīgu vietu viņas dzīvē. Viņai bija nepieciešami vīrieši, viņai bija bijuši tik daudz mīļākie, ka viņa vairāk neatcerējās pat to skaitu. Atbildot uz Arčera piedāvājumu, strādāt kopā ar viņu, viņa tikai pamāja, bet tiklīdz viņa kabineta durvis aizvērās, viņa atdevās Arčeram tieši turpat uz grīdas — „ātrumam".

Reiz Arčers lika Helgai satikties ar viņu jauno klientu Hermani Rolfu. Tas bija garš, vājš vecis ar visai apšaubāmām manierēm. Viņš nodarbojās ar elektroniku, kas padarīja viņu par vienu no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē.

Vairākus gadus viņš legāli un nelegāli pārskaitīja milzīgas summas uz savu tekošo rēķinu Šveices bankās. Kad viņam ievajadzējās cilvēku, kurš pārvaldītu viņa finanses, viņš izvēlējās Arčeru.

Rolfa finanšu pārvaldīšana bija neparasti nozīmīga lieta jebkurai juridiskai firmai, un Arčers ļoti augstu vērtēja šo klientu.

Vienu reizi četros mēnešos Hermanis Rolfs atlidoja uz Zenēvu, lai konsultētos par kārtējiem kapitāla ieguldījumiem. Pirms kādas no šīm sarunām, Arčers slēpojot salauza sev kāju un palūdza Helgu aizbraukt viņa vietā uz šo tikšanos.

Helga bija daudz dzirdējusi par Hermani Rolfu kā cilvēku un biznesmeni, taču nezināja, ka viņš ir kroplis. Tāpēc viņa bija ļoti pārsteigta, ieraugot viņu uz kruķiem.

Viņi trīs stundas pavadīja Rolfa dārgajā hoteļa numurā un runāja tikai par darījumiem. Toreiz Helgai bija trīsdesmit seši gadi, un viņa neparasti labi izskatījās. Bez tam viņa bija pieredzējusi un lieliski orientējās vīriešos. Tāpēc viņa nevarēja nesaprast, kādu iespaidu atstājusi uz Rolfu. Viņai kļuva skaidrs, ka Arčers ar šo tikšanos saista īpašas cerības.

Vēlāk Arčers viņai teica:

—    Tu pilnīgi apbūri šo veci. Viņš atkal vēlas satikties. Pēc mēneša Rolfs pēkšņi ieradās firmas Lozannas kantorī (agrāk viņš nekad to nebija darījis). Viņš piegāja pie Helgas galda un paspieda viņai roku:

—   Jūsu padomi bija lieliski, — viņš teica. — Atļaujiet man to dāvināt jums kā pateicības zīmi.

Viņš nolika uz galda nelielu sainīti, kurā atradās platīna pulkstenis ar briljantiem.

Kad vecis aizgāja, Arčers iesauca Helgu savā kabinetā.

—    Vecais grib, lai tu kļūtu par viņa sekretāri. Tev jāizlemj. — Viņš ar smaidu skatījās uz Helgu. — Ja tu uzvedīsies kā nākas, tu varēsi kļūt par viņa sievu. Viņš ir vientuļš, un viņam ir nepieciešams cilvēks, kurš rūpētos par viņa māju. Viņa sievai ir jābūt gudrai un izskatīgai. Tas viss tev ir. Ja vēlies, es iedarbināšu šo mašīnu.

Helgai bija nepieciešamas dažas sekundes, lai uztvertu šo vārdu jēgu. Pēc tam viņa vairāk jau ne par ko nešaubījās.

—  Tu domā, ka tu varēsi to nokārtot?

—    Saderam, ka varēšu, — Arčers bija satraukts. — Bet tu saproti, dārgā, ka pēc tam, kad tu kļūsi par viņa sievu, mēs vairāk nevarēsim strādāt kopā… Nu ko, vai man ķerties klāt šai lietai?

Sieva vienam no pasaulē bagātākajiem cilvēkiem! Viņas vecumā ir grūti pretoties šādam vilinājumam.

—   Nu ko, paskatīsimies, ko tu spēsi izdarīt?

Un Arčers izdarīja visu, ko varēja.

—   Lieta darīta, — teica Arčers. — Aizver durvis, mīļā, un velc nost biksītes. Es esmu nopelnījis atalgojumu.

Pēc trīs mēnešiem viņa no Rolfa saņēma vēstuli, kurā viņš ielūdza viņu uz pusdienām „Palace hotel" Montrā.

Sarunā ar Helgu Rolfs bija ļoti lietišķs. Viņš lika saprast, ka viņam ir vajadzīga sieva. Viņam ir īpašumi Eiropā un māja Floridā, kuru kādam ir jāuzrauga. Viņš priecājas, ka sastapis viņu, uzskata viņu par ideālu kandidatūru. Vai viņa ir ar mieru kļūt par viņa sievu?

Helga saprata, ka šeit nav vietas šaubām un pārdomām. Viņa paskatījās Rolfam tieši acis.

—   Jā, es ceru, ka spēšu jums dot tikpat daudz, cik jūs man.

Viņš ilgi un vērtējoši skatījās uz Helgu. Šis caururbjošais skatiens padarīja viņu nervozu, un viņa saprata, ka tuvojas kaut kas ļoti nopietns.

—    Pirms mēs noslēgsim galīgo līgumu, es gribētu jums uzdot vienu intīmu jautājumu, — viņš mierīgi teica. — Cik svarīgs jums ir sekss?

Helga bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka viņš uzdos šo jautājumu, un bija tam sagatavojusies.

—   Kāpēc jūs tas interesē?

—   Es esmu kroplis, — teica Rolfs, — un es jums vaicāju, vai jūs, lai kļūtu mana sieva, esat ar mieru atteikties no normālām intīmām attiecībām. Ja mēs apprecēsimies, jums nevarēs būt citu vīriešu, es necietīšu pat vismazāko iemeslu, kas varētu izraisīt skandālu. Ja notiks kaut kas tamlīdzīgs, Helga, es tūdaļ pat ar jums izšķiršos un neatstāšu jums ne centa. Es palūgšu jūs to iegaumēt. Ja jūs pieņemsiet šo nosacījumu, tad, kas attiecas uz visu pārējo, es jums nodrošināšu pilnvērtīgas dzīves apstākļus. Kā es pats par to esmu pārliecinājies, dzīvē vēl ir pietiekami daudz citu prieku, kas var aizvietot mīlestību. Ja jūs pieņemsiet manus notei-

Si

kumus, mēs apprecēsimies, tiklīdz būs nokārtotas visas nepieciešamās formalitātes.

—    Man ir trīsdemsit seši gadi, — atbildēja Helga, — un manā dzīvē ir bijušas daudzas aizraušanās, es esmu ar mieru pieņemt jūsu priekšlikumu.

Tajā brīdī viņa to pateica pilnīgi neliekuļoti.

Protams, galu galā viss izvērtās gluži citādi. Pirmais gads pagāja vēl tīri ciešami. Greznā māja Floridā, jaunas iepazīšanās, ļoti bagāta cilvēka sievas stāvoklis — tas viss palīdzēja Helgai aizmirst savas seksuālās vēlmes. Bet tad viss izmainījās, īpaši pēc tam, kad viņa iestājās sieviešu līgā, kurā sievietes tikai ar to vien nodarbojās, kā kritizēja savus vīrus un slepus lepojās ar saviem mīļākajiem.

Tad Helgu sāka mocīt iekāre.

Kāda darījuma brauciena laikā uz Milānu (vīra uzdevumā) notika Helgas pirmais laulības pārkāpuma gadījums. Kādā nomales restorāniņā viņu apkalpoja jauns oficiants, kas, šķiet, nojauta viņas apslēpto vēlēšanos. Viņa iegāja diezgan primitīvā tualetē, viņš viņai sekoja un turpat viņu arī stāvus, piespiedis pie ne pārāk tīrās tualetes sienas, ieguva.

Tas bija šausmīgi, un pat tagad, pēc četriem gadiem, Helga to atceroties, vienmēr nodrebēja.

Taču tas bija tikai mīlas avantūru virknes sākums, jo Helgas vēlēšanās kļuva tikai spēcīgāka. Viņa bija maksimāli piesardzīga un nekad ar to nenodarbojās viņu pastāvīgajā dzīves vietā, Floridā. Tagad, vīra uzdevumā dodoties uz Eiropu, lai vestu sarunas ar Arčeru, viņa atkal meklēja vīriešu sabiedrību.

Tajā pašā laikā viņa gribēja pēc iespējas labāk izpildīt sava vīra uzdevumu. Viņa īpašums pieauga, un līdz ar to palielinājās arī viņa noguldījumi Šveices bankās.

Tagad šeit uz viņa rēķina bija divdesmit miljoni dolāru.

—   Naudai ir jābūt apgrozībā, Helga, teica viņai vīrs pirms šī brauciena. — Ar Šveices lietām pietiekami labi tiksiet galā jūs divi vien — tu un Arčers. Man pietiks ar to, ka es izlasīšu pusgada atskaiti par jūsu darījumiem. Neaizmirsti, ka tā ir arī tava nauda, Helga.

Arčera padomi par kapitāla noguldījumiem bija ļoti veiksmīgi, un Rolfs bija apmierināts. Šveices kapitāls auga. Vīrs uzticējās Helgai. Viņš

bija trīsdesmit gadus vecāks par viņu, un visam kapitālam pēc viņa nāves vajadzēja pāriet Helgas īpašumā. Rolfam vēl bija meita no pirmajām laulībām, taču viņš īpaši par viņu nerūpējās. Šķiet,ka viņa dzīvoja ar „hipijiem", un viņš izsvītroja to no savas dzīves.

— Ja tu mani piekrāpsi, Helga, mums nāksies šķirties, — mēdza teikt

Rolfs.

Un viņa zināja, ka viņš noteikti izpildītu savu solījumu, ja uzzinātu, ka viņa to krāpj. Bet Helga nespēja pretoties savām tieksmēm, tās izrādījās spēcīgākas par viņu.

Pēkšņi viņa sajuta vēlēšanos izstāstīt par sevi šim jaunietim, kurš sēdēja viņai līdzās.

Varbūt, viņam tas būs interesanti…

*

*

*

—  Jūs domājat, ja man ir šī mašīna un daudz naudas, tad man vairāk nav nekādu problēmu?

Larijs pat satrūkās no šī negaidītā jautājuma. Helga ar rūgtumu nodomāja, ka viņš ir aizņemts ar savām domām un ir pilnīgi aizmirsis par viņu.

Tad viņš pamāja.

—   Ronnijs saka, ka katram cilvēkam ir savas problēmas.

„Mans dievs, kā man ir apnicis šis Ronnijs," — nodomāja Helga. Skaļi viņa noteica:

—   Piemēram, man problēma ir mana laulībās dzīve.

Pat nepaskatījies uz Helgu, viņš apdzina „fiatu", tad teica:

—   Lūk, kā!

Viņa balss bija pieklājīga, taču pilnīgi vienaldzīga.

—   Mans virs ir kroplis.

—   Tas ir ļoti skumji, mcm. — Atkal bez jebkādas intereses noteica Larijs.

—   Tāpēc mana dzīve ir ļoti vientuļa.

—    Saprotu, — Larijs apdzina uzreiz trīs automašīnas ar tādu ātrumu, ka Helgai pat aizrāvās elpa. — Bet jūs ar savu ārieni, jums nevajadzētu justies vientuļai.

Helga iesmējās.

—   Pašlaik es neesmu vientuļa.

—   Jā, — Larijs pamāja ar sarauktu pieri. — Bet no manis jums nav pārāk daudz labuma, jūs esat pelnījusi labāku sabiedrību. Bez tam es esmu visai slikts sarunu biedrs.

—    Es nebūtu jūs sev aicinājusi līdzi, ja jūs man nebūtu iepaticies. — Viņa apklusa un centās runāt pēc iespējas iecietīgāk. — Es ceru, ka es jums arī patīku.

—   Skaidra lieta. Kādēļ gan ne?

Ja tikai viņš nebūtu tik jauns, un viņam būtu vairāk dzīves pieredzes, lai spētu saprast sievieti! Lai arī dzīve būtu viņu ne pārāk saudzējusi. Bet viņš bija tik spožs un neievainojams savas jaunības, skaistuma un vīrišķības bruņās.

Labi, nevajag vēlēties pārāk daudz, Helga sev teica, vajag pateikties liktenim arī par šo nejaušo dāvanu.

Viņa sāka to izjautāt par pagātni, par ģimeni un uzzināja, ka viņa vecāki dzīvo fermā. Kad viņš atgriezīsies no Eiropas, viņš strādās tajā kopā ar savu tēvu.

—   Vai tas jūs apmierina, Larij?

Viņš paraustīja plecus.

—   Vajag taču kaut ko darīt.

—   Pēc tam jūs apprecēsieties, jā?

—   Protams. Fermā taču ir vajadzīga sieviete.

—   Vai jums jau ir padomā kāda meitene?

—   Noteiktas nav.

—   Tātad, meitene vispār?

Viņš jutās neērti.

—   Nu, jā…

Helga vēl labprāt būtu turpinājusi sarunu par šo tēmu, bet viņa baidijas, ka viņam tas nepatiks. Viņa pievērsās jautājumam par to, kas viņu interesē.

Nē, viņš lasa maz. Komiksus, vairāk nespēj piespiesties. Par klasisko mūziku viņš neinteresējas, tikai par ,,pop", protams. Politika viņu neinteresē. Uz kino, protams, iet. Ari uz seksfilmām, taču priekšroku dod filmām, kur ir labi kautiņi.

Starp viņu gaumēm pletās milzīgs bezdibenis.

Pēkšņi viņi ieraudzīja plāksni ar uzrakstu, kas brīdināja, ka līdz Bā? : ei atlikuši 36 kilometri.

—   Bāzele — tas taču ir Šveicē? — jautāja Larijs.

—   Jā.

—   Mums vajadzēs šķērsot robežu?

—   Protams.

Ne vārda nesakot, viņš palūkojās visapkārt un samazināja ātrumu.

—   Kas noticis, Larij?

—   Tūlīt mēs apstāsimies.

Pēc dažiem kilometriem gadījās stāvvieta, un Larijs iebrauca tajā. Viņš izslēdza motoru, tad pagriezās un ieskatījās Helgai tieši acīs.

—   Nesen jūs man stāstījāt par savām problēmām, mem. Tagad ir mana kārta. Atceraties, es jums teicu, ka man nozaga naudu un mantas. Arī mana pase pazuda līdz ar to visu.

Helga noraizējusies skatījās uz viņu.

—   Jums nav pases?

—   Jā.

—   Vai jūs paziņojāt par to policijai?

—    Nē. Es taču jums stāstīju, ka piedalījos protesta maršā. Policija meklē šī marša dalībniekus. Man negribējās, lai tā nāk uz manām pēdām.

Helga sāka domāt.

Vācu policija viņu izlaidīs ārā bez pārbaudes, bet uz Šveices robežas viņai nāksies uzrādīt savu pasi.

Kā varas iestādes reaģēs uz Larija paziņojumu par pases nozaudē šanu?

Bez tam visā šajā notikumā tiks iejaukts arī viņas vārds.

Protams, viņa var paziņot, ka paņēma šo jaunieti nejauši pa ceļam, bet ar to nekas nebūs līdzēts. Jebkurā gadījumā viņiem nāksies šķirties, bet viņai to negribējās darīt.

—   Kāpēc jūs man to neteicāt agrāk, Larij? Es to visu būtu nokārtojumi amerikāņu vēstniecībā Bonnā.

Viņš pagrozīja galvu.

—    Tas nav tik vienkārši. Bet es zinu labu izeju no šī stāvokļa. Kas jums ir bagāžniekā?

—   Mani koferi, bet kas par lietu?

—  Jūs gribat, lai es jums braucu līdzi uz Sveici? — jautāja Larijs. — Es varu būt jums noderīgs. Bet, varbūt, jūs nevēlaties ņemt mani sev līdzi?

—   Es neko nesaprotu.

—    Paklausieties, mcm. Ja es tikšu pāri robežai, es spēšu sev sagādāt jaunu pasi. Ronnijs man iedeva vienu adresi. Bet ja jums tas šķiet pārāk riskanti, tikai pasakiet, un es pazudīšu. Es tikai domāju… Jūs bijāt tik laipna pret mani, ka es labprāt vēl pabūtu kopā ar jums.

Viņa brūno acu skatiens glāstīja viņas seju.

Helga piespieda roku pie pieres.

—   Kā jās to visu domājat nokārtot.

—   Es noslēpšos bagāžniekā. Ronnijs teica, ka amerikāņu mašīnas netiek pārmeklētas, un tā es tikšu pāri robežai.

Helga atcerējās tos gadījumus, kad viņai nācās braukt pāri robežai. Viņas mašīnas bagāžieks tik tiešām nekad netika vērts vaļā.

—   Bet ja jūs tomēr atradīs?

Jaunietis pasmīnēja.

—   Jā, tad man radīsies nopietnas nepatikšanas. Bet jūs tās neskars, es vienkārši pateikšu, ka es noslēpos jūsu mašīnas bagāžniekā, kad jūs apstājāties auto stāvvietā.

—   Bet tad taču jūs ieliks cietumā!

—   Cerams, ka mani neatradīs. Nu kā tad īsti, vai jūs gribat man palīdzēt?

„Nu ko, man nav citas izejas, — nodomāja Helga. — Ja es viņam atteikšu, Larijs izgaisīs no manas dzīves uz visiem laikiem." Ar ko gan viņa riskēja?

Galu galā viņa taču var paziņot, ka nav par to nekā zinājusi.

—   Nu ko, Larij, pamēģināsim.

Viņa seja kļuva gaišāka.

—    Pateicos jums, mem. Jums nebūs to jānožēlo. Tad jums tālāk ir jāvada mašīna.

Viņš izkāpa un piegāja pie bagāžnieka. Aizmugures skata spogulī Helga redzēja, kā viņš izņēma no tā koferus un uzlika tos uz aizmugures sēdekļa.

Tad viņš pagriezās un uzsmaidīja viņai.

— Vēlu veiksmi, mem.

Viņš pacēla gaisā savu īkšķi un nozuda.

Helga izdzirda kā aizcirtās bagā> icka vāks, dziļi ieelpoja rn iedarbināja motoru.

2.nodaļa

»

Kad līdz robežai bija atlikuši daži kilometri, sākās sniegpulenis. Helga tikai ar pūlēm izšķīra sev priekšā vīdošās sarkanās uguntiņas. Neraugoties uz grūtajiem braukšanas apstākļiem, viņai bija līksms noskaņojums. No iepriekšējo braucienu pieredzes viņa zināja, ka sliktā laikā uz robežas visas formalitātes tiek kārtotas ātrāk.

Viņu plosīja pretrunīgas jūtas izbrīns, satraukums, šaubas. Protams, viņa ļoti riskēja, izvēloties par savu ceļabiedru aizdomīgu klaidoni, bet jaunietis bija atstājis uz viņu ļoti labu iespaidu. Taču viņu joprojām nomocīja dažādas domas. Vai patiešām viņš ir pazaudējis visas savas lietas, pasi ieskaitot? Viņš taču ir tik godīgs, viņa sevi mierināja. Vai gan viņš citādi viņai būtu atdevis naudu, kuru viņa atstāja restorānā uz galdiņa? Helgu uztrauca arī šī lieta ar Šveices pasi, kuru Larijs gribēja sev sagādāt. Tai taču, pēc visa spriežot, ir jābūt viltotai.

Parādījās robežstabs un muitnieku būda. Pirms viņas braucošās mašīnas uzbrauca uz robežapsardzes tiltiņa. Vācu robežsargs stikla būdā tās nepacietīgi skubināja ar savas rokas žestu.

Ar neprātā pukstošu sirdi Helga gaidīja savu kārtu. Viņai uz ceļiem gulēja pase un zaļā apdrošināšanas polise. Muitnieks viņai pamāja, pat necenšoties ielūkoties viņas dokumentos.

Tagad atlika vēl tikai Šveices robeža. Pirms viņas brauca trīs mašīnas vienai no tām bija Šveices numurs. Divas mašīnas Šveices robežsargi izlaida, bet trešo aizturēja. Viņi apmainījās ar dažiem vārdiem ar tās vadītāju, tad viens no policistiem piegāja pie Helgas „mersedesa". Viņa nolaida sānu stiklu.

Robežsargs sasveicinājās un paņēma viņas pasi un apdrošināšanas polisi. Pašķirstīja un vaicāja:

—   Vai vedat kaut ko, kas būtu apliekams ar muitas nodokli?

—   Nē, nē.

Viņa ievēroja, ka tas viņu sajūsmināti aplūko un centās pasmaidīt. Policists viņai atdeva dokumentus.

—   Vai laiks būs vēl sliktāks? — viņa vaicāja.

—   Sliktāks nevar būt, madam, — viņš atbildēja un atgāja malā, tad pielika roku pie formas cepures. Helga aizvēra sānu durvju stiklu un brauca tālāk — no izbailēm tuvu ģībonim, bet vienlaikus triumfējot.

Tagad vēl tikai atlika atrast piemērotu vietu un izlaist Lariju no bagāžnieka.

„Viņš jau laikam tur ir kļuvis pavisam stīvs no aukstuma," — viņa nodomāja, lavierējot ielas kustības straumē. Drīz vien viņa ieraudzīja vietu, kur tuvumā neredzēja neviena cilvēka. Sniegputenis bija aizdzinis visus garāmgājējus. Helga apstājās, vēlreiz aplūkoja ielu, tad izkāpa un atvēra bagāžnieku.

—   Ātri, kāpiet ārā!

Larijs izkāpa un aizcirta bagāžnieku.

—   Vai jūs vadīsiet mašīnu? — Helga vaicāja.

Apsēdies vadītāja sēdeklī, viņš ar savu silto puicisko smaidu sejā paskatījās uz Helgu.

—   Es taču jums teicu, mem, tas ir ļoti vienkārši.

—   Bet jūs taču esat pavisam nosalis.

—    Nekas briesmīgs. Vispirms es gribu jums pateikties. — Viņš paņēma viņas roku un to paspieda. — Jūs lieliski ar to tikāt galā, patiešām!

Pat cauri cimdam viņa sajuta Larija nosalušo roku.

—   Tagad mēs brauksim, — viņa teica, atbrīvodama savu roku. — Aprunāsimies vēlāk.

Viņa norādīja viņam uz Sen-žaka-avēniju, pēc tam pa labi. Tur bija mašīnu stāvvieta. Novietojis tajā „mersedesu", Larijs teica:

—   Jums šeit viss zināms, mcm.

—   Jā. Šeit netālu ir restorāns. Mēs aiziesim līdz tam kājām.

Pēc desmit minūtēm viņš iegāja nelielā restorānā, kuru Helga zināja jau no iepriekšējiem vientuļajiem ceļojumiem. Viņa sev pasūtīja tikai šķīvi zupas, bet Larijam cūkgaļas kotletes ar ceptiem kartupeļiem. Kad viņi sāka dzert kafiju, Helga teica:

—   Larij, jums man ir jāizstāsta par šo atgadījumu. Kas tā par meiteni, kura nozaga jūsu pasi?

Viņa novērsa savu skatienu un juta, kā viņš sāk šļūkāt kājas zem galda.

—   Jums taisnība, mem, bet šī ir nedaudz nepatīkama lieta. — Viņš sapīka un pavērās uz savām rokām. — Nu, reizēm man ir vajadzīga sieviete… Atvainojiet, bet jūs pati jautājāt. Es domāju, jūs sapratāt…

„Kā lai es to nesaprastu, — nodomāja Helga, — tas atgadās ne tikai ar viņu."

—   Saprotu, Larij. Profesionāle?

Viņš pamāja, vairoties no viņas skatiena.

—   Jā, un tālāk seko parastais stāsts. Divi puiši ielauzās manā istabā un sarīkoja man pamatīgu pirti. Viņa paņēma visas manas mantas, bet mani izmeta uz ielas. Labi, ka vēl palika tas, kas bija mugurā.

Helga meklēja viņa sejā sitienu pēdas, taču nekur tās neredzēja. Pēkšņi viņa sajuta līdzcietību pret viņu.

—   Nu, tagad jūs esat Šveicē, Larij. Ko jūs gribat iesākt savas pases lietā?

—   Bez pases es šeit nevaru spert nevienu soli. — Viņš pluinīja savas žokejcepures stūri, tad atcerējās un stipri nosarka. — Velns parāvis, es atkal esmu aizmirsis par to nolādēto mici!

Viņš norāva no galvas cepurīti un iebāza to džinsu bikšu kabatā.

—    Un kur gan jūs cerat to iegādāties? — vaicāja Helga. — Kādu padomu jums deva Ronnijs?

—   Viņš man iedeva vienu adresi Bāzelē, — viņš pieliecās uz priekšu un ieskatījās viņai acīs. — Paklausieties, mem, jūs jau tāpat esat daudz izdarījusi manā labā. Es jums esmu par to ļoti pateicīgs. Tālāk es darbošos pats.

Helga viņā vērīgi paraudzījās.

—   Tas ir labi teikts, Larij, tikai es domāju, ka jūs nedaudz liekuļojat. Vēl tikai trūkst frāzes: „Es jūs nekad neaizmirsīšu, bet šķiršanās brīdis ir klāt!"

Viņš nosarka līdz matu saknēm.

—   Ko jūs runājat, mem?

Helga izņēma zelta etviju un piesmēķēja cigareti.

—   Nemaldiniet sevi, Larij. Es taču neesmu maza meitene. Ja jūs vēlaties tālāk ceļot viens — lūdzu. Ja jums patīk karāties virs bezdibeņa — dievs ar jums. Bet neuzskatiet mani par muļķi un nejauciet man galvu. Vai es pietiekami skaidri izsakos?

Apjukumā Larijs gribēja pieķerties sev pie cepures, taču tās nebija viņam galvā, un viņš vienkārši sabu/.ināja savus biezos, gaišos matus.

—   Atvainojiet, mem. Es negribēju… Es, protams, esmu liels muļķis.

—   Tur tā lieta. Neuzskatiet mani par muļķi. Visi šie gājieni man ir zināmi. Kad jūs vēl gulējāt autiņos, es jau tinu ap pirkstu vīriešus ar daudz augstāku intelekta līmeni, nekā jūs. Iegaumējiet: jūs man patīkat. Es jūs uzskatu par ļoti patīkamu jaunieti, bet neuzskatiet mani par muļķīti.

Viņš pamāja.

—   Es netaisos jums jaukt galvu.

—    Nu tad lieliski. Bet tagad izstāstiet man, kā var dabūt pasi, par kuru jums stāstīja Ronnijs?

Larijs nesekmīgi centās atgūt savu neatkarību.

—   Nevajag, mem. Es pats tikšu ar to galā.

Viņa pieliecās pie viņa.

—    Vai tad tiešām jūs nesaprotat, ka bez manas palīdzības jūs pazudīsiet?

Viņš bezcerīgi nokāra galvu.

—   Jums taisnība, mcm. Šķiet, ka tas patiešām ir tā.

—   Tikai netaisiet no tā traģēdiju. Un tā, kas ir ar to pasi?

—   Viens cilvēks Bāzelē var iedot man pasi, tikai ar citu vārdu. Man ir viņa adrese.

Jaunietis iebāza roku krūšu kabatā.

—   Kāpēc ar citu vārdu, Larij? Vai nav labāk vienkārši aiziet pie amerikāņu konsula un viņam izstāstīt, ka jums nozaga pasi?

Larijs satriekts klusēja.

—   Es uzdevu jums jautājumu, Larij!

—   Mani meklē policija. Es taču jums jau teicu, ka piedalījos protesta maršā. Mans kolonnas kaimiņš iesita policistam un aizbēga, bet mani notvēra. Lai gan es viņiem apgalvoju, ka notikusi kļūda un es nevienam neesmu sitis, man atņēma pasi un iegrūda policijas mašīnā. Tad pienāca

Ronnijs. Viņš man iedeva adresi, bet pats novērsa policistu uzmanību, un es aizbēgu.

—   Tātad tavu pasi nenozaga tā mazā ielasmeita?

—  Jums pilnīga taisnība, mem. Bet pārējo nospēra viņa un viņas draudziņi.

Helga ievilka cigaretes dūmu un sāka prātot. Vispareizākā rīcība viņas stāvoklī būtu — iedot jaunietim pāris banknotes un palaist viņu uz visām četrām debess pusēm. Bet viņas ķermenis tik ļoti pēc viņa ilgojās, ka viņa tūdaļ pat atmeta šīs domas.

—   Vai tagad jūs pateicāt taisnību, Larij?

—   Jā, mem. Dodu jums goda vārdu.

—   Kas ir šis cilvēks, kurš var jums uztaisīt jaunu pasi?

—    Lūk, šeit man ir viņa adrese. — Larijs izņēma no kabatas papīra lapiņu un iedeva to Helgai. — Tas ir Ronnija paziņa. Pase man izmaksās trīs tūkstoši franku.

—   Trīs tūkstoši franku! Jūs man izmaksājat arvien dārgāk, Larij!

Helga atvēra salocīto lapiņu. Tur bija rakstīts: Makss Fridlenders. Adrese viņai neko neizteica.

—   Patiešām, mem, nevajag. Es atradīšu sev kādu darbu…

—   Nerunājiet muļķības. Mēs tūdaļ abi kopā dosimies pie šī Fridlendera un sadabūsim jums jaunu pasi.

Jaunietis nedroši paskatījās uz viņu.

—   Man negribētos jūs iejaukt šajā lietā. Ja jūs tik tiešām gribat man palīdzēt, tad iedodiet naudu, un es pats visu nokārtošu.

—   Ja jūs iedomājaties, ka es jums uzticēšu tādu summu, tad jūs gluži vienkārši uzskatāt mani par vājprātīgu, — teica Helga.

Viņa pamāja oficiantam. Viņa samaksāja un pajautāja, kā lai atrod vajadzīgo ielu.

Viņš atnesa pilsētas plānu un parādīja. Helga viņam iedeva tādu dzeramnaudu, ka viņš izbolīja acis, tad uzģērba kažoku un izgāja no restorāna. Sabozies aukstajā vējā, viņai nedaudz iepakaļ sekoja Larijs.

Makss Fridlenders dzīvoja diezgan apbružātas ēkas pirmajā stāvā. Helga sameklēja uz durvīm plāksnīti ar viņa vārdu.

—   Lūk, — viņa teica.

Larijs nopurināja sniegu no savas cepurītes un atkal uzlika to galvā.

—   Patiešām, mem, labāk es pats…

—   Neklausoties viņā, Helga piezvanīja pie durvīm. Pēc dažām sekundēm durvis atvērās un pa tām pabāzās tieva cilvēka maziņa galviņa. Kaut kur gaiteņa galā dega gaisma.

—   Kas jums vajadzīgs? — viņš jautāja smalkā spiedzošā balsī.

„Ir nu gan tips," — nodomāja Helga. Viņa ātri pagāja viņam garām un iegāja gaitenī, lai nevajadzētu stāvēt asajā vējā.

—   Misters Fridlenders?

—   Jā, kas jums vajadzīgs?

—   Larijs jums paskaidros.

Larijs ari iegāja gaitenī.

—   Mani pie jums sūtīja Ronnijs Smits, — viņš teica.

Vīrietis aizgāja līdz istabas durvīm, tās atvēra un ielaida viņus istabā.

Helgu apņēma patīkams siltums. Istaba bija piekrauta ar vecām mantām, kas šķiet bija atrastas mēslainē. Pie griestiem karājās smaga lustra, kurā dega tikai divas lampiņas.

Tagad Helga varēja labāk nopētīt mājas saimnieku. Viņš izskatījās tā uz gadiem sešdesmit. Viņam bija dzeltenīgi slimīga sejas krāsa, zem beretes vīdēja sirmi mati.

Viņš bija ģērbies vecā svīteri un iznēsātās biksēs.

—   Tātad jūs sūtīja Ronnijs? — viņš jautāja.

—   Jā. Un viņš jums lika nodot „Hillijs jūs atceras," — teica Larijs. — Jūs pats zināt, ko tas nozīmē.

Fridlenders pamāja.

—   Kā klājas Ronnijam?

—   Pašreiz viņš sēž cietumā.

—   Es lasīju par to avīzēs. Un tā, ko es varu darīt jūsu labā? Ronnija draugi ir arī mani draugi.

—   Man ir vajadzīga pase, — teica Larijs.

Fridlenders paskatījās uz Helgu.

—   Kas ir ši jūsu paziņa?

Man ir nauda, tas ir viss, kas jums jāzina, — teica Helga.

Vecis vērtējoši aplūkoja viņas ūdeļādas kažoku un cepurīti. Ar skatienu noglastīja viņas krokodiļādas somiņu un pasmīnēja.

—   Vai jums ir līdzi fotogrāfija?

Larijs izņēma no kabatas konvertu.

—   Lūk!

—   Tas jums maksās četri tūkstoši franku. Jūs apkalpos pēc pirmās kategorijas.

„Tas jau arī bija sagaidāms," nodomāja Helga. Viņa paskatījās uz Lariju, bet tas nikni blenza uz Fridlenderu.

—   Ronnijs man teica, ka tas maksāšot tikai trīs tūkstoši.

Helga ar prieku ievēroja viņa balss noteikto toni.

Vecis ar nožēlas pilnu skatu noplātīja rokas.

—   Vecais draugs, Ronnijs, viņš aizmirsa par augošajām cenām. Četri tūkstoši, un jūs būsiet apmierināts?

—   Es jums maksāšu tikai trīs.

—   Tad uz redzēšanos, — teica Fridlenders, — brīdiniet Ronniju, ka man ir mainījušās cenas.

—   Domāju, ka tas nebūs vajadzīgs, — lēni noteica Larijs. — Ronnijs man teica, ka izņemot šo jūsu nodarbošanos, jūs vēl ari esat īsts mākslinieks. — Viņš pievirzījās pie Fridlendera. — Kā jūs domājat, cik jums tas izmaksās, ja es iespiedīšu jūsu rokas pirkstus durvju šķirbā?

Helga nobālēja. Larijs viņai vienmēr bija licies tāds labsirdīgs amerikāņu jauneklis, un šis viņa jaunais tonis viņai bija kas jauns. Spriežot pēc visa, viņš savus draudus varēja arī izpildīt.

Ieraudzījis Larija seju, Fridlenders neviļus paspēra soli atpakaļ.

—   Ko jūs teicāt?

—   Vai jūs esat kurls? Man ir vajadzīga pase, draudziņ, un es par to samaksāšu trīs tūkstoši franku un ne santīmu vairāk. — Larija seju rotāja parastais smaids. — Vai nav vēl skaidrs? Citādi man nāksies iespiest jūsu pirkstus durvīs.

Vecis izbijies atkāpās pie sienas.

—   Labi, jūs to dabūsiet par trīs, — viņš teica, — bet es to daru tikai jums.

—   Tas no jums arī bija vajadzīgs, — teica Larijs. — Labi, ķerieties klāt pie darba. Mēs pagaidīsim.

—   Naudu papriekšu, — pasteidzās Fridlenders.

—   Mēs pasēdēsim, — atkārtoja Larijs.

Fridlenders paskatījās uz Helgu:

—   Kā es saprotu, maksāsiet jūs?

—   Jā, — viņa strupi noteica.

Vēlreiz aplūkojis viņu un Lariju, vecis izgāja no istabas un aizvēra durvis.

Iestājās ilga pauze, tad Helga teica:

—   Jūs to labi nostrādājāt, Larij.

Viņš noņēma savu cepuri.

—   Pateicos jums, mem. Tā taču ir jūsu nauda, un jūs bijāt tik laipna pret mani. Es nevarēju pie|aut, lai šis tips jūs piekrāpj.

—    Ļoti laipni no jūsu puses, — Helga paskatījās uz viņu. — Ļoti veikls triks ar šiem pirkstiem. Mani interesē tiekai viens: jūs tik tiešām būtu izpildījis savus draudus?

Larijs nogrozīja galvu.

—   Nē, mem. Es negribētu nodarīt cilvēkiem ļaunu.

Helgu pārsteidza viņa balss intonācija: tajā bija jaušams kāds ledains aukstums.

Vai tik tiešām šis jauneklis ir tāds vientiesis, kāds viņš tai šķita.

—   Kā lai es viņam maksāju? — viņa pēkšņi jautāja. — Man ir tikai čeki. Varbūt man aiziet uz banku un samainīt tos skaidrā naudā?

Larijs piegāja pie loga un paraudzījās laukā, kur trakoja sniegputenis.

—   Tādā laikā? Varbūt, viņš paņems čekus?

—   Bet es negribētu, lai viņš uzzina manu uzvārdu. Nē, es iešu, kaut kur tuvumā atradīšu banku un samainīšu čekus.

Helga izgāja no mājas un sāka iet pa ielu. Viņai iešāvās galvā doma atgriezties automobilī un aizbraukt, pamest Lariju.

Taču viņai bija dīvaina nojauta, ka tādā gadījumā viņa to nožēlos visu savu atlikušo mūžu.

Šajā brīdī viņa ieraudzīja banku, iegāja un apmainīja čekus par pieci tūkstoši dolāriem pret Šveices frankiem. Pēc piecām minūtēm viņa jau klauvēja pie Fridlendera dzīvokļa durvīm. Durvis atvēra Larijs.

—   Viss kārtībā, — viņa teica un iegāja noplukušajā istabā. — Kā jūs domājat, vai tas vēl ilgi turpināsies?

—   Nav ne jausmas.

Viņš aizvēra durvis un atspiedās pret tām — rokas bikšu kabatās un gremojošies žokļi, kā parasti.

Helga novilka kažoku, nolika to uz krēsla atzveltnes un apsēdās.

—  Tādā laikā nav vērts braukt tālāk. Labāk sameklēt kādu hoteli.

—   Man ir bieži nācies vadīt mašīnu sniegputenī, — teica Larijs. — Ja jūs vēlaties, mēs varam droši braukt tālāk.

Helga paskatījās pulkstenī. Bija 15.15. Viņa ar skumjām nodomāja par „Adlonu". Viņai tik ļoti tagad bija nepieciešama karsta vanna un kārtīgs miegs līdz pusdienām. Bet viņa nevarēja ņemt sev līdzi Lariju uz hoteli tādā izskatā, tur taču viņu visi labi zināja. Helga kļuva domīga.

—   Man šodien negribas turpināt savu ceļojumu, — viņa teica. — Es esmu piekususi. Bet es jūs tādā izskatā nevaru ņemt sev līdzi uz hoteli. — Viņa izņēma no somiņas dažas banknotes. — Šajā ieliņā ir neliels gatavo apģērbu veikals. Nopērciet sev tumšu uzvalku, baltu kreklu un melnu kaklasaiti. Pēc tam lietusmēteli un kurpes. Jūs dzīvosiet hotelī kā mans šoferis. Nopērciet vēl koferi un salieciet tajā savas mantas.

Larijs izbrīnījies raudzījās uz viņu.

—   Bet tas taču nav iespējams…

—   Dariet to, ko es jums saku, — Helgas balss skanēja nedaudz griezīgi. — Es esmu piekususi. Lūk, ņemiet naudu.

Viņš paņēma naudu, uzlika galvā cepuri un aizgāja.

„Pēc stundas mēs būsim hotelī," — nodomāja Helga. Viņa ieies vannā, apgulsies gultā un iedzers kokteili. Hotelī neviens nesāks interesēties par viņas šoferi, tikai viņiem ir jābūt ļoti piesardzīgiem. Nekādā gadījumā nedrīkst kopā pusdienot ar Lariju, bet pēc tam viņa var piezvanīt viņam uz numuru un pasaukt viņu pie sevis. Acīmredzot, viņš ir ļoti nepieredzējis mīlnieks, taču šo lietu ir viegli labot.

Jau iedomājoties vien, ka viņš viņu apskauj, Helgai sāka neprātīgi pukstēt sirds.

Durvis atvērās, viņa nodrebēja. Ienāca Fridlenders un palūkojās apkārt.

—   Kur ir Larijs?

—   Viņš tūdaļ atgriezīsies. Vai pase gatava?

—   Protams. Lieliski nostrādāts.

—   Parādiet.

Nedaudz padomājis, vecis pasniedza Helgai pasi. Tā vairāk nebija jauna un izskatījās gluži kā īstā. Tajā bija ierakstīts Larija Sinkasra vārds.

Nodarbošanās — students. Fotogrāfija nebija isti izdevusies, bet zīmogs izskatījās |oti pārliecinoši.

—   Bija grūts darbiņš, — kašķīgi noteica Fridlenders. — Un tas viss par kaut kādiem nieka trīs tūkstoši frankiem. Paklausieties, piemetiet vēl klāt piecus simtus.

Helga atvēra somiņu, noskaitīja trīs tūkstošus un nolika tos uz galda, bet pasi noslēpa.

—   Par prēmiju parunājiet ar Lariju, — viņa teica.

Vecis paņēma naudu un iebāza to kabatā:

—   Kā zināt, mana skaistulīt. Tikai ņemiet vērā, ka skopums bieži vien maksā dārgāk nekā izšķērdība.

Helga nicīgi uz viņu paskatījās. Neteicis vairāk ne vārda, viņš izgāja no istabas.

Pēc divdesmit minūtēm uzradās Larijs. Kad viņš ienāca istabā, Helga viņu gandrīz nepazina. Amerikānis ar košļājamo gumiju bija pazudis, bet viņa vietu ieņēmis ļoti respektabls jauns cilvēks. Baltā apkaklīte, melnā kaklasaite un lietusmētelis izskatījās kā savdabīga uniforma un padarīja to līdzīgu šoferim, kas kalpo kādā bagātā mājā.

Viņš lūkojās uz Helgu un centās noprast, kādu iespaidu uz viņu atstājusi šī viņa pēkšņā pārvērtība.

—   Lieliski, Larij, — viņa noteica ar smaidu. — Jūsu pase jau gatava. Mēs varam iet.

—    Es atdzinu šurp jūsu mašīnu, mem. — Viņš uzmeta viņai vainīgu skatienu. — Atvainojiet mani par šo patvaļīgo rīcību. Bet es nodomāju, ka jums negribēsies iet kājām pa tādu laiku.

Helga izbrīnījās.

—   Bet mašīnas atslēgas taču ir pie manis.

Viņš automātiski pasniedzās pēc savas cepures, taču atcerējās, ka tās vairāk nav, un paberzēja pieri.

—   Es labi pazīstu mašīnas, mem. Aizdedzes atslēgas — tā nav problēma. Es ceru, ka nebūšu atļāvies ko lieku.

Vai viņa vismaz ir aizslēgta?

Protams. Man tikai ļoti gribējās atbrīvot jūs no pastaigas tik sliktā laika. Aia 11 ļoti .uiksts un pūš stiprs vējš.

Helga izbijās, bet tad pati sevi nomierināja. Tik tiešām, nav nemaz tik patīkami iet ārā tādā putenī. Larijs ir ļoti saprātīgs, viņa nodomāja. Un gādīgs.

—    Ļoti laipni no jūsu puses, — viņa ar smaidu teica. Viņa atvēra somiņu, izņēma mašīnas atslēgas un iedeva tās Larijam. — Varbūt ar tām būs vieglāk.

Viņi kopā izgāja uz ielas. Larijs atvēra Helgai durtiņas, un viņa ieslīdēja sēdeklī. Viņš nopurināja no kurpēm sniegu un apsēdās pie stūres.

Helga viņam paskaidroja ceļu līdz „Adlonai".

—   Lūk, atlikums, mem.

—   Paturiet to sev. Jums ir vajadzīga nauda sīkiem tēriņiem.

Viņš pagrozīja galvu.

—   Es taču teicu, ka es neņemšu no jums naudu.

—   Nu, kā gribat.

„Krietns puisis," — viņa ar prieku nodomāja.

Mašīna izkustējās, un viņa iesānis pavērās uz Lariju. Silts iekāres vilnis atkal pāršalca viņas augumam.

Kad Helga Larija un šveicara pavadībā ienāca hoteļa „Adlon" vestibilā, tā īpašnieks Karls Folks tieši veica savu ikdienas apgaitu un jau no pirmā acu uzmetiena pazina savu viešņu.

Viņš tūdaļ pienāca pie viņas, noliecās pie viņas rokas un teica, cik ļoti viņš priecājas redzēt viņu savā hotelī.

Viņš tūdaļ pat deva rīkojumu sagatavot viņai labāko numuru un piedāvāja pats viņu uz turieni pavadīt.

Hallē mudžēja amerikāņu un japāņu tūristi, kas pļāpāja un vēroja Helgu. Hoteļa īpašnieka īpašā uzmanība padarīja viņu pat vispārējas uzmanības centru.

Viņa slepus vēroja Lariju. Viņš bija gluži apjucis.

Foks pavadīja Helgu uz numuru.

—    Jūs laikam est nogurusi, madam, — viņš teica. — Es atsūtīšu pie jums istabeni. Kad atpūtīsieties, es ceru, ka sagādāsiet man prieku un paēdīsiet kopā ar mani pusdienas?

Nedaudz padomājusi, Helga pasmaidīja.

—   Labprāt.

—   Vai jūs apmierina pulksten astoņos vakarā?

2-140

—   Labi. Starp citu, mans šoferis…

—   Viss būs kārtībā, neuztraucieties.

Foks pasmaidīja, nodemonstrējot sniegbaltu zobu rindu, un pazuda.

Neraugoties uz viņa solījumiem, Helga uztraucās par to, kā iekārtosies Larijs. Atnākusi istabene viņu kaitināja, un viņa drīz vien to aizsūtīja prom, bet pati iegāja vannā.

Viņa kādas divdesmit minūtes nogulēja karstajā aromatizētajā ūdenī, tad noslaucījās un apgūlās gultā.

Bija 18.10. Viņa gaidīja, ka tūdaļ ieradīsies Larijs un sagrābs viņu savos apskāvienos. Aizvērusi acis, Helga iegrima erotisku sapņojumu pilnā snaudā.

19.30 pie durvīm pieklauvēja. Larijs? Viņas sirds sāka pukstēt straujāk. Taču tas bija tikai oficiants.

—   Ar vislabākajiem novēlējumiem no direktora kunga, — viņš teica un ielēja viņai glāzē kokteili no kokteiļu jaucēja.

Viņš aizgāja, un Helga izdzēra kokteili. Pēc tam viņa sāka ģērbties. Viņai ienāca prātā piezvanīt uz apkalpošanas nodaļu un apvaicāties par Lariju.

—   Šeit Rolfas kundze. Kā jūs iekārtojāt manu šoferi?

—   Jūsu šoferi, madam? Acumirkli.

Viņa izdzirda čukstošas balsis un iedomājās, par ko viņi tur runā. Kāpēc viņas aprindu sieviete interesējas par savu šoferi?

Viņai atbildēja cita balss:

—  Jūsu šoferis ir iekārtots 556.numurā. Viņš pusdienos kopā ar citiem kalpotājiem, ja, protams, jums nekas nav pretī.

Pirms došanās uz halli, Helga izdzēra vēl divus kokteiļus. Viņa apskatīja sevi spogulī. Viņa lieliski izskatījās. Slaida figūra, tievs meitenīgs viduklis.

Viņa spēja apburt jebkuru vīrieti.

Karls Foks viņu sagaidīja pie lifta un pavadīja uz restorānu. Pusdienas bija lieliskas.

Helga ārēji ļoti nepiespiesti sarunājās ar Foku. Jā, viņas vīrs jūtas visai nelāgi, taču šogad nolēmis vēl vienu reizi atbraukt uz Bāzeli. Jā, ceļš no Bonnas bija ļoti grūts, šoseja ļoti slidena.

Viņas šoferis? Šis jautājums viņu pārsteidza nesagatavotu. Jā, tas ir viņu jaunais kalpotājs. Vīrs negribēja, lai viņa ceļotu mašīnā viena. Viņš ir ļoti kārtīgs! Šis jaunietis ir amerikāņu students.

Jautājumi un atbildes vienā laidā. Helga apjautājās par Foka sievu un bērniem.

Pēc deserta Foks pasūtīja šampanieša pudeli un, kad viņi ķērās klāt kafijai un konjakam, Helga jau bija nedaudz iereibuši.

Pēc pusstundas Foks pavadīja Helgu līdz viņas numuram, atvadījās un aizgāja.

Viņa iegāja numurā un iekrita gultā.

Tas bija brīnišķīgs vakars. Foks bija ļoti laipns, un tagad viņai trūka vēl tikai Larija. Viņa gribēja, lai viņš to rupji sagrābj savos apskāvienos, kā viņš to droši vien darīja ar meitenēm sava tēva fermā…

Helga piecēlās, izģērbās un nometa kleitu uz grīdas. Viņa kaila nostājās istabas vidū un jau iedomājās to, kas šeit notiks pēc dažām minūtēm.

Viņa enerģiski noņēma telefona klausuli.

—   Lūdzu, numuru 556.

—   Lūdzu, madam.

Helga savilka grimusi. Meitene, protams, saprata, kas bija pie telefona.

Meitene atbildēja pēc ilgas pauzes:

—   Ļoti žēl, madam, taču numurs neatbild.

—    Kā neatbild! Helga sažņaudza klausuli. Larijs taču nevar būt jau aizgājis gulēt! Viņa paskatījās pulkstenī. Bija 22.55.

—   Pamēģiniet, vēlreiz.

Telefoniste pēc pauzes atkal teica:

—   Neviens neatbild.

Helga dziļi ieelpoja un tikai ar lielām pūlēm savaldījās.

—   Savienojiet mani ar apkalpošanas nodaļu.

Pie telefona pienāca nodaļas šefs.

—   Man vajag aprunāties ar savu šoferi.

—    Ar jūsu šoferi? — kalpotāja balsī bija jaušams viegls izbrīns. — Tagad, madam?

Helga sēdēja uz gultas malas un juta, ka viņas ķermenis kļūst auksts.

—    Madam, jūsu šoferis pirms stundas izgāja no hoteļa. Vai viņam kaut ko nodot?

—   Nē, tas nav tik steidzīgi.

Viņa lēnām nolika klausuli. Tad piecēlās un piegāja pie loga. Joprojām sniga un trotuāri bija slapji.

Pa tiem slīdēja kažokos tērptie garāmgājēji. Helga' aizvilka aizkaru, uzvilka naktskreklu un atlaidās gultā. Kāpēc viņa tā piedzērās?

Viņa ir pie visa vainīga. Vajadzēja Larijam pateikt, lai viņš ienāk pie viņas istabā. Kur gan viņš tagad varētu būt?

Viņa apgūlās uz muguras un vērās griestos. Vai tiešām viņš ir devies kādas ielasmeitas meklējumos?

Tā viņa gulēja, zīmējot savā iztēlē visdažādākās seksuālās ainas, tad sāka elsot.

3.nodaļa

*

Helga pamodās pulksten astoņos no rīta. Viņa ieslēdza naktslampiņu un gulēja, veroties griestos. Labi, ka pasaulē eksistē miegazāles, viņa nodomāja.

Viņa ar pūlēm pacēla telefona klausuli.

—    Atnesiet man uz numuru kafiju un pasakiet manam šoferim, ka mēs izbraucam pulksten deviņos. Un sagatavojiet man rēķinu.

Pieceļoties un ģērbjoties viņa domāja, kā viņai rīkoties, ja viņai pēkšņi paziņos, ka viņas šoferis nozudis nezināmā virzienā. Un vēl iespējams kopā ar mašīnu. Taču viņai nav nekāda pamata viņam neuzticēties. Vainu par vakardienas notikumiem ir jāuzņemas viņai. Viņš nezināja, ko viņa gribēja.

Izdzērusi divas kafijas tasītes un tikusi galā ar kosmētiskajām procedūrām, Helga apmierināti pamāja.

Kad viņa jau bija uzvilkusi kažoku, pie durvīm pieklauvēja.

Ienāca šveicars un hoteļa pārvaldnieks.

—   Jūsu mašīna ir sagatavota, madam.

Viņi kopā nokāpa lejā pa kāpnēm. Zinot, kas no viņas tiek gaidīts, Helga pateica, ka viņa lieliski gulējusi un ir |oti apmierināta ar numuru. Viņai padeva rēķinu un viņa, to nepārbaudot, samaksāja. Gaidot atlikumu, viņa nejauši palūkojās uz vienu rēķina iedaļu.

—   Bet kas tas? Saruna ar Hamburgu?

Portjē steidzās paskaidrot.

—  Jūsu šoferis sarunājās no sava numura, madam.

„Piecpadsmit franku. Diezgan ilga saruna", — nodomāja Helga.

—   Ak, jā, es pavisam aizmirsu.

Saņēmusi atlikumu, viņa izklaidīgi pamāja portjē un pārvaldnieka pavadībā devās uz savu „mersedesu".

Pie mašīnas stāvēja Larijs. Ar savu parasto puicisko smaidu sejā viņš atvēra Helgai durtiņas. Šveicars ielika viņas koferi bagāžniekā un iebāza kabatā dzeramnaudu. Helga pasniedza roku pārvaldniekam, bet Larijs apsēdās pie stūres. Savstarpēja laipnību apmaiņa, un mašīna izkustējās no vietas.

—   Labrīt, mem, — laipni teica Larijs.

—  Pa labi līdz ielas galam, bet pēc tam taisni, — vēsi atbildēja Helga.

—   Es zinu ceļu. Pirms braukšanas es iepazinos ar pilsētas plānu.

—   Ļoti tālredzīgi no jūsu puses.

Viņas balsī bija skaidri jūtams sapīkums, un Larijs viņai uzmeta ātru skatienu.

—   Vai ar jums ir viss kārtībā, mem?

—   Man ļoti sāp galva. Lūdzu paklusējiet.

—   Protams. Vai es varu jums kaut kā palīdzēt?

—   Varat. Paturiet mēli aiz zobiem.

Helga saprata, ka viņa ļoti nelaipni sarunājas ar jaunekli, bet viņš, šķiet, neapvainojās. Viņš gluži vienkārši paraustīja plecus un koncentrēja savu uzmanību braukšanai. Ar vieglu īgnumu Helga vēroja, cik viņš viegli manevrē mašīnu straumē un izvairās no sastrēgumiem. Viņa pati nekad nespētu tik viegli un dabiski vadīt automobili. Beidzot viņi izbrauca uz Cīrihes šosejas.

Helga smēķēja vienu cigareti pēc otras, nespēdama izšķirties, vai ir vērts arī turpmāk tēlot slimo. Kad viņi sasniedza Cīrihes priekšpilsētu, viņa jautāja Larijam:

—   Vai jūs spēsiet i/braukt cauri pilsētai?

—   Jā, mem, — viņš atbildēja. — Taisni, tad pie luksofora pa kreisi, cauri tunelim un līdz apvedceļam.

Helga paraudzījās uz viņu. Viņš joprojām gremoja košļājamo gumiju un viņa rāmā mierā iegrimusī seja neko neizteica. Viņa paraudzījās uz viņa lielajām rokām, un viņas dusmas pārvērtās neprātīgā iekārē.

Kad viņu mašīna sāka braukt kalnā, Helga pirmā pārtrauca ieilgušo klusēšanu.

—   Kur jūs bijāt vakar vakarā, Larij?

Viņš apdzina gaiši zilu „pežo" ar ātrumu simts astoņdesmit kilometru stundā.

—   Vakar vakarā, mem?

—   Mēs pārāk ātri braucam.

—   Piedodiet, mem.

Viņš samazināja ātrumu līdz simtam.

—   Es jums uzdevu jautājumu.

—   Es biju hotelī.

Helga sažņaudza rokas dūrēs.

—   Nemelojiet! — Viņa izbijās, ka viņas balss skan pārāk griezīgi un centās saņemt sevi rokās. — Es gribēju ar jums aprunāties, bet man teica, ka jūs esat izgājis no hoteļa. Kur jūs bijāt?

Larijs apdzina „jaguāru".

—   Lēnāk, Larij!

Viņš vēl mazliet samazināja ātrumu.

—   Kur tad īsti jūs bijāt? — uzstāja Helga.

—   Es izgāju ārā nedaudz pastaigāties. Vai tad tas ir aizliegts?

Larija balsī skanēja pārmetums, un tas iedarbojās uz Helgu gluži kā

sitiens. Vai tad tiešām viņa vairāk pilnīgi nespēj saprast cilvēkus un izturēties iecietīgi pret viņu vājībām. Vai patiešām šis jauneklis' nevarēja paspert pāris soļu, lai viņa pie tam nelasītu viņam morāli? Viņa pārāk dramatizē notikumus.

—   Protams, ka nav aizliegts, — viņa atbildēja. — Taču vajadzēja mani brīdināt.

—    Es gribēju nedaudz apskatīt pilsētu. Bet tur nebija nekā interesanta, un es drīz vien atgriezos hotelī.

—   Saprotu.

Helgai bija tāda sajūta, ka viņš melo, bet viņa nevarēja pieķert viņu melos.

Nākošo stundu viņi klusēja un Helga dusmojās, ka jauneklis ir pavisam mierīgs un neuzskata par vajadzīgu turpināt sarunu. Iebraucis Bernardino tunelī, viņš ieslēdza lukturus un Helga pirmo reizi ierunājās par Hamburgu.

—   Hote|a rēķinā bija telefona saruna ar Hamburgu. Man teica, ka to esat pasūtījis jūs.

—   Jā, mem. Es gribēju uzzināt, kā klājas Ronnijam. Atvainojiet, ja esmu rīkojies nepareizi.

Šie nebeidzamie „atvainojiet" sāka krist Helgai uz nerviem.

—   Un ko dara jūsu Ronnijs? Vai viņš jau ir brīvībā?

—   Jā.

—   Un par ko jūs runājāt?

—   Ronnija nebija mājās. Es sarunājos ar mūsu kopējo paziņu.

Helga paraustīja plecus. Ja viņš viņai neuzticas — tad kā viņam tīk.

Viņi izbrauca cauri tunelim dažās minūtēs.

—   Tagad būs sarežģīts ceļa posms, Larij. Es labāk zinu ceļu. Varbūt būs labāk, ja es sēdīšos pie stūres.

—   Kā vēlaties, mem.

—   Apmainīsimies ar vietām pie tuvākās benzīna uzpildes stacijas.

Drīz vien priekšā pavīdēja uzpildes stacija. Larijs nobremzēja pie benzīna pildnēm.

Viņš izkāpa, un Helga piesēdās pie stūres. Kad mašīnu uzpildīja ar benzīnu, viņa palūdza, lai Larijs samaksā.

—   Ko jūs teicāt, mem, piedodiet?

Viņa tonī izskanēja kaut kas tāds, kas lika viņai atskatīties. Viņš centās izvairīties no viņas skatiena.

—   Es jūs palūdzu samaksāt benzīna uzpildes stacijas saimniekam trīsdesmit frankus, — viņa asi noteica.

Larijs nosarka.

—   Piedodiet, mem, bet man nav naudas, — viņš teica.

—   Labi.

Helga pati samaksāja, pagaidīja, līdz Larijs apsēdīsies viņai blakus, un izbrauca uz šosejas. Pēc dažiem kilometriem viņa apturēja automašīnu, izslēdza motoru un uzsmēķēja cigareti.

—   Tagad aprunāsimies, Larij.

—   Par ko?

—     Es gaidu jūsu paskaidrojumus. Bonnā eš jums iedevu trīs simti marku. Pusdienas nevarēja būt dārgākas par divdesmit markām, un jums vēl vajadzēja palikt pāri vismaz divi simti astoņdesmit markām. Vakar jūs no manis saņēmāt vēl vismaz pusotra tūkstoša franku, no kuriem, pēc apģērba iegādes, arī vēl kaut kam vajadzēja palikt pāri. Jūs man divreiz teicāt, ka neņemsiet no manis naudu. Kur gan tā ir palikusi? Varbūt, to jums atkal kāds nozaga?

Larijs domīgi pakasīja apakšžokli, tad pamāja.

—   Var uzskatīt, ka jums taisnība.

Helga paskatījās uz viņu.

—   Kā gan tas varēja notikt?

Viņš klusēja un skatījās uz lēni krītošajām sniega pārslām. Ja viņam pašlaik būtu galvā cepure, viņš noteikti atkal to sāktu burzīt.

—    Larij, vai jūs atbildēsiet uz manu jautājumu? Vai jūs šo naudu atstājāt pie kādas sievietes?

—   Jā.

Helga atcerējās iepriekšējās dienas vakaru.

—    Jums bija vajadzīga sieviete un jūs vakarā izgājāt no hoteļa, lai viņu sameklētu?

Helga aizvēra acis un sažņaudza dūres.

—   Man jāzina!

Viņš dziļāk iegrima ādas sēdeklī.

—   Nu, ja jau jūs tā uzstājat… Es iegāju kafejnīcā. Tur sēdēja meitene. Viena pati. Mēs sākām sarunāties. — Viņš ar roku pieglauda savus matus. — Nezinu, vai jūs mani sapratīsiet… Viņa man iepatikās, un mēs aizgājām pie viņas. Tur bija vēl arī viņas draudzene. — Viņš drūmi palūkojās pa logu. — Tas viss maksāja diezgan dārgi. Kad es atgriezos hotelī, man kabatā nebija pat piecu franku.

Divas meitenes! Helga dziļi nopūtās.

Skaistais muļķītis! Mani tu būtu dabūjis par velti, un es tev vēl pati par to piemaksātu.

—    Šķiet, ka jums ne pārāk veicas ar sievietēm, — viņa tikai noteica un iedarbināja motoru.

—   Tur jums taisnība.

Vērojot Larija panīkušo figūru, viņā pamodās kaut kas līdzīgs līdzjūtībai.

Mašīna izbrauca uz kalnu ceļa. Sākās stāvs kāpums, viņi tuvojās Bellijconei.

* * *

Ja lietas to atļāva, Hermanis Rolfs centās ziemā vienu mēnesi pavadīt Šveicē. Viņš nopirka Kastaņjolā, pusceļā no Lugano ezera, komfortablu villu un ieradās tajā parasti februārī.

Agrāk šī māja piederēja slavenam kinoproducentam. Tā bija izbūvēta kalnos un nožogota ar divu metru augstu akmens sienu. Tajā bija milzīgs peldbaseins, iekšējais pagalmiņš ar stikla jumtu, spēļu un kinozāle, un visneiespējamākās tehniskās ierīces, kādas tikai vien varēja iedomāties. Bez tam pie villas bija garāža četrām automašīnām, un virs tām atradās kalpotāju dzīvokļi.

Janvārī Helga parasti ieradās Šveicē, lai sagatavotu villu pirms vīra uzņemšanas, kurš ieradās nedaudz vēlāk sava kalpa, aukles un tirāna Hinkla pavadībā.

Hinkls kalpoja Rolfam jau kādus piecpadsmit gadus. Viņš izskatījās kā cienījams angļu bīskaps: apaļa, gaļīga sārta seja, sirmi mati, labsirdīga sejas izteiksme.

Viņam bija nevainojami nervi, viņš runāja tikai tad, kad viņam jautāja, un bija neparasti kārtīgs.

Neraugoties uz saviem 60 gadiem, viņš bija neparasti spēcīgs un izturīgs.

Helga viņu ļoti augstu vērtēja, taču tajā pašā laikā arī nedaudz baidījās no viņa. Viņa zināja, ka viņš novēroja viņu pirmos divus mēnešus pēc laulībām, un tas padarīja viņu nervozu. Galu galā viņš nolēma, ka viņa veiksmīgi tiek galā ar savu mājas saimnieces, privātsekretāres un sievas lomu, gluži tāpat kā viņš ar saviem kalpotāja pienākumiem. Viņa atzinība izpaudās dažādos sīkumos, kas darīja skaistāku viņas ikdienu, un tajā apstāklī, ka viņš katru dienu rotāja viņas istabu ar svaigiem ziediem. Hinkls vienmēr bija ļoti noslēgts, bet kad viņu skatieni sastapās, Helga saskatīja tajā atzinību.

„Pēc trijām dienām vīram kopā ar Hinklu ir jāierodas villā," — domāja Helga, kad mašīna traucās uz Lugano. Vēl no Bonnas viņa zvanīja uz aģentūru un lūdza savest kārtībā māju. Parasti viņa pa šo laiku uzkavējās Lugano hotelī „Edēm". Kad villa beidzot tika sakopta, viņa devās uz mazu aerodromu Agnju, kur ar privātu lidmašīnu atlidoja viņas vīrs, un tad viņu aizveda uz villu.

Bet tagad, kopā ar Lariju, viņa nolēma neapmesties „Edemā". Villai ir jābūt pietiekami tīrai, apkure pieslēgta. Viss ir gatavs saimnieka uzņemšanai.

Trīs dienas viņas rīcībā. Veselas trīs dienas!

Tagad pienāca laiks likt Larijam saprast, ko viņa vēlas. Taču tas ir jādara ļoti uzmanīgi — viņš ir tik dīvains puisis. Helga cerēja, ka viņu neatbaida viņas gadi…

—    Pastāstiet man par saviem turpmākajiem plāniem, Larij, — viņa apņēmīgi noteica.

Viņš nodrebēja, atrāvās no savām domām, it kā būtu aizmirsis par to, ka viņa sēdēja līdzās.

—   Mani plāni, mem? Atrast sev kādu darbu.

—   Jūs domājat, ka tas ir tik viegli izdarāms?

—   Bet kāpēc gan ne?

—   Bet jums taču būs vajadzīgas rekomendācijas.

Jaunietis paraustīja platos plecus.

—   Gan jau kaut ko izdomāšu.

Helga ar pūlēm apvaldīja savu sapīkumu.

—   Tas nav tik vienkārši, — viņa teica pēc iespējas apvaldītāk. — Paklausieties, Larij, es gribu jums palīdzēt. Es zinu, jūs negribat ņemt no manis naudu, bet es jums varu aizdot. Kad varēsiet, atdosiet.

Viņš pašūpoja galvu.

—   Paldies par priekšlikumu, mem, bet mans vecais kļūs traks no dusmām, ja uzzinās, ka es esmu aizņēmies naudu.

—   Bet jūs viņam par to neteiksiet, — Helga sarunājās ar Lariju gluži kā ar bērnu.

Viņš ilgi klusēja. Helga negribēja viņu steidzināt, un tā, ne vārda nesakot, viņi izbrauca pa pilsētas dzīvākajām ielām.

Beidzot viņš teica:

—   Protams, es varu viņam neko neteikt, bet mani nomoka doma, ka es, iespējams, nespēšu jums atdot naudu. Es jau tāpat jums esmu pietiekami daudz izmaksājis.

—    Tātad jūs gluži vienkārši negribat man palikt parādā? — Helga nopriecājās, ka viņai beidzot izdevies atklāt Larija rūpju galveno iemeslu. — Bet nauda man neko nenozīmē. Man tās ir daudz, un man sagādā prieku palīdzēt cilvēkiem.

Larijs brīdi padomāja un tad pamāja.

—   Ja es būtu bagāts, es arī laikam domātu tāpat.

Mašīna lēnām ripoja gar piekrasti. Ielas satiksme kļuva arvien dzīvāka.

—   Šeit ir skaisti, vai nav tiesa? — jautāja Helga.

—    Jā, ļoti, — Larijs paskatījās uz ezeru, kas rāmi mirdzēja saules staros, uz tālajām sniegoto kalnu virsotnēm. — Kā sauc šo vietu?

—   Lugano. Bet tagad brauksim uz tiianām mājām. Es gribu jums parādīt savu villu.

—   Pie jums uz mājām? Es nebiju to gaidījis.

Helga iesmējās.

—   Kāpēc gan ne? Jūs tur varēsiet palikt pa nakti. Tur ir daudz istabu viesiem. Bet no rīta mēs paskatīsimies, ko es varu jūsu labā izdarīt.

Larijs iesita sev ar dūri pa ceļgalu.

—    Velns parāvis, tas gan ir lieliski! Kas gan to būtu varējis iedomāties.

Helga uzmeta viņam ātru skatienu. Viņa sajūsma viņai likās mazliet pārspīlēta, bet ieraudzījusi viņa plato puicisko seju un draudzīgo smaidu, viņa atmeta šīs aizdomas.

—   Lo^ priecājos, ka tas sagādās jums prieku, Larij.

—   Jūs nemaz nevarat iedomāties, mcm, ko tas man nozīmē, — viņš nomurmināja. — Citādi jau es sāku uztraukties par naktsmājām šonakt. Es domāju atrast kādu šķūni, kurā es varētu pārgulēt.

„Muļķīt, tu gulēsi ar mani," — nodomāja Helga. Bet skaļi teica: — Neuztraucies, Larij. Es par to parūpēšos.

* *_______________ #

Helga gulēja platā franču gultā, tērpusies tikai vieglā šifona peņuārā, un vēroja guļamistabu.

Tā bija skaista istaba, kuras sienas bija izsistas ar ādu; uz grīdas atradās balts paklājs. Istaba bija mēbelēta ar tumšām riekstkoka mēbelēm. Spogulis iepretim gultai rādīja Helgai, cik viņa ir skaista.

Pēc nelielas pieturas Kastaņjolā viņa un Larijs aizbrauca uz villu.

Viņa sajūsminātā reakcija, ieraugot māju, iepriecināja Helgu, jo īpaši tāpēc, ka viņa pati atcerējās savu pirmo sajūsmu par milzīgo halli un elegantajām viesistabām.

—    Velns parāvis! — Larijs satriekts lūkojās visapkārt. — Gluži kā filmā.

—    Šī māja agrāk piederēja kinoproducentam. Novelciet lietusmēteli un jūtieties kā mājās.

Viņa kopā ar viņu izgāja cauri visām istabām. Šķiet, mājas greznība nospieda jaunieti. Viņš kļuva mēms no sajūsmas, ieraudzījis peldbaseinu, kura viena daļa atradās zem klajas debess, un terasi ar brīnišķīgu skatu uz Lugano.

Lai satriektu viņu pilnīgi un galīgi, Helga parādīja viņam somu pirti un divus sēdliftus, kas nogādāja viesus tieši dārzā, lai tiem nevajadzētu kāpt lejā pa akmens kāpnēm.

Apgaita beidzās virtuvē, kur atradās plīts ar neiedomājami daudzām pogām.

Tad Helga nolēma parādīt Larijam viņa istabu. Viņa devās uz mājas kalpu spārnu, pagāja garām Henka istabai ar vannu un iegāja nelielā istabā, kuru reti kāds apdzīvoja. Viņa atvēra durvis.

—   Iekārtojieties, Larij. Vanna ir līdzās. Es piezvanīšu jums pēc stundas.

Viņš lūkojās visapkārt.

—   Jūs laikam esat ļoti bagāta, mem.

—   Nevis es, bet mans virs, — viņa smejoties iebilda. — Bet pēc tam sarīkosim pikniku. Ledusskapis ir piebāzts pilns ar dažādiem produktiem.

Pateikusi šos vārdus, viņa aizgāja.

Iegājusi savā istabā, viņa izpakoja mantas, iegāja vannā un apgūlās gultā.

Bija 17.45 un sāka krēslot. Helga ieslēdza liegi dzintarainas gaismas lampu.

„Pienācis mīlas laiks," — viņa nodomāja un laiski izstaipījās. Viņa paņēma telefona klausuli un nospieda Larija istabas taustiņu. Atbildes nebija. Vai tiešām viņš atkal ir aizgājis? Helga bija panikā.

Beidzot viņš paņēma klausuli.

—   Jā.

—  Ienāciet pie manis, Larij. Un es jūs palūgšu, ja jūs izejat no istabas, ieslēdziet zilo lampiņu virs durvīm.

—   Labi. — Viņš nolika klausuli.

Helga gaidīja ar pukstošu sirdi. Viņa vēlreiz paraudzījās spogulī un tas, ko viņa tur ieraudzīja, viņu nomierināja.

—   Ienāciet, Larij, — viņa teica, vēloties viņu šajā brīdi tā, kā nekad nebija vēlējusies nevienu citu vīrieti pasaulē.

Jaunietis joprojām bija ģērbies savā melnajā uzvalkā, baltajā kreklā un melnajā kaklasaitē. Ieraudzījis Helgu guļam gultā caurspīdīgajā šifona peņuārā, kas neaizsedza viņas ķermeņa līnijas, viņš neviļus atkāpās atpakaļ.

—   Lūdzu, piedošanu, — viņš teica, pagriezies pret durvīm.

—   Ienāciet taču, Larij… — Viņai pašai šķita, ka viņas balss skanēja nedaudz saērcināti. — Aizveriet durvis.

Viņš ienāca istabā un apstājās.

—   Es ceru, jūs no manis nebaidāties? — vaicāja Helga.

—   Nē.

—   Tad pienāciet tuvāk.

Larijs pagāja soli pretim gultai un atkal apstājās kā stabs. Tad viņš paskatījās uz Helgu.

—    Ak dievs, mem, cik jūs esat skaista. Es nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu.

Sie vārdi viņam izrāvās it kā neviļus un vēl vairāk satrauca Helgu. Viņa izstiepa rokas un pievilka viņu sev klāt pie gultas malas.

—   Kāpēc jūs esat tik oficiāli ģērbies, Larij?

Viņa sāka raisīt nost viņa kaklasaiti.

—   Vai jūs esat pārliecināta, mem, ka jūs rīkojaties pareizi?

—   Mans dievs, neesiet taču bērns, Larij!

Ar drebošiem pirkstiem viņa atpogāja viņam kreklu.

—   Es pats. Vai es nevarētu, mem, vismaz reizi uz jums paskatīties.

Helga atsita vaļā šifona peņuāru un atklāja viņam savu kailumu.

—   Ak, mem…

Kamēr viņš skatījās uz viņu, viņa sataustīja viņa bikšu rāvējslēdzēju un sāka to vērt vaļā. Viņš gribēja novilkt žaketi, taču neveikli aizskāra dažas pogas uz pults, kas bija savienota ar apgaismojumu, televizoru un citām elektriskām ierīcēm. Uz mirkli iedegās spilgta gaisma, tad iestājās tumsa. Helga attaisīja Larija bikšu rāvējslēdzēju un tajā mirkli sajuta, ka Larijs atvirzījās nost. Ar neprātā pukstošu sirdi viņa gulēja gultā un pēc spilgtā gaismas uzliesmojuma neko neredzēja tumsā.

—   Kas noticis? — viņa vaicāja aizsmakušā balsī.

—    Laikam, īssavienojums, — atbildēja Larijs no tumsas. — Es tūlīt salabošu. Pagaidiet, es ieskrūvēšu jaunu korķi.

—   Pie velna korķi! — Helga piepacēlās no gultas un ielūkojās tumsā. — Larij!

—   Es tūlīt.

Pēc viņa balss varēja noprast, ka viņš ir jau gaitenī. Viņa izdzirda nočīkstam kāpnes.

Ir nu gan idiots, viņam ievajadzējās tieši tagad ieskrūvēt to korķi! Helga iemetās gultā. Kuram gan tagad vajadzīga šī muļķīgā gaisma? Larij, atgriezies un apskauj mani!

Helga gulēja un ieklausījās, bet māja klusēja. Galu galā viņa piecēlās, ietērpās peņuārā un piegāja pie durvīm.

—   Larij!

Lejā aizcirtās durvis.

—   Atgriezies! — iesaucās Helga. — Larij, vai tu mani dzirdi?

Viņa stāvēja un ieklausījās. Visapkārt bija tumšs un kluss. Helga ļāva

vaļu savām bezpalīdzīgajām dusmām. Ak Dievs, kāds mūlāps! Izdega korķis, un viņš nolēma, ka viņam tūdaļ pat vajag to apmainīt. Varbūt, ka viņa viņam nepatika? Varbūt viņu interesē tik..; jaunas meitenes? Viņai acīs sariesās asaras. Varbūt, viņš nav nemaz tik spēcīgs un kaislīgs jaunietis, kā viņa to bija iedomājusies.

Viņa gaidīja, taču villā valdīja pilnīgs klususms. Varbūt šis muļķis nebija varējis tikt galā ar to nolādēto korķi un dabūjis strāvas triecienu? Helga nedroši stāvēja uz sliekšņa. Ja nu pēkšņi viņš guļ zemē beigts zem drošinātāju kastes? Kā viņa tad paskaidros, kā viņš tur ir gadījies?

Helga sāka uzmanīgi kāpt lejā pa kāpnēm. Viņa apstājās pie katlu telpas durvīm, aiz kurām atradās drošinātāju kaste. Aiz tām neko nevarēja dzirdēt, izņemot apkures motora vienmērīgo troksni. Beidzot Helga saņēmās un atvēra durvis.

Larija katlu telpā nebija. Viņa iegāja karstajā telpā un pavērsa kabatas luktura staru pret drošinātājiem.

Drošinātāja zaļā poga bija izlekusi, bet sarkanā nospiesta. Pēc nelielas pauzes Helga nospieda zaļo pogu. Katlu telpā tūdaļ pat iedegās gaisma. Viņa izgāja gaitenī, nospieda gaismas slēdzi, un pie griestiem iedegās lampiņa.

Pilnīgā nesapratnē Helga atgriezās guļamistabā, kuru apgaismoja nakts lampiņas liegā gaisma. Tad viņa skriešus metās uz villas kalpu spārnu un atvēra Larija guļamistabas durvis.

Tā bija tukša.

Ar drebošu sirdi Helga lūkojās visapkārt. Viņa atcerējās, ka Larijam līdzi bija koferis, kurā tas glabāja savas vecās mantas. Koferis bija pazudis. Gulta bija neskarta. Helga ielūkojās līdzās esošajā Hinkla guļamistabā un vannas istabā. Abas istabas bija tukšas. Helga apjukusi pastāvēja dažas sekundes, tad atgriezās savā guļamistabā.

— Kur gan ir Larijs? Kas ar viņu noticis?

Viņa piespieda savas aukstās rokas pie deniņiem un centās aptvert situāciju. Jābūt taču tam visam kaut kādam izskaidrojumam. Vai nu viņš panikā ir aizbēdzis, vai arī ar viņu notikusi nelaime, kad viņš tumsā pārvietojās pa svešu māju. Viņš varēja iekrist baseinā vai nokrist no kāpnēm un salauzt sprandu.

Vajag visu pārbaudīt. Helga apģērbās un jutās drošāk. Ja tik tiešām ir notikusi nelaime, viņai ir jāmāk savaldīties. Viņa varēja paļauties tikai uz sevi.

Viņa izgāja cauri visām villas istabām, atvēra pat bagāžas novietošanas telpas durvis, lai pārliecinātos, ka Larija tur nav. (Varbūt viņš paslēpies, lai viņu izjokotu?)

Tad viņa piegāja pie baseina un ar kabatas luktura gaismas staru izgaismoja ar gaiši zilajām flīzēm klāto baseina dibenu. Viņa baidījās, ka tur ieraudzis Larija liki, taču baseinā nekā nebija.

—   Kur gan varēja palikt šis jaunietis, velns parāvis?

Pilnīgā apjukumā Helga izgāja mēnesnīcas apgaismotajā dārzā. Viņa apstājās uz akmens kāpņu pakāpieniem un iesaucās: „Larij!". Nokāpusi lejā, viņa aizgāja līdz dārza vārtiem un saprata, ka Larija dārzā nav.

—   Muļķis! Sasodītais ēzelis!

Acīmredzot, viņas kailums izraisīja viņā paniku, viņa satraukums sasniedza augstāko pakāpi tad, kad notika šis muļķīgais pārpratums ar īssavienojumu, un viņš bailēs aizbēga. Helga sažņaudza dusmās dūres.

Viņa ar liftu uzbrauca augšā villā. Nokļuvusi atkal savā guļamistabā, viņa novilka ūdeļādas kažoku un nevērīgi nosvieda to uz paklāja. Piespiedusi rokas pie deniņiem, viņa pavērās spogulī. Vai tiešām šī bālā, novecojusī un izmocītā sieviete bija viņa?

—    Acīmredzot, es esmu sajukusi, — viņa skaļi noteica. — Tā uztraukties kaut kāda neaptēsta muļķa dēļ. Jāsaņem sevi rokās, citādi es varu sevi nodot, un tad ardievu mana saldā dzīve. Jāsaņem sevi rokās.

Drebot no uztraukuma, viņa centās nomierināties, un nedaudz attapusies, nokāpa lejā viesistabā. Vientulība un tukšo istabu gūzma viņu nomāca.

Viņa piegāja pie bāra un pagatavoja sev stipru kokteili, apsēdās uz dīvāna, uzsmēķēja cigareti un nodzēra malku.

Galu galā viņas nervi nomierinājās un galva kļuva skaidra kā parasti. Tagad viņa vairāk pati nesaprata savas rīcības iemeslu. Kā viņa varēja tā riskēt, mēģinot tuvoties šim pilnīgi nepazīstamajam jaunietim? Jadara gals šīm neapvaldītajām seksuālajām vēlmēm.

Tā vai citādi, bet Larijs tagad ir tālu. Paldies Dievam, ka viņas izskats viņu tā nobiedēja un viņš aizbēga projām.

Helga nodzēsa cigareti un piesmēķēja jaunu.

Ja jau viņai tik ļoti vajadzīgs vīrietis, tad lai labāk tas ir kāds hoteļa kalpotājs, kuru pēc tam vairāk viņa nekad neredzēs.

Bet sirds dziļumos Helga tomēr jutās nedroša. Šis jaunietis ar košļājamo gumiju jau tā bija izkāsis no viņas visai daudz naudas. Vai tikai viņš netaisās atgriezties un turpināt šo nodarbošanos? Varbūt Helga viņam šķita piemērots šantāžas upuris.

Mirkli padomājusi, viņa atmeta šīs iedomas. Nē, Larijs nebija spējīgs tā rīkoties. Viņai taču, starp citu zināms, ka viņš ceļo ar viltotu pasi. Protams, viņam bija mazāk ko zaudēt nekā viņai, nu bet tomēr, ja nu kas, un viņš gribēs viņu šantažēt, tad viņa tam piedraudēs.

Helga izdzēra jau otro glāzi. Izdzertā kokteiļa iespaidā viņa atcerējās Larija atklāto puicisko smaidu.

Nē, viņš nevarēja būt šantāžists. Viņš vispār nav spējīgs nodarīt kādam ko ļaunu. Bet tad viņa atcerējās frāzi, ko Larijs teica Fridlenderam: „Kā jūs domājat, cik jums tas izmaksās, ja es iespiedīšu jūsu pirkstus durvju šķirbā?"

Aukstas tirpas pārskrēja Helgai pār muguru. Bet Larijs taču tikai blefoja. Viņš pats teica, ka nav spējīgs uz vardarbību.

Viss šis piedzīvojums bija gatavais neprāts, un Helgai gribējās to pēc iespējas ātrāk jāaizmirst.

Viņa piezvanīja uz hoteli „Edēm".

Portjē balss kā parasti bija nevainojami pieklājīga.

— Protams, madam Rolf. Jūsu parastais numurs. Kā klājas misteram Rolfam?

Viņa kaut ko atbildēja un brīdināja, ka ieradīsies hotelī pēc pusstundas.

Viņa piecēlās un devās uz guļamistabu. No pagraba bija dzirdama apsildes iekārtas vienmērīgā dūkoņa, virtuvē rūca ledusskapji. Helga sarauca uzacis. Viņai šķita, ka viņa dzird mājā kādu svešu troksni. Viņa apstājās.

Kļūdīties nevarēja.

Kāds atvēra ārdurvis, varēja dzirdēt soļu troksni. Vai tiešām Larijs būtu atgriezies?

Ar pamirušu sirdi Helga izgāja gaitenī. Viņa gaidīja. Troksnis atkārtojās. Mājā vēlreiz kaut kur viegli aizcirtās durvis. Tas bija pilnīgi neizprotami. Mājā visas durvis bija no smaga riekstkoka, tās nevarēja tik vienkārši klusi aizvērt. Villā kāds bija!

Larijs?

Helga bija panikā, bet tad viņa saņēma sevi rokās. Viņa iemetās guļamistabā, izņēma no atvilktnes mazu revolveri un sažņaudza to rokā. Viņa nopirka šo ieroci Ņujorkā, gadījumā, ja kādreiz nāktos sastapties ar laupītājiem. Revolveris viņai iedvesa pašapziņu, un kopā ar to atgriezās ari naids.

Viņa atvēra durvis un iesaucās:

Kas tur ir?

Klusums. Pagaidījusi sekundi, Helga pacēla revolveri, notēmēja to uz durvīm gaiteņa otrā galā un nospieda gaili. Mājā atbalsojās šāviena troksnis. Durvīs bija uzradies neliels caurumiņš, no kura uz visām pusēm bija aizlidojušas baltas koka skaidiņas.

Lai arī kas neatrastos mājā, tagad viņš zinās, ka viņa ir apbruņota. Neizlaižot revolveri no rokas, Helga atgriezās guļamistabā, apģērba kažoku, paņēma koferi un nokāpa lejā. Viņa ieslēdza garāžā gaismu un ātri devās pie sava „mersedesa".

4.nodaļa

•

Helga pārģērbās savā numurā hotelī „Edēm", lai dotos brokastot, kad pēkšņi sāka zvanīt telefons.

Viņa sarauca uzacis un paskatījās uz telefona aparātu. Viņa negaidīja, ka viņai kāds varētu zvanīt. Pēc otrā zvana viņa nocēla klausuli.

—   Vai tā esi tu, Helga?

Šo melodisko balsi viņa varēja pazīt starp tūkstots citām. Arčers!

—   Džek, ir nu gan pārsteigums! Es tikai pirms stundas šeit ierados.

—   Kā tev iet? Kā Bonnas brauciens?

—   Tā nekas. Stipri sniga. Kur tu pašlaik atrodies?

—   Lejā, bārā.

—   Tu esi apmeties šeit?

—  Jā, es vakar šurp atlidoju no Lozannas. Tu taču mani brīdināji par to, ka atbrauksi šodien.

Helga atcerējās, ka viņa zvanīja Arčeram no Paradīzsitijas. Ar vieglām trīsām viņa nodomāja, cik gan ļoti viņai ir paveicies, ka Arčers neieradās villā.

Kas gan būtu noticis, ja viņš tur ieraudzītu Lariju!

—   Tā vai citādi, bet rit no rīta es gribēju doties pie tevis uz Lozannu, — teica Helga un ar prieku konstatēja, ka viņas balss skan pietiekami mierīgi un pārliecināti.

—   Es varu tevi atbrīvot no šī brauciena, mēs apspriedīsim mūsu lietas Cīrihē. Vai tu esi viena?

—   Protams.

—  Tad jau mēs varēsim paēst kopā brokastis?

—   Labi! — Viņa paskatījās pulkstenī. Bija 9.35. — Es tūdaļ nokāpšu

lejā.

Helga pāris sekundes palika stāvam nenoteiktībā. Divas reizes gadā viņa tikās ar Džeku Arčeru Lozannā, un viņi kopā pārsprieda Rolfa kapitālieguldījumu problēmas. Viņu intīmie sakari beidzās jau tad, kad Helga kļuva par Rolfa līgavu, un vairāk neatjaunojās. Tagad viņi bija tikai labi draugi un lietišķi partneri. Arčeram bija ķēriens banku operācijās. Viņš tikai reizēm bija pārāk ziņkārīgs. Ja Helga viņam to aizrādīja, viņš smaidot atbildēja:

—    Kā gribi. Kādreiz šī nauda kļūs tava, un ja tu negribi ielaisties spekulācijās — lūdzu.

Helga ieraudzīja Arčeru bārā sēžam pie maza galdiņa.

Ar patiesu nožēlu viņa konstatēja, ka neviens nespēj pretoties laika zobam. Vēl pirms kādiem Arčers bija viens no skaistākajiem vīriešiem, kādus viņa vispār jebkad pazinusi. Tagad viņa gašie mati kļuvuši ievērojami retāki. Viņš bija uzbarojies, lai gan viņa figūra vēl joprojām bija lieliska.

Viņš laikam ir kādus piecus gadus vecāks par mani, nodomāja Helga, spiežot viņa roku. Viņš viņai pasūtīja kokteili un, apsēdies pie galdiņa, sāka izvaicāt par biznesa lietām. Helga jutās labi Arčera sabiedrībā. Viņam bija lielisks šarms, kas īpaši izpaudās reizēs, kad viņam bija darīšana ar bagātu klientu.

Helga izstāstīja viņam par braucienu un par savu jauno automobili.

—   Bet ko dara Hermanis?

Viņa paraustīja plecus.

—   To ko parasti, — strādā.

Arčers domīgi raudzījās uz viņu.

—   Vai tu nekad to nenožēlo, Helga?

—   Nerunāsim tagad par to.

Viņa izdzēra kokteili. Vai tikai ar šo jautājumu viņš negribēja atgādināt, ka tieši viņš izkārtoja viņai šīs laulības? Nu, Arčers arī viņai parādā ne vienu vien veiksmīgu darījumu. Nekādā gadījumā viņa nevēlas atcerēties tās scēnas viņa kabinetā, kad viņš „ātrumā" novilka viņu uz dīvāna vai turpat lejā uz paklāja.

—   Iesim pusdienot, — viņa teica. — Es mirstu no bada…

Pusdienas, kā jau vienmēr, bija lieliskas.

Gaidot desertu, Helga ieminējās:

—   Es nezināju, Džek, ka tev ir klienti Lugano.

—    Kāds pavecs precēts pāris, — viņš pasmīnēja. — Es ierodos pie viņiem divas reizes gadā, un tā nu nolēmu apvienot šīs abas lietišķās sarunas. Vai tev nav nekas pretī, ja mēs nedaudz apspriestos par savām lielām?

Helga pamāja. Tas palīdzēs aizmirsties. Viņa priecājās par Džeka sabiedrību.

—  Tikai visi papīri ir manā numurā. Dosimies turp uzreiz pēc kafijas?

„Vai man vajadzētu iet pie viņa numurā? — nodomāja Helga. — Vai

tas neizraisīs aizdomas?" Ievērojis viņas vilcināšanos, Arčers piedāvāja citu variantu.

—   Varam iet uz apspriežu istabu. Tur ir liels galds, uz kura var izlikt visus papīrus.

Helga pamāja un pasmaidīja. Tas bija tipiski Arčeram, un savā laikā viņš viņai tieši tāpēc arī iepatikās: viņš bija ļoti uzmanīgs un viņam piemita takta izjūta!

Pēc pusstundas viņi sēdēja pie galda, uz kura atradās ķīpa ar dokumentiem. Arčers piesmēķēja cigāru.

—    Pēdējais pusgads nebija īpaši veiksmīgs, — viņš teica. — Eiropas kompāniju akcijas kritās. Bet tas nav bīstami, tās jau sākušas celties. Bez tam tās jau tāpat dod labus procentus. Vai man ir jāsastāda Hermanim jūsu zaudējumu sarakstu, vai tu viņam pati izstāstīsi?

—   Es izdarīšu pati. Kā šīs akcijas kotējas pašreiz?

Arčers paraustīja plecus un vēroja lēni gruzdošo cigāra galu.

—   Daudz zemāk nekā citi kapitālieguldījumi.

—   Citi kapitālieguldījumi mani neinteresē, Džek. Un tā, cik mēs esam pazaudējuši šī akciju kursu krišanas rezultātā?

—   Nu tā ap desmit procentiem. Bet tuvākajā laikā tās atkal celsies.

—    Desmit procentus! — iesaucās Helga. — Bet tas taču ir gandrīz divi miljoni dolāru.

—   Jā, bet tavam vīram palika vēl divdesmit miljonu. Mani klienti — pavecais laulātais pāris — zaudēja tūkstots dolāru, bet viņiem tas ir daudz būtiskāk.

—   Parādi man lūdzu akciju sarakstu.

Arčers paraustīja plecus un izvilka no portfeļa mapi ar akciju sarakstu.

—   Tu gribi to visu pārskatīt? Bet tas taču tev prasīs kādas divas stundas! — viņš paraudzījās pulkstenī. — Tu taču esi piekususi.

—   Nē.

Helga nolika sarakstu sev priekšā.

—   Lai ekonomētu laiku, tu vari parakstīt katru pārskatīto lappusi, — ieteica Arčers un pasniedza viņai pildspalvu.

Helga piesmēķēja cigareti un sāka pārbaudīt akcijas. Viņai bija lieliska atmiņa, taču to bija tik daudz, ka pat viņa nevarēja atcerēties, kā tās visas kotējās pēdējā pusgada laikā.

Taču viņa konstatēja, ka tās, lai arī kritušās, taču tikai par kādiem diviem līdz trīs punktiem un ka Arčers veltīgi ir tā dramatizējis situāciju. Helga pārbaudīja lapu pēc lapas.

Arčers sēdēja krēslā un viņu vēroja, mierīgi kūpinot savu cigāru.

—   Šeit pietrūkst vienas lapas, — beidzot Helga noteica.

—   Nevar būt.

Viņa uzmeta Arčeram strauju skatienu.

—   Nē, trūkst vienas lapas. Trūkst dažu Eiropas kompāniju akciju: Nobila, Transilvāna, Nacionālo finansu un Šēru. — Uzmetusi skatienu sarakstam, Helga papildināja: Un Si-Bi-Es akciju.

Arčers iesmējās.

—   Bet tev ir lieliska atmiņa. Jā, to pietrūkst. Un tu vēl aizmirsi General Motors.

Helga nolika papira lapas uz galda.

—   Tad atdod man iztrūkstošās lapas. Starp citu, ko tas viss nozīmē? Tu pārbaudi manu atmiņu?

—   Kā tu domā, vai Hermanis arī ievēros, ka tās ir pazudušas?

Helga pārsteigta palūkojās uz Arčeru.

—   Diez vai. Tu taču zini, ka viņš tās nepārbauda. Viņam pilnīgi pietiek ar to, ka mēs ar tevi tās abi pārskatām. — Viņa vērīgi paraudzījās Arčerā. — Ko tas viss nozīmē, Džek?

—   Tu parakstīji pārējās lapas?

—    Nē. Es to izdarīšu tikai tad, kad ieraudzīšu iztrūkstošās. Arčers saviebies skatījās uz cigāra galu, tad pavērās Helgā. Viņa gaišajās acīs atspoguļojās kāda viņai līdz šim nepazīstama cietsirdīga izteiksme.

—   Par nožēlu, tev neizdosies to izdarīt, dārgā.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tās neeksistē.

Helga pamira.

Viņa pietiekami ilgi jau nodarbojās ar finansu lietām un saprata, ko tas varēja nozīmēt.

—   Paskaidro man visu, lūdzu.

—   Nu, lieta ir tāda, — teica Arčers un paraustīja plecus. — Es iepinos Austrālijas niķeļa lietā, bet pēc tam tā pārsprāga kā ziepju burbulis.

—   Konkrētāk, lūdzu.

Arčers izdarīja nepacietīgu žestu.

—    Helga, tā bija vienīgā iespēja manā mūžā. Es nopirku niķeļa izstrādes akcijas. Iedomājies tikai, par desmit dolāriem gabalā! Pēc tam to cena sakāpa līdz 120 un 150 dolāriem… nu, bet galu galā izrādījās, ka tur nav nekāda niķeļa. Tā, lūk, tas viss arī sanāca.

—   Kur tu ņēmi naudu, lai nopirktu šīs akcijas?

—    Vai tu tik tiešām nesaproti? Es pārdevu dažas tava vīra akcijas. Paklausies, Helga, Hermanim nevajadzētu to zināt. Tu taču pati teici, ka viņš nekad nepārbauda sarakstu. Tu paraksti, un ar to viņam pilnīgi pietiek. Es tevi lūdzu, lai tu man palīdzētu izkļūt no šī kļūmīgā stāvokļa. Hermanim vēl paliks sešdesmit miljoni — diez vai viņš ievēros, šos nelaimīgos divus.

—   Tu pārdevi mūsu akcijas? — Helga izbrīnījusies skatījās uz Arčeru. — Kā tev tas izdevās? Zem pārdošanas akta taču vajadzēja būt mūsu abu parakstiem.

Viņš skatījās uz cigāra galu, tad uzmeta ātru skatienu Helgai un nolaida acis.

—   Es jau tev vairākkārt biju teicis, ka tev ir ļoti vienkāršs paraksts.

Helga neticēja savām ausim.

—   Tu gribi teikt, ka tu noviltoji manu parakstu?

Arčers neoaudz nosarka.

—   Skan pretīgi, vai ne? Bet tieši tā es izdarīju.

Viņš noplātīja rokas.

—    Laikam. Taču lieta man šķita tik droša. Es varēju nopelnīt trīs miljonus.

Helga aizklāja acis ar roku, tāpēc, ka viņa gluži vienkārši nevarēja skatīties uz Arčeru. Iestājās ilgs klusuma bridis, līdz beidzot viņš to pārtrauca:

—    Man ļoti žēl. Varu tikai atkārtot, ka šī lieta man šķita simtprocentīgi droša.

Helga nolaida rokas un nicinoši pavērās viņā.

—    Tā saka visi neveiksminieki! Bet ar mani šis numurs neies cauri. Tu ļaunprātīgi izmantoji klienta uzticību. Vēl ļaunāk — tu nozagi svešu īpašumu un noviltoji parakstu.

Viņš sarāvās.

—   Nu ko, es esmu pelnijis šos pārmetumus.

—   Kā tu varēji, Džek? Kā tev tas ienāca prātā?

Viņš nodzēsa cigareti.

—   Mirkļa neprāts. Vai ar tevi tā nenoliek?

Helgas sirds pamira.

—   Par mani tagad neiet runa.

—   Ko tu tagad darīsi, Helga?

—   Bet kas man cits atliek? Nāksies izstāstīt visu Hermanim, es nevaru to noklusēt. Tu pats uzsāki šo afēru, tagad nāksies plūkt augļus. Vienīgais, ko es tev varu solīt — es mēģināšu mīkstināt Hermaņa dusmas.

—   Helga, tu labi pazīsti savu vīru. Tas ir nežēlīgs, aukstasinīgs nelietis, — teica Arčers. — Jebkurā gadījumā viņš iesūdzēs mani tiesā. Helga, mūsu mīlas vārdā, palīdzi man. Mēs taču bijām tik tuvi, un es izkārtoju tev šīs laulības. Tu man esi pateicību parādā.

—   Nē, tu pats to lieliski zini. Tu palīdzēji man apprecēties ar Rolfu, lai noturētu viņa kapitālus Šveicē.

—   Bet es darīju to, vislabāko nodomu vadīts. Bet kā būtu, ja tu teiktu Hermanim, ka es viņa labā ieliku naudu Austrālijas niķeļa akcijās, ka es ļoti riskēju un zaudēju, lai gan lieta šķita tik daudzsološa. Kā viņš pret to izturēsies?

Helga domāja. Viņa nevarēja tik aukstasinīgi ļaut Arčeram nokļūt cietumā, pagātnes atmiņas vēl bija pārāk spilgtas. Protams, viņa varēja pateikt Hermanim, ka viņa sankcionēja šo darījumu. Viņai nāksies uzklausīt kritiku un dot solījumu, ka nekad vairs neielaidīsies tik riskantos pasākumos. Ja viņa pareizi rīkosies, tad Hermanis arī turpmāk neliegs viņai vadīt savas finansu lietas, protams, ar nosacījumu, ja viņi šķirsies no Arčera. Nāksies nodot viņu kapitālus citas juridiskās firmas pārziņā, piemēram, „Spensers, Grovs un Menlijs".

Helga uzsmēķēja un centās nomierināties.

—   Labi, es pasniegšu šo lietu Hermanim tā, kā tu to piedāvā, — viņa mierīgi teica. — Bet man nāksies viņam pateikt, lai viņš nodod savu tekošo rēķinu firmas „Spensers, Grovs un Menlijs" pārziņā. Kā tu pats saproti, es vairāk nevaru turpināt strādāt kopā ar tevi.

Arčers pieliecās uz priekšu. Viņa sejā atspoguļojās atvieglojuma izteiksme.

—   Tu domā, ka viņš to norīs?

—   Es pacentīšos.

—   Kāpēc tad jāpārved rēķins?

Helga paraudzījās uz viņu tā it kā redzētu viņu pirmo reizi mūžā.

—   Tiklīdz Hermanis ieradīsies, es došu viņam parakstīt vēstuli, kurā viņš tev paziņos par to, ka nodod savas finansu lietas firmas „Spensers, Grovs un Menlijs" pārziņā, — Helga paņēma akciju sarakstu un piecēlās. — Man arī negribētos vairāk kārtot ar tevi kaut kādas lietas.

Viņa devās uz durvju pusi.

—   Helga?

Viņa pagriezās, Arčers piesmēķēja jaunu cigāru.

—   Jā?

Viņa satvēra durvju kliņķi.

—    Nesteidzies. — Viņa balsī ieskanējās skarba nots. — Mēs vēl neesam visu pārsprieduši. — Viņš brīdi klusēja, tad palūkojās uz viņu.

—   Nu, kā tev patika Larijs? Skaists puisis, vai nav tiesa?

* * *

Helgas studentu gados juridiskās fakultātes dekāns reiz bija viņai teicis, ka blefot var daudzos gadījumos, vajag tikai skaidri zināt, vai blefs ir vietā.

Arčera vārdi trāpīja Helgai tieši sirdī. Ja jau blefot tagad, tad tikai ar pokera spēlmaņa cienīgu precizitāti un pārliecību, pretējā gadījumā ir jāsamierinās ar neizbēgamo.

Viņai iekšā šķiet savilkās tērauda atspere. Ar neizdibināmu sejas izteiksmi viņa atgāja no durvīm un apsēdās.

—    Un tā, par ko tu vēl gribēji ar mani aprunāties? — viņa mierīgi jautāja.

Arčers raudzījās viņā ar sajūsmu.

—   Es vienmēr teicu, Helga, ka tev ir dzelzs nervi. Kā tu uztvēri šo triecienu!

—   Par ko tu gribēji vēl parunāt? — viņa atkārtoja.

—    Par tevi un mani. — Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. — Tev ir jāsaprot, Helga, ka man nebūt negribas izlaist no savām rokām Hermaņa finanses. Es ceru, tu saproti, ka es nebūtu pārdevis akcijas un noviltojis tavu parakstu, ja nebūtu nokļuvis lielās grūtībās. Es pazaudēju ne tikai Hermaņa naudu, bet arī pats savējo. Mūsu firmai ir ļoti nestabils stāvoklis. Mēs varam noturēties virs ūdens tikai pateicoties naudas pārvedumiem no Savienotajām Valstīm. Hermaņa tekošais rēķins — vienīgais, kas mūs vēl notur.

—   Par to vajadzēja domāt agrāk, — iebilda Helga.

—    Man nav citas izejas. Atliek tikai nogrimt vai izpeldēt… Bet es neesmu tāds cilvēks, kas padodas bez cīņas.

—   Es to redzu.

—   Un tā, mēs paliksim ari turpmāk lietišķi partneri un es tev pateikšu kāpēc: mēs abi esam nelieši — es zaglis un krāpnieks, bet tu — padauza. Ja Hermanis mūs atmaskos, tu zaudēsi piecdesmit miljonus, bet es nokļūšu cietumā. Tāpēc mums nāksies turēties kopā.

—   Kā gan tu ceri mani piespiest?

Arčers izņēma no portfeļa aploksni.

—   Lūk, kā!

Helga paņēma aploksni un to atvēra. Iekšā atradās vēl valga fotogrāfija. Helga sāka to aplūkot, saglabājot aukstasinību, lai gan viņai bija tāda sajūta, it kā viņai būtu uzgāzts auksta ūdens spainis.

Fotogrāfijā bija redzama viņa gultā, kaila, taisot vaļā Larija bikšu rāvējslēdzēju, bet viņš izskatījās tā, it kā gatavotos novilkt savu žaketi. Neraugoties uz labi trenēto paškontroli, viņa zināja, ka pašlaik ir bāla kā krīts. Viņa ielika fotogrāfiju aploksnē un nolika to uz galda.

—    Zādzība, blēdīšanās, bet tagad vēl šantāža, — viņa teica. — Beidzot es tevi esmu iepazinusi pa īstam.

Viņš pasmīnēja.

—   Visu to pašu jau es pats sev arī teicu, Helga, — viņš atzīmēja. — Bet tagad nav īstais laiks kauna jūtām. Es negribu nogrimt dibenā, bet tas ir vienīgais veids kā noturēties virs ūdens. Bez tam tu arī neesi nekāda svētā.

—   Kā tev izdevās iegūt šo fotogrāfiju?

—   Tevi tas tiešām interesē? Viņš apsēdās ērtāk krēslā. — Tā bija labi izplānota operācija ar dažādu tehnisku triku pielietošanu. Pirms nedēļas es apmeklēju tavu villu (ja tu vēl atceries, man ir tās atslēgas) un paslēpu fotoaparātu loga nišā tā, lai tā objektīvs būtu vērsts pret gultu. Elektriķis, kuru es biju atvedis sev līdzi, savienoja fotoaparāta slēdzi ar zibspuldzes slēdzi pie tavas gultas. Larijam vajadzēja tikai nospiest pogu un iedarbināt mehānismu.

Helga dziļi nopūtās, lai apvaldītu savas dusmas.

—   Bet Larijs?

—   īpatnējs tips, vai nav tiesa? — Arčers ievilka cigāra dūmu un paraudzījās griestos. — Es jau iepriekš paredzēju, ka man nebūs tik viegli tevi pierunāt. Kad šī lieta izjuka un visa nauda bija vējā, es sapratu, ka ir jāizdomā, kādā veidā tevi piespiest neizdot mani Hermanim. Katram cilvēkam ir savas vājības, kuras var izmantot. Es jau pietiekami ilgi tevi pazīstu un zinu tavu galveno vājību. — Viņš paskatījās uz Helgu. — Jau vairākus gadus tu esi precējusies ar kropli un impotentu. Tava balva par visu to — sešdesmit miljonu liels mantojums, ja tu paliksi kopā ar Hermani. Bet es sapratu, ka tu nebūt nedzīvo kā mūķene. Tāpēc es nolēmu sagatavot tev pienācīgu ēsmu. Es zināju, ka tu gribi doties uz Hamburgu, lai iegādātos sev jaunu mašīnu, un divas dienas pirms tam izlidoju uz turieni, lai tev izliktu slazdus. Man bija vajadzīgs jaunietis ar skaistu, vīrišķīgu ārieni un visai neizvēlīgs līdzekļos — tā es atradu Lariju. Ranerbannē par attiecīgu samaksu var atrast cilvēku jebkuram netīram darbam.

Pēc neilgas pauzes Arčers turpināja.

Larijs pats pirmais mani uzrunāja. Viņš man palūdza, lai es viņam aizdodu naudu. Viņa pārliecinošā runas maniere mani pārsteidza. Vai tu tam piekriti? Es ātri novērtēju Larija izredzes un piedāvāju viņam darbiņu. Viņam vajadzēja savaldzināt skaistu sievieti un saņemt par to tūkstots dolāru. Es, nešauboties ne mirkli, viņam to piedāvāju. Viņš taču mani nepazina, un ja viņš būtu atteicies, mēs gluži vienkārši būtu šķīrušies. Bet viņš, protams, neatteicās.

Arčers pieliecās un nokratīja cigāra pelnus.

— Es nezināju, vai tu paliksi pa nakti Hamburgā, bet man bija zināms, ka tu brauksi uz Bonnu, un es zināju, kurā hotelī tu parasti uzturies. Es izīrēju mašīnu un aizvedu Lariju uz Bonnu.

Jo ilgāk es ar viņu kontaktējos, jo vairāk pārliecinājos, ka tev uz viņu būtu jāreaģē, taču man ar to bija vēl par maz. Man bija nepieciešama simtprocentīga panākumu garantija. Tāpēc es izdomāju šo nelielo konflikta situāciju ar viņa pasi. Larijam vienalga bija nepieciešama jauna pase, Larijs bija dezertējis no armijas un viņam bija radušās kaut kādas problēmas ar policiju. Lai būtu pilnīgi drošs, es iemontēju tavā mašīnā nelielu noklausīšanās ierīci — ne lielāku par nagu, taču neparasti jūtīgu. Nu, un kad tu ieradies „Kenigshofā", es parādīju tevi Larijam.

Kad viņš man ziņoja, ka viņš iepazinies ar tevi un tu piedāvāji viņam braukt līdzi uz Šveici, es sapratu, ka tu esi norijusi ēsmu.

Nākošajā dienā es izbraucu neilgi pirms tevis, un atrodoties priekšā tavam „mersedesam" kādus 200 metrus, ar noklausāmās ierīces palīdzību, sekoju jūsu sarunām.

Pirms Bāzeles es atrāvos no jums un aizbraucu pie Fridlendera, lai sarunātu visu ar viņu. Viņam nebija grūti iekārtot visu tā, lai viņa paligs tevi nofotogrāfētu tajā brīdī, kad tu viņam nodod trīs tūkstošus franku. Protams, tas ir sīkums, bet Hermanis, iespējams, varētu sākt interesēties, ■ ",c tu maksāji par šo pasi lādu summu, ja jau Larijs nav bijis tavs usis-ikais.

Atvilcis elpu, Arčers turpināja:

—   Bcl vislielākās cerības es, protams, liku uz to, ka tu ielūgsi Lariju uz savu villu Un tad, kad es pa ceļam uz Lugano izdzirdu, kā tu to viņr.m p cdavāji, es sapratu, ka esmu uzvarējis. — Viņš iesmējās. — Man gandrīz pārplīsa bungādiņas no Larija sajūsmas auriem. Mēs jau ar viņu bijām pārsprieduši šādu iespēju un es viņam apsolīju, gadījumā, ja tas notiks, pielikt pie agrāk apsolītās summas 500 dolāru.

Helga nodzēsa cigareti un aizdedzināja jaunu. Viņa lieliski atcerējās Larija sajūmas kliedzienus:

—   Pie jums uz mājām? Es to nebiju gaidījis! Velns parāvis, tas tik ir lieliski!

Toreiz šis viņa emociju sprādziens viņu padarīja domīgu, — tagad viņa zināja tā iemeslu.

—   Protams, vēl atlika iespēja, turpināja Arčers, ka tu pieņemsi viņu kādā no pirmā stāva istabām. Bet es zināju tavu stilu — ja kaut kur tuvumā ir gulta, tad tu noteikti izvēlēsies šo variantu.

Un tā, tagad man ir fotogrāfija un es domāju, ka arī turpmāk mēs būsim labi partneri.

—   Tu esi visu lieliski izdomājis, lai glābtu savu ādu, — atzīmēja Helga.

—    Es taču tev teicu, ka negribu nogrimt dibenā. Nu kā, vai tu vēl joprojām gribi visu izstāstīt Hermanim?

—   Bet ko tu man piedāvā, ja es to nedarīšu?

—   Ak, tu domā negatīvu. To tu nedabūsi. Taču neuztraucies, tas atrodas drošā vietā.

—   Kur?

Arčers pasmīnēja.

—   Aizzīmogotā aploksnē, manā bankā. Ar uzrakstu: „Atvērt tikai pēc manas nāves". Tu esi bīstama sieviete, Helga. Protams, es nedomāju, ka tu gribēsi mani nogalināt, taču katram gadījumam es ņēmu vērā ari šādu iespēju. Man gandrīz sākās infarkts, kad tu iešāvi durvis.

Viņu skatieni sastapās.

—   Tātad tas biji tu? Tāpēc jau es dzirdēju kaut kādu troksni.

—   Jā, kamēr tu meklēji Lariju, es paņēmu fotoaparātu.

—   Un tā, negativs glabājas tavā bankā, — skaļi domāja Helga. — Ko ar to darīs direktors, ja viņš to tur atradīs pēc tavas nāves? Gluži vienkārši izmetīs ārā.

—   Tu maldies. Atvēris konvertu, viņš tur atradīs citu aizzīmogotu aploksni ar uzrakstu: „Nodot Hermanim Rolfam". Es tev neuzticos, kā jau es teicu, tu esi bīstama sieviete.

—    Un tu to uzskati par pilnīgu drošu? Tu dzīvo par prieku sev, tu esi kļuvis resns un izblīdis miesās. Cilvēku ar tavu komplekciju ja ne šodien, tad rīt var ķert trieka. Bez tam tu lido ar savu personīgo lidmašīnu, tu vari nosisties vai iet bojā autokatastrofā. Kas tad notiks ar negatīvu un mani?

—   Man ļoti žēl, Helga, bet tev nekas cits neatliek, kā tikai lūgt dievu par manu veselību un drošību. — Arčers paskatījās pulkstenī. — Tagad ir jau vēls, bet rit man ir grūta diena. Vai tagad tu nebūtu tik laipna un nevarētu parakstīt šos papīrus?

—   Kad tu brauc prom?

—   Rīt dienā. Bet kāda tur starpība.

—    Man vajag vēlreiz to visu pārdomāt, — teica Helga un piecēlās kājās. — Rīt pulksten trijos es došu tev galīgo atbildi.

—   Pārdomāt? Ko tas nozīmē? Tev nav citas izejas. Tūlīt paraksti dokumentus!

Helga ļauni pasmīnēja.

—   Lai gan tu turi mani savās rokās, Džek, arī es tevi turu savās rokās. Man ir likti uz kārts sešdesmit miljoni, bet tev desmit gadi šveiciešu cietumā. Bet vai tu zini, ka tas nav nekāds īpašais kūrorts?

—   Nedraudi man. Es ļoti labi zinu, ko tev nozīmē nauda. — Arčera acis naidīgi iedzirkstījās. — Nu, paraksti!

Helga pagrozīja galvu.

—   Man vēl vajag izdomāt, vai nauda ir tā vērta, lai saistītos ar zagli un šantāžistu. Pagaidām es vēl neesmu par to pārliecināta. Apmaiņai pret sešdesmit miljoniem, es iegūšu savu brivību, bet tu nokļūsi aiz restēm. Bet tas tev diez vai patiks. — Viņa paņēma mapi ar dokumentiem. — Un tā, rīt trijos. Piezvani man uz villu.

Pateikusi šos vārdus, viņa izgāja no istabas.

* * *

Iegājusi savā numurā, Helga piegāja pie loga un aizvilka aizkarus. Viņa izbrīnījusies konstatēja, ka ir pilnīgi mierīga. Jāpārvar šoks un jāpadomā par atbildes soļiem.

Viņa atgāja no loga un uzvilka gaiši zilu pidžamu, apgūlās gultā, ieslēdza sienas lampu un uzsmēķēja. Gultā ar cigareti vislabāk raisījās domas.

Vispirms viņa sev vaicāja, cik svarīgi ir viņai arī turpmāk palikt par sievu vienam no bagātākajiem pasaules cilvēkiem. Viņa atcerējās savu dzīvi tad, kad viņa vēl bija sākumā sava tēva, vēlāk Arčera personīgā palīdze. Viņa nopelnīja pietiekami daudz naudas, viņai dzīvē bija pietiekami daudz prieka, brīvības un seksa.

Bet no otras puses, viņa dzīvoja nelielā dzīvoklītī, viņai nebija mašīnas un viņa nevarēja atļauties sev pirkt dārgas tualetes. Atvaļinājuma laikā viņa apmetās lētos hoteļos un apskauda bagātniekus, kuri dzīvoja greznos numuros. Pirms laulībām viņa nezināja ko nozīmē braukt ar slēpēm, neprātīgi traukties motorlaivā vai sēdēt „mersedesā".

Helga iedomājās arī par to laipno uzņemšanu, kuru viņai vienmēr izrāda hoteļos un lidmašīnās kā Hermaņa Rolfa sievai.

Brīdi prātojusi, viņa nolēma saglabāt savu stāvokli, pat ja tādēļ viņai nāksies sapīties ar Arčeru.

—   Bet vai to vajag darīt? Varbūt viņai izdosies rast kādu citu izeju?

Viņa atcerējās Arčera teikto, ka viņa, iespējams, gribēs to nogalināt.

Viņa pašūpoja galvu.

—   Nē, tas viņai neder. Par to nevar būt nekādas runas.

Bet ko tad?

Galu galā viņai iešāvās prātā, ka labākais šis situācijas atrisinājums būtu viņas vīra nāve. Viņa vecumā (septiņdesmit gadu) tas varēja notikt jebkurā brīdī, un tad Arčers neko nevarēs viņai izdarīt. Viņš tad būtu viņai rokā, kā pašlaik ir ar viņu. Viņa iedomājās, kā tādā gadījumā viņa turētu Arčeru neziņā līdz pulksten trijiem dienā, bet pēc tam ielūgtu viņu uz savu villu. „Man vajag ar tevi aprunāties," — viņa teiktu. Arčers atnāktu. Viņa paspēlētos ar viņu kā kaķis ar peli, uzklausītu viņa draudus, bet pēc tam sāktu ska|i smieties viņam tieši sejā…

Viss būtu vislabākajā kārtībā, ja tikai Hermanis šodien atvadītos no šīs pasaules.

Helga nodzēsa cigareti un paraudzījās griestos. Zēl tikai, ka tas nekad nepiepildīsies. Ārsts nesen teica, ka Hermanim ir jaunekļa sirds.

Zēl!

Helga centās atgriezties realitātē. Viņa bija nokļuvusi sarežģītā stāvoklī, un viņai vajadzēja no tā izķepuroties. Jebkurā gadījumā viņa liks šim resnajam lopam kārtīgi pasvīst līdz rīta pulksten trijiem un tikai tad parakstīs dokumentus.

Viņa bija spiesta pieņemt Arčera noteikumus, taču tas netraucēja viņai sūtīt lāstus pār viņa galvu. Tikai lai viņš nemirst nost.

Helga paņēma trīs miega zāļu tabletes, norija, neuzdzērusi virsū ūdeni,

nedaudz pagrozījās gultā un iemiga.

* * *

Nākošajā rītā pulksten desmitos Helga piezvanīja viesnīcās portjē.

—   Vai misters Arčers vēl ir hotelī?

—   Nē, madam, viņš izgāja pirms 30 minūtēm.

Viņa gaidīja šādu atbildi un tikai gribēja pārliecināties, ka Arčers ir aizgājis. Viņa negribēja saskrieties ar viņu hallē un redzēt viņa triumfējošo fizionomiju.,

Helga uzvilka ūdeļādas kažoku, nopētīja sevi spogulī, paņēma rokā mapi ar vērtspapīriem un izgāja no numura.

Villā atradās vēl arī citi dokumenti, un Helga gribēja tos salīdzināt, lai pilnībā noteiktu zaudējumu lielumu. Arčers nosauca trīs miljonus, bet viņa gribēja pārliecināties pati. Šveicars atvēra „mersedesa" durtiņas, viņa tam pateicās un piesēdās pie stūres.

„Vēl viena diena, — viņa nodomāja, manevrējot ielas kustības straumē, — un viņa brauks uz Agnju aerodromu, lai sagaidītu lidmašīnu, ar kuru atlidos Hermanis. Bez tam nedrīkst aizmirst izņemt savlaicīgi produktus no saldēšanas kameras, lai Hinkls varētu pagatavot ēdienu. Vislabāk šķiet, teļa želeju ar spageti.

Helga piestāja pie veikala un nopirka sīpolus, nedaudz notīrītu tomātu un tomātu pastu. Spageti bija mājās. Bez tam viņa nopirka divas olas un litru piena. Viņa salika visus pirkumus tīkliņā un atgriezās mašīnā. Kastaņjolā viņa iegāja pastā un paņēma tur sakrājušos korespondenci. Meitene kalpotāja viņu sagaidīja ar laipnu smaidu sejā.

—   Vai jūs uz ilgu laiku pie mums, madam?

—   Līdz mēneša beigām. Lūdzu jūs piegādāt pastu tieši uz villu.

Pēc tam Helga pagrieza savu „mersedesu" uz kalnu ceļa, kas veda uz

villu. Bija slidens un mašīnu bieži sanesa.

Beidzot Helga nokļuva līdz mājai, nolika „mersedesu" garāžā, līdzās Hinkla „folksvāgenam", paņēma līdzi iepirkumus, korespondenci, dokumentu mapi un cauri pazemes koridoram iegāja mājā.

Pēc tam viņa atcerējās, ka ir aizmirsusi aizslēgt ieejas durvis. Pukodamās par savu aizmāršību, viņa atgriezās, aizslēdza durvis un uzkāpa otrā stāva lielajā hallē. Viņa nolika korespondenci uz galdiņa, bet pirkumus aiznesa uz virtuvi. Uzmetusi skatu pulkstenim, viņa ieraudzīja, ka ir jau bez divdesmit minūtēm vienpadsmit.

Vispirms vajag kaut ko iedzert, — viņa nodomāja, — bet pēc tam var nodarboties ar visu pārējo… Bet, vispirms kaut ko iedzert.

Viņa ātri devās uz viesistabu un apstājās uz tās sliekšņa kā pārakmeņojusies. Pie lielā panorāmas loga, cepuri rokā sažņaudzis, stāvēja Larijs.

5.nodaļa

»

Dažas sekundes Helga klusējot vērās garajā gaišmatainajā jaunietī. Bija dzirdama tikai vienmērīgā dūkoņa kallu telpā un viņas sirds puksli. Kad viņa beidzot attapās no šoka, asinis pieplūda viņai galvā un seja savilkās naida grimasē.

— Kā jūs uzdrošinājāties šeit ierasties! — viņa iesaucās. — Vācieties

ārā!

Larijs ar roku paberzēja muti.

—   Atvainojiet, mem, bet mums vajag aprunāties.

Helga pieskrēja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

—   Ārā! Citādi es izsaukšu policiju!

To pateikusi, viņa saprata, ka aizgājusi par tālu. Viņai absolūti nebija vajadzīga Šveices policijas iejaukšanās, un viņas galva atkal sāka strādāt skaidri. Kas šeit bija vajadzīgs Larijam?

Varbūt, viņš gribēja viņu šantažēt? Viņam kā dezertierim tas bija pārāk bīstami.

Par ko šis jaunietis viņu vispār uzskata?

—   Ejiet prom, — viņa teica.

—   Mem, es jūs lūdzu, uzklausiet mani. Es gribu teikt, ka man ir ļoti žēl, ka tas viss tā notika. — Jaunietis burzīja savās rokās cepuri. — Patiesi, mcm, ticiet man, ļoti žēl.

Helga dziļi nopūtās un centās saņemt sevi rokās.

—   Jūs par vēlu to aptvērāt, viņa rūgti noteica. — Kā jums varēja ienākt prātā, pēc visas šīs jūsu rīcības ierasties šeit un teikt, ka jums ir ļoti žēl. Izdariet man pakalpojumu, ejiet prom no šejienes. Man jau kļūst nelabi jūs ieraugot.

—   Jā, es saprotu. — Viņš mīņājās no vienas kājas uz otru. — Mem, es gribētu jums palīdzēt. Kad es visu šo notikumu izstāstīju Ronnijam, viņš nosauca mani par nelieti un teica, ka neielaidīšoties ar mani vairāk nekādās darīšanās, līdz es neizlabošu visu, ko esmu pastrādājis.

Helga satraucās.

—   Jūs visu izstāstījāt Ronnijam?

—   Jā, vakar vakarā pa telefonu. Saprotiet, šis resnais tips iedeva man pusotra tūkstoša dolāru. Es nekad nebiju turējis rokās tik daudz naudas. Es teicu Ronnijam, ka tagad es varu nopirkt lietotu automašīnu. Viņš sāka interesēties, no kurienes man radusies nauda. Nu, tā viss arī notika.

„Cik gan cilvēku tagad zina par manu negodu, — nodomāja Helga. — Šis jaunietis, vecais Fridlenders, Arčers, bet tagad vēl šis Ronnijs."

Viņa piegāja pie bāra, pielēja glāzi ar degvīnu un vienā rāvienā izdzēra. No stiprā dzēriena viņai sariesās acīs asaras, taču drudzis mitējās. Viņa apsēdās krēslā, uzsmēķēja cigareti un norādīja Larijam uz krēslu sev līdzās.

3-140

Viņš bikli apsēdās uz krēsla malas.

—   Ronnijs bija neprātīgi dusmīgs, mem, — viņš teica. — Viņš paziņoja, ka šantāža ir viszemiskākā nodarbošanās pasaulē. Es viņam atbildēju, ka es pats nevienu neesmu šantažējis, es tikai par attiecīgu samaksu esmu izpildījis noteiktu darbu.

Viņš paskatījās uz Helgu.

—   Jūs nosaucāt viņam manu vārdu?

Viņš pamāja.

—   Es izstāstīju viņam visu, — pat to, ka jūs man nopirkāt pasi. Ronnijs man lika tūda| pat nokārtot šo lietu. Lūk, tāpēc es šeit arī ierados. Es gaidīju jūs jau vairākas stundas. Es gribu jums palīdzēt.

Helga izdarīja nenoteiktu žestu.

—    Palīdzēt, ko gan jūs varat izdarīt? Nē, nē, ejiet prom, es nevēlos jūs vairāk redzēt!

—   Šim tipam ir jūsu fotogrāfija, vai tiesa?

—   Jūs pats taču to lieliski zināt. Ar šo uzņēmumu viņš tagad mani šantažē.

—   Es atņemšu viņam šo fotogrāfiju un atdošu to jums.

—  Jūs esat idiots. Viņš to glabā bankā, no turienes jums to neizdabūt.

Iestājās pauze, tad Larijs mierīgi teica:

—   Varbūt mums izdosies piemeklēt atslēgu pašam šantāžistam.

Viņa balss kļuva draudoša, kādu Helga to jau vienreiz bija dzirdējusi

Fridlendera mājā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa izbijusies jautāja.

Larijs nolika cepuri sev līdzās un izvilka no savas kabatas košļājamās gumijas paciņu. Raisot vaļā papīrīti, viņš teica:

—    Man vajag viņu tikai kaut kādā veidā dabūt savās rokās, un gan jau es pierunāšu viņu paņemt no bankas fotogrāfiju un atdot to jums.

—   Jūs nesaprotat, ko runājat, Larij. Šis uzņēmums viņam ir ļoti nozīmīgs, un jums nekas neizdosies.

Larijs mierīgi raudzījās viņā.

—    Iespējams, es šajā lietā neko nesaprotu, bet es esmu pārliecināts, ka man izdosies viņu piespiest to izdarīt.

—   Kādā veidā? Ar ko?

—   Lūk ar šo. — Viņš pacēla savas milzīgās rokas. — Viņš ir resns un nespēcīgs. Tā būs vienkārša bērnu spēlīte…

Helgas sirdī iezagās cerība.

—   Bet negatīvs atrodas bankā.

Larijs paraustīja plecus.

—   Tātad viņam vajadzēs uzrakstīt zīmīti bankai un palūgt, lai viņam to izsniedz. Viņi tad to atdos.

Helga piecēlās un pienāca pie bāra.

—   Vai gribat iedzert, Larij?

—   Nē, paldies… Nu, ja tikai varbūt jums ir alus…

Viņa izņēma no ledusskapja alus pudeli, nolika viņam priekšā glāzi un sajauca sev kokteili. Visu šo laiku viņa saspringti domāja.

Vai jaunietim izdosies pielauzt Arčeru uzrakstīt šo vēstuli. Viņa uzmeta skatienu viņa spēcīgajām, muskuļainajām rokām, kas izcēlās zem melnās žaketes.

Viņa atkal apsēdās.

—   Protams, banka atdos konvertu, ja saņems no viņa vēstuli ar šādu norādījumu. Tikai viņš nekad neko tādu neuzrakstīs, — nedaudz padomājusi, noteica Helga.

—   Uzrakstīs, mem, tā nav nekāda lielā problēma.

Viņa izdzēra malku no kokteiļa glāzes un piesmēķēja jaunu cigareti. Pēc nelielas pauzes viņa beidzot vaicāja:

—   Cik ilgs laiks jums būs nepieciešams, lai izspiestu no viņa šo piekrišanu?

Larijs nedaudz padomāja un tad paraustīja plecus.

—   Tas atkarīgs no viņa ādas biezuma. Ja viņš būtu jaunāks, pietiktu ar stundām divām, bet tā… kā viņš ir resns un nespēcīgs. Acīmredzot, nevajadzēs nemaz tik daudz laika. — Viņa skatiens raudzījās tālumā. — Noteiksim maksimālo operācijas termiņu — 24 stundas. Acīmredzot, būs vajadzīgs daudz mazāk laika, bet tā būs drošāk.

Helga nodrebēja. Viņu biedēja jaunieša aukstais lietišķais tonis, taču viņai norādīja izeju no sarežģītās situācijas, un viņa nespēja atteikties. Nepieciešams dabūt fotogrāfijas negatīvu. Bez tam viņa saprata, ka gadījumā, ja Arčers viņu saņems savās rokās, viņš turpinās izspiest no viņas naudu.

—   Tik ilgi es nevaru gaidīt, Larij. Rīt dienā šurp ierodas mans vīrs. Es baidos, ka mēs netiksim tik drīz ar viņu galā.

—   Arčers… viņu sauc Arčers?

—   Jā.

—   Vai jūs nevarai kaut ko izdomāt?

Helgas smadzenes sāka strādāt. Viņa paskatījās pulkstenī. Tagad viņas vīrs savā Ņujorkas dzīvoklī veic pēdējos sagatavošanas darbus pirms aizbraukšanas. Helga piecēlās, piegāja pie telefona un palūdza viņu savienot ar viņas Ņujorkas dzīvokļa numuru. Pēc neilgas pauzes viņu savienoja.

—   Hinkl, tas esat jūs? Vai es varu aprunāties ar viru?

—   Viņš ir konferencē, madam. Vai es varu jums kaut kā palīdzēt?

—   Jā. Lieta tāda, ka mums villā ir sabojājusies tā nolādētā centrālapkure. Es zvanu no viesnīcas „Edēm" numura. Firma apgalvo, ka tiks ar šo kļūmi galā ne ātrāk kā tikai pēc četrām dienām, man šķiet, ka vīram būtu jāatliek šis lidojums. Mājā viņš nevarēs dzīvot, bet jūs taču zināt, cik ļoti viņš necieš hoteļus.

—   Saprotu, madam. Jūs sakat, četras dienas? Bet misters Rolfs būs ļoti neapmierināts.

—   Es piezvanīšu jums, tiklīdz apkure būs salabota. — Pēc neilga pārdomu brīža viņa piebilda:

—    Gadījumā, ja viņš tomēr nolemj braukt, atsūtiet man teleksu uz hoteli „Edēm".

—   Viņš noteikti nebrauks, madam, — teica Hinkls.

Helga atviegloti nopūtās.

Hinkls, tāpat kā viņas vīrs, necieš hoteļus un noteikti pierunās viņu pagaidīt četras dienas.

—   Kā jūtas misters Rolfs?

—   Pilnīgi apmierinoši, madam.

Tāda bija Hinkla pastāvīgā atbilde uz šo jautājumu, un tā varēja nozīmēt visu, ko vien tikai vēlas.

—   Tātad jūs viņam nodosiet?

—   Jā, protams, madam.

—   Labi, Hinkl. Es paziņošu jums, kad salabos apkuri.

Viņa nolika klausuli.

—   Jūs lieliski ar to likāt galā, mem, — teica Larijs.

Viņa neklausījās viņā. Viņas domas tagad bija pievērstas Arčeram. Kādā veidā viņu ievilināt villā?

It kā nolasot viņas domas, Larijs vaicāja:

—   Bet kā ar Arčeru? Vai viņš atnāks?

—   Nezinu… Ļaujiet man padomāt.

Viņš ievilka cigaretes dūmu. Bija 12.05. Arčeram tagad vajadzēja ierasties hotelī uz pusdienām. Bez tam viņš gaidīs viņas zvanu pulksten trijos. Ja viņa grib iemānīt viņu villā, nevar |aut viņam atjēgties, vajag viņu uzreiz kaut kādā veidā apstulbināt, lai viņš nesaprastu, ka šeit viņam ierīkotas lamatas.

—    Piedodiet, mem, bet es gribu aiziet pusdienās… Bet varbūt jums ir šeit kaut kas, ko iekost?

Helga piespieda rokas pie pieres.

—    Dieva dēļ, netraucējiet man, Larij. Ejiet uz virtuvi un sameklējiet tur sev kaut ko.

—   Paldies, mem!

Kad viņš izgāja no istabas, viņas domas atkal pievērsās Arčeram. Beidzot viņa izdomāja, kādā veidā Arčeru varētu ievilināt villā. Bet vai Larijs tiks galā ar savu uzdevumu?

Varbūt Arčers atteiksies parakstīt vēstuli? Tādā gadījumā… viņai bija bail pat izdomāt šo domu līdz galam.

„Izķepuroties, vai nogrimt dibenā," — teica Arčers. Nu ko, viņa arī nav no tiem, kas tik viegli padodas.

—   Gatavs, mem, — uz sliekšņa stāvot, teica Larijs. — Nāciet, jums arī vajag paēst.

—   Man nav apetītes.

—    Nāciet. Vajag iestiprināties. Mums priekšā stāv grūta diena. Vai jūs jau izdomājāt plānu?

—   Jā.

—   Lieliski. Bet vispirms paēdīsim.

Viņi kopā iegāja virtuvē. Tur Larijs jau bija pagatavojis ēdienu — spageti ar tomātu mērci un sīpoliem. Tas izskatījās tik vilinoši, ka Helga pēkšņi sajuta izsalkumu. Viņi apsēdās pie galda un klusējot sāka ēst.

—   Jūs labi gatavojat, Larij.

Viņš pasmaidīja savu atklāto puicisko smaidu.

—    Jā, mani māte icmācīja. — Viņš ar roku noslaucīja muti. — Vai jūs izdomājāt, kā ievilināt šurp Arčeru? Un kad?

—   Izdomāju. Ja viņš uzķersies uz āķa, tad ieradīsies šeit jau pēc pusstundas.

Viņi atgriezās viesistabā. Helga atkal uzsmēķēja cigareti.

—   Vai viņam būs līdzi automašīna?

—  Jā, īrēta.

Larijs atvēra košļājamās gumijas paciņu un iebāza mutē vienu tāfelīti.

—  Ja es atvēršu garāžas durvis, kā jums šķiet, vai viņš iebrauks tajā?

Viņa pārsteigti paraudzījās viņā.

—   Kāpēc?

—    Nu, redzat, mem… man šķiet, ka ar to labāk ir nodarboties tur, lejā. Es negribētu smērēt jūsu skaisto viesistabu.

Helgai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

—   Jūs taču nedarīsiet viņam kaut ko īpaši |aunu?

—    Ceru, ka nē. — Viņš nosmīnēja. — Bet ja jau es viņu nedaudz papurināšu, tad labāk to ir izdarīt šeit lejā, vai nav tiesa?

Helga atkal sāka justies nelāgi.

—   Tikai ņemiet vērā, Larij, ka Arčers nav muļķis. Ja es viņam piedāvāšu nokāpt lejā, viņš uzreiz sajutīs ko nelāgu un kļūs uzmanīgs.

Vienmērīgi kustinot žokļus, Larijs domāja par viņas teikto.

—   Nu, nekas. Pamēģināsim augšā. Nepieciešamības gadījumā es viņu vienmēr varēšu novilkt lejā. Bet tagad nezaudējiet laiku, mem, zvaniet!

Helga vēl brīdi padomāja. Vai bija vērts ķerties klāt visai šai lietai? Bet tad viņa atcerējās Arčera vārdus: „Izšķirties? Bet tev taču nav citas izejas!"

Viņa enerģiski paņēma klausuli un uzgrieza hoteļa „Edēm" numuru.

—   Misteru Arčeru, lūdzu.

—   Tūdaļ, madam.

Viņa gaidīja pāris sekundes.

—   Jā? Kas runā?

Viņa izdzirda klausulē Arčera balsi. Pēc viņa toņa bija skaidrs, ka viņš nupat izdzēris savu trešo kokteili.

—   Džek, man vajag ar tevi steidzīgi aprunāties. Noticis kaut kas ļoti svarīgs! — Viņa centās piešķirt savai balsij uztraukuma trīsas.

—   Kas nolicis? Es tikko sāku ēst pusdienas. Mēs taču sarunājām satikties pulksten trijos.

—   Man nāksies pēc divām stundām izlidot uz Milānu, Džek. Bet no turienes es izlidoju taisni uz Ņujorku.

—   Es neko nesaprotu.

—   Nejautā pašlaik neko. Pa telefonu es neko tev nevaru pateikt. Tikko man piezvanīja Hinkls. Viņš teica, ka stāvoklis ir ļoti slikts. Tikai nevienam ne vārda, Džek, tas var izsaukt paniku biržā. Un tā, vai tu esi ar mieru atbraukt?

—   Nu, ja lieta tiešām ir tik nopietna, es tūlīt atbraukšu pie tevis.

Helga lēnām nolika klausuli. Doma bija ļoti veiksmīga un tā nostrādāja. Arčers nolēma, ka Hermanis ir uz nāves gultas. Un viņa veiksmīgi pieminēja biržu. Tā Arčers nevarēs pārbaudīt viņas teikto, lai neizraisītu liekas tenkas. Tagad viņš vairāk domās par akciju spekulācijām, nevis par iespējamām lamatām. Bez tam viņam vajag saprast, ka līdz ar Hermaņa nāvi viņa varai pār Helgu ir pienācis gals, un šī nepatīkamā doma viņu ari pamatīgi satrauks.

Helga paskatījās uz Lariju.

—   Tūlīt atbrauks, — viņa teica.

* * *

Viņa stāvēja pie loga, no kura pavērās brīnišķīga panorāma uz parku ar tā platajām alejām, bet viņa redzēja tikai vienu, piebraucamo aleju.

Viņas sirds neprātīgi dauzījās, un viņu kratīja drudzis, neskatoties uz to, ka istabā bija silti.

Tagad vairāk nebija, kur atkāpties. Un turklāt viņa neieredzēja vardarbību. Viņa vairākkārt bija vērojusi šādas līdzīgas ainas filmās, bet tagad vardarbība bija ienākusi viņas mājā. Viņa zināja, kā reaģēs Arčers, kad sapratīs, ka viņu iemānījuši lamatās, bet viņa cerēja, ka Larijs ir jaunāks un stiprāks.

Larijs viņai teica, ka vislabāk Arčeru ir sagaidīt mierīgi.

—    Parunājiet ar viņu, mem, un pamēģiniet pierunāt. Varbūt viņš ieklausīsies saprāta balsī. Bet es klausīšos jūsu sarunu aiz durvīm, un ja viņš sāks kliegt, ķeršos tam klāt.

Helga paraudzījās pulkstenī.

Arčers varēja atbraukt kuru katru brīdi. Tad viņa ieraudzīja „fiatu", kurš lielā ātrumā izdrāzās no pagrieziena un nobremzēja pie viņas villas ieejas.

Dziļi nopūtusies, Helga noskrēja lejā hallē un atvēra durvis. Tur stāvēja Arčers. Viņš bija bāls, un acis neprātīgi mirdzēja.

—   Vai viņš ir miris? viņš jautāja.

Helga klusējot pavadīja viņu uz viesistabu.

—   Helga, dieva dēļ, pasaki, vai viņš ir miris?

—   Kas?

Arčers pagriezās pret viņu un sažņaudza rokas dūrēs.

—   Tu taču tikko man teici, ka zvanīja Hinkls…

—   Ak jā, Hinkls teica, ka Hermanis ieradīsies visdrīzākajā laikā. Pašreiz viņš piedalās kaut kādā konferencē.

Arčera seja dusmās pārvērtās.

—   Kas tas par teātri? Tu taču man liki saprast, ka Hermanis ir nopietni slims vai pat uz nāves sliekšņa.

—   Redzi, tā bija vienīgā iespēja ievilināt tevi šeit.

Arčers nobāla.

—    Brīdinu, tikai bez jociņiem, viņš iekliedzās. — Fotogrāfijas ir droši noslēptas bankā. Es varu iznīcināt tavu reputāciju jebkurā brīdī, tev tas ir labi zināms. Nu bet tagad paraksti dokumentus un labi veicīgi.

Helga apsēdās krēslā.

—    Situācija ir izmainījusies, Džek. Tu nedabūsi dokumentus, bet tā vietā būsi spiests uzrakstīt vēstuli bankai, kurā lūgsi, lai viņi tev atdod aploksni ar fotogrāfijām.

Arčeram šķita, ka viņš ir pārklausījies.

—   Vēl viens vārds, un es tevi piekaušu, — viņš dusmās teica. Vai tu esi prātu zaudējusi? Vai arī gribi mani pārliecināt, ka tu atsakies no sešdesmit miljoniem.

—    Situācija ir izmainījusies, mierīgi atkārtoja Helga, lai gan arī viņa iekvēlojās dusmās. — Tev rokās ir trīs dūži, bet man — četri.

Arčers saņēma sevi rokās. Viņa seja no sārtas pārvērtās par baltu, bet acis pētoši vērās Helgā.

—    Ļoti interesanti. Tu vienmēr mācēji blefot, bet ar mani tas neies cauri. Met prom šīs muļķības, citādi es pacentīšos, lai šie uzņēmumi pēc iespējas ātrāk nokļūst pie Hermaņa.

—   Tad tu dosies uz cietumu.

—   Bet tu pazaudēsi savus miljonus, — atvairīja Arčers. — Dodu tev divas minūtes laika, lai tu parakstītu dokumentus. Ja tu to neizdarīsi, tad es atgriezīšos Lozannā un dodu tev goda vārdu, Hermanis saņems šos uzņēmumus.

—   Vai tad tavs vārds ir kā vērts? — nicīgi noteica Helga.

—    Nu pagaidi! — Viņš paskatījās pulkstenī. — Dodu tev divas minūtes.

—   Džek, lūdzu tevi, uzraksti vēstuli bankai.

—   Minūte.

Helga bezcerīgi noplātīja rokas. Arčers paskatījās pulkstenī.

—    Nu ko, Helga, mūsu partneru attiecības nav izdevušās. Bet man būs vieglāk doties uz kameru, ja es zināšu, ka es esmu izkūpinājis tevi no šīs siltās vietiņas.

Viņš pagriezās, piegāja pie durvīm, tās atvēra un negaidīti atradās aci pret aci ar Lariju.

Viņš atkāpās atpakaļ, it kā būtu pieskāries kailam elektrības vadam.

Larijs iegāja istabā. Rokas kabatās, košļājoši žokļi.

—   Sveiks, resnais, — viņš teica. — Vai mani atceries?

—    Ko jūs šeit darāt? — vaicāja Arčers. Viņš pagriezās pret Helgu. — To tu izkārtoji?

—    Man nebija citas izejas, — viņa atbildēja. Es neļaušu tev tā gluži vienkārši sevi šantāžēt. Nu, bet tagad sēdies un raksti vēstuli.

Viņa norādīja uz rakstāmgaldu.

—    Nenāk ne prātā, — teica Arčers. — Tev un tavam nolādētajam suteneram neizdosies mani piespiest.

Larijs pagāja soli uz priekšu, satvēra Arčeru aiz pleca un pagrieza pret sevi. Ar labo roku viņš iesita tam pa vaigu. Pliķis noskanēja kā pistoles šāviens. Arčers sagrīļojās, kaut kas izkrita viņam no mutes un noripoja pie kājām. Tas bija zeltā ierāmēts ieliekamais žoklis no baltas plastmasas.

Helga aizvēra acis un novērsās.

Klusumā atskanēja Larija ledainā balss:

—   Stāviet mierigi, citādi būs vēl sliktāk.

Helga atkal pagriezās, Arčera vaigs bija kļuvis koši sarkans. Bez zobiem viņš izskatījās vecs, neglīts un izbijies.

Jūs gaida tas pats un vēl daudz kas sliktāks, ja jūs neparakstīsiet to, ko jums liek, — teica Larijs.

Ievaidējies Arčers pagriezās pret durvīm un centās aizbēgt, bet Larijs viņu notvēra gaitenī.

Atkal atskanēja sitienu troksnis. Helga juta kā viņai kaklā sakāpj nelabums. Pēkšņi Arčers sāka kliegt. Helga aizspieda ausis, taču vienalga dzirdēja no gaiteņa skanošo cīņas troksni, — kāju šļūkāšana, vīriešu smagā elpa, sitieni, Arčera vaidi un, beidzot, kritiena troksnis.

Viņa pieskrēja pie durvīm.

Arčers gulēja uz grīdas, bet Larijs stāvēja līdzās un spārdīja viņam ar kājām pa ribām tā, ka tas vaidēja no sāpēm.

—   Pietiek! — iesaucās Helga. — Larij, izbeidziet!

Viņš sarauca uzacis, palūkojās uz viņu tā, it kā redzētu to pirmo reizi mūžā. Tad viņa seja kļuva mierīga un viņš atkāpās soli atpakaļ.

—   Viss kārtībā, mem… Vajag tikai nedaudz viņu nomierināt.

—   Laidiet viņu vaļā.

—    Labi. — Viņš atkāpās vēl pāris soļu un paskatījās uz Arčeru. — Celies tik augšā, resnais. Netēlo, tu vēl esi pietiekami žirgts… Nu, ātri!

Arčers ar pūlēm piecēlās un atspiedās pret sienu. No mutes viņam tecēja tieva asiņu strūkliņa. Helga novērsās.

—   Lūk tādas tās lietas, resnais, — teica Larijs. — Bet tagad mudīgi ej uz viesistabu un raksti vēstuli.

Arčers neprātīgās dusmās paskatījās uz Helgu.

—   Tu man par to dārgi samaksāsi, — viņš teica. Izņēmis no kabatas kabatlakatu, viņš noslaucīja savu asiņaino muti. Viņa skatienā bija jaušams tāds naids, ka Helgai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

—   Skaidrs, — mierīgi teica Larijs. — Tas mums jau zināms. Tagad pie darba.

Grīļīgiem soļiem Arčers devās viesistabas virzienā. Viņš pacēla no grīdas savu zobu protēzi un iebāza to mutē.

—   Varbūt labāk jūs pati uzrakstiet vēstuli, mem, — ieteica Larijs. — Pietiks tikai, ja viņš to parakstīs.

Helga pamāja.

Arčers iemetās krēslā un aizsedza ar rokām seju. Viņš tik smagi elpoja, ka Helga izbijās.

—   Vai jūs viņu stipri savainojāt? — viņa vaicāja Larijam.

—   Kā jums lai saka… Neuztraucieties, ar viņu viss ir kārtībā, — Larijs viņu mierināja. — Tagad labāk ķerieties klāt vēstulei.

Helga pienāca pie rakstāmgalda un atvēra portatīvu rakstāmmašīnu. Viņas rokas drebēja tik spēcīgi, ka viņa tikai ar pūlēm ievietoja tajā papīra lapu.

Nedaudz padomājusi, viņa nopūtās un sāka apņēmīgi drukāt.

Larijs izņēma koš|ājamo gumiju, attina to vaļā un iebāza mutē. Beigusi rakstīt, Helga izlasīja tekstu.

Villa Gralios

Centrālās bankas direkcijai — Lozanna 1003

Kastaņjola 6976

Cienījamais direktora kungs. Vakar eš jums nodevu konvertu ar atzīmi „Atvērt manas nāves gadījumā". Tagad noskaidrojās, ka šo dokumentu ir nepieciešams nedaudz papildināt. Lūdzu jūs izdarīt man nelielu pakalpojumu un izsūtīt šo vēstuli pēc augstāk norādītās adreses. Būšu ļoti pateicīgs par šo pakalpojumu.

Vienmēr jūsu Džons Li Arčers.

Helga nolika vēstuli Arčeram priekšā, kurš joprojām sēdēja, iespiedis seju rokās.

—   Džek…

Viņš nepakustējās, un Larijs iebakstīja viņam ar pirkstu mugurā.

Arčers lēnām pacēla acis uz Helgu, un viņa saprata, ka viņš jau ir attapies. Pirmais šoks bija pārgājis, un viņa sejā atspoguļojās apņēmīga izteiksme, it kā viņš par kaut ko būtu izšķīries. Viņa acis bīstami spīdēja kā stūrī iedzītam zvēram.

—   Es nolasīšu tev vēstuli, — teica Helga.

Viņa sāka lasīt. Arčers tikai skatījās uz paklāju un laiku pa laikam noslaucīja muti.

—   Vai tu parakstīsi? — viņa vaicāja.

Viņš paskatījās uz viņu.

—   Es noviltoju tavu parakstu, to pašu tu vari izdarīt ari ar manu.

Viņa naida pilnais skatiens nobiedēja Helgu.

—   Paskatīsimies, ko tev izdosies panākt.

Larijs paspēra soli viņa virzienā, taču Helga viņu apturēja.

—    Džek, es taču tev jau teicu, ka man rokās ir četri dūži. Agri vai vēlu, bet es dabūšu tavu parakstu. Man ir vajadzīgas šīs fotogrāfijas. — Viņa sažņaudza dūres. — Man ir nepatīkama šī situācija, man ir tevis žēl, lai gan tu esi to pelnījis. Bet es gribētu izvairīties no sarežģījumiem. Es tevi lūdzu, paraksti.

—   Vācies pie velna ar savu suteneru, — Arčers ieaurojās. — Kamēr fotogrāfijas ir pie manis, man nekas nedraud.

—    Ja tu parakstīsi vēstuli un es saņemšu fotogrāfijas, apsolu, ka es parunāšu ar Hermani un panākšu, lai viņš neiesūdz tevi tiesā. Hermaņa tekošo rēķinu tev gan nāksies zaudēt, bet no cietuma tu būsi izvairījies.

—    Man nav vajadzīgi tavi solījumi! Tu esi zaudējusi šo partiju. Es neparakstīšu!

—   Larijs man apsolīja, ka viņš piespiedīs tevi to izdarīt, — teica Helga, cenzdamās neizrādīt paniku, kas viņu pamazām sāka pārņemt. — Nu tad viņam vajadzēs nopietni tev ķerties klāt. Dieva dēļ, neizaicini viņu to darīt.

Arčers dusmīgi skatījās uz viņu.

—   Tas neko nemainīs. Viņš mani var nogalināt. Bet tu pati zini, kas par to draud: „Atvērt pēc manas nāves!" Es tev varu pateikt to, ko agrāk nekad neesmu tev teicis. Man ir slima sirds. Mans ārsts mani brīdināja no fiziskas pārpūles. Lūdzu, ja tu vēlies, lai man būtu infarkts, vari pateikt savam gorillam, un lai viņš sāk.

Visu šo laiku, nepārstājot košļāt gumiju, Larijs sekoja viņu sarunai, pārmaiņus lūkojoties gan uz Arčeru, gan uz Helgu. Ievērojis viņas minstināšanos, viņš iejaucās sarunā.

—    Celies tik augšā, resnais, — viņš teica. — Mēs tūlīt ar tevi nokāpsim pagrabā.

—   Nē, Larij, — iesaucās Helga. — Neaiztiec viņu.

—    Neuztraucieties, mem. Es nenodarīšu viņam nekādu lielu skādi. Man tikai vajag aprunāties ar viņu aci pret aci. Celies augšā, lops!

Arčers piecēlās.

—   Uz priekšu! Mēs tūlīt iziesim no viesistabas, un mums neviens netraucēs. Ejam!

Larijs sagrāba Arčeru aiz rokas un norāva viņu no krēsla. Helga pieleca kājās.

—   Nē, Larij! Nē!

—   Viss kārtībā, — mierīgi teica Larijs. — Resnais netaisās mirt nost, vai ne, drauņķi? Ejam!

Ar pamirušu sirdi Helga vēroja, kā Larijs izgrūda Arčeru no istabas. Viņa izdzirda kāpņu pakāpienu čīkstoņu, tad piegāja pie krēsla un sabruka tajā.

Viss bija atkarīgs no tā, cik nopietni Arčers uztvēra Helgas draudus. Viņa baidījās, ka ar Larija pārlieku enerģisko palīdzību šī lieta var ņemt bēdīgu galu.

Viņai nebūt negribējās, lai Arčers nomirtu viņas mājā. tad jau labāk piekrist viņa priekšlikumam.

Helga pieleca kājās un izskrēja hallē. Šajā brīdī Larijs nāca augšā no pagraba.

—   Ko jūs ar viņu izdarījāt?

—    Neko briesmīgu. Es viņu ieslodzīju tukšā pagraba istabā. Es nodomāju, ka mums vajadzētu vēl reizi visu apspriest, pirms es turpinu.

Viņi abi iegāja viesistabā.

—   Vajadzēs viņu atbrīvot, Larij.

—    Vai jūs tik tiešām domājat, ka viņam ir slima sirds? Vai tas ir gluži vienkārši blefs?

Helga bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—   Kā lai es to zinu? Viņš izskatījās ļoti veselīgs. Bet ja viņš tik tiešām nomirs mūsu rokās… Nē, Larij, mēs to nevaram pieļaut.

Larijs paberzēja virsdeguni.

—   Vai es drīkstu iedzert alu, mem?

—   Jā, jūs esat to pelnījis.

Viņš piegāja pie bāra, atvēra ledusskapi un izņēma alus pudeli.

—   Ļoti praktiski. Šeit pie jums viss ir ļoti ērti. Vai jūs iedzersiet ar mani?

—   Nē.

Helga atkrita krēslā un centās rast kādu izeju. Viņa atcerējās Arčera vārdus: „Tas tev dārgi maksās!" Jā, viņš var par to parūpēties. Viņš zināja, ka Larijs ir dezertieris un varēja to nodot. Bet kas attiecas uz viņu… Viņš ielīda Hermaņa kabatā un var piespiest viņu noklusēt šo zādzību.

—   Neuztraucieties, mem, — teica Larijs un piegāja pie viņas. — Vēl nav viss zaudēts. Vai jums kaut kur ir Arčera paraksts?

Helga izbijusies pavērās viņā.

—   Jā, bet es nekad nevarēšu to noviltot.

—   Ļaujiet man uz to paskatīties.

Viņa piegāja pie galda un paņēma mapi ar Arčera vēstulēm. Izņēmusi vienu vēstuli, viņa paraudzījās uz nesalasāmo parakstu. Nē, to tik viegli nenoviltosi. Viņa pasniedza vēstuli Larijam, un tas arī sāka pētīt parakstu.

—   Diezgan sarežģīts, — viņš teica.

—   Jā, un bankā to labi pazīst.

—   Maksis to noviltotu ar aizvērtām acīm.

Helga izbijās.

—   Maksis Fridlenders. Tas, kurš izgatavoja manu pasi. Tas viņam tīrais nieks.

Helgas sirdī atkal iezagās cerība.

—   Un viņš būs ar mieru?

Larija sejā atkal parādījās viņa parastais puiciskais smaids.

—    Spriežot pēc tā, ko man par viņu stāstīja Ronnijs, viņš ļaus sev pārgriezt rīkli, ja tikai par to viņam labi samaksās.

—   Un neuzdos nekādus jautājumus?

—   Protams, nē.

—   Bet man nāksies iedot viņam vēstuli, un tur ir rakstīta mana adrese. Es baidos, ka viņš pēc tam sāks mani šantažēt.

—   Adresi var izgriezt. Bez tam, no Makša nav ko baidīties. Jūs viņam maksājat, un lieta izbeigta.

—   Cik tad viņš prasīs?

—   Nezinu. Varbūt tikpat, cik par pasi. Es varu ar viņu aprunāties.

Helga pieliecās pie jaunieša.

—   Vai jūs izdarīsiet to priekš manis?

—   Protams. Ronnijs man lika jums palīdzēt, un es to izdarīšu. Dodiet man naudu, un es aizbraukšu, ja jūs, protams, man aizdosiet mašīnu. Līdz Bāzelei ir piecu stundu brauciens. Pulksten septiņos es būšu pie Makša. Pieņemsim, ka šim darbiņam būs nepieciešama stunda. Tātad, es atgriezīšos pulksten divos nakti.

Helgu pārņēma bailes, bet viņa nespēja rast citu izeju.

—   Paldies, Larij. Ņemiet mašīnu. Bet ko lai dara ar… viņu?

—   Es visu nokārtošu. Atstāšu viņam ēdienu un kaut kādu spaini. Paļaujieties uz mani. Pēc pusstundas es izbraukšu.

To teicis, viņš nozuda virtuvē.

Helga palika sēžam un centās sev ieskaidrot, ka šis jaunais plāns būs veiksmīgs.

Bet viņa bija pārāk satraukta, lai par visu to spriestu saprātīgi. Galu galā viņa piecēlās un piegāja pie Larija. Viņš vārīja četras olas un grieza maizi.

—   Esiet uzmanīgs ceļā. Nekādu sarežģījumu.

—   Neuztraucieties. Vai vēstule gatava?

—   Jā.

Helga atgriezās viesistabā, paņēma uzdrukāto vēstuli, aizlīmēja visu tekstu tā, ka palika tikai vieta parakstam, un ielika to aploksnē.

Tad viņa iegāja Hermaņa istabā, atvēra seifu, izvilka no turienes naudas paciņu un noskaitīja četrus tūkstošus, bet pārējo ielika atpakaļ. Pēc tam viņa atgriezās viesistabā.

—   Larij!

Viņš neatbildēja, un viņa iegāja virtuvē.

Taču viņa tur nebija.

Atvērusi pagraba durvis, viņa lejā izdzirda balsi:

—   Un uzvedies pieklājīgi, resnais. Tagad vari paēst, bet es ātri atgriezīšos.

Viņš uzkāpa augšā un, Helgu ieraugot, samulsa.

Tad atkal pasmaidīja.

—   Viss kārtībā, mem. Bet labāk neejiet pie viņa. Tā, kur ir vēstule?

Viesistabā Helga iedeva viņam naudu.

—   Četri tūkstoši. Vai jūs domājat, ar to pietiks?

Viņš pamāja.

—   Pilnīgi.

—   Lūk, vēstule.

Helga izņēma to no aploksnes un parādīja, ka tā aizlīmēta tā, lai paliktu vieta tikai parakstam.

—   Un palieciet ar viņu tad, kad viņš ar to nodarbosies, lai viņš neieskatītos vēstules tekstā.

—   Esiet bez raizēm.

Helga paņēma viņu aiz elkoņa.

—   Paldies jums par visu, ko jūs manā labā darat, Larij.

—    Paldies jums par to, ka jūs man devāt iespēju izpirkt savu vainu. Un tā, līdz naktij.

Helga stāvēja pie platā loga un vēroja aizbraucošo mašīnu. Pēkšņi viņa jutās ļoti vientuļa.

6.nodaļa

»

Helga brīdi stāvēja, domājot par to, vai Arčers nav atstājis sev kādu „asti". Vai viņš ir samaksājis savu rēķinu hoteli? Būtu ļoti nepatīkami, ja viņu sāktu meklēt. Tad viņai ienāca prātā, ka viņš noteikti sev līdz Lozannai ir pasūtījis arī „gaisa taksometru".

Helga bija pazīstama ar Toniju Hofmanu. Viņa atrada telefonu grāmatā viņa numuru. Viņš tūdaļ atbildēja.

—   Kas par lietu, madam Rolf? Jums vajadzīga mašīna?

—   Nē, bet mans vīrs ierodas šonedēļ. Jā, starp citu, vai misters Arčers pasūtīja jums mašīnu?

—   Jā. Viņš izlido pēc pusstundas.

—    Atlieciet lūdzu šo lidojumu, mister Hofman. Misters Arčers aizkavēsies. Viņš uzņemas visus ar to saistītos izdevumus. Viņš jums paziņos, kad būs gatavs.

—    Neuztraucieties, madam Rolf. Es nodošu pilotam. Kā klājas misteram Rolfam?

Viņa norunāja kādas pāris minūtes. Tad nolika klausuli. Vai ir vērts zvanīt uz hoteli? Vai nebūtu prātīgāk vispirms ielūkoties Arčera automašīnā? Ja viņam ir līdzi koferis, tātad viņš ir samaksājis par numuru un viss ir kārtībā. Helga uzmeta plecos kažoku un nokāpa garāžā. Tik tiešām, uz mašīnas aizmugures sēdekļa atradās Arčera koferis. Tātad viņš ir samaksājis rēķinu.

Pēkšņi Helga atcerējās, ka, iespējams, Hermanis viņai atsūtīs „teleksu". Vajag kaut kā nokārtot, lai hotelī neatbildētu, ka viņa ir no tā aizbraukusi.

Viņa atgriezās viesistabā, piezvanīja uz „Edemu" un pavaicāja, vai saņemts viņas vīra ziņojums.

—    Nē, madam Rolf, — viņai atbildēja. — Bet vai jūs gaidāt „teleksu"?

—   Jā. Ja jūs to gadījumā saņemsiet, piezvaniet man uz villu.

Helga nolika klausuli un atkal sāka prātot. Arčers bija ļoti aizņemts

cilvēks un droši vien bija vienojies ar savu sekretāri par savu rītdienas dienaskārtību.

Pēc pārdomu mirkļa viņa piezvanīja uz Arčera kantori.

Gaidot savienojumu, Helga sev vaicāja, cik ilgi vēl nāksies turēt Arčeru ieslodzītu. Pēc Larija atgriešanās viņa brauks uz Lugano galveno pastu un pēc iespējas ātrāk nosūtīs vēstuli. Banka saņems vēstuli tajā pašā dienā un tūdaļ pat nosūtīs aploksni. Tātad viņa to varbūt saņems parit no rīta. Visai šai lietai vajadzētu atvēlēt trīs dienas. Šodien ir otrdiena, — viņa nodomāja. — Tātad, viņa to droši varēja teikt, ka svētdien vakarā Arčers būs Lozannā.

Pēc minūtes viņu savienoja ar Arčera privātsekretāri Betiju Braunleju, kas nomainīja Helgu šajā amatā.

—   Hello Betij, runā Helga.

—   O, priecājos tevi dzirdēt. Kā tev klājas?

Viņi kādu laiku papļāpāja, tad Betija vaicāja:

—   Vai tu redzēji Džeku? Viņš ir Lugano?

—   Jā. Tieši viņa dēļ jau es arī zvanu. Mans vīrs atsūtīja teleksu, un Džekam nācās izlidot uz Romu. Viņš palūdza mani, lai es tev piezvanu un brīdinu par to, ka jāatliek visas pārējās lietišķās tikšanās. Viņš atgriezīsies svētdienas vakarā.

—   Uz Romu? .. Bet tas nav iespējams!

Helgas sirds pamira.

—   Kāpēc?

—   Viņš nepaņēma līdzi ārzemju pasi.

Helga saspringa. Par to viņa nebija iedomājusies.

—   Nekas briesmīgs. Pēdējo reizi, kad es braucu uz Milānu, man arī nebija līdzi ārzemju pases. Pēc neilgām pārrunām muitnieki samierinājās ar manām vadītāja tiesībām.

—   Lūk kā? — Pēc nelielas pauzes Betija norūpējusies teica:

—   Parasti Arčers apmetas viesnīcā „Grandhotel". Es varu viņam aizsūtīt pasi ar steidzamo piegādi. Tad viņš to saņems rīt no rīta, un tas pasargās viņu no iespējamajiem sarežģījumiem.

„Velns parāvis, — nodomāja Helga, — ir nu gan gādīga".

—    „Grandhotel" nebija brīvu vietu, viņa teica. — Arčers pa telefonu paziņoja, ka viņš apmeties citā viesnīcā. Es tev neiesaku sūtit pasi, Betij, citādi to vēl pazaudēs. Džeks jau ir iekārtojies.

—   Ja tu tā uzskati… Bet viņš parasti pirms šādiem braucieniem piezvana un mani brīdina.

„Par to es arī nebiju iedomājusies," — nodomāja Helga.

—   Šoreiz viņš, acīmredzot, nevarēja.

—   Nu tad, lai piezvana tagad, un mēs norunāsim par pasi.

—   Diez vai viņš varēs. Viņš būs ļoti aizņemts.

—   Bet man ir vesela kaudze dažādu jautājumu!

Helgai apnika šis rūpes.

—    Par nožēlu nevaru tev neko palīdzēt, dārgā. Bet es jau pārliecinājos, ka tu esi laba sekretāre.

To teikusi, viņa nolika klausuli.

Kad viņa atgāja no telefona, viņai bija mitras delnas. Interesanti, vai viņai izdevās pārliecināt Betiju? Katrā gadījumā viņas balss bija mierīga, lai gan norūpējusies.

Viņa noticēja Helgai.

Helga uzsmēķēja cigareti un paskatījās pulkstenī. Bija gandrīz četri. Viņa iedomājās par priekšā stāvošajām ilgajām vientulības stundām. Larijam pašlaik ir jābūt ceļā uz Bāzeli. Varbūt tieši pašlaik viņš brauc cauri šaurajam, līkumainajam un bīstamajam Ternardino tunelim. Tad viņa nomierinājās: Larijs ir lielisks šoferis, viņš neies velti riskēt.

Helgas domas pievērsās pagrabā ieslodzītajam Arčeram. Paldies dievam, telpa bija apgaismota un apkurināta. Par ko viņš tagad domā? Vai viņš nojauš, ka viņi grib noviltot viņa parakstu?

Galu galā, viņš pats viņus uzvedināja uz šo domu. Laikam, viņam stipri sāp krūtis. Iedomājoties vien par to, cik zvērīgi Larijs viņu sita, Helga satrūkās.

Vai viņam patiešām ir slima sirds? Pilnīgiem vīriešiem bieži vien ir vājas sirdis, bet varbūt tas ir tikai kārtējais blefs no Arčera puses! Viņam vienmēr bija laba galva, un viņš labi mācēja blefot, lai kaut ko tādā veidā vinnētu. Iespējams, ka viņš to dara arī šoreiz.

Helga aplūkoja savu lielo istabu un vaicāja sev, kā nosist laiku, līdz atgriezīsies Larijs. Viņa ieslēdza televizoru. Garmatains pienapuika bļāva mikrofonā. Viņa pārslēdzās uz vācu vilni. Kāds resnulis lasīja lekciju par izglītību.

Viņa pamēģināja itāļu kanālu: ekrānā parādijās televizora regulēšanas attēls.

Helga izslēdza televizoru.

Viņa sāka nervozi staigāt pa istabu. Sāka krēslot. Saule rietēja aiz kalnu virsotnēm un debesis ieguva zeltītu nokrāsu. Sniegs vairāk nesniga. Helga nolaida loga aizkaru un iegāja guļamistabā.

Nedaudz savedusi kārtībā savu eleganto istabu, viņa nodomāja, ka Larijs atgriezīsies no brauciena ļoti izsalcis. Vajag līdz viņa atbraukšanai izņemt no ledusskapja saldējamās kameras un atkausēt kaut kādus produktus.

Iegājusi virtuvē, viņa atvēra ledusskapi un palika neizpratnē stāvot, nevarēdama izvēlēties pārtiku. Beidzot viņa izvēlējās cūkgaļas fileju un paciņu ar ceptiem kartupeļiem.

Viņa uzlika šos produktus uz virtuves galda.

Ejot ārā no virtuves, viņa apstājās. Viņas sirds pamira. Lejā atskanēja spēcīgi sitieni pa pagraba durvīm.

Arčers.

Mans dievs, kas notiks, ja viņš izlauzīsies ārā no turienes, — viņa nodomāja.

Helga panikā noskrēja lejā pa kāpnēm un palūkous garajā koridorā, kas veda uz dažādām pagraba telpām.

Cik viņai bija zināms, visas durvis vērās uz koridora pusi. Helga redzēja, kā durvis līgojās no Arčera spēcīgajiem sitieniem. Viņa paskrēja garām šai istabai un aizslēdza ar atslēgu metāliskās durvis, kas veda uz garāžu. Izņēmusi atslēgu no atslēgas cauruma, viņa pagriezās pret durvīm, aiz kurām ārdījās Arčers.

—   Džek! — viņa iesaucās.

Sitieni turpinājās.

—   Izlaid mani ārā — atskanēja Arčera balss. — Tūlīt pat izlaid mani

ārā!

Helga cīnījās ar bailēm.

—   Nē, tu paliksi pagrabā. Piesargies, citādi tu pamodināsi Lariju, viņš nokāps lejā, un tad es vairāk ne par ko negalvoju.

—   Viņš guļ izlaidies tavā gultā, tu, mauka!

—   Es tevi brīdinu, vēl viens sitiens, un viņš ķersies tev klāt.

Viņa izdzirda aiz durvīm Arčera smago elpu.

—   Viņš neiedrošināsies.

—   Tu kļūdies. Mēs nenoticējām tavam blefam par slimo sirdi. Ja tu nerimsies, es pasaukšu Lariju.

—   Es zvēru pie savas dzīvības, tu man par visu atbildēsi.

Helga drebot izgāja cauri gaitenim un uzkāpa augšā pa kāpnēm. Viņa aizslēdza pagraba durvis, atgriezās viesistabā un nolika abas atslēgas uz kamīna dzegas.

Helga ieklausījās, taču, izņemot centrālapkures motora rūkoņu, neko vairāk nedzirdēja. Viņa atviegloti nopūtās. Labi, ka viņa nokāpa lejā. Tagad, ja arī Arčeram izdosies izlauzt pagraba telpas durvis, viņš nekur tālu netiks — viņu aizturēs garāžas metāla durvis. Tiesa, durvis, kas veda no pagraba uz halli, bija mazāk drošas.

Helga atgriezās hallē un paraudzījās visapkārt. Pie loga stāvēja ar dzelzi apkalta Mediči laiku lāde. Viņa ar pūlēm to aizvilka priekšā durvīm. Tomēr labāk nekā nekas, — viņa sev teica. Viņa atgriezās viesistabā un ielēja sev glāzē konjaku.

Tiklīdz viņa pacēla glāzi, atskanēja telefona zvans. Helga nodrebēja un mazliet izlēja konjaku. Viņa nolika glāzi un paņēma klausuli.

Zvanīja portjē no hoteļa „Edēm".

—   Madam Rolfa, mēs saņēmām jums adresētu „teleksu".

—   Izlasiet.

—    Tas ir no mistera Rolfa. „Devu rīkojumu firmai, nekavējoties izlabot apkuri. Solīja salabot visu šovakar. Negribētos atlikt braucienu. Lūdzu paziņo, kad apkure būs kārtībā."

Helga nodrebēja.

—   Nolasīt vēlreiz, madam?

—   Nē, paldies, es jūs sapratu. Paldies, ka man par to paziņojāt.

Helga nolika klausuli.

* ♦ *

Hallē sāka sist veclaicīgs pulkstenis, kuru Hermanis Rolfs bija nopircis par sešiem tūkstošiem dolāru.

Helga paskatījās savā rokas pulkstenī. Bija 8.25. Vecais pulkstenis bija antikvariāta priekšmets un laiku rādīja nepareizi.

Saņēmusi Hermaņa „teleksu", Helga tā vēl arī neko nespēja izdomāt un tagad klusējot sēdēja un gaidīja ierodamies remonta meistaru. Pamazām viņai sāka jau likties, ka viņš vairāk nemaz neatnāks. Lejā bija klusums. Acīmredzot, viņas draudi iedarbojās uz Arčeru. Helga smēķēja vienu cigareti pēc otras un dzēra konjaku.

Viņa piegāja pie loga un atvilka aizkarus, lai kaut nedaudz kliedētu vientulības sajūtu. Tālais Lugano signāltornis un sarkanās ugunis virs pilsētas viņu pārliecināja, ka viņa vēl nav gluži viena šajā pasaulē.

Pēkšņi viņa izdzirda piebraucam mašīnu. Helga paraudzījās pa logu. Pie parādes durvīm bija apstājies ar sniegu apsnidzis „folksvāgens", un no tā izkāpa vīrietis ar remontsomu plecā.

Helga metās pie durvīm un atvēra tās. Priekštelpā ielauzās ledains vējš. Viņa nebija pat iedomājusies, ka ārā ir tik auksti, un tūdaļ pat atcerējās Lariju.

—  Šrēders, apkures tehniķis, — stādījās priekšā vīrietis. Viņš izskatījās ļoti pārsteigts, ka mājā ir tik silti. — Jums, kā man ziņoja, ir radušās kaut kādas problēmas ar apkuri.

—   Nāciet iekšā! — aicināja Helga.

Viņš iegāja un viņa aizvēra durvis.

—    Man ir ļoti žēl, ka misters Rolfs jums zvanīja. Kad es atbraucu, man uzreiz neizdevās ieslēgt apkuri. Vistīrākais pārpratums… bet tagad tā strādā.

Tehniķis, vīrietis vidējos gados ar šveicietim raksturīgu seju, asiem vaibstiem, draudzīgi uzsmaidīja.

—    Neuztraucieties, madam. Gluži vienkārši šefs pārbijās. Misters Rolfs solīja saspridzināt firmu sīkos gabaliņos.

Helga piespieda sevi pasmaidīt.

—   Misters Rolfo tikai draud bet nekad neizpilda savus draudus.

Tehniķis nosmīnēja.

—    Nu, ja jau es reiz esmu atbraucis, ļaujiet man pārbaudīt motoru. Tad mans šefs tūdaļ paziņos misteram Rolfam, ka viss kārtībā.

Viņš paspēra soli pagraba virzienā.

—   Ak, neuztraucieties, — teica Helga. — Šis pārpratums radies manas vainas dēļ. Tik muļķīgi sanāca!

—    Kad runa ir par manu darbu, nevar būt nekādas runas par traucēšanu.

—   Man ir ļoti žēl, bet šobrīd tas ir ļoti neērti, — Helga izteiksmīgi noteica. — Es esmu nogurusi un gribu iet gulēt. Lūdzu jūs, mirkli pagaidiet.

Pateikusi šos vārdus, viņa izgāja no halles, uzkāpa guļamistabā un izņēma no somiņas 50 frankus.

Kad viņa atkal nokāpa lejā, viņa izdzirda pagrabā dobjus sitiena trokšņus.

Sakodusi zobus, Helga sataisīja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

—   Lūdzu, tas jums, — viņa teica, un pasniedza tehniķim naudu, — un pateicos jums par ierašanos. Es pati piezvanīšu vīram un visu viņam paskaidrošu. Varat viņam neziņot.

Vīrietis pārsteigts vērās uz banknoti.

—   Pateicos jums, madam…

Tad viņa skatiens pārsviedās uz pagraba durvīm. Tagad sitieni bija kļuvuši jau daudz skaļāki.

—   Tas ir kāds mans paziņa, kas lejā man šo to pielabo, — paskaidroja Helga un atvēra ārdurvis.

—  Ja jau jūs apgalvojat, ka viss ir pilnīgā kārtībā, madam…

—   Jā, jā, neuztraucieties.

Viņš izgāja ārā, aukstumā.

—   Ar labu nakti, madam, un vēlreiz, paldies.

Tikko durvis aizvērās, Helga izdzirda lūstoša koka troksni, un drīz vien pēc tam sitienus pa pagraba durvīm.

Elpu aizturējusi, viņa skatījās uz pagraba durvīm, kurām priekšā bija piebīdīta lāde. Vai tā izturēs?

—   Džek, ej prom no durvīm! — viņa iesaucās. — Tā ir tava pēdējā iespēja! Ej prom, vai arī es pasaukšu Lariju.

—   Viņa šeit nav, — viņš teica. — Tu mani neapmujkosi. Es zinu, ka viņš aizbrauca uz Bāzeli. Atver, vai arī es izlauzīšu durvis.

Ko darīt? Kā nostiprināt durvis? Helga iedomājās par smago koka brusu pagrabā, kas tur bija palikusi vēl no mājas celtniecības laikiem.

Viņa aizskrēja uz garāžu un sameklēja brusu. Tā bija auksta, smaga un ļoti neērta, taču Helga to iestiepa hallē. Viņa apstājās durvju priekšā. Arčeram jau bija izdevies salauzt atslēgu, un tās bija nedaudz pavērušās. Helga dzirdēja, kā viņš izdara dziļu ieelpu, lai mestos pēdējā izšķirošajā triecienā. Varbūt arī koka brusa ilgi neizturēs!

Helga atbalstīja vienu brusas galu pret gaiteņa grīdlīsti, bet otru pret pagraba durvīm. Viņa atviegloti nopūtās, kad redzēja, ka tā derēja. Viņa iesita brusu dziļāk, lai tādā veidā ieķīlētu pagraba durvis.

Arčers ieskrējās un no visa spēka metās pret durvīm, tad ievaidējās, sāpīgi atsities ar plecu pret tām. Helga dzirdēja, kā viņš izlamājās.

Pagraba kāpņu augšējais laukums bija diezgan nepiemērots, lai tur varētu labi ieskrieties, un Helga iedomājās, ka Arčers drīz vien piekusis.

—   Atver durvis! — iesaucās Arčers. Tad sekoja dažādi apvainojumi un lamas, uz kādām bija spējīgs tikai viņš.

Helga paskatījās pulkstenī. Larijs vēl tik drīz neatgriezīsies.

Tagad viņai vajag pārliecināt Hermani, lai viņš aizkavējas ar izlidošanu. Zvanīt nebija nekādas jēgas, viņš tikai sāks ar viņu strīdēties. Bet nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut, lai viņš ierodas villā ātrāk kā pēc trim dienām.

Helga iegāja viesistabā un apsēdās pie rakstāmgalda. Vislabāk piezvanīt uz hoteli „Edēm" un palūgt, lai viņi nosūta viņam „teleksu". Ja Hermaņa nebūs mājās, to var saņemt arī sekretāre.

Helga uzrakstīja tekstu uz papīra lapiņas.

„Centrālapkure kārtībā, taču māja ir ieputināta sniegā. Lai to attīrītu, labākajā gadījumā būs nepieciešama viena diena. Sniega tīrīšanas brigāde ieradīsies ceturtdien. Es tev iesaku izlidot piektdien uz Zenēvu, bet es tevi satikšu sestdien Agnju aerodromā. Līdz tam laikam viss tiks nokārtots. Šeit stipri snieg. Helga."

Viņa vēlreiz pārlasīja tekstu. Visticamāk, ka Hermanis lūgs padomu Hinklam, bet tas ieteiks viņam pagaidīt.

Helga piezvanīja uz hoteli un palūdza portjē, lai tas nosūta „teleksu".

—   Ja, iespējams, lūdzu, ātrāk.

Nolikusi telefona klausuli, viņa jutās ļoti piekususi. Jau kopš lenča viņa nebija neko ēdusi, un domas par ēdienu piedeva viņai jaunus spēkus. Vai, varbūt, labāk iedzert vēl vienu glāzi' konjaka? Nē, labāk nevajag. Viņa piecēlās, lēni devās uz virtuvi un ieslēdza kafijas automātu. Viņa sēdēja pie galda ar aizvērtām acīm un gaidīja, līdz būs gatava kafija. Viņa lēnām izdzēra karsto dzērienu un jutās nedaudz labāk. Nolikusi uz galda tukšo tasīti, viņa no pagraba izdzirda dīvainas skaņas, no kurām viņai sažņaudzās sirds.

Viņa izskrēja hallē. Aiz pagraba durvīm atkal atskanēja šīs skaņas — apslāpēti vaidi.

Helga pielika ausi pie durvīm un ieklausījās.

Vai tiešām Arčeram būtu sākusies sirdslēkme? Viņš metās uz durvīm kā satracināts vērsis, un pilnīgi iespējams, ka viņam varēja sākties lēkme, bet. tas var novest jau pie kaut kā daudz nopietnāka, un tad… Helga baidījās pat iedomāties, kas notiks, ja viņš nomirs?

Viņai izdevās izdzirdēt Arčera nesakarīgo murmināšanu pie durvīm:

—   Helga, Helga.

—   Kas noticis? — viņa jautāja.

—   Sirds. Man kļuva slikti ar sirdi. — Viņš dažas reizes novaidējās. — Manā mēteļa kabatā ir tabletes. Atnes tās lūdzu, ātrāk.

Helga paskatījās uz viņa melno mēteli, kas bija pakārts uz krēsla hallē.

Viņa iebāza roku mēteļa kabatā un ar drebošiem pirkstiem izvilka stikla trubiņu bez etiķetes, kurā atradās dažas tabletes.

Viņa atkal izdzirda viņa vaidu.

Panikā viņa satvēra brusu, lai to novāktu, taču tā bija tik pamatīgi ieķīlēta, ka viņai to neizdevās izkustināt.

—    Dieva dēļ, Helga, es mirstu, — novaidēja Arčers. — Iedod man tableti.

Viņa uzstājīgais tonis lika uzmanīties. Varbūt viņš tikai mānās? Viņa paraudzījās uz stikla trubiņu.

Šīs tabletes varēja būt vienkārši miega zāles vai līdzeklis pret galvassāpēm.

—    Vai tu esi vēl šeit, Helga? — steidzīgi noteica Arčers, it kā baidīdamies, ka viņa varētu aiziet.

Ja viņš mānās un viņa atvērs durvis, tad visi viņas plāni izkūpēs vējā. — Helga šaubījās. — Bet ja viņam tikt tiešām ir sākusies sirdslēkme?

Viņa piegāja pie durvīm.

—   Es tur neatradu nekādas tabletes. Varbūt tās tev ir mašīnā?

—   Tām ir jābūt mēteļa kabata. — Tagad viņš runāja jau daudz dedzīgāk. — Paskaties kā nākas. Trubiņa ar baltām tabletēm. Un atver durvis, es smoku nost, Helga, neatstāj mani šeit nomirt!

Viņa dedzība pārliecināja Helgu, un viņa nolēma nepiekrist viņa prasībām. Viņa atgriezās viesistabā un aizvēra durvis. Piegājusi pie bāra, viņa ielēja sev divas glāzes konjaka un izdzēra tās vienā rāvienā, tad nokrita uz dīvāna.

Kas notiks, ja Arčers patiešām nomirs? Neskatoties ne uz ko, viņa nolēma nevērt vaļā pagraba durvis. Viņš taču arī nebija izrādījis pret viņu nekādu līdzjūtību, kāpēc gan tas būtu jādara viņai? Šantāžisti ir viszemiskākie cilvēki pasaulē. Ja viņš nomirs, tad viņa vismaz uz visiem laikiem būs tikusi no viņa vaļā. Tā iegalvojot sev, Helga saprata, ka viņa tikai cenšas attaisnoties par to, ka nesniedza palīdzību cilvēkam, kurš to lūdza.

Viņš viņu gribēja piemānīt, tā viņa pati sevi centās pārliecināt. Viņš tikai grib visiem līdzekļiem izkļūt ārā no pagraba. Viņa saņēma ar rokām galvu. Bet ja nu viņš nemeloja?

—    Kas notiks, ja atgriezīsies Larijs un izrādīsies, ka Arčers ir miris? Šī doma Helgā izraisīja šausmas. Ko lai viņa tad dara? Kā pret to izturēsies Larijs? Viņa aplaizīja sasprēgājušās lūpas. Tad nāksies izsaukt ārstu.

Cik ātri izplatīsies ziņa par Arčera nāvi? Vai viņi pagūs aizsūtīt aploksni? Mironim jau viņš vēstuli, protams, nesūtīs.

Viņi atvērs aploksni, izlasīs adresi un nosūtīs to Hermanim Rolfam.

Helga izmisumā lauzīja rokas. Beidzot viņa piecēlās un atvēra viesistabas durvis.

Viņa izdzirda, kā Arčers skrāpē durvis, it kā gribētu izskrāpēt sev ceļu uz brīvību.

—   Helga, tabletes! — viņš nočukstēja tik vāji, ka viņa to tikai ar pūlēm sadzirdēja.

Aizbāzusi ausis ar pirkstiem, viņa iemetās guļamistabā un iekrita gultā. Viņa pamodās, kad izdzirda klauvējienus pie garāžas durvīm, un satraukta apsēdās uz gultas.

Pulkstenis rādija 3.10.

Vai tiešām Larijs jau atgriezies?

Viņa izskrēja no guļamistabas hallē, ar bailēm paskatījās pagraba virzienā un atvēra ārdurvis.

Ārā stipri sniga un bija kļuvis vēl aukstāks. Larijs nāca viņai pretī, turot rokā aploksni, kuru Helga viņam bija iedevusi.

Viņa ar pūlēm savaldījās, lai nesāktu raudāt.

Kā vienmēr, košļādams gumiju, Larijs uzkāpa pa kāpnītēm un pasmaidīja savu puicisko smaidu.

—   Lūk, mem. Ejiet mājā, citādi jūs nosalsiet.

Drebot no aukstuma un satraukuma, Helga aizvēra aiz viņa durvis un pieķērās pie roktura, lai nenokristu. Larijs pēkšņi palūkojās uz viņu.

—   Vai jums viss kārtībā?

—   Es esmu tik priecīga, ka jūs atgriezāties.

Helgas balss aprāvās, un viņai vajadzēja atbalstīties pret Lariju.

—    Kas noticis? Jūs… — Viņš ieraudzīja koka brusu, ar ko bija ieķīlētas pagraba durvis. — Jums bija grūti?

—   Tas nav īstais vārds.

Larijs pacēla viņu uz rokām, ienesa viesistabā un nolika uz dīvāna.

—   Pastāstiet, kas notika. Vai viņš aizbēga?

—   Nē, bet… es baidos, ka viņš ir miris.

Larijs atkāpās atpakaļ, viņa acis iepletās no bailēm.

—   Miris?

Viņa pamāja.

—   Es pati ari gandrīz nomiru no bailēm. Viņš man paziņoja, ka viņam sākusies sirdslēkme. Viņš vaidēja un prasīja, lai es viņam atnesu tabletes. Bet es baidījos vērt va|ā durvis. Vispirms viņš mani lamāja, tad klauvēja, bet tagad… tagad iestājās klusums.

Viņa nodrebēja.

—   Man tik ļoti bail. Es taču nezināju, vai viņš mānās, vai viņam tik tiešām ir slikti. Es nevarēju riskēt un izlaist viņu no pagraba.

Larija seja nobālēja. Pēc pauzes viņš vaicāja:

—   Bet jūs īsti nezināt, vai viņš ir miris, vai nav?

—   Nē, nezinu. Vai jūs varat pārbaudīt?

Viņš atkāpās vēl par soli.

—   Bet ko jūs domājat darīt, ja viņš ir miris?

—    Nezinu. Es pagaidām par to neesmu domājusi. Ak, Larij, iesim ātrāk, pārbaudīsim.

—    Es… Es gluži vienkārši nevaru skatīties uz miroņiem. Nē, es to nevaru…

Helga viņu saprata un neko nepārmeta. Galu galā viņš bija vēl bērns.

—   Bet mums taču vajag par to pārliecināties. Nu tad es iešu pa priekšu, bet jūs sekojiet, ja nu tas gadījumā izrādīsies blefs un viņš metīsies man virsū. Sarunāts?

Nedaudz padomājis, Larijs pamāja.

—   Labi.

Viņi kopā iegāja hallē. Helga norādīja Larijam uz brusu.

—   Es nevaru to izkustināt. Pamēģiniet jūs.

Larijs saņēma brusu savās milzīgajās rokās, tā padevās.

Helga atvēra durvis, apstājās uz augšējā pakāpiena, un ieklausījās. Lejā dega gaisma, taču, izņemot apkures iekārtas vienmērīgo dūkoņu, neko vairāk nedzirdēja. Saņēmusies Helga sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Pusceļā viņa pagriezās pret Lariju.

Viņš vēl joprojām stāvēja uz augšējā pakāpiena un viņa seja spīdēja no sviedriem.

—   Nāciet, — viņa nočukstēja.

Viņš pamāja, nokāpa vēl par trīs pakāpieniem un atkāpās. Helga jau bija lejā.

—   Džek! — viņa pasauca. — Džek, vai tu esi šeit?

Atbildes vietā bija pilnīgs klusums, kas paralizēja viņas gribu. Helga neizlēmīgi stāvēja un skatījās uz garo gaiteni. Tā vienā pusē atradās izlauztās durvis, tām pretī atvērtas durvis, kas veda uz kāršu istabu. Visas pārējās durvis bija aizvērtas.

Laikam Arčers ir miris, — nodomāja Helga. Viņš guļ kaut kur uz grīdas. Viņa visiem spēkiem centās apspiest paniku, kas viņu bija pārņēmusi.

—    Iesim, Larij, — viņa, nepaaugstinot balsi, pasauca. — Jūs, gluži tāpat kā es, esat iejaukts šajā lietā.

Brīdi padomājis, Larijs paspēra vēl pāris soļus un atkal apstājās.

Helga izgāja cauri gaitenim uz to istabu, kur agrāk bija ieslēgts Arčers. Sadūšojusies viņa ieskatījās tajā. Tā bija tukša. Helga pagriezās, Larijs vēl joprojām nekustīgi stāvēja kāpņu vidū, un seja viņam bija vienos sviedros. Uz kādu mirkli Helga izjuta pret viņu kaut ko līdzīgu nicinājumam, un tas stiprināja viņas drosmi.

Viņa apņēmīgi atvēra durvis, kas veda uz kāršu istabu un ieslēdza gaismu.

Ar neprātīgi pukstošu sirdi viņa ielūkojās telpā. Arčcra tur nebija! Bet viņš taču nevarēja no šejienes aizbēgt. Helga uzmeta ātru skatienu garāžas dzelzs durvīm. Tās bija ciet.

Atlika vēl tikai viena telpa, kur Arčers varēja noslēpties, tā bija kurtuve. Tā atradās pie pašām kāpnēm. Helga atvēra durvis un ieslēdza gaismu. Pirmajā istabā Arčera nebija. Pavērusies uz Lariju, viņa ievēroja, ka tas nokāpis vēl par diviem pakāpieniem. Norādot uz otrās istabas durvīm, viņa čukstēja:

—   Viņam ir jābūt tur. Visas pārējās durvis ir aizslēgtas.

Beidzot Larijs negribīgi nokāpa zemē. Otrās istabas durvis izgāja uz gaiteni.

Helga nedroši satvēra durvju rokturi un atvēra durvis.

Arčers iznesās no turienes kā saniknots vērsis. Helga stāvēja aiz durvīm, bet Larijs bija tieši viņam ceļā. Arčers viņam tik spēcīgi iesita pa krūtīm, ka Larijs atsitās pret sienu, bet pats Arčers aizdrāzās viņam garām.

—   Larij, — iekliedzās Helga.

Uz kāpnēm Arčers paklupa un nokrita uz viena ceļa. Viņš bija smagsvars, un, lai pieceltos, viņam bija nepieciešamas pāris sekundes. Si laika Larijam pietika, lai viņu noķertu un satvertu aiz kreisās potītes.

Arčers centās ar labo kāju viņam iespert, taču Larijs ieķērās viņā kā buldogs.

Lādoties Arčers nokrita uz muguras un bezpalīdzīgi vērās Larijā, kurš bija paguvis piecelties un gribēja to pamatīgi iekaustīt. Taču Helga iesaucās:

—   Lieciet viņu mierā!

Larijs atgāja malā, košļājot gumiju, un noslaucīja savu bālo sviedraino seju.

Neuzdrošinoties pakustēties, Arčers paskatījās uz. Helgu:

—    Un tā, tavs suteneris atgriezies, — viņš ļauni noteica. — Nu ko, tu esi uzvarējusi. Bet tagad laid mani vaļā.

Kādu brīdi viņa sajuta žēlumu pret viņu. Viņa kreisais vaigs bija uztūcis un kļuva zilgans, lūpas pāršķeltas, pie zoda piekaltušas asinis. Viņš izskatījās vecs, izmocīts un slims.

—   Es taču tevi brīdināju, Džek, — viņa teica. — Man ir ļoti žēl.

—   Varu iedomāties, — viņš sarūgtināts noteica.

Viņš ar pūlēm piecēlās un piespiedās pie sienas. Helga norādīja viņam uz kāršu istabas durvīm.

—   Tur tev būs ērtāk. Pagaidi, es tev atnesīšu kaut ko iedzert.

Arčers pagāja garām Larijam, kurš nekustoties to visu laiku vēroja.

Helga iegāja viesistabā, pagatavoja dubulto viskiju ar sodu, ielika glāzē

dažus ledus gabaliņus un nonesa to visu lejā.

Arčers sakņupis sēdēja krēslā, saķēris ar rokām galvu.

Helga nolika viņam priekšā glāzi uz biljarda galda.

—   Vai tu negribi kaut ko ēdamu?

—    Ej pie velna, — viņš atbildēja nogurušā balsī, taču jau bez sākotnējā naida. — Liec mani mierā.

Helga izgāja no istabas un aizvēra durvis. Ar žestu viņa parādīja Larijam, lai tas viņai sekotu. Viņi kopā uzkāpa augšā pa trepēm.

Ar drebošiem pirkstiem viņa atvēra Larija atnesto aploksni, izņēma lapiņas, atbrīvoja vidējo no līmējuma un sāka pētīt nokopēto parakstu. Tā bija pilnīga Arčera ķeburu kopija. Rakstāmgalda atvilktnē Helga atrada

Arčera veco vēstuli un salīdzināja parakstus. Ar atvieglojuma sajūtu viņa atzina, ka banka, ne mirkli nešauboties, atzīs šo viltojumu.

—   Kā ir, mem? — vaicāja Larijs, iegājis istabā.

—   Domāju, ka viss ir kārtībā. Vai Fridlenders uzdeva jautājumus?

Larijs pašūpoja galvu.

—   Viņš man pieprasīja piecus tūkstošus, bet man izdevās sarunāt par trim. Vēl nedaudz naudas man nācās iztērēt benzīnam. Pārējo es atvedu.

—    Nerunāsim tagad par to, — Helga viņu pārtrauca. Viņa piegāja pie galda un ar rakstāmmašīnu uzdrukāja uz aploksnes adresi. — Es tūdaļ ātri aizbraukšu uz Lugano un iemetīšu vēstuli, ja jūs esat izsalcis — pārtika ir virtuvē uz galda.

—   Labāk es pats iemetīšu vēstuli. Ielas ir apledojušas un atkal snieg.

—   Nē, es pati. Viena es šeit nepalikšu.

—   Tikai esiet uzmanīga. Ielas ir velnišķīgi slidenas.

—    Es drīz atgriezīšos, — teica Helga. — Paēdiet, — viņa paskatījās uz brusu, ar ko Larijs atkal bija nostiprinājis durvis. — Vai viņš nevarēs izkļūt brīvībā?

Larijs nosmīnēja.

—   Nē, kamēr šeit esmu es.

Helga uzlika cepuri un uzmeta skatu spogulim. „Ārprāts, cik veca es tagad izskatos," viņa nodomāja.

—   Es drīz atgriezīšos.

—   Labi.

Viņa atvēra durvis un nodrebēja no aukstuma. Viņa uzmanīgi sataustīja apledojušās kāpnītes un nokāpa pa tām. Uz ceturtā pakāpiena viņa gandrīz paslīdēja. Beidzot viņa nokļuva līdz garāžai un iesēdās mašīnā. Tagad viņa jau jutās mierīgāka. Viņa labi zināja šī apvidus ceļus un Lugano ielas, bez tam mašīnas riepas bija ar radzēm. Viņa uzmanīgi izbrauca „mersedesu" no garāžas.

Pa ceļam viņai negadījās neviena mašīna. Pēc divdesmit minūšu brauciena Helga nokļuva līdz galvenajam pastam. Viņa izkāpa no mašīnas un iemeta vēstuli.

Neskatoties uz to, ka spēcīgi sniga un viņas kažoks pārklājās ar baltām pūkām, Helga pastāvēja kādu mirkli pie pastkastes.

Un tā, tika sperts operācijas pirmais solis. Tagad atlika tikai gaidīt, kad banka atsūtīs vēstuli. Helga nopurināja sniegu no kažoka un atkal iekāpa mašīnā. Viņa uzsmēķēja un palūkojās uz mašīnas panc|a pulksteni. Bija 3.55. Tikai tagad viņa juta, cik |oti ir nogurusi. Vai viņai izdosies vēl izturēt tās trīsdesmit stundas, pēc kurām vēstule nokļūs viņas rokās? Ja šis sniegputenis turpināsies, viņai nav ko baidīties, ka Hermanis varētu atbraukt. Viņš vienmēr ir baidījies lidot sliktos laika apstākļos.

Viņa apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ uz Kastaņjolu. Ceļš bija ļoti slidens, un viņa saprata, ka viņai neizdosies pārvarēt stāvo ceļa kāpumu līdz villai. Tāpēc viņa atstāja mašīnu šosejas malā un aizgāja līdz villai kājām. Galīgi nosalusi Helga pieklauvēja pie villas durvīm.

Larijs tūdaļ atvēra.

—   Viss kārtībā, mem?

Helga gurdeni novilka kažoku un iesvieda to viņam rokās.

—   Nopuriniet no tā sniegu, citādi samirks.

Aizvērusi acis, viņa apsēdās uz lādes. Siltuma radītā labsajūta izlija pa viņas ķermeni.

—   Es jums pagatavošu kaut ko ēdamu, mem.

Viņa pagrozīja galvu.

—   Nevajag. Es iešu gulēt. Es esmu šausmīgi nogurusi.

Viņa ar pūlēm piecēlās un devās uz guļamistabu. Pie durvīm viņa pavērās uz Lariju.

—   Ko dara Arčers? Laikam vajadzētu viņu pabarot.

—   Ejiet vien gulēt. Par Arčcru es parūpēšos, — Larijs teica.

—   Tad ar labu nakti… Vai jūs zināt, kur ir jūsu istaba?

Viņa siltais smaids viņu nedaudz uzmundrināja.

—   Tzgulieties, mem. Rīt viss noskaidrosies.

Viņa pamāja.

—   Ceru.

Viņa aizvēra aiz sevis durvis, lēnām noģērbās, uzvilka pidžamu un apgūlās gultā.

Viņa bija pārāk nogurusi, lai izmazgātu zobus.

Pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņa sāka skaitīt lūgšanu, taču aizmiga vēl pirms bija to pabeigusi.

7.nodaļa

»

Helga pamodās no viegla klauvējiena pie durvim. Viņa tūdaļ atcerējās iepriekšējās dienas notikumus, un viņas sirds nodrebēja. Viņa apsēdās uz gultas.

—   Kas tur ir?

—   Tas esmu es, mem. Vai gribat kafiju?

Viņa atviegloti nopūtās un atspiedās pret spilvenu. Cauri aizvērtajām žalūzijām spiedās iekšā saules gaisma, pulkstenis uz galdiņa rādīja 9.15.

—   Jā, labprāt.

—   Bet ēst?

Helga vakar gandrīz neko nebija ēdusi un arī tagad bija izsalkusi.

—   Jā, vienu olu.

—   O'kei, mem.

Viņa dzirdēja, kā Larijs kāpj lejā pa kāpnēm.

Viņa piecēlās un iegāja vannas istabā. Viņai bija nepieciešamas divdesmit minūtes, lai savestu sevi kārtībā. Viņa paskatījās pulkstenī un bija ļoti apmierināta ar rezultātu. Tad viņa uzvilka bikses un puloveri.

Kad viņa iznāca no guļamistabas, Larijs tieši ienesa viesistabā paplāti ar brokastīm. Viņš bija izcepis omleti, par kuru labāku nebūtu spējis pagatavot pat Hinkls. Vēl Larijs bija atnesis kafijas kannu, grauzdiņus un džemu.

—   Jūs esat lielisks pavārs, Larij, — teica Helga un apsēdās. — Viss izskatās ļoti garšīgi.

Jaunietis līksmi noteica:

—   Jā, es māku labi gatavot.

Izliekot šķīvjus, Helga vaicāja:

—   Vai ar Arčeru viss kārtībā?

Larijs apsēdās pie galda un izvilka košļājamās gumijas paciņu.

—   Jā. Es aizvedu viņu uz vannas istabu un pagatavoju viņam brokastīs bifšteku. Viņš ir diezgan mierīgi noskaņots. Laikam sapratis, ka zaudējis, un samierinājies ar to.

Nomierinājusies, Helga ķērās klāt brokastīm.

—    Vakar vakarā es tik ļoti par jums uztraucos, Larij. Brauciens, laikam, bija briesmīgs. Bet, neskatoties uz to, jūs visai ātri atgriezāties.

—   Cik ātri vien bija iespējams. Atpakaļceļš bija nedaudz vieglāks.

Helga klusējot apēda salātus, tad vaicāja:

—   Es ceru, jūs neatstājāt Fridlenderu vienatnē ar vēstuli.

—   Neuztraucieties, mem, nevienu sekundi. Bet, es ievēroju, ka tā viņu nemaz neinteresēja. Ronnijam izrādījās tainība, viņu interesē tikai nauda.

Helga beidza ēst omleti un ķērās klāt grauzdiņiem.

—    Jūs runājāt ar Ronniju? — viņa nevērīgi vaicāja, cenšoties slēpt savu interesi.

—   Jā, protams. — Larijs pieliecās un atspiedās ar rokām pret ceļiem. — Redziet, mem, Ronnijs man nozīmē ļoti daudz. Man gribējās, lai viņš uzzinātu, cik ļoti es jums palīdzu. Pēc tam, kad viņš mani izlamāja, man vajadzēja viņam paziņot, ka es cenšos labot savas kļūdas.

—   Un ko viņš teica?

—   Viņš ļoti priecājās.

Pēkšņi Helgai pazuda apetīte. Viņa nolika grauzdiņu un atbīdīja šķīvi.

—   Jūs izstāstījāt viņam, ka Arčers ir šeit mājā?

Viņš pašūpoja galvu.

—   Nē. Es tikai teicu, ka es palīdzu jums.

Helga nedaudz nomierinājās un paņēma cigareti.

—   Par to nedrīkst zināt neviena dzīva dvēsele, Larij.

—   Es saprotu. Neuztraucieties.

Taču Helga nespēja nomierināties pilnīgi.

—   Bet vai Ronnijam negribējās zināt, kā tieši jūs man palīdzat?

Jaunietis samulsa.

—   Nu, viņš vaicāja. Es tikai viņam pateicu, ka mēs gribam dabūt atpakaļ uzņēmumus.

Helga sažņaudza rokas.

—   Bet vai par Fridlenderu jūs viņam teicāt?

Larijs sāka trīties un tad atbildēja:

—   Nācās, mem. Bet tas nav tik briesmīgi. Ronnijs un Maksis ir labi paziņas. Ronnijs nopriecājās, ka mēs izmantojam Makša pakalpojumus.

—   Bet viņš nezina, ko tieši Maksis mūsu labā darījis?

4-140

—    Nē, un viņš ari nemaz to nejautāja. Viņam pašreiz galva ir aizņemta ar gluži citām problēmām.

—   Ar kādām?

Larijs neizteiksmīgi pavērās viņā.

—   Mēs par to nerunājām.

Helga piespieda rokas pie vaigiem. Viņas liktenis bija šo divu cilvēku rokās.

Atlika jaunietim pielaist kādu kļūdu, un viņa ir pagalam.

Pēc nelielas pauzes Larijs teica:

—   Pie mājas kāds cilvēks šķūrē sniegu. Kad viņš beigs, es varēšu atdzīt mašīnu.

Helga pienāca pie loga. Lejā kāds resnis ar lāpstu tīrīja aleju, kas veda uz villu. Viņam līdzās stāvēja ķerra ar smiltīm.

—    To labāk izdarīt man pašai, — viņa teica. Nevajag, lai jūs kāds redzētu. Es negribētu, lai sāktos tenkas.

—   Kā vēlaties. Vai jūs beidzāt brokastot?

—   Jā, paldies. Bija ļoti garšīgi.

Larijs uzlika šķīvjus uz paplātes un aizgāja uz virtuvi.

Helga pa logu vēroja resni. Kad viņš beidza, viņa iegāja guļamistabā, paņēma no somiņas 15 frankus, uzmeta manto un izgāja ārā. Viņu pazinis, vīrietis noņēma cepuri. Papļāpājusi ar viņu pāris minūtes, viņa ielika tam rokā naudu. Viņa seja iemirdzējās priekā. Helga aizgāja līdz mašīnai, iesēdās tajā un iebrauca garāžā.

Atgriezusies mājā, viņa izdzirda kā Larijs rosījās pa virtuvi. Šajā brīdī atskanēja telefona zvans. Larijs iznāca no virtuves.

—   Viss kārtībā, — viņa teica. — Es pienākšu.

Viņa pacēla klausuli.

—   Misis Rolfa?

—   Jā. Kas runā?

—   Jums zvana no no Ņujorkas. Vienu mirkli, es tūdaļ savienoju.

Helga nervozi apsēdās krēslā un piesmēķēja cigareti. Pēc dažām sekundēm klausulē atskanēja Hcrmaņa Rolfa īdzīgā balss.

—   Helga?

—   Jā. Vai tu saņēmi manu „teleksu"?

—   Saņēmu. Kas par lietu? Es piezvanīju uz „Edemu", bet man teica, ka tu esi izbraukusi.

—  Tā bija vienīgā iespēja sagatavot villu tavai atbraukšanai. Ja tu gribi zināt, es sēžu šeit kažokā un esmu gandrīz vai sastingusi. Kālab tu zvani?

—   Helga, kāpēc tev ir tik dusmīga balss?

—   Tāpēc, ka es esmu nosalusi un pāri galvai aizņemta ar visu šo lietu kārtošanu.

—    Nu labi, labi. Tagad par mana zvana iemeslu. Es nebraukšu uz Kastaņjolu. Man, sakarā ar darīšanām, ir jābūt Bahamu salās. „Edemā" man teica, ka Lugano stipri snieg, tāpēc es iedomājos, ka tev labāk braukt man līdzi uz Nassau. Sēdies šodien pulksten trijos lidmašīnā Milānā un lido uz Ņujorku. Rīt no rīta mēs kopā lidosim uz Bahamu salām.

Helga tā sažņaudza trubiņu, ka viņas pirksti nobālēja.

—   Tas nav iespējams, — viņa teica. — Man šeit mājās strādā sniega tīrītāju brigāde, un es nevaru visu šeit tā pamest un mesties pie tevis.

Vīrs dusmīgi noburkšķēja klausulē.

—   Tavā rīcībā ir daudz laika.

—    Bet arī darba man ir daudz. Bez tam stipri snieg, un es diez vai uzdrošināšos tādā laikā braukt ar mašīnu uz Milānu. Ja tu nevari mani gaidīt, lido viens pats, bet es atbraukšu nedēļas beigās. Kur tu gribi apmesties?

—   Nevajag tik ļoti satraukties, — neapmierināti noteica Rolfs. — Vai tu vari vismaz mierīgi ar mani aprunāties?

—   Kur tu gribi apmesties? — Helga atkārtoja savu jautājumu.

—   Pirmās divas dienas es padzīvošu hotelī „Smaragda pludmale", tad Hinkls mums sameklēs kādu vasarnīcu, — norūca Rolfs.

—   Gluži vienkārši nesaprotu, kāpēc tu nevari braukt man līdzi. Vienmēr ar tevi kaut kādi sarežģījumi.

Helga labprāt būtu pasūtījusi viņu pie velna, taču tad apdomājās un pacentās saņemt sevi rokās.

—   Ļoti vērīga piezīme, īpaši ja ņem vērā, ka es šeit salstu tikai tāpēc, lai tev būtu silti.

Viņa izdzirda klausulē vīra neapmierināto sēcošo balsi.

—   Kāpēc tu vispār sēdi mājā? Visu var izdarīt pa telefonu. Tu gluži vienkārši nemāki to visu organizēt.

—    Es ieradīšos Ņujorkā svētdien un ne dienu ātrāk, — teica Helga, it kā nebūtu dzirdējusi šo vīra dzēlīgo piezīmi.

—   Bet rīt no rīta es izlidoju uz Nassau.

—    Labi, mēs satiksimies, tiklīdz es šeit visu nokārtošu. — Viņa nopūtās un vaicāja jau mierīgākā balsī. — Nu, kā tev klājas?

Viņi apmainījās vēl ar dažām nenozīmīgām frāzēm, atvadījās, un tad Helga nolika klausuli.

Viņa atviegloti nodomāja, ka tagad viņai vairāk nav jāuztraucas, ka varētu ierasties viņas vīrs.

Ārā spoži spīdēja saule un mirdzēja sniegs.

Helga iegāja virtuvē, kur Larijs jau beidza mazgāt traukus.

—   Nevajadzēja jau to darīt. Mums ir trauku mazgātāja.

—   Man tas nesagādā nekādas pūles, mem: armijā es vienmēr mazgāju traukus. Viņa atcerējās, ko viņai bija teicis Arčers: Larijs ir dezertieris.

—   Jūs dienējāt armijā?

Viņš paskatījās uz viņu.

—   To jau, laikam, jums Arčers pastāstīja.

Viņa pamāja.

—   Viņš teica, ka jūs dezertējāt.

—   Tā ir taisnība.

Larijs noslaucīja rokas un atbalstījās pret izlietni.

—   Tātad jūsu tēvs jūs nesūtīja apskatīt Eiropu?

—   Atvainojiet, man nācās jums samelot. Jūs man vaicājāt, bet tas bija pirmais, kas man iešāvās prātā.

—   Nekas Larij, es saprotu.

—   Paldies, mem.

—    Tad jūsu stāvoklis ir vēl bēdīgāks, nekā es to iedomājos. Ja jūs notvers kara policija.

—   Šeit tās nav, tāpēc es nemaz neuztraucos.

—    Svētdien es lidošu uz Ņujorku, — viņa teica. — Ar ko jūs nodarbosieties pēc manas aizbraukšanas?

—  Svētdien? — šķiet, tas viņu satrauca. — Gan jau kaut ko izdomāšu. Iekārtošos darbā benzīna uzpildes stacijā…

—    Mēs jau agrāk esam apsprieduši šo jautājumu, Larij. Jums taču būs vajadzīga darba grāmatiņa, kur jūs to ņemsiet? Jums taču tās nav?

—   Nav.

—   Kā tad jums tas izdosies?

Helga noraizējusies skatījās uz viņu.

—   Jā… — Viņš pakasīja pakausi un sarauca uzacis. — Neuztraucieties, gan jau kaut kur iekārtošos.

—   Bet kur un kā?

Viņš palūkojās un viņu un pasmaidīja.

—   Pagaidām vēl nezinu.

—   Es gribētu jums palīdzēt… Galu galā jūs taču arī man palīdzējāt. Vai gribat atgriezties Vācijā?

—   Jā, bet tas nav iespējams. Tur mani meklētu vispirms.

—   Bet vai Savienotajās Valstīs jūs negribat atgriezties?

—   Jā, gribu.

—   Ja es jums nopirkšu biļeti un iedošu nedaudz naudas, vai jūs spēsiet sameklēt tur darbu?

Viņš pamāja.

—   Es domāju, tas nebūs grūti. Man taču ir viltota pase.

—    Lieliski, Larij, tad mēs izdarīsim tā. Kad banka man atsūtīs uzņēmumus, es nopirkšu jums biļeti un iedošu piecus tūkstošus dolāru. Vai tas jūs apmierinās?

Jaunietis skatījās uz viņu tā, it kā neticētu pats savām ausīm, tad viņa seja atplauka smaidā.

—   Vai jūs runājat nopietni, mem?

—   Protams. Es esmu jums pateicību parādā.

—   Galu galā tas taču biju es, kas ievilka jūs visās šajās nepatikšanās.

Helga nopriecājās, ka viņš tā teica.

—   Jā, tā ir tiesa. Jūs bijāt galvenā darbojošā persona šajā traģikomēdijā, bet jūs to visu nožēlojāt un palīdzējāt man izkulties no šīs bedres, kurā es iekritu. Tā vēl ir laime, ka tas izrādījāties jūs, nevis kāds cits absolūti amorāls tips. — Viņa viņam uzsmaidīja un piecēlās. — Tagad cs aiziešu lejā uz ciematu. Paelpošu svaigu gaisu un pie viena nopirkšu arī maizi. Vai jums ir kaut kas vajadzīgs?

—   Košļājamo gumiju, ja jūs tas neapgrūtinās.

—    Labi. Bet pacentieties, lai jūs šeit neviens neieraudzītu. Vai jums būs ļoti garlaicīgi?

Viņš pasmaidīja.

—   Garlaicīgi? Es nekad negarlaikojos. Bez tam man vajag pagatavot lenču.

—   Brīnišķīgi. Es atgriezīšos pēc stundas.

Helga iegāja hallē un uzvilka kažoku.

Larijs devās uz virtuvi.

—   Kā jūs domājat, mem, kad atsūtīs uzņēmumus?

—   Rīt no rīta.

—   Jūs domājat, ka viņiem var rasties aizdomas?

—   Paraksts taču ir kārtībā.

—   Manuprāt, arī. Maksis savu lietu prot.

Helga pasmaidīja un pieskārās Larija elkonim.

—   Ko es bez jums iesāktu?

Viņa atvēra durvis, izgāja ārā no mājas, ieelpoja svaigo auksto ziemas

gaisu un atkal jutās jauna un gandrīz laimīga.

# » *

Pastaiga uz ciematu viņu patīkami uzmundrināja. Šķiet viņas problēmas sākušas pamazām atrisināties. Hermanis viņai vairāk netraucēs. Arčers ir izolēts. Viņa nopirks Larijam lidmašīnas biļeti, iedos viņam piecus tūkstošus dolāru un tādā veidā norēķināsies par viņa pakalpojumiem. Viņa paziņos Hermanim par diviem miljoniem dolāru, kurus viņi ir zaudējuši Arčera un viņas kopējās biržas spekulācijās, un dos padomu viņam nodot savu tekošo rēķinu firmas „Spensers, Grovs un Menlijs" pārziņā.

Nu ko, tad varēs mierīgu prātu lidot uz Ņujorku, bet no turienes uz Nassau! Saule un jūra — tas ir lieliski, un vairāk nekādu piedzīvojumu ar vīriešiem.

Helga nopirka maizi, četras paciņas košļājamās gumijas un lieliskā noskaņojumā atgriezās villā.

Bija 11.15, kad viņa atvēra ārdurvis. Mājā valdīja patīkams siltums.

—   Larij!

Viņa novilka kažoku, vienlaicīgi uzmetot skatu brusai, kas joprojām ieķīlēja pagraba durvis.

—   Larij!

Klusums. Viņa iegāja virtuvē. Uz galda atradās no saldētavas izņemts un atlaidināts cālis un kartupeļi. Lariju nekur neredzēja.

Helga satraukta skrēja uz viesistabu un plaši atvēra durvis.

Krēslā sēdēja Arčers, turot rokā glāzi ar viskiju un sodu.

Helga nobālēja.

—   Nu kā, vai labi pastaigājies? — vaicāja Arčers.

Viņa sažņaudza dūres, taču aiz satraukuma nespēja neko pateikt.

—   Pārsteigta? Varu iedomāties. Pagaidi, es tev pagatavošu dzērienu. — Viņš piecēlās un piegāja pie bāra. — Vai tev kā parasti?

—   Kur ir Larijs? — viņa klusi vaicāja.

—   Lejā pagrabā. Viņš ir nedaudz apdullināts, bet es domāju, ka, pateicoties viņa jaunībai, viss būs kārtībā. Apsēdies, Helga.

Viņa turpināja stāvēt. Viņai nekādi neizdevās koncentrēties.

Viņa gluži vienkārši skatījās, kā Arčers pagatavoja kokteili un nolika to uz galdiņa.

—    Apsēdies taču, Helga. — Man ir ļoti žēl, bet tev pašai nāksies gatavot lenču. Es ceru, ka tev tas izdosies. Es absolūti nemāku darboties ar plīti.

Viņš apsēdās krēslā un paņēma savu glāzi.

—   Ko tu izdarīji ar Lariju?

Helga centās apvaldīt paniku, kas viņu bija pārņēmusi.

Arčers izdzēra pāris malkus, nolika glāzi uz galda, izņēma etviju un noraizējies sāka izvēlēties cigāru.

—    Kā jau tu pati laikam ievēroji, Larijs nav nekāds domas gigants. Kad tu aizgāji, es viņu pasaucu un palūdzu atnest man tasi kafijas. Viņš ir jauns, bet jauni cilvēki parasti pārvērtē savas spējas. Es noslēpos katlu telpā un, kad viņš ar kafijas tasi ienāca spēļu istabā, iesitu viņam ar biljarda nūju pa galvu. Tas nemaz nebija tik sarežģīti. Es uzkāpu augšā un atkal ieķīlēju durvis ar brusu. Lūk, arī viss.

Helga lēnām iegāja istabā un apsēdās. Viņas smadzenes vēl joprojām atsacījās domāt.

—   Vai tu stipri viņam iesiti?

—   Ne stiprāk, kā viņš man. To teicis, Arčers aptaustīja savu vaigu.

—   Es nokāpšu pie viņa lejā.

—    Nē, tu paliksi šeit. — Arčera balsī bija jaušami draudi. Ar viņu nekas nenotiks. — Viņš turpināja sūkāt savu cigāru. — Tagad tev rokās ir trīs dūži, bet man veseli četri.

Helga salika rokas uz ceļiem, lai tās tik ļoti netrīcētu.

—   Tu man tagad esi pierādījusi, cik tu vari būt bīstama, Helga, — turpināja Arčers. — Tas biju es, kas tev pasvieda ideju, noviltot manu parakstu. Ceru, ka vecais Fridlenders godam tika ar to galā?

Helga klusēja.

—   Tagad man atliek tikai piezvanīt uz banku un paziņot, lai viņi neņem vērā manu lūgumu. — Arčers piecēlās. — Tā, nu mēs atkal esam atgriezušies izejas punktā, Helga.

Viņš apstājās un uzmanīgi paskatījās uz viņu.

—   Bet kādu jaunu triku tu esi izdomājusi?

—   Es neļaušu tev mani šantažēt. Man bija pietiekami daudz laika, lai to visu pārdomātu. Mana dzīve ar Hermani vienmēr bija ļoti grūta. — Tagad Helga jau atkal bija saņēmusi sevi rokās. Vajag blefot, bet veikli. — Es esmu ar mieru drīzāk atteikties no naudas, nevis ļaut sevi šantažēt.

—   Cik dramatiski! — Arčers iesmējās. — Tikai es tev neticu, Helga.

Viņa paraustīja plecus.

—   Tas man ir vislielākā mērā vienaldzīgi. Es atgūšu savus uzņēmumus. Ja tu man tos neatdosi, es paziņošu policijai, un tevi arestēs par šantāžu. Nu ko, zvani uz banku, bet es paziņošu policijai.

—    Turpini, bet ņem vērā, ka tu mani neapkrāpsi, — teica Arčers, taču, neskatoties uz to, tomēr nekur nezvanīja.

—   Tad es vispirms piezvanīšu uz policiju, bet tad tu varēsi parunāt ar banku.

Viņa piecēlās, piegāja pie telefona, nocēla klausuli un uzgrieza pirmos ciparus. Arčers izrāva viņai trubiņu no rokām.

—   Pagaidi, Helga! — Viņa ieraudzīja apjukumu viņa skatienā. — Tu vēl neesi izdzērusi līdz galam savu kokteili. Labāk vispirms apsēdīsimies un aprunāsimies kā civilizēti cilvēki.

Helga saprata, ka viņa ir uzvarējusi pirmo raundu. Ar neizdibināmu sejas izteiksmi viņa apsēdās uz sava krēsla. Paņēmusi glāzi, viņa ar gandarījumu konstatēja, ka viņas rokas vairāk nedreb.

—   Tavi „marlini" vienmēr ir lieliski.

Arčers arī apsēdās.

—    Pateicos. — Viņš raudzījās uz savu kūpošo cigāru. — Bet ja es atdošu tev fotogrāfijas, ko es par to dabūšu.

—   Tad es pateikšu Hermanim, ka mēs abi spekulējām un zaudējām naudu, bet tekošo rēķinu viņš tev atņems.

Arčers pašūpoja galvu.

—   Atkal vecā dziesma! Labāk spersim vienu soli tālāk: tu uzņemsies daļu vainas par šo zaudējumu, taču es saglabāšu rēķinu.

Tagad bija Helgas kārta pašūpot galvu.

—   Nē, Džek. Vienīgā alternatīva, kas tev atlikusi, ir cietums.

—   Bet tev sešdesmit miljonu zaudējums.

—   Tiesa, bet es ar to samierināšos. Bet kā tev patiks veselus desmit gadus pavadīt aiz restēm? Cik tev tagad ir gadu? Šķiet, četrdesmit astoņi? Interesanti, kā tu izskatīsies, kad tev būs piecdesmit astoņi gadi, desmit no kuriem tu būsi pavadījis ieslodzījumā.

Arčers iekoda lūpā.

—   Tu vari reizēm būt ļoti pārliecinoša, Helga, beidzot viņš teica. — Es pat nevarēju iedomāties. Jas tas ir blefs, tad tu esi gluži vienkārši lieliska aktrise. Cita lieta, ka tu mani neapvedīsi ap stūri.

—   Tad viss ir ļoti vienkārši. Zvani uz banku, bet es piezvanīšu uz policiju.

—   Sper vēl vienu soli, Helga, — teica Arčers, skatoties uz sava cigāra galu. — Es taču tev teicu, ka bez Hermaņa rēķina es esmu pa galam. Es esmu tik daudz parādā, ka nespēšu izlocīties. Es labprāt dotos uz Savienotajām Valstīm un sāktu tur jaunu dzīvi. Ja es atdošu tev uzņēmumus, vai es saņemšu par to pietiekami daudz naudas, lai varētu nokārtot šeit visas savas lietas un atvērt jaunu firmu Štatos?

—   Es jau tev teicu, ka neļaušu sevi šantažēt, — atbildēja Helga.

—   Par divi simti piecdesmit tūkstošiem dolāru es atdotu tev uzņēmumus un negatīvus, bet vienā jaukā dienā tu kļūsi par miljonu mantinieci. Manuprāt, tas nav slikts darījums.

Helga iedzēra no savas glāzes un ievilka cigaretes dūmu.

—   Bet vai tu man nevarētu pateikt, kur lai es ņemu šos tūkstošus?

—   Jebkurā bankā. Hermanim nevajag par to zināt.

Viņa pašūpoja galvu.

—   Tu kļūdījies, Džek, kad nolēmi mani šantažēt. Guļot šorīt gultā, es domāju par savu nākotni, un man kļuva skaidrs, ka es vairāk nevaru paciest Hermani. Man ir vajadzīga mana brīvība un mīļākie. Protams, es domāju arī par naudu. Sešdesmit miljoni, tā ir milzīga summa — īpaši man.

Es gluži vienkārši nezināju, kā man rīkoties, un sāku pārdomāt savu finansiālo stāvokli — un iedomājies tikai, es biju patīkami pārsteigta. Ja Hermanis izmetīs mani uz ielas, es nebūt neesmu tik nabaga.

Helga ar smaidu palūkojās uz Arčeru, cerot, ka viņas vārdi skan pietiekami pārliecinoši, un turpināja:

—    Tev taču nebūt nav viss zināms, Džek. Manā pēdējā dzimšanas dienā Hermanis man uzdāvināja akciju paketi, kas ik gadu dod man desmit tūkstošu dolāru ienākumu (meli numur viens). Pagājušajā gadā viņš nopirka uz mana vārda māju Karmclē, tur es varu mierīgi dzīvot (meli numur divi). Man ir dārglietas divi simti tūkstošu dolāru vērtībā (tā ir patiesība). Man ir mašīna un motorjahta (atkal patiesība). Ja es to visu pārvērtīšu naudā, tad man būs trīsdesmit tūkstošu dolāru ienākums gadā un vēl māja piedevām. (Mans dievs, cik lieliski, ja tā būtu taisnība, — viņa iedomājās). Un tā, es esmu nākusi pie slēdziena, ka es ar mierīgu sirdi varu pamest Hermani. Tāpēc es uz tavu pēdējo priekšlikumu atbildēšu: „Nē".

Arčers ilgu laiku uzmanīgi vēroja Helgu.

Viņa izturēja viņa skatienu.

—   Tu neblefo, Helga? Vai tā ir taisnība?

—   Jā. — Viņa izdzēra savu kokteili. — Sajauc vēl, Džek.

—   Tas ir vajadzīgs mums abiem.

Viņš piecēlās un pienāca pie bāra.

—   Paklausies, Helga, — viņš teica, jaucot kokteili, — ja tu runā nopietni, tad tu pati piespied mani spert nākošo soli, kuru es negribētu izdarīt.

Helgu biedēja Arčera tonis un sejas izteiksme.

—   Kādu soli? — viņa vaicāja.

—   Es būšu spiests pārdot šos uzņēmumus Hermanim.

Helga centās neizrādīt savu apjukumu.

—   Tu domā, ka viņš tos pirks?

—   Jā, ja sapratīs, ka pretējā gadījumā es tos padarīšu pieejamus plašākai publikai. Pēc pornogrāfiskajām bildītēm pašreiz ir liels pieprasījums.

Helga nodrebēja.

—   Bet tu taču vari par to nokļūt cietumā.

—    Diez vai. Es visu pārdomāju un nospriedu, ka Hermanis negriezīsies policijā, ja šajā lietā būs iejaukta viņa sieva.

—   Tu sliktu pazīsti Hermani. Viņš izšķirtos no manis, bet tevi stieptu uz tiesu par šantāžu un pornogrāfijas fabrikāciju. Tu riskē ar divdesmit gadiem cietuma.

Arčers paraustīja plecus.

—    Izmisīgās situācijās ir nepieciešama izmisīga rīcība. Bet es domāju, ka Hermanis samaksās. Diez vai viņš gribēs, lai viņa draugi apbrīno tavus jaukumus.

Arčeru pārtrauca stipri sitieni hallē. Viņš izbijies pielēca kājās, tad sāka skaļi smieties.

—   Tur tavs suteneris grib izlauzties brīvībā, — viņš ņirdzīgi noteica un atkal apsēdās uz krēsla. — Bet viņam nekas neizdosies. Brusa tik tiešām bija laba ideja. Es zinu, pats par to pārliecinājos.

Helga piecēlās un nodzēsa cigareti. Viņas galvā valdīja haoss. Viņa zināja, ja viņa steidzīgi neatradīs izeju, tad nokļūs ļoti kļūmīgā situācijā. Viņa bija pārliecināta, ka Hermanis labāk nopirks šos uzņēmumus, nekā ļaus tos laist apgrozījumā. Tad Arčers iegūs brīvību, bet viņa zaudēs visu. Viņas blefs nebija izdevies.

—    Vai jums viss ir kārtībā, mem? — vaicāja Larijs aiz pagraba durvīm.

—    Nepiegriez viņam vērību, Helga, — teica Arčers un izstiepa kājas. — Apsēdies. Ko tu teiksi par manu pēdējo priekšlikumu?

Viņa paņēma glāzi ar kokteili.

—   Mem! — Larija balss skanēja ļoti apņēmīgi.

Helga dziļi nopūtās, ātri paspēra soli uz priekšu un iešļāca visu glāzes saturu Arčeram sejā. Tad viņa izmetās hallē un sagrāba brusu. Tā izkustējās, taču durvis vēl joprojām bija nedaudz ieķīlētas. Sev aiz muguras viņa izdzirda Arčera lāstus. Viņa zināja, ka briesmas desmitkāršo spēkus. Tagad Arčers bija jau izkļuvis gaitenī, bet degvīns bija viņu padarījis aklu un koda acīs. Helga parāva brusu no visa spēka, tā padevās un atbrīvoja durvis tieši tajā brīdī, kad Arčers iesita Helgai. Viņa nokrita uz grīdas. Bet durvis atsprāga vaļā un Larijs izmetās hallē.

Helga atbīdīja brusu malā un piecēlās. Viņa dzirdēja Arčera saraustīto elpu un Larija sitienus. Tad Arčera ceļi saļodzījās, Larijs atkāpās soli atpakaļ un iesita viņam pa žokli. Helga aizvēra acis — tas bija briesmīgs sitiens.

Kad viņa atkal atvēra acis, Arčers gulēja uz muguras. No mutes viņam tecēja asinis, bet viņš elpoja.

—   Pietiek! — iekliedzās Helga. — Nevajag vairāk!

Neapmierināti murminot sev zem deguna, Larijs paņēma Arčeru aiz

kājām un stiepa to uz pagrabu. Bija dzirdams, kā Arčera galva skaitīja pakāpienus. Helga atgriezās viesistabā un sabruka uz dīvāna. Tā viņa nekustīgi sēdēja līdz brīdim, kad Larija roka skāra viņas plecu.

—   Viss kārtībā, mem?

Viņa atvēra acis. Līdzās stāvēja Larijs un viņa skatienā jautās rūpes un līdzjūtība.

—   Jā, viss kārtībā.

Viņa paskatījās uz viņu.

—   Vai jūs no Arčera krietni dabūjāt?

—    Visai pamatīgi. Un viss tas tikai manas paša muļķības rezultātā. Bet tagad es jums pagatavošu tasi tējas.

—   Nevajag. Vai Arčers nav zaudējis samaņu.

—    Protams, ka nav. Bez tam es nebiju domājis, ka viņš vēl ir tik veikls. Vai viņš zvanīja uz banku?

—   Nē. Man izdevās novilcināt laiku.

Viņš pasmaidīja.

—    Jūs esat ļoti drosmīga sieviete. Es jau sāku domāt, ka viņš jūs stingri saņēmis knaiblēs.

—   Es arī tā nospriedu.

Larijs kļuva mundrāks.

—   No visiem šiem uztraukumiem man ļoti gribas ēst. Es pagatavošu mums kaut ko ēdamu. Jums arī derētu iestiprināties.

—   Nē, paldies. Es labāk atgulšos.

Viņam sejā atkal atspoguļojās raizes.

—   Jums ir slikti?

Helgai sariesās acis asaras un seja sāka trīcēt. Larijs paņēma viņu uz rokām un nesa uz guļamistabu. Tur viņš ielika viņu gultā un uzmanīgi novilka kurpes.

—   Nomierinieties, mcm, — viņš teica, tad piegāja pie loga un aizvilka aizkarus. Viss būs kārtībā.

—    Pateicos, Larij, — viņa teica, kad viņš devās pie durvīm. — Jūs man esat liels mierinājums.

Viņš pasmaidīja.

—   Viss būs kārtībā.

To pateicis, viņš izgāja no istabas un aizvēra durvis.

Helga gulēja nekustīgi. Viņa gribēja, lai viņš paliek. Viņa atkal to kaislīgi vēlējās, tik kaislīgi, cik vien viņa to spēja. Viņa dzirdēja, kā viņš darbojās pa virtuvi, gatavojot sev ēdienu, un domāja, ka tūlīt to pasauks. Viņa gribēja, lai viņš viņu izģērbtu un iegūtu ar to pašu maigumu, kurš viņā bija nojaušams.

Bet viņa to nepasauca.

Viņa gulēja pustumsā, viegli drebēja un domāja par tām mokošajām stundām, kuras nāksies viņai pavadīt, gaidot aploksni no bankas.

Viņa sajutās ļoti nogurusi.

„Vajag būt pacietīgai," — viņa sev teica un aizvēra acis. * * *

Viņa pamodās, kad veclaicīgais pulkstenis hallē nosita septiņi. Pateicoties tam, viņa uzreiz aptvēra realitāti. Viņa noģērba bikses un puloveri un iegāja vannas istabā.

Lejā viesistabā no televizora skanēja mūzikas skaņas. Helgai ļoti sāpēja plecs pēc Arčera sitiena. Paskatījusies uz sevi spogulī, viņa savilka neapmierinātu grimasi. Viņa izskatījās ļoti nogurusi.

Viņa piepildīja vannu un nogulēja pusstundu siltā ūdenī. Slaukoties viņa dzirdēja, ka televizors tiek izslēgts un drīz vien pie viņas durvīm klusi pieklauvēja.

—   Vai jūs nevēlaties paēst, mcm? — atskanēja Larija balss.

—   Labprāt. Kaut ko vieglu.

—   Es tūlīt pagatavošu.

Uzkrāsojusies Helga desmit minūtes nodarbojās ar frizūru un atgriezās no vannas istabas guļamistabā.

Uzvilkusi tīru veļu un zeķes, viņa atvēra skapi un sāka izvēlēties sev tērpu.

Beidzot viņa izvēlējās sev vienkāršu baltu zīda kleitu.

Uzvilkusi to, viņa apjozās ar zelta ķēdīti un vērīgi paraudzījās uz sevi spogulī.

„Nav slikti, — viņa nodomāja. — Bāla, nogurusi, bet interesanta."

Viņa nokāpa lejā viesistabā, pagatavoja sev dubultu „martinī", piesmēķēja cigareti un ar glāzi rokā iegāja virtuvē.

Larijs stāvēja pie ieslēgtas cepeškrāsns. Izdzirdis Helgas soļus, viņš pagriezās un ar sajūsmu raudzījās uz viņu.

—   Jūs satriecoši izskataties, mcm!

Viņa jau nemaz neatcerējās, kad viņai to pēdējo reizi kāds bija teicis. Katrā ziņā, tas bija ļoti sen.

—   Paldies, Larij. Gribat iedzert?

—  Labāk nevajag. Es slikti panesu alkoholu. Tāpēc es labāk atteikšos.

—   Ļoti saprātīgi. Nu, ko jūs esat pagatavojis?

—   Jūs prasījāt kaut ko vieglu, un es atradu ledusskapī buti. Tūlīt tā izcepsics.

Helga apsēdās uz krēsla un iedzēra no glāzes.

—   Kā Arčcrs?

—    Normāli. Es biju pie viņa iegājis. Viņam ir slikts garastāvoklis. Acīmredzot, es pārāk stipri esmu viņu piekāvis.

Larijs apgrieza buti.

—   Varbūt man vajadzētu nokāpt lejā pie viņa?

—   Labāk nevajag, nav vērts. Neuztraucieties par viņu.

—   Bet jūs viņam tā iesitāt!

—   Viņš jau ir atguvies.

Larija vienaldzība viņu satrauca.

—   Tomēr būs labāk, ja es nokāpšu lejā.

—    Labāk viņu neaiztieciet. Viņš tikai sāks lamāties. — Viņš nosmīnēja. — Kādos vārdos viņš mani tikai nesauca. Bet rit no rīta viņš būs pavisam normāls.

Helga nolēma paklausīt Larija padomam.

—   Es nedaudz pagulēju, — viņa teica. — Vai man neviens nezvanīja?

—   Nē. — Jaunietis izslēdza cepeškrāsni. — Tagad mēs varam mierīgi paēst.

Helga vēroja, kā viņš ātri uzklāja galdu un uzlika buti uz šķīvja. Viņu pārsteidza viņa veiklība un māka, un viņa sajutās neveikli. Viņa nemācēja gatavot un viņas kulinārijas spējas aprobežojās ar māku uzcept olu kulteni.

—    Patiesību sakot, to vajadzēja darīt man, — viņa teica, kad Larijs viņai pasniedza šķīvi ar buti.

—   Lielākā daļa sieviešu nemāk gatavot, — viņš teica un apsēdās viņai pretī. — Toties viņas māk kaut ko citu.

Helga sajuta satraukumu.

—   Tā ir tiesa.

Viņi klusējot ķērās klāt ēdienam. Tad Helga teica:

—   Bija ļoti garšīgi. Jūs esat pirmklasigs pavārs, Larij.

Viņš paņēma šķīvjus, galda piederumus un ielika tos izlietnē.

—   Es jums palīdzēšu.

Viņš nosmīnēja.

—   Es pats tikšu galā. Kā būtu ar tasi kafijas?

—   Labprāt.

Helga izgāja no viesistabas un ielēja sev nedaudz konjaka. Pēc tam apsēdās. Domīgi grozot rokā glāzi, viņa iedomājās par Hermani — par to cik viņš bija egoistisks, viegli aizkaitināms un prasīgs. Bet šis jaunietis ir gluži vienkārši pārsteidzošs.

Kādreiz no viņa iznāks brīnišķīgs virs.

Viņa izdzirda virtuvē viņa svilpošanu, bet pēc pāris minūtēm viņš jau ienāca viesistabā ar divām kafijas tasēm.

—   Vai jūs iedevāt viņam paēst, Larij? — viņa vēl joprojām nevarēja aizmirst par Arčeru.

—    Neuztraucieties. Es aiznesu viņam šķīvi ar zupu. Ar viņu viss ir kārtībā.

—   Nu, ja tā…

—   Jā, neuztraucieties.

Pēc pauzes, izdzērusi kafiju, Helga teica:

—   Rit no rīta es nopirkšu jums lidmašīnas biļeti.

—   Pateicos, mem.

Viņa ar smaidu palūkojās uz Larij u.

—   Man jūs pietrūks.

—   Jā… man arī.

„Jaunietis nav orators, — ar nožēlu nodomāja Helga. — Toties pēc skata, nevar ne nopriecāties."

—   Tagad jau drīz vien viss būs galā, — viņa turpināja. — Rīt no rīta es saņemšu savus uzņēmumus, un tad ardievu.

—   Jā.

Helga uzmeta skatienu Larija platajiem pleciem, gaišajiem matiem, lielajām rokām, un atkal viņu pāršalca iekāres vilnis.

Viņa atcerējās savu neseno zvērestu, pat ne ar pirkstu nepieskarties vīriešiem.

Lai šis ir pēdējais, — viņa nodomāja. — Mūsu rīcībā būs šī un nākošā nakts. Viņa zināja, ka citādi nespēs tik viegli izturēt viņa klātbūtni. Arī viņam taču vajadzēja kaut ko sajust.

Vajag tikai nedaudz viņu iedrošināt, likt viņam saprast, ko viņa vēlas. Šī nakts, tad mīlas pilna diena, un vēl viena nakts — ar to viņai pietiks. Viņa ar mierīgu sirdi tad varēs no viņa šķirties, saglabājot savā dvēselē spilgtas atmiņas.

Un tad pietiks, cauri ar vīriešiem!

—   Atvainojiet, mem…

Viņa atrāvās no savām domām un uzsmaidīja jaunietim.

—   Jā, Larij?

—   Pulksten deviņos pa televizoru rādīs hokeju ar ripu. Vai es drīkstu paskatīties?

Helgai bija tāda sajūta, it kā viņai būtu iecirtuši pliķi. Viņa paskatījās uz savām rokām.

—   Protams, ja jums tas sagādās prieku.

—   Es dievinu hokeju. Bet jūs?

Viņa pacentās saņemt sevi rokās.

—   Nē, mani tas neinteresē. — Paskatījusies pulkstenī, viņa konstatēja, ka bija 8.55. — Līdz sākumam atlikušas piecas minūtes.

—   Es zinu.

—   Tad es iešu atgulšos, bet, varbūt, mazliet palasīšu.

Viņa piecēlās un paraudzījās uz sevi sienas spogulī. Kāpēc viņai neizdodas iedegt šajā jauneklī atbildes liesmu. Lai gan blondīne spogulī bija nedaudz bāla un nogurusi, viņa tomēr izskatījās daudz jaunāka par saviem īstajiem gadiem. Varbūt vajag gluži vienkārši pienākt viņam klāt un apskaut? Vai tas spēs viņu atmodināt? Helga palūkojās uz Larija plato muguru, kas bija sagumusi pār televizora ekrānu. Komentētājs izsauca spēlētājus, kas izslidoja uz ledus.

—   Šveiciešiem stāv priekšā grūta cīņa, — viņš teica, — ar „Kanādas ēgļiem", kuri šajā sezonā vēl nav ne reizi zaudējuši.

—   Nu tik sāksies, — nomurmināja Larijs sev zem deguna un apsēdās uz krēsla ekrāna priekšā.

Bezpalīdzīgi paraustījusi plecus, Helga iegāja bibliotēkā un paņēma pirmo pagadījušos grāmatu.

—   Es nedaudz palasīšu, Larij. Acīmredzot, kad beigsies jūsu hokejs, es vēl negulēšu, jūs varat ienākt pie manis un novēlēt man labu nakti.

Jaunietis pievirzījās tuvāk ekrānam un vēroja hokejistu sadursmi pie borta.

—   Larij!

Viņš atskatījās.

Šķiet, viņš pilnīgi bija aizmirsis par viņas eksistenci.

Viņa sapīkusi pacēla balsi.

—   Larij!

Viņš neapmierināti atskatījās.

—   Jā, mem?

—   Ienāciet pie manis pēc spēles.

—   Labi.

Viņš atkal pagriezās pret televizoru.

Helga uzkāpa savā guļamistabā.

Viņa kādu brīdi nekustīgi stāvēja savas elegantās istabas vidū. Viņai bija pretīgs garastāvoklis. Šķiet, Lariju viņa absolūti neinteresēja. Viņa iesvieda grāmatu gultā un sāka izģērbties. Tad iegāja vannas istabā, pēc desmit minūtēm no turienes izgāja un aplūkoja sevi lielajā spogulī. Kā viņai šķita, jebkurš normāls vīrietis varētu viņu iekārot. Vai arī viņa sevi pārāk augstu vērtē?

Viņa apgūlās gultā un atvēra grāmatu. Tā bija Golsvertija „Forsaitu teika". Stāsts par kādu sievieti, kas bija pilnīgi vienaldzīga pret savu vīru. Līdzīgi kā viņas situācija. Šeit mājā ir vīrietis, kurš ir vienaldzīgs pret viņu. Helga atlika malā grāmatu un pavērās griestos. Šajā brīdī sāka zvanīt telefons.

„Tikai ne Hermanis", — viņa iedomājās. Viņai nebūt negribējās uzklausīt viņa sīkumaino piekasīšanos. Mirkli šaubījusies, viņa pacēla klausuli.

—   Jā?

—     Misis Rolfa? — vaicāja raupja vīrieša balss ar amerikānisku akcentu.

Helga satrūkās. Kas tas varētu būt?

—   Mēs neesam pazīstami, bet, iespējams, jūs esat par mani dzirdējusi. Mans uzvārds ir Smits. Ronnijs Smits.

Helga apsēdās gultā, viņas sirds neprātīgi dauzījās. Ko tas varētu nozīmēt?

Jauna šantāža?

—   Jūs gribat parunāt ar Lariju? — viņa vaicāja.

—   Vai viņš ir šeit?

—   Jā.

—   Vai viņš nevar mūs noklausīties?

—   Kāpēc jūs tā vaicājat?

—     Mani interesē, vai viņš atrodas jūsu istabā vai nē. — Viņa tonis kļuva uzstājīgāks.

—    Nē. Viņš pa televizoru vēro hokeja spēli. Vai vēlaties, lai viņu pasaucu?

—   Nē, man vajag ar jums aprunāties.

Helga juta, ka viņai ir izkaltusi mute.

Tūlīt sāksies jauna šantāža.

—     Diez vai man gribētos ar jums sarunāties, mister Srnit, — viņa teica, nopriecājusies, ka viņas balss skan pietiekami mierīgi. — Es…

—    Liecieties mierā… Lieta ir svarīga un steidzama, un tā ir īpaši nozīmīga jums! Man bija velnišķīgi grūti sameklēt jūsu numuru, un es visu laiku sev vaicāju, kāpēc es vispār iejaucos šajā lietā. Jums līdzīgas sievietes nav šādu pūļu vērtas, bet, galu galā, dzīve ir dzīve, un tā ir vērtīga jau pati par sevi.

Helga nodomāja, ka sarunājas ar vājprātīgo, un gribēja jau nolikt klausuli, bet viņš turpināja:

—   Misis Rolfa, jūsu dzīvība ir briesmās. Jūs neko nerunājiet, bet tikai klausieties. Es tikko kā iznācu no cietuma un nopirku vairākas pēdējo dienu avīzes, lai iepazītos ar politisko situāciju pasaulē.

—   Nesaprotu, kāds tam visam sakars ar mani? — asi vaicāja Helga. — Ko jūs domājat, teikdams, ka manai dzīvībai draud briesmas?

—   Nepārtrauciet mani. Telefona saruna maksā veselu kaudzi naudas. Visās vācu avīzēs ir nodrukāta Larija fotogrāfija.

—   Nu un tad? Es zinu, ka viņš ir dezertieris.

—    Uzklausiet mani līdz galam, velns parāvis! Viņš nav dezertieris. Viņš aizbēdzis no kara cietuma, kur gaidīja -izsūtīšanu uz Štatiem. Dzimtenē viņu gaida mūža ieslodzījums trakomājā. Larijs ir garīgi slims, viņam ir slepkavošanas mānija.

Helgai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

—   Manuprāt, jums nav taisnība.

—    Nu ko, tad kā gribat. Jūsu darīšana. — Balsī jautās nepacietība. — Avīzēs viņu dēvē par žņaudzēju no Hamburgas. Pirms policija nokļuva viņam uz pēdām, viņš nožņaudza piecas prostitūtas.

Helga atkrita spilvenos.

—   Mans Dievs!

—   Viņš ir bīstams sabiedrībai.

Helga centās koncentrēties.

—   Bet jūs pats taču viņam ieteicāt vietu, kur var sadabūt jaunu pasi.

—   Jā, tāpēc, ka es pret viņu ļoti labi izturējos. Par šo viņa māniju es uzzināju jau vēlāk. Kad viņš man piezvanīja un pastāstīja par šo šantāžas mēģinājumu, es izdarīju visu, kas bija manos spēkos, lai jums palīdzētu, pie tam, negaidot nekādu pateicību no jūsu puses. Tagad, uzzinājis visu, es uzskatīju par savu pienākumu jums paziņot par draudošajām briesmām, lai gan jūs esat absolūti nevajadzīga sabiedrībai.

Helga nodrebēja.

—   Es esmu viena. Viņš ir lejā viesistabā.

—    Paklausiet manam padomam, ieslēdzieties, izsauciet policiju un lūdziet dievu, lai viņi neierodas par vēlu. Lūk kādas lietiņas, misis Rolfa. Es nevaru teikt, ka man būtu jūs žēl. Bagātas sievietes ar viņu pārāk lielajām seksuālajām prasībām mani garlaiko. Tāpēc, ja Larijs apgriezīs jums sprandu, es šajā sakarā asaras neliešu. Un tā, ieteicu piezvanīt uz policiju.

Pateicis šos vārdus, viņš nolika klausuli.

8.nodaļa

»

Žņaudzējs no Hamburgas!

Helga atcerējās trīs naktis, kuras viņa bija pavadījusi kādā Ņujorkas hotelī, kurā arī darbojās slepkava.

Tas bija skaists jauns cilvēks, kurš hallē iepazinās ar bagātām vientuļām sievietēm, iekļuva pie viņām numuros, nožņaudza savus upurus un pazuda.

Helga bija Ņujorkā darīšanās un gribēja sev sameklēt vīrieti. Bet pēc šī briesmīgā notikuma viņa katrā vīrietī redzēja slepkavu.

Bet tagad slepkava viņas personīgajā mājā.

Pēkšņi viņa ievēroja, ka mājā valda pilnīgs klusums. Vispirms viņa nesaprata, kas par lietu, bet pēc tam nosprieda, ka Larijs laikam ir izslēdzis televizoru.

Viņa paraudzījās uz durvīm. Viņas sirds dauzījās kā vājprātīga. Atslēga bija atslēgas caurumā. Vajag tūlīt pat ieslēgties, bet pēc tam izsaukt policiju, viņai iešāvās prātā doma, taču viņa, baiļu paralizēta, palika nekustīgi guļam…

Viņa taču pati bija lūgusi Lariju, lai viņš uzkāpj pie viņas augšā.

Kā apburta viņa raudzījās uz atslēgu, bet nespēja sadūšoties, piecelties un aizslēgt durvis. Viņa kaut kur bija dzirdējusi par slepkavām maniakiem, kuri vispirms izvaro savu upuri, bet pēc tam to nogalina. Tātad arī viņu tagad tas sagaida.

Durvju rokturis pagriezās, un viņa saprata, ka pārāk ilgi prātojusi. Viņa gribēja iekliegties, bet durvis atvērās un kliedziens iesprūda viņai kaklā.

Uz sliekšņa stāvēja Larijs. Helga nenovērsdamās skatījās uz viņu, bet caur asarām redzēja tikai viņa siluetu un baltu plankumu sejas vietā.

—    Mem, nebaidieties no manis. Lūdzu jūs, mem. Es jums visu paskaidrošu, lūdzu uzklausiet mani.

Helga centās apslēpt savas bailes. Tagad viņa atkal redzēja viņa seju, kurā atspoguļojās bailes, izmisums un nolemtība.

Tas vērsa viņu bērnišķīgi bezpalīdzīgu un nebūt ne briesmīgu.

Helga gulēja un nespēja bilst ne vārda.

—   Kad sāka zvanīt telefons, es nocēlu klausuli, — teica Larijs. — Tas notika gluži automātiski, es nebūt negribēju noklausīties. Un es dzirdēju, ko jums teica Ronnijs. Viņš melo, mem, zvēru jums, ka katrs viņa vārds ir meli. Es jūs lūdzu, neticiet viņam.

—   Ejiet prom, — klusi noteica Helga. — Lieciet mani mierā!

Taču viņš iegāja istabā un neveikli apsēdās uz krēsla līdzās logam.

Tad iespieda seju rokās un sāka raudāt kā bērns. Šīs bērnišķīgās elsas nedaudz mazināja Helgas bailes. Viņai ienāca prātā pieskriet pie durvīm, izmesties gaiteni un ieslēgt Lariju no ārpuses. Bet tad viņa pārdomāja, jo atcerējās, cik ātri viņš spēj pārvietoties.

—   Paklausieties, — viņa teica. — Ejiet ārā no manas istabas!

—    Es nezinu, ko lai es iesāku, ja jūs man nenoticēsiet, — viņš nomurmināja. — Jūs tik labi izturējāties pret mani visu šo laiku. Es esmu tik nelaimīgs. Jūs nezināt, cik es esmu nelaimīgs.

„Žņaudzējs no Hamburgas, — viņa nodomāja. — Piecas prostitūtas."

Bet sēžot krēslā ar rokās iespiestu seju, viņš šķita tik bezpalīdzīgs, ka viņas sirdī atkal pamodās cerība.

Viņš teica, ka ir ļoti pateicīgs viņai, viņa atcerējās. Kālab gan viņam vajadzētu to nogalināt, ja viņa tam nav nodarījusi neko ļaunu, bet gluži otrādi, centusies palīdzēt? Vajag tikai uzmanīgi izdabūt viņu ārā no istabas un ieslēgties.

—   Es nezinu, kāpēc jūs esat nelaimīgs, Larij, — viņa maigi teica. — Varbūt jūs man izstāstīsiet.

Viņš atrāva rokas no sejas, un asaras sāka plūst straumēm. Viņa nelaimē bija kaut kas ļoti aizkustinošs.

—    Es jūs mānīju, mem, visu laiku. Pēc visa tā, ko jūs manā labā izdarījāt, man negribējās zaudēt jūsu labvēlību. — Viņš kādu brīdi neizlēmīgi klusēja, tad nolaida galvu tik zemu, ka Helga nevarēja saredzēt viņa seju,. Bet tagad jums jāzina patiesība. Es nedraudzējos ar meitenēm… — viņš nomurmināja vēl pāris vārdus, kurus viņa nesaprata.

—   Ko jūs teicāt, Larij?

Viņš nolika savas milzīgās rokas uz ceļiem.

—   Larij, es jūs nesapratu.

—   Es… mani interesē tikai vīrieši.

Helga nesapratnē raudzījās uz viņu.

—   Vīrieši?

Viņš pamāja ar nelaimīgu izskatu un nepacēla galvu.

—   Bet jūs taču man stāstījāt par meiteni, kura jums nozaga naudu, — teica Helga nēc garas pauzes.

—   Tā bija nevis meitene, bet vīrietis, — viņš atbildēja tik klusi, ka viņa tikai ar pūlēm to sadzirdēja.

Beidzot Helga visu saprata. Lūk, kāpēc Larijs nereaģēja uz viņu. Lai cik dīvaini tas arī nebūtu, šis atklājums viņu nedaudz nomierināja. Tātad viņa nav zaudējusi savu valdzinājumu vīriešu acīs. Bet tad viņa atmeta šīs banālās domas. Tas arī izskaidroja to, kāpēc viņš nogalināja prostitūtās. Homoseksuālisti necieš vieglas uzvedības sievietes.

—   Redziet, mcm, Ronijs un es, mēs bijām tuvās attiecībās. — Larijs raudzījās kaut kur garām Helgai. — Viņam ir tāda pat gaume kā man. Viņš mani gribēja, bet es viņu nē, es biju visai nepastāvīgs un nemierīgs — man negribējās sevi cieši sasaistīt. Man pilnīgi pietika ar vienu nedēļu kopā ar Ronniju. Es patiešām dezertēju no armijas, bet viss pārējais, ko viņš jums stāstīja ir vistīrākās blēņas. Es nekad nevienu neesmu nogalinājis. — Viņš uzsita ar smagajām dūrēm pa ceļiem. — Protams, es izdarīju milzīgu muļķību, izstāstot Ronnijam, ka jūs nopirksiet man biļeti uz Ņujorku un iedosiet vēl piedevām man piecus tūkstošus dolāru. Viņš lūdzās, lai es atgriežos pie viņa, un teica, ka nevar dzīvot bez manis. Es gribēju, lai viņš reizi par visām reizēm saprastu, ka es neatgriezīšos pie viņa, un tāpēc es izstāstīju viņam par jūsu dāvanu.

Viņš izslaucīja ar roku acis.

—    Tā, protams, bija muļķība no manas puses, mem. Ronnijs kļuva traks no dusmām. Redziet, viņu sadusmoja tas, ka jūs man palīdzat, bet viņš nespēj. Viņš sāka briesmīgi lamāties un teica, ka sabojās man visu spēli. Man apnika to klausīties, un es noliku klausuli…

—   Kad jūs viņam zvanījāt? — vaicāja Helga.

—   Kad jūs aizgājāt uz ciematu. Tā bija kļūda. — Larijs paskatījās uz viņu ar nelaimīgu skatienu. — Bet es to nevarēju paredzēt. Ronnijs bieži dusmojās uz mani, bet es nekad neesmu pastrādājis nekādas riebeklības. Viņš cerēja uz to, ka jūs noticēsiet šiem meliem un tūdaļ pat izsauksiet policiju. Mani saņems ciet, uzzinās, ka es esmu dezertieris, atgriezīs atpakaļ uz Hamburgu un tur ieliks cietumā. Bet viņš gaidīs, kad es iznākšu no cietuma. Ronnijs mani mīl vairāk nekā es viņu. Viss, ko viņš jums izstāstīja, tika mērķēts uz to, lai jūs izsauktu policiju.

Helga dziļi nopūtās. Savas dzīves laikā viņai nācās sastapt homoseksuālistus. Tiem piederēja viņas Paradīzsitijas frizieris, kāda Ņujorkas nakts kluba metrdotels, viņas Parīzes šuvējs un mazais dekorētājs, kurš iekārtoja viņas guļamistabu… Viņa varēja nosaukt vēl kādu desmitu savu paziņu ar šādām tieksmēm un labi zināja, cik viņi spēj būt greizsirdīgi, ļauni, sīkumaini attiecībā viens pret otru, bet spēj būt arī ļoti maigi un rūpīgi.

Jā, viņa ticēja Larijam. Helga ar atvieglojumu atlaidās spilvenos. Mans dievs, kā viņa pārbijās. Žņaudzējs no Hamburgas! Cik muļķīgi bija noticēt šim banālajam stāstam un vēl pārdzīvot tādas izbailes.

—   Vai jūs man ticat, mem? Jūs nezvanīsiet policijai?

Un tā, Larijs arī piederēja pie šāda veida cilvēkiem. Grūti tam bija noticēt, skatoties uz viņu. Helga uzreiz sāka ienīst šo garo un spēcīgo jaunieti. Viņai gribējās tūdaļ to izdzīt no villas, taču viņa iedomājās par tām šausmīgajām stundām, kuras tai būs jāpavada kopā ar Arčeru. Nē, lai Larijs paliek tik ilgi, līdz viņa saņems no bankas aploksni. Viņš viņu aizsargās no Arčera. Helga skumji domāja par priekšā stāvošo vakaru un nakti.

—  Jā, Larij, es jums ticu, — viņa teica. — Bet man, protams, nebija ne mazākas nojausmas…

—   Jūs pat nevarat iedomāties, cik grūti ir tādiem cilvēkiem armijā, — viņš taisnodamies nomurmināja. — Es nespēju to izturēt.

Helga negribēja viņā klausīties.

Pēc šis atzīšanās viņa zaudēja par viņu jebkādu interesi, un viņai bija gluži vienkārši garlaicīgi.

—   Labi, Larij, bet tagad ejiet gulēt.

Mirkli šaubījies, viņš piecēlās.

—   Piedodiet, mcm. Es negribēju, lai jūs to uzzinātu. Jūs tik labi izturējāties pret mani.

—   Jā, jā… bet tagad ejiet gulēt.

Viņai tikai ar pūlēm izdevās slēpt savu sašutumu.

—   Labi, mcm.

Viņš devās pie durvīm, vēl reizi uzmeta viņai lūdzošu skatienu, tad izgāja no istabas.

Viņa dzirdēja viņa aizejošos solus. Tad viņa iespieda seju rokās un sāka klusi smieties.

—   Jā, tik tiešām, tā bija gadsimta anekdote!

Viņa iemīlējās šajā vīrietības iemiesojumā un izdarīja visu, lai viņu ievilktu savā gultā. Viņa to baroja, deva naudu, visādi centās izcelt savu skaistumu, riskēja ar savu reputāciju un sešdesmit miljoniem dolāru, ļāva sevi šantažēt — un tas viss tikai viņa dēļ? Neaudzināta, stulba homoseksuālista dēļ!

—   Tik tiešām, gadsimta anekdote!

Helga sāka rūgti raudāt. Viņa piecēlās, aizslēdza durvis un iedzēra trīs miegazāļu tabletes.

Gultā viņa domāja par Nassau ar tā kilometrus garajām pludmalēm.

—  Tur būs daudz vīriešu, īstu vīriešu. Viņai tikai jābūt ļoti uzmanīgai! Hermanis caurām dienām būs aizņemts ar savām lietām.

Tur varēs rast kādu izdevīgu brīdi, kā jau tas vienmēr notiek.

Viņa izslēdza galdalampu un kādu laiku, ne par ko nedomājot, mierīgi gulēja tumsā, gaidot miegazāļu iedarbību.

s * *

Nākošajā rītā Helga izgāja no savas guļamistabas 10.15.

Viņa visu nakti bija gulējusi ciešā miegā bez sapņiem, tagad viņai bija tikai viena vēlēšanās — atgūt savus uzņēmumus un pēc iespējas ātrāk šķirties no šī jaunekļa.

—   Kafiju, mem?

Virtuves durvju ailā stāvēja Larijs. Viņš izskatījās ļoti nomākts un centās izvairīties no viņas skatiena.

—    Pateicos, labprāt, — asi un vienaldzīgi noteica Helga, it kā sarunātos ar kalpu.

Viņa piegāja pie durvīm un ielūkojās pastkastē. Tur atradās dažas vēstules.

Viņa tās paņēma, iegāja viesistabā un tur tās aplūkoja. Divas bija no viņas paziņām, pārējās adresētas Hermanim.

Viņa lasīja vēstuli, kad istabā ienāca Larijs ar paplāti, uz kuras atradās grauzdiņi, kafija un džems.

Nolieciet paplāti, — asi teica Helga, nepārtraucot savu nodarbošanos. — Man ne pārāk gribas ēst.

Nolicis paplāti uz galda, jaunietis nedroši apstājās kā nežēlcstībā kritis bērns, bet tā kā Helga nepiegrieza viņam nekādu vērību, viņš atgriezās virtuvē.

Helga izdzēra kafiju, izlasīja līdz galam no paziņām saņemtās vēstules, kurās kā parasti bija tikai jaunākās baumas (kas ar ko pašreiz gu|), pāradresēja vīra korespondenci uz Nassau un beidzot iegāja virtuvē.

Larijs sēdēja uz krēsla, nolicis savas milzīgās rokas uz ce|iem, un vērās grīdā.

—   Tagad es braukšu uz aģentūru, — Helga teica, — nopirkšu jums lidmašīnas biļeti. Tad ieiešu bankā un saņemšu naudu. Acīmredzot, es aizkavēšos.

Viņai negribējās pavadīt visu dienu kopā ar Lariju. Labāk aiziet uz kino, ātrāk paies laiks.

Viņš paskatījās uz viņu.

—   Labi, mem.

—   Kā šorīt izturas Arčers?

Viņš noglauda zodu.

—   Normāli.

Helgai bija līdz kaklam Arčers, bet īpaši Larijs.

—   Neejiet pie telefona un durvīm.

—   Labi.

Viņa iegāja hallē un uzvilka kažoku. Kad viņa taisīja ciet savus zamšādas zābaciņus, no virtuves iznāca Larijs.

—   Jūs… vai jūs nepaziņojāt policijai?

Viņa uzmeta viņam nepacietīgu skatu.

—   Varat neuztraukties. Rit no rīta jūs iesēdīsieties lidmašīnā un lidosiet uz Ņujorku.

—   Pateicos, mcm.

—   Ledusskapī jums pietiks ēdamā. Es, acīmredzot, paēdīšu pilsētā un nebūšu mājās līdz vakaram. Jūs variet paskatīties televizoru. — Viņa atvēra ārdurvis. — Tikai nedariet nekādas muļķības.

—   Labi, mem.

Larija bezcerīgā sejas izteiksme sāka viņu jau kaitināt. Viņa nokāpa lejā pa kāpnītēm un izgāja alejā. Ārā bija auksts bet saulains laiks.

„Kāds prieks pamest šo villu un šo nelaimīgo būtni," — iedomājās Helga, atverot garāžas durvis.

Drīz viņa ar mašīnu izbrauca uz kalnu ceļa.

Lugano viņa ilgu laiku meklēja mašīnas stāvvietu. Beidzot viņa nolika savu „mersedesu", iemeta vēstules pasta kastē ar pulksteni un devās uz aģentūru. Tur viņa Larijam nopirka biļeti tūristu klasē uz lidmašīnu, kura izlidoja pulksten divos dienā, bet sev pirmās klases biļeti uz to pašu dienu, bet tikai uz citu reisu — 22.05 vakarā. Viņa aizvedīs viņu ar mašīnu līdz Milānai, pārliecināsies, ka viņš ir aizlidojis, tad dos rīkojumu, lai viņas mašīnu aizdzen uz Kastaņjolu un novieto villas garāžā, bet dienas atlikušo daļu pavadīs hotelī „Savojas brīnumdārzs", kuru viņa labi zināja un kur vienmēr labi apkalpoja.

Izgājusi no aģentūras, Helga iegāja bankā, kur apmainīja naudā savus ceļojuma čekus. Gaidot, kad viņai izmaksās piecus tūkstošus dolāru, viņa ieraudzīja bankas direktoru. Viņš to laipni sveicināja un apjautājās par vīra veselību. Viņa laipnība viņai glaimoja, taču viņa sev domās jautāja, vai viņš tikpat laipni sarunātos ar viņu, ja viņa nebūtu tik bagāta.

Tad Helga pastaigājās pa ielām, apskatīja vitrīnas, taču neko nepirka. Tas sagādāja viņai prieku un palīdzēja īsināt laiku.

Beidzot Helga atgriezās pie „mersedesa" un gar krastmalu brauca uz hoteli „Edēm". Restorānā viņai piedāvāja labāko galdiņu un metrdotels noskūpstīja viņai roku. Viņa pasūtīja bifšteku ar rīsiem un sēdēja, baudot lenču. Pēc kafijas viņa pa krastmalu aizgāja lidz kinoteātrim „Kazino". Tur rādīja filmu ar Ketrinu Hanberiju, kuru Helga ļoti mīlēja. Viņa to labprāt noskatījās un, pa ceļam uz „Edcmu", atcerējās atsevišķas filmas ainas.

Kopš viņa aizbrauca no villas, viņa ne reizi neatcerējās nedz par Arčeru, nedz Lariju. Sēžot pie galdiņa hoteļa bārā, viņa izdzēra „martini" un izskatīja „Harold Tribune", pievēršot īpašu uzmanību biržas jaunākajām ziņām. Tad viņa izdzēra otru kokteili un nosprieda, ka pienācis laiks pusdienām.

Viņa devās pusdienās uz savu iemīļoto restorānu „Bjanči". Šeit viņu sveicināja metrdotels Dino, kurš vienmēr personīgi viņu apkalpoja. Tas bija skaists itālietis ar brīnišķīgām manierēm. Viņš apvaicājās par misteru Rolfu un nopūtās, kad uzzināja, ka šoreiz viņš neatbrauks uz Lugano.

Helga ļāva viņam parūpēties par pusdienām. Viņš piedāvāja viņai fazānu, bet viņa atteicās. Viņa nolēma izvēlēties zivi, bet pēc tam, iespējams, Pučini grauzdiņus.

Atmosfēra bija nepiespiesta, draudzīga, un Helga pamazām sāka atmaigt pēc pēdējo dienu sasprindzinājuma.

Atnesa grauzdiņus un lielisko „merlot" vīnu. Helga mierīgi paēda pusdienas. 21.40 viņa samaksāja, atvadījās no Dino un atgriezās pie savas mašīnas. Iedarbinājusi motoru, viņa pirmo reizi šodien iedomājās par Lariju.

Šī doma viņā radīja nemieru. Varbūt, nevajadzēja viņu tik ilgi atstāt vienu? Viņš taču bija tik neaptēsts un viegli varēja izdarīt kaut kādas muļķības. Reiz jau viņa ieradās un atrada Arčeru brīvībā, bet Ronniju pagrabā. Tiesa, šoreiz viņa brīdināja Lariju, lai viņš ir uzmanīgāks. Jācer, ka šī mācība viņam lieti noderējusi. Helga savu aizbraukšanu attaisnoja ar to, ka nespēja vēl dažas stundas paciest Larija klātbūtni. Jau tikai ieraugot Lariju vien, viņai uzmācās nelabums.

Pa ceļam uz Kastaņjolu viņas nemiers pieauga. Kas notiks, ja Arčcram būs izdevies aizbēgt? Tagad bankas konvertam jau vajadzētu atrasties viņas pastkastītē. Ja Arčeram izdevies piemānīt Lariju un izkļūt no pagraba, viņš varēja no halles novērot ārdurvis un sagaidīt pastnieka ierašanos. Bez tam, konverts taču būs adresēts viņai. Pēkšņi Helga atcerējās par revolveri, kas glabājās guļamistabā. Ja viņai nebūs citas izejas, viņa iešaus Arčeram kājā, lai piespiestu to atgriezties pagrabā. Tiesa, vispirms viņa nolēma izšaut brīdinājuma šāvienu.

Kad viņa atvēra villas durvis, halles pulkstenis nosita vienpadsmit. Helga paraudzījās visapkārt, un viņas sirds uz brīdi pamira.

Koka brusa, ar kuru bija ieķīlētas pagraba durvis, mētājās zemē, durvis bija pusvirus.

Kas noticis?

Helga iegāja hallē un aizvēra durvis. Varbūt Larijs bija lejā pie Arčera? Varbūt viņš ienesis Arčeram ēdienu, lai gan laiks tai šķita nepiemērots.

Viņa piegāja pie pagraba durvīm un ieklausījās. Klusums.

Padomājusi, viņa pasauca:

—   Larij, vai jūs esat lejā?

Viņai aiz muguras atskanēja troksnis, viņa atskatījās.

Pie viesistabas durvīm stāvēja Arčers ar viskija glāzi rokā. Zilums uz viņa sejas bija ieguvis tumši zilu nokrāsu.

—    Larijs ir šeit, viesistabā, — viņš teica. — Novelc kažoku un nāc iekšā, mēs jau tevi sen gaidām. Es ceru, tu esi šodien patīkami pavadījusi laiku?

Helga centās saņemties un sāka vilkt nost kažoku. Viņas pirksti drebēja, kad viņa mēģināja sakārtot frizūru.

Arčers iegāja viesistabā un durvis atstāja atvērtas.

Pēkšņi Helgai uznāca dusmas, dusmas vispirms uz sevi pašu. Kā viņa spēja aizmirsties tik tālu un iemīlēties tādā niecībā kā šis Larijs? Visatbildīgākajā brīdī viņš pametis to likteņa varā. Nu nekas, jāsaņem sevi rokās. Gan jau viņa kādreiz piestādīs tam rēķinu.

Helga iegāja istabā. Arčers viņu gaidīja, stāvot pie atpūtas krēsla. Larijs sēdēja uz krēsla, sakumpis un tik zemu nokāris galvu, ka Helga nespēja saskatīt viņa seju.

—   Sēdies, Helga, teica Arčers.

Viņa gandrīz vai iekrita krēslā. Kājas atteicās viņu klausīt. Atkal, jau kuro reizi šo trīs dienu laikā viņai nācās tikt galā ar nervu šoku.

—    Lūdzu piedošanu, Arčers atņēma viņai somiņu, pirms viņa saprata, ko viņš nolēmis darīt.

—   Kā tu drīksti! — viņa sauca, taču viņas tonis neizskanēja visai pārliecinoši.

—   Tikai ne tik dramatiski, tam nav nekāda pamata.

Arčers atvēra somiņu, iz.ņēma no tās lidmašīnas biļetes un aploksni ar naudu un nolika visu to uz galdiņa Larijam priekšā.

—   Tas jums, — viņš teica. — Lūk, biļete un nauda. Bet tagad ejiet prom.

Helga vērīgi raudzījās uz vīriešiem.

Larijs tā arī nepacēla galvu. Viņš sēdēja sakumpis un salicis savas smagās dūres uz ceļiem.

—   Nu, jūs jau esat visu izdarījis, Larij, — teica Arčers. — Jums vairāk nav nekādas nozīmes šeit ilgāk uzkavēties. Paņemiet Helgas mašīnu un brauciet uz Lugano staciju.

Ja jūs pasteigsieties, tad vēl pagūsiet uz Milānas vilcienu.

Larijs lēnām piecēlās. Viņš paņēma biļeti un konvertu ar naudu un iebāza to kabatā, tad klusi pavērās uz Arčeru.

—   Es neņemšu mašīnu, un vispār neko no jums neņemšu.

Viņš runāja tik klusi, ka Helga tikai ar pūlēm spēja to sadzirdēt.

—   Nu, kā gribat, — teica Arčers. — Tad visu gaišu, un novēlu jums patīkamu ceļojumu.

Smagiem soļiem Larijs devās uz durvīm.

—   Bet vai man jums nav ko teikt? — iesaucās Helga.

Šķiet, viņš viņu nemaz nedzirdēja. Viņš izgāja no viesistabas. Helga vēroja, kā viņš atvēra ārdurvis un izgaisa tumsā.

Tad durvis aizvērās.

Helga pievēra acis.

Pēc ilgas pauzes Arčers teica:

—    Viņš aizbrauca. Tevi laikam interesē, kas šeit notika. Es tūlīt tev paskaidrošu. — Viņš apsēdās uz krēsla, izņēma cigāru un nokoda tam galu. — Līdz šodienai es tevi uzskatīju par gudru sievieti, bet tagad esmu vīlies. Lai sekmīgi sadzīvotu ar cilvēkiem, ir jābūt spējīgam iekļūt viņu psihiskajā pasaulē — kas, kā man likās, tev vienmēr ari izdevās. Bet tagad es noskaidroju, ka tas nebūt tā nav. Vispirms tu izrādījies tik tuvredzīga savā mīlestībā pret Lariju, ka nespēji saskatīt viņā homoseksuālistu. Tevi samulsināja viņa vīrišķīgā āriene. Tā ir pirmā kļūda, bet visai nozīmīga. Es Lariju atšifrēju ātri un sapratu, ka ar šo puisi ir jāapietas ļoti saudzīgi, ja gribi, lai viņš tev izrādās noderīgs. Vairāk par visu pasaulē homoseksuālisti baidās no nicinājuma. Pie jociņicm un smiekliņiem par viņu tieksmēm viņi ir pieraduši, bet no nicinājuma tie baidās kā no uguns.

Arčers brīdi klusēja un skatījās uz sava cigāra gruzdošo galu, tad turpināja:

—   Kamēr tu cerēji Lariju ievilkt savā gultā, tu izturējies pret viņu ļoti maigi. Bet uzzinājusi patiesību, tu viņu pilnīgi norakstīji: viņš pārstāja tev eksistēt. Un tava attieksme pret viņu kļuva auksta un nicinoša. Šis Larijs savā ziņā ir ļoti krietns puisis. Protams, viņš ir stulbs, neaptēsts, un ir spējīgs ar savām dūrēm rīkoties veiklāk kā ar galvu, bet tajā pašā laikā viņš ir labs, vienkāršs un ir gatavs visiem palīdzēt. Viņš justos daudz laimīgāks, ja būtu trausls, tievs un maigs jaunietis, jo apkārtējos vienmēr maldina viņa atlētiskā Figūra: viņi to uzskata par vienu no tiem nežēlīgajiem, spēcīgajiem puišiem, kurus simtiem mums rāda televīzijā. Interesanti, taču cilvēki ar tādām pašam tieksmēm kā viņam, vienmēr nekļūdīgi, no pirmā acu uzmetiena, atklāj, kas viņš ir.

Arčers izpūta veselu dūmu mākoni un atkal ievilkās no cigāra.

—   Slikti izturoties šorīt pret Lariju, tu man izdarīji lielu pakalpojumu. Protams, es saprotu, tu biji vīlusies, ka tā arī nespēji ievilkt viņu savā gultā, bet kur gan palikusi tava intuīcija? Pēc vakardienas sarunas ar Lariju, kad viņam vairāk par visu bija vajadzīga līdzjūtība un izpratne, viņš no tavas puses izjuta tikai aukstu nicinājumu. Tas viņu dziļi pazemoja un atgrūda no tevis. Bez liekiem vārdiem tu viņam ļāvi noprast, ka tu vairāk nevienu minūti nevēlies paciest viņa klātbūtni. Ko vērts vien bija tikai tavs nicinošais tonis, kurā tu viņam paziņoji, ka atgriezīsies vēlu un viņam iesaki izklaidēties pie televizora. Es stāvēju pie pagraba durvīm un, izdzirdis tavus vārdus, sapratu, ka tu man esi iedevusi rokā četrus dūžus.

Helga klausījās klusējot. Viņas smadzenes atkal sāka darboties. Un tā, Larijs aizbraucis un villā viņi ir palikuši tikai divi — viņa un Arčers. Aploksni ar fotogrāfijām atsūtīs tikai nākošajā rītā. Viņa atcerējās par ieroci. Nē, Arčeram nebija taisnība, viņai rokās tāpat kā pirms tam ir četri dūži.

Ar revolvera palīdzību viņa iegūs uzņēmumus, pat ja viņai nāksies ievainot Arčeru.

—   Jā, tā bija muļķība, — viņa teica, pacēlusi plecus. — Bet par muļķību ir jāmaksā.

Viņš vērīgi paraudzījās uz viņu.

—    Tu esi apbrīnojama sieviete, Helga — viņš ar sajūsmu noteica. Tu jau esi pārvarējusi vājuma mirkli, un tavas vārgās smadzenes meklē jaunu izeju no šī stāvokļa. Taču vari necensties veltīgi. Šoreiz tu to nctradīsi. Es par to parūpējos. Mēs atkal esam atgriezušies šī mūsu darījuma izejas punktā.

—   Tik tiešām? — Helga atkal pacēla plecus. — Bet pastāsti man vēl par Lariju. Kā jūs kļuvāt par draugiem? Es zinu, ka ar savu šarmu tu esi spējīgs apburt pat putniņu zarā, taču es nezināju, ka tas attiecas arī uz pederastiem.

Arčers izlaida gaisā dūmu riņķi.

—   Vai gribi konjaku?

Viņš paņēma glāzi un piecēlās. Helga ievēroja, ka viņš visai nedroši stāv kājās. Acīmredzot, viņu gaidot, viņš visu vakaru bija dzēris. Viņa domīgi piemiedza acis.

—   Nē, pateicos.

Arčers ielēja sev vēl konjaku.

—    Es vienmēr interesējos par psiholoģiju. Kad tu aizbrauci, es sapratu, ka pienācis vienīgais brīdis, lai izkļūtu brīvībā. Es iegāju spēļu zālē, atlaidos uz dīvāna un sāku gaidīt. Es dzirdēju, kā augšā rosījās Larijs un sapratu, cik viņam nelāgi ap dūšu. Viņš jutās vientuļš un nezināja, kur dēties un ko iesākt. Ap pulksten diviem viņš man atnesa ēdienu un es, cik vien laipni spēdams, pateicos viņam par rūpēm.

Arčers iesmējās.

Viņa samulsums bija gluži vienkārši aizkustinošs. Es viņam vaicāju, kur esi tu, un viņš atbildēja, ka tu uz visu dienu aizbrauci uz Lugano. Es piezīmēju, ka viņam droši vien bez tevis ir ļoti garlaicīgi, un tā tālāk, un tamlīdzīgi… Viss tas izrādījās vienkārši bērnu spēlīte. Es pastāstīju Larijam par tevi, par to, kā tu apprecējies ar bagātu kropli, kuru tu nepārtraukti krāp. Varbūt šajā stāstā es nedaudz sabiezināju krāsas, bet tev mani jāsaprot: es gribēju pārvilināt Lariju savā pusē, tā bija vienīgā iespēja izglābties. Viņš, starp citu, atcerējās, kā tu attaisīji vaļā viņa bikšu rāvējslēdzēju — un viss ar tavu parasto nepieejamās blondās madonnas nevainīgo paskatu.

Arčers iedzēra no savas glāzes malku.

—    Es viņam pateicu, ka tu esi pilnīgi amorāla, ka tu nevari dzīvot bez vīriešiem, bet tiklīdz tu saņem no tiem, kas tev vajadzīgs, tu tūliņ no tiem atbrīvojies, izmetot ārā. Tad es sāku runāt par naudu un lidmašīnas biļeti. Es pārliecināju Lariju, ka tu esi pelnījusi sodu, un ka viņš man var palīdzēt tevi sodīt. „Jūs esat godīgi nopelnījis naudu un biļeti, — es viņam teicu. — Ņemiet to visu un atstājiet Helgu man."

Larijs piekrita. Viņš gribēja sodīt tevi par to nicinājumu, kuru tu izrādīji pret viņu. Mēs abi kopā sākām gaidīt tavu ierašanos… Un nu, Larijs ir aizbraucis, un mums abiem ir jābeidz sava mazā divkauja. Rīt no rīta es pulksten septiņos lidošu uz Lozannu.

Helga pacēla galvu.

—   Tik agri?

Viņa iedomājās, ka pastnieks atnāks uz villu ne agrāk par deviņiem.

—   Jā, man ir daudz darīšanu. Nu, Helga, tava kārts ir sista. Tev nāksies pateikt Hermanim, ka tā bija tava ideja nopirkt Austrālijas niķeļa akcijas, un tu pierunāsi viņu atstāt savu tekošo rēķinu manas firmas pārziņā.

—   Pasts būs ne ātrāk par desmitiem. Mēs to visu vēlreiz abi apspriedīsim, kad man rokās būs uzņēmumi. Tā ka tavas steidzamās lietas nāksies atlikt.

Arčers paskatījās uz Helgu un sāka smieties nedzirdamiem smiekliem. Tas viņu izbiedēja.

Lai tā smietos, vajag būt ļoti pārliecinātam cilvēkam.

—   Tu par mani smejies? — viņa vaicāja.

Viņš noslaucīja ar kabatlakatu smieklu asaras, atklepojās un atspiedās pret krēsla atzveltni.

—   Tas ir gadsimta blefs, — viņš teica. — Iespējams, tā būs tev laba mācība, vairāk nekad man neblefot, Helga. — Viņš triumfējoši nosmīnēja. — Pēc pāris minūtēm es aizbraucu uz Lugano. Es pavadīšu nakti hotelī „Edēm", bet nākošā rītā es izlidošu uz Lozannu. Es negaidīšu šo pasta sūtījumu.

Viņš alkal sāka neprātīgi smieties, šoreiz skaļā balsī, un katrs šis skaļais ha-ha-ha iedarbojās uz Helgu kā pātagas cirtiens.

Beidzot viņš pārstāja smieties.

—    Muļķc! — Viņa skatiens pauda nicinājumu. — Es nekad neesmu nodevis fotogrāfijas bankā. Visu šo laiku tās atradās manā čemodānā.

Sitiens bija spēcīgs. Helga zaudēja runas dāvanas. Viņa atcerējās, kā Arčers viņai pateica par to, ka viņam ir slima sirds, un Helga aizliedza Larijam viņu sist. Viņa atcerējās Larija neprātīgo un galvu reibinošo Bāzeles braucienu, un tos trīs tūkstošus franku, kurus viņa samaksāja par paraksta viltošanu, un par tām ilgajām stundām, kuras viņa pavadīja šīs vēstules gaidās.

Un visu šo laiku fotogrāfijas atradās Arčera čemodānā, viņa mašīnā.

Bet tagad vēl nekas nav mainījies, un tās joprojām vēl tur atrodas, tātad viņa tās var iegūt. Viņai vēl joprojām rokās ir četri dūži. Viņai ir revolveris.

Viņa lēnām piecēlās un piespieda pie lūpām kabatlakatu.

—   Es… Man, šķiet, palika slikti, — viņa nomurmināja un, sagrīļojās, dodamās pie durvīm.

Izgājusi gaitenī, viņa pa kāpnēm uzskrēja guļamistabā, atvēra atvilktni un izņēma revolveri.

Paņēmusi rokā revolveri, viņa sajuta neizsakāmu vēlēšanos nogalināt Arčeru. Ja viņš tai neatdos fotogrāfijas, viņa to nošaus, reizi par visām reizēm atbrīvojoties no visām savām nepatikšanām. Viņš viņu ir pazemojis kā neviens cits šajā pasaulē. Viņš atļāvās ņirgāties par viņu. Viņa nešaus viņam kājās. Viņa to vienkārši nogalinās.

Helga elpoja ātri un bieži, Viņas sirds dobji dauzījās krūtīs. Tā nedrīkst, viņa nodomāja. Tādā afekta stāvoklī viņa gluži vienkārši viņam netrāpīs.

—   Helga! — no lejas pasauca Arčers. — Vai tev viss ir kārtībā?

Viņa vēlreiz dziļi ieelpoja un pacentās saņemt sevi rokās. Viņas sirds

sāka pukstēt mierīgāk.

Paslēpusi ieroci sev aiz muguras, viņa ienāca viesistabā. Arčers smaidot viņu uzlūkoja.

—   Nu, vai attapies? Es nezināju, ka tu esi tik jūtīga.

—  Atdod man uzņēmumus, — viņa teica, — vai arī es tevi nogalināšu.

5-140

Pateikusi šos vārdus, viņa nomērķēja revolveri Arčeram krūtīs.

—   Cik dramatiski. — Viņš piecēlās. — Bet tagad es braucu projām. Novēlu tev patīkami pavadīt laiku Nassau. Pacenties tikai, lai Hermanis tevi tur nenoķer ar kādu pienapuiku. — Un viņš pieliecās, lai nodzēstu cigāru. — Un tā, vai tu esi ar mieru uzņemties vainu par šo spekulāciju un parūpēties par to, lai Hermanis neatņem man savu tekošo rēķinu?

—    Es runāju nopietni. Atdod man uzņēmumus vai arī es tevi nogalināšu. Man ir vienalga, kas ar mani tad notiks.

Arčers skaļi iesmējās un devās pie durvīm.

—    Tu esi skaista sieviete, Helga, bet reizēm tu esi velnišķīgi nogurdinoša.

Viņš atvēra durvis.

Viņa nomērķēja viņa platajā mugurā un, iekšēji nodrebējusi, nospieda gaili. Atskanēja sauss sprakšķis.

Arčers pagriezās, palūkojās uz viņu un sarauca uzacis.

—   Tu mani pārsteidz, Helga. Mauka, bet vēl piedevām arī slepkava. Tā, tu izrādījies spējīga pat uz to. Es nebiju par to droši pārliecināts un tikai katram gadījumam izņēmu no revolvera aptveri. Visu gaišu, un pacenties pārliecināt Hermani. Tikai necenties man blefot, man tas izdosies labāk nekā tev.

Helga stāvēja kā pārakmeņojusies un skatījās uz izlādēto revolveri savā rokā. Arčers izgāja. Viņa dzirdēja aizcērtamies durvis un pēc pāris minūtēm aizbraucošās mašīnas troksni.

Helga pienāca pie krēsla, atkrita tajā un sāka raudāt. Viņa vienmēr uzskatīja sevi gudrāku par Arčeru un izturējās pret viņu ar pārākuma sajūtu, bet tagad šis nelietis viņu ir pārspējis. Viņš ir ņēmis vērā katru viņas soli, un tagad viņa ir saistīta ar to līdz pašai Hermaņa nāvei.

—   Mem!

Helga salēcās no bailēm un atskatījās.

Durvju ailā stāvēja Larijs.

No izbrīna Helga zaudēja valodu. Viņa klusējot vērās uz viņu un tikai šņukstēja.

—    Viss kārtībā, mem, — viņš teica, pienāca viņai klāt un nosvieda viņai uz ceļiem lielu aploksni. — Neraudiet.

Helga ar drebošiem pirkstiem saplēsa aploksni un izdabūja no tās divus fotouzņēmumus: pirmajā viņa deva naudu Fridlenderam, otrajā — viņa kaila gulēja gultā, bet viņai līdzās stāvēja Larijs. Turpat atradās arī abi negatīvi.

—   Vislabāk tos tūdaļ sadedzināt, — teica Larijs.

—   Kur jūs tos ņēmāt?

—    Es zināju, ko Arčers izdomājis. Es gribēju jums sagādāt šos uzņēmumus un tāpēc notēloju, ka esmu uzķēries uz viņa makšķeres. Izgājis no mājas, es atgriezos pa sētas durvīm un sāku noklausīties jūsu sarunu. Tad es izdzirdu, ka uzņēmumi ir Arčera čemodānā. Es iekļuvu viņa mašīnā un tos paņēmu.

Helga no šķiltavām izšķīla liesmu un aizdedzināja fotogrāfijas. Ielikusi to kūpošās atliekas pelnu traukā, viņa sadedzināja arī negatīvus.

—    Man ļoti žēl, — viņa teica un paskatījās uz Lariju. — Man ļoti žēl, ka es tik slikti pret jums izturējos.

—    Neuztraucieties, mem. — Viņš nolika uz galda aploksni ar biļeti un naudu. — Jūs bijāt ļoti laba pret mani, tāpēc mēs tagad esam norēķinājušies. Es atgriezīšos Hamburgā. Uz redzēšanos, mem.

Viņa picleca kājās un saņēma viņu aiz rokas.

—    Nedariet muļķības, Larij. Ņemiet naudu un atgriezieties Amerikā. Jums jāņem! Sāciet tur jaunu dzīvi. Es aizvedīšu jūs uz Milānu. Es labprāt iedošu jums vēl naudu. Jūs nemaz nestādaties priekšā, ko jūs esat manā labā izdarījis. Es jūs nekad neaizmirsīšu.

Larijs atvirzījās no viņas ar tādu riebumu, it kā viņai būtu netīras rokas.

—    Nē, pateicos jums, mem. Es negribu no jums pieņemt nekādu palīdzību. — Viņš paskatījās uz viņu, un viņa sarāvās no viņa nosodošā skatiena. — Jūs un Arčers uzskatāt mani par niecību. Man ir nepatīkami jums pateikt to tieši sejā, bet tā ir patiesība. Es nezināju, ka ir tādi cilvēki kā jūs. Es atgriezīšos armijā un nosēdēšu savu laiku cietumā. Gan jau kādreiz es no turienes iznākšu. Es sagādāju jums šo aploksni, jo gribēju jums atmaksāt par jūsu sākotnējo labo attieksmi pret mani, bet vairāk es negribu ar jums ielaisties nekādās darīšanās.

—   Tātad jūs gribat atgriezties pie Ronnija?

—   Ronnijs tomēr ir labāks nekā jūs. Jā, es atgriezīšos pie viņa. Visādā gadījumā viņš ir godīgs un nekad mani nenodos.

Helga bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

—    Nu ko, ceru, ka jūs ar viņu būsiet laimīgs. Jebkurā gadījumā es jums ļoti pateicos.

Larijs devās pie durvīm, tad atskatījās un pieskārās pie savas cepures naga.

—   Vēlu laimi, mem. Ceru, ka tā jums arī kādreiz būs.

Larijs vēl nebija paspējis pārkāpt pāri slieksnim, bet Helgas domas jau bija tālu no viņa. Viņa iedomājās jau par Arčeru. Tagad viņa var to pamest saplosīšanai vilkiem.

Bet tad viņa brauks uz Nassau — pie jūras un saules. Cik brīnišķīgi būs tā gulēt karstās smiltīs un zināt, ka tajā pašā laikā Arčers sēž savā mazajā cietuma kamerā.

Helga izdzirda kā Larijam aizejot, aizcērtas ārdurvis. Viņa iegāja hallē un aizlēdza tās ar atslēgu.

Pīters Čeinijs. Šis cilvēks ir bīstams

Oklahomas centrālā policijas pārvalde vēršas pie visām patrulējošām grupām, pie visiem ceļu policijas darbiniekiem. Meklējiet Lemiju Košenu, kurš šodien nogalinājis šerifa paligu un apsardzes darbinieku, un aizbēdzis no Oklahomsitijas cietuma. Pēdējo reizi viņš redzēts uz ceļa, kas ved uz štata robežu pie Talckas. Droši vien viņš dodas uz Džoplinu. Esiet uzmanīgi: Šis cilvēks ir bīstams!

Viņš vada „Fordu T-8" tumši zaļā krāsā, kuram labā pusē sasists stikls. Mašīnai ir Misūri štata numurzīmes, bet tās droši vien būs apmainītas pret citām.

Košens ir apbruņots. Viņš ir slepkava!

Par pagājušajā gadā Oklahomas štatā izdarīto policista slepkavību Košenam bija piespriests divdesmit gadu cietumsods.

Oklahomas centrālā policijas pārvalde vēršas pie visām patrulējošām grupām, pie visiem ceļu policijas darbiniekiem. Meklējiet šo cilvēku! Brīdiniet visas auto uzpildes stacijas starp Talsu un Taleku, ka viņam droši vien ievajadzēsies benzīnu. Aizturiet viņu! Aizturiet!

1. nodaļa . vizināšanās automobilī

Neviens nevarēja sabojāt manu labo garastāvokli, kāds man bija, stāvot uz Heimarketa un Pikadillija stūra. To nevarēja izdarīt pat Miranda van Zeldena.

Tas bija vienā no tām naktīm… Jūs saprotiet, ko es gribu sacīt — naktī, kad viss veicas labi, kad jūti — viss izdodas, tu visus vari piemuļķot. Es jūtos vislaimīgākais cilvēks pasaulē, bet tas negadās bieži.

Palūkojieties uz mani: es esmu Lemijs Košens. Tas ir mans īstais vārds, bet man ir tik daudz iesauku, ka dažreiz pat nezinu, kas gan es esmu patiesībā.

Čikāgā daži tipi mani sauc vienkārši par ,,Či", lai parādītu, ka arī viņi ir lasījuši detektīvu, kuru sarakstījis kaut kāds draņķis, kas apgalvo, ka viņu gandrīz novākuši AJkapones šāvēji.

Mani parasti sauc par „dubulto", jo uzskata, ka, lai aizturētu, vispirms mani jāpacienā ar „dražē" dubultporciju. Ir arī vietas, kur es kādam esmu pazīstams kā „Tolido".

Es jums stāstu par to, kas esmu, bet ja jūs neticiet, variet griezties jebkurā vietā, kas nodarbojas ar krimināllietām un pirkstu nospiedumiem, un iegūt informāciju tur.

Kopumā viss sokas labi, bet Mirandas van Zcldenas lieta nav pavirzījusies ne par soli uz priekšu.

Šī meitene gan ir uzdevusi man mīklu.

Man šķiet, ka Heimarkets ir lieliska vieta!

Ziniet, agrāk es nekad neesmu bijis Londonā un man jāsmejas, kad es atceros, kā es šeit nokļuvu. Ņujorkā man stāstīja, ka angļu policisti ir tik uzcītīgi, ka, reizēm, arestē pat viens otru. Man teica, ka neesot ne mazākās cerības man iziet caur pasu pārbaudes punktu.

Man izdevās. Es kautri aizbraucu uz Marseļu, kur viena veca galoša, kas uzskatīja par goda lietu dabūt pāri robežai tādus tipus kā es, iedeva man amerikāņu pasi ar neviltotu kāda puiša uzvārdu un fotogrāfiju, kurai es varētu līdzināties tikai pēc krietnas iedzeršanas.

Es klīdu pa Heimarketu jau vienpadsmit stundas. Biju paēdis diezgan labas pusdienas, man mugurā bija melns smokings un galvā filca cepure. Ja jūs tas interesē, tad varu pastāstīt, ka sveru 200 mārciņas, bet seja man ir tāda, ka meitenes manī uzreiz iemīlas, jo esmu līdzīgs puišiem no krievu baleta. Bez tam, arī mana galva strādā pieklājīgi, un ja es vēl piezīmēšu, ka viena meitene no Tolido, pēc tam, kad es viņu pametu, noindējās ar alkoholu, tad jūs būsiet par mani lieliski informēti.

Man liekas, es jau stāstīju, ka nakts bija burvīga. Es pastaigājos pa ielu, visu nosvērti pārdomājot, jo, pirms riskēju, esmu pieradis visu labi apdomāt.

Atgadījums ar Mirandu van Zeldenu — tā nav bērnu spēle, un ir puiši, kas nosistu mani kā mušu, nekavējoties, ja uzzinātu, kas tiek gatavots.

Jūs varbūt esat dzirdējuši kā nolaupa cilvēkus. Pieņemsim, ka nolaupīts kāds tips, sieviete vai bērns. Šiem cilvēkiem, protams, jābūt bagātiem. Viņus tur kaut kādā graustā tik ilgi, līdz viņu radinieki samaksā izpirkuma naudu. Šo biznesu, kā jūs paši saprotat, neatbalsta puiši no Federālā justīcijas departamenta, vai vienkārši „fedi", kā es viņus saukšu turpmāk.

Tagad jūs esat nonākuši pie lietas būtības.

Es pieļauju, ka „fedi" atradās uz tā kuģa no Marseļas… pie tā es vēl atgriezīšos. Bet tagad iepazīstināšu jūs ar Mirandu van Zeldenu, ļoti skaistu sievieti. Tātad, dāmas un kungi, ja tik ātri esat iepazinušies, es pastāstīšu par viņu sīkāk.

Šī meitene ir septiņpadsmit miljonu dolāru mantiniece, tas nav slikts kumosiņš, vai ne? Bez tam, tā ir pati brīnišķīgākā meitene, par kādu var sapņot darījumu cilvēks, kas pārguris kantora darbā.

Pirmo reizi ar Mirandu es sarunājos viesnīcā „Sausserdis un jasmīns", kas atrodas uz Tolido Road galvenās ielas. Ja atcerieties, tas nolika lad, kad Frcnčijs Skvils gribēja izskaidroties ar šīs mājas saimnieka Lakasara bandu.

Tajā naktī sausserdis un jasmīns nesmaržoja, bet šo iestādi varēja nosaukt par „Svina aleju", ja ņem vērā toreiz šajā hoteli izšauto ložu skaitu.

Bija viens naktī. Es stāvēju, atspiedies pret kādu no deju zāles skulpturālajām kolonnām, gaidīdams, kad mazināsies rosība, un skatījos uz Mirandu, kas dejoja ar vienu no Lakasara aprindu „gorillām".

Viņa bija lokana kā pantera. Ar savu burvīgo figūru spējīga izjaukt pat briljanta kāzu svinības, bet tajā pašā laikā viņa bija gaisīga kā feja. Ja jūs vēlieties zināt manas domas, es uzskatu, ka tādai meitenei kā viņa ir absolūti idiotiski pavadīt laiku šādās vietās, cenšoties gūt asus pārdzīvojumus.

Pirms turpinām, būtu laikam svarīgi jums izskaidrot situāciju, kas veidojās Tolido.

Jums nebūtu svarīgi zināt, ko es tur darīju. Ierados no Oklahomas, kur jutos ne visai mājīgi. Meklēju piedzīvojumus, no kuriem beigu beigās kāds labums atlēca arī man.

Šajā laikā grūti bija noteikt — kurš kuru izseko. Jau Oklahomā es uzzināju par Mirandu, bet Amerikas prezidents Rūzvelts un FIB direktors Guvers paziņoja, ka uzsāks aktīvu cīņu pret noziedzību. Tomēr, gaidot šo solījumu izpildi, neviens nevarēja saprast: policija vajā gangsterus vai otrādi. Palielinājās noziegumu, mahināciju un naudas izspiešanu skaits.

Frcnčijs Skvils bija ieņēmis galvā, ka Tolido likumus nosaka viņš. Tas bija īsts spēkavīrs, pagrīdes alkohola tirgotājs, pirāts, reketieris un, līdz Tonija Lakasara atbraukšanai, šā apvidus bandas vadonis.

Tonijs aiztinās no Čikāgas pēc „disputa" kādā garāžā. Šo „pārrunu" laikā četri policijas „fedi" un viens komivojažieris, kas bija piesūcies kā dēle, burtiski aizrijās ar svinu, paši to pat nenojausdami.

Tonijs nozuda un parādījās Tolido kopā ar tādu neliešu bandu, kādu noziedznieku pasaule vēl līdz šim nebija redzējusi.

Esmu redzējis daudzus nepatīkamus cilvēkus, bet Frenčija banda — tā ir gluži kā sērskābe.

Tonijs sāka grozīties ap Frenčija mītni, lai to pievāktu sev. Frenčijs mēģināja pretoties, bet tikai līdz brīdim, kad vienu no viņa cilvēkiem atrada Momi līča krastā. Viņš bija ar četru collu naglām piesists pie koka. Mutē tam bija zīmīte, kurā Tonijs Frenčijam sūtīja „vislabākos" vēlējumus.

Notika sarunas un pasludināja kaut ko līdzīgu pamieram. Kādu laiku valdīja miers, bet Tonijs joprojām bija neapmierināts, kaut arī Frenčija pārziņā bija palikusi tikai viesnīca „Sausserdis un jasmīns". Šķiet, doma, iegūt arī šo dzertuvi, Tonijam ienāca prātā tieši tajā vakarā, par kuru es stāstu.

No vienas puses, man tas bija izdevīgi. Ja šie nelieši viens ar otru izrēķināsies, mana lieta var kļūt skaidrāka.

Esmu pacietīgs puisis. Man varētu pasniegt medaļu par gaidīšanu. Esmu gaidījis gan naudu, gan meitenes, gan tiesas izmeklēšanu un dauz ko citu.

Bez tam mani interesēja ari vēl kas cits.

Es skaidri jutu, ka aiz Frenčija muguras stāv kāds, kas viņu raustīja aiz aukliņām, tā patiesais saimnieks.

Šis puisis, par kuru es stāstu, ir Sigela, vai variet to iedomāties?

Tā nu es stāvēju atspiedies pret kolonnu un vēroju, kā Miranda dejo ar Joniju Malasu, Frenčija miesassargu šefu. Viņš ir diezgan glīts, bet kas attiecas uz dejošanu, tad Jonijs to pieprot. Miranda — arī. Viņi bija lielisks pāris. Tas mani padarīja nervozu.

Bija karsti. Tā bija viena no naktīm, kad pie katra elpas vilciena jāpadomā, vai pietiks gaisa nākamajiem. Mana neīstā apkaklīte sāka jukt laukā. Es sapņoju par vēsumu, par ūdeni. Zālē bija tik smacīgi! Deju laukumos vienmēr nav gaisa. Nams bija stāvgrūdām pilns ar nakts kluba pastāvīgajiem apmeklētājiem: blēžiem, savedējiem, prostitūtām un tamlīdzīgu publiku, kādu vienmēr var sastapt šādās iestādēs.

Man šķita, ka vismaz pusei no apmeklētājiem bija ieroči un viņi tos varēja izmantot.

Es piegāju pie bāra, kas atradās zāles viņā galā, un pasūtīju viskiju ar sodu.

— Pie jums ir ļoti jauki, — es teicu bārmenim, jo biju nolēmis no viņa šo to uzzināt. Bet viņš nebija no runīgajiem, un es sapratu, ka nevarēšu to izmantot par informācijas avotu.

Es pametu šo vietu, izgāju verandā un apgāju apkārt mājai.

Garāža aiz mājas, angārs, tas novietots paralēli ceļam, kas ved tieši gar viesnīcu.

Uz stūra es pamanīju puisi smokingā un baltā filca cepurē, kurš, atspiedies pret stabu, vēroja ceļu.

Viņš bezrūpīgi smēķēja cigareti.

Tāda sejas izteiksme mēdz būt cilvēkiem, kuri stāv sardzē, gaidot nepatikšanas.

Viņš ieraudzīja mani un veikli iebāza roku žaketes kabatā. Ja tik ilgi kā es dzīvo Amerikā, šāds triks nepaliek nepamanīts.

Es aizmetu izsmēķēto cigareti un devos pie viņa.

—      Kā klājas, vecais? es vaicāju. — Vai tev nav uguns?

Es no kabatas izvilku divas cigaretes un vienu iedevu viņam. Pēc viņa acīm es nopratu, ka šis puisis ir narkomāns.

Viņš plati pasmaidīja, tad izvilka šķiltavas un deva man piesmēķēt. Tūlīt pēc tam viņš pagriezās un turpināja vērot ceļu.

—      Vai tev tur iekšā nepatīk? — viņš jautāja.

Es pakasīju pakausi.

—     Tur ir pretīgi. Ellīgs karstums. Pat šeit trūkst elpas. Jocīgi, ka tur mokās tik daudz cilvēku. Tā vietā, lai darītu kaut ko interesantāku, viņi šajā namā dzer visādus draņķus un beidzas nost no karstuma…

Viņš paskatījās uz mani.

—     Tev tas nepatīk, puis? viņš jautāja. — Tad kas gan tev traucē no šejienes aizvākties?

—       Bet kur lai liekas? Tev arī, šķiet, šeit nepatīk, — es atteicu. — Varbūt mums vajadzētu doties kaut ko ieņemt?

Viņš atkal iebāza roku kabatā.

—      Klausies, mazais, ja man sagribēsies dzert, es pats varu samaksāt par savu glāzi. Man ir darīšanas.

Es nokratīju pelnus no savas cigaretes.

—      Atvaino, vecais, es to nevarēju zināt. Vai tu kādu gaidi?

Viņš palūkojās uz mani ar čūskas skatienu.

—      Klausies, puisīt, vai tu nesaprati, kad es tev sacīju, lai tu aizvācies no šejienes? Tu esi pārāk ziņkārīgs, un tas tev var sagādāt nepatikšanas.

Es nosviedu savu smēķa galu.

—       Labi jau labi. Lai ko es arī neteiktu, tam nav nekādas nozīmes. Nevajag tā dusmoties. Ar labunakti.

Es mierīgi aplūkoju apkārtni. Nevienas dzīvas dvēseles. Izdarīju kustību, it kā gatavotos aiziet, bet pēkšņi iesitu viņam starp acīm. Viņš nogāzās kā priede. Es paķēru viņu aiz apkakles un ievilku garāžā, tumšā stūrī, kur pieslēju pie kādas mašīnas.

Tad pārmeklēju viņu.

Viņam bija „Smith and Wesson" revolveris, kuru tas nēsāja makstī zem kreisā pleca, un automātiskais 38. kalibra „kolts" — smokinga labajā kabatā. Aiz jostas zviedru duncis, kura asmenis bija 7 collas garš, bikšu kabatā mētājās neliela olveidiga bumba. Ņujorkas arsenāls var viņam līdzināties, variet būt pārliecināti.

Es pieslēju viņu pie sienas un sāku spaidīt viņa nāsis: tas ir lielisks paņēmiens, kā cilvēku dabūt pie samaņas. Pēc dažām sekundēm viņš sāka purināt galvu, tad atvēra acis.

—        Labi, mazais nelieti, — viņš noburkšķēja, — tev vairs ilgi nav atlicis dzīvot. Tu par to samaksāsi, draņķi. Pēc tam, kad mēs izskaidrosimies, tava māte labprātāk saņems nonēsātu zābaku pāri nekā tevi. Tikai pagaidi. Frenčijs tevi atradīs.

—      Apklusti, — es viņam ieteicu un iekrāvu pa zobiem. — Klausies, es pašlaik ar tevi runāju. Es negribu tevi mocīt un sagādāt nepatikšanas, tikai vēlos zināt, ko tu gaidi, bet brīdinu, es nemīlu jokus. Tava artilērija ir manā kabatā. Bet tagad, mans dārgais, tu runāsi, vai arī man nāksies tev iekraut pa ģīmi ar uzgriežņu atslēgu?

—      Es neko nezinu, — viņš teica. — Es tikai izgāju nedaudz paelpot svaigu gaisu. Elpot taču drīkst? — viņš jautāja.

—      Tu esi no Frenčija bandas, vai ne? — es atbildēju. — Tu laikam mani uzskati par muļķi, it kā es nesaprastu, kas tie ir par cilvēkiem šajā barakā? Tur ir kalpotāji, kas nekad nevienu nav apkalpojuši un vispār nekad nav šeit strādājuši. Viņi tikai gaida, kad kaut kas atgadīsies. Galvenais oficiants izskatās kā maiss, jo viņam zem kreisā pleca ir revolvera maksts, bet ja bārmenim katrā kabatā nemētājas pa „Smith and Wesson", tad es esmu Indijas princese, kuru pārņēmusi malārijas lēkme. Šodien šeit ož pēc kautiņa.

Tā, nu, vienīgais, kas tev atliek, ir izstāstīt man, ko tu zini, un pasteidzies, draudziņ, vai, pretējā gadījumā, tev nāksies nobaudīt uzgriežņu atslēgu.

—        Nolādēts, — viņš noburkšķēja. — Nu, labi, izstāstīšu, ko zinu. Jā, šodien var izcelties neliels juceklis.

—      Lieliski, — es atbildēju. Man tikai vajadzēja par to pārliecināties.

Viņa sejā parādījās grimase, kura laikam nozīmēja smaidu. Viņš vaicāja, vai es neatdošu viņa artilēriju. Es lūdzu, lai viņš nerunā muļķības, pāris reizes tam iekrāvu un sasēju ar elektrības vadu, kuru atradu stūrī. Pēc tam aizbāzu viņam muti ar kabatas lakatiņu, bet pašu iesēdināju kādā vāģī, kuram trūka viena riteņa. Es domāju, ka diez vai kāds tuvākajās dienās gribēs to izmantot.

Vajadzēja apdomāt, ko darīt tālāk. Es pagāju dažus soļus, aizsmēķēju, atgriezos garāžā un sāka aplūkot automobiļus. Uz vienas mašīnas durvīm atradu pazīstamos iniciāļus ,,M van Z", es iedarbināju tās motoru un izbraucu uz ceļa. Apstājos netālu no viesnīcas aiz trim kokiem, aiz kuriem mašīna nebija īpaši redzama. Motoru katram gadījumam neizslēdzu.

Tālāk pa ceļu devos kājām. Pēc simts metriem ceļš veda kalnup un, uzkāpis uzkalniņā, es varēju redzēt garu šosejas lentu, kas aizvijās tālumā. Pēc kāda laika pamanīju automašīnu lukturu gaismu. Es nodomāju, ka tās var būt Frenčija automašīnas. Droši vien tās atstās šeit, kaut kur netālu no manis.

Es nebiju kļūdījies. Drīz tās apstājās tieši tur, kur biju paredzējis. Cilvēks, kura ģīmi saskatīju pirmajā mašīnā, bija pats Frcnčijs.

Nospriedu, ka pienācis laiks atgriezties viesnīcā pa aizmugures durvīm, apgāju apkārt mājai un ienācu zālē caur verandu. Piegājis pie bāra, es pacienāju sevi ar otru viskija porciju, tad apsēdos stūrī.

Pēc dažām sekundēm es devu zīmi mazajai cigarešu pārdevējai, viņa pienāca man klāt.

—     Sakiet man, lellit, — es vērsos pie viņas, — vai jums ir vēlēšanās nopelnīt piecus dolārus?

Viņa paskatījās uz mani un pasmaidīja:

—      Kas man jādara?

Es iedevu viņai piecus dolārus.

—       Vai redzat tur to meiču? To, kura dejo ar izkāmējušo lamzaku. Pieejiet pie viņas un pasakiet, ka to steidzami sauc pie telefona. Ejiet tūlīt. Sakiet, ka viņai jāiet uz tālāko kabīni.

Viņa pamāja ar galvu un devās pie dejotājiem: Mirandas un Malasa. Miranda viņu uzklausīja, pārtrauca dejot, kaut ko pateica Malasam un devās uz koridoru, kur atradās telefona kabīnes.

Nu ko, domāju, ka neesmu slikti visu izplānojis, jo brīdī, kad Miranda atstāja deju laukumu, orķestris pēkšņi pārstāja spēlēt. Tas notika ļoti negaidīti, jo saksofonists saņēma lodi taisni vēderā un brēcot aizvēlās pa estrādi. Zāles logu stikli netālu no verandas sašķīda drumslās, un kāds tips uz to visskaļāko no sava automāta „spēlēja" pa Lakasara puišiem, kuri joprojām lēja sev iekšā viskiju. Arī šie puiši nepalika parādā, izvilka savu arsenālu un sāka šaut pa logiem. Pēc piecām minūtēm deju zāle izskatījās kā gaļas skārnis piektdienas vakarā.

Kāds resns onkulis, kuram būtu jāsēž mājās kopā ar sievu un bērniem, gulēja uz grīdas ar sašautu kāju.

Viņš mēģināja piecelties un saņēma lodi pierē, pēc tam vairs piecelties nevēlējās.

Cigarešu pārdevēja, kurai vēl joprojām rokā bija sažņaugta piecu dolāru banknote, saņēma lodi brīdī, kad jau gandrīz bija sasniegusi zāles izeju. Viņa ar izbrīnās pilnu skatienu noslīdēja uz grīdas. Roku ar banknoti viņa bija pielikusi vēderam, uz kura sāka veidoties sarkans plankums. Nabaga maziņā!

Es stāvēju nekustīgi, piespiedies pie sienas. No labās puses mani aizsedza koka kolonna. Domāju, ka man ir tik pat lielas iespējas izglābties kā citiem. Ar acu kaktiņu es ieraudzīju Mirandu. Viņa jau bija sapratusi, ka uzaicinājums pie telefona bijis fiktīvs, un stāvēja gaitenī, staipot kaklu, lai redzētu, kas notiek zālē.

Varu zvērēt, ka viņa bija brīnišķīga, šī meitene ar rozā vaidziņiem un acīm, kas mirdzēja no uzbudinājuma.

Neliela, gaišu matu cirta visu laiku krita viņai acīs un viņa meta to atpakaļ. Šķita, ka meitene ir šaušanas konkursa vai beisbola spēles skatītāja.

Beidzot pamazām troksnis mazinājās.

Lakasara bandas ļaudis, kas atradās uz. ielas, pa pusei ielenca Frenčija puišus, un kautiņa vieta pārvietojās uz ceļa pusi, uz turieni, kur Frenčijs, manuprāt, cieta zaudējumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Lakasars šai tikšanās reizei bija gatavojies.

Bija pienācis laiks rīkoties. Es veikli izslīdēju gaienī un, piegājis Mirandai, vaicāju:

—       Sakiet, mis Zeldcna, ko jūs šeit gaidat? Šī vieta jums nav piemērota, manu mcitenīt. Pēc tam, kad šie jaunie cilvēki nokārtos attiecības savā starpā, viņi nekautrēsies izskaidroties arī ar jums.

—       Bet ko lai es daru? — viņa vaicāja. — Mana mašīna ir garāžā, un nav ne mazākās iespējas tur nokļūt. Viņi visi ir tur un šauj cits uz citu.

—       Nebaidieties nemaz, mis van Zeldena. Jūsu mašīna stāv aiz trim kokiem, dažus soļus no ceļa. Es to tur noliku. Bet tagad klausiet manam padomam: pazūdiet no šejienes.

—      Skaidrs, — viņa jautri sacīja. — Es jūs nepazīstu, bet jūs šķietat simpātisks. Tas ir ļoti jauki no jūsu puses.

—      Neuztraucieties, jums vēl būs iespēja mani satikt. Uz redzēšanos, mazā!

Viņa pagriezās un aizgāja pa gaiteni. Es viņai sekoju un pēc trim četrām minūtēm noraudzījos, kā viņas mašīnas sarkanās ugunis izgaist tālē.

Viss jau nemaz nav tik slikti. Viņa bija ārpus spēles. Bet saprotiet mani pareizi — neiedomājieties, ka esmu bruņinieks, kas pavada laiku, palīdzot nabaga meitenēm.

Tā tas nemaz nav!

Pieņemsim, man nepatika, ka mazulīte van Zeldena nokļūst netīru notikumu virpulī. Ar viņu saistās mani nākotnes nodomi.

Tā nu es raudzījos pakaļ nožūdošajai mašīnai, kad pēkšņi jutu, kāds stāv man aiz muguras.

Es pagriezu galvu un ieraudzīju Sigelu, kurš arī raudzījās uz to pašu pusi.

Gadījumā, ja jūs ar viņu vēl neesiet pazīstami, pastāstīšu, ka Sigela ir gara auguma un gandrīz tikpat stiprs kā es. Viņa viduklis ir tievs, seja mazliet atgādina naža asmeni, deguns līks. Sigelam ir mazas, caururbjošas acis, un viss iespējamais zemiskums, kādu vien var iedomāties, no tām lūkojas uz jums.

Viņš jauki pasmaidīja.

Pēc tam vēlreiz paraudzījās uz Mirandas mašīnas pusi, atkal pagriezās pret mani un mierīgi sacīja:

—      Labs loms, vai ne, mazais?

Es izlikos izbrīnījies.

—       Nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, vecais, — es atbildēju, bet man šķiet, ka es viņu ne pārāk spēju pārliecināt.

Tas, ka Sigela tādā brīdī bija šeit, pārliecināja, ka man taisnība, — viņš bija Lakasara boss. Tas nozīmē, ka es jebkurā brīdī varu saņemt siltas plombēs gabaliņu. Bet pagaidām viss bija mierīgi.

Sigela izvilka no kabatas portsigāru un piedāvāja man. Mēs paņēmām pa cigaretei.

Viņš pastiepa man šķiltavas.

Uguns gaismā es redzēju, ka viņš smin. Viņš ielika šķiltavas kabatā.

—     Labi, uz drīzu redzēšanos, — viņš man sacīja un pamāja ar galvu.

Pa gaiteni viņš devās uz deju zāli, kur pašlaik viss bija mierīgi.

Nolēmu paskatīties, kā viss beidzies un devos uz garderobi pēc savas

cepures, pēc tam pa šķērsielu, cenšoties turēties ēnā, nonācu līdz vietai, kur atstāju savu mašīnu.

Es apsēdos pie stūres un nospiedu gāzes pedāli, jo es jums jau stāstīju, ka nemīlu velti riskēt. Tomēr es biju apmulsis.

Braucot arvien tālāk un tālāk, es nepārstāju domāt par Sigelas vārdiem: „Labs loms, vai ne, mazais?" Interesanti, ko viņš ar to gribēja teikt? Es sev jautāju, vai Sigela ir iesaistījies manā spēlē?

Apbrīnojami, cik ātri lido domas. Tas viss aiztraucās manā galvā, kad gāju pa Heimarketu Londonā.

Šajā brīdī es pienācu pie karaliskā teātra. Izrāde beidzās, un skatītāji sāka atstāt teātri. Es apstājos kā iemiets, jo ieraudzīju brīnišķīgu meiteni, kas ielas otrā pusē gatavojās kāpt mašīnā. Man šķita, ka viņa paraudzījās uz mani ar daudznozīmīgu skatienu. Lai kā arī tas nebūtu, kamēr es atguvos, domādams, vai tiešām viņa uz mani tā paskatījās vai tikai tas man izlicies, automobilis sāka kustēties.

Viņas automobilis šķērsoja ielu, apgriezās un piestāja pie trotuāra dažus metrus pirms manis.

Caur mašīnas aizmugurējo stiklu es redzēju, kā viņa, jautri smaidot, raudzījās uz mani. Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Mašīna apstājās.

Es uzskatu, ka nekad nevajag palaist garām labu iespēju. Un ko gan jūs darītu manā vietā? Es tuvojos mašīnas durvīm un noņēmu cepuri.

Viņa lūkojās uz mani caur mašīnas stiklu. Varu apzvērēt, šī meitene bija tik jauka kā sapnis. Viņai bija gan šis, gan tas un pat vairāk nekā vajadzīgs, bet kleitu viņa prata nēsāt.

Savā dzīvē esmu sastapis daudz skaistu sieviešu, bet šī bija viena no skaistākajām, variet man ticēt.

—      Nu ko, Lemij? — viņa vaicāja, — vai tad tā satiekas draugi?

Es atbildēju smiedamies:

—     Tūkstoškārt atvainojiet, mīļā kundzīt, jūs esat burvīga, bet diemžēl man jums jāsaka, es jūs absolūti nepazīstu. Bet, lai aizmirstu tādu kā jūs, droši vien ir jāsajūk prātā.

Viņa pasmaidīja, kļuva redzamas divas perlamutra zobu rindas.

—      Nu, nu, Lemij, tu ko, neatceries vakaru Nu j°r kā, kad tu tik traki piedzēries, ka tevi nācās aizvest mājās? Tu lieliski atceries tās burvīgās vakariņas, kuras Skolers rīkoja „Ričā"… Tu tā arī pēc tam neatcerējies, kas tevi aizveda mājās?

Es neapmierināti iesvilpos.

—     Tas nu gan ir pārsteigums! Tu tā esi. Jā, var teikt, ka dzīve mēdz izspēlēt dīvainus jokus.

Es viņu atcerējos. Es biju lajā vakarā un izdzēru ne mazums draņķīga alkohola, jūs jau saprotiet. Tā bija viņa, kas aizveda mani mājās, vismaz viņa uz to pretendē. Un droši vien tā arī bija, jo kā gan citādi viņa to zinātu?

—      Ko tad mēs tagad darīsim? — es vaicāju.

—      Sēdies mašīnā, Lemij. Man ar tevi vajag aprunāties.

Es nodomāju, nekad nevajag laist garām labu iespēju.

Iekāpu mašīnā.

Viņa sāka braukt. Bija pilnīgi skaidrs, ka šī pelīte mani pazīst, jo viņa man stāstīja par daudzām lietām un vietām, kur es blandījos. Stāstīja ari par savu draudzeni Liliānu Sulcu, kura pašlaik arī ir Anglijā.

Pēc tam viņa man piedāvāja ieiet iedzert viskiju, lai atzīmētu mūsu tikšanos. Turpmākās sarunas laikā es ievēroju, ka mēs jau atrodamies uz Naitbridžas. Drīz mašīna nogriezās šķērsielā, tad iebrauca kādā citā, un beigu beigās apstājās pie lepna nama.

Mēs izkāpām no mašīnas un iekāpām liftā.

Nonākusi līdz savu apartamentu durvīm, viņa pagriezās un paskatījās manī.

—      Tu zini, Lemij, tas ir vienkārši brīnišķīgi, ka es pēkšņi saskrējos ar tevi. Ir jauki sastapt vecu draugu šajā pusē!

Man neviļus galvā nāca dažādas domas. Es sev sacīju, ka nevajag izklaidēties ar skaistulēm, ja esi atbraucis tāpēc, lai nodarbotos ar Mirandas lietu.

Neraugoties uz to, kāda balss man čukstēja, ka vīrietim ir tiesības dzīvot tā, kā viņš vēlas, ka šī meitene patiešām ir gards kumosiņš, un man patiešām loti gribējās zināt, ko viņa īsti domā par mani.

Kamēr es tā spriedu, viņa atvēra durvis, pavadīja mani uz halli un ieslēdza gaismu.

—      Atģērbies, Lemij, — viņa sacīja, — un ienāc.

Viņa iegāja pa citām durvīm. Es dzirdēju patīkamo ledus skaņu glāzē. Es noliku savu cepuri, pakāru mēteli un sekoju viņai, bet, piegājis pie durvīm, apstājos kā iemiets.

Pretim durvīm uz dīvāna sēdēja Sigela. Pistole viņa rokā bija vērsta tieši pret mani.

—      Tā, švit, — viņš izmeta, — ienāc!

2. nodaļa . nauda no amerikas

Ja runājam par pārsteigumu, es patiešām apstulbu. Uz kādām desmit sekundēm zaudēju pat runasspējas. Es atrados Anglijā, Londonā, bet manā priekšā sēdēja pilns komplekts, visa Sigelas organizācija. Viņš pats bija atlaidies uz dīvāna un ļoti eleganti ģērbies, bija līdzīgs manekenam, kas izlikts Skvaira, elites šuvēja, skatlogā.

Visi pārējie atradās dažādos istabas stūros un raudzījās uz mani ar jautrību, kas viesa manī nemieru. Šeit bija Jonijs Malass, Leftijs Skuterbijs — angļu krāpnieks, kas no Obernas cietuma aizbēga ar kartona revolvera palīdzību, Hermans Šulcs, Vilijs Karnači un viņa brālis Džinto, tā bija pati lieliskākā banda.

Aiz Sigelas es ieraudzīju Toniju Rio, Franku Kapači, Džimiju Riksinu no Zviedrijas un vēl dažus tipus, kurus nepazinu.

Gluži kā „Parīzes klubā" Tolido, kur pulcējās gangsteri.

Es palūkojos uz sievieti. Viņa apsēdās uz dīvāna un gaidīja, līdz Malass viņai pagatavos viskiju ar sodu. Viņa man uzsmaidīja mazliet izsmejoši.

— Smejies vien, lellīt, — es sacīju, — tu savu darbu esi labi paveikusi, neko teikt. Es tev nesagādāju raizes? Padomā tikai — noķert mani kā zēnu no laukiem. Nu, labi — tu esi īsta spiedze, bet es muļķu karalis. Bet uzmanies. Kādā no tuvākajām dienām es likšu tev norīt tavu čūskas smaidu.

Publika, kas atradās istabā, dzirdot, ka es atjaujos draudēt šai meičai, ārkārtīgi iekaisa.

Bet man šī atelpa bija nepieciešama, lai ļautu pastrādāt smadzenēm, jo šī lieta ieguva virzību, kas man nepavisam nepatika.

Sigela pamāja Malasam, un tas pienāca, lai izčamdītu man kabatas. Neraugoties uz to, ka pret mani bija vērsts revolvera stobrs, es ne visai labprāt atļauju tādiem tipiem kā Malass rakņāties pa manām kabatām.

Es devu viņam iespēju iepazīties ar patīkamu japāņu sitienu pa ādamābolu un apgāzu viņu kā ķegli. Pēc tam, neļaudams Sigelam pavērt muti, es ātri sacīju:

—      Paklausies, Sigela, es nezinu, par ko ir runa, un man uzspļaut uz to, bet ja tu domā, ka ļaušu tavai bandai sevi pārmeklēt, tad kļūdies. Pamēģini izspēlēt vēl kādu triku, un es šeit sarīkošu tādu trādi rīdi, ka nāksies izsaukt ugunsdzēsējus.

Ja tu atklāsi kārtis, esmu gatavs tevi uzklausīt, bet brīdinu, tavas saldās runas mani neiežēlinās.

Saprati?

—       Es sapratu, Lemij, atbildēja Sigela un pagriezās pret Malasu, kurš piecēlās kājās pilnīgi apstulbis un slaucīja savu pakausi. Tad viņš turpināja:

—       Tomēr, neraugoties uz to, vai tev nešķiet, ka tu esi sācis pārāk strauji?

—       Nē, jūs tikai padomājiet, — es turpināju. — Mēs taču neesam ne Tolido, ne Čikāgā, pat ne Ņujorkā. Mēs esam Londonā, un ja tu iedomājies, ka vari šeit, šajā pilsētā sarīkot koridu, tad esi daudz dumjāks, nekā es domāju.

Sigela atkal vērsās pie Malasa.

—      Vai viņam ir pistole?

Malass noliedzoši pakratīja galvu.

—      Tas ir labi, — teica Sigela, pasmaidīdams ar lūpu kaktiņiem. — Tagad es tev, Lemij, kaut ko teikšu. Tu strādāsi manā labā, saprati? Tev būs jārīkojas godīgi, un pirmais, kas tev jāņem vērā, ir tas, — ja es saku, ka Jonijam ir tevi jāpārmeklē, tu tiksi pārmeklēts! Un lai tu vienmēr to atcerētos, mani draugi šeit sarīkos tev nelielu vingrojumu un tieši tagad. Kad tu atjēgsies, mēs parunāsimies.

Sigela deva zīmi Skuterbijam un Šulcam, viņi man tuvojās, bet es aši šāvu roku uz priekšu, saķēru Joniju Malasu aiz kakla un uzliku viņam japāņu atslēgu.

Es turēju viņu sev priekšā kā vairogu, gadījumā ja Sigelam sagribētos šaut. Tad Malass saņemtu pirmo lodi, un viņš, šķiet, to saprata, jo uzreiz mēģināja visiem spēkiem atbrīvoties.

—        Paklau, Sigela, — es sacīju, — sagādā man to prieku, saki, lai tavi velni stāv mierā, kamēr es vēl neesmu ar šo galošu pastrādājis dievs zina ko.

Ja kādam radīsies vēlēšanās mani iekaustīt, es savu vārdu turēšu, — salauzīšu viņam kaklu, un tas ir tikpat ticami, kā tas, ka tu esi vienkārši jucis.

Sigela k|uva zaļš no dusmām, bet tomēr apzinājās, ka rīkoties pašlaik nav vērts.

Viņš nolaida rokas un tā puiši apsēdās vietās. Es nolēmu izdarīt to, ko politiķi dēvē par „žestu": no visa spēka grūdu Joniju pret sienu, viņš sabruka un noslīdēja uz grīdas.

Tagad gan situācija kļuva saspringta. Varēja notikt viss kas. Hermans Šulcs jau bāza roku kabatā pēc revolvera, bet Vilijs un Džinto Karmači piecēlās, gatavi mesties man virsū, bet pēkšņi ierunājās tā meiča. Ņemiet vērā, viņā bija kaut kas piesaistošs. Viņa, protams, ir daudz vērta. Tas tik ir līmenis. Viņa bija gara auguma, gracioza, ar samtainu, nedaudz aizsmakušu balsi. Es pazīstu daudzus puišus, kas viņas dēļ atdotu visu, kas tiem pieder.

—   Paklau, zēni, — viņa sacīja. — Kā jums šķiet, kur jūs atrodaties? Vai kādā Rietumu krogā? Es jūtu, ka dažiem no klātesošajiem nepieciešams kādu laiku pavadīt psihiatriskajā slimnīcā. Es sagādāju sev neērtības, dodoties pakaļ Lemijam, atvedu viņu šurp, lai ar viņu varētu vienoties, bet jūs neatrodiet nekā labāka kā visu izbojāt, it kā būtu nolēmuši šodien beigt sezonu vietējā morgā.

—   Paklau, Fredij, — viņa vērsās pie Sigelas. — Novāc savu artilēriju un esi saprātīgs. Tev jāzina, ka Lemijs nav tas tips, kas nomierināsies, ļaujot pabāzt viņam zem deguna petardi.

Jonijs saņēma tikai to, ko bija pelnījis…

Pietiek muļķoties, paņemsim pa glāzei un aprunāsimies kā normāli cilvēki.

Tas mani pilnīgi apmierināja, bet es to neliku manīt un devos pie sienas, pret kuru balstoties, Malass mēģināja piecelties.

Es viņu saķēru aiz žaketes apkakles, pakratīju un nostādīju uz kājām.

—    Tici man, Jonij, man pat nedaudz žēl, — es viņam teicu, — ka nācās tevi nokautēt, vecais.

Viņš piespieda sevi pasmaidīt, un viņa izskats bija tik maigs kā pamatīgi satracinātu čūsku kamolam.

—   Tas ir sīkums, puis, — beidzot viņš sacīja, es nedusmojos, un nerunāsim vairs par to.

Sigela aizvāca savu pistoli.

—   Patiešām, es domāju, ka Konijai ir taisnība, — viņš sacīja. — Kautiņš šeit ne pie kā laba nenovedīs. Lai kāds ielej Lemijam viskiju, un mēs aprunāsimies.

Es iesēdos klubkrēslā, bet Konija, visu laiku ļoti laipni uz mani raudzīdamās, pagatavoja man viskiju ar sodu.

Es nodomāju, ka būtu ārkārtīgi patīkami izklaidēties ar šo Sigelas meiteni, ja rastos šāda iespēja.

Viņa raudzījās uz mani tā, it kā jau gribētu manī iemīlēties. Es uzsmaidīju Sigclam un ieņēmu krietnu malku.

—   Labi, parunāsimies, — es sacīju.

Viņš turēja savu glāzi pret gaismu un uzlūkoja to, viņa acis patiešām bija kā čūskai.

—    Tad lūk, Lemij, — viņš nesteidzīgi iesāka, — man šķiet, ka tu varētu būt mums noderīgs. Tāpēc, ka tev labāk būt kopā ar mums, citādi ar tevi ir cauri. Tu zini, ka es iznīcinu visus, kas stājas man ceļā. Es zinu, kāpēc tu atrodies šajā valstī. Un domāju, ka esi ieinteresēts tajā pašā lielā, kas interesē mūs? Tu taču šeit ieradies Mirandas van Zeldenas dēļ, vai ne? Esmu pareizi uzminējis, vai ne?

—   Iespējams, ka jā, bet iespējams, ka arī nē, — es atbildēju.

—   Lieliski. Tagad varu tev pastāstīt, ka jau sen plānoju nolaupīt Mirandu. Bet neesmu tik traks, lai darītu to ASV. Šī zeme nebūs pietiekoši liela, lai nolaupītu vecā van Zeldena meitu, tāpēc pagaidām es apmierinos ar to, ka viņu izsekoju.

Mēs zinājām, ka agri vai vēlu viņa dosies uz Eiropu un sagatavojām visu, lai viņai sekotu. Visi mani puiši ir dabūjuši īstas pases un visi viņi atrodas darījuma braucienā.

Mēs visi skaitāmies lieli komersanti, tā lūk!

—   Tev jāpiekrīt, ka doma nav slikta. Miranda tiks nolaupīta Anglijā, bet vecajam mēs par to paziņosim pa Transatlantijas kabeli, un viņš pat nezinās, kur meita atrodas. Varbūt mēs viņam teiksim, ka esam to nolaupījuši Francijā vai Vācijā, vai Itālijā… Vārdu sakot, viņš būs kā bez prāta tāpēc, ka pat nezinās, kur viņa atrodas, un tāpēc atdos daudz jau tikai par cerību viņu atkal redzēt.

Mēs piespiedīsim viņu noguldīt naudas summu Nīderlandes bankā Roterdamā. Viņam būs jānogulda tus miljoni dolāru, bet kad mēs saņemsim naudu, tad varbūt mazo atlaidīsim, bet varbūt arī nē.

Es pagrozīju galvu.

—   Tas būs neapdomīgi viņu atbrīvot pēc tam, kad saņemta nauda. Viņa visu izstāstīs, vai ne? Man šķiet, ka tev, Sigela, agri vai vēlu sagribēsies atgriezties dzimtenē?

Viņš iesmējās.

—   Es domāju, ka diez vai mēs viņu atlaidīsim. Iespējams, ka mēs ar viņu rīkosimies savādāk, bet pēc tam… inscenēsim, ka noticis nelaimes gadījums. Vai ne, puiši?

Viņš paraudzījās uz apkārtējiem. Kaut jūs varētu paskatīties uz šo laupītāju bandu! Viņi smīnēja.

Viņš turpināja:

—    Ļoti jauki. Jāsaka, vēroju tevi Tolido, Lemij, un šaubījos, vai tu tikai sava prieka pēc vazājies pakaļ Mirandai van Zeldenai, bet, kad viņa ieradās šeit un tu viņai pa pēdām, jābūt ļoti dumjam, lai nesaprastu, ka tev ir noteikti nolūki. Vai piekriti?

—    Pieņemsim, — atbildēju. — Tas tiesa, man ir plāns. Saproti, es sev iestāstīju, ka meitene varbūt par mani var ieinteresēties. Es ar viņu runāju divas vai trīs reizes un man šķita, ka es viņai iepatikos.

Man ienāca prātā doma sekot viņai uz šejieni un mēģināt ar viņu apprecēties. Es cerēju, kad vecais uzzinās, ka meita ir apprecējusies ar gangsteri, viņš dārgi samaksās par to, lai viņa varētu no tā izšķirties.

Sigela man piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Nav slikti, bet daudz sarežģītāk par to, ko es esmu izdomājis. Van Zeldens varbūt ari izsviedīs kādu naudu, lai jūs izšķirtos, bet tas nebūs tik, cik viņš dotu par to, lai Mirandu atkal ieraudzītu. Es gribu trīs miljonus, un es tos dabūšu!

Sigela piecēlās un devās pie manis.

Viņš izņēma man no rokas tukšo glāzi un pagatavoja jaunu viskija porciju.

—    Paklausies mani uzmanīgi, Lemij, — viņš turpināja. — Par tevi es zinu visu, viss ir precīzi pārbaudīts. Tu Oklahomā pirms četriem gadiem novāci divus policistus, nopelnīji piecdesmit gadu lielā mājā, bet pēc pusotra gada pamanījies aizbēgt. Tas bija labs darbiņš. Kādreiz tu man par to pastāstīsi. Tālāk. Toreiz tu sāki sevi dēvēt par Praisu Fremeru. Kādu laiku tu klīdi kopā ar kādu bandu Kanzasā un biji spiests no turienes laisties, jo, ja nekļūdos, nošāvi vēl vienu tipu. Kopš tā laika tu ķeries pie jebkura darba, kur vari ko nopelnīt.

Tieši tu esi tas tips, kas man vajadzīgs, jo tavs dosjē ir tik pārpildīts, ka nav iespējams mūs piemānīt, turklāt tu zini, ka es nerēķinos ne ar ko. Strādā kopā ar mani, un tavs darbs būs apmaksāts, bet piesargies. Līdzko tu aizvērsi šīs durvis, tev sekos. Ja tu kaut nedaudz atkāpsies no mana izstrādātā plāna, būsi pazudis. Es nokārtošu ar tevi rēķinus, vienalga vai būsi Anglijā vai Vācijā, Francijā vai Islandē. Tas ir tikpat droši kā tas, ka mani sauc Sigela.

Viņš nejokoja. Es šķelmīgi paskatījos un teicu:

—   Spēcīgi izteicieni šoreiz ir lieki.

Esmu gatavs piedalīties spēlē, bet nespēlēšu ar aizsietām acīm. Ko es iegūšu?

Sigela no savas žaketes iekškabatas izvilka papīra lapu.

—   Mūsu pasākumā piedalās divdesmit pieci cilvēki, — viņš sacīja, lūkojoties uz klātesošajiem, — katra daļa ir fiksēta. Dari to, ko tev sacīs, Lemij, parādi centību, un tu ierausi divsimt piecdesmit tūkstošus.

Man aizrāvās elpa.

Divsimt piecdesmit tūkstoši dolāru! Tā tik ir nauda! Man jāsaka, ka tas mani apmierina.

—   Tas mani apmierina, — es viņam atbildēju, — divsimt piecdesmit tūkstoši — darbs ir tā vērts! Kad saņemšu savu daļu, sākšu audzēt vistas vai ko citu. Bet tu neesi pateicis, kas man jādara.

Sigela iesmējās.

—    Tas nav sarežģīti. Darīsi to, ko tev teicu. Nodibini ar Mirandu kontaktu, tas nav grūti. Atrodies viņas tuvumā, pakalpo tai, pastaigājies kopā ar viņu. Ja vēlies, tu vari viņai ļaut sevi iemīlēt.

Starp citu, — viņš smaidot pagriezās pret savējiem, — vai vispār ir kāda meiča, kas var pret viņu palikt vienaldzīga?

Es nezinu nevienu veiksmīgāku tipu, par tevi!

Tagad parunāsim par Mirandu. Mēs par viņu zinām visu. Viņa ir no tām meitenēm, kurām vienmēr ir daudz naudas, viņas vārds allaž ir likums. Tev viņai vajag iepatikties. Šim nolūkam tev būs nepieciešamas divas trīs nedēļas. Pēc tam organizēsim lielu izbraukumu ārpus pilsētas. Man ir jau sagatavota māja, neliela veca noteikta laikmeta māja, īsts kinorežisora sapnis. Es sarīkošu vakaru, un tu turp atvedīsi Mirandu. Viņai jāpastāsta, ka viņu tur gaida kaut kas sensacionāls, viņa satiks daudzus ievērojamus cilvēkus. Tas viņai patiks. Jārīkojas tā, lai līdzi nebūtu ne kalpotāju, ne sekretāru. Tas ir traucēklis.

Es pamāju ar galvu un vaicāju:

—   Vai viņu kāds pieskata?

—   Kā tev šķiet, ko? Vai tu Lemij, patiešām domā, ka vecais van Zeldens ir tik dumjš, ka laidīs savu meitu uz Eiropu bez sargsuņa? Viņa to nezina. Meitai pa pēdām viņš aizsūtīja privātdetektīvu, kura vārds ir Hallats. Viņš tai seko visur un neatkāpjas ne soli.

—   Ko darīsim ar viņu?

Sigela iesmējās un palūkojās uz Joniju.

Tas arī sāka smieties.

—    Nedomā par to, vecais, — viņš sacīja. Hallata esamība tevi netraucēs. Viss tiks izdarīts tik klusi, ka tu nekad neuzzināsi, kas ar viņu noticis!

Tas ir arī viss, kas tev jādara. Atved Mirandu uz norādīto māju, un tavs darbs būs padarīts. Pēc tam tev būs nekavējoties jāpazūd, jo daudzi būs redzējuši jūs kopā.

Tālāko paveiksim mēs.

Kad atgriezīsies Londonā, piezvanīsi pa Transatlantisko līniju uz Ņujorku kādam tipam, kura numuru tev iedošu.

Viņš dosies pie van Zeldena un virzīs tālāk izpirkuma jautājumu. Viņš piedāvās vecim kontaktēties ar tevi. Tu viņam pastāstīsi, ka meita ir nolaupīta, un tev nav zināms, kur viņa atrodas, bet tu domā, ka tā aizvesta, piemēram, uz Vāciju. Tu piedāvāsi vecajam uz mana vārda Nīderlandes bankā noguldīt trīs miljonus dolāru.

Brīdināsi, ja viņš to neizdarīs noteiktā laikā, tad es nosūtīšu viņam pa pastu viņa meitas vienu ausi. Ja naudas nebūs piecpadsmit dienu laikā, tad Mirandu viņš vairs nekad neredzēs. Paskaidrosi viņam, ka policija te nelīdzēs, jo neviens nezina, kur viņa atrodas…

Es iemalkoju viskiju.

—   Man šķiet, tā ir veiksmīga kombinācija. Viņš nevar nepiekrist…

—   Tev taisnība, — sacīja Sigcla. — Bet tev būs jāuzmanās. Vēl piecpadsmit dienas nodzīvosi Londonā, tad kāpsi kuģī, kas dodas uz Ņujorku. Pirms aizbraukšanas es tev iedošu kādas 42. ielas mājas numuru. Tur tu atradīsi savus divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru. Vai piekriti?

—   Esmu ar mieru, Sigela, man viss ir skaidrāks par skaidru. Pavisam nopietni, tā ir laba samaksa par šo darbu.

—   Jā, es nesaku, ka tev būs tik pat daudz darba kā dažiem citiem, bet, no otras puses, tavs uzdevums ir ļoti svarīgs.

Londonā meiteni nolaupīt nedrīkst, tātad nevienam nav jāzin, kurp viņa dodas.

Jārīkojas tā, lai brauciens būtu negaidīts, un viņa par to nevarētu brīdināt ne istabas meitu, ne ari kādu citu. Par to es tev ari maksāju, — viņš smaidīdams piebilda.

—   Tavā vietā, Lemij, es rīkotos godīgi, citādi tevi novāks ļoti ātri.

—    Par to neuztraucies, — es atbildēju. — Vari uzskatīt, ka darbs padarīts.

—    Ļoti labi, — sacīja Sigela un pasniedza man roku. — Tagad pazūdi. Strādāt sāc no rītdienas. Es zinu, kur tu dzīvo. Gcrminstrītā. Es pastāvīgi tevi izsekoju.

Es piecēlos.

—   Lai notiek, — es viņam sacīju, — es dodos prom.

—   Ar labu nakti, Lemij, uz drīzu redzēšanos.

Es biju apmierināts, man patika piedalīties šajā kombinācijā. Jāsasprindzina smadzenes un var kaut ko sasniegt, varbūt pat nospēlēt dubultspēli.

Bija jau pāri vieniem naktī.

Kad gāju pa Nigtbridžu, sāka laistīt ielas. Nakts bija brīnišķīga, es gāju vieglā gaitā un biju ar sevi ļoti apmierināts. Iedomājoties par to, ka varu saņemt divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru, es klusi pie sevis iesmējos. Variet iedomāties, ko gan ar tādu naudu varētu iesākt. Bet ja man izdosies pievākt naudu un bez tam izjaukt Sigelas kombināciju, tas būs vēl labāk.

Nonācis lidz Grēnparka metro stacijai, es, policistam, kurš garlaikojās, pavaicāju, kur atrodas tuvākā telefona kabīne. Viņš man norādīja uz staciju.

Makfī telefona numurs bija ar zīmuli uzrakstīts uz šuvēja firmas zīmes, kas bija iešūta žaketes kabatā.

Es viņu sazvanīju uzreiz.

—   Kā klājas, Mak?

—   Tā nekas, draudziņ, bet kā tev?

—   Nevaru sūdzēties. Klausies, Mak, es pašlaik atgriežos no kādas sapulces.

—   Patiešām?

—    Es tikko šķīros no Sigelas. Viņš nodomājis nolaupīt Mirandu un iesaistīja mani šajā lietā. Var sanākt amizants jociņš, mans dārgais!

Es dzirdēju, kā viņš iesvilpās.

—   Tas ir lieliski, Lemij. Vai es tev esmu vajadzīgs?

—    Ne pašlaik, muļķīt. Man vispirms jāsāk strādāt, jo tu taču pazīsti Sigelu. Pagaidām nav vērts ar viņu konfliktēt. Tāpēc esi tik labs un mazliet pacieties. Es došu tev kādu ziņu pēc dienas vai divām.

—   Skaidrs, vecīt.

Es noliku klausuli, aizsmēķēju un izgāju uz laukuma. Pie ietves ieraudzīju lepnu mašīnu. Automobilī sēdēja Konija, Sigelas draudzene, kas mani noķēra kā stulbu mušu. Viņa raudzījās mani un smaidīja.

—   Vai veiksmīgi sazvanīji, Lemij?

—    Klausies, Konij, tu slikti par mani domā un esi pārāk ziņkārīga. Man bija jāzvana, jo kā īsts aizmārša esmu mājās atstājis atslēgas, tāpēc nolēmu noskaidrot, vai durvju sargs neguļ.

Viņa pasmaidīja.

—    Es tevi aizraušu līdz mājai. Sēdies mašīnā, Lemij, man ar tevi jāaprunājas.

Es apsēdos viņai blakām, un viņa aizveda mani līdz mājām, kur man nācās spēlēt komēdiju. Es situ ar dūrēm pa durvīm, bet tajā pašā laikā atslēga mierīgi gulēja manā kabatā. Kad man atvēra durvis, viņa vēl joprojām nebrauca prom.

—   Uzaicini mani pie sevis un pacienā ar glāzi viskija, Lemij. Man ar tevi jāaprunājas.

—   Es vienmēr pret dāmām esmu galants, dārgā. Ienāc, Konij.

IJJ

Mēs uzkāpām pa kāpnēm un iegājām dzīvoklī. Palīdzēju viņai atģērbties un pagatavoju viskiju ar sodu. Viņa atkal uz mani atstāja milzīgu iespaidu.

Es sev vaicāju, vai varu viņai uzticēties šādā situācijā, bet viņa pati par to ierunājās.

—    Klausies, Lemij, — viņa sacīja, apsēdusies uz mana krēsla roktura. — Tu man ļoti patīc. Tu esi elegants puisis, un tev nebūs daudz jānopūlas, lai es tevī iemīlētos. Bet es neesmu šeit nākusi, lai teiktu tev to. Sigela mani sūtīja, lai es tev atdodu lūk ko.

Viņa uzsvieda uz galda aploksni.

—    Viņš to negribēja tev dot citu klātbūtnē. Šeit tu atradīsi desmit tūkstošu dolāru. Tie ir izdevumiem, lai lakstotos ar Mirandu. Sigela vēlas, lai tu brīvi rīkotos ar naudu. Tagad klausies uzmanīgi. Es zinu, kas tu esi par tipu, tu esi dzimis reketieris, mīli riskantu darbu. Mums par tevi zināms viss, zinām, ka mīli rīkoties patstāvīgi, nemīli rēķināties ar citiem. Es tev to saku tāpēc, ka tev droši vien ne visai tīk darboties kopā ar Sigelu un viņa cilvēkiem.

Tomēr labāk darīt to, ko tev saka un rīkoties uzmanīgi. Sigela ļoti labi saprot, uz ko tu esi spējīgs. Viņš uzmanīgi tevi vēros, viens kļūmīgs solis, un viņš izrēķināsies ar tevi, pat tad, ja viņam tas būs jādara pašam.

Viņa piesmēķēja cigareti, kuru paņēma no kastes, kas stāvēja uz galda, un turpināja:

—    Saproti, viņš ļoti cer uz Mirandas lietu. „Fedi" Amerikā seko viņam pa pēdām. Viņam ir tik biezs dosjē, ka velns, salīdzinājumā ar viņu, izskatās gluži kā eņģelis. Lai nokārtotu savas lietas, viņam steidzami vajadzīga ļoti liela naudas summa. Viņš ir nolēmis nolaupīt Mirandu un tik labi visu izskaitļojis, ka esmu pārliecināta: šī operācija būs veiksmīga.

Viņa pienāca man klāt un cieši paraudzījās acīs. Šai meitenei bija tumšas, ļoti dziļas acis.

Es jau jums sacīju, ka viņa ir brīnišķīga.

—   Nu ko, Lemij, — viņa teica, — esi tik labs un esi kopā ar mums. Izdari savu darbu un saņem naudu.

Viņa devās pēc sava manto.

—    Kad viss būs beidzies, mēs varbūt varēsim viens otram ko sacīt. Es viegli varu iemīlēties tādā puisī kā tu, Lemij, — skumji smaidot, viņa piebilda.

Es pasmaidīju.

—   Nu, jā! Neaizmirsti par Sigelu!

Viņas seja noskaidrojās.

—   Tas tā ir, Lemij. Es nesākšu klaigāt, ka nemīlu Frediju Sigelu. Bet ko tu gribi, lai es daru? Man arī jāķer īstais brīdis, un esmu pietiekoši gudra, lai to darītu smalki. Nav zināms, kas būs nākotnē.

Es iesmējos.

—    Es piekrītu, māsiņ, ka ir jāpagaida, ja tas ir to vērts, bet mūsu lietā mani satrauc kāda detaļa. Tas ir kāds Hallats.

Viņa pasmaidīja.

—    Lemij, nerunā muļķības. Šis puisis ir vēl zīdainis, puisītis ar sportisku ķermeņa uzbūvi, kas tikko beidzis koledžu un kuru vecais van Zeldens atsūtījis pie Mirandas sargsuņa lomā. Nevajag par viņu uztraukties, par to parūpēsies Sigela.

—    Pieņemsim. Tomēr ir nepatīkami sākt lenkt Mirandu, ja šis puisis maisās pa kājām. Tu nedomā, ka viņš var atminēt Sigelas kombināciju?

—    Palīdzi man uzvilkt manto, Lemij, — viņa teica un palūkojās uz mani ar maigu skatienu.

—   Klausies, mīļais, — viņa laipni sacīja. — Neuztraucies par Hallatu. Viņš pašlaik dzīvo „Strend Čembersā", līdzās Mirandas hotelim. Tad lūk, rit vakarā viņam piezvanīs pa telefonu, saprati?.. Viņu izsauks steidzamā lietā, un viņš dosies uz tikšanos. Man šķiet, ka pēc tās viņš tev vairs netraucēs…

Es pasmaidīju ar saprotošu sejas izteiksmi.

—   Vai Sigela viņu sūtīs ceļojumā?

—   Neesi tik ziņkārīgs un noskūpsti mani, Lemij!

O, viņa prot skūpstīties!

Pēc dažām sekundēm viņa devās pie durvīm.

—   Uz drīzu redzēšanos, Lemij!

Es pavadīju viņu un noskatījos, kā viņa aizbrauc.

Amizanti, viņa teica, ka varbūt kaut kad manī iemīlēsies!

Es atgriezos savā istabā un aizslēdzu durvis.

Atvēru aploksni. Tas nebija joks, tajā patiešām atradās desmit tūkstoši dolāru, — divdesmit piecsimtdolāru naudaszīmju.

Kādu laiku es klusēdams raudzījos uz naudu, pēc tam man galvā ienāca kāda doma.

Iegāju istabā un atvēru čemodānu. Tā apakšējā kabatā atradās grāmata.

Šajā grāmatā bija publicēts to naudaszīmju numuru un sēriju saraksts, kuras meklē FIB, bet tas mani vienmēr ir interesējis. Tas dod man ziņas par gangsteru bandām un tiem, kurus meklē.

Es zināju, ko meklēju.

Tas bija policijas ziņojums par Arkanzasas Trešās Nacionālās fermeru bankas aplaupīšanu.

Katram bija skaidrs, ka tur strādājis Lakasars, tas nozīmē, ka aiz viņa stāvēja Sigela. Speciālā policijas izdevumā bija publicēti naudaszīmju numuri.

Es atnesu grāmatu uz salonu un sāku salidzināt numurus, kas bija sarakstā, ar tiem, kas bija uz naudas, ko man atsūtija Sigela. Es nekļūdījos. Bankas aplaupīšana Arkanzasā ir Sigelas rokudarbs.

Ar desmit tūkstoš dolāriem, kurus viņš man atsūtījis un kas ir nozagti no turienes, tagad bija jāapmaksā izdevumi Mirandas lietā.

Es ieliku naudu atpakaļ aploksnē. Šeit nebija grūti šo naudu iztērēt. Laupīšana notika Arkanzasā pirms sešiem mēnešiem, un es biju pilnīgi pārliecināts, ka šeit nevienu nemeklēs. Es paņēmu aploksni un ieliku to vienā no manas guļamistabas kumodes atvilktnēm. Pēc tam man ienāca prātā doma par Hallatu, par viņu jūs jau esiet dzirdējuši. Šis Mirandas sargeņģelis neko pat nenojauš. Es varēju diezgan precīzi iedomāties, kāds viņš izskatās: garš puisis, kas tikko kā beidzis koledžu, kuram smadzenes vēl nav pareizi iestādītas.

Nodomāju, ka šis puisis maz ko paspēs izdarīt, kad Sigela viņu notvers.

Bet man šķita, ka ideja paziņot par Hallatu kādam no tiem, ko pazīstu, nebija slikta, un es, atgriežoties salonā, zvanīju Makfi.

Es viņam pastāstīju, kas sagaida šo Hallatu, ka Sigela, acīmredzot, sūtīs savus cilvēkus, lai viņu novāktu, un ne vēlāk kā rītvakar. Nebūtu slikti, ja Makfi būtu tuvumā un attiecīgi rīkotos.

Pēc šīs sarunas es aizgāju gulēt, jo pēc tik saspringtas dienas biju ļoti noguris.

Aizmiegot es redzēju Konijas tumšās acis, kuras raudzījās manī. Ja jūs zinātu, cik šis acis ir skaistas!

Man galvā pēkšņi ienāca dažas domas, kas saistītas ar šo maziņo…

3. nodaļa . lietā iesaistās Gojass

Nākamajā rītā, kad pamodos, spīdēja saule, un es biju lieliskā formā. Paēdu kārtīgas brokastis, klāt piedzerot sešas tasītes kafijas, bet tajā pašā laikā nodevos pārdomām par Sigelas kombināciju.

Varēju saderēt vienalga uz ko, ka šajā valstī Sigelas rīcībā ir milzīga organizācija, es neredzēju pat pusi no tās.

Bandītu kompāniju, kuru es redzēju Naitbridžā, jau agrāk, izņemot dažus cilvēkus, biju saticis ASV.

Acīmredzot, Sigelam bija ari citi cilvēki, kurus tur neredzēju, un tieši vienu no tiem tas sūtīs man pa pēdām. Sigela taču ir pietiekami viltīgs.

Beidzis dzert kafiju, ķēros klāt viskija pudelei, vienlaikus kustinot smadzenes, lai izdomātu plānu: kā noskaidrot visus Sigelas bandas locekļus.

Esmu diezgan ziņkārīgs un uzskatu, ka jānoskaidro iespējami viss, kas nepieciešams.

Es labprāt riskēju, bet nemīlu klīst kā pa miglu.

Manas pārdomas pārtrauca telefona zvans. Zvanīja Sigela.

—   Nu, Lemij, kā tu šorīt jūties?

Atbildēju, ka diezgan labi. Viņš vaicāja vai esmu saņēmis man sūtīto naudu.

Atbildēju, ka esmu un piebildu, ka zinu, kā šī nauda nonākusi viņa rokās.

Sigela iesmējās.

—    Vismaz tavās smadzenēs sēnes neaug, — viņš smējās. Tad viņa balss it kā apslāpa, kļuva zema un draudoša, kā tas notiek vienmēr, kad viņš vēlas teikt kaut ko nopietnu.

—   Klausies, mazais, tagad pienākusi lava kārta rīkoties. Mēs ļoti steidzamies. Tev nepieciešams nekavējoties uzsākt darboties. Tava draudzene dzīvo „Karltonā". Vai tev nevajadzētu turp aiziet? Es gribu pēc iespējas ātrāk redzēt, kā virzās šī lieta.

—   Piekritu. Tiklīdz iztukšošu viskija pudeli, sākšu strādāt.

—   Ļoti labi, Lemij. Uz drīzu redzēšanos.

—   Viss skaidrs, draugs, bet centies nedarīt neko tādu, ko tu nevēlētos redzēt uzņemtu foto filmā.

Noliku klausuli un iegrimu pārdomās, tad piecēlos, lai apģērbtos.

Mans apģērbs bija pietiekoši elegants, krekli, kurus vakar nopirku, bija vienkārši žilbinoši skaisti.

Kad biju gatavs satikties ar Mirandu, izskatījos svaigs un skaists kā pavasara ziedu buķete.

Es izdzēru viskiju, iznācu uz ielas un, pagājis kādu gabalu pa Heimarketu, iegāju „Karltonā". Tur es dežurantam pavaicāju par mis van Zeldenu.

Man atbildēja, ka viņas nav un neviens nezin, kad viņa atgriezīsies. Domājams, ka viņas nebūs vairākas dienas.

Tas bija nelāgs un negaidīts trieciens! Es painteresējos, vai mis van Zeldenai nav istabenes vai sekretāra, jo man nepieciešams viņai ko nodot. Pēc ilgas izprašņāšanas man piedāvāja ienākt salonā. Es nosaucu savu vārdu, apsēdos krēslā un sāku gaidīt.

Drīz hallē parādījās jauna meitene, kuru es noturēju par istabeni un, kā izrādījās, nebiju kļūdījies. Viņa man nepavēstīja nekā jauna — atkārtoja to, ko man teica jau agrāk.

—    Klausies, meitiņ, — es viņai sacīju, — esmu nācis pie mis van Zeldenas svarīgā lietā, atliek tikai pateikt viņai manu vārdu, un viņa mani noteikti pieņems.

Man ir ļoti nepieciešams viņu redzēt, nevajag stāstīt, ka viņas nav un nav zināms, kur tā ir. Tātad, mana mazā, kur viņa ir? Vismaz jums par to kaut kas jāzin.

Visu to sakot, es izvilku no kabatas piecdesmit dolāru naudaszīmi un kavēju sev laiku, ļoti centīgi to lokot. Es redzēju, ka viņas skatiens ļoti rūpīgi sekoja manām manipulācijām.

—   Es patiešām nezinu, kur viņa pašlaik atrodas, mister Košen. Varbūt tas jūs pārliecinās.

Viņa nozuda un pēc mirkļa parādījās atkal ar papīra lapu rokā, kuru viņa man pastiepa.

—   To viņa man atstāja.

Es izlasīju:

„Es būšu prom divas vai Iris dienas

M. van ZeJdena."

Iedevu meitenei piecdesmit dolārus.

—   Jums nav nekādu apsvērumu par to, kurp varēja doties jūsu mis?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—   Es jums zvēru, ka patiešām nekā nezinu.

Es viņai pateicu pāris komplimentu un izgāju no viesnīcas.

Devos uz „Strcnd Čembersu", kur bija jādzīvo Hallatam, Mirandas sargsunim.

Gāju pa ielu, nepārstājot domāt.

Man šķita aizdomīgi, ka Mirandas nav uz vietas tieši tad, kad Sigela uzdeva man ar viņu iepazīties. Sigelam, man šķiet, bija jāzina, ko viņa taisās darīt. Man tas nemaz nepatika.

Drīz es sasniedzu „Strend Čembersu" un iegāju šajā ēkā. Es piegāju pie loga vestibilā, rūpīgi aplūkoju apkārtni un uz ietves mājas priekšā ieraudzīju puisi, kurš izlikās, ka lasa avīzi. Nodomāju, ka droši vien viņam ir uzdots izsekot Hallatu. Tas bija spēcīgs tumšmatis. Es viņu nepazinu. Iespējams, viņš bija Sigela brigādes loceklis.

Piegāju pie lifta un painteresējos pie liftnieka, vai misters Hallats ir mājās. Viņš atbildēja, ka jā, un mēs uzbraucām vajadzīgajā stāvā. Pēc tam viņš pavadīja mani pa garu gaiteni līdz durvīm, pieklauvēja, un es iegāju.

Istabā sēdēja liela auguma jauneklis, kas pašlaik ēda savas pirmās brokastis un lasīja avīzi. Viņš bija blondīns, ar apaļu puicisku seju.

—   Ar ko varu pakalpot? — viņš jautāja.

Pēc izteiksmes, ar kādu bija teikti šie vārdi, sapratu, ka viņš kaut ko gaida, bet preCīzi nezina, ko īsti.

—   Vispirms jūs man varētu piedāvāt kādu glāzīti, Hallat, — es sacīju ar vienaldzīgu izteiksmi. — Starp citu, vai jūs gadījumā kādu negaidāt?

Viņš piegāja pie skapja, izņēma viskija pudeli un glāzi, ielēja un pasniedza man.

Es iedzēru un aizsmēķēju cigareti. Viņš lūkojās uz mani.

—    Vai jūs gadījumā nezināt, kur atrodas mis Miranda van Zeldena? — es jautāju. — Klausieties, veco zēn, man šķiet, ka tas ir jūsu pienākums zināt, kur meitene atrodas un ko viņa dara.

—   Kā jūs to zināt?

Es pasmaidīju.

—   Ir veca paruna, ka divi sargsuņi ir labāk nekā viens.

Viņš minūti padomāja.

—   Kad jūs atklājāt, ka viņa aizgājusi? — viņš pēc kāda briža jautāja.

—   Tikko, kad biju pie viņas. Saprotiet, man ar viņu jānokārto kāda lieta. Esmu ar šo meiteni jau kādu laiku pazīstams.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Man rodas tāds iespaids, ka viņa ir pazīstama ar daudziem sliktiem puišiem, kas līdzinās jums, — viņš atbildēja.

Es piecēlos.

—    Paldies par viskiju, vecais. Ja jūs neziniet, kur viņa atrodas, tad nevarat būt man noderīgs.

Viņš arī piecēlās.

—   Sakiet man, — viņš lūdza, — kas jūs esat patiesībā?

Es ātri izdomāju.

—    Džons Maligans no „Ilionoisas Tresta" apdrošināšanas kompānijas. Mis van Zeldena pie mums par lielu summu ir apdrošinājusi savus briljantus, un mūsu kompānija nav īsti pārliecināta, ka tas ir to vērts. Jūs zināt, viņa mīl ļoti vieglprātīgi uzvesties, tāpēc var viegli tos pazaudēt vai atstāt jebkuram tipam, kam ienāks prātā tos iegūt.

Viņš pamāja ar galvu, ka piekrīt man, un es nodomāju, ka viņu var viegli apmuļķot.

—   Vārdu sakot, man divus mēnešus jāizseko mis van Zeldena, lai iegūtu par viņu priekšstatu un izlemtu, vai ar tādu summu ir vērts riskēt. Ja mans ziņojums būs pozitīvs, tad firma netraucēs policiju, tas ir arī viss.

Es viņu šodien gribēju redzēt, bet no viņas istabenes uzzināju, ka saimniece būs projām vairākas dienas. Tas man šķita aizdomīgi.

Es zināju par jūsu eksistenci, jo mūsu firma tika informēta par to, ka vecais van Zeldens jūs nolīdzis apsargāt viņa meitu. Es nodomāju, ka varbūt jūs kaut ko zināt.

Viņš paņēma manu glāzi, piegāja pie skapja un no jauna to piepildīja.

—    Lūdzu mani atvainot, ka biju rupjš, Maligan, bet esmu nedaudz satraukts šīs meitenes dēļ. Es daudz dotu, lai uzzinātu, kur viņa atrodas…

Puisītis, viņš nevarēja man pastāstīt nekā jauna.

Es atkal apsēdos un aizsmēķēju cigareti. Viņa viskijs nebija slikts, tomēr daudz sliktāks nekā mans.

—   Klausieties, Hallat, — es viņam sacīju, — pieņemsim, ka esmu strādājis vairāk kā jūs, un redzējis vairāk. Lūk, nākot šurp, es uz ietves ie-

6-140

vēroju tipu, kas nodarbojās ar šīs mājas novērošanu. Tātad, vai nu Miranda vienkārši aizbraukusi uz dažām dienām, vai ari kaut kas nav kārtībā. Ja noticis sliktākais, tad tips, kas aiz visa tā stāv, ir atsūtījis šo novērotāju, lai redzētu jūsu reakciju. Man šķiet, ka tieši tas pašlaik arī notiek.

Es pievedu viņu pie loga un parādīju puisi, kurš stāvēja ielas otrā pusē un centās izlikties, it kā lasītu avīzi.

Hallats atgriezās pie galda.

—   Šī lieta man neko labu nesola, — viņš sacīja.

—   Un tā, ko jūs domājat darīt? Jūsu rokas ir saistītas. Ja jūs sacelsiet troksni un izsauksiet policiju, bet pēc tam izrādīsies, ka Miranda vienkārši izbraukusi izklaidēties, viņa jums izskrāpēs acis un briesmīgi sadusmosies uz savu veco par to, ka tas sūtījis jūs viņu izsekot. Jūs tā nevariet riskēt.

—   Ko tad jūs vēlaties, lai es daru?

—    Es jums izstāstīšu, kas jādara. Neatstājiet šo telpu līdz astoņiem vakarā, novērojiet šo tipu un pievērsiet uzmanību, kas viņu nomainīs. Tad, pulksten astoņos vakarā paņemiet koferi, nokāpiet lejā un izsauciet taksometru.

Lai jūs aizved uz Praiori Grou 4, tas ir Hempstedē. Domāju, ka tas, kurš jūs šeit izseko, ari dosies turp.

Nonācis galā, izkāpiet no taksometra, ieejiet mājā un dodaties pa gaiteņiem uz izeju mājas otrā pusē. Šim tipam jums jāseko. Es viņu tur gaidīšu un centīšos aizturēt. Varbūt viņš ko pastāstīs.

Pēc tam jūs atgriezieties hotelī un gaidiet, līdz došu jums zīmi.

Viņš atviegloti nopūtās.

—   Laba ideja, viņš teica. Esmu ļoti pateicīgs par jūsu rūpēm.

Es pasmaidīju.

—    Par to nedomājiet. Man taču jāizpilda sava darbs, bet es nevaru uzrakstīt ziņojumu, pirms neesmu redzējis mis van Zeldenu un neuzzināšu, kas viņai padomā. Es iedrošinos apgalvot, ka mana kompānija ir ļoti satraukta par risku, kas saistīts ar dārglietām. Lūk, paskatieties, ja vēlaties, uz šo vizītkarti.

Es izvilku no kabatas kabatas portfeli. Tur atradās apdrošināšanas kompānijas „Ilionoisas Trests" vizītkarte. Es vairākus gadus atpakaļ to pievācu no kāda tipa, un tā bieži mani izglāba.

—   Ar to pietiek, — viņš sacīja, paraudzījies uz vizītkarti. — Es rīkošos tā, kā jūs man teicāt.

Es atkārtoju visu, ieskaitot sīkumus, kas viņam vakarā bija jāizdara. Tad devos mājās un piezvanīju Makfī.

Viņa nebija mājās. Es nogāju lejā, iekodu kādā Pikadilli laukuma pagrabiņā, tad iesēdos taksometrā, kas mani aizveda uz Grīnparka staciju, no turienes es ar metro aizbraucu līdz Naitbridžai. No turienes ar citu taksometru līdz Parkleinai. Tur no jauna samainīju taksometru un beidzot piebraucu pie mājas Nr.4 Praiori Grou.

Šeit bija Makfī mājoklis. Šķiet, man izdevās likt vaļā no Sigelas puišiem, kas varēja man sekot.

Sēžot pie galdiņa savā istabā, Makfī lika pasjansu un dzēra viskiju.

Jūsu zināšanai varu pastāstīt, ka viņš ir vidēja auguma, ar smalkiem sejas pantiem un smaida jebkuros apstākļos.

Viņš pastiepa man pudeli.

—   Kas jauns, Lemij?

—   Klausies, Mak, kaut kas ir gaidāms. No rīta Sigela man piezvanīja un teica, lai eju pie Mirandas. Es devos uz „Karltonu", kur viņa dzīvo, un tur no zīmītes, kuru viņa atstājusi savai istabenei, uzzināju, ka viņas nebūs vēl divas dienas. Tas mani samulsināja, jo Sigelam, man šķiet, to vajadzēja zināt.

Tad es izdarīju kādu lietu, ko man ļoti negribējās darīt — devos pie kāda Hallata. Pie Hallata mājas es pamanīju vienu tipu, kas bija līdzīgs gangsterim. Viņš vēroja šo namu. Hallats bija ļoti satriekts, ka Miranda nozudusi un viņš nezina, kur tā atrodas. Šim puisim ir izskats kā sunim, kas dzenas pakaļ savai astei.

Es viņam pastāstīju interesantu stāstu, uzdevu sevi par apdrošināšanas firmas aģentu. Viņš man noticēja. Es iedevu savu adresi un pārrunāju ar viņu nelielu kombināciju.

Viņam pie tevis jāierodas šovakar, apmēram pulksten pusdeviņos. Puisim, kas viņu izseko, jādodas viņam pakaļ. Tu astoņos divdesmit nokāp pirmajā stāvā. Hallats aizies caur gaiteni un izies pa sētas durvīm, pēc tam atgriezīsies mājās. Ja Hallata izsekotājs nāk aiz viņa pa gaiteni, aizturi viņu. Es būšu viņam aiz muguras. Mēs noķersim šo puisi un liksim viņam runāt, saprati? Ja viņš zina, kur ir Miranda, tad pastāstīs to mums. Vai saprati manu ideju?

Makfi pamāja.

—   Tu saberzīsi viņu miltos?

—   No tevis neko nevar noslēpt, prātvēder. Tādas nu ir tās lietas. Man ir priekšnojauta, ka vēl kāds iejaucas šajā kombinācijā, un es gribu zināt, kas.

—   Skaidrs, — teica Makfī.

Mēs iedzērām pa glāzei, un pēc tam es atgriezos mājās Džerminstrītā. Es atgūlos atpūsties, jo jutu, ka priekšā stāv saspringts vakars. Nogulēju lidz pulksten pieciem. Tad iedzēru tasīti angļu tējas, iegāju vannā un līdz septiņiem trīsdesmit lāpīju slinkumu.

Septiņos trīsdesmit paņēmu taksometru un teicu šoferim, lai brauc uz Strendu, iepriekš izmetot kādu līkumu. Pie Trafalgāras laukuma es samaksāju un devos tālāk kājām uz „Strend Čembersu".

Pēc piecdesmit metriem es apstājos un palūkojos apkārt.

Kā jau es gaidīju, atspiedies pret sienu, dežūrēja kāds tips. Es iekārtojos pie blakus durvīm un sāku gaidīt. Pulksten astoņos iznāca Hallats. Viņš savu lomu spēlēja lieliski. Viņam mugurā bija plats putekļu mētelis, rokā — koferis. Dažas sekundes viņš stāvēja uz ietves, gaidīdams taksometru. Tad iesēdās un aizbrauca.

Vīrs, kas atradās „sardzē", izsauca citu taksometru un aizbrauca Hallatam pakaļ, bet es trešajā mašīnā braucu aiz viņa. Hallats bija ļoti viltīgs. Viņš lika sevi vest caur visu Londonu, pirms izbrauca uz ceļa, kas ved uz Hemstedu. Tomēr, galu galā, bez ceturkšņa deviņos viņš apstājas pie Praiori Grou ceturtā nama. Otrā mašīna apstājas simts metru attālumā, bet mana vēl simts metrus tālāk. Hallats izkāpa no mašīnas un devās vajadzīgajā virzienā. Piebrauca otrā mašīna.

Es šoferim iedevu vienas sterliņu mārciņas naudaszīmi, šķērsoju ielu un gāju garām. Hallata izsekotājs viņam sekoja.

Viens lēciens, biju jau pie ieejas un uzmanīgi sekoju viņam.

Lieliski redzams, kā Hallats gāja pa koridoru un aizgāja pa dienesta izeju.

Sekotājs atradās gaiteņa vidū, iepretim liftam, kad parādījās Makfī.

—    Vienu mirklīti, mans draudziņ, — viņš teica puisim, — man tev kas jāsaka.

Praiori Grou ir ļoti klusa vieta. Šeit nekad nav neviena cilvēka.

Sajutis ko nelabu, puisis iebāza roku kabatā, bet pirms viņš paguva kaut ko izdarīt, es lecu viņam uz muguras un izsitu revolveri. Viņš pagriezās. Ar spēcīgu sitienu pa virsdeguni es viņu noliku gar zemi.

—   Klausies, mazais, es saciju, grūžot tam sānos viņa paša revolveri, — man stipri niez rokas, tāpēc iesaku tev veikli doties uz liftu un netrokšņot.

Mēs iekāpām liftā un devāmies pie Makfi. Mūsu gūsteknis bija jauns puisis, labi ģērbies, viņš izskatījās pēc klasiska mazā gangstera, kādu ir daudz jebkurā pilsētā.

Es viņam piedāvāju apsēsties un sāku:

—   Klausies, mazais, mums ir maz laika, nezaudēsim to velti. Tev uzdots sekot Hallatam „Strend Čembersā". Ko tas nozīmē? Kā labā tu strādā? Un kur atrodas Miranda van Zeldena?

Viņš smiedamies atbildēja:

—   Runā vien, man tas šķiet interesanti.

Makfī paskatījās uz mani.

—   Klausies, bērniņ, — es viņam teicu, — mēs negribam būt pret tevi nežēlīgi, iesaku atbildēt. Tu runāsi vai tev jāpalīdz?

Viņš no kabatas izvilka zobu bakstāmo un sāka tīrīt zobus.

—   Nesmīdiniet mani, — viņš atbildēja.

Es piegāju viņam klāt un iesitu starp acīm. Viņš nogāzās kopā ar krēslu, tad piecēlās un apsēdās galda otrā galā. Makfi šo operāciju atkārtoja. Puisis piecēlās un izspļāva divus vai trīs zobus. Es piegāju, vispirms apsēdināju viņu krēslā, tad pacēlu kopā ar krēslu gaisā un visu šo saini grūdu pret sienu. Krēsls salūza un puisis nokrita uz grīdas. Viņš viss bija vienās asinīs, un viņa izskats nebija īpaši kaujiniecisks.

Brīdī, kad viņš gribēja piecelties, Makfī tam iegāza pa zodu. Viņš atkal noslīdēja uz grīdas.

Es piegāju viņam klāt.

—   Nu, ko? Vai runāsi, vecīt? — es vaicāju. — Vai nāksies lietot kādu spēcīgāku līdzekli?

Viņš atspiedās pret sienu. Deguns viņam bija pārsists, bet viena acs aizpampuši.

Viņš taustīja savu žokli, lai pārliecinātos, cik zobi vēl atlikuši.

—   Labi, — viņš sacīja. — Es sapratu. Uzdodiet jautājumus.

—   Bravo, mazais, varbūt tu vispirms nedaudz iedzersi?

Mēs viņu iesēdinājām krēslā un ielējām viskiju. Tad apsēdāmies pie galda.

—   Nu, klāj vaļā, es sacīju.

Viņš iedzēra vēl vienu malku.

—   Es zinu ļoti maz, — viņš sacīja. — Mani salīga, lai pieskatu Hallatu. Saprotiet, patrons nebija pārliecināts par to, kas viņam zināms. Es strādāju Gojasam.

Es ar Makfi saskatījos.

—   Tātad Gojass iesaistījies spēlē? Bet kur ir Miranda van Zeldena?

Puisim bija problēmas ar degunu, un es viņam atdevu savu kabatlakatiņu.

Viņš turpināja:

—   Es skaidri nezinu, bet notiek lūk kas: Gojass ir saistīts ar Kastlinu, es domāju, viņš nolēmis, ka Miranda van Zeldena viegli var aizrauties ar šo spēli. Viņš kaut kur ar to ir iepazinies, un viņam radies iespaids, ka viņa ļoti spēj aizrauties, ka viņu pievelk iespējas gūt asas izjūtas azarta spēlē.

—   Kur ir tā vieta, kur spēle notiek?

—   Nezinu, — viņš atbildēja.

Makfī piegāja viņam klāt un pacēla roku.

—    Esmu pietiekoši dabūjis pa ādu, — ievaidējās puisis. — Es jums saku, ka to nezinu.

Es devu Makfi zīmi, lai puisi neaiztiek.

—   Bet tagad, manu skaistulīt, pasaki, kur atrodas Gojasa galvenā mītne? Saki, kur tu ar viņu satiecies? Kurp dodies pēc rīkojumiem?

Viņš nosauca adresi Beikerstrītas rajonā.

Mēs puisi sasējām un iemetām ogļu kambarī. Apsolīju, ka es vai Makfi šeit atgriezīsies pēc divām trim dienām, lai viņu no turienes izlaistu. Šim puisim tur, protams, klāsies diezgan skumji. Pēc tam mēs salējām glāzēs viskiju un saskandinājām.

—   Ko tagad darīsim? — jautāja Makfī.

—    Lai tas maksā ko maksādams, mums jāuzzina, kur atrodas Miranda. Esmu nolēmis mazliet pastaigāties pa Beikerstrītu. Varbūt tā viņus izdosies nedaudz iebaidīt. Paliec šeit vēl stundu, ja es tev neko nepaziņoju, dodies pie Hallata uz „Strend Čembersu". Saki viņam, ka strādā kopā ar mani, Džonu Maliganu, apdrošināšanas kompānijā „Ilionoisas Trests"; jūs abi gaidiet, līdz jums atsūtīšu kādu ziņu. Ceru, ka līdz pusnaktij piezvanīšu.

—   Bet kas būs ar to tipu, kas atrodas tur? — viņš vaicāja, norādīdams ogļu pagraba virzienā.

—    Iesaku tev par viņu nedomāt… Lai viņš tur paliek. Ja tu šeit atgriezīsies pēc dienas vai divām, tad varbūt atradīsi viņu „labā" stāvoklī. Pretējā gadījumā nāksies kaut ko izdomāt.

Kad satiksi Hallatu, neaizmirsti, ka mani sauc Džons Maligans un esmu no „Ilionoisas Tresta".

—   Bet zini, šai lietā iesaistījies šis zutis Gojass. Tas neko labu nesola.

—   Jā. Jau pietiekami pretīgi ir tas, ka nākas atbalstīt Sigelu, bet ja klāt pieliek arī Gojasu, tad tas ir tikpat jauki kā dzert tēju klaburčūsku kompānijā.

—   To tu pateici pareizi, — atbildēja Makfī.

Viņš padomāja, tad jautāja:

—    Saki man, Lemij, vai atceries laikus, kad mēs abi nolēmām visu pārtraukt un sākt Misūrī audzēt vistas? Tu atminies, tas bija taisni tad, kad Krimps pamanījās sacaurumot tev kāju?

—   Ak! Klusē! — es sacīju. — Vistu audzēšana! Ir gan liela lieta!

Bet braucot liftā, es nodomāju, ka varbūt Makfi arī nemaz īpaši nekļūdās, un veselībai daudz vairāk par labu nāktu vistu audzēšana Misūrī, nekā saiešanās ar šiem neliešiem.

Izgājis uz ielas, es nobalsoju taksometru un lūdzu, lai mani veikli aizved uz Beikerstrītu.

4. nodaļa . 1:0 sigelas labā

Atspiedies pret taksometra sēdekļa atzveltni, es domāju par Gojasu un centos atcerēties visu par šo lielībnieku.

Gojass ir absolūti neciešams tips. Jau tajos laikos, kad vīrieši patiešām vēl bija vīrieši, viņš vadīja bandu — laupīšana un vardarbība viņam šķita patīkamas nodarbošanās. Viņš bija iejaukts visās slepkavībās, kas toreiz notika. Pat Floids, kas piedalījās asinspirti Kanzassitijā, kad viena nelieša glābšanas dēļ, kurš turklāt vēl negribēja, lai viņu glābj, tika nonāvēti četri policisti, varēja pie viņš skoloties. Gojass kādu laiku bija saistīts ar Sigelu. Viņa „rekets" galvenokārt bija saistīts ar azarta spēlēm.

Viņam bija kuģis „Princese Kristabella", kas uzturējās lielu pilsētu piekrastē. Uz tā klāja noritēja tik liela mēroga spēle, ka miljonārs no turienes varēja atgriezties vienās apakšbiksēs. Spēles laikā notika blēdīšanās, bet tie, kuri, pateicoties neticamai veiksmei tomēr vinnēja un centās laimestu aiznest līdzi, nekad to nevarēja izdarīt. Naudu vai nu viņiem atņēma tieši uz klāja, vai viņus pārsvieda pār bortu un tiem nācās naudu atdot tikai tāpēc, lai viņus izzvejotu.

Atceros, reiz Sigela, runājot par kādu laupīšanu, teica Gojasam, ka gribētu izmantot viņa kuģi.

Ir vismaz skaidrs, ka puisis, kuru mēs notvērām, nav no Sigelas bandas. Viņš pārāk ātri sāka runāt, bet Sigelas cilvēks diez vai tik drīz ko pastāstītu. Vēl kāds apstāklis mani pārliecināja, ka Sigela un Gojass šajā lietā nav kompanjoni. Puisis, kas tagad guļ Makfi ogļu kambarī, teica, ka Gojass saistīts ar Kastlinu, bet Kastlins ir uzpērkams gangsteris, tips, kas strādā jebkuram…

Visbiežāk viņš strādā ar Gojasu, jo šo to saprot no slapjām lietām, bet Sigela nekad ar viņu nesaistītos un nestrādātu, jo pilnīgi viņam neuzticas.

No tā izriet, ka Gojass ir uzodis par Sigelas kombināciju un viņu apsteidzis, nolaupot Mirandu viņam deguna galā. Tas nozīmē, ka Sigela pieļāvis kļūdu. Es iedomājos, ko viņš var izdarīt ar šo Gojasa-Kastlina bandu, kad sapratīs, kas par lietu.

Bet Gojasam, šķiet, viss veicas labi. Viņš droši vien izsekoja Mirandu un kaut kādā veidā ar viņu iepazinās. Jāsaka, Gojass ir melnīgsnējs, laipns puisis, un prot apieties ar sievietēm. Viņš droši vien pastāstīja Mirandai par to „lielo" spēli, kas risinās uz viņa kuģa klāja, bet viņa uzķērās uz āķa kā suns, kas saodis gaļas gabalu.

Par to nav ko brīnīties, jo azarts viņu pievelk vairāk par visu pasaulē. Viņa pat ir ar mieru atstāt uz kuģa visu savu naudu. Jāatzīst, ka meitenei ir spēcīgs raksturs.

Šajā vietā manas pārdomas tika pārtrauktas, jo mēs iebraucām Beikerstrītā.

Es norēķinājos ar šoferi un devos uz to vietu, kur, kā jau jūs noprotiet, vajadzēja atrasties Gojasa rezidencei.

Drīz es atradu vajadzīgo namu, kura logos aiz aizkariem spīdēja gaisma.

Vienā no manām kabatām atradās mazs 20. kalibra revolveris, viena no tām spēļlietām, ar kuru ērti šaut mušas. Es katram gadījumam to paņēmu līdzi. Galvenais ierocis man ir 38. kalibra revolveris, kas atrodas bikšu aizmugures kabatā. Es izņēmu 20. no kabatas un ar speciālas ietaises palīdzību piestiprināju to savai cepurei zem oderes. Tas ir mans vecais triks, un ne reizi vien tas mani ir izglābis. Tādējādi revolveris atradās man uz galvas.

Es aizsmēķēju cigareti, uzkāpu pa kāpnēm un dažas reizes pieklauvēju pie durvīm.

Pēc dažām sekundēm durvis klusi atvērās, uz sliekšņa parādījās japānis. Es neviļus nodrebēju, kaut arī zināju, ka Gojasam vienmēr strādā japāņi.

—   Vai misters Gojass ir mājās? — es jautāju. — Man būtu ļoti nepieciešams steidzami ar viņu aprunāties.

Durvis atvērās plašāk.

—   Jūs gaidīt šeit. Es iešu uzzināt.

Kad viņš pagriezās, es iekrāvu viņam no mugurpuses starp ausi un galvaskausa pamatni, ļoti skaists sitiens ar labo roku, un noķēru viņu kritienā.

Pēc tam nosēdināju viņu pie sienas, aizvēru durvis un kāpu augšā. Tur es atvēru vēl vienas durvis un atrados gaiteni ar vairākām durvīm. Aiz vienām bija dzirdamas balsis un glāžu šķindoņa.

Es steidzīgi piegāju, pavēru durvis, pabāzu galvu, aplūkoju istabu un iegāju iekšā.

Pie galda sēdēja četri puiši un azartiski spēlēja pokeru. Istabas stūrī Kastlina draudzene Lotija Friča, uzlikusi kājas uz galda, lasija avīzi. Man radās sajūta, ka ar adreses izvēli neesmu kļūdījies.

—   Nu, puiši, kā veicas?

Es izņēmu no kabatas 38. un turēju to tā, lai viņi redzētu ieroci. Viņi nekustējās un rokas turēja uz galda, kā tas amerikāņiem parasts.

—    Labvakar, Lotij. Kā klājas Kastlinam? Paklausieties, drosminieki, nav jēgas nervozēt un uztraukties, darbosimies kopā. Negribu jums laupīt laiku un veltīgi tērēt savējo. Sniedziet man nelielu informāciju un variet mierīgi atgriezties pie savas patīkamās nodarbošanās. Tātad, kur ir Gojass?

Tips, kas sēdēja pret durvīm, — pamatīga auguma puisis ar taukainiem matiem, iesmējās un teica:

—    Vai tu re! Tas taču ir Lemijs Košens, goda vārds! Negaidīju gan tevi šeit ieraudzīt, un turklāt vēl ar šaujamo! Saki lūdzu, vai tu netaisies sākt šaudīties?

—   Paklausieties, puiši, — es teicu, saldi smaidot, — jūs mani pazīstat pietiekoši labi, lai saprastu, ka neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Tātad, pietiek pļāpāt. Kur ir Gojass?

—    Šeit viņa nav, vai ne, puiši? Ja mēs arī zinātu, kur viņš atrodas, tad pacenstos to aizmirst. Bet, Lemij, es domāju, ka tu atrodies Misūrī un nodarbojies ar alkohola biznesu.

—    Aizveries, — es viņam atbildēju, — gana jokots. Ja neteiksi, kur ir Gojass, es cauršaušu tavu degunu!

Iejaucās meitene:

—    Nolādēts! Kāpēc slēpt? Ja viņš grib zināt, kur ir Gojass, vajag to šim nelietim pateikt! Gojass ir pietiekoši pieaudzis, lai tiktu galā ar viņu pats. Ko tu, Lemij, meklē? Vai gribi bāzt savu degunu kādā kombinācijā? Ja tā, tad tu esi sajaucis adreses!

—    Pietiek, Lotij! Neesmu nekad bijis tik nopietns, kā tagad. Kur ir Gojass?

Viņa piecēlās.

—   Man ir viņa adrese. Viņš ir kaut kur ārpus pilsētas.

Viņa no galda paņēma mazu melna zīda somiņu un to atvēra. Droši vien viņa no turienes gribēja izņemt papīru, uz kura rakstīta adrese. Bet tad es uzzināju vēl kaut ko. Uzzināju, ka mani viegli aptīt ap pirkstu, jo šai dāmai somā bija pistole un viņa izšāva, to neizņemot no somas. Man šķita, ka labā rokā ietriecās nokaitēta dzelzs. Mana pistole izkrita no rokas, šie četri nelieši metās man virsū kā zvēri un ņēmās apstrādāt. Kad viņi beidza, es neviļus atcerējos komunistu demonstrāciju Ņujorkā, kurai metās virsū satracināti policisti. Tas, ko ar mani izdarīja šie tipi, ir grūti aprakstāms.

Beigās viņi mani sasēja ar virvi un pieslēja pie sienas.

Puisis ar taukainajiem matiem izgrieza uz āru manas kabatas, un es sevi varēju tikai apsveikt, ka tos desmit tūkstošus dolāru atstāju mājās. Man bija tūkstoš dolāru, un tos viņš man atņēma. Tad atkāpās un sāka mani aplūkot.

—    Nu, švīt, — viņš pasmīnēja, — ko tu tagad teiksi? Amizanti, ka slavenais gangsteris Lemijs Košens iekrita kā pienapuika. Saki, kāpēc tu bāz savu garo degunu svešās darīšanās?

Lotija apgāja apkārt un pienāca pie manis. Paskatījusies uz mani, viņa iesmējās.

—   Nu ko, aunapiere? Vai patiešām tu nezini, ka arī sievietes dažkārt nēsā ieroci? Lūk, saņem vēl ari no manis par piemiņu!

Viņa nedaudz atkāpās un iespēra ar kāju man pa seju, bet viņas papēdīši nodara velnišķas sāpes. Man šķita, ka nav vietas, no kuras man netecētu asinis, bet sāpes labajā rokā lika man drebēt.

—    Ļoti labi, slaisti, — es sacīju. — Tikai neiedomājieties, ka tāds fazāns kā Gojass spēj konkurēt ar tādu vali kā Sigela. Variet iedomāties, kas notiks, kad Sigela uzzinās, kas te notika?

Lotija bija sašutusi.

—    Nerunā muļķības! Sākot no šodienas, mūs neviens vairs nesatiks! Sigelam tas neizdosies labāk par citiem. Šajā pilsētā mūs vairs nebūs.

Es jutu, ka zaudēju samaņu. Mani atslēja pret sienu, un es centos ieņemt pēc iespējas ērtāku stāvokli. Rokas man bija sasietas uz muguras, un sāpes labajā rokā nesagādāja patīkamas sajūtas. Tomēr man šķita, ka lode no Lotijas pistoles izgāja cauri dažus centimetrus virs plaukstas pamata un kaulu nav skārusi.

Tā bija liela veiksme.

Viņa ķērās klāt avīzei, uzmanīgi pētot kādu rakstu, bet četri puiši mierīgi turpināja iesākto pokera partiju un dzēra viskiju.

Kaut kur blakustelpā pulkstenis nosita desmit reizes. Es iekšēji nolādēju savu muļķību — viens ielīdu šajā rīkļurāvēju midzenī un kā auns ļāvu sevi aptīt ap pirkstu šai Lotijai.

Pagāja stunda.

Puisis ar taukainajiem matiem, kas pārējos bija apspēlējis, iebāza kabatā naudu un smiedamies sacīja:

—   Draugi, pienācis laiks zust miglā! Lotij, ko itiēs darīsim ar šo rīkļurāvēju?

Viņš skatījās uz mani. Es aizvēru acis un tēloju, ka tūlīt tūlīt zaudēšu samaņu.

—   Par viņu neuztraucies. Hirka un es viņu aizvedīsim. Gojass pēc tam pats nodarbosies ar viņu.

Viņa iegāja citā istabā. Puiši savāca savas mantas un aizgāja, bet japānis, kuru sauca Hirka, sāka visu novākt. Mana cepure atradās zem galda.

Kāda veiksme!

Tā nokrita labā vietā tobrid, kad šie nelieši man metās virsū. Tur ir revolveris, ja man izdosies atsiet rokas, dabūs redzēt velnu.

—    Klausies, tu, dzeltenais izdzimteni bikšturos, — es vērsos pie japāņa. — Ja tu mani neklausīsi, tad kādu dienu es tevi noķeršu un tā apstrādāšu, ka tu par to vairs nevienam nevarēsi pastāstīt!

—   Nesmīdiniet mani! — viņš jautri atbildēja.

Ienāca Lotija.

—    Klausies, meitenīt, — es žēlabaini sacīju, — vai tev manis nemaz nav žēl? Tu taču labi zini, ka esi ielaidusi „dražē" manā labajā rokā! Asinis no tās tek kā no Versaļas strūklakas. Tu varētu roku apsaitēt, ja negribi, lai es nosprāgstu!

—    Es ar labpatiku šai vietai pieliktu sakarsētu dzelzs gabalu, mans mīļais, — viņa sacīja. — Bet varbūt tev arī ir taisnība… — Viņa atvēra somiņu un izņēma revolveri.

—   Klausies, Hirka, atsien viņam rokas, viņš nav spējīgs pakustēties, un apsien viņa brūci ar salveti vai ko citu, kas gadīsies pa rokai, citādi viņš nosmērēs manu paklāju. Tikai esi uzmanīgs.

Lemij, pie vismazākās kustības es tevi sacaurumošu. Tu taču zini, ka šauju labi!

—   Nu, protams, tev nav ko baidīties!

Japānis aizgāja. Tad atgriezās ar salveti un saiti. Viņš pārgrieza auklu, es pakustināju roku un sāku to aplūkot. Kā jau es domāju, Lotija bija cauršāvusi manu roku. Lode otrā pusē bija iznākusi laukā. Japānis pārgrieza manas žaketes piedurkni, izmazgāja brūci, no abām pusēm uzlika pa tamponam un ievainojumu apsaitēja. Man šķita, ka roka kļūst kā no koka. Japānis, atceroties saņemto sitienu, apgājās ar mani ne pārāk laipni.

Es atgāžos pret sienu, aizvēru acis un pamazām sāku slīdēt lejup.

Stāvot otrā pusē galdam, Lotija mani vēroja, turēdama rokā revolveri.

—    Nu tā, švīt, — viņa sacīja, — tas, šķiet, tev ne visai patīk? Es domāju, tu zaudēsi samaņu.

Es ievaidējos.

—   Man ir tik slikti, — es šļupstēju.

To sakot, ar sasietām kājām uzlēcu japānim un ar galvu iebadīju viņam gurnos.

Viņš man uzgāzās tieši tajā brīdī, kad Lotija izšāva.

Japānis vaidēja. Viņš saņēma man domāto lodi. Brīdī, kad Lotija apjukusi šāva kur pagadās, es paslīdēju zem galda. Cepure bija blakām, bet piecdesmit centimetru attālumā redzēju Lotijas kājas. Es tās saķēru aiz potītēm un vilku pie sevis. Viņa krita, es ķēru roku, kurā bija ierocis un stingri to saspiedu. Pistole nokrita uz grīdas.

Es atskatījos un redzēju: japānim ir slikti. Viņš, guļot uz sāniem, nepārstāja klepot. Laikam Lotijas lode trāpīja viņam plaušā.

Es no jauna pievērsos Lotijai. Pavilku viņu zem galda, uzliku virsū savas sasietās kājas, lai viņa nevarētu kustēties, paķēru savu cepuri un izvilku no tās revolveri.

—   Bet tagad, mana mazā, atsien man kājas, pasteidzies!

Viņa prata strādāt. Pēc nepilnām divām minūtēm es jau stāvēju blakus galdiņam un gatavoju viskija porciju.

Japānis turpināja klepot, bet Lotija otrā istabas galā smēķēja cigareti. Situācija viņai acīmredzot nepatika.

—   Nu, mazā, ko tu tagad teiksi?

Viņa atbildēja bez kautrēšanās, pateica arī, ko domā par mani, manu tēvu, māti un kas sagaida manus pēcnācējus.

Esmu dzirdējis daudz, bet viņa ar panākumiem spētu pārspēt visus. Es pārtraucu šos vārdu plūdus — iesviedu viņai ar spilvenu. Rezultātā Lotija nogāzās no krēsla.

Viņa piecēlās un atkārtoja:

—   Ko tagad darīsim?

—   Par to tu galvu nelauzi, māsiņ. Ceļojumu mēs turpināsim kopā, bet vispirms jāpalūko, kas ir ar to puisi.

Mēs apskatījām japāni. Lode, man šķiet, bija iestrēgusi plaušā. Viņa to pārsēja un atbalstīja pret sienu.

—   Kur ir mašīna, Lotij?

—   Garāžā, blakus mājai.

—    Labi. Tagad mēs tā ietīstīsim šo puisi, lai viņš nevarētu pakustēties. Tad sēdīsimies automašīnā, un es tev neieteiktu pa ceļam izstrādāt kādus jociņus.

Sasējuši japāni, mēs nokāpām lejā. Garāža atradās blakus, bet tajā stāvēja lieliska mašīna. Es liku Lotijai mašīnu izbraukt no garāžas un apturēt pie ieejas. Pēc tam mēs atkal uzkāpām augšā.

—    Bet tagad, mcitiņ, labi iegaumē: nevar būt ne runas par to, ka ļaušu Gojasam un tavam draudziņam Kastlinam apstrādāt Mirandu. Starp citu, kur viņa atrodas?

Viņa paskatījās uz mani un iesmējās.

—   Ņem un uzvelc savu burvīgo cepuri un brauksim divatā vizināties.

Es viņu pavadīju uz otru istabu un pagaidīju, kamēr viņa uzvilka cepuri un nopūderēja degunu.

Tad mēs nokāpām lejā.

Es aizslēdzu durvis un nosēdināju viņu pie stūres, bet pats apsēdos aizmugures sēdeklī.

—   Mēs brauksim uz Maitbridžu, — es sacīju. — Aiziet!

—    Labi, Lemij, — viņa atbildēja, — tikai atceries to, ka kādu dienu Kastlins ķersies tev klāt, un kādu jauku lietu es apsolu: tevi iesēdinās vannā ar parafīnu, un es ar baudu to aizdedzināšu!

Pēc kādām trīsdesmit minūtēm mašīna aapstājās pie mājas Maitbridžā, kurp mani bija atvedusi Konija. Iekšēji es lūdzu Dievu, lai Konija tiešām šeit dzīvotu. Pretējā gadījumā ar mani ir cauri.

Līdzko mēs atbraucām, es iebāzu labajā kabatā revolveri un palūdzu viņu izkāpt no mašīnas.

—    Ej pa priekšu, manu skaistulīt, un nemēģini mukt, jo brīdinu — var notikt nelaimes gadījums.

Mēs iekāpām liftā un uzbraucām augšā. Es pieklauvēju pie durvīm un, variet ticēt, mana sirds bailēs pamira, līdz Konija atvēra durvis.

Viņai mugurā bija tāds mājas tērps, ka pat karaliene, salīdzinot ar viņu, izskatītos pēc apkopējas.

—   Tas tik ir ko vērts… — viņa izdvesa. — Saki lūdzu, ko tas viss nozīmē?

—   Klausies, Konstance, — es sacīju, — mēs pie tevis esam atnākuši, lai draudzīgi parunātos. Vai redzi šo lelli? Es tevi lūdzu, nenolaid no viņas ne acu. Viņa strādā kopā ar Kastlinu un Gojasu, tie ir nolaupījuši Mirandu…

—   Tas tik ir ko vērts! Tas ir piparotāk kā spēlēt zirdziņus. Es labprāt ar to nodarbošos, — teica Konija.

—   Nāc iekšā, mazā.

Viņa sagrāba Lotiju aiz deguna, ievilka istabā, pēc tam iespēra ar kāju tā, ka viņa aizlidoja pie pretējās sienas, atsitās pret to un savu „ceļojumu" beidza uz paklāja.

Variet man ticēt, viņas izskats nebija visai pievilcīgs.

—   Bet saki, Konij, — es vaicāju, — ko šajā lietā dara Gojass?

—    Viss, Lemij, ir ļoti vienkārši. Sākotnēji Gojass šajā nolaupīšanas lietā bija kopā ar mums. Mums bija nepieciešama viņa jahta. Bet vēlāk viņš sāka strīdēties par naudu, un Sigela sadarbību pārtrauca. Tagad viņš mēģināja šo lietu paveikt pats, tas arī viss!

—    Viņš ir ne tikai mēģinājis Mirandu nolaupīt, bet to jau izdarījis. Man tagad ir skaidrs, kā tas noticis. Gojass iepazinās ar Mirandu, apsolīja, ka viņa gūs kolosālu baudījumu uz viņa jahtas — kazino, un aizveda turp meiteni.

Ja mēs kaut ko nemēģināsim darīt, tad meiteni nekad vairs neredzēsim.

Konstancc piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tev taisnība. Kur atrodas šis kuģis un kur Gojass?

—   Pavaicā viņai.

Bet viņa nevēlējās runāt.

Es pagrūdu pie malas Lotiju, kas sēdēja uz krēsla un tīrīja savus sānus.

Viņa izskatījās gluži kā velna pamāte.

—   Ej, nu, ej? Viņa negrib runāt! Jūs tikai paskatieties uz viņu!

Konija piegāja pie Lotijas.

—   Klausies, mazā, — viņa sacīja, — tu runāsi un tūlīt pat. Atnāc pie manis uz brīdi. — Viņa sagrāba Lotiju aiz kakla ādas un aizvilka sev līdzi. Vispirms viņa ar negaidītu kājas spērienu nogāza Lotiju uz grīdas, tad ķērās pie darba.

Konija ir slaida un spēcīga meitene. To, ko viņa izdarīja ar Lotiju, ir grūti aprakstīt dažās rindās. Beigās viņa to aizvilka uz otru istabu.

No kastes, kas stāvēja uz galda, paņēmu cigareti un aizsmēķēju. Manā labā roka sāka tirpt arvien vairāk. Es gandrīz to vairs nejutu. Tas nebija nekas iepriecinošs.

Dzirdot no blakus istabas apslāpētu kliedzienu, es secināju, ka Konija apstrādā Lotiju, uzlikusi tai uz galvas spilvenu, lai netraucētu kaimiņus.

Es biju uzminējis. Pēc divām minūtēm Konija parādījās durvīs. Viņai bija tāds izskats kā kaķim, kas tikko notiesājis kanārijputniņu. Bija dzirdama Lotijas raudāšana.

—   Viss kārtībā, Lemij. Viņa sāka runāt. Gojass savu kuģi noenkurojis trīs jūdzes no krasta, līdzās Mersi salai.

Mums nav ko uztraukties, jo kuģis pacels enkuru tikai rīt no rīta pulksten sešos.

Mums laika ir pietiekoši.

—   Mums nekā nav, — es atbildēju.

Konija ar acu kaktiņu vēroja Lotiju, tad ienāca salonā, un aizvēra durvis.

—    Par viņu neuztraucies. Pēc tam, kad es ar viņu paspēlējos, viņa nav spējīga pakustināt pat savu mazo pirkstiņu. Tā, ko mēs tagad darīsim? Vajag brīdināt Sigelu.

Tas man nebija pa prātam.

—   Atmet šo domu, Konij. Es pazīstu Kastlina — Gojasa bandu. Tāds nieks vien ir. Es gribu pats veikt glābšanas operāciju. Vari iedomāties, kādu iespaidu tas atstās uz Mirandu, ja operācija izdosies?! Es būšu zilacains princis un varēšu ar viņu darīt visu, ko vēlos.

Konija pamāja.

—   Lemij, tev taisnība.

Viņa uzmanīgi uz mani paskatījās.

—  Saki, vai tu viņai neesi pārāk pieķēries? Tu zini, ka viņa ir bīstama?

—    Tu mani satriec, Konij. Tu taču lieliski zini, ka pakaļ brunčiem neskraidu. Miranda ir ļoti glīta, bet nepavisam nav tāda kā tu, vai ne, lellīt?

Es viņu piespiedu sev klāt.

—   Labi, Lemij, met mieru, mums jāstrādā.

—   Kam tu to saki! Bet pirmais, kas jādara, — ir jāsadakterē mana roka. Man šķiet, it kā tai galā piekārts liels smagums.

Konija nekavējoties ķērās pie darba. Viņa ieskrēja otrā istabā un paskatījās uz Lotiju. Lai būtu pilnīga droša, viņa piesēja to ar salvetēm pie gultas kājām. Šķiet, es nekad vēl nebiju redzējis neko komiskāku kā Lotiju Friču šobrīd.

Tas bija turku pirts pastāvīgā apmeklētāja sapnis.

—   Nu lūk, — teica Konija, — tagad es aizskriešu pēc pārsienamiem materiāliem tavai rokai. Es drīz atgriezīšos.

—   Atdzen tikai mašīnu, jo mums nāksies braukt uz Mersi salu, un jo drīzāk, jo labāk.

Viņa aizgāja. Es pagaidīju, līdz dzirdēju kā lifts laižas lejup. Tad telefongrāmatā atradu „Strend Čembersas" telefonu un piezvanīju Hallatam. Zvanot es lūdzu Dievu, lai Sigela nebūtu paspējis viņu jau šovakar novākt, jo tas varēja būt ļoti bēdīgi arī Makfī.

Beidzot Hallats atbildēja, un es lūdzu viņu iedot klausuli Makfi. Sīki aprakstīju viņam situāciju un teicu, lai viņi abi nekavējoties dodas uz Mersi salu, kur atrodas „Princese Kristabella" — Gojasa jahta, un gaida mani tur.

—   Skaidrs, — atbildēja Makfi, uzmanīgi mani uzklausījis.

Es paskatījos pulkstenī.

Bija bez ceturkšņa divpadsmit.

—    Klausies, Mak, drīz jau pusnakts. Tā vieta atrodas apmēram sešdesmit jūdzes no šejienes. Mēs steigsimies, tāpēc uzskati, ka man nepieciešama stunda. Paliec sveiks.

—   Norunāts, draudziņ. Tātad pēc stundas.

Es noliku klausuli un aizsmēķēju kārtējo cigareti. Pēc piecām minūtēm atgriezās burvīgā meitene Konija. Viņai bija ļoti labs augums un garas rokas ar smalkiem pirkstiem. Kamēr viņa apkopa manu brūci, es ieelpoju viņas smaržu patīkamo aromātu. Viņa ļoti rūpīgi iztīrīja manu brūci un labi to pārsēja.

—   Kārtībā, Lemij. Tu esi vīrišķīgs.

—   Kāda tam nozīme. Neviens to nenovērtē.

Viņa pasmaidīja.

—   Es tam, Lemij, neticu. — Viņa mani noskūpstīja, un veselu minūti visa pasaule griezās man riņķī. Man neizprotamu iemeslu dēļ es atkal sāku sapņot par vistu audzēšanu Misūrī. Tad atkal atguvos.

—   Nu, gājuši, Konij, jāsāk kustēties. Diemžēl man tevi jāņem līdzi, jo tev būs jāvada mašīna.

—   Tā tikai vēl trūka, lai tu mani neņemtu līdzi! Vajag taču sameklēt Mirandu. Vari iedomāties Sigelas dusmas, kad viņš uzzinās, kas noticis? Par ko gan viņi domāja: Gojass un kompānija?!

Viņa aizgāja pēc manas cepures un pēdējo reizi uzmeta skatienu Lotijai. Šī meitene bija tik rūpīgi apstrādāta, ka nespēja pat izdvest ne mazāko skaņu.

—   Es drīz atgriezīšos pie tevis, — sacīja Konija, — tad pateikšu, ko ar tevi taisos darīt tālāk. Lai tev nebūtu garlaicīgi, padomā par to.

Mēs nobraucām lejā ar liftu. Mašīna mūs gaidīja ārpusē. Iesēdāmies, un Konija nospieda gāzes pedāli.

Kad sākām braukt, viņa no mašīnas durvju kabatas izvilka smagu revolveri.

—    Lūk, paņem ar ko aizstāvēties, Lemij. Man ir sajūta, ka tas tev šovakar noderēs.

Viņai bija taisnība!

5. nodaļa . mersi salas skumjās melodijas

Konstance prata vadīt mašīnu. Spidometra šautriņa noslīdēja zem sešdesmit jūdžu atzīmes tikai tad, kad tuvumā bija policisti. Mēs izbraucām cauri Londonai un drīz nokļuvām Stratfordā. Pulkstens bija pusviens, es lauzīju galvu, kā tikt vaļā no šīs meičas, jo nebiju ne mazākā mērā ieinteresēts kopā ar viņu doties uz tikšanos ar Makfi un Hallatu, kas gaidīja mani kaut kur Mersi salas rajonā.

Koniju piemānīt nebija viegli, viņa nav no tām, kas ļaus vazāt sevi aiz deguna.

Varu apgalvot, ka puisis, kas to mēģinās darīt, pamatīgi riskēs.

Neraugoties uz to, es pa ceļam uz salu cerēju tā vai citādi no viņas atbrīvoties.

No kabatas mašīnas durvīs rēgojās ārā karte, ko bija izdevis kāds automobiļu klubs. Tur bija arī elektriskais lukturis. Ar tā palīdzību es sāku aplūkot karti, izliekoties, ka rēķinu attālumu, bet patiesībā gribēju atrast kādu automašīnu darbnīcu. Beidzot man vienu izdevās sameklēt. Tā bija ne visai tālu.

—   Saki, Konij, — es vaicāju, — vai nevēlies uz kādu minūti apstāties? Aizmugurē dzirdams kaut kāds neizprotams troksnis, un man tas nepatik. Šķiet, kaut kas atgadījies ar kreiso riteni. Tas var izraisīt nelaimes gadījumu, tāpēc apturi savu ekipāžu, bet es izkāpšu un paskatīšos, kas noticis.

Tas bija vecs triks, kas jau ne reizi vien mani izglāba.

Vestes kabatā man vienmēr atradās veca žilete, kas derēja, lai apgrieztu cigārus, kā arī citām vajadzībām. Es izkāpu no mašīnas, apgāju tai apkārt un iedūru žileti kreisās aizmugurējās riepas apvalkā.

Es atstāju žileti tur, jo nospriedu, ka pēc kāda duča pagriezienu manai sistēmai jānostrādā, un riepa būs pušu. Pēc minūtes es jau sēdēju savā vietā un sacīju, ka viss kārtībā.

Mašīna traucas. Mēs nobraucām vēl apmēram trīs jūdzes. Konija brauca ar ātrumu 50 jūdzes stundā, kad riepa sāka nolaist gaisu. Mašīna iztaisīja lielisku zig-zagu.

Tikai pateicoties manas draudzenes augstajai meistarībai, mēs netradāmies grāvī.

Es izkāpu un aplūkoju riepu.

—   Nu, teicami nostrādāts. Ak, šīs sievietes! Kā var neiedomāties paņemt līdzi rezerves riteni!

Viņa sarauca pieri.

—   Tā ir mana vaina. Es pārdūru rezerves riteni un nodevu darbnīcā apmainīt riepu.

—   Jā, tas mums rada problēmas. Ar tādu mašīnu braukt nevar. Paliec šeit, bet es iešu un pameklēšu, vai tuvumā nav kāda darbnīca. Paņēmis ceļvedi, es viņai teicu, ka tā atrodas divas jūdzes no mums.

Mana roka velnišķīgi sāpēja.

Darbnīcā varēja iznomāt „ševroletu".

Es paņēmu mašīnu un uzrakstīju Konijai zīmīti. Tajā apgalvoju, ka ir jau par vēlu, un man nekavējoties jābrauc uz salu, bet pie viņas sūtu strādnieku, lai tas nomaina riteni.

Viņa darītu labi, ja man sekotu. Satiksimies salai tuvākajā stacijā. Man vairāk nekas neienāca prātā.

So zīmīti un vienu sterliņu mārciņu iedevu darbnīcas strādniekam un teicu, lai viņš saved kārtībā Konijas mašīnu. Tad devos tālāk. Varu derēt, ka vēl neviens šajā valstī mašīnu tā nav vadījis, kā es šo „ševroletu".

Es piebraucu pie Mersi salas bez ceturkšņa divos.

Patiesībā Mersi īsti nemaz nav sala. No trim pusēm to aptver jūra, bet no ceturtās neliels līcis, pār kuru uzbūvēts tilts. Tā ir vientuļa, tumša un mitra vieta.

Es turpināju virzīties uz tiltu, kur sastapu kaut kādu tipu. Es vaicāju, kur šeit ir mols vai kuģu piestātne, un viņš man norādīja virzienu.

Pabraucu vēl mazliet, atstāju mašīnu pie kaut kādas sētas, kas slējās gar ceļu.

Tad kājām devos uz piestātni.

Tā līdzinājās platformai, kas būvēta uz pāļiem. Vieta pilnīgi neapdzīvota. Es uzmanīgi lūkojos apkārt, bet nekur nesaskatīju pat Makfi un Hallata pēdas. Iedomājos, vai tikai ar viņiem nav kas atgadījies.

Bet varbūt Makfi nolēmis, ka viņš nokavējis un uz savu galvu devies aplūkot „Princeses Kristabellas" klāju?

Paskatījos pa labi un pa kreisi, bet neviena neredzēju. Netālu mirdzēja kuģa ugunis, es nospriedu, ka tā ir Gojasa jahta. Es pagriezos un gāju pa šauru celiņu, kas veda uz galveno ceļu, pa kuru atbraucu.

Nedaudz tālāk, kreisajā pusē ieraudzīju apgaismotu logu. Tur atradās kaut kas līdzīgs zvejnieku būdai. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks un pīpēja pīpi.

—   Sveicināts, draugs, — es viņu uzrunāju. — Šobrīd nav pārāk labi laika apstākļi, vai ne? Vai jūs gadījumā šeit neesat saticis divus vīriešus? Mums bija jāsatiekas kuģu piestātnē.

Virs turpināja pīpēt vēl vismaz pus minūti, pirms nolēma atbildēt. Viņš laikam ir no tiem, par kuriem raksta, ka viņi lēni apdomā, ko sacīt, jo baidās runāt pārāk ātri. Beidzot viņš atbildēja:

—   Jā, es šeit divus redzēju. Man likās, viņi jūs meklēja. Pēc tam viņi nosprieda, ka varbūt jūs neatbrauksiet, varbūt jums ceļā ir gadījušās kādas nepatikšanas.

—   Lieliski, — es sacīju un iedevu viņam desmit šiliņus. — Uz kuru pusi viņu aizgāja?

—    Viņi devās uz kuģi, kas stāv, lūk, tur. Bet laivu viņi izīrēja no Džima Kardjū.

—   Kad tas bija?

—   O! Pirms minūtēm divdesmit vai pusstundas. Es precīzi nevaru pateikt.

—   Vai šeit vēl kādam ir laiva? Vienalga kāda, lai tikai varētu nokļūt līdz jahtai.

Viņš pakratīja galvu.

—    Šajā apvidū tikai Kardjū ir motorlaiva, un viņš bija ļoti dusmīgs, jo viņi to negribēja ņemt līdzi. Toties viņš tiem noplēsa krietnu naudu. Tagad jūs neatradīsiet nevienu, kas jūs aizvestu turp ar airu laivu, jo ir pārāk spēcīgs paisums. Turp aizpeldēt nav iespējams.

—   Paldies, jūs izdarījāt man lielu pakalpojumu. — Es novēlēju viņam labu nakti un atgriezos piestātnē.

Pagaidām nevarēju iedomāties, ko iesākt, bet, ņemot vērā radušos situāciju, bija bezjēdzīgi palikt arī šeit.

Es devos uz to pusi, kur atstāju savu mašīnu, nogāju aptuveni simts metrus, kad izdzirdu motora troksni. Man negaidot prātā ienāca doma: varbūt tie četri gangsteri, kas kopā ar Lotiju bija Beikerstrītā, aizbrauca tik agri tāpēc, lai uz „Princesi Kristabellu" nogādātu kaut kādus materiālus vai produktus? Iespējams, ka tie ir viņi!

Es nostājos dzīvžoga ēnā un vēroju ceļu. Pēc dažam sekundēm parādījās furgons. Apsveicu sevi ar to, ka esmu uzminējis. Desmittonīgajā mašīnā bija ielādētas kastes ar produktiem. Pašā augšā brezents bija nedaudz pacelts un es ieraudzīju viskija kasti. Pie stūres sēdēja tips ar taukainajiem matiem, blakus viņam divi pārējie, ceturtais, droši vien, atradās kaut kur kravas kastē.

Furgons pabrauca man garām, bet tā vietā, lai dotos uz piestātni, tas nogriezās pa labi, pie zvejnieku būdas, kur es tikko biju.

Furgons apstājās. Es klusām piezagos tam klāt un sadzirdēju daudzus izsaucienus, no kuriem man kļuva skaidrs, ak šoferis kļūdījies, iebraucis nepareizi, un nāksies no turienes izkļūt atpakaļgaitā, lai nokļūtu piestātnē. Ceļš šeit ir ļoti šaurs, tā ka var izbraukt tikai viena mašīna.

Kamēr šoferis manevrēja ar savu furgonu, es klusām atgriezos atpakaļ, iesēdos mašīnā un aizbraucu līdz mazajam celiņam, kas veda uz piestātni. Atbraucis es savu mašīnu apturēju ceļa vidū. Pēc tam veikli izkāpu un noslēpos aiz tās.

Drīz parādījās furgons un apstājās trīs metrus no mašīnas. Vadītājs izbāza galvu pa logu un pie visiem svētajiem lūdza drīzāk novākt mašīnu, jo man pašam jāsaprot, ka esmu aizšķērsojis viņiem ceļu uz piestātni.

Es neko neatbildēju, tikai slēpos aiz mašīnas. Pēč sekundes es dzirdēju, kā viņi visi izkāpa. Tos apspīdēja manas mašīnas ugunis. Viņi nostājās ap mašīnu. Es viņus gaidīju, turot pirkstu uz „Lugera" nolaižamās skavas.

—   Rokas augšā! — es viņiem piedāvāju. — Kā klājas? Jūs necerējāt mani redzēt atkal, vai ne?

Tips ar taukainajiem matiem neizskatījās pārāk apmierināts.

—   Riebīgais lops! — viņš lamājās. — Šķiet, tev izdevies atbrīvoties?

—    Un kā vēl! — es atbildēju. — Starp citu, sakiet lūdzu, kas gan man traucē jūs pa vienam nošaut un jūsu līķus iemest ūdenī? Nostājieties ar muguru pret mani mašīnas priekšā un nekustieties!

Viņi nostājās ar paceltām rokām. Man jāsaka, tā ir liela veiksme, ka Mersi sala ir tik nomaļa, neviens šeit nestaigā, citādi būtu sanācis lielisks cirks.

Es viņus pārmeklēju. Ieroči bija visiem, un es tos sametu kaudzē sev aiz muguras. Konfiscēju arī tūkstots dolārus, kurus man zirgu stallī Beikerstrītā atņēma puisis ar taukainajiem matiem, kā arī četrsimt dolārus, kurus viņš vinnēja pokera spēlē. Nav nekas slikts, ja es sev pasniegšu nelielu dāvanu. Dabiski, ka šis tips bija ne tikai neapmierināts, bet pat lamāja mani nelāgiem vārdiem.

Tad es sadusmojos. Trijiem ar revolvera spalu iedevu pa galvu, viņi novēlās zemē. Vienu es atstāju dzīvu un veselu un sacīju viņam:

—   Klausies, nelieti, esmu labs cilvēks un nevēlos redzēt, ka mirsti ātrāk par tev nolemto laiku. Iemet šos puišus furgonā un dodies atpakaļ uz Londonu. Neiesaku pa ceļam kaut kur aizkavēties, jo, ja tevi kaut kur satikšu, tad tev klāsies plāni. Vācies un neapstājies, kamēr nebūsi nonācis Čeringkrosā.

Viņam bija ļoti izbiedēts izskats, tāpēc tam nevajadzētu sagādāt man lielas nepatikšanas.

Puisis ielādēja trīs pārējos furgonā, es aizvācu savu mašīnu, un viņš atpakaļgaitā izbrauca uz lielā ceļa.

—   Pagaidi, dēliņ, — es viņam sacīju, — pagaidi vēl mirkli, pirms dodies ceļā. Pēc piecām minūtēm tu atstāsi salu. Tu redzi to telefonu? — es norādīju uz telefona būdiņu.

—   Nu, lūk, — pēc piecām minūtēm es piezvanīšu uz Eseksas policiju, pastāstīšu, ka esmu viens no šejienes iedzīvotājiem, ka nupat redzēju furgonu ar aizdomīgām personām virzāmies uz Londonu, un aprakstīšu to.

IQJ

Ja es to izdarīšu, tad policisti tevi apturēs un sāks uzdot daudz jautājumu, vai ne? Tas nebūs visai patīkami tev, bet pavisam slikti Kastlinam un Gojasam. Tā ka vācies nekavējoties, un pa ceļam nekur neapstājies. Saprati?

—   Labi, sapratu, — viņš teica. — Tikai vari neuztraukties, kādu dienu tu par to visus samaksāsi, dārgi samaksāsi!

—  Neliec man raudāt, manu skaistulīti Pazūdi, vai arī es tevi novākšu!

Viņš aizbrauca. Es redzēju, kā viņa mašīnas sarkanās ugunis pazūd

nakts tumsā. Es domāju, ka man nav no viņa jābaidās. Protams, es netaisījos zvanīt uz policiju. Man pašlaik nemaz negribas tikties ar policistiem.

Es tūlīt iemetu ūdenī visus viņu ieročus un iesēdos mašīnā, lai labi pārdomātu savu turpmāko rīcību.

Divas lietas ir acīmredzamas: pirmkārt, laivai no „Princeses Kristabellas" jāpienāk piestātnē, lai paņemtu kravu no furgona; otrkārt, man kaut kas jādara, lai atbrīvotos no Konstances, kas droši vien gaida mani stacijā un var izstrādāt velns sazin ko, ja es neparādīšos.

Viņa nav no tām, kas šādā situācijā sēdēs bez darba.

Tātad pirmais, kas jādara — jāizspēlē gājiens ar Koniju. Es iedarbināju motoru un devos ceļā. Droši vien stacija atrodas kaut kur uz lielā ceļa.

Man nenāksies viņu ilgi meklēt.

Stacijas ēka bija neliela, mazliet nost no ceļa. Ļoti klusa vieta. Stacija izskatījās pamesta, jo uz šo svētīto Mersi vilciens nāk tikai Ziemassvētkos garajā gadā.

Es pamanīju Konijas mašīnu, kas stāvēja līdzās puķu dārziņam. Viņa sēdēja pie stūres un smēķēja cigareti. Mani ieraugot, viņa ļoti nopriecājās.

—   Sveiks, Lemij! — viņa sacīja. — Es priecājos tevi redzēt neskartu. Saki, lūdzu, kāpēc tu nolēmi aizmukt? Kāpēc tu mani pameti?

—   Es visu izdarīju pareizi, — es atbildēju.

Pastāstīju viņai, kas notika, un paskaidroju — ja es tur nebūtu, šie četri nelieši nokļūtu uz jahtas, un man nekādi neizdotos tur nokļūt.

Viņai bija domīgs izskats.

—   Saki man, Lemij, kas īsti notiks, ja tu uzkāpsi uz jahtas. Kā izturēsies Gojass? Vai tu tikai neiedomājies, ka viņš priecāsies tevi redzēt? Šis tips tevi novāks un izmetīs mēslu bedrē. Tas ir tikpat skaidrs, kā tas, ka mani sauc Konstance.

—   Nerunā tādas briesmīgas lietas, manu skaistulit. Gojass nezina, ka esmu iesaistīts šai lietā, vai ne? Šā vai tā, kad nokjūšu uz jahtas, es piestāstīšu viņam pilnas ausis — it kā kāds tips, ar kuru kopā es pilsētā dzēru, mani brīdināja, ka Sigelas banda nodarbojas ar reketu. Es viņam pastāstīšu, ka Sigela ir uzminējis viņa ļaunos nodomus un notvēris furgonu ar kravu, kas paredzēta „Princesei Kristabellai". Gojass, droši vien, būs spiests man noticēt, vai ne? Bet es gaidīšu izdevīgu bridi, lai viņu novāktu. Iespējams, ka šāds bridis var pienākt.

—   Kā vēlies, Lemij. Galu galā, tu taču riskē ar savu dzīvību.

—    Iespējams, bet apklusti un uzmanīgi klausies. Noteikti ir jāpienāk laivai, lai paņemtu furgona atvesto kravu. Tu kopā ar mani nāksi uz piestātni. Kad laiva pienāks, vajag izvilkt krastā visus, kas atpeldējuši. Tas būs tavs uzdevums.

Mēs atstājām viņas mašīnu pie puķu dārza. Konija iesēdās manā mašīnā, un mēs devāmies uz piestātni. Atbraucis es noliku mašīnu, lai tā nebūtu redzama.

Nu atlika tikai gaidīt.

Ap pulksten trijiem kļuva dzirdama motora šmakstināšana. Apmēram divdesmit pēdu gara laiva pietauvojās pie piestātnes. Laivā atradās divi: viens sēdēja pie stūres, otrs aplūkoja apkārtni.

Konija, kā jau bija norunāts, stāvēja uz piestātnes. Viņa iznāca gaismā un tuvojās laivai.

—    Klausieties, — viņa vērsās pie laivā sēdošajiem, — esmu Konija, Lotijas Fričas draudzene. Lietas nesokas sevišķi labi, furgons ir avarējis apmēram divas jūdzes no šejienes. Nolidoja ritenis. Lotija lūdza pateikt, lai jūs dodaties turp un palīdziet.

—   Patiešām? — vaicāja viens no viņiem. — Kur tas ir?

—   Tur, uz ceļa.

Laivā sēdošie pārmija dažus vārdus, tad pie Konijas vērsās tas, kurš sēdēja pie stūres.

—   Labi, es iešu, bet viņš paliks laivā.

Viņš un Konija aizgāja uz ceļa pusi.

Es pagaidīju minūtes desmit, tad līdzīgi jaunam zilonim sāku zagties pa zāli. Nonācis lidz lielajam ceļam, es devos taisni uz piestātni. Tips sēdēja uz laivas malas un garlaikojās.

Uzsaucu viņam:

—    Ei! Klausies, tu man esi vajadzīgs! Nāc šurp un palīdzi, bez tevis netiekam galā!

—   Nē, — viņš sacīja. — Man tur nav ko darīt, es palikšu te.

Man žēl, ka pret viņu bija jābūt nepieklājīgam, bet nebija izvēles.

—   Kāp laukā, puisīt,un uz to ātrāko, citādi mans lielgabals var izšaut.

Viņš nekā neatbildēja un izkāpa piestātnē. Brīdī, kad viņš iztaisnojās,

es iesitu ar kreiso roku, tas lika viņam saliekties uz pusēm. Es pievilku viņu pie mašīnas un iegrūdu iekšā. Tad pārmeklēju. Izrādījās, ka viņam nebija ieroča.

Man bija ļoti nepatīkami, ka pametu Koniju, lai viņa viena tiek galā, bet nebija izvēles.

Skriešus atgriezos pie laivas, ielecu tajā, iedarbināju motoru un devos uz „Princesi Kristabellu".

Neraugoties uz to, ka bija tumšs, nakts izrādījās lieliska. Laiva brauca ātri, un es biju apmierināts, ka nesēdos airu laivā.

Es aizsmēķēju cigareti un sāku atcerēties visu, kas ar mani notika, kopš tā brīža, kad mani noķēra Konija. Mani ļoti uztrauca tas, kas varēja notikt uz kuģa. Es nezināju, kas atgadījies ar Makfī un Hallatu.

Mani uztrauca, ko Konija iesāks ar tipu, kuru aizveda, kā viņš izturēsies, kad redzēs, ka Konija viņu piemānījusi. Bet tas, mašinā, kad atjēgsies? Bija ko padomāt.

Man tomēr šķiet, ka Konija ar to tipu tiks galā. Bez tam, jāpadomā par cilvēku, kurš ieslēgts Makfī pagrabā. Viņš laikam jau krietni vien garlaikojas. Bet varbūt viņam tumsa patīk?

Ce|š līdz „Princesei Kristabellai" man šķita ļoti garš. Beidzot piestāju pie borta. Uz jahtas bija dzirdams troksnis.

„Princese Kristabella" ir liela jahta, pēc izskata ļoti grezna. Droši vien būvēta pēc kāda miljonāra pasūtījuma. Es nezinu, kā Gojasam izdevās to iegūt, bet tā viņam nes milzu peļņu.

Redzēju gaismu iluminatoros, dzirdēju spēlējam orķestri. Es nospriedu, ka Gojass dara lielas lietas un izslēdzu motoru, jo atrados zem jahtas pakaļgala. Troksnis nāca no lielā salona. Es nolēmu riskēt un paskatīties, kas tur notiek.

Laivā atradās virve. Pēc pieciem, sešiem metieniem man izdevās to aizāķēt un pievilkties pie kuģa. Tad es abus virves galus piesēju pie laivas un sāku rāpties uz klāja. Šis darbs man prasīja tikai dažas sekundes. Uz klāja cilvēku nebija. Trīs ceturtdaļas klāja aizņēma salons un citas telpas, no turienes skanēja ellišķīgs troksnis…

Es redzēju pārus, kas ģērbušies vakartērpos, manto, apmetņos, divus trīs tipus baltās jaciņās, kuri iznēsāja atspirdzinošus dzērienus. Kad vējš pūta uz manu pusi, varēju saklausīt frāžu fragmentus franču valodā, kas lika domāt, ka Gojass, pirms ieradās Anglijā, bija apmeklējis kādu franču ostu.

Vai nu es kļūdījos, vai arī viņš uz klāja bija paņēmis kārtējo nakts klubu apmeklētāju grupu un viņu draudzenes.

Jāsaka, Gojass bija labi visu izdomājis, uzrodoties šeit ar savu mirdzošo spēļu namu, it kā atrastos netālu no Sanpedro vai citas Amerikas ostas. Doma ierasties šeit un izstrādāt šos trikus aiz ang|u trīs jūdžu zonas robežas bija lieliska.

Šeit variet darīt visu, kas ienāk prātā, neriskējot, ka kāds jūs aizturēs.

Man šķiet, esmu sapratis Gojasa kombinācijas. Jūs atcerieties, sākumā viņš piedalījās Sigelas plāna īstenošanā, gatavojās kopā ar viņu nolaupīt Mirandu. Bet viņš gribēja saņemt vairāk nekā solīja Sigela, un bez tam bija saistīts ar Kastlinu. Sigela bija spiests ar viņu sadarbību pārtraukt, jo Kastlinam viņš absolūti neuzticējās, īpaši pēc tam, kad tas kļuva par kādas netīras lietas varoni.

Mana roka turpināja sāpēt. Šķiet, ka sāpes bija nonākušas līdz pat plecam. Tas, ka es to centos nekustināt, nelīdzēja.

Ja nebūtu Konijas, kas tik labi pārsēja roku, nezinu, kas ar mani būtu noticis.

Turpināju domāt par to, kur šis Sigela varējis noķert Koniju… Šis tips ir gudrs, tas jāatzīst, viņš nav ari īpaši kārs uz sievietēm. Puiši, kas labi prot savu darbu, īpaši savas skaistules neizvēlas.

Ir diezgan daudz gangsteru, kas nonāk policijas ķetnās tāpēc, ka greizsirdīgās skaistules sāk mēļot un šīs pļāpas nonāk līdz policijai.

Bet Konstance — tā ir pavisam cita lieta. Man bija skumji noskatīties, ka viņa ir kopā ar tādu tipu kā Sigela, neraugoties uz to, ka viņš bija liela mēroga gangsteris un domāja pastrādāt lielas lietas, tādas kā Mirandas nolaupīšana.

Visas šis domas ienāca man prātā, kad sēdēju vinčas, vai kā īsti šo daiktu sauc, ēnā un pārdomāju savu rīcības plānu.

Biju ļoti dusmīgs uz Makfī, jo nesapratu, kāpēc šis idiots mani nesagaidīja, kā mēs norunājām. Vienīgais izskaidrojums, kuru varēju izdomāt, bija tāds, ka šis stulbenis Hallats bija tik satraukts par to, ka Miranda atrodas uz jahtas, un tā dega nepacietībā tur nokļūt, ka Makfi nespēja viņu atturēt un bija spiests to pavadīt.

Atceros jaunībā dzirdēju parunu: „Ja šaubies — atturies". Es vienmēr uzskatīju, ka šī paruna ir lieliska, un katru reizi, kad nokļuvu neskaidrā situācijā, nesteidzos, gaidīju, un beigu beigās noteikti atradu izeju no tās.

Šķiet, ka uz kuģa bija daudz cilvēku. Es labi viņus redzēju. Nav ne mazāko šaubu, ka lielākā daļa bija krietni iedzēruši.

Pazīstot to lēto alkoholu, ar kuru parasti uz savas jahtas cienā Gojass, šķiet, ka puiši bija tā pielējušies, ka nepiegriezīs man ne mazāko vērību, ja paslīdēšu tiem garām. Protams, ja nesatikšu Gojasu, Kastlinu vai kādu no tiem, kas mani pazīst pēc izskata.

Tieši šajā brīdī atvērās kādas durvis, un parādījās meitene — slaida blondīne, skaista un spēcīga. Viņa bija ģērbusies baltā, mirdzošā vakarkleitā. Tās mati bija pilnīgi izjukuši un viņa gāja streipuļojot un skatoties apkārt — kā cilvēks, kas nezin, kurp iet.

Manuprāt, šis nabaga radījums vai nu bija iedzēris pāri mēram, vai arī dabūjis kārtīgu sitienu pa galvu.

Streipuļodama viņa man tuvojās, un es nolēmu, ka pienācis laiks parādīties. Es piecēlos.

—   Nu, kas tev lēcies, mazā, — es viņai vaicāju? — Kas noticis? Kaut kas nav tā, kā vajadzīgs?

Viņa skatījās uz manu pusi, un es ieraudzīju, ka viņas acis bija gluži neprātīgas. Viņa neizskatījās slikti! Meitenei bija skaista mute, bet viņas lūpu zīmulim nebija īstā krāsa. Viņa visu laiku laizīja savas izžuvušās lūpas.

Viņa paskatījās uz mani ar skumju skatienu.

—    Man ir pavisam slikti, — viņa ierunājās. — Saki man, vai tev nešķiet, ka Gojass ir galīgi jucis, nodarbojoties ar šādiem trikiem uz kuģa? Viņš varētu kaut kā iekārtoties ari bez tā! Mūsu sabiedrībā jau tā ir pietiekami daudz netīru notikumu.

Viņai tiešām bija tāds izskats, it kā tā tūlīt paģībs. Apņēmu viņu ap vidukli un palīdzēju apsēsties netālu no durvīm.

—   Ko gan visu es nedotu par glāzi auksta ūdens! — viņa žēli sacīja.

—   Nomierinies, mazā. Kas tevi tā satraucis? Kas šeit notiek?

—    Viņi ir stūrgalvīgi auni… Kad atstājām Amerikas krastus, teicu Gojasam, ka uz šī kuģa notiks kaut kas riebīgs. Viņš nevarēja mierīgi sēdēt tur, kur tam vienmēr izdevās lielas lietas, un pelnīt pieklājīgu naudu. Nē, viņam vajadzēja savu kuģi atgādāt Francijā, bet tā kā viņš atradās trīs jūdžu zonā, tad nācās no turienes aizvākties. Tagad viņš ir ieradies šeit, un es nezinu, kāda kombinācija viņam ir padomā. Viņš atvedis sev līdzi šo sievieti. Ak, kā viņa šķiež savu naudu! Varu darēt, ka meitene šovakar aizlaidusi vējā ne mazāk kā divdesmit tūkstošus dolāru!

Es spicēju ausis. Tas neapšaubāmi attiecās uz Mirandu.

—   O! Kas mums par da|u, lellīt! Tāda ir dzīve! Turklāt Gojasam šeit nav par ko uztraukties. Viņš taču ir aiz trīs jūdžu robežas.

Viņa atkal paskatījās uz mani.

—    Tu pats nezini, ko runā. Trīs jūdzes vai arī nav trīs jūdzes, bet viņš neizkļūs sveikā no ūdens pēc tā, ko šovakar izdarīja, vienalga — kur atradīsies. Ak, kā gribas ūdeni, ak, Dievs!

Viņa pārliecās pār bortu, un es nodomāju, ka tai tik ļoti gribas dzert, ka viņa, droši vien, drīz ieleks ūdenī. Skaidri redzams, ka šī mazā nav īsti pie pilna prāta. Es viņai uzsitu uz pleca.

—   Nu, mazā, nomierinies, es atnesīšu tev ūdeni.

Es piecēlos un nogāju dažus soļus pa klāju. Pēkšņi atvērās kabīnes durvis, parādījās tips baltā jaciņā. Es izšķīros.

—   Ei, stjuart! Panāc šurp!

Viņš paskatījās uz mani, tad tuvojās.

6. nodaļa . Trīs apklust uz visiem laikiem

Redzot, ka tuvojas stjuarts, es nejutos īpaši patīkami, tomēr drīz nopratu, ka viņš nav bīstams.

Šis puisis, droši vien, bija izsūcis daudz glāžu. Pašlaik viņš ne īpaši labi atcerējās un saprata, kur atrodas. Viņš vaicāja — ko es vēloties.

—   Šeit ir dāma, kas slikti jūtas, — es viņam atbildēju. — Lūdzu atnesiet glāzi ūdens un pudeli viskija. Tas mums uzlabos veselību.

Viņš aizgāja, bet es atgriezos pie meitenes. Tips baltajā jaciņā atgriezās ļoti drīz. Viņš atnesa pudeli viskija, karafi ar ūdeni, kā arī divas glāzes. Es paņēmu to visu un ļāvu viņam iet.

—   Nu, manu skaistulīt, es vērsos pie meitenes, — nevajag tā pārdzīvot, dzīve nemaz nav tik slikta. Bet kā tu nokļuvi uz šīs jahtas? Vai sen esi Gojasa kompānijā?

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Nu jau pagājuši vairāki gadi, kopš palīdzu viņam tā kombinācijās. Es strādāju piekrastes pilsētu ostās, uzmānu cilvēkus uz jahtas. ASV man tas izdevās, bet kad viņš nolēma atstāt Amerikas krastus un pārcelties uz šejieni, man tas nemaz nepatika. Man radās aizdomas, kad viņš man teica, lai netuvojos kajītei, kas pārveidota par kantori. Tu zini, kā tas ir, vecais, vai ne?' Pietiek ar to, ka tev aizliedz kaut ko darīt, un tu nevari vairs atturēties, lai to neizdarītu. Kad sākās spēle, es nācu šurp pastaigāties, ieskatījos tur… un man kļuva dikti…

Es piekrītoši pamāju ar galvu.

—   Tas bija tobrīd, kad tu tik tikko iznāci uz klāja? Pa tām durvīm, tur lejā?

—   Jā. Es negribēju atgriezties pa to pašu ceļu. Jo tad viņš būtu uzzinājis, ka kaut kas noticis… Es izgāju cauri virtuvei un iznācu šeit.

—    Ļoti labi, es atbildēju. — Tagad klausies mani, mana mazā. Man šķiet, tu esi galīgi nosalusi, vai ne? Nedaudz pastaigājies pi klāju, lai sasiltu, bet pēc tam pa galveno ieeju atgriezies salonā. Viņš neko neuzzinās un domās, ka esi bijusi ieelpot svaigu gaisu.

Viņa centās pamāt man ar galvu, tad ar grūtībām piecēlās un aizgāja nedrošienm soļiem.

Acīmredzot, šī meitene vēl nebija īsti nomierinājusies. Bet man pēkšņi kļuva karsti, jo prātā ienāca drūmas domas.

Tikko viņa nozuda, es piecēlos un devos pie durvīm, pa kurām tā iznāca. Tikai kaut kur lejā, gaiteņa galā bija redzama gaisma un dzirdama trauku šķindēšana. Uz pirkstgaliem tuvojos durvīm gaiteņa galā un palūkojos telpā.

Man šķita, ka tiešām esmu nokļuvis virtuvē, jo divi vai trīs cilvēki mazgāja traukus.

Es brīdi pastāvēju, tad veikli pagāju tiem garām, cenšoties streipuļot kā smagi piedzēries. Uz šī kuģa bija tik daudz sadzērušos cilvēku, ka man nepiegrieza īpašu vērību.

Vismaz mani neviens neuzrunāja. Tā nu es izgāju cauri virtuvei un pa otrām durvīm nonācu citā, ļoti šaurā gaitenī. Labajā pusē atradās divas, bet kreisajā — trīs durvis. Es pavēru abas durvis labajā pusē, bet tur bija parastas guļamtelpas, turklāt tukšas. Otrā pusē pirmo divu istabu durvis nebija aizslēgtas. Arī tās bija guļamtelpas. Trešās durvis bija ciet. Tā, droši vien, bija kajīte, par kuru uz klāja man stāstīja meitene. Vajadzēja atrast atslēgu, lai tās atvērtu.

Fakts, ka durvis bija aizslēgtas, palielināja manu ziņkāri. Attaisīt atslēgu bija bērnu spēlīte. Pēc divām minūtēm es atvēru durvis, iegāju kajītē un tās atkal aizvēru. Tur bija tik tumšs kā Makfi pagrabā. Nezinu kādēļ, radās priekšnojauta, ka mani sagaida kaut kas nepatīkams. Aizdedzu sērkociņu un palūkojos apkārt. Es nekļūdījos, variet man ticēt. Šajā kajītē uz galda stāvēja lampa. Nospiedu slēdzi. Pretim, pie sienas asiņu peļķē gulēja divi līķi. Man nevajadzēja daudz laika, lai pārliecinātos, ka tie ir Makfi un Hallats. Par to nebija ne mazāko šaubu.

Hallats, manuprāt, bija dabūjis divas vai trīs lodes vēderā, kamēr Makfi vairākas lodes bija trāpījušas kaklā un galvā. Puišiem šeit, uz šī kuģa, nebija paveicies.

Saprotiet, savā mūžā esmu redzējis daudz līķu, un pieradis tos aplūkot, bet, raugoties uz šiem diviem noslepkavotajiem, man kļuva neizturami smagi ap sirdi. īpaši bija žēl Makfi, mana vecā biedra, ar kuru es daudzus gadus biju kopā strādājis, izjūtot draudzību un savstarpēju saskaņu.

Uz galda stāvēja divi revolveri. Es pazinu vienu no tiem. Tas piederēja Makfi, otrs, domāju, bija Hallata. Es apskatīju ieročus un paostīju stobrus. Ne viens, ne otrs nebija lietots. Tas nozīmēja, ka viņus nonāvēja kā divus suņus, nedodot tiem iespēju aizstāvēties. Nospriedu, ka tas ir neģēļa Gojasa roku darbs.

Makfi revolveri aizbāzu aiz jostas, jo es iedomājos, ka nebūtu slikti labāk apbruņoties, ņemot vērā iespējamos sarežģījumus. Šajā ziņā „Princese Kristabella" man šķita ļoti piemērota vieta.

Pēc tam es nodzēsu gaismu, atvēru kajītes durvis un izgāju gaitenī, lai pa to pašu ceļu atgrieztos. Uz klāja pagāju garām kādam ducim pārīšu, kuri dzīvi apsprieda spēles nianses un likmes. Nedaudz tālāk es ieraudzīju meiteni, ar kuru nesen sarunājos. Viņa stāvēja noliekusies pār bortu. Es nospriedu, ka viņa nav atgriezusies salonā, jo baidās, ka Gojass tai vaicās, kur viņa bijusi.

—   Sveika, mazulīti — es vērsos pie viņas. — Pastaigāsimies mazliet. Man tev kas sakāms.

Es paņēmu viņu aiz rokas un vedu uz klāju. Viņa bija paklausīga kā jēriņš. Man radās iespaids, ka viņa ir gatava darīt visu, ko tai liks pirmais pretimnācējs. Nosēdināju viņu tajā pašā vietā, kur mēs nesen sēdējām.

—   Klausies, mazā, es ticu, ka tas, ko man izstāstīji, tevi ļoti satrauc, un domāju, ka Gojass nepaliks nesodīts. Pastāsti, kā izrēķinājās ar puišiem, kas gu| miruši kajītē!

Viņa paskatījās uz mani ar šausmās ieplestām acīm.

—   Tātad tu biji tur, lejā? Bet… vispār… — viņa negaidīti mainīja tēmu, — kas tu tāds esi?

—   Neuzdod tādus jautājumus, ja negribi dzirdēt melus. Varbūt esmu Ziemassvētku vecītis, bet varbūt ne. Bet ja esi saprātīga meiča, tad pastāsti, kas šeit šovakar notika. Vai redzēji, kā tie divi nok|uva uz klāja?

Viņa sāka raudāt. Man ir princips: ja sieviete sākusi raudāt, vajag |aut tai izraudāties. Pēc tam viņa labāk jutīsies.

Tā nu viņa sēdēja un šņukstēja, it kā tās sirdi māktu dziļas skumjas. Tad pamazām sāka nomierināties.

—   Klausies, mazā, — es viņai sacīju, — saņemies un izstāsti visu. Tu zini, agri vai vēlu, bet nāksies runāt.

Viņa norija kamolu kaklā.

—    Es ar Gojasu atrados salonā, kad tie divi uzkāpa uz klāja. Man šķiet, viņi atbrauca ar motorlaivu. Seliti, vecākais stjuarts, viens no Gojasa rokaspuišiem, pienāca patronam un kaut ko tam pateica. Gojass neatbildēja, kādu laiku kaut ko apdomāja, tad nolēma rīkoties nežēlīgi. Viņš deva man zīmi, pienākt tam klāt un sacīja, ka uz kuģa parādījušies divi tipi, kas viņam var radīt lielas nepatikšanas.

Vaicāju, kāds tam sakars ar mani, bet viņš teica, ka man jāiziet uz klāja un jāaizved viņus uz kajīti, tad jāpaziņo, ka viņš drīz nāks. Man bija jāparūpējas, lai viņi apsēstos pie galda, kas stāvēja kajītes vidū. Man bija ar viņiem jārunā, līdz dzirdēšu atskanam mūziku. Tad jāpaiet pa labi.

Biju pārliecināta, ka Gojasam bija padomā tumša lieta, un atbildēju, ka negribu būt iejaukta notikumā, kuram var būt nopietnas sekas. Bet viņš pārāk daudz par mani zināja, lāpēc teica: ja es neizpildīšu uzdevumu, tas maksās man dzīvību. Paskatījies uz mani, viņš redzēja, ka man kļuva pavisam slikti, un pāradresēja šo uzdevumu Fredai, kura arī šeit strādā. Viņai par visu nospļauties.

Freda ir ļoti cietsirdīga. Viņa mierīgi izgāja uz klāja, bet es, neraugoties uz bailēm, miru nost aiz ziņkārības, kas gan īsti notiks kajītē. Pēc kāda laika pārliecinājusies, ka Gojass aizgājis, es apgāju kajīti no otras puses un sāku lūkoties pa iluminatoru, kas pilnībā nebija aizvērts. Es redzēju, kā Freda sarunājās ar abiem puišiem. Tad kajītē kāds ienāca, es pagāju malā un noslēpos kabīnes ēnā. Šajā brīdī es dzirdēju, ka sāka spēlēt skaņuplašu atskaņotājs.

Gaitenī paradījās Gojass. Rokā viņam bija revolveris ar klusinātāju. Viņš sešas reizes izšāva caur iluminatora atveri. Tad viņš uzreiz aizgāja, bet mūzika pārstāja spēlēt.

Viņa atkal sāka šņukstēt un stenēt, tad apklusa.

Es aizsmēķēju cigareti.

—    Nu, mazā, nav nozīmes gausties. Kas bijis^ bijis. Mirušos tas vairs nepiecels, — es viņai atbildēju. — Patiesībā, nelūgti parādoties uz kuģa, viņi paši provocēja nepatikšanas, bet Gojasam vajadzēja rūpēties par savu lietu. Nekas neliecina, ka tie divi bijuši no policijas?

—   Pieņemsim, ka tas tā ir, — viņa sacīja, — bet viņam vajadzēja dot tiem iespēju palikt dzīviem.

Pēkšņi viņai prātā ienāca kāda doma, un viņa no sāniem palūkojās uz mani.

—    Klausieties, es vēl līdz šim nezinu, kas jūs esat, velns lai parauj! Neesmu nekad jūs uz šī kuģa redzējusi.

—   Tā tas ir, skaistulīt, un ja tu nepārstāsi uzdot jautājumus, tad vairs arī nekā neredzēsi, jo iesviedīšu tevi ūdenī. Tas būs tik pat reāli, kā tas, ka mani sauc Lemijs Košens.

—   Jūs esat Lemijs Košens? Tas tik ir ko vērts! Esmu par jums dzirdējusi.

—   Ko tu esi par mani dzirdējusi, mazā?

—    Ka jūs, laikam, esat viens no pašiem bīstamākajiem gangsteriem, kas jebkad šāvis policistus.

—    Vai tas tā ir, vai gluži tā nav, bet apmēram uz to pusi. Es lavā vietā, māsiņ, tagad būtu ļoti uzmanīgs izteicienos, jo, ja tu kādam uz jahtas gribēsi sastāstu muļķības par mani, es parūpēšos, lai tev būtu tāda dzīve, ka pat pašai no sevis tev nebūs ne mazākā prieka.

—   Ak, es klusēšu, man jau tā pietiek. Šodien esmu daudz pastāstījusi, ari to, ko nevajadzēja.

—   Lieliski. Tagad, kad esam vienojušies, atgriezies salonā un turpini piedalīties vakara programmā, bet par mani ne vārda. Pretējā gadījumā tevis vairs nav.

—   Neuztraucieties, — viņa čukstēja, — es būšu mēma kā zivs.

Viņa pagriezās un aizgāja, bet es aizsmēķēju cigareti.

Nebiju ne mazākā mērā ieinteresēts, lai šī maziņā nonāktu tādā pat stāvoklī kā bojā gājušie puiši, jo ja viņa dabūs lodi vēderā, es nevarēšu meiču vairs izmantot. Man jāsaka, ka uz šī kuģa jutos ne visai mājīgi, jo bija skaidrs kā diena, ka Gojass nemaz nealkst sastapties ar cilvēkiem, kas jaucas viņa mahinācijās un sarunājas ar tiem revolvera valodā. Jāsaka, man tagad ar Gojasu ir savi rēķini. Jāatriebjas par Makfi.

Vēl mazliet pasēdēju, tad nolēmu riskēt un paskatīties, kas tur notiek. Uzslējos, bet šajā brīdī pavisam tuvu saklausīju motora troksni. Es palūkojos un ieraudzīju tuvojamies nelielu laivu. Mēness jau bija uzlēcis, un es labi saskatīju to, kas vadīja laivu. Tas bija Jonijs Malass, Sigelas cilvēks.

Lūk, tā tik ir veiksme! Es nekavējoties devu tam nosacītu zīmi, viņš mani ieraudzīja, aizbrauca laivu kuģa pakaļgalā un novietoja blakus manai. Viņš paskatījās augšup. Viņa sejā bija manāms apjukums.

—   Nu ko, Lemij! Tā nu gan ir sagadīšanās!

—   Lien ātrāk šurp, puis, man ar tevi ir nopietni jāaprunājas.

Viņš saķēra virves galu un ātri uzrāpās, parādīdams īsti mērkaķisku veiklību. Sis Malass ir stiprinieks. Tikpat stiprs kā es, bet varbūt vēl stiprāks. Uzlēcis uz kuģa, viņš apsēdās man blakām.

—   Nu, akrobāt, ko tu esi šeit pazaudējis?

—   Tu vēl jautā, — viņš atbildēja. — Kad Konija gāja tev pirkt pārsienamos materiālus, viņa piezvanīja Sigelam un sacīja, ka būtu labi, ja es nekavējoties brauktu šurp un sekotu, lai tev nenodara pāri. Viņa domāja, ka, iespējams, tev būs nepieciešama neliela palīdzība, un vēlējās, lai es būtu tavā rīcībā.

Viņš izspieda smaidu.

—    Konijai tev daudz kas sakāms, bet to viņa izdarīs pati, kad tiksieties.

7-140

—   Ai, Jonij, viņa, droši vien, dusmojas, vai ne? Bet es nevarēju rīkoties savādāk. Man noteikti bija šeit jānokļūst.

—   Viņa man neko neteica. Bet tas tāpēc, ka es par laimi drāzos šurp. Pa ceļam ieraudzīju viņas mašīnu, kas stāvēja pie stacijas, bet viņa pati strīdējās ar tiem diviem putniņiem, kurus tu pameti krastā. Viņi izskatījās ļoti neapmierināti. Nācās šos tipus nomierināt. Viņi tagad sasieti guļ piestātnē un nevienam vairs netraucēs. Bet kas tad īsti šeit notiek?

Es mirkli padomāju.

—   Varu derēt, Jonij, ka Sigela ir ļoti apmierināts, vai ne?

Viņš iesmējās.

—   Vai viņš ir apmierināts? Ko viņš grasās darīt ar Gojasu, to tu protams nevari zināt. Tas, ka kāds grib izjaukt kombināciju, Sigelu absolūti neapmierina, arī mani tas absolūti neapmierina, jo šovakar mēs grasījāmies likvidēt Hallatu.

—   Tu nejoko? Kā tad jūs gribējāt to izdarīt?

—    Puisis dzīvo „Strend Čembersā", — atbildēja Jonijs. — Es zvanīju viņam pa telefonu, lai viņu par katru cenu uzaicinātu uz noteiktu vietu. Ja viņš būtu atnācis, to būtu viegli izdarīt. Bet viņa nebija mājās. Man jau no visa tā metās smagi ap sirdi, kad Sigelas uzdevumā ieradās viens no maniem biedriem un teica, — tikko zvanīja Konija un teica, ka Gojass aizvedis Mirandu, jums abiem jādodas viņu meklēt. Sigela lika pateikt, lai braucu nekavējoties, bet pats piezvanīja, lai man sagatavo motorlaivu.

—   Lūk, esmu šeit. Nu, ko tu tagad darīsi?

—    Neuzdod tik daudz jautājumu, Jonij, bez tam, tev nevajadzēs nodarboties ar Hallatu, jo Gojass novāca viņu un vienu tā palīgu.

Viņš pat iepleta acis.

—   Tu nejoko?

—   Nē, runāju nopietni.

Es izstāstīju viņam visu, kas notika uz kuģa, arī to, ka Makfi bija Hallata biedrs, tikai neteicu, ka es viņu pazinu.

—    Bet tagad, Jonij, — es turpināju, — tālāko spēli iedomājos šādi: galvenais, no šejienes aizvest Mirandu un iespējami drīzāk. Man šķiet, ka gandrīz visi puiši, kas ir uz šī kuģa, ir pilni kā mārki, tāpēc jāizlemj — kā spēlēt: rīkoties viltīgi vai nerēķināties ne ar ko?

Viņš iesmējās.

—   Veco zēn, Lemij, vajag mesties tieši pūlī. Ejam!

Paņēmu savu automātisko „Lugeru" labajā rokā, bet Makfi revolveri — kreisajā. Jonijs nesa divus — katru savā padusē. Mēs apgājām kabīni no kreisās puses. Kļuva diezgan vēss, un lielākā daļa cilvēku iegāja telpās. Jutos tik satraukts, ka gandrīz aizmirsu par savu roku, kura joprojām stipri sāpēja.

Kad mēs aizgājām uz jahtas priekšgalu, devu Jonijam zīmi, lai viņš apstājas. Ielūkojāmies pa iluminatoru. Salons bija ļoti liels, tas aizņēma pusi no jahtas garuma.

Tas bija ļaužu pilns, un jūs variet man ticēt, ka vēl nekad mēs nebijām redzējuši kaut ko līdzīgu.

Šeit bija sapulcējušies daudz tipu ar savām meitenēm, kurus agrāk biju saticis dažādu Amerikas pilsētu dzertuvēs, daudz neliešu, kas apvienojušies kompānijās un organizācijās.

Šeit bija: Mardija Spierella, pazīstamais bandīts no Oklahomas, Perss Bairons, kurš nonāvēja Odžī Sikinu tikai tāpēc, ka viņam nepatika viņa krekla krāsa. Bija ari Skitsle no Misūrī un Rečela Manda, viņa meitene, Velts no Losandželosas un Pernansa no Sanpedro.

Visi viņi šeit bija ieradušies ar savām draudzenēm, lai atpūstos un dažādi izklaidētos, kā jau jūs paši saprotiet. Es nekad vēl nebiju redzējis tādu rīkļurāvēju bandu. Šeit bija arī kādi sešdesmit cilvēki, kurus es nepazinu, bet pēc viņu izskata varēja secināt, ka tie nav angļi. Tas pierādīja, ka Gojass neuzdrošinājās aicināt uz jahtu cilvēkus no angļu krasta. Acīmredzot, bija pārāk uzmanīgs, un es domāju, ka viņam bija taisnība.

Salona vidū stāvēja ruletes galds, un visi cilvēki drūzmējās ap to. Gojass bija bankas turētājs, bet pretējā pusē, tieši viņam pretim, es ieraudzīju Mirandu.

Viņas seja no uzbudinājuma bija sasārtusi, gaišie mati mirdzēja lustru spilgtajā gaismā. Viņai mugurā bija ļoti skaista kleita, un šajā pūlī tā izskatījās kā karaliene.

Nē, bez jokiem, cik viņa ir skaista, šī meitene!

Es paskatījos uz Joniju pār savu plecu. Viņš aizsmēķēja cigareti. Salona durvis atradās nedaudz tālāk.

—   Iesim, saņemsim viņus ciet, Jonij, — es teicu, un mēs iegājām.

Visi bija tā iegrimuši spēlē, ka mums neviens nepiegrieza vērību, tad

Jonijs iekliedzās:

—   Rokas augšā, neliešu banda, un veikli!

Ja jūs būtu redzējuši visu šo cilvēku sejas, kad viņi pagrieza galvas un ieraudzīja mūs. Vienlaikus uz augšu pacēlās apmēram astoņdesmit roku pāri.

Redzot, kā viņi pacēla rokas, varēja secināt, ka šāds pārsteigums viņiem netika sagādāts pirmoreiz.

—    Bet nu, dāmas un kungi, — es sacīju, — ja kāds no jums vēlas nedaudz padraiskoties, iesaku to darīt tūlīt, jo mums nav laika un mēs neesam nemaz tik labiņi kā izskatāmies.

Palūkojos uz Gojasu. Viņš stāvēja pašā priekšā, pie galda, un tam bija pavisam slimīgs izskats.

Neraugoties uz to, viņš centās pasmaidīt.

—   Sakiet lūdzu, ko nozīmē šie draudi?

—   Vai tu iedomājies, ka esam šeit nākuši psalmus skaitīt, — es viņam atbildēju.

Viņš kļuva laipns.

—   Ko jūs no manis vēlieties, draugi? — viņš vaicāja.

—    Ne pārāk daudz, Gojas. Mēs gribam tikai mis van Zeldenu. Man šķiet, viņas tēvs nebūs īpaši apmierināts, ja uzzinās, ka tev bija nodoms viņa bērniņu aizvest ar varu.

Redzēdams, ka Jonijam revolveri ir šaušanas gatavībā, es savus iebāzu kabatās un apgāju pūlim riņķī. Pūlis pašķīrās, un es piegāju pie Mirandas.

—   Kā klājas, mis vam Zeldena?

Viņa pasmaidīja. Ir nu gan viņai zobiņi, es jums teikšu!

—    Lūk kā! Misters Košcns! Bet ko tas, galu galā, nozīmē? Man ir tāda sajūta, ka ik reizi, kad kaut kur dodos, es satieku jūs!

—   Klausieties, mazā, esmu mazais lords Fauntlerojs un jūsu labā feja vienlaicīgi, bet jūs to nezināt. Mani sauc arī par Ziemassvētku vecīti, jo iekļūstu mājā caur dūmvadu. Vai atceraties viesnīcu „Jasmīns un sausserdis", Tolido?

Viņa iesmējās.

—   Es nekad to neaizmirsīšu, — viņa atbildēja. — Ko gan man nācās pārdzīvot tovakar!

—    Jūs esat pārāk emocionāla un mīlat sensācijas, mana dārgā. Kādā jaukā dienā, meklējot asas izjūtas, jūs nonāksiet morga ledusskapī, un tur jūs apkalpos.

Es norādīju uz Gojasu.

—    Pastāstīšu jums par divām trim lietām, kas attiecas uz šo puisi un pārējiem. Pirmais, ko gribu teikt, ka spēles laikā notiek blēdīšanās. Gojass vēl nekad nav spēlējis godigi. Otrais — visi šie nelieši, kurus šeit redzat, ir pastrādājuši tik daudz nelietību, ka, salīdzinot ar viņiem, grēcinieki ellē var justies kā dzīvnieku aizsardzības biedrības dāmu komitejas sapulce no Goldspringsas Pensilvānijā. Trešais — šis zemiskais tips rīt no rīta grib jūs nolaupīt un pieprasīt izpirkšanas maksu no jūsu tēva.

Viņa noplātīja rokas.

—   Nevar būt! Tas ir satriecoši!

Pirmo reizi redzēju, ka viņa ir pārsteigta.

—   Tā tas ir, mana mazā. Starp citu, cik jūs šodien zaudējāt?

Viņa atvēra somiņu un paskatījās.

—    Kad atbraucu šurp, man līdzi bija desmit tūkstoši dolāru, — viņa atbildēja, — un man šķiet, ka atlicis apmēram piecsimt dolāru.

—   Ļoti labi, — es sacīju un pagriezos pret Gojasu. — Tas tev dārgi maksās, Gojas. Atdod man tos deviņus ar pusi tūkstošus dolāru, ko paspēlējusi mis van Zeldena. Bet vēl desmit tūkstošus es ņemšu kā procentus.

—   Hm, atvainojiet, — viņš iesāka, bet šajā brīdī Jonijs viņam iegrūda sānos ar revolveri.

—    Labi, — viņš turpināja, jo šis arguments bija pārliecinošs, — bet es to atcerēšos.

—   Kam tu to saki? — es iebildu. — Es arī.

Pagrābu divdesmit tūkstošus, kas gulēja uz galda, un pusi atdevu Mirandai.

—   Tagad, lellīt, laiks atgriezties mājās.

Viņa neteica ne vārda. Viņas apmetnis atradās uz krēsla viņai aiz muguras. Viņa to uzmeta plecos. Pēc tam mēs kopā devāmies pie durvīm. Jonijs mūs piesedza, kāpjoties atpakaļ. Aizgājis līdz durvīm, vērsos pie salonā paliekošajiem:

—   Klausieties, neliešu banda. Ja kāds no šejienes izkustēsies ātrāk kā pēc desmit minūtēm, tas tiks nošauts, sapratāt?

Viņi visi labi to saprata.

Mēs izgājām uz klāja. Aizvēru durvis un pavadīju Mirandu un Joniju uz kuģa pakaļgalu.

—   Lūk, kas tev jādara, Jonij: iesēdini mis van Zeldenu laivā, aizved uz piestātni un tur nodod viņu manas māsiņas Konstances gādībā.

Es pamirkšķināju ar aci, un viņš saprata manu domu.

—   Bet tu, vai taisies palikt uz šīs sanatorijas klāja?

—    Par to neiet runa. Bet esmu aizmirsis vēl kādu svarīgu lietu. Pazūdiet!

Es skatījos, kā viņi abi aiziet. Kamēr tie laidās lejā pa virvi, redzēju, ka Miranda smejas. Man likās, ka viņai tas šķita briesmīgi interesanti.

Kad Jonijs aizvāca virvi, motora pukšķēšana liecināja, ka viņi aizpeld.

Es atgriezos pie salona un, turot „Lugeru" gatavībā, atvēru durvis. Visi šie nelieši nekustējās. Viņi bija tik labi iedresēti, ka, tiklīdz parādījos uz sliekšņa, visas rokas pacēlās gaisā.

—    Klausies, Gojas, man ar tevi jāaprunājas. Iznāc ārā, turot rokas paceltas.

Es atkāpos pār slieksni un sāku gaidīt.

—    Bet jūs, mani bērni, neaizmirstiet, ka mans biedrs jūs vēro caur iluminatoru salona otrā galā, tāpēc palieciet savās vietās vēl desmit minūtes.

Es aizvēru durvis.

—   Ko tu gribi man teikt, Lemij? — vaicāja Gojass. — Kāpēc ieradies un ko tu te meklē?

—   Nāc man līdz, — es viņam atbildēju, — un tu dabūsi to zināt.

Es izvedu viņu ārā un piedāvāju apsēsties.

Viņš apsēdās. Viņa seja pauda ieinteresētību, jo tas nevarēja uzminēt, ko es no viņa vēlos.

.— Klausies, Lemij. Es nekā nesaprotu. Kas lika tev parādīties šeit un man draudēt, pievākt divdesmit tūkstošus dolāru? Vai tu gadījumā neinteresējies par Mirandu? Ja tas tā ir, mēs varētu vienoties. Esmu taisnīgs…

Viņš pacēla acis, lai paskatītos uz mani.

—   Aizveries, Gojas. Tagad uzmanīgi klausies. Es tevi jau sen nevaru ciest. Tu esi zemisks nelietis, pat ne gangsteris, tu esi neģēlis. Zini, ko es ar tevi izdarīšu?

Viņš skatījās uz mani, un es redzēju sviedru lāsītes uz viņa pieres.

—   Es izdarīšu ar tevi to, ko tu esi pelnījis, izdzimteni!

Viņš sāka mani lūgt:

—   Klausies, vecais Lemij… Dod man kaut vai nelielas izredzes, neesi tik cietsirdīgs. Es atdošu tev visu naudu, visu, ko prasīsi. Es nekad tev neko sliktu neesmu darījis, nesaprotu…

—    Pārtrauc! — es iekliedzos. — Vai tu šovakar devi kaut mazākās izredzes Makfī un Hallatam? Ko?

Pēkšņi es plati pasmaidīju.

—   Klausies, varbūt attiecībā uz tevi esmu kļūdījies, Gojas. Biju uz tevi mazliet dusmīgs, bet nu esmu nolēmis, ka visu var nokārtot. O, saki lūdzu, kas tur ir?

Es skatījos virs viņa pleca, it kā kaut ko būtu ieraudzījis ūdenī. Viņš piecēlās un pagriezās, lai paskatītos turp, kur rādīju, tad es viņam ielaidu piecas lodes sirdī un mugurkaulā — divas par Makfi, divas par Hallatu un vienu no manis.

Gojass uzkrita tīklam, kas nožogoja bortu. Es pabāzu kāju zem viņa ķermeņa, ar rāvienu to pacēlu un nometu lejā. Viņš ar galvu uz leju smagnēji iegāzās ūdenī. Pagriezos, lai palūkotos uz salonu. Tur viss bija mierīgi. Tad atkal atkārtoju savu akrobātisko triku un nolaidos savā laivā. Ieslēdzis motoru, es devos uz krastu.

Sāka celties migla, un „Princeses Kristabellas" ugunis nozuda tālē. Pēkšņi atskanēja troksnis. Izdzirdēju skaņu, kas līdzinājās šampanieša pudeles korķa plaukšķini, tad izdzirdēju deju mūziku.

Sēžot uz soliņa, mierīgi smēķēju cigareti. Es jutu, ka ar šo vakaru esmu ļoti apmierināts.

Arī par Makfī biju labi atriebies.

7. nodaļa . O, Lotij!

Pietauvojoties piestātnei, es uzdevu sev jautājumu: kā notikumi risināsies tālāk?

Nospriedu, ka Jonijam un Konstancei bija pietiekami daudz laika, lai tiktu vaļā no Gojasa puišiem, kas palika pie sētas.

Nebiju kļūdījies. Tuvumā nebija neviena, izņemot Mirandu, Konstanci un Joniju Malasu. Man jāsaka, viņi labi spēlēja savu lomu, lai pārliecinātu Mirandu.

Mēs devāmies pie mašīnām. Konstance iesēdās savā, bet Jonijs — manā auto, lai aizvestu uz darbnīcu, no kurienes tas bija paņemts. Es kopā ar Mirandu iesēdos viņas mašīnā, kuru tā bija atstājusi garāžā.

Atpakaļceļā Miranda visu laiku apsprieda šī vakara notikumus. Ak, kā viņa pļāpāja!

Klausoties viņā, varēja domāt, ka tas viss bijis tikais nenozīmīgs nolikums.

Man šķiet, šai meičai ir dīvaini priekšstati par morāli, bet, galu galā, viņa nav vienīgā, kas tā domā.

Jūs droši vien jau esiet sapratuši, ka morāle nav pati izteiktākā mana rakstura iezīme. Tomēr, esmu spiests secināt, ka lielākā daļa jaunu sieviešu, kuru tēvi ir ļoti bagāti, ir nedaudz jukušas.

Deviņos gadījumos no desmit, vecais savu darbību sāka kā laukstrādnieks fermā, kas atrodas kādā nomaļā vietā. Viņš strādāja melnās miesās piecpadsmit stundas diennaktī, tad brauca uz lielu pilsētu, kur atkal ilgu laiku strādāja, līdz, pateicoties laimīgai nejaušībai, viņam rokās iekrita miljoni. Bet pēc tam meita sāk plūkt viņa darba augļus, piedaloties šaubīgos notikumos un meklējot asas izjūtas, jo domā, ka tā var apzināt to, ko tēvs nav paguvis, un rast dzīves jēgu. Tas pilnībā attiecas arī uz Mirandu. Tomēr galva viņai nav gluži tukša!

Kamēr es par to visu domāju, viņa man stāstīja, kā nokļuvusi pie Gojasa.

Kādu dienu, vientulībā paēdusi pusdienas smalkā restorānā, viņa devās uz teātri. Pēc izrādes viņu notvēra kāds jauneklis, apgalvojot, ka viņi jau likušies Amerikā. Miranda uzķērās uz šīs makšķeres, jo bija tikusies ar tik daudziem cilvēkiem, ka pat pie labākās gribas visus nespētu atcerēties.

Puisis sācis viņai lielīt Gojasa peldošo kazino ar visām tā izpriecām, un, protams, Mirandai ļoti sagribējās tur nokļūt. Viņš to nogādāja uz jahtas.

Visu laiku es gaidīju, ka viņa man vaicās, kā es uzzināju, kur viņa atrodas. Tāpēc pasteidzos visu izstāstīt pats. Viņa ievēroja, ka man sāp roka, un apsēdās pie stūres.

Miranda brauca tādā ātrumā, ka viņa vienlaikus nespēja runāt. Mani tas pilnībā apmierināja un deva iespēju visu labi pārdomāt.

Es viņai teicu, ka reiz redzēju viņu iznākam no „Karltona" viesnīcas, tāpēc iegāju apciemot, bet no istabenes uzzināju, ka saimniece uz pāris dienām izbraukusi. Iznākot no hoteļa, es satiku puisi no Gojasa bandas, kurš man sarunas laikā izteica minējumu, ka Miranda ir devusies uz Gojasa jahtu spēlēt ruleti.

—   Tā kā man bija zināms, kas Gojass ir par tipu, — es viņai stāstīju, — tad sapratu, ka viņš to vienkārši uzmānījis uz jahtas, lai aptīrītu un nolaupītu. Tāpēc kopā ar māsu un vienu puisi devos pie viņas, lai ieviestu kārtību.

Viņa ļoti šķelmīgi ar acs kaktiņu paskatījās uz mani.

—   Bet kāpēc jūs, Lemij, nebrīdinājāt policiju?

—    Klausieties, Miranda, nebūtu slikti, ja jūs uzmanīgi skatītos uz ceļu, citādi mēs, labākajā gadījumā, nonāksim grāvī. Bet, kas attiecas uz policiju, jūs droši vien zinai, kā es viņus mīlu.

—    To var iedomāties. Bet sakiet, ar ko jūs īsti nodarbojaties? Jūs taču esat gangsteris, vai ne? Kāda ir jūsu specializācija?

Es pasmaidīju, jo man radās doma, ka varu sevi raksturot kā mazu varoni.

—   Ak, Dievs, pieņemsim, ka esmu viens no… Nu un tad? Esmu pārtraucis ar to nodarboties. Jau sen nepiedalos tādās lietās.

Viņa pasmaidīja.

—   Tas bijāt jūs, kas Oklahomā nošāva policistu?

Atbildēju, ka biju spiests nošaut šo puisi, jo pretējā gadījumā, viņš būtu nošāvis mani. Jautājums bija: kurš pirmais pagūs nospiest gaili. Es turpināju stāstīt par sevi tik pamatīgi, ka viņai bija mani jāuzskata par kaut ko līdzīgu Robiņam Hudam, Polam Deveram un vēl kādam citam leģendāram varonim.

—   Šķiet, ka roka jums rada lielas sāpes, Lemij? — viņa vaicāja. — Kas jums notika?

—   Ja es to pastāstīšu, jūs sāksiet smieties. Kad šodien rāpos uz piestātnes, pistoli turēju rokā un tik neveikli paslīdēju, ka ielaidu lodi sev rokā. Jūs piekritīsiet, ka tas ir diezgan muļķīgi, vai ne? Kad atgriezīšos Londonā, man roku pārsies, tas arī viss.

—   Es to izdarīšu pati, Lemij.

Bija septītā rīta stunda, kad mēs piebraucām pie „Karltona". Mēs uzbraucām Mirandas apartamentos. Viņa izsauca istabeni un to aizsūtīja pēc pārsienamajiem materiāliem manai rokai. Tā kā esmu diezgan spēcīgs puisis, mana roka izskatījās samērā labi, un es biju pārliecināts, ka pēc divdesmit četrām stundām tā vairs nesāpēs.

Kamēr Miranda pārsēja manu roku, es aplūkoju viņas istabeni, kas palīdzēja saimniecei. Viņa šķita ļoti jauka, tāpēc nodomāju, ka varbūt izmantošu tās pakalpojumus…

Pēc pārsiešanas mēs iedzērām kafiju, un es Mirandai teicu, ka man jāiet. Viņā sacīja, ka gribētu šovakar kopā ar mani paēst pusdienas pulksten deviņos vakarā.

Tas mani pilnīgi apmierināja.

Tad es atvadījos, jo Miranda žāvājās tā, ka gandrīz izmežģīja žokli. Teicu viņai, ka būs pareizi, ja viņa atpūtīsies kā nākas.

Istabene pavadīja mani līdz durvīm, aizgāja pa gaiteni un izsauca liftu.

Es paskatījos uz viņu.

—   Sakiet, mazā, vai jums jau kāds ir teicis, ka esat apburoša?

Viņa pasmaidīja.

—    Man šķiet, atceros, ka viens puisis man to teica, bet tur nekas nesanāca.

—    Ļoti žēl, — es atbildēju. — Būs nopietni šī lieta jārisina. Ko jūs teiktu, ja mēs kopā aizietu kaut kur paēst pusdienas?

—   Kāpēc gan ne? — viņa atbildēja.

—   Tad esam norunājuši, tikai vienosimies par satikšanos. Vai jums ir brīvdienas?

—   Rītvakar esmu brīva. Mis van Zeldena pusdieno ar draugiem.

—   Lieliski.

.Es norunāju tikšanos vienā no Grieķu ielas restorāniem un devos projām.

Gāju pa Pol Mel, tad pa Sentdžeimstrītu un, nonācis līdz Džeimstrītai, sāku vērot apkārtni.

Nebija šaubu, pretim mājai, kurā dzīvoju, pamanīju puisi, kurš mierīgi smēķēja cigareti.

Nodomāju, ka tas ir viens no Sigelas puišiem, kam uzdots novērot manu māju, lai zinātu, vai neesmu kaut kur nozudis. Tas pierādīja, ka Sigela vēl joprojām man īsti neuzticējās.

Ienācis mājā, izdzēru glāzi viskija, tad apsēdos, lai visu mierīgi apdomātu. Manuprāt, viss ritēja tā, ka labāk vairs nevarēja vēlēties, bet

Makfi, ļaudams sevi nonāvēt, manu uzdevumu nebūt nebija atvieglojis. Tas man nemaz nepatika. Taču beidzot es nospriedu, ka pašlaik nav jēgas lauzīt galvu… Mana roka sāpēja, tāpēc nolēmu atgulties. Gulta — tas patiešām ir lielisks izgudrojums.

Ir vesela rinda puišu, kuriem lietderīgi būtu to saprast un tā vietā, lai nepārtraukti skraidītu šurpu turpu, labāk pavadīt vairāk laika gultā.

Bija jau seši pēcpusdienā, kad, pieklauvējis, ienāca viesnīcas kalpotājs un teica, — mani vēloties redzēt kāds misters Sigcla.

Es lūdzu, lai viņš atnes kafiju, viskiju un uzaicina Sigelu. Pēc minūtes viņš visu atnesa. Aiz viņa ienāca Sigela. Viņš bija eleganti ģērbies un izskatījās lieliski. Es apsēdos gultā un nožāvājos.

—   Un tā, kas jauns, Sigela?

Viņš apsēdās un izņēma cigareti no platīna etvijas. Viņa plānās lūpas pavērās smaidā.

Man ir tāda sajūta, ka Sigela ir no tiem cilvēkiem, kuri smaida tikai ar lūpām, bet ne ar acīm. Tās viņam vienmēr paliek aukstas un cietsirdīgas, līdzīgas maziem gaiši zila ledus gabaliņiem. Daudziem šāda tipa gangsteriem ir tādas acis.

Viņš aizsmēķēja, dažas reizes ievilka dūmu, tad paskatījās uz mani.

—   Zini, Lemij, es tavā priekšā noņemu cepuri. Tu vakar uz „Princeses Kristabellas" tiešām biji uzdevuma augstumos. Kad ķeries pie darba, tu esi ļoti izveicīgs.

—    Piekritu, bet tur nekas pārdabisks nenotika, un par šo notikumu nav daudz ko runāt. Tas bija pavisam vienkārši. Un kas gan viņš bija, šis Gojass?

Viņš iesmējās un izpūta lielu dūmu strūklu.

—   Man šķiet, ka Gojass nevienu nevar apvest ap stūri, — viņš teica un paskatījās man acīs.

—   Ko tu ar to gribi teikt, Sigela?

—    Es gribu teikt, ka tas bija lieliski nostrādāts, Lemij. Šim puisim labāk būt tur, kur viņš pašlaik atrodas, nekā stāvēt mums ceļā. Esmu priecīgs, ka nokārtoji ar viņu rēķinus.

—   Tu joko? Kā tu varēji uzzināt, ka es ar viņu nokārtoju rēķinus.

Viņš iesmējās. Sigelam ir ļoti skaisti zobi.

—   Lemij, bet kā tev šķiet, ko es vakar vakarā darīju? Kad Konstance man piezvanīja un teica, ka Gojass Mirandu aizvedis uz savu kuģi un ka tu Beikerstrītā saķildojies ar Lotiju un puišiem no Gojasa kompānijas, es nekavējoties devos ceļā.

Tu neko nezināji, bet vakar vakarā veselas trīs stundas kopā ar sešiem puišiem es sēdēju laivā, netālu no „Princeses Kristabellas", un vēroju, vai tu neizdarīsi kādu kļūmīgu manevru. Tikai pēc tam, kad mēs ieraudzījām, kā tu izrēķinājies ar Gojasu un izsviedi viņu pār bortu, to visu izdarot augstākajā līmenī, es sapratu, ka tagad var atgriezties.

—   Ko gan citu tu gribēji? — es vaicāju. — Tā mēdz gadīties. Pēdējā laikā Gojass kļuva pārāk nekaunīgs.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tu vakar labi pastrādāji, Lemij. Vai atdevi desmit tūkstošus dolāru mis van Zeldenai? Tos, kurus viņa tur pazaudēja?

—    Kā nu ne, protams, es tos viņai atdevu. Bez tam es apbalvoju arī sevi ar desmit tūkstošiem dolāru, kurus atņēmu Gojasam. Šo naudu es viņai, protams, neatdevu, jo tas, ka viņa šajā reizē vēl nopelnītu, nemaz nav nepieciešams.

—   Es piekrītu, — viņš teica. — Nu ko, tu neesi īpaši nelaimīgs, vecais Lemij. Tu no manis darbam saņēmi desmit tūkstošus, tad vēl tikpat daudz no Gojasa, un tev vēl bija tā laime viņu novākt. Nu ko, vai tev tīk šī veiksme?

—    Tu saki, ka man veicas. Ja es būtu par to pārliecināts, tad sevi jau būtu apsveicis.

Viņš atkal iesmējās un ielēja nedaudz viskija.

—    Nu ko, ceru, ka arī turpmāk būs tāpat, Lemij. Es mīlu ap sevi redzēt apmierinātus cilvēkus. Man jāatzīst, ka esi drosmīgs un labi veic savu. darbu. Lai pierādītu, ka nerunāju velti, un lai tu justos vēl apmierinātāks, te tev būs vēl pieci tūkstoši dolāru.

Viņš uzlika uz galda piecas banknotes un smaidot palūkojās uz mani.

—   Tas tev par savainoto roku. Zini, Lemij, man ir vesela virkne projektu, kuros mēs varētu sadarboties… Man ir, lūk, kāda ideja: pēc tam, kad būsim nolaupījuši Mirandu un saceltais troksnis noklusīs, mēs ar tevi atgriezīsimies ASV un saņemsim savās rokās visas valsts gangsteru oragnizācijas.

Es iesmējos.

—    Mans vecais Sigela! Kad saņemšu savu izpirkuma daļu par Mirandu, man būs nodarbošanās, kam nebūs nekāda sakara ar gangsteriem.

Man tas vairāk nebūs nepieciešams. Divi simti piecdesmit tūkstoši dolāru — tas man ir pietiekami.

—   Ko tu darīsi, Lemij? — viņš smējās.

—   O! Es īsti vēl nezinu. Bet man vēl joprojām gribas pamēģināt audzēt vistas.

Es skatījos uz viņa garajiem, baltajiem pirkstiem. Ja par rokām var sacīt, ka tās ir cietsirdīgas, tad es jums garantēju, ka šim tipam bija pašas cietsirdīgākās rokas pasaulē.

—    Es varu iedomāties, Lemij, kā tu audzē vistas. Lai nezaudētu izveicību, tu sāksi tām apgriezt kaklus. Bet nu, atgriezīsimies pie mūsu aitiņas.

Viņš piebīdīja krēslu pie gultas un aizsmēķēja nākamo cigareti. Es arī aizsmēķēju un paskatījos uz viņu caur dūmiem.

—    Darbs jāpabeidz šajā nedēļā, ieskaitot brīvdienas, Lemij. Šodien ir trešdiena. Esmu noīrējis nelielu mājiņu, tur ceturtdien viss būs sagatavots. Tā saucas „Brendcrs Enda" un atrodas pavisam tuvu Temzai. Tur ir ļoti jauki. Es turp aizvedīšu apmēram trīsdesmit pārus. Viņi visi ir ļoti pieklājīgi ļaudis un mani pazīst jau daudzus gadus. Bet tu izdomā iemeslu, lai aizvilinātu turp Mirandu.

—    To ir viegli izdarīt. Pašlaik, pēc notikuma uz „Princeses Kristabellas", Miranda par mani ir ieinteresējusies. Es šovakar kopā ar viņu pusdienoju, bet pagaidām par nedēļas nogali viņai nekā neteikšu. Vēlāk piestāstīšu viņai pilnu galvu ar muļķībām, ka esmu nokļuvis nepatīkamā situācijā un viņa var man palīdzēt, ja piekritīs kopā ar mani atbraukt uz „Brenders Endu", un šī lieta ir tik personiska un konfidenciāla, ka nevienam nav jāzina, kurp viņa aizbraukusi.

Starp mums runājot, jau divas reizes esmu izpestījis viņu no nepatīkamām situācijām un domāju, ka pilnībā esmu ieguvis tās uzticību, viņa man neatteiks.

Sigela pasmaidīja, tad aplaizīja lūpas. Viņam bija tāds paradums.

—    Labi izdomāts, Lemij. Atved viņu sestdien vakarā, un tavs darbs būs tikpat kā padarīts.

—   Bet pēc tam?

—   Būs palicis pavisam nedaudz. Tu svētdien atgriezīsies Londonā un piezvanīsi vienam tipam, telefona numuru pateikšu tev vēlāk. Viņš nokārtos, lai pirmdien no rita tu varētu runāt ar veco van Zeldenu, tad viņam varēsi visu izstāstīt.

Pateiksi, ka viņa meita ir nolaupīta. Ka pēc trim dienām Anglijā viņas vairs nebūs. Teiksi, ka viņam tiek dotas trīs dienas, lai padomātu, un nedēļa, lai viņš uz mana rēķina Nīderlandes bankā, Rolerdamā noguldītu trīs miljonus dolāru. Ja viņš to neizdarīs, — Sigela atkal iesmējās, — teiksi viņam, ka mums ienākusi prātā satriecoša doma. Pavaicāsi, vai viņš pazīst savas meitas zobus, jo, par katru nokavētu nedēļu, nākamajā dienā mēs viņam pa pastu nosūtīsim vienu tās zobu. Neaizmirsti arī pateikt, ka zobi viņai tiks izrauti bez narkozes.

Viņš piecēlās.

—   Es aizeju, Lemij. Vēl tikai kāds sīkums, kuru es gribu tev atgādināt. Tu esi drosmīgs un apņēmīgs cilvēks, bet neiedomājies ar mani izspēlēt kādu joku. Neaizmirsti, ka nevari uzsākt neko tādu, kas tūdaļ nekļūtu man zināms. Tas nav tāpēc, ka es tev neuzticos, vienkārši es nekad nepaļaujos uz gadījumu. Ja mēģināsi mani piemānīt, es uzzināšu par to ātrāk, nekā tu to izdarīsi.

Viņš stāvēja manā priekšā un raudzījās uz mani tā, kā varētu skatīties vesela klaburčūsku saime.

Es mazliet pasmaidīju.

—   Ko tu, īsti, gribi? Vēlies pārbaidīt mani tā, lai atstiepju kājas? Neesi kā bērns! No brīža, kad piekritu ar tevi strādāt, viss notiek kā runāts. Es gribu saņemt tos divi simti piecdesmit tūkstošus.

—   Tas ir labi, Lemij. Turi vārdu un tu tos dabūsi. Uz redzēšanos.

Viņš izgāja.

Pēc viņa aiziešanas, paliku guļot gultā, smēķēju un raudzījos griestos. Saprotiet, ar šo nelieti Sigelu es spēlēju ļoti bīstamu spēli. Pirmkārt, viņš ir nedaudz šerps, otrkārt, piekrītu, ka galva viņam strādā, un ne velti viņš mani brīdināja, lai neuzskatu sevi par tikpat veiklu, kā viņš.

Varbūt tā tas ir, varbūt arī ne, bet viens ir pilnīgi skaidrs: pirms būšu šo darbu pabeidzis, viņš no manis saņems tādu brāzienu, kuru nekad neaizmirsīs, to es jums varu apsolīt!

Bet man ir jābūt ļoti uzmanīgam. Kad viņš man sacīja, — ja viņu piemānīšu, viņš vienalga to uzzinās, Sigelam bija iemesls tā apgalvot. Atceroties visus Sigelas stiķus, sapratu, ka man būs krietni jānopūlas, lai šo spēli vinnētu.

Nu jau vairākus gadus gan federālie aģenti, gan policija un ari citu kategoriju amatpersonas mēģināja viņu notvert, bet nesekmīgi. Tas bija tikai tāpēc, ka viņš pats turējās nomaļus. Sigelam vienmēr atradās cilvēks, kas viņam kalpoja kā aizsegs, aiz tā muguras viņš netraucēti veica savas finansu operācijas.

Sigela vienmēr gangsteru vidū bija pirmais, jo, no vienas puses, viņam bija noteikts spēks, no otras, neviens nekad nezināja, ar ko viņš strādā un kas strādā viņa labā.

Bet atceroties viņa piedāvājumu apvienoties, lai kopīgi darītu lielas lietas, pēc tam, kad būs pabeigta kombinācija ar Mirandu, es sāku raustīties no smiekliem.

Tas ir tikpat patīkami, kā iespēja likties gultā kopā ar rāpuļu pārīti, tomēr, laikam, es labāk izvēlētos čūskas.

Bet tagad, vai nu es to gribēju vai ne, biju iesaistīts Mirandas nolaupīšanas lietā. Viņš mani turēja tik cieši, ka nekādi nespēju izķepuroties. Es biju ļoti cerējis uz. Makfī, bet gadījās tā, ka šis muļķītis ļāva sevi novākt tieši tajā brīdī, kad bija man tik ļoti vajadzīgs.

Es līdu vai no ādas ārā, lai līdz nedēļas beigām kaut ko izdomātu. Bija pilnīgi skaidrs — līdzko es nogādāšu Mirandu „Brenders Endā", viņš liks man atgriezties Londonā, lai sāktu sarunas par izpirkšanu, par to jūs jau ziniet. Bet pēc tam man būs jādodas uz Ņujorku, lai tur saņemtu savu naudu.

Situācija bija bēdīga. Pēc Makfī bojāejas man nebija neviena, kam uzticēties. Es nevarēju brīdināt Mirandu, jo tad viņa centīsies atstāt Angliju, bet Sigela varēs viņu notvert kādā citā vietā. Tad man prātā ienāca doma brīdināt policiju, jo tā bija vienīgā iespēja izjaukt Sigelas operāciju, bet arī tas bija apšaubāms variants, jo Anglijā viņš pagaidām nebija policijas uzmanības lokā. Diez vai Anglijas policija manu paziņojumu ņemtu vērā.

Pēkšņi es iedomājos, ka Sigelam, pēc izpirkuma saņemšanas, attiecībā uz Mirandu varēja būt savi plāni. Viņš bija pārāk liels sieviešu cienītājs, lai palaistu garām tādu izdevību. Sigelam bija laba gaume, ja varēja spriest pēc Konijas, kas bija vienkārši burvīga. Ļoti iespējams, ka viņš, bez izpirkšanas naudas, no Mirandas gribēs saņemt vēl kaut ko, un nav jābūt īpaši gudram, lai saprastu, kas ar Mirandu notiks pēc tam, kad tā viņam apniks.

Izpirkšanas maksu, manuprāt, viņi dabūs. Sigela taču runāja nopietni, ka katru nedēļu tēvam sūtīs vienu meitenes zobu. Nešaubos, ka viņš to izdarīs.

Atceros, ka Makfī stāstīja par kādu nolaupīšanu, kas bija sensacionāls notikums Kanzassitijā. To organizēja Lakasara banda, kurai aiz muguras stāvēja Sigela. Nolaupītās sievietes vīrs negribēja uzreiz maksāt izpirkšanas naudu, un katru rītu viņam atsūtīja sievai izrautu matu šķipsnu. Kad viņš beidzot tomēr izpirkuma naudu samaksāja, sieviete bija palikusi gluži bez matiem un izskatījās kā pulēts durvju rokturis.

Tā izpaudās Sigelas humors. To viņš uzskatīja par jauku jociņu, un tas liecina, ka galvā viņam kaut kas bija samežģījies.

Patiešām, jābūt īpaši veiklam, lai spētu uzzināt, ka esmu nogalinājis Gojasu. Nekādi nevarēju iedomāties, ka kāds būtu uz to spējīgs. Tas bija lieliski nostrādāts un vēlreiz liecināja, ka Sigela nevienam neuzticējās un rīkojās ļoti uzmanīgi un izveicīgi.

Beigu beigās es nonācu pie slēdziena, ka pagaidām man jāpeld pa straumi. Pēc kāda laika piecēlos un piegāju pie galda aplūkot tos piecus tūkstošus dolāru, kurus viņš man atstāja. Tūdaļ sameklēju savu rokasgrāmatu, kurā, kā jūs jau ziniet, man bija nodrukāti zagto banknošu numuri, un, tos pārbaudījis, noskaidroju, ka arī tās ir no Arkanzasas bankā nolaupīto skaita. Noliku šo naudu pie tās, kuru saņēmu jau agrāk, pieliku klāt arī to, ko paņēmu no Gojasa. Gribējās iegūt pēc iespējas lielāku summu. Par naudas trūkumu pagaidām žēloties nevar. Sigela naudas lietās ir nevainojams.

Pulkstens bija aptuveni desmit. Es piecēlos, iegāju dušā, uzvilku smokingu. Absolūti nesteidzos un, kamēr ģērbos, mazliet padomāju, jo, liekas, biju jau izlēmis, kā šo lielībnieku apvest ap stūri.

Man šķita dabiski kaut ko uzsāki tieši „Brenders Endā" un nekur citur.

Es jau ieminējos, ka kaut kas man bija ienācis prātā, bet pagaidām šo domu apslāpēju, jo, šķiet, tai bija gadījuma raksturs. Tomēr man bija sajūta, ka es pie tās atgriezīšos ceturtdienas vakarā, pirms tikšanās ar Mirandas istabeni.

Vairs nespēju visu laiku lauzīt galvu, tāpēc aizsmēķēju cigareti un izgāju no mājas.

Vakars bija jauks, un tāpēc vēl jo vairāk bija patīkami domāt par pusdienām ar Mirandu.

Viņa mani gaidīja „Karltona" viesnīcas hallē, un tas bija tā vērts, lai uz viņu paskatītos. Kleita tai piestāvēja ļoti labi, un, droši vien, viņas šuvējiem bija nācies strādāt ne vienu vien nakti.

Mani ieraugot, viņa nāca pretim un, apmierināti smaidīdama, sniedza roku.

—   Esmu ļoti priecīga jūs redzēt, Lemij. Kā jūsu roka?

Atbildēju, ka viss ir kārtībā. Mēs izgājām no viesnīcas un iesēdāmies

viņas mašīnā. Pēc neliela strīda, kur pusdienot, nolēmām braukt uz „Kafe de Paris".

Mašīnā blakus Mirandai jutu, ka esmu formā. Viņa neko īpašu man neteica, tikai draudzīgi uzlika savu roku manai, šis žests bija ļoti patīkams.

Es domāju par to, ko teiktu Miranda, ja zinātu, ka es līdz ausīm esmu ieslidzis viņas nolaupīšanas lietā, kuru vajadzēja īstenot tuvāko divu vai trīs dienu laikā. Bet tā kā neesmu sentimentāls cilvēks, šādas domas atgainīju.

Kad sasniedzām Kingstonas ceļu, nospiedu gāzi līdz galam, un mašīna rāvās uz priekšu. Es nejauši palūkojos spoguli un pamanīju, ka tikai piecdesmit metru attālumā mums seko liela melna mašīna. Ik reizi, kad mainīju braukšanas ātrumu, mūsu izsekotāji darīja to pašu.

Tā bija ļoti jaudīga mašīna, kura nepieciešamības gadījumā viegli varēja mūs apdzīt.

Mirandai neko neteicu. Sākumā es domāju, ka tas, droši vien, ir Sigela, kas licis mūs pieskatīt, 'bet bija maz ticams, ka viņš darītu to tik atklāti. Sigela rīkojās smalkāk. Bet puiši, kas mums sekoja, darīja visu, lai es to pamanītu.

Kad bijām atbraukuši un Miranda aizgāja sakārtoties, paspēju ievērot, ka melnā mašīna iebrauca pretējā pagalmā. Gadījumā, ja rastos sarežģījumi, kreisajā padusē sataustīju „Lugeru". Atvērās mašīnas durvis, un parādījās Lotija.

Viņa veikli palūkojās apkārt un devās pie manis. Es atkāpos, viņa man sekoja.

Lotija pienāca man klāt un sacīja:

—   Klausies, Lemij, aizmirsīsim visu, kas notika vakar. Tu biji viltīgāks, un tas ir arī viss. Es atbraucu Kastlina un viņa draugu uzdevumā. Viņi grib ar tevi vienoties.

Ar acs kaktiņu raudzījos uz dāmu tualetes durvīm, vai nenāk Miranda, bet pagaidām tās nebija.

—   Spriežot pēc tā, kāda ir situācija, es ceru, Lotij, ka tu nesāksi darīt muļķības?

—   Nejoko, Lemij, es zinu, ar ko man ir darīšana. Vari ticēt tam, ko tev teikšu. Būšu atklāta.

Lūk, kas noticis: „Princese Kristabella" šorīt pacēla enkuru, bet Kastlins palika šeit. Viņš ar to neaizbrauca. Ir kāds apstāklis. Domāju, ka kāds no Sigelas cilvēkiem nogalinājis Gojasu. Tieši tāpēc Kastlins kuģi aizsūtīja prom, bet pats pārcēlās uz šejieni.

Lieta tāda: man radies iespaids, ka tu rīkojies patstāvīgi, neraugoties uz to, ka sev līdzi uz kuģi atvedi Joniju Malasu, kurš saistīts ar Sigelu un ir viņa uzticamības persona. Tad nu mēs ar Kastlinu izdomājām, — ja tu piekritisi ar mums apvienoties, mēs varētu Sigelu kārtīgi apmuļķot. Turklāt, tu labi nopelnītu. Tu dzirdi mani?

—   Tas, iespējams, mani varētu arī interesēt, — es atbildēju.

Man ienāca prātā, ka, varbūt, šos cilvēkus man izdosies izmantot savās interesēs. Katram gadījumam es viņai pavaicāju, kur mēs varētu aprunāties.

—   Kastlins un es esam apmetušies „Parksaidas" viesnīcā. Atbrauc ar mums tikties šonakt, pulksten divos vai trijos. Mēs tur esam apmetušies kā misters un misis Šulci no Ņujorkas.

—    Ļoti labi, mazā. Es atbraukšu, bet tavā vietā es netaisītu nekādus jokus. Starp citu, kas notika ar to japāni, kuram tu ielaidi lodi?

Tā kā es smaidīju, arī viņa pasmaidīja.

—    Man stāstīja, kā tu mūs pieveici, Lemij. Tas jāatzīst. Bet japānis jūtas diezgan labi, ja neskaita to, ka katru reizi, kad viņš klepo, tam iekšā kaut kas čīkst. Nu, vai tu atnāksi, Lemij?

Es pamāju.

—    Atbraukšu pēc diviem naktī. Bet brīdini Kastlinu, ka noteikumus diktēšu es, un lai iztiek bez visādiem gājieniem, citādi tas var slikti beigties. Bet tagad pazūdi!

Viņa izgāja ārā, atgriezās pie savas mašīnas, un nebija pagājusi pat minūte, kad auto jau nozuda. Kad mašīna brauca projām, man šķita, ka aizmugures sēdeklī es redzēju Kastlinu. Tas izskatās pēc šī zemiskā tipa — likt tādas lietas kārtot sievietei.

Šajā brīdī atgriezās Miranda, un mēs devāmies pusdienot. Man šķita, ka Miranda patiešām pret mani izturas labi un, kā jūs noprotiet, manā lielajā spēlē tas bija ļoti svarīgi.

Pēc pusdienām mēs gājām dejot, bet pēc tam līdz pusnaktij bez īpaša mērķa vizinājāmies pa pilsētu. Vienkārši vizinājāmies pa naksnīgo Londonu.

Pulkstens bija jau viens, kad apturēju mašīnu pie „Karltona". Miranda izkāpa un, raugoties manī, apstājās līdzās mašīnai.

—    Vai uzkāpsiet pie manis, iedzert nedaudz viskija ar sodu, Lemij? — viņa vaicāja, un tās skatienā bija kas neizprotams.

Es atteicos no piedāvājuma, jo degu nepacietībā tikties ar Kastlinu. Viņa bija neapmierināta.

—   Varbūt pienāks diena, kad tieši jūs būsiet tas, kas vēlēsies, lai es piedāvātu viskiju ar sodu, bet man šī vēlēšanās būs zudusi.

Nospriedu, ka pienācis tas laiks, kad jāuzdrīkstas, un es to izdarīju.

—   Klausieties, Miranda, man tagad nepieciešams aiziet, tas ir ļoti svarīgi. Bet ja jūs vēlaties izdarīt man pakalpojumu, būšu ļoti pateicīgs, jo izņemot jūs, es nezinu neviena, pie kā griezties.

Viņa pienāca pavisam tuvu klāt un paskatījās uz mani.

—   Kas noticis, Lemij?

Es viņai pastāstīju, un, variet man ticēt, izdarīju to pietiekami pārliecinoši, ka esmu kļuvis par kādas sievietes zemiskas šantāžas upuri. Viņai ir dokumenti, kas mani kompromitē. Šī persona mani gaidīs villā netālu no Temzas.

Tur mums jāsatiekas.

Es Mirandai vaicāju, vai viņa nebūtu ar mieru braukt man līdzi, lai palīdzētu kaut kā apmānīt šo sievieti un atņemt tai manus papīrus…

Viņa bija ar mieru. Viņa metās iekšā notikumos kā putns pēc tārpa. Viņa man arī apsolīja, ka neviens nezinās, kurp tā devusies, lai tikai man nesagādātu nekādas nepatikšanas.

Es teicu, ka atbraukšu viņai pakaļ sestdien, pulksten četros pēcpusdienā. Pēc tam es viņai novēlēju ar labu nakti.

Mēs sniedzām viens otram roku. Viņas acis mirdzēja kā zvaigznes.

—    Ar labu nakti, Lemij, zināt, man šķiet, ka jūsu dēļ esmu spējīga uz velns sazin ko…

Es viņai atbildēju… kaut ko tādu, ko tādos brīžos parasti saka, bet pats domāju par to, kā noritēs mana tikšanās ar Kastlinu un vai spēšu to izmantot, lai apvestu ap stūri Sigelu.

8. nodaļa . Seidija Grīna

Bija pustrīs naktī, kad piebraucu pie „Parksaida" viesnīcas. Man šķita, ka biju ticis vaļā no cilvēkiem, kuriem Sigela licis mani izsekot. Pēc tam, kad šķīros no Mirandas, kādā garāžā noīrēju mašīnu un sāku viņiem jaukt pēdas. Lai pārliecinātos, ka mani neviens neizseko, es mašīnu pametu un pie viesnīcas piebraucu ar taksometru. Viesnīcā iegāju pa dienesta ieeju.

Naktssargs mani gaidīja un ar liftu uzveda augšā. Kādā no trešā stāva saloniem es sastapu Lotiju Friču, Kastlinu, tos četrus tipus, kas mani apstrādāja Beikerstrītā, kā arī trīs vai četrus citus neliešus. Domāju, ka tās bija Gojasa bandas paliekas, ar kuriem viņš ālējās Anglijā.

Uz galda atradās cigaretes un stāvēja daudzas pudeles. Kastlins — liela auguma tips, neapmierināts sēdēja kaktā. Es jau jums stāstīju, ka nekad negribētu kārtot rēķinus ar Kastlinu. Tas ir riebīgs, pēc savas būtības divkosīgs cilvēks. Tagad viņš bija satracināts, bet kad šāds tips ir satracināts, viņam jārīkojas, jo vairāk nekas cits neatliek. Katrā gadījumā man šos puišus jāpieņem tādus, kādi tic ir, arī mani taču iedzina stūrī un nedeva nekādas izvēles iespējas.

Kastlins ir cēlies no vāciešiem. Runā viņš lēni, centīgi izrunājot vārdus, it kā tas viņam sagādātu baudu.

— Klausies, Košen, manuprāt, mums jāizskaidrojas. Tāpēc es ari sūtīju Lotiju tevi izsekot. Teicu, lai viņa tevi uzaicina pie mums. Esam iedzīti stūrī, tāpēc arī gribu tevi redzēt. Lotija visu paskaidros labāk par mani, viņa tūlīt runās.

Lotija, aptinusies ar rozā šalli, piecēlās, ielēja man glāzi viskija un pastūma uz manu pusi cigaretes.

—    Klausies, Lemij, — viņa ierunājās, apsēžoties atkal savā vietā un aizsmēķējot. — Tavā pusē ir spēks, un tu esi labākā stāvokli, nekā mēs, bet, neraugoties uz to, tevi, varbūt, interesēs iespēja kaut ko uzsākt kopā ar mums?

—   Es uzmanīgi klausos, Lotij. Esmu vienmēr gatavs runāt par darbu. Esmu lietišķs cilvēks.

Viņa, pamājot ar galvu, man piekrita.

—    Lieta tāda, Lemij. Nezinu, vai esi pilnībā informēts par šo Sigelas kombināciju. Es nezinu, vai šajā lietā esi iesaistīts jau no paša sākuma, vai nejauši esi ieradies šajā valstī, un kas tev īsti lika tik riskanti rīkoties vakar vakarā. Esmu pārliecināta, ka tu tā nerīkojies pirmoreiz. Kas attiecas uz Sigelu, šis riebīgais nelietis mūs nodeva un izdarīja to ļoti veikli. Mums šī lieta nemaz nepatīk, vari man ticēt.

—   Vai tad jūs ar viņu nebijāt iesaistīti lietā kopš paša sākuma?

—    Ko tu stāsti! — atbildēja Lotija, nokratot cigaretes pelnus pelnutraukā. — Klausies, ko es saku: mēs sameklējām naudu šai operācijai.

Tas sāka mani interesēt.

—   Nu un tad? — es vaicāju.

—   Tas bija tā, lūk. Pagājušā gadā kāds cilvēks no Sigelas kompānijas tikās ar Gojasu un Kastlinu. Viņš pastāstīja, ka radusies satriecoša ideja. Runa bija, ne vairāk ne mazāk, kā par Mirandas van Zeldenas nolaupīšanu. Viņš teica, ka darbs jāpaveic visaugstākajā līmenī. Šī meitene, pēc viņa domām, dosies ceļojumā uz. Eiropu, tāpēc to joku ar viņu jāizstrādā kaut kur aiz ASV robežām. Lai to izdarītu, nepieciešamas divas lietas: nauda un kuģis. Tāpēc ari Gojass un Kastlins var piedalīties šajā pasākumā, jo Amerikā tikai Gojasam ir kuģis, kas var šķērsot okeānu, tam ir kapteinis un ekipāža, kas prot savu darbu un, turklāt, prot turēt mēli aiz zobiem.

Jāteic, ka šoreiz Sigela atradās uzdevuma augstumos, jo viņam galvā ienāca veiksmīga ideja. Viņš sekmīgi vadīja operāciju, lai apvienototos ar Lakasara bandu.

Toreiz Sigela ar vienu šāvienu nošāva divus zaķus — ieguva Lakasara naudu un vienlaikus atbrīvojās no viņa.

Tas izdevās lieliski. Tonijam Lakasaram lika manīt, ka būtu ļoti labi, ja aplaupītu fermeru banku Arkanzasā. Viss bija sagatavots, un Tonijs piekrita, bet Sigela gaidīja izdevību, lai viņu apmānītu, jo kombinācija bija tāda — Lakasars un trīs viņa cilvēki nomainīja mašīnu krustojumā netālu no Litlrokas.

Bija norunāts, ka CJojasa cilvēki tur gaidīs ar citu mašīnu, bet šajā brīdī Sigela piedāvāja Lakasaru un trīs viņa biedrus novākt, un naudu paņemt. Tā ar vienu šāvienu divi zaķi gatavi. Iegūta nauda izdevumiem, kas saistīti ar Mirandas nolaupīšanu, un novākts Lakasars.

Tā viss ari notika: trīs CJojasa cilvēki gaidīja Lakasaru un viņa puišus pie krustojuma, kur tiem vajadzēja dot Lakasaram citu mašīnu, bet tā vietā viņi nolika gar zemi visus četrus. Tad savāca naudu un atdeva to Sigelam.

Viss gāja labi, bija nauda un kuģis. Bija arī plāns. Protams, Gojasam un Fricim bija grūti slepus nogādāt šurp visus tos cilvēkus, kas atradās uz kuģa. Kad mēs ieradāmies un satikāmies ar Sigelu, šis nelietis ar mums sāka apietie.' kā ar dubļiem, zem savām kājām. Viņš sāka pierādīt, ka nevēlas strādāt, ja lietā iesaistās Fricis Kastlins, un teica Gojasam, ka var iztikt arī bez viņa.

Šķila, ka par naudu, kura bija atņemta Lakasaram, viņš nopircis burulaivu un jūtas zirgā. Kas gan mums atlika? Sigelam šeit bija vesela gorillu banda, kas joka pēc bija spējīga uzcept pat mazus bērnus, un Gojasam nācās piekrist, kaul arī tas nemaz nepatika ne viņam, ne Fricim, ne man.

Kaut jūs būtu redzējuši šo meiču, kas tur sēdēja. Viņas acis mirdzēja kā čūskai!

Biju pārliecināts, — ja šeit atrastos Sigela, ar sasietām rokām un kājām, viņa tam liktu pavadit nepatīkamu stundas ceturksni.

Viņa atkal aizsmēķēja.

— Tu saproti, ka mēs, savukārt, nevarējām nemēģināt viņu piemānīt, vai ne, Lemij? Mēs izlikāmies, ka pārstājām interesēties par šo lietu, bet klusībā rīkojāmies. Gojass uzskatīja, ka nebūs grūti panākt, lai Miranda apmeklētu viņa jahtu. Tad varētu meiteni nolaupīt.

Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viss būtu izdevies lieliski, ja nebūtu divu apstākļu: pirmkārt, bija kāds puisis, privātdetektīvs Haliats, kuru bija nolīguši apsargāt Mirandu, un viņš kaut kādā veidā bija uzzinājis, ka Miranda ir uz kuģa.

Šis Haliats kopā ar kādu citu puisi, kuru neviens nepazina, ieradās pie mums, bet Gojass tā vietā, lai saldinātu šo rūgto pilienu, sāka spēlēties ar savu revolveri, kā nu viņš to prata.

Neviens, starp citu, Lemij, nesaprata, kā tu nokļuvi uz jahtas un iesaistījies šajā spēlē.

Nav zināms, kas nogalināja Gojasu, bet mēs domājam, ka to izdarīja Jonijs Malass.

Ferenčijs, jahtas kapteinis, Frici Kastlinu bridināja, ka šeit ož pēc deguma un viņam laiks tīt makšķeres.

Uz kuģa notika kas neticams.

Fricim neizturēja nervi, viņš nolēma pamest klāju un deva pavēli pacelt enkuru.

Bet nu, lūk, kas: tu, Lemij, esi labi pastrādājis. Tu Gojasu aptīrīji par divdesmit tūkstošiem dolāru. Iesākumam šī ir gluži pieklājīga summa.

Es pasmaidīju.

—   Piekrītu. Bet ko tu gribi, lai es ar šo naudu daru? Ar tādu summu tālu netiksi!

—    Protams, Bet man šķiet, vēl var krietni nopelnīt, ja izmanto van Zcldenas gadījumu, Lemij!

Es no jauna pielēju glāzi.

—   Nu, klāj vaļā! Es klausos, pat degu no ziņkāres.

—   To nav grūti izdarīt. Mani neuztrauc, ka Sigela mazo nolaupīs, un tas notiks drīz. Bet mēs vēl neesam nolaidušies tik tālu, lai mūs neņemtu vērā; mums ir zināms, ka tu strādā kopā ar Sigelu, bet… klausies.

Kamēr visu vadīja Gojass, viss veicās lieliski. Man prātā ienāca doma, ka visu šīs lietas vadību varētu uzņemties tu.

Tā varētu tālu tikt un atmaksāt šim riebīgajam nelietim Sigelam, jo tev ir stingrs raksturs, labi strādā galva, daudzu gadu laikā tu Amerikā darīji visu, ko gribēji, un neviens nekā tev nevarēja padarīt.

Sigela rēķināja, ka šī lieta viņam dos trīs miljonus. Mūsu priekšlikums ir šāds: strādā kopā ar mums, ņem vadību savās rokās, mums ir deviņi puiši, uz kuriem vienmēr var paļauties. Mēs spēkosimies ar Sigelu un paši nolaupīsim meiteni.

Nu, ko tu par to teiksi?

—   Nu, ko, tāds variants ir iespējams, Bet cik es saņemšu?

—   Mēs par to jau apspriedāmies, — viņa atbildēja, un vienojāmies, ka tu dabūsi divus miljonus, bet trešo mēs sadalīsim pārējiem. Tu, Lemij, taču nevari žēloties par mūsu skopumu, vai ne?

—   Tas mani apmierina. Bet kā izdarīt, lai Mirandu varētu aizvest no Anglijas? Policija nesnauž, kaut arī vēl nezina, kas tiek plānots. Uzpirkt viņus mums neizdosies.

—   Tā tas ir, — viņa piekrita, — bet Sigela kaut kur tuvumā ir noenkurojis savu jahtu. Kāpēc mēs nevarētu ļaut viņam šo joku izspēlēt līdz galam? Lai meiteni nolaupa, bet mēs pēc tam uzliksim ķepu viņa kuģim — sagrābsim to.

—   Doma nav slikta, Lotij, bet nepieciešams visu apdomāt.

Kādu laiku es klusēju, tad sāku runāt:

—    Mani bērni, klausieties, ko jums teikšu. Sigela meiteni nolaupīs sestdien. To es zinu noteikti, jo tieši man viņa jāaizved uz turieni, kur tas notiks. Un mana atbilde ir šāda: es būšu kopā ar jums, komandēšu jūs un saņemšu divas trešdaļas. Ir tikai viens priekšnoteikums: jāklausa mani bez ierunām. Es arī gribu Sigelam nolaist asinis un garantēju, ka mums tas izdosies.

Vēl kas: manuprāt, kuģis mums nav vajadzīgs. Man radies iespaids, ka Miranda sāk interesēties par jūsu padevīgo kalpu. Domāju, ka viegli varēšu viņu vazāt aiz deguna. Sigela šo joku nolēmis izdarīt šādi: sestdien, tiklīdz būšu meiteni nogādājis pie viņa, Sigela tai paskaidros, kāda ir situācija, bet man nāksies atgriezties Londonā un piezvanīt pa telefonu par izpirkuma maksu. Pēc tam mana misija būs beigusies.

Es nezinu, kurp viņi to grib vest un kur atrodas jahta. Sigela man uzticas, bet ne pilnībā. Viņam ticēt cilvēkam ir tikpat grūti, kā tev, Lotij, nogāzt augšpēdus divus cienījama vecuma ziloņus.

Mēs rīkosimies šādi: jūsu cilvēkam sestdien jābūt man pa rokai, priekšpilsētā, kaut kur Sigelas mājas tuvumā, kur notiks nolaupīšana. Jāpagaida, kamēr mazajai van Zeldenai zudīs visas cerības. Tā vietā, lai atgrieztos pilsētā un zvanītu par izpirkšanas maksu, es arī palikšu kaut kur tuvumā. Mēs izvēlēsimies īsto brīdi un viņam Mirandu atņemsim. Citiem vārdiem sakot, atkārtosim nolaupīšanu. Jārīkojas uzmanīgi. Varbūt izcelsies kautiņš, varbūt ari ne. No sadursmes jācenšas izvairīties. Kolīdz mēs aizvedīsim Mirandu un viņa būs drošībā Londonā, Sigela būs mūsu rokās, jo pret viņu mums būs ļoti nopietna apsūdzība.

Miranda pati pret to varēs liecināt. Neaizmirstiet, ka šajā valstī policijai pret Sigelu nav nekādu pierādījumu un līdz tam brīdim, kad viņš nolaupīs meiteni, tam nav no kā baidīties. Bet pēc nolaupīšanas ar viņu būs cauri. Un man šķiet, ka tiklīdz viņš sapratīs, ka lieta izgāzusies, tūlīt metīsies uz savu kuģi, lai muktu atpakaļ uz ASV. Bet mēs šeit jutīsimies kā valdnieki.

Lotija paskatījās uz mani, pacēlusi uz augšu uzacis, un pasmaidīja.

—   Mums ar Mirandu ir lieliskas attiecības, — es turpināju, — un es atgriežos pie savas sākotnējās ieceres. Tā arī atveda mani šurp.

—   Bet kāda ir šī iecere, Lemij? — šķelmīgi vaicāja Lotija.

—    Ļoti vienkārša. Esmu nolēmis aizvest Mirandu uz Franciju un tur ar viņu apprecēties. Domāju, kad vecais van Zeldens par to uzzinās, darīs visu, lai viņu izrautu no tāda gangstera rokām kā es, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa būs nolaupīta jau trešo reizi. Tāpēc viss ies kā smērēts, un, lai atgūtu savu meitu, viņam nāksies atvērt naudas maku.

Lotija ielēja sev vēl vienu glāzi viskija. Istabas kaktos sēdošie tipi sāka izrādīt emocijas.

—   Skaties, kāds tu, izrādās, esi, Lemij. Jāsaka, ka galva tev strādā.

Es viņai lūdzu, lai pārtrauc teikt komplimentus un ķeras pie plāna

sastādīšanas. Ir jābūt viltīgam un uzmanīgam. Viss jāapsver no diviem pretējiem redzes viedokļiem. Vispirms centos iedomāties, kas notiks sestdien vakarā, kādā veidā spēšu apmuļķot Sigelu un aizlaisties kopā ar Mirandu. Otrkārt, jāraugās, lai Friča Kastlina skatījumā šī kombinācija liktos ticama un neizraisītu šaubas.

Kas attiecas uz Kastlinu, viņš mani īpaši nesatrauca. Viņš ir vienkārši nezāle, kuru var izraut katrs, bet Lotija Friča nav tāda meitene, kuru var apvest ap stūri pat aizsietām acīm. Viņa visu labi saprot, viņa var jums sviest ar lampu, ja tā pagadīsies pa rokai, bet, ja būs nepieciešams, rīkosies kā vīrietis.

Es izsmēķēju vēl divas vai trīs cigaretes.

Lotija atnesa kafiju, un mēs detalizēti visu apspriedām. Izskatās, ka kādiem pieciem no šīs bandas galvās ir pietiekami daudz smadzeņu, lai pareizi rīkotos.

Pirmkārt, ir četri puiši, ar kuriem man bija darīšana Beikerstritā: Meriss, Djuricnts, Koulijs un Spengla, un vēl kāds, šķiet, Lotijas pusbrālis.

Otrkārt, viņiem ir neliels ložmetējs, kuru Kastlins, atstājot „Pincesi Kristabellu", paņēma sev līdzi, un, man šķiet, šis daikts var noderēt.

Es viņiem devu šādas instrukcijas: Meriss, Djuricnts un Koulijs sestdien agri no rīta iesēdīsies vilcienā un aizbrauks līdz vietai, kura saucas

Tema. No turienes viņi dosies un labi izpētīs „Brenders Endu" un tās apkārtni, lai zinātu kā rīkoties, kad pienāks īstais laiks. Visi trīs apmetīsies netālu, nelielā krogā, un dienas laikā nekustēsies ne no vietas. Sigelas cilvēki viņus nedrīkst pamanīt.

Sestdien, bet ne vēlāk, Lotijas pusbrālis Vilijs Bosko un Spengla līdz zobiem apbruņoti dosies uz turieni ar mašīnu, ņemot līdzi ložmetēju.

Es domāju, ka ar Mirandu atbraukšu apmēram piecos, bet Sigela šajā dienā būs ļoti uzmanīgs. Viņš sarīkos vakaru, kuru bija solījis, bet patiesību Mirandai pastāstīs svētdien no rīta, un piespiedīs viņu uzrakstīt vēstuli vecajam van Zeldenam par izpirkuma naudu, kuru tas saņems tikai pēc piecām sešām dienām pēc telefona sarunas un kura apstiprinās naudas izmaksas nepieciešamību.

Man šķita, ka Miranda sarīkos skandālu un atteiksies vēstuli rakstīt. Sigela nogādās viņu uz sava kuģa un centīsies aizlaisties. Es domāju, ka mums jārīkojas svētdien, un pēc iespējas agrāk. Viņi šajā brīdī jau domās, ka lieta darīta, un trīs ceturtdaļas no Sigelas bandas puišiem tā pieliesies ar viskiju, ka būs, tā sacīt, pavisam mīksti.

Lotija man piekrita. Viss ko runāju, viņiem šķita kā vārdi no Evaņģēlija. Mēs vienojāmies, ka sestdien ap pusnakti Meriss un pārējie būs noteiktā vietā netālu no „Brenders Endas". Viņi pienāks iespējami tuvu, bet es iznākšu, lai tos satiktu. Pēc tam, izvēlējies piemērotu brīdi, es iznākšu otrreiz, bet jau ar Miundu, un ja Sigela un viņa cilvēki centīsies mūs aizkavēt, Meriss ar puišiem liks lietā ieročus un piesegs mūsu bēgšanu.

Pēc tam, kā jau es teicu, Sigela būs mūsu rokās, viņam neatliks nekas cits kā nozust.

Vārdu sakot, mēs apsēdāmies cieši aplī un no jauna sīki aplūkojām visas priekšā stāvošās operācijas detaļas, un katrs priekšstatīja, kas viņam būs jādara un kur jāatrodas.

Vilijs Bosko, kā mēs vienojāmies, būs sakarnieks un nokārtos, lai sestdien man būtu apvidus plāns.

Man šķiet, ka visam vajadzētu izdoties, jo šajā laikā Sigela vairs mani neizsekos.

Pēc tam, kad viss bija norunāts, es novēlēju kompānijai ar labu nakti, atvadījos un pa dienesta ieeju izgāju no viesnīcas.

Neraugoties uz to, ka bija jau ļoti vēls, es nedaudz pastaigājos pa Haidparku, vēlreiz visu izanalizēju un secināju, ka pilnībā uzticēties Lotijai Fričai un Kastlinam ar kompāniju ir visai riskanti.

Sakiet, kas liegs šiem cilvēkiem izspēlēt ar mani to pašu joku, ko mēs gatavojāmies izspēlēt ar Sigelu? Visas šīs bandas veidojas no sabiedrības atkritumiem, un es pietiekami labi tos pazīstu, lai velti riskētu.

Bet mana sadarbība ar Lotiju Friču un Gojasa bandas atliekām var būt noderīga, un tā būs jāizmanto.

Kad nonācu līdz savai viesnīcai, biju apmierināts ar to, ka viss atrisinājies. Es atvēru ieejas durvis un sāku kāpt augšup pa kāpnēm. Tas man briesmīgi nepatīk.

Bet šajā laikā lifts vairs nestrādāja, un es, aizelsies no noguruma, vilkos augšā.

Kad kāpu pēdējos pakāpienus un manas acis bija kāpņu telpas līmenī, es gaiteņa galā, zem savas istabas durvīm, ieraudzīju gaismu.

Apstājos un sarīkoju sev nelielu apspriedi: ko tas varēja nozīmēt? Tas varēja būt Sigela, tā varēja būt Konija, bet diez vai viņi mani gaidītu istabā, jo varēja man piezvanīt pa telefonu.

Es izrāvu savu revolveri un devos uz priekšu kā vilks. Nonācis pie durvīm, tās strauji atvēru.

Krēslā pie kamīna sēdēja Mirandas istabene, ar kuru man bija norunāta satikšanās.

Viņa izskatījās nosalusi un bija ietinusies šallē.

Es jau jums teicu, ka šī meitene bija gards kumosiņš. Viņai bija maiga, svaiga āda, lielas zilas acis, atklāta laipna seja, vārdu sakot, viņa nebija no tām meičām, kas klīst pa ielām. Uz negodīgu rīcību viņa nebija spējīga, pat ja viņai par to maksātu.

Viņa piecēlās. Es nometu savu cepuri uz dīvāna un noliku ieroci.

—    Tas nu gan ir pārsteigums, mazā Seidij! Nu, lellīt, kas atgadījies? Cik ilgi tu jau šeit esi?

Viņa norija siekalas.

—    Nu jau vairākas stundas es gaidu jūs, mister Košen. Esmu no uztraukuma pavisam slima un nezinu, ko man darīt. Un es nolēmu atnākt pie jums. Biju šeit jau neilgi pirms pusnakts.

Pie ieejas teicu, ka man ārkārtīgi nepieciešams jūs satikt. Man atbildēja, ka nezina, kad jūs atgriezisieties, bet piedāvāja jūs pagaidīt.

Es lūdzu viņu apsēsties un aizsmēķēju cigareti.

—   Neuztraucieties, mazā, — es viņai saciju, — tā uztraukties ir kaitīgi. Saki, kas noticis?

—   Es saņēmu lūk šo! — viņa teica un sniedza man aploksni.

Es izņēmu vēstuli, izlasīju un sapratu, ka Hallats nebija tāds muļķis, kā biju iedomājies.

Vēstule bija adresēta mis Seidijai Grīnai, mis Mirandas istabenei „Karltona" viesnīcā:

„Dārgā mis Grīna, es vēršos pie jums, jo ir nepieciešams, lai man būtu kontakts ar kādu no mis van Zeldenas cilvēkiem.

Esmu privātdetektīvs, un misters van Zcldens mani nolīga, lai es slepus sekotu viņa meitai un, ja tas būtu nepieciešams, viņu aizsargātu. Jūs zināt mis van Zeldenas raksturu, viņa iepazīstas ar daudziem visai aizdomīgiem cilvēkiem un tiecas pēc sensācijām. Tas ne vienmēr var labi beigties.

Es iepazinos ar kādu no „Karltona" kalpotājiem un uzzināju, ka mis van Zeldcna ir nozudusi. Esmu saticies ar diviem cilvēkiem, viens no viņiem ir tās apdrošināšanas kompānijas aģents, kurā mis van Zeldena apdrošinājusi savas dārglietas.

Pēc sarunas ar šiem cilvēkiem es devos uz Mersi salu, jo viņi mani pārliecināja, ka mis van Zeldena atrodas tur.

Atklāti sakot, jāatzīstas, ka esmu ļoti uztraucies. Domāju, ka mis van Zeldcna ir stingrāk jākontrolē. Tiklīdz atgriezīšos, es ar jums sazināšos, lai ar jūsu palīdzību efektīvāk sargātu mis van Zeldenu. Ceru, ka man palīdzēsiet, jo saprotat, ka to vēlētos arī misters van Zeldens.

To nevajag stāstīt mis van Zeldenai, jo tā necieš, ka viņu novēro.

Drīz pēc tam, kad saņemsiet šo vēstuli, ieradīšos pie jums. Ja līdz pusnaktij nesaņemsiet no manis nekādu ziņu, ziniet, ka ar mani kas noticis. Tāpēc es jūs lūdzu nekavējoties par to paziņot Skotlendjardam, parādīt viņiem manu vēstuli un lūgt aizstāvību.

Ar patiesu cieņu Roberts Hallats."

Es noliku vēstuli un painteresējos, kad viņa to saņēmusi.

—    Es to saņēmu šorīt, mister Košen, — viņa atbildēja, — un visu dienu gaidīju Hallatu, bet viņš neparādījās un nedeva par sevi nekādu ziņu. Domāju, vai man nepiezvani! uz policiju, kā viņš ieteica, bet nospriedu, ja šī ziņa nonāks līdz mis van Zeldenas ausīm, viņa nekavējoties mani padzīs.

Tad es iedomājos par jums. Nospriedu, ka bijāt kopā ar viņu, ja jau atvedāt to mājās, turklāt, man jums jāatzīstas, ka liekaties man simpātisks. Mister Košen, sakiet, ko man tagad darīt.

Es viņai uzsmaidīju.

—   Jūs esat drosmīga meitene, neņemiet visu, kas rakstīts, galvā, tas nav tā vērts. Hallats ir īsts muļķis. Patiesībā par viņu gribējuši pasmieties. Viss noticis šādi:

Kad mis van Zeldenas draugi, šī slaistu kompānija, aizvilka viņu sev līdzi, tic Hallatu piekrāpa un teica, ka viņa devusies uz Franciju. Un Hallats, kam galvas vietā ir ķirbis, devās turp viņu meklēt, bet šo vēstuli viņš rakstīja pirms aizbraukšanas.

Katrā ziņā, ir pilnīgi bezjēdzīgi plūkt sev matus, — es turpināju. Varat man ticēt: nekādas briesmas nedraud, viss ir kārtībā.

Viņa atviegloti nopūtās, un, jāatzīstas es arī, tas viss man sāka krist uz nerviem.

Šī vēstule varēja sagādāt pamatīgas nepatikšanas, ja tā nonāktu tur, kur nevajag.

—   Ak! Cik es esmu laimīga, mister Košen! Es gandrīz vai sajuku prātā, jo nezināju, kā man rīkoties, Jūs zināt, cik grūti būt mis van Zeldenas istabenei! Mazākais sīkums var viņu izvest no pacietības, bet es negribu atbildēt par viņas izlēcieniem. Esmu ļoti priecīga, ka atnācu šurp, tagad man laiks iet.

Es piegāju un apskāvu viņu, šķiet, viņai tas patika.

Kamēr viņa runāja, man galvā radās plāns, kā rīkoties „Brenders Endā" un pierunāt Seidiju man palīdzēt.

—    Ncaizejiet, — es viņai lūdzu. Vēlos ar jums aprunāties. Esmu priecīgs, ka jūs atnācāt, jo pats meklēju izdevību, lai jums pastāstītu par mis van Zeldenu. Nebaidieties, šeit nav nekā bīstama, bet jūs man varētu mazliet palīdzēt. Tā visi izbēgtu no lielām nepatikšanām, bet jums tas nāks par labu, jo kad atgriezīšos Amerikā, esmu nolēmis apciemot mis van Zeldenas tēvu, veco van Zeldenu, un pastāstīt par jūsu palīdzību. Viņš jums parādā nepaliks.

Viņa bija ļoti apmierināta.

—   Vienmēr esmu ar mieru pakalpot misteram van Zeldenam.

Es pierunāju viņu apsēsties. Pēc tam uzvārīju un ielēju tai tasīti kafijas un piedāvāju cigareti. Es sāku stāstīt to, ko uzskatīju par nepieciešamu, jo cerēju uz viņas palīdzību.

Viņa sēdēja ar kafijas tasi rokā un raudzījās manī savām lielajām zilajām acīm.

— Klausieties, mazā, lieta ir lūk, šāda, — es iesāku.

9. nodaļa . Karstā nauda

Viņa sēž, malko kafiju un cieši skatās uz mani, bet es stāstu uz ātru roku izdomātu versiju, ka man sestdien mis Miranda van Zeldena jāaizved pusdienās pie kāda cilvēka, kas pret viņu nav vienaldzīgs un šķiet mazliet simpātisks arī viņai.

Man Miranda jāpavada, lai viņai nekas nedraudētu, bet ceru, ka viss būs kārtībā.

Tas viņu nomierināja pavisam. Viņa teica, ka arī viņai ir zināmi tādi cilvēki, kas ir absolūti neciešami, kad tie iemīlas. Redzēju, ka viņa ir sapratusi, kas par lietu.

Pēc tam es viņai liku saprast, ka būtu labi, ja viņa katram gadījumam sestdien pulksten sešos vakarā atbrauktu turp, kur notiks šī pieņemšana, un noīrētu numuru tuvākajā viesnīcā. Ja pusdienas ritēs pārāk nemierīgi, es Mirandu van Zeldenu aizvedīšu…

—    Es jūs sapratu, mister Košen. Jūs gribat teikt, — ja cilvēki, pie kuriem jūs dosieties, neuzvedīsies pietiekami korekti, jūs mis van Zeldenu atvedīsiet uz viesnīcu, lai es varētu par viņu parūpēties.

—    Pilnīgi pareizi, bet, no otras puses, ja viss ritēs gludi un nebūs no kā baidīties, domāju, jūs pati sapratīsiet, ka labāk atgriezties „Karltona" viesnīcā pirms atgriezusies jūsu saimniece.

Viņa piekrita, un mēs norunājām, ka viņa no savas viesnīcas Temā piezvanīs uz „Brenders Endu". Sacīju, ka vajadzīgo numuru viņa atradīs vietējā telefonu grāmatā, un tikai tad, ja viņa līdz pulksten trijiem nākamajā dienā nesastaps savu saimnieci vai mani, tikai pēc tam tā piezvanīs man.

Tā ir tālredzīga piesardzība, jo svētdien pulksten trijos es droši vien jau zināšu, kāda ir situācija. Un Seidijas klātbūtne blakus esošajā viesnīcā varētu man būt visai izdevīga.

Pirmkārt, ja man neveiksies, es Mirandu varu atstāt viesnīcā, otrkārt, pie rokas vienmēr būs kāds, kas varēs, ja tas būs nepieciešams, pārsiet ievainojumu.

Kamēr Seidija ielēja sev otro tasīti kafijas, sāku šķirstīt rokasgrāmatu, lai sameklētu viesnīcu. Tad kartē atradu viesnīcu „Holibušs", kas atrodas piecdesmit jūdzes no „Brendcrs Endas".

Šī viesnīca man šķita vienīgā Seidijai piemērotā vieta, jo negribēju, lai viņu ierauga „Brenders Endas" tuvumā, kur kāds no bandas varētu viņu pazīt. Vienīgais šīs viesnīcas trūkums bija tas, ka tā atrodas tālu no lielā ce|a, bet ceļš, kas ved uz „Brenders Endu", ir ļoti slikts. Lai turp nokļūtu, nepieciešams daudz laika. Bet ja es steigšos, tad nepievērsīšu uzmanību ceļam, toties, ja nesteigšos, man tā stāvoklis būs vienaldzīgs, tāpēc nav vērts par to runāt.

Varbūt jums šķiet, ka rīkojos ne sevišķi labi, pakļaujot briesmām Seidiju Grīnu? Bet ko lai dara? Šajā „Brenders Endā" mani varēja viegli iedzīt stūrī. Turklāt man bija jāapsargā šo jauko sievieti ar diezgan untumaino raksturu, es šeit domāju Mirandu, tāpēc man būs patīkami, ka tuvumā atrodas godīgs, krietns cilvēks, kas man var būt noderīgs.

Kamēr Seidija dzēra kafiju, turpināju viņu valdzināt. Es teicu, ka viņai ir pašas jaukākās acis, kādas jebkad esmu redzējis, varbūt izņemot vienīgi tās, kuras kādreiz esmu redzējis kinoteātrī. Kad beidzu savu runu, mazā jau bija gatava ēst man no rokas.

Kad jutu, ka esmu viņu pilnīgi sagatavojis, teicu, ka viņas telefona zvanam „Brenders Endā" jāatskan tieši trijos no rīta. Ja viss veiksies labi, es viņai sacīšu, ka tikai labi jāizguļas un svētdien jāatgriežas „Karltonā", ka Miranda šajā dienā arī vēlēsies atgriezties tur. Ja neveiksies, es viņai pateikšu, kas jādara.

Patiesību sakot, šī ideja par telefona zvanu mani mazliet uztrauca, jo man nebija ne mazākās nojausmas, kā risināsies notikumi „Brenders Endā" ap pulksten trijiem naktī, bet es vienmēr esmu uzskatījis, ka dažreiz vajag riskēt.

Scidija bija mana stāsta iespaidā. Šķiet, ka viņa pieskaitāma meičām, kas bieži krīt izmisumā un bija sajūsmā, ka var iesaistīties šajā notikumā. Es viņai iedevu simts dolāru, lai vēl vairāk to iedvesmotu, pagaidīju, līdz viņa izdzers savu kafiju, tad izgāju no dzīvokļa ārā, lai aplūkotu apkārtni. Tuvumā neviena neredzēju. Es uzkāpu atkal augšā un sacīju, ka viņa var mierīgi doties prom.

Viņa aizgāja.

Nodomāju, ka izdarīju ko spēju, lai viss noritētu pēc iespējas labāk. Vēlreiz izanalizējis atsevišķas, pēc manām domām, svarīgākās iecerētās operācijas situācijas, es nolēmu, ka labākais, ko pašlaik varētu darīt, ir likties uz auss.

Nākamajā dienā, tas ir piektdien, es neizgāju no mājas un nedarīju neko. Es atcēlu tikšanos ar Seidiju ķīniešu restorānā, jo šobrīd bija nesaprātīgi kopā ar viņu rādīties cilvēkos.

Tā nu es sēdēju un smēķēju, gaidīdams, ka Sigela tā vai citādi gribēs ar mani nodibināt kontaktus. Es nekļūdījos. Septiņos pie manis ieradās Konstance.

Viņa izskatījās lieliski, bija ģērbusies kā hercogiene. Sigela, acīmredzot, viņas dēļ izdod daudz naudas.

Viņa man paziņoja, ka viss ir kārtībā, Sigela un viņa jaunie cilvēki ' devušies uz „Brenders Endu" un mani tur gaidīs rit ap pulksten pieciem.

Viņa arī teica, ka man tur nāksies pavadīt nakti no sestdienas uz svētdienu, jo tiks sarīkots grandiozs vakars, bet prom es došos svētdien no rīta. Tas apstiprināja manu domu, ka Sigela sestdien vakarā neko neuzsāks.

Konija sacīja, ka, pēc atgriešanās svētdien mājās, man tur jāpaliek, līdz viņa pie manis atnāks vai piezvanīs, lai paziņotu tā Ņujorkas tipa telefonu, ar kuru man vispirms jānodibina kontakti. Bet tas, kā jau jūs atcerieties, organizēs sakarus starp mani un veco van Zeldenu, lai vienotos par izpirkuma maksu.

Es atbildēju, ka viss izdomāts lieliski, un pavaicāju, ko viņas boss svētdien nodomājis ar Mirandu iesākt.

Viņa pasmaidīja.

— Klausies, Lemij. Cilvēkam tavā vecumā būtu jākaunas tā vaicāt. Vai tad nezini — ja daudz gribēsi zināt, ātri paliksi vecs.

Iegaumē labi, tiklīdz būsi šo putniņu atvedis, tu esi savu padarījis. Tev atliks tikai saņemt naudu. Uzvedies saprātīgi.

—   Es to arī ļoti gribu, bet tu esi aizmirsusi kādu nelielu detaļu. Manuprāt, jūs mani uzaicinājāt tāpēc, ka vienmēr esmu vadījis savas operācijas un veiksmīgi tās pabeidzis. Tagad jūs sakāt — pēc tam, kad es nogādāšu jums meiteni, mans darbs padarīts. Bet taču vajadzīgs, lai viss paliktu klusu, un šī lieta nenonāktu līdz policijai. Es gribētu būt pārliecināts, ka Sigela ir darījis visu iespējamo, lai būtu veikti visi drošības pasākumi un man nebūtu jāriskē pēc tam kļūt par netīra darījuma līdzdalībnieku.

Viņa iesmējās.

—   Lemij, paliec nu reiz nopietns. Tu taču lieliski zini, ka tavam uztraukumam nav pamata. Tu labi pazīsti Frediju un zini, ka viņš katru detaļu simtām reižu pārdomā un ir paredzējis absolūti visu.

Es vēl nekad neesmu sastapusi tik apņēmīgu un vienlaikus uzmanīgu cilvēku. Viņš tik rūpīgi izstrādā savas darbības plānus, ka neveiksme nav iespējama. Esmu pārliecināta, ka tikpat rūpīgi viņš ir sagatavojis Mirandas operāciju.

Katrā ziņā, neviens policijai vai kādam citam neziņos, tu vari būt drošs, bet ja Sigela sajutīs kaut ko nedaudz līdzīgu briesmām, viņš nekavējoties meiču nogalinās un pats nozudīs. Bet pēc tam katrs lai domā par sevi.

Atbildēju, ka tādā gadījumā viss ir kārtībā. Man šķita, ka Konija necenšas man atklāt lietas būtību, tāpēc pārāk uzbāzties nebūtu taktiski pareizi.

—   Es negribu būt pārāk ziņkārīgs, Konij, — to sakot,es centos paskatīties uz viņu pēc iespējas maigāk, — bet man gribētos zināt, kad mēs atkal tiksimies?

Viņa nedaudz padomāja, tad atbildēja:

—    Neuztraucies, Lemij, tu mani satiksi. Domāju, ka būšu Londonā pirmdien no rīta un varēšu ar tevi kaut kur satikties. Varbūt, piezvanīšu tev pa telefonu.

Šie vārdi lika domāt, ka Konija, pēc Mirandas nolaupīšanas Sigelu nepavadīs. Varbūt viņš nolēmis nozust kopā ar diviem pašiem uzticamākajiem tipiem un negrib, ka viņu pavada vēl viena sieviete?

Es pielēju Konstances viskija glāzi, bet viņa palūkojās pulkstenī un teica, ka laiks braukt uz „Brenders Endu".

8-140

Viņa vēl mazliet jautri ar mani parunājās, tad pienāca klāt un noskūpstīja, bet kā! No tāda skūpsta mati uz galvas saceļas stāvus. Pēc tam viņa devās pie durvīm.

Es viņu pavadīju, un mēs sniedzām viens otram roku.

—   Jā, labais, lielais Lemij, šķiet, tev mans signāls nebūs jāgaida ilgi. Un lūdzu, „Brenders Endā" ap Mirandu pārāk negrozies. Man tavi paradumi ir labi zināmi.

—    Tu kļūdies, mana dārgā, — es iebildu. — Kopš brīža, kad iepazinos ar tevi, es neesmu paskatījies ne uz vienu sievieti. Tavu fotogrāfiju es nēsāju savā sirdī, tā pat izdedzinājusi caurumu manā flaneļa vestē. 1

—    Ak, tu mazais jokupēteri, Lemij! Nekrīti izmisumā. Ļauj tikai laimīgi nobeigt šo Mirandas lietu, un tad, šķiet, man atradīsies laiks arī tev. Ar labu nakti, nedari muļķības, kas man var nepatikt.

Viņa pasmaidīja, iesēdās mašīnā un aizbrauca, bet es pavadīju ar skatienu. Man jāsaka, šī meitene ir dīvaina!

Viņa ir tāda sieviete, no kuras nekad neko nevar saprast, pat kā tai piekļūt. Nevar zināt, kas viņai patīk: jākļūst par parupju mīļāko vai viņai tīk vecā taktika? Vispār nevar saprast, ko viņa domā?

Starp citu, tādas sievietes kā viņa ir dažādu nepatikšanu cēlonis. Ja šādu sieviešu nebūtu, tad arī nepatikšanu būtu tik maz, ka nebūtu vērts tās pat pieminēt. Puiši kaut ko iesāk tieši tāpēc, ka vēlas, lai viņus uzskatītu par šerpiem un asiem cilvēkiem. Lūk, viņi sāk vālēt no revolvera pa labi un pa kreisi, nogalina policistus, kaujas, laupa bankas, nolaupa cilvēkus un vispār dara velns sazin ko.

Kādā žurnālā esmu lasījis, katru gadu noziegumi Amerikai rada četrus miljonus dolāru lielus zaudējumus. Man šķiet, ka ja kāds būtu iedomājies Koniju pēc piedzimšanas uz piecām minūtēm iebāzt aukstā ūdenī, tad valstij būtu saglabāts vesels miljons. Tas pierāda, cik augstu es vērtēju Koniju.

Bet tā kā tas skāra mani, es uzdevu sev jautājumu, vai patiešām mēs simpatizējam viens otram, vai viņa ved mani sev līdzi kā pirmo pretimnācēju?

Pēc pāris minūtēm es jau biju savā istabā un gatavoju viskiju ar sodu. Tieši tobrīd, kad malkoju viskiju, man piezvanīja Vilijs Bosko.

Es viņam iedevu savu telefona numuru, kad mēs tikāmies „Parksaidā". Lai viņš varētu zvanīt, ja kas atgadījies.

—    Viss sokas labi, Lcmij, — viņš man sacīja, — kā jau esam vienojušies. Mēs redzējām, kā pirms divām stundām Sigela un viņa puiši ar mašīnu devās prom. Bet es nācu pastaigāties, cerībā satikt tevi un aprunāties par „Brenders Endu".

Es tikko redzēju, kā no tevis aizgāja Sigelas meitene, tāpēc nolēmu, ka tevi īpaši netraucēšu, ja piezvanīšu pa telefonu.

—    Vilij, tu esi labi darījis, — es atbildēju, — bet arī vienlaikus iedarbināju savas smadzenes, jo man nebija ne jausmas, ka Lotija un Kastlins zināja, kur Londonā slēpjas Sigela. Es ari pats to vēl nezināju. Man uzreiz iešāvās prātā doma, ka viņi var slēpt no manis vēl kaut ko.

Tikmēr viņš turpināja:

—    Mēs atradām šo māju. „Brenders Enda" ir liels nams, kas atrodas metrus piecdesmit no ceļa. Ap to ir siena, bet tā nav pietiekami augsta, lai nevarētu tam piekļūt. Ap māju ir pļaviņas ar alejām. Viena no tām ved uz vārtiem. Aiz mājas ir krūmi. Viena aizaugusi aleja, kas līdzīga taciņai ved uz vietu sienā, kur tā nedaudz nobrukusi, tur tai viegli pārrāpties pāri.

Šī vieta ir svarīga tev, jo mēs izdarīsim tā, lai sākot no sestdienas vakara līdz brīdim, kad tu dosi viņam signālu, ka var iekļūt mājā, tur atrastos Meriss. Sienas otrā pusē atrodas pamests ceļš, kas ved uz Londonas šoseju. Šajā vietā viegli atstāt pāris mašīnu, lai nepieciešamības gadījumā varētu ātri nozust.

Šajā jautājumā viss ir kārtībā. Koulijs vakar vakarā klīda ap „Brenders Endu" un piecsimt metrus no tās atrada villu, kuru varēja noīrēt. Villa ir mēbelēta. Mēs to noīrējām uz mēnesi, jau samaksājām, un visa mūsu kompānija ir tur. Mašīnu novietojām krūmos aiz villas. Neviens pat degunu nepabāzīs ārā, līdz tu nedosi zīmi, tāpēc nevar būt ne runas, ka Sigela šajā nostūrī mūs varētu pamanīt.

Es kopā ar Lotiju šodien došos turp, jo viņa ir iedomājusies, ka var tur būt noderīga. Kastlinu mēs atstājam Londonā, jo viņš ir tāds grausts, kas pēdējā brīdī var sākt ārdīties un visu mums sabojāt.

Es uz turieni aizvedīšu ložmetēju un pusduci granātu. Mašīnu atstāsim tajos pašos krūmos. Benzīnbākas ir pilnas, sagatavoti ari rezerves vāģi, tā ka vajadzīgajā brīdī mēs acumirklī nozudīsim. Visticamāk, tas notiks rītvakar. Mēs visu vēlreiz pārbaudījām un sastādījām visu tuvākās apkārtnes ceļu plānu, un ja tu neiebilsti, mēs domājam rīkoties šādi.

Tiklīdz nolaupīsim Mirandu, uzreiz dosimies uz Londonu, bet no turienes uz Kemberu. Tur mašīnas iegrūdīsim ūdenī, sēdīsimies motorlaivā un svētdien no rīta izkāpsim Francijas krastā. Kastlins pašlaik nodarbojas ar viltotu pasu gatavošanu visai mūsu kompānijai un Mirandai. Lotija taisās viņai iedot divas trīs, tabletes, kas ļaus tai nomierināties, un viņa izskatīsies pēc slimīgas meitenes. Aizkulsimies līdz Parīzei, tur iekārtoties nebūs grūti, jo Lotija to pazīst ļoti labi, tur viņai arī palīdzēs.

Mums tikai atliks ļaut tev rīkoties tā, kā uzskati par vajadzīgu. Norunāts?

—   Tas neiet krastā, — es iebildu. — Par Franciju nevar būt ne runas. Kad mazā būs mums rokās, dosimies tikai uz Londonu. Par Franciju es negribu pat dzirdēt, tāpēc izmetiet šo domu no galvas.

—    Labi, labi, Lemij, mēs darīsim tā, kā tu uzskatīsi par pareizu, bet Lotija uztraucas Sigclas dēļ, jo viņš ir spējīgs uzsākt apšaudi pat Haidparkā visu cilvēku acu priekšā. Tu taču zini, viņam nav ne drusciņas veselā saprāta. Šis nelietis neizbīsies ne no trim, ne četriem cilvēkiem, ja viņi stāsies tam ceļā.

—    Tas ir risks, Vilij, uz kuru jāiet, un, izņemot šo ceļojumu, mūsu plānā nekas nemainās.

Bet, nu, klausies mani uzmanīgi: es tur kopā ar Mirandu parādīšos rit, ap pieciem vai sešiem pēcpusdienā. Tā kā rauts būs grandiozs, domāju, ka ap vienpadsmitiem vakarā visi būs piedzērušies. Brīdiniet Mcrisu, ka pusvienos es centīšos iznākt ārā un iešu pa taciņu aiz mājas, kas ved uz caurumu sienā. Viņam jābūt tuvumā, jo šajā brīdī es zināšu, kāda ir situācija un ko darīt tālāk. Vajadzīgs, lai jūsu komanda un mašīnas šajā brīdī būtu pilnīgā kārtībā. Motoriem jābūt iedarbinātiem, bet gaismām nodzēstām. Vienu mašīnu novietojiet tā, lai, tiklīdz es teikšu, to varētu piebraukt pie cauruma sienā, un lai puiši, kas šo mašīnu vadīs, būtu pieredzējuši braucēji.

Pārbaudiet, lai visiem revolveriem būtu uzskrūvēti klusinātāji, un ja nāksies lietot ložmetēju, ko man nemaz negribas darīt, ietiniet to dvielī, segā vai vecos spilvenos un tad šaujiet, jo es ļoti nevēlētos, lai vietējie iedzīvotāji nodomā, ka Anglijai pieteikts karš. Un vēl: ja redzēšu, ka kāds no jums ir ieķēris virs normas, cs pret viņu izmēģināšu svina cauruli. Un vēl kas: kad tu un Lotija šovakar ieradīsieties villā, noslēpieties. Es negribu, lai kāds no jums bāztu laukā degunu, izņemot Merisu, un arī viņš to darīs tikai rīt naktī.

Vai saprati, Vilij?

—   Es sapratu, šef. Vēlu veiksmi.

—   Uz redzēšanos!

Es noliku klausuli.

Domāju, jūs visi ziniet, kas ir instinkts. Arī man tas piemīt. Jūs variet nešaubīties, ka puisis, kas gandrīz trīs gadus bijis saistīts ar visas valsts gangsteriem un gangsteru bandām, kļūst pietiekoši pieredzējis, bet oža tam ir pietiekami trenēta, lai sajustu, pēc kā te ož. Šādas domas man ienāca prātā, sarunājoties ar Viliju Bosko.

Nekas noteikts, ņemiet to vērā, tā bija vienkārši sajūta, ka kaut kas nav kārtībā.

Visa šī kombinācija ar kuģi, kas varētu nogādāt Mirandu Francijā, man šķita šaubīga, vēl jo vairāk tāpēc, ka es ar viņiem vienojos operāciju vadīt vienpersoniski, un viņi solīja nekur neiejaukties.

Arī šis telefona zvans man nepalika.

Tā vietā, lai mani gaidītu un piesegtu, kad ar Mirandu došos uz „Karllonu", atskanēja šis zvans. Es patiešām iedevu savu telefona numuru, lai varētu man piezvanīt, ja ļoti nepieciešams, bet nekad nebiju viņu lūdzis zvanīt, lai apspriestu operācijas detaļas, jo zinu pēc pieredzes, ka telefonsarunas bieži ne pie kā laba nenoved, īpaši tik garas, tās var izraisīt telefonistu interesi.

Pārģērbjoties mājas drēbēs, es domāju par radušos situāciju un meklēju izeju.

Vispirms, Sigela nav tas tips, kuru nedrīkst nenovērtēt. Viņam galva strādā, un, kad jārīkojas, lai atspēlētos, viņš ir bīstamāks par klāburčūsku saimi. Ja viņš uzzinās, ka to mēģina apvest ap stūri, tas neatturēsies pat no slepkavības. Viņš novāks pašu pirmo, kas mēģinās to izjokot, un neuztrauksies par viņu vairāk, kā par zābaku pāri, pat ja par to draudēs elektriskais krēsls. Un es neesmu pilnīgi pārliecināts, vai Sigela nenojauš, ka gribu viņu apmuļķot.

Viņa vietā es par to padomātu.

Iedomāsimies, ka šī itāļu cūka grib rīkoties nekrietni. Pieņemsim, ka pēc tam, kad es viņam nogādāšu Mirandu, viņš sev sacīs, ka mana klātbūtne šajā vietā vairāk nav nepieciešama. Ja viņam galvā ienāks līdzīga doma, pietiks ar trim minūtēm, lai novilktu man ādu, bet pēc tam iesviestu notekgrāvī. Iegaumējiet labi — viņš jau novācis veselu baru puišu, un tas viņam tīri labi izdevies.

Viņš viegli atradīs cilvēku, kas manā vietā piezvanīs vecajam van Zeldenam par izpirkuma maksu.

Tā ir vienkārša lieta, kuru var paveikt katrs.

Tas viss liecināja par to, ka pienācis laiks padomāt, kā glābt savu dzīvību gadījumā, ja „Brenders Endā" notikumi risināsies man nelabvēlīgi. Kaut ari nekad neesmu baidījies riskēt, neizjutu ne mazāko entuziasmu kļūt par aizgājēju kā Makfī un Hallats, jo tuvākajos pāris gados man vēl vajag kaut ko izdarīt. Pirms tam, kad man pieaugs spārniņu pāris, es gribētu vēl kā nākas pastrādāt ar savu automātisko pistoli un ar dažiem nokārtot rēķinus.

Sigela, šķiet, biju aizmirsis kādu nelielu niansi, kas norāda, ka ari viņš ne vienmēr mēdz būt uzdevuma augstumos.

Es iegāju otrā istabā, atvēru savu čemodānu — skapīti un izņēmu no turienes naudu, kuru man iedeva Sigela. Tur bija piecpadsmit tūkstoši, un visas banknotes, kas bija nolaupītas Nacionālajā fermeru bankā Arkanzasā. Es šīs banknotes aiznesu uz viesistabu, paņēmu rakstāmmašīnu, ieliku tajā papīra lapu un uzrakstīju vēstuli Amerikas vēstniecības sekretāra vietniekam Londonā. Tajā bija rakstīts:

„Dārgais scr!

Varbūt jums būtu interesanti uzzināt, ka kāds Lemijs Košens, kurš ieradies Londonā ar viltotu pasi, šorīt trešajā Nacionālajā fermeru bankā, kas atrodas Pol Mol, apmainīja pret angļu naudu piecpadsmit tūkstošdolāru banknotes.

Šī nauda ir daļa no tās, kuru pirms astoņpadsmit mēnešiem nolaupīja Arkanzasas Nacionālajā fermeru bankā. Jūs droši vien šo notikumu atceraties, par to daudz rakstīja avīzēs.

Minētais Lemijs Košens dzīvo „Kerfaksa apartamentos" Džerminstrītā, un, kaut ari nav pierādījumu, ka viņš ir iejaukts šajā laupīšanā, man šķiet, ka ASV viņam vēlētos uzdot dažus jautājumus, kā šī nauda nonākusi pie viņa, jo policija vēl joprojām meklē cilvēkus, kas iejaukti šīs bankas aplaupīšanā.

Košens, kā viņš man teica, nedēļas nogalē nebūs sastopams, bet, manuprāt, viņš Londonā atgriezīsies svētdien vakarā.

Jūs par to varat paziņot angļu policijai, ja tā vēlētos viņam uzdot dažus jautājumus.

Šo informāciju jums nosūtu tāpēc, lai pildītu savu pilsoņa pienākumu, arī tāpēc, ka šis puisis mani krietni piekrāpa pokera spēlē, un es nolēmu viņam sagādāt mazas nepatikšanas.

Likumības un kārtības sargs."

Manuprāt, šis paraksts bija aizraujošs joks! Tad ieliku vēstuli aploksnē, pirms tam uzrakstot datumu, jo rīt no rīta taisījos doties uz banku šo naudu apmainīt. Jārīkojas tā, lai vēstniecība manu vēstuli saņemtu sestdien no rīta.

Tagad, gadījumā, ja Sigela „Brenders Endā" gribēs pret mani izrīkoties nelietīgi, es varu viņam pačukstēt, ka man ir iemesls domāt — angļu policisti ir man uz pēdām šīs naudas dēļ. Anglija nav pārāk liela valsts, un esmu kaut kur lasījis, ja angļu policisti ieņem galvā, ka jātiek ar kaut ko galā, viņi neliksies mierā, kamēr nesaņems ciet visus.

Manuprāt, tas Sigelam liks padomāt.

Es taču vienmēr policistiem spēšu kaut ko pastāstīt par šo naudu, un viņiem nebūs iemesla man neticēt. Mirušais vēl vairāk saasinās viņu ziņkāri, liks vēl nešpetnāk ķerties pie šīs lietas, uzmanīgi vērot dzelzceļa stacijas un lidostas.

Tas Sigelam var traucēt aizvest Mirandu no Anglijas.

Tātad Sigela būs spiests atzīt, ka dzīvs es viņam būšu noderīgāks, un viņam nāksies kādu laiku gaidīt, pat ja tam būs vēlēšanās no manis atbrīvoties.

Pēc tam es izdzēru krietnu porciju viskija un aizsmēķēju cigareti. Šķiet, ka vairāk neko nevarēju izdarīt un, no šī brīža, viss bija likteņa varā, kā teica tips, kas ar galvu uz leju krita no debesskrāpja.

Sigela, protams, nav muļķis, bet jāsaka, ka arī mazajam Lemijam netrūkst pelēkās smadzeņu vielas.

Pacēlu acis un ieraudzīju sevi spoguli. Stāvēju pie kamīna ar glāzi rokā. „Uz tavu veselību, Lemij!" es uzsaucu tostu, „Par Mirandu!" Pēc tam iztukšoju glāzi un devos gulēt, jo kā jau teicu, gulta ir lielisks izgudrojums, kas domāts tiem, kas mīl pagulēt.

10. nodaļa . Nolaupīšana

Spīdēja saule, es sēdēju mašīnā blakus Mirandai un jutos lieliski. Mirandai mugurā bija puķaina kleita un neliels apmetnis, galvā maza cepurīte. Viņa līdzinājās karalienei, tikai vēl skaistāka.

Braucot pa krustojumiem bagātu ceļu ar vidējo ātrumu piecdesmit jūdzes stundā, es nodomāju — ja mana galva nebūtu pilna ar visdažādākajām kombinācijām, es sevi varētu uzskatīt par cilvēku, kam ļoti veicies.

Bet meitene, kā viņa priecājās!

Doma par to, ka var mani izpestīt no šaubīgas situācijas, padarīja viņu gluži vai svētlaimīgu.

„Karltonā" es Mirandai teicu, ka sieviete, kura mani šantažē ar briesmīgi kompromitējošu vēstuļu palīdzību, būs par Mirandu stāvā sajūsmā un viņai jācenšas nezaudēt šo valdzinājumu.

Pēc iepazīšanās un dažiem kokteiļiem, kad šī sieviete būs pietiekami sevi pielējusi ar alkoholu, Mirandai nesagādās grūtības nokļūt šīs tīģerienes midzenī un paņemt vēstules.

Jūs man sacīsiet, ka tie ir bezjēdzīgi izdomājumi, bet es atbildēšu, ka tā bija vienīgā iespēja vazāt Mirandu aiz deguna, un tas šoreiz bija nepieciešams.

Brauciena laikā Miranda man uzdeva daudz jautājumu, ļoti interesējās par mani, acīmredzot, centās saprast un nonākt skaidrībā, kas es esmu par cilvēku.

Turklāt viņa lika saprast, ka jebkurā gadījumā ir gatava mani atbalstīt, nebaidoties ne no kāda riska un briesmām.

Kad mēs apstājāmies pie „Brenders Endas", pulkstenis rādīja bez ceturkšņa seši. Esmu redzējis miljonāru savrūpmājas Longailcndā, netālu no Ņujorkas — šeit nebija sliktāk.

Tā bija liela māja, kas uzcelta pietiekami tālu no ceļa un apjozta ar vairāk kā trīs metrus augstu sienu.

Mēs izbraucām caur augstiem metāla vārtiem un devāmies uz priekšu pa aleju, kas līkumoja starp pļaviņām un beidzās pie mājas. Aiz mājas pletās pusaplī veidots laukums, kurā auga koki un krūmi, no abām pusēm turp veda taciņas, par kurām stāstīja Vilijs Bosko.

Sigela un Konstance mūs sagaidīja mājas priekšā, aiz viņiem bija redzams daudz ļaužu. Par galveno oficiantu uzdevās tips, kuru sauca Čikago Buls un kuru es pazinu jau Amerikā, kur viņu meklēja par slepkavību. Šķiet, māja bija ļaužu pilna. Šeit apgrozījās kalpotāji un viesi. Jāatzīst: ja Sigela ko uzsāk, tad to paveic kā nākas.

Konstance aizveda Mirandu, lai viņa varētu pēc brauciena sevi sakopt, bet es paliku pie stūres, līdz Sigela nokāpa no tereses un pieliecās pie mana loga.

—    Labi nospēlēts, Lemij. Lieta sāk virzīties. Manuprāt, tu drīz kļūsi miljonārs, nu vairs līdz tam nav tālu. Tad Misūrī varēsi nopirkt sev fermu un sākt iekārtot putnu audzētavu…

—   Man nav nekas pretī, — es smiedamies atbildēju, — ar nosacījumu, ka manas vistas dēs zelta olas. Tas ir viss, kas man vajadzīgs, — to pateicis, es atkal iedarbināju motoru un apbraucu apkārt mājai, lai nokļūtu garāžā, kas atradās aiz tās.

Uzticējis mašīnu puisim, kas atbildēja par garāžu, uzmanīgi aplūkoju apkārtni, lai varētu labāk orientēties apvidū.

Vistuvāk atradās 30 jardus plata pļaviņa, otrā pusē pletās mežs, bet kreisā pusē — neliela aleja, kas nozuda kokos. Netālu ieraudzīju taciņu, par kuru man stāstīja Vilijs Bosko.

Tā kā tas bija gandrīz viss, ko gribēju redzēt, es atgriezos pie galvenās ieejas un iegāju mājā.

Iegājis pa divviru durvīm, es atrados lielā, ļoti skaistā zālē, kuras sienas bija apšūtas ar dedzināta ozolkoka plāksnēm.

Tas man šķita eleganti, bet zāle bija nepietiekami labi apgaismota. Tālāk, pie abām sienām bija izvietoti divi bāri, ap kuriem drūzmējās vīrieši un sievietes. Viņi ar lādu centību lēja sevī dzērienus, it kā dzertu tos pirmo reizi.

Ticiet man, es šeit ieraudzīju daudz pazīstamu cilvēku. Viņi visi bija ģērbušies tā, it kā būtu ieradušies uz kādu pieņemšanu Baltajā namā. Daudzi no tiem bija visizmeklētākie nelieši, kādi jebkad vien ir dzīvojuši. Es viņus pazinu jau Amerikā. Divi vai trīs no viņiem bija slepkavas. Izņemot sievietes, viņu vienīgais baudījums bija nospiest pistoles gaili, ko viņi prata izdarīt ļoti veikli.

Bija daudz ārzemnieku: šajā buķetē pārsvarā bija franči un vācieši, bija divi vai tris itāli, kurus es nepazinu. Varēja domāt, ka Sigela savā midzenī rīko ANO Nāciju līgas sēdi.

Vispirms es iekārtojos t.umšā istabas stūri, tad devos pie bāra un pasūtīju viskija dubultporciju. Sāku jokot ar kādu no šiem tipiem. Visi klātesošie rādīja tik pieklājīgu sejas izteiksmi, it kā nezinātu, kas šeit iecerēts. Starp citu, ja saskaitītu cietumsoda gadus, kuri bija piespriesti klātesošajiem šajā zālē, sanāktu fantastisks skaitlis.

Sigela, kā viesmīlīgs saimnieks, staigāja starp viesiem, pārmijot pa vārdam gan te, gan tur, kā jau augstākajā sabiedrībā pieklājas.

Viņš, acīmredzot, bija apguvis kādu mācību grāmatu, kurā rakstīts kā pareizi uzvesties, tāpēc, jāatzīst, turējās lieliski.

Atskanēja gonga sitiens.

Tas nozīmēja, ka jāgatavojas pusdienām.

Es nekustējos ne no vietas, jo pārģērbties negrasījos. Neko nebiju paņēmis līdzi, jo nedomāju te ilgi uzkavēties.

Es labi pastrādāju bārā. Viskijs ir laba lieta, un ir ļoti patīkami, kad tas līst iekšā.

Pēc kāda laika sajutis, ka esmu mazliet apskurbis, nolēmu apskatīt māju.

Aiz zāles bija lielas durvis, bet tieši pretī, — ēdamistaba. Būtu jūs redzējuši šo istabu! Tā bija milzīga, ar lieliem logiem, bet, neraugoties uz to, ka ārā vēl gaišs, visi aizkari bija aizvilkti. Istabas vidū atradās liels galds, uz kura es saskaitīju traukus apmēram astoņdesmit viesiem. Ap šo galdu stāvēja apmēram tikpat daudz krēslu.

Es pagriezos pret vienu no bāriem, ap kuru atkal sāka veidoties pūlis, un ieraudzīju, ka parādījusies Miranda.

Spriežot pēc visa, viņa bija ļoti apmierināta, ka ir uzaicināta uz šo vakaru, jo visu laiku smaidīja un lūkojās visapkārt.

Viņa pienāca man klāt un teica, ka neraugoties uz to, ka šī sabiedrība viņai šķiet mazliet dīvaina, notiekošais viņu uzjautrina.

Es viņu nosēdināju kāda no istabām, kas bija līdzīga smēķējamai telpai, kur oficianti baltās frakās apkalpoja viesus, un pasūtīju viņai kokteili. Viņa izdzēra un vaicāja man — kur ir tā sieviete, kurai ir manas vēstules. Atbildēju, ka viņa mani piekrāpusi un nav ieradusies. Nevajag par to domāt, labāk censties pēc iespējas jautrāk pavadīt vakaru.

— Ļoti labi, Lemij, — viņa sacija un, pieliekusies man klāt, konfidenciālā toni piebilda, — jums, Lemij, ir kas tāds, kas man ļoti patīk. Es nezinu, kas tas ir, bet tā ir tiesa. Kā jums šķiet, kas tas ir?

Biju apmulsis, — ja šī meitene zinātu, ko ar viņu šajā draņķīgajā caurumā grasās darīt, viņa ne tikai mani neieredzētu, bet arī steigtos tīt makšķeres, laistos prom tādā ātrumā, it kā redzētu divas milzīgas žņaudzējčūskas, kas interesējas par viņas telefona numuru.

Pēc neilga laika paziņoja, ka pusdienas ir galdā. Visi devās uz ēdamistabu. Sigela aizveda Mirandu, bet es galda karti ar savu vārdu atradu galda vidū.

Sigela apsēdās galda galā. Pa labi no viņa sēdēja Miranda, pa kreisi — Konstance. Redzēju, kā viņa izdāļā smaidus un joko ar šo nelietīgo itāli.

Pusdienas bija lieliskas. Nezinu, kas tās organizēja, bet ēdieni, apkalpošana, vīni, vārdu sakot, viss bija lieliski. Pusdienas ritēja pārāk lēni, tās prasīja daudz laika. Pēc kāda brīža ievēroju, ka daži tipi un to meičas ir galīgi miglaini. Piemēram, mans galda kaimiņš bija pavisam mīksts. Nedaudz tālāk sēdēja divas meičas, kuras savstarpējo strīdu centās atrisināt ar dūru palīdzību. Divi tipi, kas viņas centās izšķirt, rāvās vaiga sviedros.

Netālu no sevis ieraudzīju Joniju Malasu. Viņš dzēra tikai ūdeni un visu vēroja. Kad viņa skatiens sastapās ar manējo, viņš man pamirkšķināja ar aci. Es viņam tieši tāpat atbildēju. Viņš izskatījās ļoti apmierināts. Viņš, droši vien, domās sev jau sacīja, ka šis nelielais, ar nolaupīšanu saistītais bizness, ļaus maizei uzziest vēl biezāku sviesta kārtu.

Pēc kāda laika Konstance piecēlās no galda, un visas sievietes sekoja viņas piemēram. Viena no tām knapi spēja paiet, bet tā, kura jauca šampanieti ar rumu, mēģināja dziedāt, cenšoties spēlēt pavadījumu uz sudraba augļu trauka, kuru viņa noturēja par Havajas ģitāru. Gar sienām stāvēja kalpotāji ar galveno oficiantu priekšgalā un skatījās, kas šeit notiek.

Kad es ienācu zālē, Miranda nebija redzama. Man klāt pienāca Konstance un sacīja, ka Sigela uzaicinājis Mirandu uz kādu no istabām apskatīt interesantu fotogrāfiju kolekciju.

Es sev teicu, ka pienācis laiks arī man kaut ko organizēt. Aizvedu Konstanci uz smēķējamo istabu — bāru, kur no jauna sāku liet sev iekšā spirtoto, tēlojot puisi, kurš vēlas kārtīgi piedzerties. Kad ieraudzīju, cik nievājoši saviebās Konstances lūpas, es sapratu, ka viņa manu izlikšanos ņēmusi par pilnu.

Drīz daudzi viesi uzkāpa augšā, salonā, kur sākās koncerts vai kaut kas tamlīdzīgs. Mēs ar Konstanci ari devāmies turp, apsēdāmies uz dīvāna un sākām runāties.

Klausoties Konijā, es lūkojos uz Mirandu, kura šķirstīja fotogrāfiju albūmu, ko tai bija iedevis Sigela. Viņa bija ģērbusies skaistā kleitā un izskatījās tā it kā būtu izkāpusi no skaistas glezniņas. Konija, kas sēdēja man blakus, savā melnajā kleitā ar briljanta brošu dīvaini kontrastēja ar viņu.

Es nodomāju, ka nebūtu nemaz slikti pavadit laiku gan ar vienu, gan ar otru, protams, ar nosacījumu, ka Konija man aizmigušam nepārgriež rīkli.

Puiši turpināja piedāvāt viesiem cigārus, kafiju, alkoholu, bet es turpināju dzert un izlikos it kā arvien vairāk un vairāk noreibstu. Pēc kāda brīža es piecēlos un devos uz zāli, kur liku aiz bāra letes stāvošajam puisim ieliet man pilnu glāzi ruma. Pēc tam, pusi izlejot, streipuļodams atgriezos salonā un atkritu uz dīvāna blakus Konijai. Brīdi, kad viņa pagriezās pret mani, es viņai iepūtu dvašu tieši sejā, un meiča, sajutusi ruma smaku, riebumā saviebās.

—   Saki man, Lemij, vai tu esi galīgi jucis? Kas tā par vēlēšanos: dzert rumu pēc šampanieša un taisīt tādu kokteili, kādu tu sevī esi salējis? Tu darīsi prātīgi, ja pārtrauksi dzert, pretējā gadījumā būsi galīgi mīksts un nespēsi neko izdarīt.

Es tīšām skaļi nožagojos, lai tas būtu tālu dzirdams, pat dažu metru attālumā…

—    Kam tu to saki, Konij? — es jautāju. Zini, manu burvīgo māsiņ, pārāk neuztraucies par savu brālīti. Es jūtu, Konij, ka ar mani notiek kaut kas ne visai labs, un tāpēc man gribas iet un izstiepties uz dīvāna.

Viņa piecēlās.

—    Iesim, Lemij. Zini, tu mani ļoti sarūgtināji. Es tevi uzskatīju par cilvēku, kas prot dzert.

Es sāku pļāpāt muļķības, lai viņa saprastu, ka neesmu pie pilnas sajēgas.

Tad viņa mani veda pa garu pirmā stāva gaiteni un ieveda kādā istabā. Viņa teica, lai es nedaudz paguļot, tad ejot uz vannas istabu un sakārtojoties.

Tikai pēc tam es varot atgriezties salonā.

Es viņai atbildēju „lai notiek", izstiepos gultā un izlikos, ka aizmiegu. Gulēju un elpoju tik cītīgi, kā to būtu darījuši trīs ziloņi kopā, kamēr viņa stāvēja līdzās gultai un ļoti uzmanīgi mani vēroja.

Pēc kāda brīža viņa nodzēsa gaismu, un es dzirdēju, kā Konija dziedādama gāja pa gaiteni. Sanāca tīri jauki. Viņa to prot, šī burvīgā Konija.

Es dažas minūtes pagulēju, tad piecēlos un piegāju pie loga. Paskatījies pa to, es sapratu, ka istaba, kurā atrodos, ir mājas austrumu galā, ja uz māju skatās no galvenās ieejas puses.

Līdzās logam atradās ūdens notekcaurule, kuru es lieliski varēju izmantot, ja gribēju nolaisties lejā.

Paskatījos pulkstenī un biju ļoti pārsteigts, ka pagājis tik daudz laika: bija jau bez divdesmit minūtēm viens. Un es sev sacīju, ka pienācis laiks arī man iesaistīties šajā spēlē.

Atvēris logu un izlicis pa to kāju, centos aizsniegt ūdens notekcauruli. Man izdevās to aptvert, un tā izturēja manu svaru. Nepagāja ilgs laiks, lai nolaistos lejā un nokļūtu līdz mājas stūrim, no kurienes es varēju redzēt šauru taciņu, kas cauri koku pudurim veda uz to vietu, kur Mcrisam mani vajadzēja gaidīt. Man radās doma, — ja atvedīšu šurp Gojasa puišus un vairāk vai mazāk tos izvietošu mežmalā, viņiem būs viegli piekļūt mājai un nolaist gar zemi visu Sigelas komandu pirms viņi sapratīs, kas par lietu.

Vilka soļiem es žagos pa pļaviņas malu, līdz nonācu pilnīgā ēnā, bet no turienes aizskrēju līdz taciņai. Pirms iegāju birzī, es atskatījos: visi redzamie logi spilgti apgaismoti, bija dzirdamas balsu skaņas un smieklu šaltis.

Tas viss man ļoti patika, jo šķiet, ka balle turpinājās un pamazām tuvojās tās kulminācijas brīdis.

Pēc tam es pagriezos uz otru pusi un devos uz priekšu pa taku, kas slēpās starp kokiem.

Skriet man negribējās, jo taciņa bija līkumaina, uz tās bija daudz zaru, bedru un citu šķēršļu.

Bija tumšs kā peklē, un kādā brīdī es varēju saskatīt tikai zemi pie savām kājām, tas man lika krietni satraukties, jo baidījos apmaldīties un nenonākt vietā, kur mani gaidīja Gojasa banda. Bet viņi, mani nesagaidījuši, var izstrādāt kaut ko interesantu. Viņi var doties uz priekšu arī vieni paši, jo esmu pilnīgi pārliecināts, ka Lotija Friča uz Sigelu ir ļoti noskaitusies un neatteiksies no baudījuma ielaist viņā kādu ložmetēja ložu kārtu.

Pēc brīža koki kļuva retāki, un es ieraudzīju tumšu sienas kontūru un tajā caurumu, kurā spīdēja mēness.

Es izlecu pa caurumu un sāku aplūkot apkārtni, bet Merisu nekur neredzēju.

Manā priekšā pletās tikai kails lauks ar dažiem retiem kokiem, tālumā bija redzama vāja gaisma, kas plūda no kādas villas logiem, kura atradās lauka otrā galā.

Tas viss man ļoti nepatika, jo es zināju: Lotija nav tāda meiča, kas netur vārdu. Bet palikt šeit un grozīties no vienas puses uz otru nebija nekādas jēgas, jo bija jau pirmā pusnakts stunda, bet Moriss nekur nebija manāms.

Es nospriedu, ka pats saprātīgākais būtu nokļūt līdz villai, kur izvietojušies visi bandas puiši un noskaidrot, kas gan aizkavējis jauno cilvēku.

Tā nu es gāju pāri laukam gaismas virzienā, jo iedomājos, ka man vajadzīga tieši šī villa, kas tuvākā apkārtnē bija vienīgā celtne. Es gāju, bet jutos ne visai omulīgi. Tas, ka kaut kur notikusi aizķeršanās, nesolīja neko labu. Visu laiku uzdevu sev jautājumu: kas gan noticis? Kas varēja atgadīties?

Bija jau pusdivi, un es nevarēju pazaudēt laiku. Drīz sasniedzu šo māju. Ap to bija kaut kas līdzīgs sētai ar baltiem vārtiņiem, pa kuriem es iegāju un, palūkojies aiz mājas, ieraudzīju automašīnas. To gaismas bija izslēgtas, bet motori strādāja, tas liecināja, ka virziena izvēlē neesmu kļūdījies.

Piegāju pie mājas sētas durvīm un palūkojos pa logu. Istaba bija apgaismota, labi redzams galds, uz kura stāvēja netīrie trauki, glāzes, viskija pudeles, bet neviens nebija redzams.

Es atgrūdu durvis, jo tās izrādījās neaizslēgtas, un iegāju iekšā. Aplūkojis pirmo stāvu, es neatradu pat kaķi. Uzkāpu otrā stāvā, bet ari tas bija tukšs kā strādnieka kabata pirms algas saņemšanas. Tas man nemaz nepatika un šķita diezgan draudīga pazīme.

Visur bija redzams, ka cilvēki šeit uzturējušies pavisam nesen. Gaisma bija ieslēgta un smēķu gali pelnu traukā ielikti pirms īsa brīža. Manuprāt, banda šeit atradās vēl pirms divdesmit minūtēm.

Man jums jāteic, ka esmu diezgan izturīgs puisis un parasti neļaujos garastāvoklim, bet ir gluži nesaprotami, kas šeit varēja notikt, tāpēc jutos satraukts. Es izgāju no mājas un devos pie automašīnām. Uzlicis roku uz vienas mašīnas radiatora, es sapratu, tas sācis silt pavisam nesen. Motori sākuši strādāt pirms divdesmit minūtēm. Bet kas pa to laiku bija atgadījies ar Lotiju, Merisu un citiem bandas locek|iem, to es nespēju aptvert. Tas nebija manos spēkos.

Es atvēru durvis un aplūkoju mašīnu salonu. Vienā mašīnā atradās revolveri un četras mazas bumbas, pārējās bumbas atradās otrā mašīnā, bet kaut kā te trūka — šeit nebija ložmetēja. Laikam Lotija un Vilijs Bosko bija spiesti to nest sev līdzi.

Es apsēdos uz vienas mašīnas sliekšņa, aizsmēķēju cigareti un sāku domāt. Man bija tāda sajūta, ka kāds veikli visu noorganizējis un izjaucis visus manus šīsdienas nodomus, un droši vien šis kāds ir bija Sigela. Pēkšņi man prātā ienāca doma: „Seidija Grīna!" Tā mani noveda līdz tādam stāvoklim, ka es pielēcu kājās un kā ārprātīgs sāku skraidīt uz priekšu un atpaka|.

Ja nu Seidija Grīna, kuru es uzskatīju par nevainīgu meiteni, ir Sigelas līdzzinātāja?

Tas man šķita loģiski, jo Sigela, gatavojoties nolaupīt Mirandu, varēja šo meiteni piespiest strādāt savās interesēs. Šādos gadījumos viņš nekautrējās līdzekļu izvēlē.

Vārdu sakot, es nospriedu, ka jau tā esmu zaudējis pārāk daudz laika, saliku visas bumbas vienā mašīnā, iesēdos tajā un devos lielā ceļa virzienā. Nolēmu, ka saprātīgi būtu pēc iespējas ātrāk atgriezties „Brenders Endā", kamēr vēl nav pamanījuši manu prombūtni, bet pēc nelielām pārdomām secināju, ka nebūtu slikti pārbaudīt, vai Seidija atrodas „Holibuša" viesnīcā, kā mēs vienojāmies. Ja viņas tur nav, tad varu derēt uz manu pēdējo viskija malku, ka mani apkrāpusi tā, kuru uzskatīju par pavisam godīgu cilvēku ārpus šīs visas netīrās spēles. Tagad man klāsies grūti, un nevarēja zināt, vai tikšu sveikā cauri.

Es kā zibens izlidoju uz ceļa un drāzos uz viesnīcu tik ātri, ka jau bez ceturkšņa divos piebraucu pie man vajadzīgā nama. Visur bija tumšs. Es klauvēju un pēc piecpadsmit minūtēm cilvēks, kas sargāja viesnīcu, bija spiests celties un atvērt man durvis.

Mans pieņēmums izrādījās pilnīgi pareizs. Viņš man teica, ka šeit nav nekādas Seidijas Grīnas. Es viņam iedevu monētu, aizsmēķēju cigareti, iesēdos mašīnā un atgriezos villā, cerot, ka varbūt izdosies kaut ko noskaidrot. Bet tur viss bija tādā pašā stāvoklī, kā pirms manas aizbraukšanas.

Es nodzēsu visas gaismas, aizslēdzu māju un pa to pašu ceļu atgriezos „Brenders Endā". Joprojām nebija nekādu Merisa pēdu un nevienas dzīvas dvēseles visā apkārtnē. Es gāju cauri mežiņam un, nonācis pie pļaviņas, biju pilnīgi apstulbis, kad ieraudzīju, ka māja slīga tumsā. Ne gaismas, ne skaņas, ne mazākās kustības. Viss tikpat klusu kā morgā, man pat šķita, ka šeit bija tā filiāle.

Stāvēju kādu minūti, tad uzmanīgi sāku zagties pie mājas sienas. Es gaidīju, ka kuru katru mirkli saņemšu lodi, bet nekas nenotika.

Piegāju pie galvenās ieejas un pagrūdu smagās durvis. Tās atvērās, un es iegāju. Uzšķīlu šķiltavas, atradu slēdzi, ieslēdzu gaismu. Abi bāri tāpat kā agrāk bija pudeļu pilni, bet pie letes nebija neviena cilvēka. Ēdamzālē ari. Es uzkāpu pirmajā stāvā. Klusums kā kapā. „Brenders Enda" bija pilnīgi tukša, un, ja mājā nevaldītu neliela nekārtība un nemētātos kaut kādas mantas, varētu domāt, ka šeit vispār neviens nav bijis. Varbūt pat vairākus gadus.

Es atkal uzsmēķēju un sāku domāt. Viss norisinājās pavisam savādāk, kā biju paredzējis. Lielākoties mani pieņēmumi izrādījās kļūdaini, cerības nepiepildījās. Šķiet, Sigela mani lieliski apvedis ap stūri un ātri no šejienes aizlaidies. Iespējams, ja es būtu atradies šeit, man klātos plāni, un, droši vien, tā ir laime, ka biju ārpus mājas.

Es izgāju no salona un devos uz priekšu pa gaiteni, pa kuru nesen mani veda Konija.

Es ielūkojos istabā, kurā atpūtos, bet arī tur neviena nebija. Es iegriezos citā gaitenī un ieslēdzu tur gaismu. Katram gadījumam pistoli turēju šaušanas gatavībā.

Pašā gaiteņa galā es ieraudzīju durvis, uz kurām veda divi pakāpieni. Uz tiem bija redzamas asinis.

Es nospiedu durvju rokturi un iegāju, gaidot, ka tūlīt, tūlīt kaut kas sāksies. Pirkstu turēju uz pistoles gaiļa. Nekas nenotika. Aptaustījis sienas, es atradu slēdzi un ieslēdzu gaismu. Tā izrādījās guļamistaba. Stūrī man pretim, atspiedusies pret sienu, sēdēja Lotija Friča. Labajā rokā viņai bija rokas ložmetējs, bet viņa pali bija kārtīgi sacaurumota. Ar viņu, acīmredzot, pārāk nebija ceremonējušies, jo es saskaitīju ne mazāk kā četrpadsmit brūces.

Es vispirms uzmanīgi aplūkoju viņu, tad ložmetēju. Ielūkojies aptverē, es konstatēju, ka, pirms viņu nošāva, tā paspējusi no sava ložmetēja izšaut ne mazāk kā divdesmit lodes. Ložu pēdas bija saskatāmas arī uz pretējās sienas. Es izliecos pa logu un ieraudzīju, ka līdzās pie sienas ir pieslietas trepes.

Tas ļāva man gūt skaidrību par notikušo.

Pat jūdzes attālumā redzams, ka Meriss un pārējies bandīti bija Lotiju pārdevuši Sigelam.

Vai nu viņš zināja, kam jānotiek, vai arī viņi nobijās. Es domāju, ka Lotija droši vien dzirdēja, kā viņi par to runāja, vai arī viņi kaut kā savādāk bija atklājuši savus nodomus.

To visu uzzinājusi, viņa paņēma rokas ložmetēju un iekļuva mājā, lai nokārtotu rēķinus, bet šeit viņu novāca.

No gultas noņēmu pārklāju un uzsviedu to Lotijai. Lai ari viņa nebija no respektablajām, tomēr ar viņu apgājušies pārāk cietsirdīgi! Pēc tam es nokāpu lejā, kur atradās telefons. Uzgriezu Londonas „Parksaidas" viesnīcas numuru un lūdzu pasaukt pie telefona misteru Šulcu. Nospriedu, jābrīdina Kastlins, ka Lotija ir nogalināta, bet Gojasa bandas pārpalikums pārgājis Sigelas pusē. Pēc dažām minūtēm man atbildēja, ka misters Šulcs aizgājis pēc kādas telefona sarunas. Zvanīts no piepilsētas un tas noticis pirms minūtēm piecpadsmit. Zvanījusi missis Šulca: lūgusi nekavējoties atbraukt pie viņas. Viņš sakravājis savus čemodānus, samaksājis rēķinu un aizbraucis.

Es pateicos un noliku klausuli. Ar savu brīdinājumu biju nokavējis. Missis Šulca nekādi nevarēja zvanīt pirms piecpadsmit minūtēm, jo viņa šeit guļ jau diezgan ilgi, un tās ķermenī ir daudz vairāk caurumu nekā siera gabalā.

Es nospriedu, ka tā saucamā „missis Šulca" būs bijusi Konija un biju pārliecināts — ja Kastlins ieradīsies uz tikšanos, viņš saņems tādu pašu ložu porciju un tiks krietni sacaurumots.

Es sāku zaudēt: biju zaudējis kontroli pār notikumiem un izgāzis plānoto, tas man bija jāatzīst.

Viņi ieguva Mirandu, tagad bija mana kārta, bet tas man nesagādāja prieku.

Es jutos kā no laivas izsviests, bet lai ko arī neteiktu, tā nu tas bija.

Es aizgāju aiz bāra letes un pagatavoju sev krietnu porciju viskija. Kad jāpārdzīvo spējš trieciens, nekas tā nelīdz kā viskijs.

Un, jo trieciens spējāks, jo stiprākam jābūt viskijam.

Turklāt, es neesmu no tiem puišiem, ar kuriem var nerēķināties. Jūs vēl par mani dzirdēsiet, jo galva man strādā. Sākotnēji varēja šķist, ka esmu pārdots un pārdevis mani ir šis vājprātīgais Meriss ar pārējiem bandītiem, un Fredijs Sigela mani'ir krietni apmuļķojis.

Šķiet, — ja mēs abi ar Lotiju būtu kombinējuši šo nelielo spēli, viss būtu veicies labi. Es taču zināju, ka šī lielībnieku banda sāka taisīt savus jociņus, vai ne?

Biju pelnījis kārtīgu spērienu ar kāju pa vienu vietu, jo nepamanīju veselu triku virkni, kurus man vajadzēja ievērot. Pēc tam sāku domāt par Mirandu. Man ļoti gribējās zināt, kur tā pašlaik atrodas un kas ar viņu noticis. Tomēr jāatzīst, ka pašlaik man nebija ar ko lepoties. Miranda bija tāda meiča, kas gatava pat Sigelam iespļaut sejā, ja viņš to sāks apstrādāt. Bet, ja viņa to izdarīs, tad šis nelietīgais, neķītrais tips sāks dzīt vēl nejēdzīgākus jokus.

Neraugoties uz to, ka Miranda ir ļoti nenosvērta un gaisīga meitene, viņai ir dvēsele, bet es pret tādām meičām neesmu vienaldzīgs.

To visu es stāstu tāpēc, lai jūs pārliecinātu, ka tie, kas par mani saka — viņš ir tik bezjūtīgs, ka var rīt pat naglas, nerunā taisnību. Patiesībā es esmu pats maigākais puisis, tikai apstākļi man neļauj to atklāt. Katrā gadījumā, tas ir tik reti manāms, ka daudzi to nespēj saprast.

11. nodaļa . Spīlēs

Reiz bija kāds puisis, kurš teica, ka pastnieks vienmēr zvana divreiz, manuprāt, šis tips zināja ko runā!

Atrodoties tukšajā zālē, ar tukšu glāzi rokā, atspiedies ar muguru pret bāra leti, es sāku tik bieži sev pārmest neuzticību, ka man šķita — atrodos starp streikojošiem metalurgiem. Bet pēc brīža es atjēdzos un sapratu, ka šāda laika nosišana ne pie kā laba nenovedīs.

Ja es atkal nonāktu līdzīgā situācijā, būtu lietojis tās pašas metodes un rīcības taktiku. Es uzticējos Gojasa bandai, jo tā vajadzēja rīkoties: Lotijas un arī Kastlina centieni manī neradīja ne vismazākās aizdomas. Viņi dega nepacietībā nogalināt Sigelu un bija nolēmuši ar mani šo spēli spēlēt godīgi. Lotija nav vainīga, ka Meriss un pārējie viņu nodeva.

Droši vien, kāds no viņiem apmeklēja Sigelu sestdien priekšpusdienā un saņēma no viņa „dāvanu". Pēc tam Sigela vienkārši vazāja mani aiz deguna. Kopš tā brīža viņš jau zināja, kā rīkosies. Bet ir dīvaini, ka viņš nemēģināja no manis atbrīvoties. Protams, viņš man ir sagatavojis kādu pārsteigumu.

Es labi pazinu Frediju Sigelu un zināju, ka mani negaida nekas patīkams un jābūt modram.

Aizgāju aiz bāra letes un pagatavoju sev pažu labāko dzērienu, tad uzkāpu pa kāpnēm, lai mazliet sakoptu Lotijas izskatu. Izstaigāju visu māju, bet nekā interesanta neatradu. Visur redzamas bēgšanas pēdas. Acīmredzot, viņi veikli sakravājuši savas mantas un pasteigušies māju pamest, visu atstājot kā pagadās.

Pagrabtelpā bija daudz baltu halātu un virtuves priekšautu. Sigela, acīmredzot, tos bija sagatavojis, ja atgaditos kas neparedzēts.

Nebija nekādu šaubu, ka Sigela ir aizlaidies kopā ar Mirandu un nolēmis iztikt bez maniem pakalpojumiem. Jāatzīst, ka viņa veiklība manī, gribot negribot, izraisīja apbrinu.

Es atgriezos bārā, atkārtoti pagatavoju viskiju ar sodu, apsēdos pie letes un centos izprast notikušo, un iezīmēt turpmākās darbības plānu.

Bija skaidrs, ka viens no Gojasa bandas — Spengla — svešais, kā man šķiet, tiklīdz uzzināja par manu kombināciju, pierunāja pārējos pāriet Sigelas pusē. To arī šie nelieši pasteidzās izdarīt, jo Sigela vienmēr labi maksāja.

Lotijai, protams, viņi neko neteica. Viņi ieradās norādītajā laikā, nešauboties, ka viss noritēs kā plānots, un, man šķiet, tieši tobrīd, kad es atstāju „Brcnders Endu", viņa nolēma izskaidroties ar Sigelu, tālredzīgi paņemot līdzi ložmetēju. Kaut ko taču vajadzēja iesākt.

Es izgāju no bāra, iznācu pagalmā, aizslēdzot aiz sevis durvis, un atkal devos uz vasarnīcu. Tur neviena nebija. Es savācu visus ieročus un iesviedu tos peļķēs netālu no mājas. Pēc tam iesēdos mašīnā un atkal aizbraucu uz „Brenders Endu".

Garāža, kas atradās aiz mājas un kurā vēl nesen stāvēja apmēram četrdesmit mašīnas, bija tukša. Es gribēju noteikt to braukšanas virzienu pēc riteņu nospiedumiem uz ceļa, bet man neizdevās to izdarīt. Aiz vārtiem visas pēdas nozuda.

Es nostājos ceļmalā un sāku domāt. Man atlika tikai nelielas cerības uz vēstuli, kuru nosūtīju uz ASV vēstniecību. Tā, šķiet, man varēja vēl palīdzēt. Par šo savu soli biju ļoti apmierināts.

Uzmetis pēdējo reizi skatienu „Brencders Endai", es aizbraucu Londonas virzienā. Braucu nesteidzoties, cenšoties saprast, kāds būs Sigelas nākamais solis. Vienlaikus lūkojos apkārt, meklējot telefona būdiņu, no kuras varētu piezvanīt. Pēc kāda brīža ievēroju policistu, kurš brauca man pretim ar velosipēdu. Es apstājos un uztaurēju viņam. Viņš piebrauca un palūkojās uz mani pa atvērtajām mašīnas durvīm.

—   Labrīt, ser! — viņš teica.

Brīnišķīgi bija dzirdēt, ka policists jūs uzrunā ar ,,scr". Tagad es sapratu, ka Anglija patiešām ir jauka valsts!

—   Ar ko varu pakalpot? — viņš turpināja.

Es viņam pavaicāju, cik tālu ir telefonbūda. Viņš atbildēja, ka līdz tai ir apmēram trīs kilometri.

—    Ļoti labi, — es sacīju. — Līdz ko jūs atgriezīsieties, piezvaniet uz ASV vēstniecību Londonā un palūdziet pie telefona otro sekretāru. Sakiet, ka vēlaties viņam atgādināt par vēstuli, kuru viņš vakar saņēma, saistībā ar Lemiju Košenu. Sakiet, ka šis Košens pašlaik ir ceļā uz savu dzīvokli Džerminstrītā un viņu nekavējoties ir jāsavāc, kamēr no tā vēl pāri nav palikusi tikai grīdas lupata. Ja viņu neieliks aiz restēm, Londonā drīz sāksies aizraujoša korida.

Viņš it kā gribēja man ko iebilst, bet pēc tam, kad biju tam iedevis vairākas sterliņu mārciņas, apklusa, piekrita to nokārtot un veikli aizbrauca savu ceļu. Es cerēju, ka viņš piezvanīs tuvākajā laikā, jo man šķita, ka Sigela gatavojas mani saberzt pulveri un izdarīs to vistuvākajā laikā.

Es traucos uz priekšu un ap pulksten četriem biju jau Londonā.

Mašīnu atstāju garāžā un sargam teicu, ka atnākšu tai pakaļ rīt no rīta. Nesteigdamies devos uz savu dzīvokli, sev vaicājot, kam gan jānotiek? Patiesībā biju kļuvis diezgan nervozs. Vairākas reizes atskatījies, ievēroju puišus, kas slaistījās gar durvīm, bet izlikos, ka neko neesmu pamanījis un turpināju savu ceļu.

Atvēru „Kerfaksa apartamentu" durvis un ļoti veikli, slepus aizslīdēju līdz kāpnēm, jo, ticiet man, es nebūtu pārāk izbrīnījies, ja ieraudzītu Joniju Malasu vai kādu citu no Sigelas bandas sēžam manā istabā, lai man kā dāvanu pasniegtu lodi.

Es nolēmu, — ja manā dzīvoklī sāksies šaušanas sacensības, pirmais izšaušu es.

Es uzkāpu savā stāvā, uz pirkstgaliem gāju pa gaiteni, un, nonācis pie viesistabas durvīm, sāku klausīties. Tur bija tumšs un kluss. Tad es atvēru durvis, iegāju, sataustīju slēdzi un ieslēdzu gaismu.

Istabā atradās Konstance. Viņa atstāja divtik spēcīgu iespaidu nekā parasti, jo bija ģērbusies melnā samta manto ar lielu baltās lapsas apkakli. Viņa smēķēja cigareti un skatījās uz mani ar smaidu, kas spētu sabaidīt pat klaburčūsku.

Es pabāzu roku zem žaketes, kur bija iekārts revolveris, bet viņa deva man ar roku zīmi un iesmējās.

—    Lemij, nenervozē tā. Neesmu nākusi šurp tāpēc, lai tevi novāktu. Jā, vēl nav arī pienācis īstais laiks, lai to darītu. Bet es labprāt samaksātu dažus tūkstošus, lai man par prieku kāds ielaistu tev vēderā dažas labas plombas. Esmu atnākusi pateikt tev tikai dažus siltus vārdus un pēc tam aizvākšos cerībā, ka vairs nekad man nenāksies redzēt tavu nelietīgo purnu… — un viņa man veltīja dažus izmeklētus izteicienus. Viņa apklusa tikai tad, kad tās seja kļuva zilgana no gaisa trūkuma plaušās.

Es piegāju pie galda, ielēju sev lielu glāzi viskija, ielēju arī viņai. Es pasniedzu glāzi, bet viņa to iesvieda istabas stūrī.

—    Neiedomājies, ka dzeršu kopā ar tevi, tu, netīrā pērkamā lupata! Es labāk tad pakāršu sev kaklā akmeni un noslīcināšos, vai saprati?

—    Lieliska ideja, mana mazā, — es atbildēju. — Ja tev vajadzīgs kāds, lai tevi tur iegrūstu, liec tikai manīt, es uzreiz pametīšu visu un būšu klāt. Bet nu, kad esi izsmēlusi visas savas daiļrunības rezerves, klausies, ko tev pavēstīs tēvocis Pīters par to, kur tev labāk izkāpt no tramvaja.

Es apsēdos viņai pretī.

Viņa bija ļoti skaista, vienkārši burvīga, kad rādīja savus baltos zobus un ar acīm raidīja zibeņus.

—   Klausies, tu, ragana, — es iesāku, — ko tu esi ieradusies šeit uzzināt?! Tev netrūka nekaunības likt man noklausīties visu savu muļķīgo repertuāru! Vai tad es lūdzu jūs mani iesaistīt šajā lietā, ko? Vai tad es jūs meklēju un lūdzu, lai uzņemiet mani savā bandā? Vai tu nespēlēji teātri Heimarketā, lai mani iemānītu jūsu Naitsbridžas alā, kur Sigela tik sirsnīgi mani lūdza, lai piekrītu strādāt ar jums? Vai tad tā nebija? Kā tev šķiet? Es pirmais iecerēju Mirandas lietu un to uzskatīju par savu, gluži personisku. Gribēju to paveikt, kā uzskatīju par vajadzīgu, un katram, kas iedrošinājās bāzt savu degunu šajā lietā, bija jābūt gatavam, ka es viņu apkrāpšu, kā to gribēju izdarīt ar Sigelu.

Viņa iesmējās.

—   Tu gribēji apvest ap stūri Sigelu, — viņa sacīja. — Nabaga lutausi, tu nespēj apmānīt pat vistu saimi. Tu esi tik stulbs, ka esi pelnījis, lai tevi aizsūtītu uz ādu dīrātavu. Vai zini, kas tu esi? Izdedzis! Tevi iesaistīja lielā spēlē, bet tu nespēji to pat pabeigt. Tu iesaistīji spēlē šīs slapjās vistas no Gojasa bandas un pļāpāji par saviem plāniem ar šo Seidiju Grīnu, kura saistīta ar mums kopš sāka strādāt van Zeldenu ģimenē.

Vai tavā galvā ir vēl kas cits, izņemot vēju? Bet būs vajadzīgs kas cits, lai izkļūtu no šīs ķezas, es tevi brīdinu.

Es iesmējos.

—   Ja tas ir viss, ko gribēji man sacīt, vari sameklēt un paņemt līdzi akmeni un doties uz ezeru, bet ja vēl atliek laiks, pasaki Fredijam Sigelam, ka mēs tiksimies Amerikā. Tur es viņam sniegšu paskaidrojumus ar automāta stobru.

Viņa zobgalīgi pamāja ar galvu.

—   Paklau, Lemij, pārstāj būt tik uzpūtīgs. Tu taču labi zini, ka Sigela, pēc tā, kas atgadījies, tevi neaizmirsīs. Jau rītvakar tu varēsi ļoti skaļā balsī dziedāt dziesmas, bet tikai viņpasaulē, jo tevī būs pārāk daudz svina.

—   Var jau būt, bet var būt arī ne, es atbildēju. Zini, esmu mazliet noguris, bet tu, Konstance, sāc man apnikt. Ja esi beigusi savu serenādi, tad iztaisi reveransu un dodies prom, tikai esi uzmanīga ar durvīm, jo es nemīlu troksni.

Viņa piecēlās.

—    Klausies, stulbeni. Sigela tev dod pēdējo iespēju, un tavā vietā es to izmantotu. Šonakt, apšaudes laikā ar Lotiju Friču, paspēja nozust viņas pusbrālis Vilijs Bosko. Viņš ar to bija uz vienu roku: negribēja viņu pamest un sekot pārējiem bandas locekļiem. Viņš bija tik dumjš, ka ticēja — viņi abi, kopā ar tevi, varētu cīnīties pret Sigelu. Viņš aizbēga un droši vien ieradīsies šeit, lai tevi sameklētu. Tātad, lūk: Sigela uzskata, ka viņu vajag likvidēt, tāpat kā Lotiju. Tas jāizdara tev. Sigela lūdza pateikt, ka

Bosko jānovāc ne vēlāk kā rit no rita. Pretējā gadījumā, tu pats rīt tiksi nogalināts. Ko tu par to teiksi?

Man k|uva jautri.

—   Tātad Sigela baidās no Bosko? Gluži vai jāsmejas. Viņš domā, ka Bosko griezīsies policijā?

—    Netēlo muļķi. Viņam nav vairāk iespēju griezties policijā kā tev. Vakar, kad nogalināja Lotiju, viņš nošāva Praisu Džerlānu. Viņš ir kritis kā auns. Padomā labi, vai viņam ir vērts doties uz policiju? Bet tev pašam? Tev būs nepatikšanas, jo nespēsi pierādīt, ka uz kuģa „Princese Kristabella" klāja neesi nogalinājis Gojasu, tā ka arī tevi gaida elektriskais krēsls, vari par to nešaubīties.

—     Es neko negribu teikt, Konij, bet manām ausīm vairs netīk tevī klausīties. Uzklausi mani: es neizmantošu ne Bosko, ne kādu citu, lai sagādātu prieku Sigelam. Turklāt Bosko, šķiet, ir labs puisis. Viņš palika uzticīgs Lotijai un būtu paveicis visu, kas bija paredzēts. Viņš nepārgāja jūsu pusē un, kad nogalināja Lotiju, nestāvēja nolaidis rokas.

Tātad vari pateikt savam mīļajam draudziņam Fredijam, ka attiecībā uz sievietēm viņam nav nekādas gaumes izjūtas. Vari vākties no šejienes, jo esi sliktāka par kobru, un tikai tavs ārējais izskats vien jau izraisa manī riebumu.

Viņa paķēra uz galda stāvošo pudeli un svieda ar to man. Es izvairījos, saķēru Koniju un noguldīju ar vēderu uz saviem ceļiem. Pēc tam viņu kārtīgi iepēru. Kad ļāvu tai piecelties, viņa no dusmām bija kļuvusi bāla. Ja viņai būtu ierocis, viņa to noteikti izmantotu. Tas ir tikpat droši, kā tas, ka mani sauc Lemijs Košens.

Viņa aizelsusies apsēdās uz dīvāna un raudzījās uz mani kā uz kaut ko ļoti riebīgu.

—    Labi, Lemij, tu pašreiz esi stiprāks… — viņa sacīja. — Bet nepārsteidzies. Kad es ar tevi izrēķināšos, tu izskatīsies pēc sprāgušas žurkas, kuru kaķis pārnesis mājā, bet pašlaik tu velti tērē laiku, cenšoties mani sadusmot. Es tikai pastāstīju, kas tevi sagaida.

Vilijs Bosko atnāks šurp. Viņš būs spiests to darīt. Viņam nav draugu un naudas, bet par Kastlinu mēs parūpējāmies. Viņš vairs nevienu netraucēs un nevienam nebūs par nastu. Kad Bosko ieradīsies, tu viņu novāksi un pēc tam atnāksi pie manis uz Naitsbridžu par to paziņot. Tad arī izlemšu, ko ar tevi iesākt.

Bet, ja neparādīsies līdz rītvakaram, es rīkošos tā, lai tu dotos uz viņpasauli, un pēc iespējas ātrāk.

Viņa uzmeta uz pleciem manto un piecēlās.

—    Klausies, mazā! Pirms dodies projām, ļauj man pateikt tev dažus vārdus. Es saprotu, ka dusmojies par kūlienu, ko tikko dabūji. Bet to, es ceru, tu drīz aizmirsīsi. Bosko es neaiztikšu un vispār Sigelam nekā nedarīšu, un, lūk, kāpēc.

Es viņai sīki izstāstīju par vēstuli ASV vēstniecībai un par to, kā izmainīju Sigelas doto naudu.

Cik gan viņai bija sarūgtināta sejas izteksme, kad viņa sastinga kā statuja!

Es pirmo reizi redzēju viņu tik nomāktu.

—    Un nu, mana jaukā, es palikšu šeit līdz brīdim, kad pēc manis ieradīsies angļu policija. Sigela man nekā nevarēs padarīt. Vai saprati? Rīt no rīta, ja ne vēl ātrāk, policija sāks rīkoties. Es par šo naudu pastāstīšu ko tādu, kas spētu iemidzināt pat kājās stāvošo. Es izstāstīšu viņiem šo to par laupīšanu, Arkanzasā.

ASV vēstniecība būs iepriecināta, uzzinot par iespēju saņemt ciet puisi, kas savācis miljons dolāru, un prasīs izdot šo noziedznieku. Un es neiebildīšu, vai saprati? Es eskorta pavadībā došos un Ameriku. Un ja tavam draugam Sigelam gribēsies mani redzēt un sagūstīt, tad viņam būs jāaplenc cietums un ar bumbu palīdzību tas jāuzspridzina. Bet, kad es atstāšu cietumu, mani miesassargi būs divi policisti. Ko tu par to teiksi, balodīt, ko?

Viņa sastinga, no dusmām kļuva zaļa, un nespēja pavērt pat muti, lai atbildētu.

—   Ej un saki savam mīļajam Fredijam, ka, lai saķertu Lcmiju Košenu, viņam jāceļas ļoti agri. Pasaki arī, ka tikko es atgriezīšos ASV, spēšu izkļūt sausā. Varēšu pierādīt, ka aplaupīšanas dienā atrados tūkstošiem jūdžu no Arkanzasas. Toreiz es biju Ņujorkā. Viņiem nāksies mani atbrīvot, vai ne? Bet kolīdz viņi to izdarīs, es ar tādu aizrautību sākšu sekot Sigelam, ka viņam liksies — ka ir pārvērties par zibensnovedēju, kurā iesper visi iespējamie zibeņi.

Tagad vācies un pasteidzies viņam izstāstīt visu, ko tev teicu. Pazūdi, kamēr vēl esmu labā garastāvokli, jo, ja nebūsi atstājusi šo telpu pēc divām minūtēm, es noņemšu jostu un parādīšu tev, kā to var izmantot.

—    Labi, Lemij, — viņa teica ledainā balsī, — es aizeju, bet tu iegaumē labi: tevi gaida mokoša nāve. Iespējams, tu esi organizējis šo nelietību, bet ādu mēs vienalga tev novilksim, vai nu šeit, kad iznāksi no cietuma, vai arī kad tevi aizvedīs uz ASV, tas ir tikpat reāli, kā tas, ka es te stāvu… Un, kad mēs tevi notversim, sagādāsim tev ļoti patīkamus brīžus, pirms kļūsi auksts…

—    Ej, lūdzu, — es paklanījies sacīju, — bet satikusi Sigelu, izstāsti viņam, ka tuv&kajā laikā uzcienāšu ar saldējumu. Un nu vācies, man pretīgi uz tevi skatīties.

Viņa devās pie durvīm, es sekoju, jo nolēmu, ka nebūtu lieki pavadīt viņu līdz ārdurvīm.

Mēs nonācām lejā, es pamanīju netālu stāvošo taksometru. Pamāju šoferim.

—    Klausieties, — es viņam sacīju, — vai jūs nebūtu tik laipns un neaizvestu šo dāmu uz mājām?

Viņš pasmaidīja, izkāpa no mašīnas un atvēra Konijai durvis. Pēkšņi no blakus mājas durvīm iznāca divi tipi. Viens no viņiem saķēra mani aiz rokas, bet otrs zibens ātrumā atbrīvoja mani no revolvera, kuru nēsāju padusē.

Redzēju, kā Konija pilnīga pārsteigta raudzījās uz mani caur stiklu, viņas acis bija ieplestas.

—   Jūs esat Lemijs Košens? — vaicāja viens no puišiem. Kad es atbildēju apstiprinoši, viņš piebilda:

—   Es esmu policijas inspektors. Man ir orderis jūsu arestam. Jūs tiekat apvainots zagtu naudaszīmju glabāšanā un mainīšanā. Sīs banknotes ir ASV federālās valdības īpašums. Jūs veicāt savas nelikumīgās darbības, neraugoties uz to, ka zinājāt — šīs naudaszīmes ir nolaupītas bruņota uzbrukuma rezultātā.

Es jūs aizturu pēc Amerikas valdības lūguma un saskaņā ar nolīgumu par ārzemju noziedznieku izdošanu.

Man jūs jābrīdina, ka viss, ko tagad sacīsiet, sākot no aizturēšanas brīža, var tikt izmantots pret jums.

Konija turpināja caur stiklu raudzīties uz mani, es viņai uzsmaidīju.

—    Vai redzi, mana mīļā, — es viņai sacīju brīdī, kad mašīna sāka kustēties, — ko es tev teicu? Centies būt paklausīga, neapbēdini māmiņu.

Taksometrs aizbrauca.

Tūlit pēc tam piebrauca policijas mašīna, kurā mani iegrūda. Viņi bija veikuši visus nepieciešamos drošības pasākumus, variet man ticēt: aizmugurē redzēju vēl vienu policijas mašīnu.

Mēs traucāmies uz priekšu.

Džerminstrīta — Skotlendjards — tas prasīja ne vairāk kā četras minūtes laika.

Mani nogādāja otrā stāvā, veda pa garu gaiteni un iegrūda kādā istabā.

Istabā ap galdu sēdēja seši cilvēki, no kuriem četrus es pazinu: vēstniecības sekretāra palīgs Grants, speciālais aģents Šidrots, kas agrāk strādāja kopā ar mani, Lintls no Vašingtonas un Makfī brālis Larijs.

Puisis, kas man atņēma revolveri, man to atdeva, bet Grants no vēstniecības mani stādīja priekšā cilvēkam, kas sēdēja galda galā.

—    Komisāra kungs, atļaujiet jūs iepazīstināt ar Lemiju Košenu, Federālā justīcijas departamenta speciālo aģentu, viņš nodarbojas ar van Zeldenas lietu.

—    Man viņu stādīja priekšā kā seru Viljamu Gotvortu, policijas komisāru.

Mēs sarokojāmies.

Es sasveicinājos arī ar pārējiem.

—   Nu ko, Lemij, kā veicas? — vaicāja Šidrots.

—    Labi, — es atbildēju, — tikai sakiet man lūdzu, es gan nevēlos būt uzstājīgs, vai kāds seko mūsu draudzenei Konijai?

—    Neuztraucieties, mister Košen, automašīnas vadītājs, kas dežūrēja pie jūsu mājas, savu darbu prot labi.

—    Lieliski, — es sacīju. — Starp citu, komisāra kungs, lai, tā teikt, vēl ciešāk veidotos starptautiskie sakari starp mūsu policijām, vai šeit neatrastos kāda glāzīte?

—   Klausies, Lemij, — Šidrots pasmaidīja, — redzu, ka neesi šeit vēl atklimatizējies.

,— Vai tiešām tu nesaproti, ka šāda veida preci šīs valsts policijas komisariātos neglabā.

Viņš izvilka pudeli no savas kabatas.

12. nodaļa . dzīves sīkumi

Kad pamodos nākamajā rītā, man bija vajadzīgas vismaz dažas minūtes, lai apjēgtu, kur es atrodos, jo biju ievietots Brikstonas cietumā.

Ticiet vai neticiet, bet tās dažas stundas, ko pavadīju šajā vietā, kur visi centās kā vien spēdami mani izdabāt, bija ārkārtīgi vērtīgas.

Pirms šeit nokļuvu, vienu stundu pavadīju Skotlendjardā, lai izstrādātu operācijas plānu. Visas turpmākās darbības bija sadalītas pa punktiem. Policists, kurš, izliekoties par taksometra vadītāju, vakar Koniju aizveda uz Naitsbridžu, viņas novērošanu nodeva citu detektīvu ziņā. Izskatījās, ka pagaidām viņa no turienes aizvākties netaisās.

Es joprojām domāju par šo joku ar Viliju Bosko. Konija sacīja taisnību: viņš aizbēga, viņam droši vien vajadzēja pie manis atnākt. Bet kāpēc viņi par to interesējas? Kas ir šis Vilijs Bosko?

Konijai bija taisnība, ka viņš negriezīsiet pēc palīdzības pie policistiem, jo viņa lieta ir piebāzta pilna līdz malām. Bet kāpēc viņi tik ļoti vēlējās to iznīcināt, iznīcināt par katru cenu?

Manuprāt, iemesls varēja būt šāds: Vilijām Bosko bija kaut kas zināms, kaut kas tik svarīgs, ka viņu nepieciešams novākt. Viņi, šķiet, domāja, ka viņš ieradīsies pie manis, lai to pastāstītu, un tad es kļūšu Sigelam vēl bīstamāks. Man šķiet, ka informācija, kura ir Vilijām Bosko, saistīta ar Mirandas un Sigelas atrašanās vietu. Droši vien, kad viņš grozījās ap „Brenders Endu", tas varēja kaut ko noklausīties. Anglijas policija bija ierīkojusi slazdus un cerēja viņu noķert tuvāko divdesmit četru stundu laikā. Es ari cerēju, ka tas notiks. Jo pretējā gadījumā viņš varēja nonākt Sigelas bandas rokās un tad — ar dievu, Vilij.

Pulksten vienpadsmitos mani apmeklēja Šidrots. Mani aizveda brokastot pie sardzes priekšnieka, un Šidrots man parādīja rīta avīzes, no kurām varēja noprast, ka mūsu vakardienas ieceres sākušas īstenoties. Avīzē bija rakstīts, ka vakar savos apartamentos Džerminstrītā arestēts gangsteris Lemijs Košens, jo naudaszīmes, kuras viņš gribēja apmainīt pret angļu sterliņu mārciņām, ir nolaupītas Arkanzasas bankā. Tālāk bija sīks aplaupīšanas un upuru apraksts un tā tālāk. Beigās bija norādīts, ka Košens aizturēts pēc autoritatīvu Amerikas iestāžu lūguma, un šis noziedznieks otrdien stāsies tiesas priekšā. No raksta varēja saprast, ka apsūdzētais atsakās atzīt viņam uzrādīto apsūdzību un uzstāj, lai viņu atbrīvo p/et drošības naudu. Sagaidāms, ka drošības naudas summa nebūs no mazajām.

Man šķiet, šo ēsmu vajadzēja norīt un, lūk, kāpēc: pieņemsim, ka Sigela līdz manai iznākšanai no cietuma pret drošības naudu vēl, Bosko nebūs notvēris. Viņam tūlīt kļūs skaidrs, ka Bosko, kurš ari lasa avīzes, steigsies mani satikt un nodot nepieciešamo informāciju.

Tad nu Sigela centīsies izrēķināties ar mums abiem, bet pēc tam būs ļoti uzmanīgs un pacentīsies aizlaisties no Anglijas.

Bēgšanai visērtākais un drošākais man šķita gaisa ceļš, tāpēc mums jātur acis vaļā.

Šidrots mcm teica, ka manas tiesāšanas mazā komēdija tiks izspēlēta Boustrītā pulksten trijos. Vajadzēja Konijai un pārējiem dot laiku, lai to visu labi apdomātu un apspriestu, jo man bija tāda nojauta, ka Konija vēlēsies maksāt par mani drošības naudu un pēc tam sāks skaļi smieties tikai iedomājoties, ka atbrīvojusi mani no cietuma, kurā ar tādām pūlēm es esmu nokļuvis.

Bet man un Šidrotam šķita, ka viņas smiekli nebūs visai jautri, kad viņa uzzinās, ka esmu speciālais aģents, un viss šis teāris tiek spēlēts tikai viņas prieka pēc.

Drīz Šidrots aizgāja, jo viņš uzturēja sakarus starp mani un vecāko inspektoru Heriku, kurš vadīja šīs teātra izrādes angļu pusi. Pirms aiziešanas Šidrots man atstāja pudeli viskija, tā bija ļoti noderīga lieta, jo cietumā bāra nav, bet visu laiku sūtīt pēc viskija man bija neērti. Viņš atstāja arī visas vēstules, kuras mans šefs Vašingtonā bija sūtījis angļu policijai, un atbildes uz tām.

Palicies viens, es apgūlos un ar lielu baudu sāku lasīt. Sarakste bija sākusies pirms astoņiem mēnešiem.

„Justīcijas departaments, ASV valdība, Vašingtona.

ASV valdības Justīcijas departamenta komisāram ir tas gods sveikt viņa augstības Anglijas karalienes Iekšlietu ministru un pateikties viņam par sadarbību, kura tika īstenota pēc policijas komisāra lūguma. Būtu nepieciešams izklāstīt situāciju, kas nosaka ASV Justīcijas departamenta FIB sadarbības nepieciešamību ar Lielibritānijas policijas dienestiem.

Pēdējo trīs gadu laikā Federālā Izlūkošanas Pārvalde vākuši informāciju par organizēto noziedzību, kura pastāv ne tikai ASV, bet arī citās valstīs.

Tika noskaidrots, ka internacionālās bandas vadonis ir itāļu izcelsmes Amerikas pilsonis Ferdinands Sigela.

Precīzās un asprātīgās metodes, kuras izmantoja šis cilvēks, neļāva dažādu štatu policistiem, kuros tas darbojās, savākt pietiekošu daudzumu pierādījumu, kas apliecinātu viņa vainu.

Bija pilnīgi skaidrs, ka mazās Talmas Ribu nolaupīšana, kas izdarīta Francijā, netālu no Versaļas, bija šīs noziedzīgās organizācijas darbs. Derēja atcerēties, ka neraugoties uz tūlītēju izpirkšanas naudas izmaksu no bērnu vecāku puses (tā bija ļoti liela naudas summa), nelaimīgās meitenes līķis tika atrasts kastē kādā Misūrī štata mazpilsētā.

Federālais dienests izmeklēja piecu labi organizētu nolaupīšanu gadījumus ASV, trīs Vācijā un pat vienu Skandināvijā. Beigu beigās katrā no šiem gadījumiem visas pazīmes liecina, ka tas ir vienas un tās pašas bandas darbs.

Pienācis laiks steidzīgi un enerģiski rīkoties, lai savāktu informāciju un pierādījumus, kuri būtu pietiekami, lai Sigelam izvirzītu apsūdzību.

Dažu mēnešu laikā notikusi banku aplaupīšana sešos Amerikas štatos. Ķēriens bijis krietns un katru reizi bandu, kas bija atbildīga par notikušo, notvēra vai iznīcināja Sigclas organizācija. Tomēr, un tas ir ļoti svarīgi, neviena no bankās nolaupītajām naudaszīmēm netika laista apgrozībā. Tas liecina, ka šī nauda ir iesaldēta un tiks izmantota nākotnē.

Tikai pirms gada, kad mūsu dienesti saņēma daudzas svarīgas ziņas un liecības, kas parāda, ka iepriekš minētais Sigela tiešām ir šīs noziedzīgās oragnizācijas vadonis un aplaupīšanu iniciators, tika īstenoti īpaši pasākumi un iesaistīti jauni cilvēki, pieredzējuši izmeklētāji. Bija pilnīgi skaidrs, ka lielākā daļa speciālo aģentu, kas strādā mūsu dienestā, bija Sigelam zināmi, tāpēc nolēmām izsaukt speciālo aģentu Lemiju Košenu, kurš piecus gadus Filipīnās strādāja par slepeno aģentu.

Atgriezies Amerikā, Košens neieradās Galvenajā policijas pārvaldē. Atstājis Filipīnas, izmantojot viltotu pasi, viņš devās uz Ņujorku un uzreiz pēc savas ierašanās pastrādāja vairākus noziegumus, kas viņam radīja noteiktu reputāciju un raksturoja kā cilvēku, kuru varēja turēt aizdomās arī par daudz nopietnākiem noziegumiem. Pēdējo sešu mēnešu laikā viņu aizturēja divas reizes. Pirmoreiz viņu atlaida pret galvojumiem pēc dažām nedēļām, bet otro reizi viņš cietumā nosēdēja divus mēnešus. Pēc tam viņš devās uz citiem Amerikas štatiem. Mūsu dienesta aģenti, ar kuriem viņš slepeni uzturēja sakarus, vairākas reizes dažādu iemeslu pēc viņu aizturēja.

Beigu beigās viņu atkal arestēja, apvainojot kādā ļoti labi izplānotā lietā, kas tika lieliski izspēlēta. Apvainots kāda policista slepkavībā, viņš saņēma tiesas spriedumu — divdesmit gadi cietumā.

Pēc diviem mēnešiem, atbilstoši rūpīgi izstrādātam scenārijam, viņš no cietuma aizbēga.

Nu speciālais aģents Košens bija ieguvis solīda gangstera reputāciju, kas spēj iziet sausā no ūdens. Viņš sāka manevrēt un lēnām, bet neatlaidīgi tuvināties Sigclas organizācijai.

Tas bija iespējams, pateicoties daudzajiem kontaktiem, kurus viņš bija nodibinājis ar noziedznieku pasauli.

Drīz noskaidrojās, ka Sigela gatavojas vēl kādai nolaupīšanai. Viņam bija nodoms nolaupīt Mirandu van Zeldenu, miljonāra Gustava van Zeldena, vienīgo meitu.

Misters Košens informēja mūsu dienestu, ka iecerētajai nolaupīšanai būs starptautisks raksturs. Tā notiks aiz ASV robežām, jo mūsu valstī šādu nolaupīšanu nevarētu īstenot. Diemžēl mis van Zeldenas personība un raksturs šīs ieceres tikai atvieglo. Šai jaunajai būtnei bieži mainījās vēlēšanās un pēkšņi izbraucieni bija viņas dzīves norma. Cenšoties tādā veidā iepazīt dzīvi, nepārtraukti tiecoties pēc jauniem iespaidiem, sensācijām un emocijām, viņa iepazinās ar zagļu un sabiedrības padibeņu pasauli.

Misters Košens uzskata, un tas ir arī mūsu dienesta viedoklis, ka Sigelas banda savus plānus pret mis van Zeldenu centīsies īstenot viņas nākamā brauciena laikā uz Angliju. Tas ir ļoti iespējams, jo līdzīgas nolaupīšanas bijušas jau Vācijā un Francijā. Pēc tam dažu stundu laikā viņi savu upuri var aizvest uz kontinentu un viņas tēvam pieprasīt ļoti lielu izpirkšanas naudu.

Saistībā ar augstāk minēto, mūsu dienesti nolēmuši rīkoties atbilstoši diviem pamatnosacījumiem un virzieniem.

1.    Jācenšas veicināt Sigelas organizācijas rīcību. Jādara viss, lai nolaupīšana notiktu pēc iespējas ātrāk, jo tad varēs iegūt neapstrīdamu, precīzu apsūdzību, kas vērsta kā pret Sigelu un viņa bandu, tā arī pret citu noziedzīgo grupējumu locekļiem.

2.   Jau labu laiku iepriekš, pirms viņi sāks šo operāciju, nepieciešams nodrošināt rīcības koordināciju ar Anglijas policiju.

Ar teikto tiek apstiprināts, ka lēmumiem, kas pieņemti sarunu laikā, kas risinājās starp cienījamo Deriku S.Vašburgu no mūsu puses un Lielbritānijas Iekšlietu ministrijas pārstāvi un Londonas policijas priekšnieku, attiecībā uz pretdarbību noziedzīgai rīcībai pret Mirandu van Zeldenu, viņas uzturēšanās laikā Anglijā, jātiek īstenotiem atbilstoši sasniegtās vienošanās punktiem.

Galvenajos vilcienos plāns ir sekojošs: Līdz Mirandas van Zeldenas iecerētajam ceļojumam uz Angliju, misteram Košenam kā gangsterim, kas apgrozās noziedznieku aprindās, par katru cenu ir jāiepazīstas ar Mirandu van Zeldenu, un viņiem jāsadraudzējas.

Ļoti ticams, ka to izdarot, viņš piesaistīs arī Sigelas bandas uzmanību.

Bandas locekļi secinās, ka gangsterim Košenam attiecībā uz mis van Zeldenu ir kaut kādi savi nodomi.

Tiklīdz mis van Zeldena nolems atstāt ASV un pieprasīs, lai viņai izsniedz pasi braucienam uz Angliju, Košens arī lūgs izsniegt sev pasi, bet viņa vārds tajā būs viltots. Šis viņa lūgums tiks oficiāli noraidīts, bet Košens rīkosies tā, lai mis van Zeldenai varētu sekot nelegāli.

šie drošības pasākumi ir nepieciešami, lai Košens varētu turpināt spēlēt savu gangstera lomu, kuru viņš veiksmīgi pildījis jau divus gadus.

Ar šo pašu kuģi speciālais aģents Makfi, kuram ir amerikāņu pase, ieradīsies Anglijā kā Justīcijas departamenta speciālais aģents un būs slepenais Košena palīgs.

Tiklīdz, mis van Zeldena un Košens ieradīsies Anglijā, pēdējam tiks ļauta pilnīga rīcības brivība, un sakarus ar viņu iespēju robežās uzturēs Makfi.

Ja Sigela steigsies īstenot savu nodomu nolaupīt mis van Zeldenu, Košena klātbūtne Londonā viņam liks domāt, ka arī Lemijam kas padomā. Tāpēc ļoti iespējams, ka Sigela, rīkojoties atbilstoši taktikai, kuru viņš parasti izmanto, kad ceļā sastop šķērsli, radīs iespēju tikties ar Košenu un piedāvās viņam kļūt par savas operācijas līdzdalībnieku.

Tas būtu pats veļamākais un, sākot no šī brīža, Košens centīsies pilnībā atmaskot Sigelas organizācijas darbību, kā arī ar Makfi un angļu policijas palīdzību rīkosies tā, lai nepakļautu briesmām mis van Zeldenu un savāktu pierādījumus par Sigelas un viņa bandas noziedzīgo rīcību.

Droši vien nāksies ļaut Sigelam nolaupīt mis van Zeldenu, lai viņa vainas pierādījumi būtu neapstrīdami. Ja tas tiks izdarīts ar Košena palīdzību, ASV valdība pieprasīs izdot Sigelu un viņa daudzos līdzzinātājus, lai, neraugoties uz jebkādu uzpirkšanu vai kādu citu iespēju, apsūdzētie nevarētu izvairīties no atbildības par izdarītajiem noziegumiem, tiktu aizturēti, un lai visa šī noziedznieku banda reizi par visām reizēm vairs nevarētu sabiedrībai nodarīt ko sliktu."

Tur vēl daudz kas bija rakstīts. Tas viss bija ļoti jauki, tikai es mazliet uztraucos par mazo van Zeldenu.

Tagad mēs jau varējām spriest par šo izdzimteni Sigelu. Domāju, ka arī paša dzīvība viņam nešķita dārgāka kā jebkura cita. Biju pilnīgi pārliecināts, ja viņš sapratīs, ka tā bandu var notvert policija, viņš Mirandu nonāvēs, bet pēc tam ķersies klāt policistiem.

Lūk, kāpēc es paļāvos uz šo kombināciju ar drošības naudu, tā ļaus man sastapties ar bandu. Sigela, acīmredzot, uzskatīja, ka cietumā es jūku prātā, plūcu sev matus no galvas un iedomājos, ka viņš no šis valsts ir aizvācies. Viņš droši vien bija jau pārliecināts, — līdzko es iznākšu no cietuma, viņš mani padarīs par ēsmu Vilijām Bosko, bet pēc tam novāks mūs abus.

Visu dienu neko nedarīju, tikai smēķēju un dzēru vai spēlēju durakus ar sargu, kurš runāja tik dīvainā angļu valodā, ka tikai ar grūtībām sapratu viņa teikto.

Pēc tam lasīju jaunākās avīzes, kurās par mani bija rakstīts tik daudz visādu izdomājumu un dažādu muļķibu.

Bet septiņos nāca īsts pārsteigums.

Ieradās Šidrots un teica, ka viens no maniem angļu draugiem nolīdzis advokātu, kurš jau rīkojas, un tam būs liela nozīme manā atbrīvošanā. Viņš apgalvoja, ka angļu policisti, kas mani noķēruši ir absolūti stulbeņi, jo mani Amerikas nodarījumi nevar interesēt angļu tiesu. Un ja kāds galvos par mani un iemaksās drošības naudu, viņiem nāksies mani atbrīvot.

Ap astoņiem atnāca sargs. Viņš atnesa man vizītkarti un teica, ka pēc manis vaicā kāds cilvēks.

Uz vizītkartes bija rakstīts:

Alfons Krancs

Juridiskās firmas „Zonneršims & Haiftons" pārstāvis

Ņujorka

Sacīju, ka piekrītu ar viņu satikties.

Mani veikli nosūtīja uz kādu kameru un tur ieslēdza. Tad parādījās šis tips.

Viņam bija ļoti augstprātīgs un pašpārliecināts izskats. Man nebija nepieciešama īpaša iztēle, lai saprastu, ka šis advokātu kantoris strādā Sigelam un iekļaujas viņa bandā. Nu viņi gatavojās ar mani izspēlēt kārtējo joku, ja tikai es to viņiem ļaušu.

Krancs no sākuma mala tukšus salmus, tad tcica, ka firma saņēmusi uzdevumu no missis Konstanccs Galercinas, — starp citu, es nenojautu, ka Konstance ir precējusies, — uzņemties manu aizstāvību un panākt manu atbrīvošanu pret drošības naudu.

Atbildēju, ka man nav vēlēšanās tikt atbrīvotam pret nosacījumiem. Viņš sāka pogot kā lakstīgala. Sacīja, ka es īsti labi neizprotot missis Galercinas centienus. Viņa apgalvo, — ja būšu saprātīgs, tad viss nokārtosies labi.

Viņi vēl man labu un, ja darīšu to, ko man teiks, tad redzēšu, kādi uzticīgi draugi viņi man ir un tā joprojām.

Pēc tam, kad biju licis viņu kādu laiku mani lūgties, es piekritu. Mans sarunu biedrs teica, ka rīt, kad stāšos tiesas priekšā, man būs ļoti labs advokāts, ka Konstance ir gatava ne tikai iemaksāt drošības naudu, bet arī samaksāt advokātam.

Rītvakar mani izlaidīšot no cietuma.

Viņš aizgāja, bet es sāku pārdomāt, ko šis kungs bija teicis.

Jāteic, Konija to bija ģeniāli izdomājusi — izvilkt mani no cietuma, kurā esmu nokļuvis ar tādām grūtībām. Viņa gatavojās par mani maksāt ļoti lielu naudu un tikai tāpēc, lai pēc iznākšanas no cietuma es izpildītu savu uzdevumu.

Tas bija smalks aprēķins, bet, šķiet, šeit slēpās vēl kas cits. Sigela tagad slēpjas un vada no pagrīdes, bet visu plānu īstenot uzņēmusies Konija. Viņus ļoti interesē, ko darīs Vilijs Bosko. Pie viņa ir kaut kas tiem ārkārtīgi svarīgs, un, acīmredzot, viņi ir šausmīgi ieinteresēti to dabūt atpakaļ. Citādi, droši vien, firmai „Sigela & Co" būs lielas nepatikšanas.

9-140

Nonācu pie secinājuma, ka teātris, ko pie manis spēlēja Konija, bija blefs. Viņiem nebija ne mazākās vēlēšanās mani novākt, jo varēju būt tiem ļoti noderīgs, viņi tikai vēlējās mani attiecīgi iespaidot, lai varētu izmantot arī turpmāk.

Bija ap pulksten vienpadsmitiem, tad strauji iedrāzās Šidrots un paziņoja, ka policisti noķēruši Viliju Bosko. Viņi to uzraudzīja kādā no Hempstedas policijas iecirkņiem. Viņš tika aizturēts kā aizdomās turētais un visu laiku pieprasa, lai piezvanītu man uz Džerminstrītu. Viņš apgalvojot, ka ir godīgs tirgotājs, komivojažieris vai kas tamlīdzīgs. No tā varēju secināt, ka Bosko bija noslēpies tik pamatīgi, ka tam nebija iespējas pat lasīt avīzes, citādi viņš zinātu, ka es sēžu cietumā un zvanīt uz Džerminstrītu nav nekādas nozīmes. Tas man šķita ļoti interesanti, un pēc dažām minūtēm es, Šidrots un šefinspektors Heriks iesēdāmies policijas mašīnā un drāzām uz Hempstedu. Vilijs Bosko sēdēja kamerā un, variet man ticēt, viņa izskats nebija īpaši patīkams: trīs dienas neskūta bārda, saplēsts apģērbs, it kā viņš visu šo laiku būtu skrējis pa krūmiem un līdis cauri žogiem. Kā gan viņš priecājās, mani redzot!

—   O, Lemij! Klausies! Šie puiši mani notvēra kā aizdomās turēto. Es katrā ziņā neatklāšu patiesību, un ja tu man sameklēsi advokātu…

—   Met mieru, Bosko, — es sacīju. Tad kabatā sameklēju un parādīju viņam savu policista nozīmi.

—    Es esmu ASV Justīcijas federālā departamenta speciālais aģents, Vilij, un kopā ar šefinspektoru Heriku no angļu policijas man uzdots iznicināt Sigelas bandu.

Vilija acis izspiedās uz āru, mute plati atpletās, uz sejas kļuva redzamas sviedru lāsītes.

—   Nolādēts! — viņš noburkšķēja, — tu, Lemijs Košens, no bandas! Kruķis!

—    Lieliski, Vilij, — es sacīju. — Tagad draudzīgi parunāsimies. Neuztraucies: ar Sigelu tuvāko trīs dienu laikā būs cauri. Bet tevi, šķiet, sagaida ne īpaši laimīgas dienas, manu puisīt. Kas gan ar tevi notiks? Divas trīs nedēļas tu tupēsi šeit, bet pēc tam tevi aizvedīs, lai izdotu mūsu valstij, tas ir kā likts. Ja angļu policija uzskatīs par vajadzīgu, vēl pieliks ko klāt no savas puses un izvirzīs apsūdzību.

Bet man ir tāda priekšnojauta, ka inspektors Heriks piekritīs tam, ko es viņam teikšu. Ja visu izstāstīsi, es nokārtošu, ka angļu puse atsauks visas apsūdzības, kuras varētu pret tevi izvirzīt.

Tevi tiesās Federālā tiesa par līdzdalību cilvēku nolaupīšanas mēģinājumā. Es nosūtīšu speciālu paziņojumu ka esi mums palīdzējis Sigelas bandas aizturēšanā. Ja būsi uzmanīgs, nokārtošu, ka dabūsi ne vairāk kā divus trīs gadus. Pretējā gadījumā, mans eņģei, man ir pietiekami daudz materiālu, lai tevi izcepinātu krēslā. Nu ko, vai runāsi?

Viņš nedomāja ilgi.

—    Nu, tas, pēc visa, kas noticis… — viņš nomurmināja. — Tu, un pēkšņi… Es visu izstāstīšu, Lemij.

—    Labi. Vispirms: kas notika tur, „Brenders Endā", un kā tika nogalināta Lotija?

—   Es visu izstāstīšu, — viņš atkārtoja.

—    Mēs sestdienas vakarā ar Lotiju ielikām mašīnā ložmetēju un devāmies ceļā. Pie villas piebraucām ap vienpadsmitiem. Pēdējos trīs četrus kilometrus braucām ar nodzēstām gaismām, daļu ceļa braucām pat pa lauku, lai mūs nepamanītu. Novietojām savu braucamo līdzās citai mašīnai un iegājām mājā.

Tur bija visi mūsējie. Pavadījām laiku, nedaudz iedzerot, bet bez ceturkšņa divpadsmitos Meriss teica, ka viņam laiks doties uz nosacīto vietu un aizgāja. Bez ceturkšņa vienos viņš atkal parādījās un sacīja, ka saticis tevi un ka nepieciešams, lai visi dodas viņam līdz un paslēpjas nelielā mežiņā, kas atrodas aiz mājas. Visiem jābūt gataviem, jo būs nepieciešama mūsu palīdzība.

Tā, protams, bija viņa izdoma, viņš mūs vienkārši piemānīja, bet tas izklausījās visai ticami.

Es un Lotija arī taisījāmies viņam sekot. Bet Meriss teica, ka mums vēl pusstundu jāpaliek villā. Mēs iedarbinājām mašīnu motorus, lai tos iesildītu, un sākām gaidīt.

Mēs nogaidījām gandrīz stundu, tad izgājām no rrtājas un pienācām pie mašīnām, un tad Lotija pamanīja, ka puiši nav paņēmuši līdz ne ložmetēju, ne bumbas, ne citus ieročus, viss bija palicis mašīnā. Lotija teica, ka jūt ko sliktu un ka viņa dodas uz „Brenders Endu".

Kādu laiku gaidīju. Lotija neatgriezās. Paņēmu ložmetēju un gāju pār lauku „Brenders Endas" virzienā. Mājas tuvumā ieraudzīju Lotiju, kas slēpās krūmos. Mājas aizmugures fasāde bija apgaismota, izņemot vienu logu, kas bija atvērts.

Zemē pie sienas gulēja trepes. Mēs ar Lotiju tās pacēlām un bez trokšņa pieslējām. Viņa izņēma man no rokām ložmetēju, teica, ka ies izlūkot, kas atgadījies, tad uzrāpās pa trepēm un ieslīdēja pa atvērto logu istabā. Pēc minūtes izdzirdēju atsevišķu šāvienu, tad šāvienu krusu no Lotijas ložmetēja, aptuveni duci šāvienu.

Nospriedu, ka nepieciešams iejaukties, sagatavoju ieroci šaušanai un uzkāpu pa trepēm.

Kad sasniedzu augšu, pie loga ieraudzīju Lotiju. Viņa bija nopietni ievainota, visa blūzīte vienās asinīs, rokās ložmetējs un biezs ādas kabatas portfelis. Viņa to pasvieda man un kliedza, lai nekavējoties dodos prom, bet pati pagriezās un turpināja šaut. Uz viņu ari šāva. Tad izdzirdēju kliedzienu un sapratu, ka ar viņu ir cauri. Sapratu, ka šeit man īpaši nav ko darīt. Lielā steigā nokāpu pa kāpnēm, ieskrēju krūmos, izlīdu pa caurumu sienā, bet biju tik gudrs, lai neatgrieztos villā pēc mašīnas, jo nospriedu, ka Meriss un pārējie šā vai tā mūs nodevuši. Devos uz labo pusi — pāri laukam uz Londonu. Pēc kāda laika man izdevās nobalsot kādu mašīnu… Bet šodien mani notvēra policija.

—   Tā tas ir, Vilij, bet daudz kas ir neskaidrs. Tu zini, kas ir kabatas portfeli, kuru tu dabūji, un kur tas ir?

—   Zem parketa dēlīšiem manā istabā Kingkrosā, — viņš atbildēja. — Bet policisti šajā vietā nav pat izdarījuši kratīšanu.

—   Kas tur ir iekšā, Vilij?

Viņš iesmējās.

—   Vesela kaudze ar pārsteigumiem. Tur ir pietiekoši daudz informācijas, lai Sigelu un viņa bandu vairāk kā divsimt reizes varētu nosēdināt uz elektriskā krēsla.

—    Ļoti labi, Vilij, — es sacīju. — Esi prātīgs, uzvedies mierīgi, bet es centīšos parūpēties par tevi, "kā jau runājām.

Heriks, Šidrots un es atkal sēdāmics mašīnā un devāmies uz Brikstonu. Mēs bijām ļoti apmierināti. Tagad man viss bija skaidrs. Sapratu, kāpēc Konstance tā centās mani atbrīvot no cietuma. Zināju, kāpēc viņa grib, lai likvidēju Viliju Bosko. Viņai vajadzēja dabūt dokumentus. Man šķita, ka Sigela pagaidām samērā labi iekārtojies. Viņš ar Mirandu un visa viņa banda klusi noslēpušies, bet Konija palikusi, lai atgūtu papīrus. Tātad viņai ļoti nepieciešams, lai es iznāku no cietuma, jo ir ārkārtīgi svarīgi, lai Vilijs Bosko ierastos pie manis. Viņi taču nezināja, ka esmu aģents un uzskatīja, ka es — vienīgais draugs, kas viņam palicis.

Konija bija pārliecināta, ka Vilijs Bosko atdos šos papīrus man, jo, pateicoties tiem, var tirgoties ar Sigelu.

Nu, lūk! Mūsu kombinācija ir nostrādājusi lieliski!

13. nodaļa sarunas… sarunas

Heriks, Šidrots un es sirsnīgi atvadījāmies no Vilija Bosko, kurš šobrīd vēl nebija īsti pārliecināts, vai nestāv ar kājām gaisā. Apzināšanās, ka esmu aģents, viņu pavisam izsita no sliedēm.

Mēs iesēdāmies mašīnā un devāmies Kingkrosas virzienā, par kuru mums stāstīja Bosko. Tas bija pieticīgs mājoklis kādā šaurā ieliņā, netālu no Kingkrosas dzelzceļa stacijas. Gribiet ticiet, negribiet — ne, bet stūrī zem parketa mēs atradām ādas kabatas portfeli.

Mēs izvilkām laukā visu tā saturu, un man šķita, ka Bosko nedaudz pārspīlējis, sakot, ka tur ir tik daudz informācijas, cik nepieciešams, lai Sigelu un viņa bandu nosēdinātu uz elektriskā krēslā, jo pieraksti lielākoties bija izdarīti ar kaut kādu kodu palīdzību.

Tur bija arī meterioloģisko staciju prognozes, kas norādīja vēja virzienu un ziņas, kas nepieciešamas aviācijai, arī navigācijas kartes nakts lidojumiem.

Metcrioloģiskās prognozes bija domātas nākamajai nedēļai. Tas pierādīja, ka Sigela nolēmis izmantot lidmašīnu.

Heriks teica, ka dokumentu šifrēšanai nav nekāds nozīmes, jo Skotlendjardā ir cilvēki, kas tos atšifrēs īsā laikā. Mēs steidzīgi atgriezāmies un atdevām papīrus dešifrēšanas nodaļā.

Es pastāstīju Larijam Makfi, kā tika nogalināts viņa brālis, un viņš kļuva tik nikns, ka nolēma nekavējoties doties pie šiem neliešiem, lai atriebtu brāli. Es viņu pārliecināju, ka drīz mēs visu šo bandu likvidēsim.

Šajā brīdī policijas komisārs iedeva mums tikko kā saņemtu telegrammu no Ņujorkas. No tās izrietēja, ka Sigela uzskata, ka Mirandas nolaupīšanas operācija ir pabeigta. Laikam ar kāda lipa palīdzību svētdienas rītā viņš bija paziņojis vecajam van Zeldenam par izpirkšanas maksu. Tas norādīja, ka nebiju kļūdījies, secinot, ka nelietis Meriss piektdien vakarā, apmēram stundu pēc mūsu sarunas „Parksaidas" viesnīcā^ nodevis Lotiju. Šajā telegrammā bija rakstīts: „Paziņojiet Košenam un angļu policijai, Gustavs van Zeldens saņēmis paziņojumu, ka viņa meita ir nolaupīta. Pieprasīts noguldīt trīs miljonus dolāru desmit dienu laikā Roterdamas bankā, izsniegšanai uz pieprasījuma. Ja nekavējoties pa telefonu noteikumi netiek pieņemti, katru dienu pa aviopastu tiks nosūtīts viens viņa meitas zobs, līdz izpirkšanas maksa nebūs noguldīta. Jebkādas policijas iejaukšanās gadījumā upuris tiks spīdzināts. Saņemta piekrišana naudu noguldīt pēc četrām dienām. Šo četru dienu laikā upuris jāglābj, pretējā gadījumā van Zeldens nolēmis maksāt. Viņš noraida mūsu dienesta viedokli, ka upuris vienalga tiks nogalināts.

Pamatojoties uz jūsu iepriekšējo ziņojumu, noskaidrota Konstances Galercinas personība.

Viņa ir sicīliešu mafijas gangstera Patrika Skarci bijusī sieva. Pašreiz precējusies ar Joniju Malasu no Sigelas bandas. Viņa tiek meklēta divos ASV štatos par slepkavību un bēgšanu no cietuma. FIB direktors pateicas Anglijas policijai par sadarbību. Lūdzam nodot Košenam, ka FIB vēl viņam veiksmi."

Mēs vai kritām nost no kājām aiz noguruma, tāpēc visi četri atgriezāmies Brikstonā, kur Herikam sarīkojām pokera mācību stundu. Viņš domāja, ka šajā lietā visu saprot, bet mēs viņam pastāstījām kaut ko tādu! Pēc tam nedaudz iedzēru un devos gulēt.

Nākamajā rītā notika lūk kas. Pulksten astoņos Šidrots un Makfī ieradās pie manis, viņi bija ļoti satraukti, par atšifrētajiem Sigelas dokumentiem. Spriežot pēc satura, puiši no dešifrēšanas nodaļas velti galvas nebija lauzījuši. Šajos papīros bija visu Sigelas palīgu saraksti trijās valstīs, bet, spriežot pēc angāru dokumentiem, Sigelam bija divas vai trīs lidmašīnas, kas lido viņa uzdevumā starp Angliju, Franciju un Itāliju. Tas izskaidro atgadījumus ar noslēpumainajām nakts lidmašīnām, par kurām avīzes daudz bija rakstījušas apmēram pirms gada, kad daudzi periodiski bija dzirdējuši motoru troksni, bet nezināja, kurp un no kurienes šīs lidmašīnas lido. Kas attiecas uz Ribu, mazo francūzieti, par kuru minēju jau iepriekš, viņa bija ar lidmašīnu nogādāta Vācijā, bet no turienes uz Ņujorku.

Sigela pieļāva kolosālu kļūdu, kādu pieļauj katrs liels gangsteris. Viņš bija spiests visu pierakstīt. Praktiski visus lielos gangsterus atklāja nodokļu inspektori. Kamēr šeftmanis vēl ir sīks kombinators, par viņu nav vērts pat runāt. Viņam nav jālauza galva, kur glabāt dienasgrāmatu, jo tajā nav nekā īpaša, ko rakstīt. Bet, kad viņš kļūst par lielu zivi, viņš grib zināt, no kurienes nāk nauda un kurp tā aiziet. Gangsteri no prieka mājām un citām līdzīgām iestādēm vada tāda mēroga lietas, ka spiesti algot grāmatvežus un rēķinvežus. Šie puiši pieraksta informāciju, bet līdzko rodas papīri, rodas arī notikumi. Kāds vienmēr beidz ar to, ka nodod savējos, lai kaut kā pats izkultos sveikā, kā to izdarīja Vilijs Bosko.

Šajā dokumentā trūka tikai vienas vienīgas detaļas. Nebija zināms, kur meklēt Sigelu. Bet tas bija jādara steidzami. Es viņu labi pazīstu. Ja viņš teicis, ka sūtīs tēvam pa Mirandas zobam, ja izpirkšanas nauda savlaicīgi netiks pārskaitīta, variet būt pārliecināti, ka tas tiks izdarīts, bet varbūt piedevām viņš aizsūtīs arī kādu pirkstu, lai iespaids būtu spēcīgāks. Es jau stāstīju, ka Tolido pēc Sigelas pavēles kādu puisi pienagloja pie koka. Man stāstīja, ka šis nelietis palicis tur līdz puiša pēdējai stundiņai, lai noskatītos, kā tas nomirs.

Es lieliski sapratu, ka Mirandai vajadzīga krietna mācība, lai viņa vairs neiepazītos pa labi un pa kreisi, pati nezinot ar ko. Bet ja nu reiz viņa nonākusi šādā ķibelē, — tikai iedomājoties vien, ka viņas skaistos zobus raus laukā tāds afērists kā, piemēram, Jonijs Malass, — kļūst nelāgi ap dūšu, un mani satrauc, kas ar viņu notiks. Man jau bija kāda ideja, kā iekļūt viņu lapseņu pūznī, lai gan baidījos, ka tas varētu kaitēt manai veselībai.

Iepazīstoties ar Sigela papīriem cietuma priekšnieka kabinetā, pie pretējās sienas redzēju plāksni. Tā man atsauca atmiņā, ka tieši tāda pati karājas arī FIB ēkā Vašingtonā. Uz tās lasāmi daudzu speciālo aģentu uzvārdi, kuri gājuši bojā, pildot dienesta pienākumus. Man bija tāda sajūta, ka saraksta beigās visticamāk parādīsies arī mans uzvārds. Tas man nemaz nešķita smieklīgi. Drīzāk otrādi. Bet es tomēr turpināšu rīkoties un nekas mani neapturēs. Taisnību sakot, doma, ka mani var nogalināt mazās dīkdienes Mirandas iegribas dēļ, kurai sagribējās flirtēt ar gangsteriem un citiem neliešiem, mani neapmierināja, un es netaisījos ļaut to viņiem izdarīt.

No šim nepatīkamajām domām es drīz vien atbrīvojos ar Šidrota šņabja palīdzību.

Nu pasaule izskatījās daudz tīkamāk.

Pēc kārtīgām brokastīm biju gatavs spēlēt savu nozīmīgo lomu.

Man uzlika roku dzelžus un iesēdināja policijas mašīnā, kuru šeit sauca par „Melno Mariju", un aizveda uz Boustrītu.

Tur pie manis pienāca polcists, paņēma pie rokas un aizveda uz apsūdzēto solu.

Tiesas zālē bija daudz cilvēku, jo Londonas iedzīvotājiem likās interesanti paskatīties uz bandītu, par kuru rakstīja visas avīzes. Es ieraudzīju Heriku, Šidrotu un Lariju Makfi. Viņiem bija stingra sejas izteiksme. Tāpat ievēroju arī vēstniecības juriskonsultu, kas sēdēja viņiem līdzās. Es šos puišus uzlūkoju ar vislielāko nepatiku, kā gangsteri to dara filmās, un gandrīz vai taisījos spļaut uz viņu pusi.

Teātris sākās. Piecēlās kāds puisis un teica, ka esmu ļoti briesmīgs tips, nevienu vēl sliktāku viņam nav gadījies notvert.

Kad viņš beidza, visi nosprieda, ka savu amatu esmu mācījies pie Alkapones, bet solos sēdošie vaicāja, vai es no savas auss gliemežnīcas nevaru izvilkt automātu.

Maģistrs, tā šeit sauc tiesnesi, neko nedarīja, tikai klausījās. Viņš pieliecis galvu, mierīgs un nesatraukts, sēdēja uz krēsla malas. Tā kā neviens nekliedza, kā tas mēdz būt pie mums ASV, viņam nevajadzēja ķerties pie āmura, lai atjaunotu mieru un kārtību.

Beigās šis puisis apsēdās, bet tie divi, kas mani arestēja Džerminstrītā, liecināja, ka nēsāju revolveri un tas atradies pie manis aizturēšanas brīdī. Pēc tam piecēlās kāds cits, kuru bija nolīgusi Konija un kurš sēdēja līdzās Krancam. Viņš darīja visu, lai mani attaisnotu un deva apsūdzībai smagu triecienu.

Vispirms viņš sacīja, ka tos piecpadsmit tūkstošus dolāru, kurus apmainīju, es mainīju atklāti.

Ja es būtu zinājis, ka šī nauda ir zagta, tad uz banku to nebūtu nesis. Viņš piebilda, ka es nemaz neesot gangsteris, bet gan vienkārši apstākļu upuris, un, neraugoties uz to, ka apstākļi ir man nelabvēlīgi, es esot vienkārši darījumu cilvēks, kuru labi pazīst Kanzassitijā. Es šeit esot ieradies uzlabot veselību, un tas, ka es nēsāju ieroci, vēl neko nenozīmē, jo kā visi zina no avīzēm, ASV ieroča nēsāšana ir ierasta lieta. Viņš teica, ka neraugoties uz to, ka man nebija atļaujas nēsāt ieroci, tāda atļauja ir ASV, bet ierocis nepieciešams pašaizsardzībai, jo man daudzas reizes ir draudēts.

Viņš piebilda, ka nekādā gadijumā nav pret to, lai mani nosūta uz ASV, jo mans vienīgais sapnis ir atgriezties dzimtenē, lai apgāztu pret mani izvirzītās apsūdzības .

Maģistrs turpināja viegli šūpot galvu un rādīt bargu sejas izteiksmi. Tā kā viņš zināja, ka viss ir tikai balagāns, varu apgalvot, ka savu lomu viņš spēlēja teicami.

Tips, kurš uzstājās kā mans aizstāvis, nobeigumā teica, ka pa formalitāšu kārtošanas laiku, kas saistītas ar manu izbraukšanu uz ASV, mani varētu atbrīvot no cietuma pret krietnu drošības naudu ar nosacījumu, ka es katru dienu ieradīšos uz reģistrāciju policijā.

Tiesnesis vērsās pie Herika ar jautājumu, vai viņam nav iebildumu, ka mani atbrīvo pret drošības naudu, un tas atbildēja, ka viņam iebildumu nav, ja summa ir pietiekami liela. Tiesnesis paziņoja, ka ir ar mieru mani atbrīvot, ja par mani iemaksās drošības naudu desmit tūkstošu sterliņu mārciņu apmērā.

Krancs picleca kājās un paziņoja, ka viss tiks nekavējoties nokārtots.

Šajā mirkli piecēlās Heriks un teica, ka ir ari cits apsūdzības punkts, — tas, ka pie manis atradās „Lugers" un nebija speciālās ieroča nēsāšanas atļaujas.

Šī Herika uzstāšanās piedeva apsūdzībai nopietnāku raksturu, bet, pēc ilgākas apspriešanās, man piesprieda sodu četrdesmit šiliņu apmērā un konfiscēja ieroci.

Pēc tam mani veda uz kanceleju, kur man nācās aizpildīt veselu kaudzi papīru.

Tad ieradās Heriks un stingri nosacīja, ka man katru vakaru jāierodas Kanonrau, pretējā gadijumā drošības nauda tiks konfiscēta, mani arestēs atkārtoti un vairs pret drošības naudu neatbrīvos.

Es pateicos un aizgāju. Lejā pie kāpņu telpas durvīm ieraudzīju mašīnu, Jajā sēdēja Konija. Viņa deva man zīmi un uzsmaidija. Es piegāju viņai klāt.

—    Nu, Lcmij, — viņa teica, — sēdies iekšā. Man jāsaka, tu esi mums sagādājis ne mazums rūpju un nepatikšanu, bet lūdzu neiedomājies, ka varēsi no mums aizlaisties.

Es iesmējos.

—   Tomēr jums tas maksāja desmit tūkstošu sterliņu mārciņu, lai mani no turienes izdabūtu laukā, mana dārgā Konij. Bet šobrīd es vēlos ko iedzert. Diemžēl pašam man nav ne lāsītes, jo puiši man visu atņēma un atdos tikai rīt.

—   Labi, Lemij, mēs to nokārtosim. Bet mums vajadzētu pēc iespējas ātrāk aizvākties no šejienes.

Viņa mani aizveda uz restorānu Pikadillijas laukumā, kur mēs iedzērām tēju.

Pa ceļam viņa nekā nestāstīja, bet, skatoties uz viņu, nodomāju, ka meiča ir īpaši jauka, mierīga un nemaz neizskatās pēc dāmas, kuru meklē par bēgšanu no apcietinājuma un slepkavību, un turklāt vēl ir Jonija Mala-

sa sieva.

Tējas dzeršanas laikā, kad pļāpāju par visu ko, kas ienāca prātā, Konija beidzot nolēma atklāt kārtis.

—    Uzklausi mani uzmanīgi, Lemij. Man par tevi bija ilga telefonsaruna ar Sigelu, un, neraugoties uz to, ka uzskati viņu par negodīgu tipu, viņš lieliski izprata tavu viedokli. Tas, ko tu teici, tiešām ir taisnība. Tu pats nodarbojies ar Mirandas nolaupīšanas plāna īstenošanu, bet tevi piespieda strādāt citu labā. Vārdu sakot, tu centies Sigelu apmānīt, bet viņš tevi apsteidza un nemaz uz tevi nav par to dusmīgs. Miranda "ir mūsu rokās, un vecajam van Zeldenam būs jāatver naudasmaks. Mēs esam gatavi uz visu. Tu zini, ka esi pelnījis, lai tevi sacaurumotu, un, ja būtu runa par kādu citu, nevis tevi, Sigela ar tevi izdarītu to, ko esi pelnījis, un nevienu pasaulē tas nesatrauktu. Bet viņš domā, ka esi lielisks puisis. Tev ir galva uz pleciem, un tāpēc jums jārīkojas kopīgi, bet pēc Mirandas operācijas pabeigšanas jūs abi būsiet ārpus konkurences.

—    Saki, Konij, — es iesāku, — tu neiebilsti nomainīt šo mūziku, jo ar savām šūpuļdziesmām tu sāc mani iemidzināt. Tu vēlies, lai noticu, ka tavs draudziņš ir darījis visu, lai mani atbrīvotu no cietuma vienkārši tāpat, ne par ko. Vari man ticēt, viņam šo drošības naudu, četrdesmit tūkstošus dolāru, vairs neredzēt, jo esmu nolēmis aizbēgt, līdzko radīsies šāda izdevība. Man viņu cietums ir līdz kaklam. Man tas pavisam nepatīk.

—   Nežēlojies, tu taču pats sevi tur ietupināji, — viņa teica. — Sākumā mēs gribējām tevi tur atstāt, bet tev ir taisnība: Sigelam tu esi nepieciešams. Un es, tev iesaku izpildīt to, ko viņš vēlas, nevis viņa, bet drīzāk sevis paša pēc.

Pēc tam viņa man pastāstīja par šiem dokumentiem. Spriežot no viņas teiktā, kad Lotija caur logu iekļuva istabā, tur atradās Sigela, kurš strīdējās ar Malasu un dažiem citiem bandas locekļiem par to, ko vajadzētu darīt, bet papīri atradās viņam priekšā uz galda.

Beidzis sarunu, viņš dokumentus ielika kabatas portfelī un visi devās pie durvīm. Malass, Konija un Sigela gāja pēdējie un aizejot atskatījās. Šajā brīdī Lotija ielīda pa logu.

Viņa uzreiz sāka šaut, bet slikti notēmēja un visas lodes aizskrēja mērķim garām. Viņai izdevās pagrābt kabatas portfeli un izsviest to pa logu. Jonijs, kuram ir ātra reakcija un asa acs, zibenīgi novēlās uz grīdas un ielaida Lotijai divas lodes.

Viņa centās pretoties un vairākas reizes izšāva, bet jau bija tik smagā stāvoklī, ka visi šāvieni bija neprecīzi, tajā pašā laikā Jonijs ar dažiem šāvieniem viņu piebeidza.

Mēs mēģinājām meklēt Bosko, bet viņš bija jau tālu.

—    Tas arī viss. Kas attiecas uz papīriem, tie ir diezgan kompromitējoši… Un vēl kas, Lemij, — viņa turpināja, — šajos papīros ir arī tavs vārds, un tev klāsies plāni, ja tos atradīs.

—   Un tālāk? — es vaicāju, piekrītoši pamājot viņai ar galvu.

—   Lemij, neizliecies par muļķi. Lai kur arī neslētos Bosko, viņš avīzēs izlasīs, ka esi izlaists no cietuma un nāks tevi apraudzīt, jo viņam nav ne naudas, ne pajumtes. Atdodot tev papīrus, viņš varētu cerēt, ka tu vienosies ar Sigelu jūsu abu interesēs. Viņš zina, ka Sigela ir ar mieru dārgi samaksāt par šiem papīriem.

—   Tas skan pārliecinoši, — es pamāju, — bet kas būs pēc tam?

Viņa paņēma cigareti no manas etvijas, smēķēja un raudzījās uz mani

caur dūmu virpuļiem.

—    Klausies, mums visiem no šejienes jāaizvācas. Viss ir sagatavots, paredzēts un saskaņots līdz pat minūtei. Bet pirms aizbraucam, mums jādabū šie papīri. Tie mums ir nepieciešami, tāpat arī Vilijs. Klausies — tu atgriezīsies Džerminstrītā. Ir pilnīgi skaidrs, ka tuvākās dienas laikā Bosko tev piezvanīs. Tu viņu vakarā uzaicināsi pie sevis. Viņš atnesīs papīrus. Bet pēc tam — tīrā bērnu spēle. Līdzko tu uzzināsi laiku, kad viņš ieradīsies pie tevis, piezvanīsi man pa telefonu, novāksi viņu, savāksi papīrus, bet es tevi gaidīšu mašīnā mājas tuvumā. Bet rīt no rīta tu, es, Miranda un visi pārējie būsim klusā vietiņā Korsikā.

Ja tu visu darbu paveiksi kārtīgi un klusi, ja uzvedīsies kā nākas, saņemsi miljonu. Tā teica Sigela.

Es paskatījos uz tējas tasīti, iedzēru malciņu, tad paņēmu Koniju aiz rokas.

— Jā, — es viņai teicu.

Drīz es atvadījos un devos mājup uz Džerminstrītu.

Konija iedeva man savu telefona numuru, lai es varētu viņai piezvanīt, kad uzradīsies Bosko.

Mājās mani gaidīja neliels sainis. Tur bija mans revolveris un zīmīte no Herika. Šis puisis ir piesardzīgs! Viņš runā maz, bet ja kaut ko saka, tad par lietu. Viņš rakstīja, ka vannasistabā atradīšu telefonu, kas mani savienos tieši ar Skotlendjardu. Es uzskatīju, ka tas bija veikli nostrādāts. Tas manā situācijā varēja lieti noderēt.

Es nekavējoties viņu informēju pa šo telefonu par savu sarunu ar Koniju.

Mēs vienojāmies par turpmāko rīcību.

Viliju Bosko izlaidīs no cietuma. Papīrus viņam atdos un viņš, līdz ko tiks atbrīvots, man piezvanīs. Es uzaicināšu viņu pie sevis, bet vēlu vakarā. Kad viņš ieradīsies pie manis, saņems atbilstošas instrukcijas. Es Herikam izteicu savu viedokli, ka man un Mirandai tas viss var bēdīgi beigties. Viņš man apgalvoja, ka nevajag satraukties, viss ir paredzēts, cilvēki un mašīnas ar rācijām ir gatavībā, speciālās brigādes arī. Viss būs labi.

Šidrots, Larijs Makfi un viņš ari piedalīsies operācijā.

Pēc šīs sarunas es iegāju dušā, iztukšoju Šidrota viskija pudeli. Tas bija ļoti patīkami.

Šajā brīdi vada otrā galā atskanēja Vilija Bosko balss.

Vispirms viņš man uzdeva milzum daudz jautājumu, bet es viņam teicu, ka tam mazāk jārunā un jādara tas, ko viņam liek, citādi ir lielas iespējas nokļūt morgā, un tas var atgadīties vistuvākajā laikā. Es teicu, ka viņam jāierodas pie manis ap vienpadsmitiem vakarā. Šurp jānāk kājām pa Šaftsberijas avēniju un Pikadilli laukumu. Tas jādara uzkrītoši, lai varētu redzēt, ka viņš nāk pie manis.

Viņš piekrita, un es devos mazliet nosnausties, jo jutu, ka mani sagaida ļoti saspringta nakts.

Ap astoņiem piezvanīju Konijai un izstāstīju par manu sarunu ar Bosko. Es ari teicu, ka Vilijs, par dokumentiem, kas atrodas pie viņa, taisās zvanīt Sigelas paziņam uz Ņujorku un pieprasīt krietnu izpirkuma maksu, pretējā gadījumā viņš šos dokumentus var nogādāt ASV vēstniecībā.

—   Es Vilijām atbildēju, — turpināju stāstīt, — ka tā ir laba ideja un ka Sigela ir mūsu rokās. Viņš palika ļoti pašapmierināts. Es ķeršos viņam klāt, līdzko tas uzradīsies. Jāsagatavojas, lai es varētu veikli nozust.

—    Par to, Lemij, neuztraucies, — viņa atbildēja. — Nāc šurp ar visiem papīriem. Ap cikiem tu būsi paveicis darbu?

Atbildēju, ka tas neprasīs daudz laika, un domāju, ka būšu viņas ricībā ceturksni pēc vienpadsmitiem. Viņa atbildēja, ka šajā laikā atradīsies Redžentstrītā, brauks lēnām ar aprēķinu, lai ap vienpadsmitiem piecpadsmit atrastos uz Džermistritas stūra. Ja manis tur nebūs, viņa apmetis apli un ieradīsies tur atkal pēc dažām minūtēm. Viņa visu labi izpētījusi. Rcdženstrītas un Pikadillija laukuma stūrī ir luksalors, un viņa brauks tā, lai mašīna apstātos pie sarkanās gaismas, tas ļaus man šajā vietā iesēsties mašīnā. Viņas mašīna būs tumši zaļš fords ,,Y-9" ar melniem spārniem.

Es atbildēju, ka visu sapratu un būšu uz Džerminstrītas stūra vienpadsmitos piecpadsmit. Kolīdz viņa nolika klausuli, es devos uz vannas istabu, piezvanīju Herikam un aprakstīju Konijas mašīnu. Tad atgriezos gultā, jo, kā jau jums teicu, gulta ir lielisks izgudrojums.

Piecēlos nedaudz pēc desmitiem un pasūtīju, lai man atnes krietnu bifšteku.

To notiesājis, sāku ģērbties, padusē iebāzu maksti ar „Lugeru", kaut arī nospriedu, ka revolveris man, droši vien, nebūs vajadzīgs.

Vienpadsmitos un piecās minūtēs ieradās Vilijs Bosko.

Viņam līdzi bija portfelis, kurā atradās papīri, kas bija jau pārfotogrāfēti.

Es viņu uzcienāju ar viskiju un teicu, lai no šejienes neiziet līdz tam brīdim, kad viņam pakaļ atbrauks policija. Es vēl sacīju, ka runāju ar Šidrotu par viņu, ja gadījumā ar mani atgadīsies kāda liksta. Šidrots nokārtos, lai pēc atgriešanās ASV viņš tiktu cauri ar diviem trim gadiem cietumsoda.

Vilijs man pateicās. Es paliku dzīvokli līdz vienpadsmitiem sešpadsmit minūtēm, tad paņēmu bārdas skujamo žileti un iegriezu Bosko pirkstā. Tad ar viņa asinīm nosmērēju savu kreiso aproci. Beidzot es atsveicinājos, ieteicu neiemigt pie viskija glāzes, paņēmu kabatas portfeli un aizgāju.

Es devos pa Džerminstritu Rcdženstrītas virzienā. Gāju nesteigdamies un ejot domāju. Tas viss man šķita ļoti riskanti, bet es neredzēju citas iespējas īstenot iesākto plānu. Ja kāds man piedāvātu ko citu, es to izmantotu ar lielāko prieku.

Džerminstrītas stūrī es apstājos uz trotuāra malas un sāku gaidīt. Pēc divām vai trim minūtēm pie manis piebrauca tumši zaļš fords ,,Y-9". Pie stūres sēdēja Konija. Izņemot viņu, mašīnā neviena nebija. Viņa brauca pa priekšu kādam autobusam, samazināja ātrumu un mašīna sāka braukt cilvēka gaitas ātrumā. Atvērās durvis un es iesēdos mašīnā līdzās Konijai. Iedegās zaļā gaisma, viņa nospieda gāzes pedāli, un mēs pagriezām Pikadillija laukuma virzienā.

—    Nu, Lemij, — viņa sacīja, un es pamanīju, kā viņa palūkojās uz manas aproces malu, Konijai bija ass skatiens. — Es redzu… papīri ir pie tevis. Vai bija problēmas?

—   Ko tu! — es atbildēju. — Es visu veikli nostrādāju. Kad viņu novācu, salocīju uz pusēm un ieliku kādā skapī — koferī. Esmu pārliecināts, ka viņu tik drīz neatradis. Tā, lūk! Bet nu saki, kurp mēs dodamies? — es vaicāju, jo man likās, ka braucam Naitsbridžas virzienā.

Viņa pagriezās pret mani un pasmaidīja.

—    Mēs apciemosim Mirandu, — viņa atbildēja. — Miranda pašlaik atrodas netālu no Oksfordas. Tur ir arī Sigela ar kādiem desmit puišiem. Šovakar mēs aizlidosim no šejienes.

14. nodaļa . kārtis ir atklātas

Mēs pabraucām garām Kensingtonai, ātri drāzām pa Vesternavēniju. Redzot, cik veikli Konija brauc, sapratu, ka viņa šo ceļu mērojusi ne reizi vien. Es klusēju, bet visu laiku biju kaujas gatavībā, tikai paretam izteicu vienu otru piezīmi ar vienaldzīgu sejas izteiksmi. Tomēr es nevarēju vien nopriecāties, redzot, kā strādā vietējie policisti.

Kamēr braucām pa Naitsbridžu aiz mums brauca vaļēja divvietīga automašīna, kurā sēdēja divi jauni cilvēki sporta tērpos. Pēc tam aizmugurē parādījās ziedu pārdevēja furgons. Tas atpalika, kad uzbraucām uz Vestern-avēnijas, bet pēc divām jūdzēm no šķērsielas izbrauca mašīna, kurā sēdēja meitene un sportiska izskata jauneklis. Viņi mums sekoja vienu jūdzi, bet pēc tam mēs braucām bez pavadoņiem.

Es cerēju, ka policija uztur sakarus pa radio un var mūs pārtvert jebkurā nepieciešamā vietā.

Es uztraucos, vai neradīsies kādas problēmas ar sakariem, ilgi braukt bez astes nebija ieteicams. Ja nu pēkšņi Konija strauji nogriežas pa kādu sānceļu?

Mašīnas, kas brauc pa priekšu, neko tad nespētu iesākt. Man bija jāatzīst, ka gaidāmā saruna ar Sigelu zem četrām acīm mani nemaz neiepriecināja, jo nešaubījos, ka uzreiz sāksies izskaidrošanās. Bet kad šis brīdis būs pienācis, es vēlējos, lai visi mani draugi būtu pa rokai, pretējā gadījumā man nebija ne mazākās vēlēšanās turp doties.

Apmēram, deviņas jūdzes pirms Haivikomas mēs piebraucām pie ceļa, kas šķērsoja galveno šoseju un gāja kalnā.

Konija uzmanīgi atskatījās un, nevienu nemanījusi, nogriezās uz šī ceļa, bet pēc tam, mazliet tālāk iebrauca līkumotā alejā, kuras galā slēpās koka māja.

Visā apkārtnē nebija nevienas dzīvas dvēseles. Šķiet, manas bažas bijušas pamatotas.

Policijas mašīna brauca pārāk tālu mums priekšā. Neko nevar darīt, arī satraukties par to nav nozīmes.

Pa kreisi no mājas es pamanīju milzīgu gludu laukumu, kas lieliski varēja tikt izmantots, lai no tā paceltos lidmašīna. Laikam nebiju kļūdījies, jo visās pusēs bija ierīkotas uzkares, kurās varēja izvietot ierīces skrejceļa apgaismošanai naktī. Patiešām, Sigela bija lieliski visu noorganizējis un, ja es būtu gangsteris, tad strādātu ar viņu, jo prāta tam netrūkst.

Konija iebrauca mašīnu garāžā, kas atradās aiz mājas. Tur stāvēja vēl trīs mašīnas.

Mēs apgājām mājai apkārt un pienācām pie galvenās ieejas, kuras durvis kāds tālredzīgi bija atslēdzis.

Mēs ienācām. Vestibilā mūsu priekšā stāvēja Sigela ar jautru un apmierinātu seju.

Vienā rokā viņš turēja glāzi, otrā pudeli un, līdzko mēs parādījāmies durvīs, viņš ielēja krietnu porciju.

—   Saki, man lūdzu, Lemij, — viņš teica, — vai nepiemini ļaunu, ko? Teiksim tā, mēs gribējām piekrāpt viens otru, bet nu esam kviti.

—   Tas mani apmierina, — es atbildēju un noriju viskiju, — kas bijis, pagājis, un mēs sākam no nulles. Bet mani briesmīgi sarūgtina tas, ka es policistiem atstāju četrdesmit tūkstošus dolāru, kurus viņi, protams, pievāks, ja tos nepieprasīs valsts kase.

Viņš iesmējās.

—   Tu veltīgi prāto par šīm lietām. Pēc astoņām dienām mēs saņemsim katrs pa miljonam, tad noteikti varēsim uzsākt kādu plašu operāciju.

Viņš gāja dziļāk, un mēs ar Koniju viņam sekojām uz telpu, kas līdzinājās salonam. Es savu portfeli ar papīriem turēju padusē, bet pagaidām viņš man vēl neko neprasīja.

Tad es to vienkārši nosviedu uz kāda krēsla.

Konija apsēdās un pagatavoja sev dzeramo. Sigela piegāja pie loga un sāka raudzīties mēnesī. Es ievēroju, ka lielākā daļa logu bija aizsargāti ar speciāliem aizvirtņiem, kurus varēja aizbīdīt no iekšpuses.

Es aizsmēķēju cigareti.

—   Kā klājas Mirandai?

—   Ļoti labi, — viņš atbildēja. — Jāatzīmē, nesākšu apgalvot, ka viņa būtu sajūsmā par radušos situāciju, viņa mums sagādāja daudz raižu, bet nu viss ir kārtībā. Divas vai trīs dienas viņa vēl mazliet nomierināsies, tas nāks viņai par labu.

Es iesmējos.

—    Es domāju, viņa neraudāja un nepiekrita iežēlināt veco van Zeldenu? Piespiest viņu uzrakstīt vēstuli — tas ir veltīgs sapnis.

—   Tev taisnība, Lemij, — viņš atbildēja, ņemot cigareti no lielas kastes. — Viņa mūs ir galīgi nomocījusi. Bet tam nav nozīmes, gluži otrādi, man tādas patīk. Katrā ziņā, kad mēs viņu aizvedīsim uz citu valsti, šķiet, mēs atradīsim kopīgu valodu

Viņš devās pie manis, pūšot man virsū savas cigaretes dūmus.

—    Bet ko tu, Lemij, sacītu par iespēju pārmīt ar viņu dažus vārdus? — viņš teica. — Pavadi viņu augša, Konstance, lai Miranda sakārtojas.

—     Lai notiek, — Konija atbildēja, — bet man jau redzot vien šo jauko sievieti kļūst nelabi. Nevaru izturēt, ka tu paciet viņas kaprīzes, kaut gan tā būtu pelnījusi pamatīgu pļauku, kad pārak vārsta savu muti. Es lieliski zinu, ko gribēlu ar viņu izdarīt. Es izdarītu ar viņu to pašu, ko izdarīju ar Lotiju Friču tur, Naitsbridžā.

—   Tev tam vēl laika pietiks, — viņš atbildēja.

Konija piecēlās, es viņai sekoju.

Mēs uzkāpām divus stāvus augstāk un nonācām gaitenī. Pie loga, atspiedies pret sienu, stāvēja kāds tips.

Viņš smēķēja cigareti. Konija no viņa paņēma atslēgu, atvēra durvis, un mēs iegājām.

Istaba bija skaista un labi mēbelēta. Miranda lūkojās pa aizrestotu logu.

Rokas viņai ar virvi bija sasietas uz muguras.

Viņa izskatījās samērā labi, tikai bija kļuvusi mazliet bālāka un tā palūkojās uz mani, it kā es būtu izlieta alus peļķe.

—   Nu, lūk, viņa, Lemij, — sacīja Konstance, — lūk, viņa, mūsu mantiniece. Viņai gribējās tikties ar gangsteriem, un viņa tos iepazina… Tā lūk!

Viņa pasniedza man atslēgu.

—    Kad iesi projām, Lemij, aizslēdz durvis, labi? Es iešu sakārtoties, bet ja gribi ar viņu mazliet pajokoties, vari nekautrēties. Viņa nekā nevar izdarīt, viņai vienīgi atliek būt saprātīgai, tas ari viss.

Viņa man uzmeta vienu no skatieniem, kas nozīmē tik daudz, un aizgāja.

Es nogaidīju, līdz viņas soļu troksnis izgaisa tālumā, izvilku etviju un piedāvāju Mirandai cigareti.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Es iebāzu cigareti viņai mutē un iedevu piesmēķēt.

—    Nu ko, Lemij, — viņa sacīja, — to es arī meklēju, un man nav iemesla žēloties, bet jūs mani esat nodevis. Nezinu kāpēc, bet cs ne mūžam nevarēju iedomāties, ka varat būt iejaukts šādā lietā.

Es paskatījos uz viņu un sapratu, ka viņa droši vien jau izraudājusi visas savas šaubas.

—   Jūsu draudzīgā attieksme un laipnība, kā to tagad esmu sapratusi, ir bijis tikai aizsegs, — viņa turpināja. — Jūs piespiedāt man jums noticēt, lai beigu beigās atvestu šurp un nu, es domāju, jūs liksiet samaksāt par manu dzīvību?

—   Kāpēc gan ne, — es atbildēju. — Jūs taču zinājāt, ka esmu gangsteris, vai ne? Ja tā, tad ko gan vēl citu jūs gaidījāt?

—   Nezinu. Es bez šaubām esmu rīkojusies kā muļķe un droši vien ir likumsakarīgi, ka tā uzvedotiesJ viss šādi beidzas.

—    Pilnīgi pareizi, Miranda. Bet kāpēc jūs gribat, lai būtu savādāk? Cilvēki, kas spēlējas ar uguni, parasti apdedzinās, vai vēl bēdīgāk — liek degt arī citiem!

—   Tas nozīmē!..

—   Tas neko nenozīmē. — Es izvilku lietotu bārdas skujamo žileti un pārgriezu auklas, ar kurām bija sasietas viņas rokas.

—    Tagad mēģiniet saglabāt savu aukstasinību un paklusējiet. Pašlaik nav īstā reize uzdot man jautājumus. Dariet to, ko jums teikšu un varbūt radīsies niecīga iespēja izglābties, jo spriežot pēc visa, izdarot vismazāko kjūdu, mēs abi saņemsim ceļazīmi uz vietējo morgu. Tikai neiedomājieties, ka no šejienes viegli izkļūt. Pat tad, ja jūsu tētiņš desmitreiz samaksātu par jums pieprasīto izpirkšanas naudu, vienalga viņš vairs neredzēs savu dārgo Mirandu, jo Sigela nolēmis jūs novākt, līdzko saņems naudu, un ar jums beigu beigās izklaidēsies visi bandas locekļi, kuriem nebūsiet vienaldzīga. Tas, starp citu, nav visai patīkami, jo šie cilvēki labas manieres nav apguvuši, teiksim, Oksfordā.

Viņa izmisusi raudzījās manī, un man jāsaka, tādu viņu redzēju pirmo reizi.

—   Ko jūs gribat teikt, Lemij Košen?

Es, starp citu, atraisīju auklas, un viņa sāka berzēt savas pietūkušās rokas.

—  Es, Lemij, nevaru saprast…

—   Nav nekādas nepieciešamības. Viss, ko no jums p.asu, ir klusēt un klausīties, pirms zaudēju pacietību un sāku jūs raut aiz ausīm. Man bija šeit jāierodas tikai tāpēc, lai uzzinātu, kur jūs atrodaties. Ja to nevajadzētu darīt, es ne par kādu naudu nerādītos pat tuvumā šai nāvinieku mājai. Bet nu klausieties uzmanīgi.

Man tīk dzīve un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai paliktu dzīvs. Bet viens kļūmīgs solis, un mēs abi būsim liekami necilā zārkā.

Tad viņai pastāstīju, ka esmu no Federālās policijas un pašlaik Anglijas policija jau aplenkuši māju un gaida no manis signālu. Viņi zina, ka mazākā mūsu paviršība var beigties ar mūsu nāvi.

Viņa sāka raudāt. Tieši šo joku parasti izstrādā meitenes visnepiemērotākajā bridi.

Viņa ātri nomierinājās un tā uz mani paskatījās, it kā cs būtu krītošs Pizas tornis, un tad metās pie manis.

—    Māsiņ, tikai ne to, — es sacīju. — Nesmīdiniet mani. Ja es šeit atrodos, tad tikai tāpēc, ka tas ir mans darbs un man par to samaksās. Bet es esmu ļoti dusmīgs, ka man jānodarbojas ar tādu jukušo, kā jūs.

Viņa apklusa un sāka slaucīt acis ar kabatas lakatiņu, kas bija pastmarkas lielumā. Es lauzīju galvu, absolūti nezināju, ko lai iesāk.

Būtu jāuzzina, vai Herikam un viņa ļaudīm izdevies atrast šo māju? Apvidus šeit tāds, ka nemanāmi pielavīties ir tikpat kā neiespējami. Sigela droši vien visur izlicis savus cilvēkus, lai sargā, arī nakts bija tik gaiša, ka diez vai būtu iespējams mājai tuvoties nepamanītam.

Miranda pārtrauca šņukstēt. Es izvilku savu ieroci un noliku zem matrača viņas gultā. Mēs sarunājāmies tik klusu, ka sargs gaitenī mūs nevarēja sadzirdēt, lai arī cik lielas ausis viņam nebūtu. Bet es tomēr piegāju pie durvīm un painteresējos, ko viņš dara. Viņš aplūkoja apkārtni, stāvēja pie loga, tāpēc nospriedu, ka viņš šeit pilda divus uzdevumus: sargā Mirandu un vienlaikus vēro apkārtni.

—   Tagad labi iegaumējiet, — teicu Mirandai, — jums zem matrača ir revolveris, un tas ir vienīgais, kas man ir. Nelietojiet to velti, bet tikai galējas nepieciešamības gadījumā, šaujiet, kad esiet pilnīgi droša, citādi klāsies slikti.

Tagad es nokāpšu lejā pie Sigelas un teikšu, ka piekritāt būt saprātīga un darīt visu, ko jums liks. Pēc tam es centīšos kaut kāda iemesla dēļ izkļūt no mājas, lai tiktos ar policistiem, kuriem jābūt kaut kur tuvumā. Ja uzreiz pēc manas aiziešanas dzirdēsiet šāvienu, tas nozīmē, ka ar mani ir cauri, ņemiet revolveri un izmantojiet to, lai atbrīvotu sev ceļu un izkļūtu no mājas. Kad iznāksiet, dodieties pa taciņu līdz uzkalnam, aiz kura ir lielais ceļš, un tur jūs, bez šaubām, kādu sastapsiet.

Tur jābūt policijai.

—    Labi, Lemij. Es zinu, ka viss, ko varētu tagad sacīt, ir mazsvarīgs, bet jūs esat lielisks un, ka tas ir tā, to pierādīšu, ja man kādreiz radisies tāda iespēja…

—    Labi, — es sacīju, — pilnīgi piekrītu. Ja vēlaties, varat pierunāt veci van Zeldenu man uzcelt vienu vai divus pieminekļus Nelsona kolonnas stilā kaut kur 42. ielas rajonā.

To teicis, es aizgāju. Aizverot durvis, es izlikos, ka tās aizslēdzu. Noņēmu no sava saišķa atslēgu, kas nebija no Mirandas istabas, aizgāju pa gaiteni un atdevu tipam, kas stāvēja pie loga. Nospriedu, ka kaut kur jau šo tipu esmu redzējis, un centos atcerēties — kur.

Pēc tam es ierados salonā. Sigela sēdēja pie galda, smēķēja un šķirstīja kaut kādus dokumentus. Konija sēdēja stūrī un skatījās modes žurnālu.

Sigela paskatījās uz mani.

—    Nu, kā klājas meičai, Lemij? Vai viņa beidzot apdomājusies un kļuvusi saprātīga?

—    Viss ir vislabākajā kārtībā, — es pasmaidīju. — Viņa mazliet nervozē, tas arī viss. Tu arī tā darītu, ja būtu viņas vietā, par to es nešaubos. Es ar viņu aprunājos, viņa mani uzklausīja, neuztraucies. Viņa man apgalvoja, ka izpildīs visus rīkojumus. Es viņu pārliecināju, ka tas ir nepieciešams, ja viņa vēl kādreiz vēlas redzēt dzimto pilsētu.

Viņš pašūpoja galvu.

—   Lai ko arī viņa nedarītu, tā nekad vairs neredzēs savu pilsētiņu.

Viņš atkal pasmaidīja, un, variet būt droši, es dotu daudz par to, lai

izdzēstu šo smaidu ar beisbola sitienu.

—    Kad saņemsim izpirkšanas naudu un noenkurosimies kādā klusā vietiņā, es sazināšos ar kādu tipu Argentīnā, kuru labi pazīstu. Viņš par nelielu samaksu mūs no Mirandas atbrīvos. Tas būs pats labākais mūsu operācijas noslēgums. Kad vecais viņu tā arī nesagaidīs, viņam pateiksim, ka viņa devusies uz Buenosairesu. Mēs to viņai nevarējām liegt. Varēs izdarīt tā, it kā viņa pati noindējusies. Ja viņš uzstās un interesēsies, kas ar viņu varēja atgadīties, tā jau būs viņa paša lieta.

Es no kastes paņēmu cigareti un aizsmēķēju.

—   Tu domā, ka tas patiešām ir nepieciešams? Bet kāpēc mēs meiteni nevarētu palaist, pēc tam, kad būsim saņēmuši naudu? Ja viņu nekur nevarēs sameklēt, tas var radīt nepatikšanas.

—   Nerunā muļķības, Lemij! Vai tu domā, ka ļaušu viņai iet un stāstīt visai pasaulei par mums? Viņa mūs pazīst, viņa zina mūsu lietas, un ja tu domā, ka riskēšu, lai mani uzcepina kaut kādas meičas dēļ, kuru esmu nolaupījis un kura mani var atpazīt, tu dziļi maldies.

Labāk būs viņu aizsūtīt uz Argentīnu, nekā nogalināt, tāpēc ka, manuprāt, pēc astoņām dienām viņa būs ļoti priecīga, ja viņai izdosies sev deniņos ielaist lodi. Tips, pie kura mēs viņu sūtīsim, ir lielākais speciālists, lai pierunātu meiteni izdarīt pašnāvību.

Es piecēlos.

—   Ļoti labi, šeit komandē tu. Bet es gribu mazliet ieelpot svaigu gaisu, tas man nāks par labu. Brikstonas kamerās ir slikts gaiss, jo tās netiek vēdinātas un ventilācija ir vēl sliktāka, kā citos valsts cietumos, kurus pazīstu.

—   Ej vien, Sigela sacīja. — Pastaigājies, Lemij, bet esi uzmanīgs, neaizej pārāk tālu. Man krūmos un mežmalā ir izvietoti cilvēki. Viņi vēro apkārtni. Tūdaļ tiks ieslēgtas ugunis, lai lidmašīna varētu nosēsties.

Apmēram pēc stundas mēs iesēdīsimies lidmašīnā un tad — paliec sveika, Anglija.

Es aizgāju, izsoļoju cauri vestibilam, atvēru ārdurvis un iznācu ārā.

Nakts bija lieliska, visu varēja redzēt, kā dienā.

Apgāju apkārt mājai un neko nemanīju, tikai divās trīs vietās stāvēja sargi. Pēc tam gāju pa aleju, pa kuru mēs ar Koniju atbraucām, uz lielā ceļa pusi.

Ceļš vairāk līdzinājās platai takai, kuru no vienas puses apņēma biezs mežs, bet no otras sēta. Tur droši vien jāpaceļas un jānolaižas lidmašīnām.

Variet man ticēt, Sigela šo nostūri bija izvēlējies ļoti veiksmīgi. Šī vieta bija tikpat neapdzīvota kā Sahāras tuksnesis. Es vēl nebiju pārliecināts, ka viņam neizdosies savu iecerēto plānu īstenot. Palūkojos visapkārt. No vietas, kur stāvēju, lieliski varēja redzēt lielo ceļu. Bet uz tā nebija ne mašīnas, ne policistu, tas bija tukšs.

Sāku domāt, ka veidojas ļoti nepatīkama situācija. Iespējams pārtrūkuši radiosakari. Tas agrāk bija noticis ari pie mums. Heriks ar policistiem laikam devušies uz kādu citu vietu.

Pēkšņi uz ceļa, virzienā no Haivikas, parādījās milzu ātrumā braucoša automašīna. No sākuma nodomāju, ka tā ir policijas nodaļas vadošā mašīna, bet biju kļūdījies. Piebraukusi pie pagrieziena, mašīna nogriezās un, nesamazinot ātrumu, devās paugura virzienā. Mašīnas vadītājs laikam bija galīgi jucis, jo trieca mašīnu kā vājprātīgs.

Es stāvēju kā piekalts pie koka un lūkojos uz ceļu. Mašīna tagad virzījās tieši uz manu pusi.

Braucot kalnā, tā nedaudz samazināja ātrumu. Redzēju, ka tā bija liela sporta mašīna un ar to brauca Jonijs Malass.

Cepure uzstumta uz acīm, galva pārsieta, pār vaigu viņam tecēja asinis.

Es izlēcu uz ceļa un pacēlu roku.

Viņš apstājās, un es piegāju klāt.

—   Kas ar tevi atgadījies, Jonij? Tu esi tik uzbudināts! Kas noticis?

Viņš elpoja ar grūtībām.

Bija jābūt aklam, lai neredzētu, ka viņš pamatīgi dabūjis pa ādu.

—   Panāc tuvāk, Lemij. Man tev kas sakāms.

Es pieliecos pie loga, viņš veikli izbāza roku un saķēra mani aiz apkakles. Viņa otrā rokā ieraudzīju revolveri. Viņš izskatījās kā īsts velns, bet aiz apkakles tam tecēja asiņu straumītes. Viņš laikam bija dabūjis ievainojumu galvā.

—    Beidzot es tevi, nolādētais nelieti, pērkamais aģent, esmu notvēris! Tūda| tu izlaidīsi garu!

—    Klausies, Jonij, — es sacīju, — kas ar tevi noticis, ak Dievs? Vai esi mazliet jucis, vai?

—    Lūk, kā tu esi nokārtojis rēķinus ar Bosko, nolādētais policista izdzimums! Neesmu tik aprobežots, kā tu domā, un kad tu iznāci no saviem Džerminstrītas apartamentiem, es paliku tur un redzēju, kā policisti aizveda Bosko. Es šo afēristu un mēslu novācu, kad policisti viņu sēdināja mašīnā. Es novācu viņu, bet tagad padarīšu aukstu arī tevi, nelieti!

—   Neesi mu|ķis, Jonij! Uzmanies, lūk, viņi!

Viņš darīja to, ko biju gaidījis. Uz sekundi pagrieza galvu, un es viņam ļoti spēcīgi iesitu, bet ar otru roku satvēru revolveri.

Viņš mēģināja pretoties, bet pietrūka spēka, un man nebija grūti viņam izraut ieroci.

Es kā muļķis uzskatīju sevi par stāvokļa noteicēju un nedaudz atkāpos no mašīnas, bet viņš pēkšņi nospieda gāzes pedāli, un mašīna aizdrāzās.

Es notēmēju aizmugures ritenī un izšāvu. Jonijs, kuram mašīnā bija vēl viens revolveris, pagriezās un raidīja manā virzienā divas vai trīs lodes.

Viena man ieskrēja plecā pie nerva un es iebļāvos, jo sāpes bija ellišķīgas. Ierocis man izkrita no rokas, un, kamēr es to pacēlu, Jonijs jau bija pušķainā.

Es izšāvu vēl četras reizes, cerot, ka esmu tam trāpījis, velns lai parauj! Pēc tam sāku skriet tam pakaļ, jo sev sacīju, ka kārtis ir atklātas, spēle iet uz visu banku. Ja Jonijam izdosies ar šiem patīkamajiem jaunumiem aizbraukt līdz mājai, viņi veikli likvidēs Mirandu. Mana vienīgā cerība bija, ka esmu šim puisism kādu lodi ielaidis, ka tāpēc viņš tagad brauc velns zina kā un līdz mājai tam aizbraukt neizdosies.

Kad sasniedzu kalna galu, redzēju, ka aptuveni tā ari noticis. Es redzēju mašīnu, kas brauca ļoti lēnām, taisot lielus likumus. Jonijs gulēja uz stūres un viņam nebija labi ap dūšu.

Es skrēju, saņēmis visus spēkus, jo zināju, ka man jāatgriežas mājā, bet viņš laikam nojauta manu nodomu, jo saņēmās un nospieda pedāli.

Mašīna metās uz priekšu, un brīdī, kad biju tai līdzās, Jonijs rāva pa labi, tieši virzienā uz ieeju, uzbrauca pa kāpnēm, ielidoja pa plaši atvērtajām durvīm un atsitās pret sienu.

Es nospriedu, ka varbūt man ir neliela cerība un traucos kā sprinteris. Es ielidoju vestibilā tieši tajā brīdī, kad Sigela, Konija un vēl daži cilvēki iznāca no salona.

Jonijs gulēja uz stūres, viņam izdevās iztaisnoties. Viņa seja bija klāta ar asinīm, un es ieraudzīju uz tās vietu, kur trāpījusi mana lode.

Viņš rādija ar pirkstu uz mani.

— Mūs atklājuši, — viņš sacīja, elpai trūkstot, — šis nelietis… policija, policija…

15. nodaļa konijas pēdējais triks

Es izvilku revolveri un gatavojos signālšāvienam, bet pārliecinājos, ka aptvere ir tukša. Pirms paguvu vēl ko uzsākt, saņēmu vairākus sitienus un atrados uz grīdas.

Kad beidzot spēju piecelties, ieraudzīju Sigelu, kas bija noliecies pār Joniju. Viņš iztaisnojās un smīnēdams palūkojās uz mani.

—   Aizveriet durvis, mani bērni, un izdariet tā, lai neviens tās nespētu atvērt.

Tad viņš sāka aplūkot mani.

—   Tā tu nespēji noturēties^ neizdarot savu netīro darbu, nodevēj? Tu gribēji mūs izdot policijai. Lieliski, lieliski! Tagad tu redzēsi, kas ar tevi notiks.

Es izslējos taisni. No visām pusēm parādījās dažādi tipi. Katram no viņiem varēja izvirzīt pa piecpadsmit apsūdzībām, viņiem nebija ko zaudēt.

—   Vienu mirklīti, Sigela, — es sacīju. — Klausies, ko teikšu. Es tevi nevarēju izdot policistiem, jo pats esmu no policijas. Esmu notvēris visu tavu bandu un tevi uzsēdinājis uz sēk|a.

Viņš sāka smieties.

—    Tātad speciālais aģenta kungs mūs ir notvēris?.. Nē, jūs tikai iedomājieties! Tu man liec no smiekliem vai pārplīst! Mūs neviens nevar notvert, es tev sagatavošu parafīna vannu, un Konstance parūpēsies, lai to aizdedzinātu.

Es centos vilkt laiku.

—   Klausies tu, žurkas izdzimums, tev nav ne mazākās cerības izglābties, aģenti ir visapkārt. Viņi būs klāt pēc minūtes. Netēlo muļķi un nepasliktini savu nožēlojamo stāvokli.

—   Apklusti, — atbildēja Sigela, — man no tevis un tavas metāla nozīmes sāp vēders. Tas ir tikpat pretīgi, kā tava muļķīgā kombinācija, kuru tu izdomāji augšā ar Mirandu. Satriecoši! Konija viņai atņēma revolveri, kad viņa bija iedomājusies spēlēt teātri, lai izkļūtu no mājas…

Šajā brīdi kāds tips trakā ātrumā nodrāzās lejā pa kāpnēm.

—    Patron! — viņš iekliedzās. — Viņi ir klāt! Viņi ir visur, viņi nāk ārā no signāluguņu uzkariem, no otras lauka malas, viņi parādās visur.

—   Tas ir labi, — teica Sigela un iesmējās. — Man jums kas jāsaka, mani bērni. Aiztaisiet visus caurumus, aizveriet logu aizvirtņus un novietojiet uz jumta divus ložmetējus. Vai nu mēs, vai viņi. Jo starp mums nav neviena, kas no šejienes varētu aiziet sausā, nesaņēmis vismaz piecdesmit gadus aiz restēm.

Viņš deva zīmi Riskinam,

—   Uzved viņu augšā un iesvied istabā, kur atrodas Miranda, bet pēc tam aizsūti kādu uz garāžu, lai atnes piecas sešas kannas ar degvielu. Sakiet, puiši, vai atcerieties, ko izdarījām ar to tipu Džoplinā, kas mūs nodeva? Tad lūk, nu mēs to atkārtosim!

Viņš pagriezās pret mani.

—   Lemij, ar to ari beigšu.

Pēc piecām minūtēm vanna būs gatava, un Miranda varēs paskatīties, kā tu tajā plunčāsies, līdz mēs izrēķināsimies arī ar viņu.

Kamēr Riskins veda mani augšā, visa māja pildījās ar cilvēkiem — kas bija apbruņoti ar revolveriem un automātiem.

Es jutos diezgan slikti, jo ievainotais plecs stipri sāpēja.

Riskins pavadīja mani līdz istabai, kur atradās Miranda. Tad man sasēja rokas un iegrūda istabā. Durvis aizslēdza. Miranda bija jau priekšā. Viņa bija piesieta pie gultas kājām. Ieraugot mani, viņa mēģināja pasmaidīt. Šajā brīdī virs mums atskanēja šāvieni. Es secināju, ka kāds atrodas uz jumta un atklājis uguni no ložmetēja pa policistiem, tur lejā. Sākās apšaude.

Izstiepos uz grīdas gar sienu. Man bija skaidrs, ka tuvojas mana romāna un manas dzīves beigas. Arī Mirandai, šķiet, nākotnē nekas labs nebija gaidāms. Viņa ieraudājās.

—   Ko viņi ar mums darīs, Lemij?

Es centos pasmaidīt.

—    Kāpēc vaicāt par tādām lietām? Ko gan jūs iedomājaties? Man radītu izbrīnu, ja viņi mums piedāvātu mājas atslēgu. Visticamāk, viņi mūs nogalinās. Esam izvilkuši nelaimīgu kārti, Miranda, un ja jūs esat reliģioza un kaut kam ticat, tad tagad ir pienācis īstais laiks lūgties.

Es jūsu vietā nekavējoties nomestos ceļos un sāktu skaitīt lūgšanas. Pienācis īstais brīdis.

Atvērās durvis un parādījās Konija. Šāvienu troksnis tobrīd nedaudz mazinājās.

Apgaismotajā gaitenī es ieraudzīju puisi, kas nesa kannas. Gaiteņa galā kāds vannā lēja degvielu, to varēja labi dzirdēt.

Laiku pa laikam logu apgaismoja žilbinošs stars. Tas ļāva man secināt, ka policisti pret māju pagriezuši prožektorus, bet grūti bija pateikt, cik tas bija lietderīgi, jo, acīmredzot, viņi negatavojās māju ieņemt nekavējoties, spējā triecienā.

Šobrīd es visvairāk vēlējos cigareti.

Šajā brīdī Konija atvēra durvis un ienāca istabā. Viņa pienāca man klāt, iebāza mutē cigareti un iedeva piesmēķēt. Pēc tam tāpat rīkojās ar Mirandu.

No jumta atskanēja šāvienu troksnis, kāds iekliedzās, droši vien saņēmis karsta svina porciju.

—   Vai vari mani uzklausīt, Lemij? — vaicāja Konija. — Man tev kas sakāms.

Es paskatījos uz viņu.

Viņa aizvēra durvis, bet istaba bija gaiša no mēness gaismas, un es varēju viņu labi saskatīt.

Vienā rokā viņa turēja automātu, otrā — cigareti, un smaidīja tik draudzīgu smaidu, kā to dara jūsu iemīļotā kinoaktrise, kuru rāda uz ekrāna tuvplānā.

Es vismaz zināju, ka Konstance ir īsta ragana, un vairs neticēju viņas smaidam, jo viņa gatavojās spēlēt komēdiju, es tās acīs redzēju nekrietnu un ļaunu izteiksmi, it kā viņa vienlaikus gatavotos uz mani šaut un atzīties mīlestībā. Miranda paskatījās uz mani, tad es uz viņu.

Viņa atgādināja tīģerieni. Šķiet, ja Miranda un Konstance sadomātu noskaidrot savstarpējās attiecības, izceltos pamatīgs kautiņš. Viņas bija līdzvērtīgas pretinieces.

Miranda, sportiska izskata meitene, kas vienmēr meklē jaunas emocijas, kas jau no bērnības ir radusi uzskatīt, ka pie viņas kājām guļ visa pasaule. Bet Konija, tāpat kā citas viņas aprindu sievietes, ir radusi iedomāties visu, ko vēlas un, kad tas noticis, tad viņa gatava citiem salauzt pat rokas un kājas, lai tikai sasniegtu savu mērķi.

Bet, lai kā arī nebūtu, Konija pienāca pie tās vietas, kur gulēju, tas deva man iespēju konstatēt, ka viņas potītes tiešam ir lieliskas. Tikai bija skumji, ka guļu sasiets un neko nevaru izdarīt. Es sāku salīdzināt abu meiteņu potītes. Tas tikai pierāda, ka pasaulē ir daži ķertie. Vai jums tā nešķiet?

Konija šajā brīdī atkal sāka runāt.

—    Klausies, Lemij Košen, man nav laika, tāpēc turi ausis vaļā un centies mani saprast. Es nesaprotu, kā tas gadījies, bet zini, Lemij, man pret tevi ir zināmas vājības. Es domāju, ka neesmu radīta dzīvei, kādu dzīvoju.

—   To es nezinu, Konij. Par to neesmu domājis, bet gribu ticēt taviem vārdiem. Ko tu gribēji sacīt?

—    Lieta šāda. Es ticu, ka spēšu jūs no šejienes dabūt projām, tāpēc piedāvāju darījumu. Par to tu manā labā aizliksi kādu vārdu policijā. Viņiem pret mani nav nekā ko izvirzīt. Un, ja atbrīvošu Mirandu, domāju, būšu attaisnota pavisam.

—    Tu, Konij, esi naiva, — es viņai sacīju, cerot, ka Miranda mani sapratīs pareizi, citādi viņas acīs jau radās kaut kādas cerības, — neaizmirsti ka jau no paša sākuma esi noziegusies. Viss, ko varu tavā labā darīt, ir pierādīt, ka darīji visu, lai mūs no šejienes izvilktu, kad saprati, ka Sigela ir pieveikts un jūsu operācija izgāzusies. Ja tas tevi apmierina, tad es tev sekošu.

—    Ļoti labi. Tad es tev piedāvāju šādu variantu. Man ir mašīna, kuru es pirms divām dienām atstāju netālu no šejienes, krūmos pie ceļa. Es jūs no šejienes izvedīšu, bet tu man ļausi izmantot mašinu un izmēģināt laimi? Es uzskatu, ka tas ir taisnīgi. Ja policisti mani notvers, notvers, bet ja man izdosies aizbēgt, tad būs paveicies. Tas ir taisnīgi, vai ne?

—    Nav slikti, — es atbildēju, — bet, ko Sigela? Ko viņš darīs šajā brīdī?

Viņa pasmaidīja.

—    Tu, Lemij, tātad nesaproti, kas mani interesē. Es jau sen tev gribēju to sacīt, nekad neesmu bijusi pret tevi vienaldzīga. Es nepārdzīvošu, ja Sigela tevi nogalinās. Vai tiešām tu nesaproti, ka gribu palīdzēt tev, bet pie reizes ari šai idiotei.

Es sāku vieglāk uzelpot, jo man likās, ka Konstance saka patiesību. Mums, šķiet, radusies minimāla iespēja izkļūt dzīviem no šīs briesmīgās vietas.

—   Tas ir jauki, — es sacīju, — bet vispirms tev jāatbrīvo man rokas un jāiedod ierocis, tikai tad varu pieņemt tavu priekšlikumu.

Viņa neko neatbildēja, tikai pienāca man klāt, izvilka no manas kabatas žileti, pārgrieza auklas, kas saistīja rokas, tad tādu pašu operāciju veica ar Mirandu.

Tad pasniedza man revolveri.

—   Vairs godīgāk rīkoties nevaru, vai ne, Lemij?

—   Vai tā nav, ko?

—   Viņas balsī ieskanējās kaut kas silts, bet acu kaktiņos mirdzēja asaras.

—   Klausies, — viņa turpināja. — Sigela pašlaik aizgāja uz kādu apakšējā slāva istabu dedzināt papīrus, kurus viņš negrib atstāt policistiem. Es dabūšu sev citu revolveri un, kad viņš tur ieradīsies, nokārtošu ar viņu visus rēķinus. Šķiet pienācis laiks, kad man jāizvēlas starp jums abiem, Lemij. Es izvēlos tevi.

—    Tas tā varētu būt, Konij, — es sacīju, — bet ir kāda lieta, par kuru man jābūt pārliecinātam. Šim nelietim jāsaņem kārtīga porcija svina un bez šmaukšanās.

—   Tātad tu man neuzticies, Lemij? — viņa vaicāja.

—    Tu saki, ka tev neuzticos. Man maksā par tām pasakām, kuras sacerēju, kad sāku grozīties jūsu vidū, lai iegūtu nepieciešamo informāciju. Bet tas man maz ko deva , tāpēc es pagaidām šaubos par visu.

Es piegāju viņai klāt.

—    Mani, manu skaistulīt, visvairāk interesē, lai Sigela nosprāgtu un pēc iespējas ātrāk.

Pirmkārt tāpēc, ka tas daudzus pasargātu no lielām nepatikšanām, bet, otrkārt, tas izslēgtu iespēju viņam atkal izvairīties no taisnīgas tiesas ar viņa parastiem paņēmieniem: šantāžu, uzpirkšanu, kukuļdošanu, jo viņu jāsoda ASV.

Šim puisism tur ir daudz lielākas iespējas kā šeit. Viņš tās pratīs izmantot. Tāpēc es ar abām rokām balsoju par to, kai viņš tiek iznīcināts šeit, šajā pašā vietā. Un šeit nav neviena cilvēka, kas varētu novākt Sigelu, izņemot tevi. Kad tu to izdarīsi, es ticēšu, ka spēlē ar mani godīgu spēli.

Konija paskatījās manī ar dīvainu sejas izteiksmi.

—   Es to nokārtošu, Lemij. Es gribu iegūt tavu uzticēšanos un centīšos to izdarīt pēc iespējas labāk. Pagaidi kādu minūti un tu pārliecināsies, ka ar viņu ir cauri.

—    Piekrītu. Zini, tas tomēr ir dīvaini. Es nekad nebūtu domājis, ka tu tik viegli vari šķirties no Sigelas. Tu pēkšņi kaut kā dīvaini izmainījies.

Viņa jau bija aizgājusi līdz durvīm, tad pēkšņi pagriezās.

—    Klausies, Lemij, tu taču nevari būt tik stulbs, lai nesaprastu: policisti aplenc māju, viņiem palīgā nāk arvien jaunas vienības. Viņi kontrolē lielo ceļu un mūs saņems ciet stundas laikā. Kāpēc gan man nemēģināt glābties šādā situācijā. Turklāt, ko gan tādu manā labā ir izdarījis šis Sigela? Savas sirds dziļumos es nekad neesmu ieredzējusi šo itāļu izdzimteni. Es tūlīt viņa novākšu, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas sagādās tev prieku…

—   Labi. Ej, māsiņ, tikai uzmanies, lai viņš nesadzird, ka tu nāc, citādi šis tips var izšaut pirmais. Ko tad mēs iesāksim bez dārgās Konstances?

Es izdzirdēju aiz durvīm kādu vaidam. Puisis, kas stāvēja sardzē, bija dabūjis ievainojumu galvā un, nogāzies uz parketa, locījās sāpēs. Konija piegāja pie viņa, izvilka revolveri, kuru viņš turēja rokā, palūkojās uz mani ar sazvērniecisku skatienu un aizgāja.

Mirandai atkal radās cerība.

—    (), Lemij! Tas ir lieliski! Mēs izkļūsim no šejienes… Nekad nedomāju, ka tas būs iespējams…

—   Tad jau redzēsim. Cāļus skaita rudenī.

Es pagriezos pret logu, ar muguru pret Mirandu un izvilku aptveri revolverim, kuru man iedeva Konija. Tā bija tukša, nevienas patronas. Tas viņu lieliski raksturoja.

Varu apzvērēt, ka tā ir tāda ragana, ka salīdzinot ar viņu pat hiēna šķiet mīlīgs kaķis.

—   Klausieties, Miranda, — es sacīju meitenei, kura vēl joprojām berzēja savas rokas. — Ja jūs iedomājaties, ka esat izkļuvuši no šī midzeņa, tad kļūdāties. Tā tas nav: Konija man iedeva nepielādētu ieroci. Tas man nemaz nepatīk, un tā kā es viņu labi pazīstu, jādomā, pēc dažām minūtēm viņa ar mums izspēlēs kādu riebīgu joku, tāpēc esiet uzmanīga, Miranda.

Pēc minūtes mēs izdzirdām Konijas soļus. Viņa ienāca ar bēdīgu sejas izteiksmi, vienās asarās.

—    Lemij, es to izdarīju, — viņa sacīja. — Es viņu nogalināju. Viņš stāvēja istabas tālākajā stūri. Es izšāvu, viņš nokrita ar seju uz rakstāmgalda, man šķita, viņš raudzījās uz mani… ar briesmīgu skatienu. Tas atstāja satriecošu iespaidu. Nāciet ātrāk! No šejienes vajag aizvākties!

Viņa veda mūs pa gaiteni, tad nokāpām pa kāpnēm, iegājām kādā istabā apakšstāvā, izgājām tai cauri, tad caur kaut kādiem antresoliem, bet no turienes nokāpām, pareizāk sakot, nošļūcām garāžā. Konija gāja pa priekšu, turot somu padusē. Pie garāžas durvīm es viņai somiņu izrāvu un atvēru to.

—   Nenervozē, mazā. Tur augšā tu man iedevi nepielādētu revolveri. Es, lietojot revolveri, vēlētos no tā arī izšaut.

Es izņēmu revolveri, kurš bija somiņā, bet tā vietā ieliku savu.

Viņa neko neatbildēja, tikai izveda mūs no garāžas uz taciņas, kas veda uz ceļu. Labā pusē, nedaudz tālāk bija dzirdama apšaude. Laikam tieši no šīs puses policisti nolēmuši ieņemt māju. Šajā pusē viņu varbūt ari nebija, jo tie uzskata, ka ceļš ir braucēju pilns, un pa to neviens nevarēs aizbēgt. Mēs nogājām kādus simts metrus pa taciņu, tad Konija nogriezās pa kreisi šaurā alejā, kura beidzās nelielā laukumiņā. Tur, mēness gaismā mirdzēdama, stāvēja mašīna. Mans deguns juta, ka šeit kaut kam jānotiek… Un tieši tad, kad tuvojāmies laukumiņam, tas arī notika…

No mašinas izkāpa Sigcla, smīnot, kā vesels hiēnu bars. Viņam rokā bija revolveris, bet tas, ka ierocis bija arī man, viņu, acīmredzot, neuztrauca. Konija pēkšņi leca uz priekšu un atradās līdzās Sigelam aiz mašīnas. Es pacēlu savu revolveri, bet viņa iesmējās.

—    Lemij, neesi kā bērns, arī šis nav pielādēts. Es taču zināju, ka tu pārbaudīsi revolveri, bet pēc tam paņemsi manu. Tāpēc arī to es izlādēju. Nu, ko tu teiksi tagad?

—   Labi nospēlēts, Konij. Bet tuvākajās dienās tu savu saņemsi.

Sigela arī iesmējās. Viņš notēmēja revolveri pret mani, un viņa riebīgā

fizionomija staroja priekā.

—   Nu, švaukst, vispirms jūs atstāsiet šeit savus kauliņus, bet pēc tam mēs sāksim rīkoties. Nu, vai Konija ātri iemidzināja ar savu dziesmiņu, ko? Varbūt mums — Konijai un man izdosies aizbēgt no šejienes, varbūt arī ne, bet viens ir pilnīgi skaidrs, ka jūs abi paliksiet šeit. Tātad, ja tici Ziemassvētku vecītim, tad skaiti lūgšanu, es tūlīt tev izšķaidīšu smadzenes.

Šajā brīdī Miranda stāvēja man aiz muguras. Es sajutu, kā viņa pakustējās, tad nedaudz pagājās uz priekšu un nostājās man blakām.

—   Acumirklīti, mister Sigela, — viņa sacīja. — Man šķiet… jūs kaut ko esat piemirsis. — Viņa ļoti dabiski paspēra divus vai trīs soļus uz priekšu, viņš pat nepakustējās, bet tad pēkšņi iesvieda savu kurpi viņam tieši sejā. Viņa bija paguvusi to novilkt, kad stāvēja man aiz muguras.

Viņš izšāva, bet no kurpes sitiena viņam notrīcēja roka. Es saņēmu lodi plecā. Tā šovakar bija jau otrā. Nolēmu, ka atliek tikai viens, un metos viņam virsū. Šajā mirklī man ļoti paveicās, jo viņa revolveris nenostrādāja. Tas man bija patīkams pārsteigums, jo metos taisni lodei pretim. Metoties virsū, man izdevās no visa spēka izdarīt sitienu ar galvu. Tas bija vecs paņēmiens, ko biju apguvis Filipīnās.

Tas pagaidām neko daudz nedeva, jo itālis bija spēcīgs un prata dažādus paņēmienus. Viņš iespēra man ar celi pa vēderu. Pēc šī sitiena man radās iespaids, ka jācīnās ar tūkstots zirgiem. Tomēr es atjēdzos samērā ātri. Mēs saķērāmies un aizvēlāmies pa kāda sekla grāvja dibenu. Abi saņēmām krietni daudz sitienu.

Viņš kāvās briesmīgi nikni. Pārāk labi nejutos, jo sāpes plecā bija spēcīgas. Bet beigās man tomēr izdevās ar abiem īkšķiem saspiest viņa kaklu, vienlaikus, spiežot šo vietu arī ar celi. To darot, es viņam iegāzu pa seju ik reizi, kad tas gribēja pacelt galvu. Pēc šī paņēmipna arī viņa izskats nebija no labākajiem.

Bet es jutu, ka arvien vairāk un vairāk zaudēju spēkus, jo no mana pleca tecēja asinis, bet šis izdzimtenis bija teicamā formā. Bija jāizmēģina pēdējais paņēmiens, savādāk ar mani būs cauri… Pēkšņi es kļuvu ļengans, izliekoties, ka spēki mani atstājuši pavisam. Es atlaidu rokas un ar brēcienu izstiepos. Viņš uzķērās uz šī āķa un uz kādu sekundes daļu mani atlaida. Un tad es uzlēcu ar abām kājām tam virsū un apņēmu ar tām viņa kaklu un galvu. Tā bija japāņu atslēga. Lielisks jociņš!

Šo paņēmienu man parādīja kāds japānis, kurš mācīja džudo un kuru reiz izpestīju no kādas netīras lietas.

Turēju Sigelu piespiestu, ar seju pret zemi. Viņš centās izrauties, ņēmās kā traks, cenšoties atbrīvot savu kaklu no manas kreisās rokas. Viņš ļoti gribēja piekļūt manai kreisajai rokai, jo biju ievainots kreisajā plecā, bet šo savu roku es piespiedu vēl arī ar kreiso kāju, un viņš neko nevarēja izdarīt. Viņš centās mani apgāzt, bet es pamatīgi iegāzu viņam pa galvu un saspiedu vēl spēcīgāk.

—   Dārgais draugs, — es viņam teicu, tu darīsi pareizi, ja uzklausīsi mani, jo šie ir pēdējie vārdi, kurus dzirdēsi: es rīkošos tā, lai tu nekavējoties dabūtu galu! Vai saprati?

—   Lemij, — viņš sēca, jo trūka elpas. — Es tev došu tik daudz naudas, cik gribēsi, es varu padarīt tevi par lielu… Es varu…

Es atkal iegāzu viņam pa galvu.

—    Kopš šī brīža tu vairs nevienam neko nespēsi padarīt, mans dārgais, varbūt vienīgi barot tārpus vietā, kur tevi apraks. Bet pirms tevi nosūtu uz viņpasauli, paklausies…

Jau divus gadus es dzīvoju starp gangsteriem, taviem draugiem un bandītiem… Es biju spiests to darīt, jo no manis to prasīja tēvocis Sems, citas izvēlas nebija. Tu un tavi puiši nav pat virves vērti, ar kuru jūs pakārt. Jūs esat sīki, nekam nevajadzīgi atkritumi. Tu, tāpat kā tava draudzene Konija, esiet gatavi nodot pat miesīgu māti. Jūs nodevāt visus savus rokaspuišus, kas palika aizstāvēties. Tie puiši nav daudz vērti, bet viņi katrā ziņā ir pietiekami godīgi, lai jūs nenodotu, bet jūs viņus nodevāt un pārdevāt, un varat to izdarīt ar jebkuru.

Un tu grasījies sūtīt Mirandu uz Argentīnu pie sava drauga, pēc tam, kad saņemsi izpirkuma naudu, ko? Tev šķita aizraujoši, ka viņa nevarēs izturēt dzīvi, kādu lai gatavoji. Viņa noteikti izdarītu pašnāvību, un tu ar to rēķinājies. Visi zina, ka tas biji tu, kas nolaupīja meiteni Francijā un ļāvi tai nomirt badā, jo ieslēdzi pamestā mājā pēc tam, kas saņēmi izpirkšanas naudu. Visi zina, ka pagājušā gadā nolaupīji divas Grosncru meitenes. Tas biju es, kas viņas atrada Beikerfildā, kur viņas aizsūtīji pēc tam, kad biji pietiekami tās piesmējis.

Es zināju, ka gangsteru bandās ir padibenes, nelieši, pērkami slepkavas, bet divi paši zemiskākie, paši riebīgākie, kādus jebkad esmu sastapis, esat jūs abi ar Gojasu. Es likvidēju Gojasu, ielaižot viņam piecas lodes: divas par Makfī, divas par Hallatu, nabaga zēnu, kas nebija piemērots šādai dzīvei un nevarēja cīnīties ar tādiem tipiem, un vienu no sevis. Bet nu es tevi nomaitāšu. Tu nevarēsi uzpirkt tiesnešus vai kādu šantažēt. Cauri ar tavām kombinācijām, kukuļdošanu un ierēdņu uzpirkšanu, jo vienīgā amatpersona šeit esmu es. Esmu tiesnesis, piesēdētāji un pati tiesa.

Piespriežu tev nāves sodu, Sigela, esi gatavs. Ar kājām un rokām tā saspiedu viņa ķermeni, ka kakla mugurpusē nobrakšķēja skriemeļi. Ar viņu bija cauri. Es piecēlos un paskatījos uz viņu. Viņš gulēja izstiepies kā suns. Nu ko — sunim suņa nāve. Izrāpos no grāvja un ieraudzīju Mirandu, kura meklēja mani. Konstance bija aizbēgusi, bet tas mani neuztrauca, jo zināju, ka tālu viņa netiks.

Mans plecs velnišķīgi sapēja un es apsēdos, atspiedies pret koku. No šejienes varēju labi redzēt, kā policisti aplenca māju. Šaušana sāka noklust, un es redzēju kā Šidrots, izvilcis no kabatas blašķi, dzēra savu šņabīli.

Tā man šķita lieliska ideja un es aizsūtīju pie viņa Mirandu, lai no viņa paņem tā blašķi, kamēr vēl tā nav tukša. Es redzēju, kā viņa aiziet un sapratu, ka viņai ir lieliska gaita. Vai saprotiet, ko ar to gribēju teikt?

Šāda gaita liek domāt tādas lielas, par kurām neraksta skolas mācību grāmatās. Un es sev sacīju, ka varēlu nopietni pievērst uzmanību Mirandai. Bez jokiem, variet man ticēt. Kad viss būs beidzas, es ar to nodarbošos. Bet ko jūs darītu manā vietā?

Diks Frānsiss. Bukmeikers no Dienvidafrikas

.

1

Vēstule no „Tally" pienāca lajā dienā, kad aizgāja bojā Bērts Cehovs. Parasta vēstule — ilustrētā žurnāla piedāvājums uzrakstīt par Zelta kausa jāšanas sacīkstēm. Es pārsviedu aploksni pāri galdam sporta nodaļas redaktoram un turpināju šķirot savas vēstules, kas līdz manai atnākšanai piektdienās vienmēr bija sakrājušās vairumā. Liks Džons kaut ko nesakarīgu noburkšķēja un laiski pastiepa pēc vēstules roku, visu laiku izklaidīgi mirkšķinot acis par atbildi kādam bezgalīgam telefona monologam.

—   Jā, jā… rauj nost tiem maskas, — viņš sacīja.

Masku noraušana bija „Sunday Blaze" ģenerālā līnija, lai svētīta tās cietā sirds! Kāpēc es nerakstu avīzei „SUnday Times", bieži man jautāja sievasmāte, bet tā vietā driķēju reportāžas tādam draņķīgam kājslauķim, kāda ir „Sunday Blaze". Ļoti es tiem esmu vajadzīgs — lūk, kāpēc. To saprast viņa nebija spējīga un ik reizi, kad viņai „uznāca melnie", viņa ņēmās taisnoties katram garāmgājējam par manu darba vietu. Par to, ka „Blaze" maksā par 28 procentiem vairāk nekā „Times" un ka viņas meitas uzturēšana man maksā bargu naudu, to viņa nez kāpēc mēdza aizmirst.

Es atvēru lētu brūnganu aploksni — kāds dumiķis ziņoja, ka vienīgi tik amorāls un bezprincipiāls haltūrists kā es, var pozitīvi atsaukties par cilvēku, kuru man nācās aizstāvēt svētdienas reportāžā. Vēstule bija rakstīta uz tualetes papīra un niknums sūcās no tās pa visām porām.

—   Es taču tev teicu — satracināsi lapseņu pūzni!

—   Dod tik man iespēju un es iekulšos nepatikšanās, — es viņam piebalsoju.

Derijs rakstīja nolaizītus, nevainīgus gabaliņus nedēļas izdevumam, veiksmīgi nogrūzdams man tos materiālus, kas traucē lasītāju mieru. Man esot platāka mugura, viņš mēdza teikt. 10»

Vēl astoņi korespondenti pauda apmēram to pašu viedokli. Un, protams, visi anonīmi. Tiem ir daudz vairāk problēmu nekā man, es nodomāju, metot vēstules papīrgrozā.

—   Kā klājas sievai? — apjautājās Derijs.

—   Paldies, lieliski.

Viņš pamāja, manī neskatoties. Viņam nekādi neizdevās pārvarēt zināmu neveiklību sarunās par Elizabeti. Un ne tikai viņam vien.

Lika Džona saruna tuvojās finišam:

—   Katrā ziņā, noteikti… Piezvanīšu… Vēlākais — sešos.

Viņš nolika klausuli un ar profesionāļa aci pārskrēja vēstulei no „Tally".

—   „Dziļa analīze." Kā šo frāzi dievina greznie žurnāli! Tu negribi padarboties?

—   Ja labi samaksās.

—   Man šķita, tu joprojām cīnies ar Bāstera Figa biogrāfiju.

—    Esmu iestrēdzis pie sestās nodaļas. Mans varonis aiztinās uz Bahamu salām, neatstādams nekādus materiālus.

—   Cik dziļi tad tu paspēji ienirt viņa nenozīmīgajā dzīvītē?

—    Tiku līdz mācību beigām un pirmajai uzvarai klasiskajās jāšanas sacīkstēs.

—   Vai to pirks?

—   Nezinu, — es nopūtos. — Viņu interesē tikai nauda. Viss, ko viņš atceras no jāšanas sacīkstēm, ir starta likmes. Tās sniedzās tūkstošos. Lūdza, lai es uzrakstu par viņa lielākajiem laimestiem. Uzskata, ka tagad, kad viņš no tā visa ir prom, licenzi viņam atņemt vairs nevar.

Liks Džons sēca, ar vasarraibumaino plaukstu berzējot pa kakla asi izvirzīto ādamābolu, un, smagos plakstus nolaidis, studēja „Tally" vēstuli. Manā līgumā ar „Blaze" bija daži ierobežojumi — rakstīt grāmatas — lūdzu, cik tik uziet, bet lai uzrakstītu rakstu citai avīzei vai žurnālam, vajadzīga Lika Džona atļauja, ko nemaz nebija tik viegli dabūt.

Derijs mani nogrūda no krēsla un pats uz tā apsēdās. Tā kā es kantorī mēdzu būt tikai piektdienās, savas vietas man nebija un vajadzības gadījumā es izmantoju sava gados jaunākā kolēģa rakstāmgaldu. Trijās augšējās atvilktnēs viņam bija īsta jāšanas sacīkšu programmiņu bibliotēka, kā arī puspudele viskija, apakšējā — pāris simti sarkanu papīra sirsniņu un pornogrāfisko filmu katalogs, kas liecināja par to, ka Derijs centās izlikties par brašu zēnu, bet nebūt ne par to mēreno, nedaudz atsvešināto jauno cilvēku, kāds bija patiesībā.

Atspiedies pret galda malu, es ieklausījos rakstāmmašīnas klaboņā un telefona zvanīšanā — nedēļa gāja uz sestdienas pusi. Otrdienās iestāde bija pamirusi, bet sestdienā te dūca kā bišu spietā. Piektdienās es sēdēju „Blaze" redakcijā, sestdienās gāju uz jāšanas sacīkstēm. Svētdiena un pirmdiena — oficiālās brīvdienas. No sestdienas līdz ceturtdienai es gudroju kādu prātus satraucošu tēmu un rakstīju. Piektdienās nesu materiālu Likām Džonam, pēc tam — redaktoram.

Rezultātā — tūkstots vārdu nedēļā, vesela kaudze ķengu vēstuļu un čeks, kas nesedz pat daļu no maniem izdevumiem.

Liks Džons pacēla galvu.

—   Kurš no jums iet uz sacīkstēm — tu vai Derijs?

—   Es! — Derijs acumirklī izšāva.

—   Tev nekas nav pretī, Taj? — Liks Džons jautājoši uz mani paskatījās.

—   Protams, ka nē. Tas ir sarežģīts handikaps, tieši viņa kompetencē.

Liks Džons saknieba jau tā plānās lūpas un izdvesa (ak, kas par sirds

dāsnumu!):

—   „Tally" grib zināt visu līdz pēdējam sīkumam, ar mājieniem te nevarēs tikt cauri. Nu ko, kāpēc lai tu nepastrādātu viņu labā, ja jau tev ir tāda vēlēšanās?

Lapas apkašējā stūrī viņš pieķeksēja treknu ,t O' key" un parakstījās.

—    Tikai, lūdzu, esi draugs. Ja patiešām kaut kam vērtīgam tiec uz pēdām, pataupi to mums, — viņš piebilda.

„Tā nu ir tavas nolādētās augstsirdības cena," es indīgi nodomāju. Lika Džona dvēsele pilnībā piederēja žurnālam „Blaze" un visu izšķīra tas, cik lielā mērā kaut kas var noderēt pašiem. Laiku pa laikam kādu no sporta nodaļas darbiniekiem nesaudzīgi upurēja uz šī altāra.

—   Dabīgi, — es īsi atbildēju. — Un paldies.

—   Kā sievai?

—   Paldies, lieliski.

Viņš uzdeva man šo jautājumu katru piektdienu. Kāpēc gan neizrādīt rūpes un uzmanību, jo vairāk, ja tas „Blaze" neko nemaksā. Bet var jau būt, ka tas viņam patiesi interesēja. Interesēja tikai tik, cik varētu ciest mans darbs, ja viņa nejustos „lieliski".

Es tiku pie Derija telefona un uzgriezu numuru.

—   Žurnāls „Tally". Ar ko varu pakalpot? — meiteniga balss, mierīga, nogurusi, ar Rietumkentas akcentu.

—   Es gribētu runāt ar Arnoldu Šenkertonu.

—   Piedodiet, kas viņu jautā?

—   Džeimss Tairons.

—   Acumirkli… — Klikšķis, pauze, — Savienoju!

Tikpat mierīga, inteliģenta balss klausulē nosauca sevi par Arnoldu Šenkertonu no aprakstu nodaļas. Es pateicos par vēstuli un sacīju, ka esmu gatavs pieņemt piedāvājumu. Mēreni laipnā tonī viņš atbildēja, ka tas esot jauki no manas puses, savukārt es piebildu:

—   Protams, ja būs pieklājīgs honorārs.

—   Katrā ziņā! Cik jūs gribētu?

„Izdomā skaitli un reizini ar divi."

—   Divsimt gineju, plus izdevumi.

Liks Džons pacēla uzacis, bet Derijs iesvilpās:

—   Tu nu gan kļūsi bagāts!

—    Mūsu ienākumi ir visai ierobežoti, — Šenkertons pasūdzējās. — Simts gineju — tā ir absolūtā robeža.

—   Es maksāju lielus nodokļus.

Pa vadiem atlidoja smaga nopūta.

—   Tādā gadījumā — simt piecdesmit. Bet aprakstam jābūt līmeni.

—   Centīšos.

—   Ar jūsu cenšanos žurnāls izputēs. Mums vajadzīgs stils un intuīcija, nevis skandāli. Skaidrs?

—   Skaidrs, — es teicu, nemaz neapvainodamies, — cik vārdu?

—   Tas ir galvenais materiāls. Apmēram trīs ar pusi tūkstoši.

—   Un bildes?

—   Kad pabeigsiet, es jums nosūtīšu vienu no fotogrāfiem.

—   Jauki, — es pieklājīgi sacīju. — Kāds ir termiņš?

—    Numuru drukās… Tūlīt paskatīšos… divdesmitajā novembrī. Tātad materiālam pie mums jābūt vēlākais septiņpadsmitajā no rīta. Bet, jo ātrāk, jo labāk.

Es paskatījos uz galda kalendāru. Līdz septiņpadsmitajam ir desmit dienas.

—   O'kei.

Liks Džons man pāri galdam atmeta vēstuli, bet Derijs to pārķēra un pārskrēja ar acīm.

—   „Dziļa analīze…" viņš ironiski nošķobījās. Tev jau pie dziļumiem nav jāpierod. Tur tu jūties kā mājās.

—   Jā, — es izklaidīgi piekritu, — bet vai ir vērts laisties dziļumā simt piecdesmit gineju dēļ?

Man pēkšņi ienāca prātā — interesanti būtu no dzīlēm izdabūt cilvēkus, kas parasti paliek ēnā. „Zvaigžņu" vārdi ilgi nezūd no vēstures lappusēm, bet pagrīdes „zvaigznes" nefigurē pat ziņu slejā. Vajadzētu arī tās paretam vilkt dienas gaismā!

Līdzīgas oriģinālas idejas jau pāris reižu man bija sagādājušas nepatikšanas.

Bet, ja reiz nolemts — tā būs. Tajā brīdī man nebija ne jausmas, ar ko tas viss beigsies.

Vienos mēs ar Liku Džonu pabeidzam savus darbiņus un, sīkam lietutiņam sijājot, devāmies uz bāru „Devēre", kas ir pretī Tiesu namam.

Tur jau sēdēja Bērts Cehovs un, pirkstus svilinādams, velti pūlējās aizkūpināt savu veco, smirdīgo pīpi. Viņa rumpi apspīlēja bezveidīgs tvīda uzvalks, kā parasti, dāsni apbārstīts ar pelniem. Kājas rotāja nomīņāti, putekļaini zābaki. Ūdeņaini zilās acis mirdzēja vairāk, nekā pieklātos šajā laikā un šajā vietā. Redzams, ka viņa lenčs ir sācies vismaz kādas četrdesmit minūtes agrāk, nekā pieņemts pēc maniem pieticīgiem aprēķiniem.

Liks Džons ar viņu sasveicinājās, bet tas atbildēja ar miglainu, neko neredzošu skatienu.

Derijs atnesa katram puspinti un aicināja Bērtu piebiedroties, kaut arī nekad nav jutis pret viņu īpašas simpātijas.

—   Dubulto skotu viskiju, Bērts noburkšķēja.

Derijs, šķiet, atcerējās savas parādzīmes un sadrūma.

—    Kā klājas? — es pajautāju un tūdaļ aprāvos — Bērts bija nenogurdināms burkšķētājs un žēlabnieks.

Taču šoreiz aizsprosts bija ciet. Viņš ar grūtībām sakoncentrēja skatienu uz mani. Un vēl viens sērkociņš apdedzināja pirkstus. Šķiet, to viņš pat nepamanīja.

—    Došu tev p-p-padomu, — viņš nomurmināja un apklusa. Padoms palika pie viņa.

—    Nu, klāj vaļā savu padomu, — ieteica Liks Džons. — Viņam tas var noderēt.

Cehovs pārvirzīja skatienu no manis uz manu bosu un skaļi atraugājās. Derija bālā seja riebumā sašķiebās, un Derijs to pamanīja.

„Nu lūk, tā katru piektdienu un nākamo arī," es nodomāju, tomēr maldījos. Bērtam Čehovam bija atlicis dzīvot mazāk par stundu.

Mēs ar Liku Džonu un Deriju sēdējām uz ķebļiem pie bāra letes un ēdām aukstu gaļu ar marinētiem sīpoliem, bet Bērts šūpodamies stāvēja aizmugurē un pūta mums pakausī pīpes dūmus un viskija smaku. Laiku pa laikam viņš izdeva neartikulētas skaņas, kas acīmredzot saskanēja ar viņa domu gaitu.

Kaut kas ar viņu nebija kārtībā. Bet mani tas neko daudz neuztrauca — pašam savu kreņķu diezgan!

Liks Džons līdzjūtīgi paraudzījās uz Bērtu un piedāvāja viņam vēl viskiju. Alkohols bija noslīcinājis blāvi zilās actiņas, savilcis zīlītes kniepadatas galviņas lielumā, kas piešķīra skatienam nu jau pavisam bezjēdzīgu izteiksmi.

—   Es laikam pavadīšu viņu līdz kantorim, — pašam par pārsteigumu es ierosināju. — Citādi vēl pakļūs zem riteņiem.

Lenčs beidzās ar sieru un vēl pa kausam alus. Čehovs zvāļojās no viena sāna uz otru un izšļakstīja manu alu uz. Derija biksēm un uz paklāja. Paklājs to uzņēma vēsā mierā, ko nevarētu teikt par Deriju. Vienā paņēmienā es pabeidzu un ņēmos stumt Bērtu uz izeju caur pūli.

—   Bārs vēl nav slēgts, — negaidīti skaidri viņš noteica.

—   Tev ir slēgts, vecīt.

Viņš atslējās pret sienu, plātīdamies ar saujā sažņaugto pīpi.

—   Nekad neaizej no bāra pirms slēgšanas. Nekad nepamet stāstu nepabeigtu. Nekad neturi sievieti uz nama sliekšņa.

Rindkopām un kleitām jābūt īsām, bet fazāniem un pupiem — apaļiem.

—   Jā, — es nopūtos. Te tev nu bija padoms!

Es paņēmu viņu zem rokas un bez īpašām pūlēm mēs nonācām uz Flītstrītas ietves. Mūsu nedrošā virzīšanās uz Sitijas pusi izraisīja greizus skatienus, bet līdz sadursmēm nenonāca. Kā viens vesels mēs šķērsojām ielu un virzījāmies uz rietumiem garām „Telegraph" redakcijas slavenajiem frontoniem un „Express" melnajām stikla vitrīnām. Flītstrīta ir daudz pieredzējusi savā mūžā un padzīvojis reportieris, piesūcies kā maiss lenča laikā, nevienu neinteresēja.

—   Padoms, — pēkšņi viņš teica apstādamies. — Neliels padoms.

—   Nu? — es pacietīgi jautāju.

Viņš paskatījās uz mani.

—   Mēs taču pagājām „Blaze" garām.

—   Aha.

Viņš mēģināja kopā ar mani pagriezties atpaka|.

—    Man ir darīšanas Lidgeitā Serkusā. Šodien mums ir pa ceļam, — es meloju.

—   P-p-patiesi? — viņš izklaidīgi pamāja, un mēs vilkāmies tālāk. Vēl pēc dažiem soļiem viņš atkal apstājās.

—   M-m-maziņš padomiņš…

Viņš skatījās taisni uz priekšu. Es biju pārliecināts, ka viņš neko neredz, nepamana ielas drūzmu. Nekas, izņemot kādu uzmācīgu domu, viņu nesaistīja.

Man apnika gaidīt padomu, kas nekādi nevarēja materializēties. Sāka atkal smidzināt. Es viņu paņēmu zem rokas un mēģināju aizvilkt pēdējos piecdesmit jardus līdz redakcijai. Viņš nekustējās ne no vietas.

—   Atceries pēdējos vārdus, — viņš pēkšņi teica.

—   Kā vārdus?

—   Manus, protams… Atceries pēdējos vārdus. Mazs padoms.

—   Katrā ziņā, — es nopūtos. — Mēs te izmirksim.

—   Es neesmu piedzēries.

—   Protams, neesi.

—   Es varu uzrakstīt savu gabalu jebkurā brīdī. Kaut tūlīt.

Viņš sašūpojās, un mēs sākām virzīties uz redakcijas durvīm. Vēl trīs pakāpieni un viņš būs siltumā un drošībā. Šūpodamies viņš stāvēja durvju priekšā.

—   Ja tev piedāvās, — beidzot viņš izspieda, — nepiekriti.

—   Kam nepiekrist?

Viņa bālajai, galīgajai sejai pārslīdēja rūpju ēna. Deguns bija nosēts ar rupjām porām, zodu klāja cieti rugāji. Roka ieslīdēja kabatā, rūpju izteiksmi nomainīja priecīga grimase, kad tā atkal izkļuva dienasgaismā ar pusizdzertu viskija pudeli.

—   Še tev, es jau domāju, ka pazaudēju, viņš noburkšķēja.

—   Labi, sveiks, Bērt!

—   Neaizmirsti, atceries manu padomu!

—   Labi. — Es jau pagriezos, kad viņš pēkšņi teica:

—   Taj!

Man tas sāka apnikt.

—   Nu, kas vēl?

—   Ar tevi tas nenotiks. Tu to nepieļausi… Es zinu, bet reizēm tieši noturīgākie dabū velnu redzēt. Es gribu teikt… viņi nesaprot, kad ir jāapstājas.

Pēkšņi viņš sašūpojās un pieķērās pie mana mēteļa atlokiem. Degunā iesitās asa dvinga, karstā elpa jaucās ar mitro gaisu.

—    Tu mūžīgi būsi nabags tās tavas … sievas dēļ. Liks Džons man stāstīja, es zinu. Mūžam bez naudas, velns mani lai parauj. Bet tu nepiekriti, nepārdod savu nemirstīgo dvēseli!

—    Labi, es pacentīšos, — es noguris nomurmināju, bet viņš, šķiet, nedzirdēja. Ar uzmācīgu neatlaidību, kas raksturīga ļoti piedzērušiem, viņš turpināja:

—   Vispirms viņi tevi nopērk, pēc tam šantažē…

—   Kas?

—   Es nezinu… Tikai tu nepārdod… nepārdod savu sleju!

—   Es to nedarīšu, — es nopūtos.

—   Es tev nopietni saku. — Viņš pievirzījās vēl tuvāk. — Nekad nepārdod savu sleju!

—   Bērt, bet tu?

Viņš klusēja. Pēc tam atrāvās no manis un atkal sašūpojās. Šķibi piemiedza ar aci.

—   Lūk, tāds padoms…

Apgriezies viņš nedrošā gaitā devās cauri vestibilam uz liftu pusi. Es redzēju, kā viņš stāvēja apgaismotajā kabīnē, turot rokā pudeli, un atkārtoja: „Padoms, padoms…" Smagās durvis aizvērās. Es paraustīju plecus un, nedaudz apmulsis, atgriezos redakcijā. Iegāju mašīnbirojā, paskatījos, vai mans materiāls nav gatavs. Viņi vēl nebija to beiguši. Lūdza pienākt pirmdien.

Kad es atkal izgāju uz ielas, tur kliedza kāda sieviete.

Garāmgājēji atskatījās. Kliedza histēriska balss, pārkliedza ielas troksni. Kopā ar pārējiem es gāju skatīties, kas tur notiek.

Uz ielas piecdesmit jardus no „Blaze" ātri salasijās pūlis. Es vēl nodomāju, ka tieši šajā vietā netrūkst štata reportieru.

Atskries pēc sekundes.

Uz asfalta gulēja Bērts. Miris.

Zemē ap viņu mirgoja pudeles lauskas, un asa alkohola smaka jaucās ar izplūdes gāzēm.

—   Viņš nokrita, nokrita! — Sieviete bija tuvu histērijai un kliedza bez apstājas.

—   Izkrita pa logu! Es redzēju! No turienes! Izkrita!

—    Mans Dievs! — vairākas reizes pēc kārtas sacīja Liks Džons. Izskatījās, ka notikušais viņu patiesi satriecis. Derijs izcēla uz galda avīžu izgriezumu kaudzi un izklaidīgi sāka tos kārtot.

—   Bērts patiešām nositās? — viņš jautāja.

—   Viņa istaba ir septītajā stāvā.

—   Jā… — Kā neticēdams, viņš pašūpoja galvu.

—  Nabaga vecis! — Nil nisi bonum!* Patiesi strauja attieksmes maiņa.

Liks Džons paskatījās pa logu. Bērta sakropļotais ķermenis bija aizvākts. Iela nomazgāta.

Neko nenojauzdami, gājēji mundri soļoja pāri tai vietai, kur Bērts sastapās ar nāvi.

—   Viņš bija piedzēries, — Liks Džons teica.

—      Piedzēries, kā nekad.

Bērta darba kolēģi apgalvoja, ka viņš ir atgriezies no lenča pilnīgā nemaņā un vienkārši izkritis pa logu.

Atradās arī tieši notikuma aculiecinieki — divas sekretārītes. Viņas redzējušas, kā Bērts stāvējis pie loga, dzēris viskiju tieši no kakliņa, tad klupis, logs atsprādzis vaļā un viņš izkritis ārā. Nebūtu arī ko brīnīties, ja ņem vērā, cik piedzēries viņš bija.

Taču es atcerējos, ar kādu izmisīgu neatlaidību viņš man atkārtoja savu padomu.

Un kļuvu domīgs.

Par mirušiem labu vai neko (Latīņu vai.).

2

Tās meitenes ārienē, kura man Virdžīnijas Voteras rajonā atvēra Tjūdoru stila savrupmājas kokā grieztās durvis, mani pārsteidza divas lietas. Pirmkārt, viņas stāja. Otrkārt, elegance, ar kādu viņa bija ģērbusies. Vēl arī — ādas krāsa. Āda medainā kafijas tonī, lielas tumšas acis un melnu spīdīgu matu guba. Nedaudz paplats deguns un samērā liela mute papildināja šo tēlu, pie kura godam bija centušies nēģeru un eiropeīdu gēni.

—   Labdien, — es teicu, — Džeimss Tairons. Es zvanīju…

—   Nāciet iekšā, — viņa pamāja. — Gerijs un Zāra drīz būs klāt.

—   Vai viņi vēl joprojām spēlē golfu?

—    M-m… — Viņa pagriezās un viegli pasmaidīja. — Vēl joprojām brokasto, man šķiet.

Bez desmit minūtēm četri… Bet, taisnību sakot, kāpēc gan nē?

Viņa izveda mani cauri hallei — lieliski pulēts parkets, rūpīgi izvēlēti ziedi — un ieveda viesistabā, kas bija piekrauta ar krizantēmām. Griestus rotāja tumšas ozolkoka sijas. Uz gludās gaišās sienas asi izcēlās vienīgā glezna — kāda kosmiska sprādziena impresionistisks attēls. Eļļas krāsa bija pielipusi pie audekla lieliem gabaliem.

—    Lūdzu, sēdieties! — Viņa ar roku graciozi norādīja uz krāšņa dīvāna pusi. — Gribat kaut ko iedzert?

—   Nē, pateicos.

—   Man šķita, žurnālisti to vien dara, kā dzer.

—   Nevar vienlaicīgi rakstīt un dzert — spalva zaudē asumu.

—    Laikam gan, — viņa piekrita. — Dilans Tomass teica: lai varētu rakstīt kaismīgi, galva jāsaglabā auksta kā ledus.

—   Nu, tas ir pavisam cits līmenis. Mazliet augstāks, — es pasmaidīju.

—   Bet tas pats princips

—   Absolūti.

Viegli pieliekusi galvu, viņa mani cieši pētīja. Zaļā kleita nekustīgās krokās apkļāva slaido ķermeni, gluži satriecošas kājas modīgās tikliņzeķēs bija apautas spoži zaļās kurpītēs ar zelta siksniņām, bez tām vienīgā rotaslieta bija zelta pulkstenis platā aprocē uz labā delma.

—   Jūs mīlat zirgus?

—   Jā, — es sacīju.

—   Vēl pirms gada es nevarēju iedomāties, ka apmeklēšu jāšanas sacīkstes.

—   Tagad apmeklējat?

—    Mūsu nostūri dzīve strauji izmainījās, kopš Gerijs loterijā vinnēja Egocentriķi.

—   Tieši par to es gribēju uzrakstīt.

Es atbraucu uz šejieni pēc materiāla žurnālam „Tally" un ieraudzīju netipiskus sacīkšu zirgu īpašniekus — Geriju un Zāru Hantersonus. Šajā brīdī viņš pats parādījās viesistabā, nesot līdzi sporta laukuma svaigo gaisu, dārgu cigāru smaržu un, nesen izdzertā džina dvingu.

Gerijs izrādījās liela auguma vīrietis, apmēram sešdesmit gadus vecs, ar valdonīgām manierēm, samērā smagnēju pievilcību un nešaubīgu uzticību toriju partijai. Es nojautu, ka viņš lasa tikai „Telegraph" un brauc ar „Jaguāru" ar automātisko ātrumkārbu. Viņš cieši paspieda man roku un apjautājās, vai viņa māsas meita ir izrādījusi pietiekošu viesmīlību. Es viņam pateicos.

Zāra jautāja:

—  Geila, dārgumiņ, kāpēc tad tu nepiedāvāji Tairona kungam iedzert?

—   Viņš atteicās.

Divas sievietes uzrunāja viena otru pasvītroti laipnā, ledainā tonī. Zāra bija kādus trīsdesmit gadus vecāka, bet centīgi pūlējās, lai dabu noturētu rāmjos. Bet cik rūpīgi bija izvēlēts viņas apģērbs no sarkanīgi brūnās kleitas ar zelta apmalēm līdz brūnajām golfa kurpēm! Vienīgi dziļā kroka zem zoda nodeva viņas viltības. Golfa un džina pārmērīga lietošana neatstāja gandrīz nekādas pēdas, varbūt tikai sīkas krunciņas ap acīm. Mutei bija saglabājusies skaista forma un svaigums. Tamlīdzīga āriene prasīja atbilstoši bagātu saturu, bet tās bija nepamatotas cerības. Tomēr Zāras spriedumi un rīcība bija tikpat nosvērta, organizēta un atdarināšanas cienīga, kā viss mājas iekārtojums.

Gerijs bija satraukts pēc tikko uzvarētās partijas un iesaistīt viņu sarunā nebija grūti.

—   Ziniet, to loterijas biļeti es nopirku dejās golfa klubā. Kāds puisis tās pārdeva, kāda drauga draugs, un es tam iedevu mārciņu… Ziniet, kā tas dejās mēdz būt… Labdarības nolūkos. Es vēl nodomāju, ka vesela mārciņa par loterijas biļeti tomēr ir par daudz, pat ja laimests ir sacīkšu zirgs! Un ievērojiet, nekāds zirgs man nemaz nebija vajadzīgs. Bet tad, velns mani rāvis, es ņēmu un lainfiēju to! Vesela problēma… Pēc tam pēkšņi iznāca tā, ka tas zirgs ņēma un apsegloja mani! — Viņš iesmējās, gaidot atzinību par savu joku.

Es viņu pienācīgi atbalstīju. Zāras un Geilas sejas pauda, ka frāze par to, kā zirgs apseglojis Geriju, viņu klātbūtnē ir dzirdēta jau daudzas reizes un viņas bija gatavas griezt zobus pie katra atkārtojuma.

—   Pastāstiet par sevi, — es lūdzu. — Par savu ģimeni un vispār par dzīvi.

—    Visu biogrāfiju? — viņš skaļi iesmējās, atskatīdamies uz Zāru un Geilu, it kā gaidīdams viņu atbalstu. Viņa sejai piemita savdabīgs smagsvara skaistums, varbūt vienīgi kakls par platu. ledegušais galvvidus un ūsas viņam ļoti piestāvēja.

—   Biogrāfiju… — viņš atkārtoja. — Ar ko lai es sāku?

—   Ar pašu sākumu, ar dzimšanu, un tad visu pēc kārtas.

Tikai slavenības, kam bieži nākas sniegt intervijas un varbūt sevišķi kautrīgi cilvēki spējīgi noturēties pretī šādam aicinājumam. Acis iemirdzējās, runa plūda enerģiski.

Viņš dzimis Sari nomalē, nelielā mājiņā, divreiz mazākā par šo. Apmeklēja dienas skolu. Armijā viņu neiesauca, jo drīz pēc skolas beigšanas viņš saslimis ar pleirītu. Strādājis Sitijā, kādas finansu kompānijas galvenajā mītnē. No jaunākā klerka uzkalpojies līdz direktoram, šajā ilgajā ceļā rūpīgi, pa kripatiņai, savācis apaļu kapitālu fondu biržā. Nekādu tumšu darījumu, nekāda riska, tomēr pietiekami, lai saglabātu pieklājīgu dzīves līmeni ari pēc aiziešanas pensijā.

Divdesmit četru gadu vecumā viņš apprecējās, bet pēc pieciem gadiem viņa automobilī ietriecās kravas mašīna un nogalināja sievu, trīsgadīgo meitu un māti. Piecpadsmit gadus Gerijs tika daudz aicināts uz viesībām un pusdienām, lai noskatītu sev jaunu sievu. Beidzot kādā konservatīvās partijas piekritēju sanāksmē satika Zāru, un pēc trim mēnešiem viņi apprecējās.

Gerija dzīve ritēja, bet nolikumu tajā nebija daudz. Nekā interesanta „Blaze" un pavisam nedaudz „Tally" vajadzībām. Samierinājies ar šo faktu, es pajautāju Gerijam, vai viņš nodomājis arī turpmāk paturēt Egocentriķi.

—   Jā, domāju gan. Viņš ļoti rotā mūsu dzīvi.

—   Kādā veidā?

—   Ce| vēl par dažām pakāpēm augstāk, — vēsi iesprauda Geila. — Ir ar ko palielīties viesībās.

Visi paskatījās uz viņu. Pēc izskata bija grūti saprast, vai viņa tīšām cenšas sakaitināt un saniknot viņus abus. Gerija sejā sastinga nedrošība. Skaidrs bija viens: Geila trāpījusi vārīgajā vietā, un Zāra nekavējās sodīt viņu par to.

—   Geila, bērniņ, tu varētu mums uzvārīt tēju.

Likās, ar katru nervu šūnu Geila pretojas pavēlei. Beidzot tomēr, tīši vilcinoties, viņa piecēlās un izgāja no istabas.

—   Jauka meitene, — Zāra skābi atzīmēja. — Jāsaka, reizēm ir grūti ar viņu saprasties. — Neīstums balsī padarīja neīstu arī smaidu, tomēr viņa uzskatīja par vajadzīgu turpināt un ielaidās tādā atklātībā, kā katrā izdevīgā brīdī un ar katru nejaušu sarunbiedru.

—   Gerija māsa ir precējusies ar advokātu… Diezgan gudrs cilvēks… bet, saprotiet… āfrikānis.

—   Saprotu, — es sacīju.

—   Protams, mēs Geilu ļoti mīlam, un, tā kā viņas māte aizbrauca uz vira dzimteni, tikko valsts ieguva neatkarību un, ja jau meitene ir dzimusi Anglijā un gribēja šeit palikt, mēs nolēmām… vārdu sakot… viņa dzīvo pie mums.

—   Saprotu, — es atkal teicu. — Jādomā, ka viņai šeit ir labi.

„Cik skumji, es nodomāju, ka viņi uzskata par vajadzīgu taisnoties.

Geilai tas nebija nepieciešams."

—   Viņa pasniedz tēlotājmākslas skolā Viktorijā, — Gerijs piebilda. — Modes zīmēšanu.

—    Modelēšanu, — Zāra izlaboja. — Viņa ir šausmīgi spējīga! Viņas audzēkņi saņem godalgas un talīdzīgi. Viņas balsī skanēja atvieglojums. Es biju visu normāli uzņēmis un tagad viņa gribēja mani pārsteigt ar savu cēlsirdību. — Viņai par godu jāsaka: Geila ir daudz darījusi, lai pārvarētu gadsimtu aizspriedumus. Vienīgi žēl, ka viņa nespēj noslēpt savu pārlieko centību šajā jomā.

—    Bet jūs? — es pajautāju. — Pastāstiet man par savu dzīvi?! Ko jūs domājat par Egocentriķi?

Viņas dzīves sākums, viņa sāka atvainošanās tonī, nav tik interesants. Pirmais vīrs, optiķis, mira gadu pirms viņu iepazīšanās ar Geriju un visa dzīve tiek veltīta mājai, varbūt izņemot labdarības pasākumus. Viņa ir apmierināta, ka Gerijs laimēja zirgu, viņai patīk piedalīties jāšanas sacīkstēs īpašnieces statusā, spēle uz naudu viņai šķiet aizraujoša, bet viņas pašas likme nekad nepārsniedz desmit šiliņus.

Viņas es Geilu esot šausmīgi uzjautrinājušās, izdomājot Gerija žokejam sacīkšu tērpu.

—   Kādās krāsās?

—   Sarkanas uz jūraszilas jautājuma zīmes uz balta pamata, jūraszilas piedurknes un sarkana cepure.

—   Ļoti skaisti, — es pasmaidīju. — Tagad es to ievērošu sacīkstēs.

Gerijs pavēstīja, ka treneris Egocentriķim plāno vēl vienas pārbaudes

sacensības pirms Zelta kausa.

—   Varbūt tad es to zirgu redzēšu.

—   Varbūt, — es piekritu, un tajā brīdī Geila ienesa tēju.

Gerijs un Zāra ātri iztukšoja pa trim tasēm, abi vienlaicīgi paskatījās pulkstenī un paziņoja, ka ir laiks posties uz kokteiļvakaru.

—    Es labāk neiešu, — Geila sacīja, — jūs atvainojieties manā vietā, bet es vēl pastrādāšu. Es varu jums aizbraukt pakaļ, ja gribat. Piezvaniet, kad būsiet gatavi braukt mājās.

—   Pirms mēs atvadāmies, — es teicu, — man gribētos palasīt avīžu izgriezumus, kādi jums ir krājumā. Un fotogrāfijas.

—    Dieva dēļ… — Gerijs nomurmināja. — Geila jums visu parādīs. Labi, milulīt? Bet tagad gan jāskrien. Vecais Maro nav vis šāds tāds, bet golfa kluba prezidents… Man bija prieks ar jums iepazīties. Ceru, ka jūs uzzinājāt visu, kas nepieciešams… Zvaniet, ja radīsies kādi jautājumi.

—   Paldies, — es teicu, bet viņš jau bija pazudis. Viņi uzskrēja augšā, pēc tam nogāja priekšnamā, ārdurvis aizcirtās un automobilis aizbrauca. Māja iegrima klusumā.

—   Viņi jau nav dzērāji, — Geila sacīja. — Tikai viņi dzīvo no vienas iedzeršanas līdz otrai.

Geilas kārta sniegt paskaidrojumus. Tomēr viņas balsī es nesaklausīju ne mazāko vēlēšanos taisnoties, ne tā kā Zārai.

—   Bauda dzīvi, — es atbildēju.

Geila pacēla acis.

—   Tiešām? Jā, laikam gan. Man tas neienāca prātā.

„Egoistiska," es nodomāju. „Auksta. Nejūtīga… Viss, ko es tā neciešu

sievietēs. Viss, kas man sievietē vajadzīgs. Pārāk kārdinoša."

—   Skatīsieties fotogrāfijas? — viņa jautāja.

—   Jā, lūdzu.

Viņa ienesa albūmu dārgos ādas vākos, un mēs to pāršķirstījām. Visus izgriezumus es biju lasījis. Neviena no fotogrāfijām nebija pārāk izsmalcināta, lai noderētu žurnālam „Tally". Es pateicu, ka nāksies atbraukt vēlreiz kopā ar fotogrāfu.

Geila nolika albumu un piecēlās.

—    Viņi piezvanīs pēc pāris stundām, ne agrāk. Varbūt paliksiet un kaut ko tomēr iedzersiet?

Es paskatījos pulkstenī. Vilciens iet ik pēc pusstundas. Pieņemsim, uz nākamo es netieku. Tur bija Elizabete, bet šeit — Geila. Un tikai viena stunda laika.

—   Labi, — es teicu. Es palieku.

Viņa ielēja man alu un arī pati paņēma glāzi. Es atkal apsēdos uz dīvāna, bet viņa graciozi apsēdās uz krēsla maliņas.

—   Jūs, protams, esat precējies?

—  Jā.

—   Visi interesantie vīrieši parasti ir precējušies.

—   Bet kāpēc jūs neprecaties?

Smaidā nomirdzēja baltie mitrie zobi.

—   Vēl jau var pagaidīt.

—   Un cik ilgi?

—   Es domāju, kamēr satikšu cilvēku, no kura nebūšu spējīga šķirties ne uz bridi.

—   Jums jau ir nācies no vairākiem šķirties?

—  Jā, no vairākiem, — viņa pamāja, izdzēra alu un izaicinoši uz mani paskatījās. — Bet jūs? Jūs nekrāpjat savu sievu?

Es sāku mirkšķināt un piesardzīgi atbildēju:

—   Tikpat kā nē.

—   Nu, bet reizēm?

—   Bieži ne.

Izturējusi ilgu, domīgu pauzi, viņa īsi sacīja:

—   Labi.

—   Kas tad tas bija — filozofiska piezīme vai konkrēts piedāvājums?

Viņa sāka smieties.

—   Es tikai gribu būt skaidrībā par situāciju.

—   Lai zinātu, ar ko rēķināties.

—   Neciešu jucekli, — viņa piekrītoši pamāja.

—   Šķiet, visvairāk jucekli jūtās.

—   Jums taisnība.

„Viņa nekad nav mīlējusi," es nodomāju. „Viņas dzīvē ir bijis sekss, bet mīlestības nav bijis. Tieši tas, kas man ir vajadzīgs." Es apklusināju iekšējo viltīgo balsi un uzdevu tipisku žurnālista jautājumu par darbu.

—   Darbs kā jau darbs, — viņa paraustija plecus. — No simta varbūt viens students ir patiesi talantīgs. Vairumā gadījumu ambīcijas piecreiz pārsniedz spējas.

—   Vai jūs arī nodarbojaties ar modelēšanu?

—    Praktiski nē. Reizēm kaut ko izgudroju sev vai Zārai. Man patīk mācīt. Māksliniecisku neatkarību novest līdz meistarības līmenim.

—   Un pēc tam manīt savu ideju atskaņas visā Oksfordstrītā.

Viņa pamāja un viņas acis mirdzēja smaids.

—    Pašlaik piecās lielākajās gatavo apģērbu fabrikās strādā mani audzēkņi. Viņu stils ir tik individuāls, ka, raugoties skatlogos, nekļūdīgi viņu darbus var atšķirt no citiem.

—   Redzu, jums patīk apzināties savu varu.

—   Kam gan nepatīk?

—   Kā nu to ņem…

—   Vara vienmēr samaitā? — Viņas balsī skanēja sarkasms.

—  Katru citādā veidā. Interesanti, kas ir jūsu vājība.

Viņa sāka smieties.

—   Es domāju, nauda. Pasniedzējam vienmēr tās ir par maz.

—   Bet jums taču ir vara.

—   Ja nevar dabūt visu, ir jāpatur vismaz kaut kas.

Es noliecu galvu, jūtot, kā pārvēršas mana sejas izteiksme. Grūti būtu atrast vārdus, kas precīzāk atspoguļotu to stāvokli, kādā.es atrodos jau vienpadsmit gadus.

—   Par ko jūs aizdomājāties? — Geila jautāja.

—   Par to, kā jūs iemānīt gultā.

Šķiet, viņa no sašutuma kļuva mēma. Es pacēlu acis, gatavs uz jebkurām aizskartas sievietes pašcieņas izpausmēm. Jo es jau varēju arī kļūdīties.

Tomēr es nekļūdījos. Viņa smējās. Glaimota.

—   Diezgan vaļsirdīgi.

—   Nu ja.

Es noliku glāzi uz galda un smaidot piecēlos.

—   Es nokavēšu vilcienu.

—   Ejat prom? Pēc tādas atzīšanās?

—   Tieši pēc tādas.

Atbildes vietā viņa pienāca man klāt, paņēma manu roku un iekabināja pirkstus zelta riņķī, kas vainagoja viņas kleitas rāvējslēdzēju.

—   Nāc šurp.

—   Bet mēs esam pazīstami tikai trīs stundas, — es iebildu.

—   Taču tu mani atšifrēji trijās minūtēs.

Es noraidoši papurināju galvu:

—  Trijās sekundēs.

Uzzibsnīja baltie zobi.

—   Man. patīk svešinieki.

Es pavilku riņķi uz leju un sapratu, ka tieši to viņa bija gaidījusi.

Mēs gulējām blakus uz baltā pūkainā paklāja. Šķita, ka visa pasaule ir aizlidojusi no mums miljons gaismas gadu attālumā, un es nesteidzināju tās atgriešanos.

—   Tava sieva tevi pārāk nelutina, ko?

„Elizabete," es iedomājos, „ak, Dievs, Elizabeti Dažreiz, kaut vai tikai dažreiz…"

Tik labi pazīstamā vainas apziņa apšļāca mani kā karsts vilnis. Pasaule atkal pienāca cieši klāt.

Es sēdēju, akli skatīdamies istabas tumsā.

Geila, acīmredzot, sapratusi, ka bijusi netaktiska, piecēlās un vairs neteica ne vārda.

„Priekos un bēdās," es sāpīgi nodomāju, „nabadzībā un pārticībā. Slimībā un labklājībā es būšu kopā ar tevi, tikai ar tevi, kamēr nāve mūs šķirs."

Tā es esmu zvērējis. Tajos laikos bija viegli zvērēt. Bet es nepildīju zvērestu. Geila bija ceturtā vienpadsmit gadu laikā. Un pirmā gandrīz trīs pēdējos gados.

—   Ja tu tā turpināsi sēdēt, nokavēsi vilcienu, — viņa prozaiski piezīmēja.

Es paskatījos pulkstenī, bija palikušas piecpadsmit minūtes.

Viņa nopūtās.

—   Nu labi, es aizvedīšu tevi līdz stacijai.

Mēs paspējām ar rezervi. Es izkāpu un pieklājīgi pateicos viņai.

—    Vai mēs vēl tiksimies? — viņa jautāja. Bez ieinteresētības balsī. Viņai vienkārši bija vajadzīga informācija.

Cik tāla un auksta viņa bija, salīdzinot ar to sievieti uz baltā paklāja! Ieslēdzas, izslēdzas. Tieši tas mani apmierina.

—    Es nezinu, — es nenoteikti norūcu. Uz sliežu ceļa iedegās zaļā gaisma.

—   Uz redzēšanos, — viņa mierīgi teica.

—    Vai Gerijs ar Zāru katru svētdienu spēlē golfu? — es uzmanīgi jautāju.

—   Katru.

—   Nu tad varbūt…

—    Varbūt piezvanīsi, varbūt ne, — viņa pamāja. — Vismaz godīgi. Es varbūt būšu mājās, varbūt ne. — Sveši smaidot, viņa skatījās uz mani caur nolaisto sānu logu.

Nē, tāda neraudās, ja es neparādīšos! Bet ja atbraukšu — pieņems.

Viņa aizbrauca. Nepamājot ar roku, nepaskatoties.

Elektriskā vilciena zaļais kāpurs lēni tuvojās stacijai, lai nogādātu mani mājās. Četrdesmit minūtes līdz Vaterlo stacijai, tālāk ar metro līdz Kingkrosai. Un trīsceturtdaļjūdzes kājām.

—    Jūs nokavējāt, — izdvesa Elizabetes māte ar iepriekš aprēķinātu īgnuma devu balsī.

—   Atvainojiet.

Es vēroju, cik nikni viņa rāvieniem vilka rokā cimdus. Cepure un mētelis jau bija mugurā.

—   Apbrīnojama bezrūpība! Kamēr es aizkulšos mājās, būs jau gandrīz vienpadsmit.

Es klusēju.

—   Egoists. Visi vīrieši ir egoisti.

Nebija jēgas ne iebilst, ne piekrist. Neveiksmīga un īslaicīga laulība viņas dvēselē atstājusi nedziedējamas pēdas, kuras viņa cītīgi demonstrēja savai vienīgajai meitai. Kad es iepazinos ar Elizabeti, viņa paniski baidījās no vīriešiem.

—    Vakariņas mēs jau paēdām, — sievasmāte sacīja. — Traukus es atstāju Vudvorda kundzei.

Nekā priecīgāka jau Vudvorda kundzei nebūtu, kā pirmdienas rītā atrast pilnu izlietni ar netīriem traukiem.

—   Lieliski, — es atbildēju ar greizu smaidu.

—   Uz redzēšanos, Elizabete! — viņa nokliedzās.

—   Sveiki, māmiņ!

Es viņai plaši atvēru durvis.

—   Nu, tad līdz nākošsvētdienai!

—   Priecāšos jūs redzēt.

Viņa žultaini pasmaidīja, zinot, ka es meloju. Viņas apmeklējumu diena bija svētdiena. Nebūt ne katru nedēļu es sapņoju viņu redzēt pie mums. Taču nākošsvētdien tas man ļaus braukt uz Virdžīniju Voteru. Es centos neiedziļināties prātojumos par to, kā es izmantošu savu brīvību. Viņa bija prom, un es iegāju pie Elizabetes un noskūpstīju viņu uz pieres.

—   Sveika!

—   Sveiks, — viņa atbildēja. — Veiksmīga diena?

Sitiens, tā teikt, zem jostasvietas.

—   Jā.

—   Es priecājos… Mamma atkal atstāja traukus.

—   Neuztraucies, es pats nomazgāšu.

—   Ko es bez tevis būtu darījusi…

Mēs abi ļoti labi zinājām atbildi uz šo jautājumu. Bez manis atlikušo mūža daļu viņa pavadītu slimnīcas palātā kā ieslodzītā, bez mazākās cerības uz atbrīvošanu. Viņa nespēja elpot bez elektriskā sūkņa, kas klusi dūca gultas kājgalī. Viņa nespēja pati ne paēst, ne ieiet vannā. Mana sieva Elizabete bija par deviņdesmit procentiem paralizēta poliomelīta rezultātā.

3

Mēs dzīvojām virs slēgtu garāžu rindas bijušo zirgustaļļu vietā aiz Greisas. Celtniecības kompānija nesen bija nojaukuši visus vecos namus pretī, un rieta saule tagad netraucēti iespīdēja mūsu logos. Būvlaukumā bija uzbūvēti jauno namu pamati. Ja pēc būvdarbu pabeigšanas ēkas mums aizsegs sauli, nāksies meklēt citu dzīvokli. Ne pārāk patīkama perspektīva. Mēs jau divas reizes esam pārvākušies, un tas bija saistīts ar milzīgām grūtībām.

Uz hipodromu vilcieni gāja no Londonas, tāpēc, lai taupītu laiku, mēs apmetāmies desmit minūšu gājienā no „Blaze". Londonā labāk dzīvot nomalē nekā centrā — visi kaimiņi zināja par mums, garāmejot ielūkojās pa logu, lai sasveicinātos ar viņu, daži ienāca arī papļāpāt vai ienesa kādus pirkumus.

No rītiem nāca rajona medmāsa un ierīvēja Elizabetei muguru, lai nerastos izgulējumi. Vudvorda kundze, māsa ar nepabeigtu izglītību, strādāja pie mums no pirmdienas līdz sestdienai, no pusdesmitiem līdz sešiem, taču viņu vienmēr varēja lūgt palikt ilgāk. Galvenā problēma bija tā, ka Elizabeti nevarēja atstāt vienu ne uz minūti. Ja gadījumā pārtrūka strāvas padeve tīklā, sūkni varēja pieslēgt pie baterijām, to varēja darbināt arī ar roku, bet kādam vienmēr vajadzēja būt mājās un rīkoties ātri un noteikti. Vudvorda kundze, labsirdīga padzīvojusi sieviete, šajā ziņā bija pilnīgi uzticama, un Elizabete viņu mīlēja. Bez visa pārējā viņa bija arī diezgan dārga slimnieku kopēja, jo „vispārējās labklājības" valsts kļuva mēma kā zivs, kad runa bija par nespējīgu sievu uzturēšanu. Es nevarēju panākt pat nodokļu atlaidi Vudvorda kundzes pakalpojumu apmaksai. Taču mēs bez viņas nekādi nevarējām iztikt un tāpēc bijām trūcīgi — tur tas joks.

Vienā no mājas garāžām stāvēja nobraukts „Bedforda" furgons — vienīgais mums pieņemamais transporta veids. Es apgādāju to ar nestuvju tipa gultu, sūkni, baterijām un citām ierīcēm. Lai gan katru nedēļu doties izbraukumā Elizabetei bija par sarežģītu, tomēr furgons ienesa viņas dzīvē zināmas pārmaiņas un ļāva paelpot svaigu gaisu. Pāris reižu mēs mēģinājām nedēļas nogali pavadīt kempingā, bet viņai tur bija neērti un nemierīgi, abas reizes lija, un mēs nolēmām vairs nebraukt. Pilnīgi pietiek ar izbraukumu uz vienu dienu, viņa teica. Elpošanas aparāts bija moderns, „bruņuvestes" tipa — „Spirašels", — tas drusku atgādināja viduslaiku bruņinieku bruņas. Pilnībā sedzot krūšukurvi, tas sānos beidzās ar lateksa rullīti un uz muguras tika piestiprināts ar siksnām. Elpošanu nodrošināja gaisa sūknis. Tas, savienots ar resnu cauruli ar „Spirašelu", korpusa iekšpusē radīja daļēju vakuumu, bet pēc tam atkal pievadīja gaisu. Vakuuma ietekmē krūšu kurvis izpletās un gaiss nonāca plaušās. Gaisu pievadot, tas saplaka, un notika izelpa.

„Spirašels" bija daudz vieglāks un parocīgāks lietošanā nekā vecā parauga elpošanas aparāti, tomēr tam piemita viens būtisks trūkums. Lai kā mēs necenstos ar šallēm, segām un jakām, tomēr nekā nevarējām novērst caurvēja sajūtu, kas radās, aparātam darbojoties. Vasarā, kad istabā bija silts, problēmu nebija. Taču vēsais gaiss, nemitīgi plūzdams, kaitināja Elizabeti. Turklāt aukstums vēl krietni samazināja tos minimālos kustību refleksus, kas bija saglabājušies kreisajā rokā un no kā viņa bija pilnīgi atkarīga. Mūsu apkures rēķins ik mēuesi bija patiesi astronomisks.

Deviņos gados, kurus viņa pavadīja paralizēta ārpus slimnīcas, mēs bijām iegādājušies visdažādākās neiedomājamākās ierīces. Istaba burtiski mudžēja no vadiem. Pateicoties tiem, Elizabete varēja lasīt grāmatas, aizvilkt aizkarus, ieslēgt un izslēgt apgaismojumu, radio, televizoru, runāt pa telefonu un pat rakstīt vēstules uz rakstāmmašīnas. Visus šos trikus varēja izpildīt ar aparāta palīdzību, ko sauc „Opossum". Mūsu jaunākais sasniegums bija elektriskā iekārta, kas turēja un grozīja viņas kreiso elkoni un plecu, tā ka viņa pati bez citu palīdzības varēja ēst dažus ēdienus. Bet ar tajā iestiprinātu zobu birsti pati varēja iztīrīt zobus.

Es gulēju uz dīvāna šajā pašā istabā, man pie auss bija zvaniņš gadījumam, ja naktī būtu vajadzīga mana palīdzība. Zvaniņi bija sakārti vannas istabā, virtuvē un tajā istabiņā, kur es rakstīju. Kopā ar palielu viesistabu tas arī bija viss mūsu dzīvoklis.

Mēs bijām precējušies trīs gadus un mums abiem bija divdesmit četri gadi, kad Elizabete saslima ar poliomelītu. Tad mēs dzīvojām Singapūrā, kur es strādāju Reitera aģentūrā, un tieši tajā laikā devāmies uz Dzimteni, lai mājās pavadītu atvaļinājumu.

Lidmašīnā Elizabetei kļuva slikti. Gaisma spieda uz acīm, galva mežonīgi sāpēja, it kā pakausī kāds būtu iedzinis dzelzs tapu, krūtis smeldza. Izkāpjot no lidmašīnas Hītrovā, viņa paspēra dažus solus un nokrita uz asfalta. Tā bija pēdējā reize, kad viņa stāvēja uz kājām.

Mūsu mīlestība palīdzēja pārvarēt to, kas sekoja. Nabadzība, izmisums, asaras, cerību sabrukums. Pēc vairākiem gadiem nāca salīdzinoši labklājīgas eksistences periods ar ērtu dzīvokli, pieklājīgu darbu un nokārtotu sadzīvi. Mēs bijām ļoti tuvi draugi.

Bet ne mīļākie. Kad pēc diviem vai trim neveiksmīgiem mēģinājumiem es teicu, ka pagaidām laikam vajadzēs paciesties, viņa pasmaidīja, kā man šķita, ar milzīgu atvieglojumu, un šis jautājums vairs nekad netika apspriests.

Nākamajā dienā pēc brauciena uz Virdžīniju Voteru es izgāju no mājas, iesēdos savā furgonā un devos uz ziemeļiem, uz Eseksu. Šoreiz es par savu upuri izvēlējos fermeri, kurš uzgājis zelta dzīslu — zirgu Tidlī Bumu, varbūtējo Zelta kausa sacīkšu favorītu.

Kupli saaugušās nezāles ieskāva šauro celiņu, kas no sapuvušiem vārtu stabiņiem veda uz Viktora Ronsija fermu. Pati māja, necila ēka netīrā ķieģeļu krāsā, stāvēja nenovāktu lapu kaudžu vidū un vienaldzīgi raudzījās pasaulē ar simetriskām nemazgātu logu acīm. Krāsa no logu rāmjiem bija nolupusi, skurstenis nekūpēja.

Es pieklauvēju pie durvīm, bet neviens nenāca atvērt. Cauri mazam priekšnamiņam es iegāju mājā. Skaļi tikšķēja lēts sienas pulkstenis. Nāsīs iesitās asa gumijas zābaku un govju mēslu smaka. Uz virtuves galda stūra kāds bija atstājis gaļas paciņu un tieva ūdeņaina asiņu strūkliņa, izsūkusies cauri papīram, bija izveidojusi uz grīdas rozā peļķīti.

Iznācis no mājas, es šķērsoju grabažām piemētāto pagalmu un ieskatījos šķūņos. Vienā stāvēja traktors, klāts ar sešus gadus vecu netīrumu kārtu. Citā bija vesela kaudze noputējušu instrumentu un veci salauzti rāmji, kā arī nozāģēti koku zari. Zem lielās nojumes bez netīrumiem un zirnekļu tīkliem nekā cita nebija.

Kamēr es slaistījos pa pagalmu, nesaprotot, kur lai vēl kādu meklē, no tālākā stūra iznira jauns dūšīgs puisis svītrainā adītā cepurītē ar sarkanu bumbuli. Mugurā viņam bija plats, sen nemazgāts bāli zils džemperis un netīri džinsi, sabāzti smagos gumijas zābakos.

Gaišmatains, ar apaļu, vēju appūstu seju, viņš izskatījās labsirdīgs un panaivs.

—   Sveiki, — viņš teica. — Kādu meklējat?

—   Nācu pie Ronsija kunga.

—   Viņš ir tur, pāri ceļam, ņemas ar zirgiem. Atnāciet vēlāk.

—   Kad viņš būs brīvs?

—   Varbūt pēc stundas, es nezinu, — viņš paraustīja plecus.

—   Tad es viņu tur pagaidīšu, ja neiebilstai, — es teicu, ar roku norādīdams uz savu furgonu.

—   Jūsu darīšana.

Viņš devās uz mājas pusi, bel pēkšņi apstājās, pagriezās un nāca atpakaļ.

—   Ei, jūs neesat tas puisis, kas zvanīja vecajam?

—   Kāds puisis?

—   Džeimss Tairons.

—   Jā, tas esmu es.

—   Kāpēc uzreiz neteicāt? Es domāju, garāmgājējs. Nāciet iekšā. Ēdīsim brokastis.

—   Brokastis?

Viņš pavīpsnāja.

—    Es zinu, ir jau gandrīz vienpadsmit. Es cēlos pirms sešiem. Jau atkal gribas ēst.

Viņš ieveda mani namā pa tām pašām durvīm, nepievērsdams nekādu uzmanību iztecējušajai gaļai un, smagi cilājot kājas, piegāja pie istabas durvīm un atvēra tās.

—    Mamm! — viņš nokliedzās. — Mamm! Kaut kur staigā, — viņš paraustīja plecus un atgriezās virtuvē. — Tas nekas… Ēdīsiet olas?

Es atteicos. Bet kad viņš sadabūja pannu pusakra lielumā un piepildīja to ar bekona šķēlītēm, es tomēr pārdomāju.

—   Uzvāriet pa to laiku kafiju.

Uz sola blakus izlietnei bija sarindotas krūzītes, malta kafija, cukurs, piens, tējkanna un karotītes.

—    Mūsu mamma, — viņš smaidot piebilda, — prot taupīt laiku un spēku.

Viņš veikli uzcepa sešas olas, sadalīja tās divās līdzīgās porcijās un uz katra šķīvja uzlika milzīgu mīkstas baltmaizes gabalu.

Mēs sēdējām pie virtuves galda, un man šķita, ka es sen neko tik garšīgu un sātīgu neesmu ēdis. Viņš nesteidzīgi ēda, dzēra kafiju, tad atbīdīja šķīvi un aizsmēķēja cigareti.

—    Es esmu Pīters, — viņš stādījās priekšā. — Šeit reti ir tik kluss, bet pašlaik sīkie ir skolā, bet Pets pie tēva.

—   Pets?

—    Mans brālis. Mums ģimenē ir pašiem savs žokejs. Tikai jūs viņa vārdu nebūsiet dzirdējis.

—   Baidos, ka tiešām nē.

—   Es lasu jūsu rakstus. Gandrīz katru nedēļu.

—   Priecājos.

Smēķējot viņš vēroja, kā es tieku galā ar savu šķīvi.

—   Kā žurnālists jūs neesat sevišķi runīgs.

—   Es vairāk klausos.

Viņš nosmīnēja.

—   Pareizi darāt.

—  Tad pastāstiet par Tidlī Bumu.

—   Nu nē. Par to jums jārunā ar tēvu vai ar Petu. Viņi abi ir traki uz zirgiem. Es strādāju saimniecībā… — Viņš rūpīgi ieskatījās man sejā, lai saprastu, kādu tas atstāj uz mani iespaidu. Jo viņš bija ļoti jauns, lai arī gandrīz manā augumā.

—  Jums ir kādi sešpadsmit gadi?

—  Mhm. — Viņš nicīgi nosprauslojās. — Būtībā tā ir tukša laika nosišana.

—   Kāpēc?

—  Kāpēc? Viss tās nolādētās šosejas dēļ. Viņi ir gandrīz pabeiguši to četrjoslu briesmoni un tas ies tur, laukam pa to malu. — Viņš ar pirkstos saspiestu cigareti pamāja uz loga pusi. Tēvs līdz nāvei baidās, ka Tidlī Bums dabūs trieku, kad pa šoseju sāks rībēt smagās mašīnas. Jau divus gadus mēs pūlamies fermu pārdot, bet neviens negrib pirkt, un to var saprast. — Viņš sadrūma. — Pie tam nav droši, ka viņi nenogriež vēl kādu gabalu zemes. Tos piecdesmit akrus taču pievāca. Un tāpēc nav nekāda prieka uzturēt kārtību, vai ne?

—   Nu, protams, — es piekritu.

—   Baumoja, ka mūsu māju jauks nost, — Pīters turpināja. — Ļoti ērta vieta benzīna uzpildes stacijai ar visādiem restorāniem un lielu autostāvvietu… Vienīgais cilvēks, kam ceļš patīk, ir mans brālis Tonijs, viņš grib kļūt par sacīkšu braucēju. Viņam ir vienpadsmit gadu… Ērms tāds!

Aiz loga es izdzirdu šķembu čirkstēšanu un pakavu klaboņu, skaņas tuvojās. Mēs ar Pīteru piecēlāmies un izgājām pagalmā — trīs zirgi apstājās mūsu priekšā.

Pirmā zirga jātnieks nokāpa no zirga, padeva grožus otram un pienāca. Iznesīgs, stiegrains vīrs ap gadiem piecdesmit, ar bieziem brūniem matiem un sinepju krāsas ūsām.

—   Tairona kungs?

Es pamāju. Viņš apveltīja mani ar ciešu rokasspiedienu, kas pilnībā saskanēja ar viņa kustībām un balsi, un pagāja sāņus, dodot man iespēju labāk apskatīt zirgus.

—    Šis bēris arī ir Tidlī Bums. — Viņš norādīja uz trešo zirgu, uz kura sēdēja jauneklis, ļoti līdzīgs Pīteram, tikai varbūt ne tik drukns. — Un tas ir Pets, mans dēls.

—    Loti skaists zirgs, — es ar piespiešanos teicu. īpašnieks parasti gaida uzslavas, bet Tidlī Buma ārējie dotumi nepieredzējušai acij izteica tikpat maz kā ncnoslīpēts dimants. Ne ar ko neievērojama galva, mazliet nolaista uz vājā pleca, pie tam pats zirgs bija tievs kā sijķe. Tāds zirgs vienādi nejēdzīgi izskatījās gan fermas pagalmā, gan hipodromā.

—   Nu nē! — ierēcās Ronsijs. — Viņš ir labs darbā, bet ne no skata. Nav ko glaimot — man tas nepatīk.

—    Vismaz godīgi, — es rāmi noteicu. — Viņam ir neglīta galva un kakls. Un arī seglus viņa sāni nepiepilda kā nākas.

—   Jau labāk. Redzu, ka jūs no zirgiem kaut ko saprotat. Pet, pavadā viņu pa pagalmu.

Pets paklausīja. Tidlī Bums sāka rikšot tādā solī, kas vienreiz simts gados nekļūdīgi atšķir dzimušu čempionu no pārējiem zirgiem.

Šis zirgs, izaudzēts no tīrasiņu ķēves un godalgota ērzeļa, bija satriecošs lēcējs un tam piemita neraksturīgi liels ātrums. Kad parādās tāds dārgakmens, ne tikai skatītājiem, bet arī pašam saimniekam vajadzīgs laiks, lai šo faktu pilnībā novērtētu. Jājamzirgu audzēšanas industrija savā būtībā nepieļauj iespēju, ka tāda „zvaigzne" var rasties kāda sīka īpašnieka steliņģī. Tidlī Bumam bija vajadzīgas trīs sezonas sacīkšu pieredzes, lai nostiprinātos šajā ampluā.

—    Pagājušogad mēs to izmēģinājām atklātajā handikapā, — Ronsijs sacīja.

—   Un viņš uzvarēja četras reizes no sešām, — es viņa vietā pabeidzu.

—   Nu skaidrs, jūs to zināt darba dēļ. Pet! — viņš uzsauca. — Aizved viņu uz steliņģi. — Viņš atkal pievērsās man. — Gribat redzēt pārējos?

Es pamāju un Petam pa pēdām devos uz ēku, no kuras stūra tik negaidīti bija izniris Pīters.

Aiz noplukušas klēts taisnā rindā stāvēja seši tīri koka steliņģi zem šīfera jumta un ar svaigi krāsotām koka durtiņām. Atšķirībā no sabrukuma, kāds valdīja visā fermā, tie tika uzturēti ideālā kārtībā. Nebija grūti uzminēt, kur fermeris ieliek sirdi un dvēseli, protams, sava galvenā dārguma aprūpēšanā.

—    Nu, re, — Ronsijs teica. — Mums ir tikai viens jājamais zirgs, izņemot Tidli Bumu, un tas ir Klondaiks, uz kura es tikko jāju. Pavasarī tas arī piedalījās sacīkstēs. Jāatzīst, ne visai sekmīgi. — Viņš piegāja pie otrā steliņģa, ieveda zirgu iekšā un piesēja. Kad noņēma seglus, es redzēju, ka Klondaiks ir daudz labākā formā nekā Tidlī Bums, tas, protams, maz ko nozīmēja, varbūt vienīgi to, ka zirgs vai plīsa pušu no veselības.

—   Tas labi izskatās, — es piezīmēju.

—   Liekēdis, — bezkaislīgi noteica Ronsijs.

—    Viņš ir aidinieks, — ar nožēlu komentēja Pets man pie auss. — Nekādi nevar pāriet rikšos. Žēl.

Neraugoties uz īso frāzi, es viņa balsī saklausīju ļaunu prieku un pašķielēju uz Petu. Viņš aprāvās un centās izmainīt izteiksmi, taču es paspēju atskārst, ka zirgu panākumi izraisa viņā pretrunīgas jūtas. Agri vai vēlu tie piedalīsies nacionālās godalgas izcīņā, bet viņš ne. Tur pieaicinās daudz pieredzējušākus žokejus — gan amatierus, gan profesionālus.

Tēva un dēla attiecībās pastāvēja sarežģītas zemūdens straumes un radzes.

—   Kas ir citos steliņģos? — es jautāju Ronsijam.

—   Lūk, tur malā vecs pelēks zirgs un divas ķēves, abas grūsnas. Viena no tām, Pigleta, ir mūsu Tidlī Buma māmiņa. Bet tēvs — tas pats vaislas ērzelis.

„Zibens," es nodomāju, „reti kad divreiz iesper vienā kokā."

—   Tad jau jūs kumeliņu varēsiet labi pārdot.

Viņš nīgri iespurdzās.

—   Zirgs skaitās pie fermas.

Es sapratu. Fermeriem bija tiesības trenēt zirgus, ieguldīt tajos lielus līdzekļus, bet pārdošanas gadījumā zirgs nokļuva ienākumu ailē un summa tika aplikta ar lielu nodokli. Pārdodot Tidlī Bumu, Ronsijs zaudētu gandrīz pusi peļņas.

—    Džo, izved laukā ķēves, — Ronsijs sacīja trešajam jātniekam, nerunīgam, pēc skata trauslam večukam. Viņa āda uz sejas un rokām bija grumbaina un iedegusi, tā līdzinājās koka mizai. Vīrs izlaida zirgus maurā. Pīters stāvēja pie vārtiem kopā ar Petu un izskatījās lielāks, pašpārliecinātāks un daudz labsirdīgāks par brāli.

—   Jums ir lieliski zēni, — es Ronsijam teicu.

Viņš tikai saknieba lūpas. Acīmredzami, ka dēli nebija viņa lepnuma objekts.

Par atbildi uz manu pieglaimīgo komplimentu viņš teica:

—    Iesim iekšā. Tur varēsiet man pajautāt visu, kas jūs interesē. Jūs teicāt, tas būs žurnālam.

Es pamāju.

—    Pet! — viņš uzsauca. — Piesien visus trīs kā nākas un pabaro. Džo lai ķeras pie žoga labošanas. Pīter, tev arī ir ko darīt. Ej, strādā!

Zēnu mēmajā paklausībā slēpās briestošs dumpis. Viņi tīšam vilcinājās, pēc tam nesatricināmā mierā lēnām gāja prom.

Slēgti tvaika katli. Var pienākt diena, kad Ronsijs applaucēsies.

Mēs ātri šķērsojām pagalmu un iegājām virtuvē. Gaļa uz galda stūra joprojām tecēja. Ronsijs apgāja apkārt peļķei un ar žestu aicināja mani sekot tālāk.

—   Medž! — viņš sauca. — Medž!

Tēvam nepaveicās vairāk kā dēliem. Viņš, tāpat kā Pīters, paraustīja plecus un pārtrauca meklēšanu. Viņš ieveda mani istabā, tikpat nabadzīgā un noplukušā, kā viss cits šajās mājās. Visapkārt uz galda un krēsliem mētājās dažādas lietas, apģērbi, avīzes, vēstules, rotaļlietas un vēl citas, gluži nesaprotamas grabažas. Uz palodzes stāvēja vāze ar sen noziedējušām un jau sakaltušām krizantēmām, pie griestiem bezkaunīgi rotājās zirnekļa tīkls

Kamīnā vēl no iepriekšējā vakara bija palikusi pelnu kaudze.

—   Sēdieties, ja atradīsiet sev vietu, — Ronsijs teica. — Medžija ļauj zēniem mājās uzvesties, kā ienāk prātā. Viņa ir pārāk mīksta pret tiem. Ārpus mājas es to necietīšu.

—   Cik viņu jums ir?

—   Zēnu? Pieci gabali.

—   Un meita?

—   Nē, — noskaldīja Ronsijs. Pieci dēli. — Šķiet, šis apstāklis viņu pašu nomāca. Kas par žurnālu?

—    „Tally". Viņiem vajadzīgs interesants materiāls priekšā stāvošajām Zelta kausa sacīkstēm. Es nolēmu dažādības pēc aizmirst par slavenībām un, tā teikt, ar preses lāpu izgaismot kaut ko mazāk pazīstamu.

—   Saprotu, — viņš mazliet vīzdegunīgi teica. — Starp citu, par mani ir jau rakstījuši.

—   Es zinu, — mierināju viņu.

—   Un par Zelta kausa izcīņu arī ir rakstīts. Es parādīšu.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda, izvilka vienu atvilktni un pienesa man pie dīvāna. Nolika to starp mums vidū, noslaucīdams ar plašu vēzienu no tā saburzītu džemperi, divas salauztas rotāju mašīnas, saplēstu brūnu maisiņu, un pats apsēdās brīvajā vietā.

Atvilktnē atradās avīžu izgriezumu kaudzīte kopā ar fotogrāfijām. Nekādu ādas albūmu, kā pie Hantersoniem.

Pēkšņi es iedomājos par Geilu. Es redzēju, ka Ronsijs man kaut ko saka, bet es domāju par viņas ķermeni. Par smaržīgo un tumšo ādu. Ronsijs jautāja, bet es nedzirdēju.

—   Dieva dēļ, piedodiet.

—   Es saku, vai jūs pazīstat Bērtu Cehovu? — Viņš turēja rokā garu avīzes sleju ar attēliem un lielu virsrakstu „Tidlī Bums atgriezies".

—   Gan jā… gan nē, — es nenoteikti atbildēju.

—   Nesaprotu, — viņš norūca. — Es domāju, ja jau jūs nodarbojaties ar vienu lietu, jums jābūt pazīstamiem.

—   Es viņu pazinu. Viņš nomira. Padājušo piektdien.

Es lasīju avīzes izgriezumu, viņš pa to laiku centās izteikt līdzjūtību, lai gan vienaldzība viņa balsī bojāja visu efektu.

Bērts Čehovs stāstīja lasītājiem par Tidlī Buma izredzēm Zelta kausa izcīņā. Pēc viņa domām, rīkotāji, ieskaitīdami zirgu svara kategorijā „107 stouni", bija akli un garīgi nepieskaitāmi, bet visiem tiem, kuri vēl nav metušies izdarīt iemaksas uz Tidlī Bumu, steigšus jāpieņem aukles, kas tiem slaucītu degunus. Viņš aicināja visus pasteigties ar iemaksām, kamēr bukmeikeri nav atklājuši šo „zelta bedri". Bērts sev raksturīgajā bramanīgajā stilā izreklamēja zirgu, it kā tā būtu četrpakāpju raķete.

—   Es neesmu šo rakstu lasījis. Acīmredzot, palaidu garām, — es atzinos.

—   Viņš zvanīja ceturtdien, bet raksts parādījās avīzē piektdien, laikam tajā pašā dienā, kad viņš gāja bojā. Godīgi sakot, es negaidīju, ka tas vispār parādīsies avīzē. Man šķita, ka viņš bija galīgi piedzēries.

—   Pilnīgi iespējams, — es piekritu.

—   Un man tas nepatika.

—   Tas raksts?

—    Es pats nespēlēju uz Tidli Bumu, tur tā lieta. Bet viņš ar savu muldēšanu pamatīgi nosita cenu, un, kad es piektdien zvanīju savam bukmeikeram, tas man nedeva vairāk kā simts pret astoņi, bet šodien viņi to padarījuši par favorītu ar astoņiem pret vienu. Un līdz sacīkstēm vēl ir veselas trīs nedēļas. Tas ir tiesa, Tidlī Bums ir labs zirgs, bet tomēr nav Arkls. Godīgi sakot, es to nevaru saprast.

—   Jums nav saprotams, kāpēc Čehovs tā izreklamēja zirgu?

Viņš vilcinājās.

—   Slavē, slavē, bet ir taču kaut kādas robežas.

—   Tomēr jūs cerat uzvarēt?

—   Ceru. Protams, ka ceru. Pie tam tās būs vislielākās sacīkstes, kurās mēs esam piedalījušies. Es neesmu pārliecināts, ka viņš vinnēs, tur tā lieta.

—   Jums ir ne mazāk izredžu kā pārējiem, — es teicu. — Turklāt, ar kaut ko taču Čehovam bija jāaizpilda sava sleja. Lasītājiem nepatīk tukša pļāpāšana. Vajadzīgs kas konkrēts.

Viņš pasmaidīja, neatdarot muti. Tāda cilvēka smaids, kas negrib apgrūtināt sevi ar citu cilvēku problēmām.

Pat, ja tie citi ir paša dēli.

Durvis atvērās un istabā ienāca liela sieviete dzelteni puķotā kleitā. Zeķu kājās nebija. Piepampušās potītes pletās pāri noplīsušu zilu tupeļu malām. Taču viņai bija viegla gaita un viņa kustējās lēni, radīdama bezsvara pārvietošanās iespaidu. Tas nav vienkāršs triks, ņemot vērā viņas svaru, kas varētu būt vismaz divpadsmit stounu.

Lielisku gaišbrūnu matu ērkulis bezveidīgā mākonī ieskāva viņas seju, no kuras kā pussnaudā pasaulē lūkojās sapņainu acu pāris. Seja bija apaļa un mīksta, ne vairs jaunas, bet tajā pašā laikā nepiedzīvojušas sievietes seja.

„Fantāziju pasaulē viņa atrodas daudz vairāk, es ar nepatiku nodomāju, nekā īstenībā".

—   Es nemaz nezināju, ka tu esi šeit, — viņa teica.

Ronsijs līdz ar mani piecēlās.

—    Medža, tas ir Džeimss Tairons. Atceries, es sacīju, ka viņš atbrauks.

—    Vai tad? — Viņa paskatījās uz mani gluži izklaidīgi. — Nu labi, es jūs netraucēšu.

—  Kur tu biji? — Ronsijs jautāja. — Tu nedzirdēji, ka es tevi saucu?

—   Sauci? — Viņa pašūpoja galvu. — Es' klāju gultas. — Viņa stāvēja istabas vidū, domīgi veroties šausmīgajā ne kārtībā.

—   Kāpēc tu neiekurināji kamīnu?

Es neviļus paskatījos uz pelnu kaudzi, bet tā viņai nebija šķērslis. No ozolkoka kastes viņa sadabūja skaidas un iekurus. Mazliet paurķējoties pelnos, sameta visu uz tiem un kaut kā aizdedzināja. Jaunā uguns mierīgi iedegās uz vecās paliekām.

Kā apburts es vēroju viņas saimniekošanu. Viņa piepeldēja pie sakaltušajām puķēm, atvēra logu un izmeta tās dārzā. Pēc tam turpat izlēja ūdeni, nolika vāzi atpakaļ uz palodzes un aizcirta logu.

Aiz dīvāna, uz kura mēs ar Ronsiju sēdējām, viņa sameklēja lielu kasti, līdz pusei pilnu ar dažādām mantām, apmēram tādām pašām, kā mētājās visapkārt. Metodiski virzoties pa apli, viņa savāca visu, kas trāpījās pa rokai un meta kastē. Šī operācija viņai aizņēma kādas trīs minūtes. Tad viņa iestūma kasti atpakaļ aiz dīvāna un promejot pameta sāņus pāris dīvāna spilvenus. Piekopta, ar kamīnā iekurtu uguni, istaba izskatījās daudz jaukāk. Tikai zirnekļu tīkls palika vecajā vietā. Kas zin,, varbūt rit pienāks tā kārta. Pīteram bija taisnība. Viņa māte prata ekonomēt laiku un spēkus, nav svarīgi, ka dzinulis bija visparastākais slinkums.

Ronsijs uzstāja, lai es palieku uz lenču. Zēni ēda klusējot un sakoncentrējušies. Medža sēdēja, domīgi lūkojoties tukšumā, un vēroja ainas, kas norisinājās viņas iztēlē.

Kad es braucu prom, Pets palūdza aizvest viņu līdz Bišops Stratfordai un, tēva drūmā skata pavadīts, izaicinoši iekārtojās priekšējā sēdeklī. Ronsijs cieši paspieda man roku, izteica cerību saņemt žurnāla eksemplāru ar rakstu. „Noteikti," es apsolīju, zinot „Tally" ārkārtīgo skopumu. Nāksies sūtīt pašam.

Ronsijs pamāja uz atvadām, stingri piekodinot Petam būt atpakaļ ar autobusu četros.

Mēs vēl nebijām tikuši garām sašķiebtajiem vārtu stabiem, kad Pets sāka izkratīt sirdi.

—    Viņš ar mums apietas kā ar zīdaiņiem! No mammas nav nekādas jēgas, viņa neklausās, ko viņai saka…

—    Kāpēc tu nebrauc prom? — es ieteicu. — Cik tev gadu? Deviņpadsmit?

—    Būs nākošmēnes… Es nevaru aizbraukt un viņš to zina. Es taču gribu kļūt par žokeju. Uzreiz profesionāļos neņems, — neviens nepazīst! Kas ļaus sēsties savam zirgam mugurā! Jāsāk kā amatierim un jāiekaro sev vārds. Tā tēvs saka. Bet par amatieri es nekad nekļūšu, ja aiziešu no mājām un iestāšos parastā darbā! Nepietiks ne laika, ne naudas.

—   Par zirgu puisi negribi pastrādāt?

—   Lūdzu, palīdziet man! Pēc noteikumiem nedrīkst vienlaicīgi strādāt staļļos un būt par žokeju amatieri, pat ja tu esi sekretārs, asistents vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas nav godīgi! Tikai nestāstiet man, ka tur strādādams, es uzreiz dabūšu profesionāļa licenzi. Teorētiski jā. Bet cik puišu jūs zināt, kas tādā veidā ir kļuvuši par žokejiem? Nevienu! Pilnīgi nevienu! Pats zināt.

Es pamāju.

—    Tagad es strādāju ar zirgiem, jā. Mums ir seši, un nākas baigi rauties. Varat neticēt, bet vecītis Džo ir vienīgais strādnieks fermā. Izņemot mūs. Un darba viņam netrūkst. Vai tad es iebilstu pret darbu! Pat ja tas ir par velti, kā pie mums. Es ne vārda nerunātu pretī, ja tēvs man ļautu piedalīties lielajās sacīkstēs. Bet viņš neatļauj, man esot par maz pieredzes. Kur tad lai es to gūstu, to pieredzi… Goda vārds, man vienreiz pietiek, līdz kaklam…

Drūmie prātojumi turpinājās visu ceļu līdz Bišops Stretfordai.

Bērta Čehova nāves apstākļu izmeklēšana notika pirmdien pa dienu. Oficiālais slēdziens — nelaimes gadījums. Viņš taču bija mironīgi piedzēries, kā teica viena no lieciniecēm, mašīnrakstītāja. Mironīgi piedzēries… Bet, kad atsitās pret asfaltu, kļuva vienkārši par mironi.

Kad otrdienas rītā es parādījos redakcijā, Liks Džons ar Deriju sprieda, vai trešdien uz bērēm iet vai neiet.

—   Krokslija… — Derijs teica. — Kur tas ir?

—   Pie Votfordas, — es skaidroju. — Pa cetra līniju. Pa taisno bez pārsēšanās līdz Feringtonstritai.

—   Flītstrītai ir nepieciešama sava metro stacija. Lai nav jāvelkas uz to dumjo Feringtonu. Tas taču ir savas trīsceturtdaļjūdzes no šejienes.

—  Ja tā, mēs ātri tiksim galā, — Liks Džons priekšnieciski rezumēja. — Uzskatu, ka mums visiem trim ir jāiet.

11—140

Derijs slepus ieskatījās miniatūrā metrokartē, kas bija ielīmēta piezīmju grāmatiņas vāka iekšpusē.

—   Krokslija… Nākamā pietura aiz Votfordas. Kas tā ir par vietu?

Votfordā man kādreiz bija meitene. Otrā. Es mētājos pa centra metro

līniju, un Elizabete dzīvoja pārliecībā par manu aizņemtību darbā. Grēks un nodevība — mani uzticamie ceļabiedri. No Votfordas uz Virdžīnija Votersu, no turienes — vēl kaut kur…

—   Taj, — man uzsauca Liks Džons.

—   Jā?

—   Bēres ir pustrijos. Mēs aizkulsimies pa stundu?

—   Bez manis. Es strādāšu pie intervijas „Tally". Vēl pāris dienu darba.

Viņš paraustīja plecus.

—   Man šķita…

—    Līdz kādai dziļuma atzīmei tu esi ticis? — Derijs jautāja. Viņš sēdēja, kājas sacēlis uz galda. Otrdienās svētdienas avīzei bija maz darba.

—   Esmu ticis līdz Ronsiju ģimenei. Līdz Tidlī Bumam.

Derijs iespurdzās:

—   Ak, tas paredzamais favorīts…

—   Liksi uz viņu? es ieinteresēts jautāju.

—    Netaisos. Tas ir vinnējis pāris sacīkstes, bet līdz uzvarai vēl pietrūkst.

—   Bet Bērts gan ir viņu izreklamējis. Taisni vai dramatisks aicinājums publikai nepalaist garām lielo izdevību, kamēr vēl var. Acīmredzot, uzreiz pēc tam, kad kalendārā nopublicēja sarakstu, bet avīzē raksts parādījās piektdien. Ronsijs man rādīja izgriezumu, sacīja, ka Bērts zvanījis ļoti piedzēries.

Liks Džons nopūtās.

—    Tur jau ir tā lieta, — svarīgi teica Derijs. — Nav jēgas likt uz zirgu, ko liela Bērts.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka visi tie Bērta favorīti un vinnētāji nekad neiziet uz starta.

Liks Džons tā saspringa, ka dzīslas uz kakla izspiedās kā striķi. Viņš

berzēja ādamābolu.

—   Jā, nu jā, risks jau pastāv…

—   Tu to nopietni domā? — es jautāju Derijam.

—   Protams. Žēl tavu rakstu tajā „Tally" un vispār, bet varu garantēt, ka drukāšanas bridi tu uzzināsi, ka Tidlī Bums netiek pielaists pie sacīkstēm.

Viņš izklaidīgi virpināja dzēšgumiju, bet Liks Džons krāmējās pa papīriem.

Man pārskrēja auksti šermu|i pār muguru.

—   Derij, — es izspiedu, — vai tu esi pārliecināts par to?

—   Par ko tu runā?

—   Par to, ka Bērts Čehovs vienmēr reklamēja nestartējošus favorītus?

—    Ja mēs runājam pavisam atklāti, bet tieši to tu, šķiet, arī gribi, varu tev paziņot, ka Bērts reklamēja daudz vairāk nekā visi pārējie žurnālisti kopā. Un pieturējās pie šīs taktikas. Citiem vārdiem, visu pagājušo gadu tikai ar to vien nodarbojās. Viņš kādu zirgu cēla vai debesis, visiem ieteica izdarīt iemaksas tieši uz to un pēc tam — blaukš! Dienu vai divas pirms sacīkstēm to zirgu svītroja no dalībnieku saraksta.

—   Neesmu ievērojis! — noskaldīja Liks Džons.

—    Tādi ir fakti. Ja gribi zināt, lidzigas blēņas strādāja ari Koneslijs no „Sunday Hemisphere". Tam bija nelāgs paradums lielīt zirgus, kuru vārdi sākās ar burtu ,,K", tāpat kā viņa uzvārds. Lieluma mānija, nekas cits.

—   Ko tu mums jauc galvu? — sacīja Liks Džons.

—   Neiedomājies, ka es te sēžu ar aizvērtām acīm. Es lasu avīzes. — Derijs teica.

—   Es aiziešu pēc savas rakstāmmašīnas, — es pēkšņi sacīju.

—   Kur tā ir?

—   Remontā.

Šoreiz mašīna bija gatava. Es paņēmu to un devos pa ielu uz leju, uz Bērta redakcijas pusi. Liftā uz augšu, viņa nodaļā. Cauri burzmai gaitenī uz viņa kabinetu. Es apstājos pie sporta nodaļas redaktora palīga galda. Tas bija jāšanas speciālists un man pazīstams no bāra apmeklējumiem.

—   Taj! Kas tad tevi atvedis ienaidnieka nometnē?

—   Bērts Čehovs.

Mēs nedaudz papļāpājām par šo un to. Palīgs acīmredzami kaut ko slēpa no manis. To varēja manīt no izvairīgā acu skata un kokainajiem žestiem, ii*

Bērta nāve, viņš teica, satrieca, satrauca, dziļi apbēdināja. Vēl viņš teica, ka visiem līdzstrādniekiem Bērta šausmīgi pietrūks, ka visi uztver Bērta nāvi kā milzīgu zaudējumu. Viņš meloja.

Es nesāku viņu atmaskot.

—    Varbūt es varētu ieskatīties viņa rakstu avīžizgriezumos. Es dažus gribētu palasīt.

Redaktora palīgs man laipni norādīja, ka te nu no Bērta man nav ko mācīties. Taču atļāva. Viņš pievērsās saviem papīriem, es ielīdu arhīva stūrī un atradu trīs mapes ar Bērta rakstiem. Es izņēmu rakstāmmašīnu no pārvalka, iebāzu apakšējā plauktā, bet pārvalkā iestūķēju visas trīs Bērta mapes, kaut arī man nācās pacīnīties, lai to paveiktu. Tad es klusi un nemanāmi izgāju kopā ar zagto dārgumu.

Liks Džons un Derijs acis vien iepleta.

—   Kur tu to ņēmi? Un kam gan tev tas vajadzīgs?

—    Derij, — es teicu, — mēģināsim pierādīt, ka Bērts vienmēr norādīja uz nestartējošiem zirgiem lielās sacīkstēs.

—   Viņš ir jucis, — Liks Džons neuzticīgi norūca.

—   Diemžēl ne. Un, ja man ir taisnība, „Blaze" stāv uz sliekšņa tam pašam skandālam, no kā paradis pārtikt. Uz liela tirāžas pieauguma sliekšņa. Un tikai pateicoties sporta nodaļai.

Lika Džona interese pēkšņi pieauga no nulles līdz desmit.

—   Nezaudē laiku, Derij. Ja Tajs sola skandālu, rīkojieties!

Derijs paskatījās man acīs. Viņš nolaida kājas no galda un ņēmās salīdzināt Bērta prognozes ar reālo stāvokli. Uz galda auga katalogu kaudze, un saraksts stiepās garumā.

—   Pietiek, — viņš teica. — Tieši tā arī ir. Mapēs ir trīs pēdējo gadu materiāli. Pirmajos pusotros gados izreklamēto dalībnieku un nedalībnieku skaits ir apmēram vienāds, kā mums visiem, nabagiem. Pēc tam viņš pēkšņi pilnībā pārslēdzas uz zirgiem, kurus noteikti noņēma no starta. Un visi, ievērojiet, bija pieteikti uz lielajām sacīkstēm, kad iemaksas sūta pa pastu iepriekš, — Derijs bija neizpratnē.

—   Diez vai tā ir sagadīšanās. Es to jūtu. Bet neredzu, kāda tam jēga.

—   Taj? — Liks Džons jautāja.

Es tikai paraustīju plecus.

—   Acīmredzama krāpšana.

—  Tikai ne Bērts! — Jau viņa bass intonācija noraidīja šādu iespēju.

—    Es aiznesīšu tās mapes atpakaļ, kamēr viņi nav sākuši meklēt, — es bāzu mapes atpakaļ rakstāmmašīnas pārvalkā.

—   Taj! — Lika Džona bass jau skanēja nervozi.

—   Parunāsim, kad atgriezīšos.

Bērta kantorī viss bija mierīgi. Es noliku mapes plauktā un, paņēmis rakstāmmašīnu, pateicos redaktora palīgam.

—    Kā, tu vēl esi šeit? Man šķita, tu esi prom. — Viņš draudzīgi pameta ar roku. — Laipni lūdzu katrā laikā.

—    Labs ir, — norūca Liks Džons, kad es atgriezos. — Es nekad neticēšu, ka Bērts Čehovs strādāja blēžu labā.

—   Viņš pārdeva savu dvēseli, — es tieši atbildēju, — un mani arī no tā brīdināja.

—   Blēņas!

—   Viņš bija pārdevis savu sleju. Rakstīja to, ko viņam lika.

—   Tikai ne Bērts! īsts avīžnieks, vecā skola.

Es uzmanīgi skatījos Likām Džonam sejā. Mazās ačeles kalsnajā sejā raudzījās spītīgi un izaicinoši. Uzticība vecajam draugam bija neiedragājama.

—   Nu labi, — es lēni sacīju. — Pieņemsim, viņu piespieda ar varu…

Frāze palīdzēja izkliedēt sasprindzinājumu. Mortons nekad neķersies

pie skandāla, taču lietu novedīs līdz galam, ja par upuri ir kritis draugs.

—   Gudrs, maita, — knapi dzirdami novilka Derijs.

—   Kas tad viņu piespieda?

—   Nezinu. Pagaidām nezinu. Varbūt izdosies noskaidrot.

—   Ar kādu nolūku?

—   Tas jau ir vienkāršāk. Kāds gribēja spēlēt ar garantiju derību iepriekšējo iemaksu sistēmā. Bērta uzdevums… Bērtam lika pārliecināt publiku, lai šķiras no savas naudiņas.

Viņi abi kļuva domīgi. Es turpināju, cenšoties visu izskaidrot iespējami saprotamāk.

—   Pieņemsim, kāds krāpnieks pievāc bukmeikera kantori. Paši ziniet, kā tas mēdz būt. — Derijs iesmējās. Pieņemsim, tas krāpnieks ir izstrādājis veiklu paņēmienu, kā iegūt nelegālus līdzekļus bez sevišķa riska un spēka patēriņa. Paņēmiens der tikai lielajās sacīkstēs, kur iemaksas iesūta iepriekš pa pastu. Viņam vajadzīgas, mazākais, trīs nedēļas, lai savāktu summu, kas attaisnotu izdevumus. Viņš izvēlas zirgu un piespiež Bērtu to lielīt uz pilniem apgriezieniem. Tā ir? Ļautiņi liek uz to, bet veiklais zēns pievāc visu līdz pēdējam feniņam. Viņš praktiski ir nodrošināts pret neveiksmēm. Jo viņš taču zin, ka to nevar būt. Pats taču viņš uz šo zirgu nespēlē. Viņš taču droši zin, ka pāris dienas pirms sacīkstēm zirgu no saraksta izsvītros. Ļoti jauks paņēmiens.

Mazliet paklusējis, Derijs pajautāja:

—   Bet kā viņš par to uzzin?

—   Tas ir cits jautājums. Arī to nāksies noskaidrot.

—   Es tomēr neticu, — skeptiski iesprauda Liks Džons. — Tikai pamatojoties uz to, Bērts rakstīja par vairākiem nestartējušiem zirgiem.

Derijs norādīja uz sarakstiem.

—   To bija pārāk daudz, to zirgu. Pārāk daudz…

—   Tiesa, — es viņu atbalstīju.

—   Bet uz vienu izteikumu nevar dibināt veselu teoriju.

—   Protams, nē, — es piekritu. — Ir jāmeklē pierādījumi. Tiem, protams, ir jābūt. Starp citu, tajā piektdienā, kad mēs atgriezāmies no lenča, Bērts man pats pateica. Viņš visu laiku gribēja dot padomu.

—   Jā, patiešām, — atcerējās Derijs. Bet tā arī nedeva.

—   Nē, beigās tomēr deva. Goda vārds. Pie tam pilnīgi nopietni. Viņš brīdināja mani nepārdot dvēseli, nepārdot savu sleju.

—   Tas nevar būt! — iesaucās Liks Džons.

—   Viņš sacīja: „Vispirms viņi tevi nopērk, pēc tam šantažē."

—   Nevar būt! — Liks Džons automātiski atkārtoja.

—    Viņš bija drausmīgi piedzēries. Pilnāks kā jebkad. Sacīja, ka tie ir viņa pēdējie vārdi. Pēc tam ar pudeli rokā iekāpa liftā, ņo kakliņa dzerot viskiju, izgāja cauri istabai, piegāja pie loga un izkrita ārā.

Liks Džons bija piespiedis vasarraibumainos pirkstus pie plānajām lūpām un satriekts zemā balsī teica:

—   Nē… ak, Dievs!

Izgājis no „Blaze", es iekāpu savā furgonā un braucu uz Bērkširas zirgu staļļiem. Intervēt meiteni, kas kopa priekšā stāvošo sacensību slavenāko favorītu.

Stīplčeza čempions vārdā Zigzags bija iekarojis milzīgu popularitāti, taču jebkurā brīdī pie viņa žilbinošās slavas debesīm varēja parādīties mākoņi, jo pirmajā janvārī viņam apritēja vienpadsmit gadu. Es pieļāvu, ka tieši Zelta kausa izcīņa būs izcilā sirmgalvja pēdējā uzvara, pēc tam to atbīdīs malā gados jaunākas „zvaigznes".

Zigzaga zirgu puisis izrādījās meitene — Sendija Vilisa, neparasti rūpīga un gādīga. Šīs jaunās, labsirdīgās būtnes valoda bija piebērta ar pārgalvīgu staļļa žargonu, ko viņa lietoja neapzināti un kas aizkustinoši kontrastēja ar viņas dabas doto nevainīgo izskatu.

īpašniecei raksturīgā lepnumā Sendija man demonstrēja Zigzagu. Viņa atcerējās un varēja runāt par visām sacīkstēm, kurās zirgs bija piedalījies. Viņa sākusi to kopt kopš tā brīža, kad tas, trīs gadus vecs, garkājains, neviena nepazīts, pirmo reizi ticis ievests stalli. Viņa nevarēja iedomāties, ko darīs, kad Zigzagu noņems no sacensībām. Bez Zigzaga sacīkstēm vairs nebūs tā asuma.

Es piedāvāju aizvizināties līdz Nūberi un tur iedzert kādu tasi tējas kafejnīcā. Nē, paldies, nav laika, viņa sacīja, vakara maiņa nāks tikai četros.

Atspiedusies pret sava mīluļa steliņģi, viņa stāstīja man par savu dzīvi. Sākumā kautrīgi, pēc tam aizgūtnēm.

Viņas vecāki labi nesatika. Mājās mūžīgi skandāli, tāpēc viņa tūlīt pēc skolas beigšanas aizgāja no mājām, priecīga, ka tikusi prom. Jo tēvs bijis drausmīgi skops, bet māmulīte to vien darījusi, kā kliegusi un lamājusi viņu par to. Ari Sendijai un divām mazākajām māšelēm trāpijās. Vārdu sakot, tur galigi nebija gaisa. Turklāt viņa cerēja, ka Zigzags startēs Kemptonā otrajos Ziemsvētkos — lielisks iemesls ziemas brīvdienās nebraukt mājās. Viņa mīl savu darbu, mīl Zigzagu. Jāšanas sacīkstes — tā vispār ir satriecoša lieta; nē, nē, precēties viņa negrasās, visapkārt puišu, ka biezs, bet, godīgi sakot, viņa nav tik dumja, lai Zigzagu mainītu pret garlaicīgu veļas mazgāšanu un ēst vārīšanu, vēl jo vairāk, ja ir gaidāma tāda dzīve kā māmiņai ar tēvu…

Ķiķinot viņa piekrita nofotografēties, bet tikai kopā ar Zigzagu un teica, ka cerot saņemt žurnāla numuru par piemiņu.

— Katrā ziņā, — es apsolīju, stingri nolēmis visus dāvināmos eksemplārus ieskaitīt redakcijas īpašo izdevumu ailē.

Kad es no viņas beidzot atvadījos, ejot pa pagalmu, sadūros ar treneri, kuru parasti satiku sacīkstēs.'

Tas bija lietišķa izskata vīrs, pāri piecdesmitiem, kurš uz pasauli skatījās bez ilūzijām.

—   Ienāciet, Taj! — viņš sacīja. — Satikāties ar Sendiju Vilisu?

—   Jā. Viņa man ļoti palīdzēja.

—   Viens no maniem labākajiem „puišiem"! — Viņš ar žestu piedāvāja man apsēsties un no sudraba tējkannas ielēja tēju, melnu kā ozola mizu. — Cukuru?

Es noliedzoši papurināju galvu.

—   Es nezinu, kā viņa to panāk, bet hipodromā viņas zirgi gatavi vai no ādas izlēkt.

—    Viņa ir atradusi lielisku pielietojumu savām mātes jūtām. — Es piekritu un pagaršoju tēju. No tanīna rūgtuma mēle savilkās čokurā. Nortons Fokss sev ielēja vēl un trijos paņēmienos iztukšoja tasi.

—   Ļoti ceru, ja es viņu aprakstīšu žurnālā, jūs mani nepiekrāpsiet un pēdējā brīdī nenoņemsiet Zigzagu no sacensībām?

—   Netaisos.

—   Interesanti zināt, kas tad notika ar Kautro pirms paša čempionāta sākuma?

Nortons saskaities noklakšķināja mēli.

—   Varat uz mani paļauties — Zigzags nenoies no starta pēdējā brīdī. Vismaz ne tik nepamatoti, kā iznāca ar Kautro.

—    Viņš taču bija favorīts, ja es pareizi atceros? — Es zināju droši, ka bija. Jo es rūpīgi iepazinos ar Derija sastādīto sarakstu. — Kā tur īsti atgadījās? — Man gan sanāca dusmas! — Viņa balsī skanēja aizvainojums. Es trenēju to zirgu līdz pēdējam brīdim. Pats pārbaudīju katru soli, katru centimetru. Viss bija aprēķināts, lai uzvara būtu mūsu. Un Kautrais bija lieliskā formā, bija gatavs cīnīties un uzvarēt. Bet ko jūs domājat? Mēs viņu pieteicām četras dienas pirms starta, bet pēc tam īpašnieks — ņemiet vērā, īpašnieks — pēc pāris dienām piezvana Vailderam un atsauc pieteikumu. Nelaiž zirgu uz starta! Lūk, tā… Galvenais, viņam nepietika prāta, bet varbūt dūšas paziņot par to man, trenerim.

Ka Kautrais ir svītrots no dalībnieku saraksta, es uzzināju naktī pirms starta. Es, protams, neticēju savām ausīm, es piezvanīju Vailderam, bet tas apgalvoja, ka vecais Dembijs pats atsaucis savu zirgu. Līdz šim brīdim nesaprotu, kāpēc. Es sataisīju pamatīgu skandālu, bet viņš tik maļ savu maļamo — atsaucu, un viss. Iemeslu nemaz nepateica. Un visas mūsu cerības, visas pūles izkūpēja gaisā. Es tik traki sadusmojos, ka liku viņam pievākt visus viņa zirgus. Spriediet pats, vai tad ar tādu cilvēku var sastrādāties, kurš taisa šādus numurus. Nevar!

—   Kas ar viņu strādā pašlaik? — es līdzjūtīgi jautāju.

—   Tikai, Taj, ņemiet vērā, tas nedrīkst parādīties jūsu draņķīgajā avīzītē.

—    Nemūžam, — es apsolīju. — Varbūt man būs jāraksta par īpašniekiem, kas pārdod savus zirgus.

—    Labi, te man ir pierakstīts. Viņš izrakstīja adresi no kāda žurnāla un pasniedza man lapiņu. — Tikai bez ekscesiem.

—   Varat neuztraukties. — Ekscesi bija Lika Džona hobijs un pa retam manējais. Vienīgā atšķirība — es centos neiejaukt skandālos savus paziņas, Likām Džonam šādi ierobežojumi nepastāvēja.

4

Es iegāju viesistabā. Vudvorda kundze un Elizabete skatījās pa televīziju ziņas. Vudvorda kundze slepus paskatījās pulkstenī un aizgriezās, neveikli maskēdama vilšanos — līdz sešiem bija vēl pusminūte. Virsstundās es viņai maksāju par katru pusstundu, un te nu viņa bija pārspīlēti precīza. Es nevarēju nokavēt pat piecas minūtes. Piecas pāri sešiem — un viņa pieskaitīja pusstundu darba. Es zināju, ka te nav vainojama sīkstulība. Viņa agri k|uva atraitne un viņas pusaudzis dēls gatavojās kļūt par mediķi. Cik es saprotu, tieši Taironam nāksies apmaksāt rēķinus par viņa izglītošanu.

Šis nepieteiktais karš risinājās labā toņa robežās un bez liekiem paskaidrojumiem. Vienkārši katru rītru es sienas un rokas pulksteni pārbaudīju pēc BBC signāliem, un ja nokavējos, maksāju ar smaidu uz lūpām. Vudvorda kundze bija daudz laipnāka pret mani, ja es pārrados mājās desmit pāri sešiem, nevis bez desmit sešos. Taču pati no rītiem ieradās precīzi deviņos trīsdesmit. Šī nejēdzīgā ņemšanās ap pulksteņiem, protams, no Elizabetes tika rūpīgi slēpta.

Vudvorda kundze bija izturīga, kalsna sieviete ar vāju Lankašīras akcentu un stipru raksturu. Tumšie, sirmot sākušie mati, tumšbrūnas acis un apņēmību raksturojošs zods. Nevainojami uzmanīga un rūpīga pret Elizabeti, viņa nekad nezaudēja savaldību, vienīgi darbojoties ar mūsu putekļusūcēju, kurš laiku pa laikam nevis sūca putekļus, bet izpūta tos istabas vidū.

Pa māju pie mums viņa staigāja baltā neilona halātā, kas, kā viņai šķita, automātiski cēla viņas statusu apmeklētāju acīs. Uz šo viņas vājību es raudzījos iecietīgi. Viņa novilka halātu, uzkāra uz āķa, un es viņai pasniedzu tumši zilu mēteli, no kura viņa nešķīrās jau ceturto gadu.

—   Ar labu nakti, Tairona kungs. Ar labu, nakti, mana mīļā, — viņa sacīja, bet es, kā parasts, pateicos viņai un izteicu cerību tikties rīt no rīta.

—    Veiksmīga diena? — Elizabete jautāja, kad to noskūpstīju uz pieres. Balss bija nogurusi. „Spirašels" ritmiski cilāja krūšukurvi, un viņa varēja runāt tikai izelpā.

—   Tikos ar kādu meiču, es atbildēju un smaidīdams pastāstīju par Sendiju Vilisu un Zigzagu. Viņai patika mani iztaujāt, taču viņas ziņkārība ātri apsīka, un pa daudziem kopdzīves gadiem es precīzi iemācījos uzminēt to mirkli, kad tālāk vairs nebija jāstāsta.

Viņa reti kad sūdzējās, jo baidījās manās acīs izlikties īgna un čīkstule, bet visvairāk baidījās izrādīties man par nastu. Es nekādi nevarēju viņu pierunāt sacīt tieši: „Pietiek, esmu nogurusi."

—    Nācās parunāties ar trim cilvēkiem „Tally" raksta sakarā, — es teicu. — Ar īpašnieku, treneri un meiteni, kas strādā stalli. Es pēc vakariņām rakstīšu, bet tu paskaties televizoru, labi?

—   Protams. — Viņa veltīja man brīnišķīgu, maigu smaidu. Reizēm es pieķēru, ka šis jaukais smaids bija neīsts un samocīts, bet, lai kā es centos, man neizdevās viņu pārliecināt lai taču nemokās, nevajag mani mānīt, es viņu nevedīšu uz slimnīcu, pat ja viņai gadīsies nervu lēkme, ka viņai nebūt nav jācenšas būt par eņģeli, ka kopā ar mani viņa ir drošībā, ka es viņu mīlu un patiešām nevaru bez viņas iztikt.

—   Gribi kaut ko iedzert?

—   Labprāt.

Es ielēju viskiju ar sodu un viņas glāzi iestiprināju turētājā, saliektais salmiņš atradās pie mutes. Tādā veidā viņa varēja dzert pati un mazāk izlija uz palaga. Es labsajūtā ieslīgu dziļajā krēslā pie viņas gultas un nomalkoju stipro viskiju. Dienas skriešanas bija aiz muguras, es jutos kā mājās. Sūkņa klusā klaboņa, kā parasti, darbojās iemidzinoši. Daudzi mūsu viesi nereti iemiga šīs klaboņas skaņās.

Mēs pa televizoru paskatījāmies kādu sarežģītu intelektuālu spēli un gandrīz uz visiem jautājumiem atbildējām nepareizi. Tad es devos uz virtuvi paskatīties, ko man Vudvorda kundze ir atstājusi vakariņās. Bute rīvmaizē, saldētas kartupeļu skaidiņas, viens citrons. Cepti āboli, Čedaras siers, krēkeri. Vudvorda kundzes priekšstats par patiesi garšīgām vakariņām ļoti atšķīrās no mana. Apspiedis neauglīgos sapņus par biezu asiņainu bifšteku, es uzcepu skaidiņas un buti. Savu tiesu atstājis uz lēnas uguns, es gāju pabarot Elizabeti. Pat ar visām jaunajām ierīcēm daži ēdieni radīja problēmas — zivs drupa, bet roka ātri nogura un viss tā kā tā beidzās ar barojamo karotīti. Nomazgājis šķīvjus, es uzvārīju kafiju, iestiprināju Elizabetes krūzi turētājā, bet savējo kopā ar rakstāmmašīnu ienesu mazajā istabiņā, kas varētu būt bērnistaba, ja mums būtu bijuši bērni.

Ar „Tally" rakstu negāja viegli — apsolītais lielais honorārs, šķiet, mani kaunināja par katru negludumu. Nešauboties atmet lieko, padziļini un saglabā galveno. Ronsijs, Sendija Vilisa, Hantersoni… Daudz vieglāk būtu tos visus atmaskot, parādīt īstajā veidolā, arī uz lasītāju skaitu tas iedarbotos labvēlīgi, bet tas nebūtu godīgi attiecībā uz šiem cilvēkiem. Viss jāizstāsta tā, lai arī upuris paliktu apmierināts… Tam tiek veltīts laiks un spēki.

Pēc pāris stundām es sevi pieķēru blenžot griestos un domājot tikai par Geilu. Mokoši skaidri es iedomājos katru mūsu tikšanās mirkli, kaisles atbalsi katrā muskulītī un dzīslā. Nav ko izlikties, ka viss ir beidzies ar šo vienu reizi. Ienīstot pats sevi par gribasspēka trūkumu, es mēģināju iztēloties, kā būs nākamsvētdien. Geilas graciozais, tvirtais augums kails. Geila smaida un manas rokas… Zvaniņš asi iešķindējās man pie auss. Viena reize — nav steidzīgi. Es lēni piecēlos, vainīgs un nokaunējies kā pieķerts. Sapņot vaļā acīm kā Ronsija sieva Medža, tieši tāpat. Tikai vēl sliktāk.

Elizabetes balsī bija vainas pieskaņa.

—   Piedod, Taj, ka es tevi atrāvu no darba. — Kā es varu pret viņu tā izturēties!

—   Man šausmīgi salst kājas.

No segas apakšas es izvilku termoforu, pavisam atdzisušu. Pataustot viņas kājas šķita siltas, bet tas neko nenozīmē. Asins cirkulācija bija tik apgrūtināta, ka potītes un pēdas visu laiku salg, ja tās nesildīja no ārpuses. — Agrāk nevarēji pateikt?

—   Negribēju tevi traucēt.

—   Tev bija mani jāpasauc uzreiz! — Es biju nikns. — Pirmajā brīdī, tikko rodas kāda vajadzība. — Labāk būtu, ja viņa mani būtu pasaukusi pirms divdesmit minūtēm. Viņa visu šo laiku cieta no aukstuma, bet es sapņoju par Geilu!

Es piepildīju termoforu, un mēs sākām vakara procedūras. Ierīvēšana ar spirtu, mazgāšanās. Tualete. Viņas muskuli bija kļuvuši pavisam vāji cauri ādai spiedās kauli, tāpēc kājas vajadzēja celt ļoti uz,manīgi, katra lieka kustība varēja sagādāt sāpes. Šodien Vudvorda kundze Elizabetei bija nolakojusi kāju nagus. Ne tikai rokām, kā parasts.

—   Tev patīk? — viņa jautāja. — Jauns tonis. Brūni rozā.

—   Protams, — es pamāju. — Tev piestāv.

Viņa apmierināti pasmaidīja.

Sjū un Ronalds Dēvisi dzīvoja trīs mājas tālāk. Viņi bija tikai pusgadu precējušies un tas līdz šim brīdim bija jūtams. Viņi bija gatavi savas laimes pārpilnībā dalīties ar apkārtējiem. Sjū nesa Elizabetei dažādus sīkumus, kas viņu varētu izklaidēt, Ronalds demonstrēja savu regbija treniņis iegūto spēku, nesot lejā pa trepēm elpošanas aparātu, kad mēs kopīgi braucām pastaigās.

—   Tāds tonis labāk piestāv manai lūpukrāsai, nekā iepriekšējais.

—   Tiešām, — es piekritu.

Kad mēs precējāmies, viņas ādai bija maigi brūngans tonis, mati spīdēja saulē kā tikko izšķīlušies kastaņi.

Viņai bija vingras iedegušas kājas un slaids augums. Pāreja uz tagadējo, neatgriezenisko stāvokli viņai sagādāja mocības vienlīdz gan fiziski, gan psiholoģiski.

Vienu brīdi man bija aizdomas, ka viņa varētu sev padarīt galu, ja slimība neliegtu šo iespēju.

Elizabetei bija palikušas smalkas uzacis, laba sejaskrāsa un garas skropstas. Taču brūnās dzirkstelītes acīs bija apdzisušas un mati tagad šķita miruši un zaudējuši jebkuru toni. Par laimi, Vudvorda kundze izrādījās īsts meistars šķēru, šampūnu un krāsu jautājumā. Ar laiku arī es pats iemanījos akurāti uzklāt lūpukrāsu, kas Elizabetei ļāva kaut daļēji nepazaudēt pārliecību par savu pievilcību, bet sievietei tas ir tik svarīgi.

Es visu sakārtoju nakts guļai, samazināju elpošanas aparāta apgriezienus, rūpīgi sakārtoju segu, lai pasargātu viņu no caurvēja.

Viņa gulēja tajā pašā pussēdus guļā, kādā pavadīja visu dienu — „Spirašelfs" bija pārāk smags un arī gaiss mazāk iekļuva plaušās horizontālā stāvoklī.

Es noskūpstīju viņu uz vaiga, viņa pasmaidīja.

—   Ar labu nakti, Taj.

—   Ar labu nakti, mīļā.

—   Paldies par visu.

—   Nav par ko.

Kūtri un nevīžīgi es sakārtoju dzīvokli, iztīrīju zobus, pārlasīju to, ko biju uzrakstījis žurnālam „Tally" un apsedzu rakstāmmašīnu. Kad es beidzot likos gulēt, Elizabete jau bija aizmigusi. Es ilgi domāju par Bērtu Čehovu, par sacīkstēm, par nestartējušo Kautro, mēģinot izplānot savu rakstu „Blaze" svētdienas numuram.

„Svētdien…" Manas domas nepielūdzami un nešaubīgi atgriezās pie Gcilas.

5

Trešdienas rītā es piezvanīju Čārlzam Demblijam, Kautrā bijušajam īpašniekam. Man atbildēja jaunas meitenes balstiņa, kautrīga un bezrūpīga.

Ak, tas patiešām esat jūs, Tairon? Džeimss Tairons? Jā, mēs lasām jūsu absolūti šausmīgo avīzi! Vismaz mēs to pasūtām. Tas ir, mūsu dārznieks to pasūta, un tāpēc es to bieži lasu. Protams, lūdzu, atbrauciet un parunājiet ar mūsu tēti, viņš būs šausmīgi priecīgs!

Tētis nebija priecīgs.

Viņš mani sagaidīja uz lieveņa, neliela auguma vīrietis ap gadiem sešdesmit, ar sirmām ūsām un smagiem maisiņiem zem acīm.

Viņam bija raksturīga akmenscieta laipnība attiecībās uz sarunbiedru.

— Man ir ļoti žēl, Tairona kungs, taču jūsu brauciens ir izrādījies veltīgs. Manai meitai Amandai ir tikai piecpadsmit gadu, un viņai ir tieksme uz nepārdomātiem solījumiem.

—   Jūs nebijāt mājās… Viņa droši vien jums sacīja, ka es zvanīju.

—    Ceru, jūs viņu atvainosiet. Man nav pilnīgi nekā, ko jums teikt. Visu labu, Tairona kungs.

Viņam raustījās plakstiņš un uz pieres izspiedās sviedru lāses. Es lēni aplaidu skatu visapkārt (patīkama fasāde, rūpīga, neuzkrītoša apdare namam) un paskatījos viņam tieši acīs.

—    Kam viņi draudēja? — es tieši jautāju. — Amandai? — Viņš samirkšķināja acis un atplēta muti. — Cilvēks, kam ir piecpadsmit gadus veca meita, ir ļoti viegli ievainojams.

Viņš vēlējās kaut ko teikt, bet vārdi iesprūda kaklā un izlauzās nesakarīgs krekšķis. Ar grūtībām atklepojies, viņš beidzot sacīja:

—   Nezinu, par ko jūs runājat.

—    Kādā veidā viņi to darīja? Pa telefonu vai vēstulē, varbūt paši ar jums atbrauca aprunāties?

Pēc viņa sejas es redzēju, ka esmu trāpījis desmitniekā, tomēr viņš klusēja.

—   Demblija kungs, — es teicu, — ir taču iespēja uzrakstīt par to, kā pēdējā brīdī bez jebkāda iemesla var noņemt no starta favorītu, un neminēt ne jūsu, ne Amandas vārdu. Es varu vispār nevienu konkrēti nenosaukt.

—   Nesauciet, — viņš lūdzoši manī skatījās, — nesauciet gan.

—    Labi, — es piekritu. — Taču tikai tad, ja jūs man izstāstīsiet, ar ko viņi jums draudēja un kādā veidā.

No šausmām un riebuma viņa mute sašķobījās. Jā, šis cilvēks ir izbaudījis, ko nozīmē šantāža, izbaudījis visā pilnībā.

—   Bet kā es jums varu uzticēties?

—   Man varat.

—    Bet ja es neteikšu, jūs nosauksiet savā rakstā manu vārdu un viņi tā kā tā nodomās, ka es esmu izrunājies…

—   Pilnīgi pareizi, — es saudzīgi teicu.

—   Es jūs ienīstu.

—   Nav vērts. Es gribu viņiem traucēt tādas lietas darīt arī turpmāk.

Pauze. Beidzot viņš sāka stāstīt.

— Viņi draudēja izvarot Amandu.

Sacīja, ka es nevarēšu viņu nosargāt visas divdesmit četras stundas diennaktī līdz mūža galam. Vienīgais, ko viņi no manis prasīja, ir piezvanīt

Vailderam un atsaukt Kautro no sacensībām, tad viņa būs drošībā. Kas ir viena telefona saruna salīdzinājumā ar… ar manas meitas labklājību? Un es piezvanīju.

Citādi nevarēja. Kāda nozīme ir zirga startam sacīkstēs, salīdzinot ar manu Amandu?

Patiesi, kāda nozīme?

—   Jūs ziņojāt policijai?

Viņš noraidoši pašūpoja galvu.

—   Viņi teica…

Es pamāju. Viņi zina, kas jāsaka tādos gadījumos.

—   Pēc tam es pārdevu visus zirgus. Nebija nozīmes tos paturēt. Jebkurā brīdī tas varēja atkārtoties.

—   Jā.

Viņš nopūtās.

—   Vai tas ir viss?

—   Jūs runājāt ar viņiem pa telefonu vai personīgi?

—    Nevis ar viņiem, bet ar vienu. Viņš šurp atbrauca auto ar šoferi. „Rolroisā". Šķita izglītots cilvēks. Runāja ar akcentu. Skandināvu vai holandiešu — es tieši nezinu. Varbūt pat ar grieķu. Gluži pieklājīgs cilvēks, ja neiedziļinās vārdu jēgā.

—   Kā viņš izskatījās?

—    Gara auguma.. Apmēram kā jūs. Tikai daudz druknāks. Masīvs, muskuļots. Un arī seja neizskatījās kā laupītājam. Es nespēju ticēt savām ausīm — tamlīdzīgas runas neatbilda viņa ārējām izskatam.

—   Taču viņš jūs pārliecināja, — es piezīmēju.

—   Jā. Viņš paraustīja plecus. — Viņš stāvēja un klausījās, kā es zvanīju Vailderam. Bet pēc tam sacīja: „Esmu pārliecināts, ka jūs pieņēmāt prātīgu lēmumu, Demblija kungs." Tad izgāja no mājas un šoferis viņu aizveda.

—   Kopš tā laika jūs neko neesat par viņu dzirdējis?

—   Neko. Bet jūs jau savu vārdu turēsiet? Viņš turēja…

—   Turēšu, es teicu.

Viņš ilgi skatījās uz mani.

—  Ja jūsu dēļ Amandai kaut kas atgadīsies, varat būt drošs, jūs dārgi par to samaksāsiet! Dārgi samaksāsiet… — Viņš apklusa.

—   Ja atgadīsies, es samaksāšu. — Tukši vārdi. Nodarīto ļaunumu nevarēs padarīt par nebijušu un nekāda maksa nelīdzēs. Ir jābūt maksimāli piesardzīgam.

—   Lūk, tā, — viņš teica, — tādā veidā.

Viņš apgriezās un iegāja namā. Durvis starp mums aizcirtās asi un kategoriski.

Atpakaļceļā es iebraucu Hempstedā parunāties ar vienu no Hītberi Parka administratoriem Koliju Gibonu. Izrādījās, esmu ieradies nelaikā — tikko viņa sieva bija aizbēgusi no mājas aT kādu amerikāņu pulkvedi.

—   Velna lelle! Atstājusi man šo te kretīnisko zīmīti! — Viņš iespieda man rokā kaut kādu papīriti. — Pieslējusi pie pulksteņa kā muļķīgā filmā!

—   Atvainojiet, esmu nereizē…

—   Nāciet, nāciet. Iedzersim pa glāzītei.

—   Man vēl jātiek mājās.

—   Izsauksim taksi. Taj, esiet draugs!

Es paskatījos pulkstenī. Puspieci. Līdz mājām jābrauc kādu pusstundu, ja ņem vērā satiksmes blīvumu uz ielām vakara stundās. Es pārkāpu slieksni un pēc viņa sejas izteiksmes sapratu, ka tieši šovakar viņam būtu neizsakāmi grūti palikt vienam.

Uz galda stāvēja pudele, blakus — pusizdzerta glāze. Viņš jau lēja man viskiju.

—   Velna pulkvedis! — Viņš rūgti noteica. — Pie tam vēl atvaļinātais!

Es sāku smieties. Viņš neizpratnē uz mani paskatījās un beigu beigās

arī izspieda greizu smiekliņu.

—   Jā, varbūt tas tiešām ir smieklīgi, — viņš teica. — Dīvaini, bet mēs abi esam ļoti līdzīgi viens otram. Āriene, vecums, raksturs, viss. Viņš pat man patīk.

—   Visticamāk, ka viņa atgriezīsies, — es teicu.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Ja jau viņa izvēlējusies jūsu kopiju, tas nozīmē — īpaši pretīgs jūs viņai neesat.

—   Es neesmu pārliecināts, ka laidīšu viņu atpakaļ, — viņš kļuva agresīvs. — Aizbēgt ar to velna pulkvedi, un vēl jeņķi.

Viņa lepnums bija ievainots vairāk nekā sirds, tas, protams, ciešanas nemazināja.

Viņš ielēja glāzē neatšķaidītu viskiju un jautāja, ar kādu vajadzību es esmu atbraucis. Es viņam pastāstīju par rakstu žurnālam „Tally", viņš bija priecīgs, ka var pārslēgties uz kādu citu tēmu un kļuva ārkārtīgi vaļsirdīgs. Pirmoreiz es pa īstam novērtēju viņa plašo redzesloku, zināšanas, lielisko atmiņu. Nedaudz pagaidījis, es jautāju:

—   Ko jūs zināt par favorītiem, kas tikuši noņemti no sacensībām?

Viņš uz mani pameta skatienu, ko varētu saukt par caururbjošu, ja

neņemtu vērā izdzertā viskija daudzumu.

—   Vai tad tas arī ir „Tally" vajadzībām?

—   Nē, — es atzinos.

—   Tā jau es domāju. Tādi jautājumi vairāk izskatās pēc „Blaze" interešu loka.

—   Es jūs ncnodošu.

—   Es zinu.

Viņš dzēra un dzēra, bet vēlamā aizmiršanās neiestājās.

—   Uzlieciet uz acīm klapes un rikšojiet citā virzienā.

—   Jūs palasiet, ko es būšu uzrakstījis svētdienas numurā.

—   Taj! — viņš asi noteica. — Labāk turieties tālāk no tā visa.

—   Kāpēc?

—   Atstājiet to varas pārstāvjiem.

—   Ko tad viņi grasās darīt? Kas tiem ir zināms?

—   Ceru, ka jūs saprotat, ka man nav tiesību būt pret jums atklātam, — viņš sāka protestēt. Izstāstīt „Blaze" žurnālistam! Es taču zaudēšu darbu!

—   Malhollends gāja cietumā, bet nenodeva savus informatorus.

—   Ne visi žurnālisti ir tādi kā Malhollends.

—   Bet tie prot klusēt, ja vajag.

—   Un jūs, viņš nopietni jautāja, — esat gatavs iet cietumā?

—  Tāda iespēja nav paredzama. Taču, ja mani informatori vēlas palikt ēnā, viņi tur paliks. No kā gan cita, ja ne no viņiem, es varu dabūt jebkādas ziņas?

Viņš kļuva domīgs.

—   Kaut kas notiek gan, tas ir skaidrs. Kaut kāda aizkulišu kņada, — viņš sacīja.

—   Es zinu, — atbildēju. — Bet ko domā varas iestādes?

—    Nav jau nekādu pierādījumu… Pirmajā brīdī šķiet, ka ir tikai nejaušu sakritību virkne. Nav nekā konkrēta, kur pieķerties.

—   Kā Bērta Cehova gadījumā?

Viņš sarāvās.

—    Nu, ja jau tā, lai iet. Jā, esmu dzirdējis no drošiem avotiem, ka Bērtu gatavojās izsaukt uz nopratināšanu. Bet viņš izkrita pa logu.

—   Pastāstiet man par tiem zirgiem, es lūdzu.

Viņš drūmi lūkojās sievas atstātajā zīmītē, ko visu laiku turēja rokā. Pēc tam ievilka elpu un sakumpa.

Bija tāds franču zirdziņš Poliksēns, favorīts Derbijā, atceraties? Visu pagājušo ziemu un pavasari par viņu no Francijas pienāca informācija… Par to, cik lieliski attīstīts, ka neviens nevar ar viņu sacensties. Ka uz viņa fona visi pārējie zirgi izskatās pēc vārgiem kumejiem. Atceraties? Nepagāja neviena nedēļa, kad kāds nerakstītu par Poliksēnu.

—   Es atceros. „Blaze" par viņu rakstīja Derijs Klārks.

Kolijs Gibons pamāja.

Nu, redziet. Lieldienās viņš bija favorīts ar sešiem pret vienu. Pareizi es saku? Četras dienas pirms starta viņš tika pieteikts deklarācijā. Bet vēl pēc divām dienām viņš izstājās. Kāpēc? Paklupa treniņā, kāja piepampa kā bluķis. Ar klibu kāju zirgs, kā zināms, nevar jāt. Visi, kas spēlēja uz Poliksēnu, palika ar garu degunu. Sāpīgi, vai ne? Naudiņa izsviesta vējā.

Tagad, Taj, es, lūk, ko teikšu. Es neticēju jau no paša sākuma, ka tas Poliksēns ir tik labs. Kādi tam ir bijuši rezultāti? Pāris uzvaras Sentklaudā atšķirīgās sacensībās. Šogad pirms galvenā starta vispār nav rādīts. Ne reizi visas sezonas laikā! Runā, ka kāja tam vēl līdz šim nav kārtībā. Es saku to, ko domāju, Taj, godīgi. Tas zirgs nemūžam Derbijā nevinnētu un viņi jau no paša sākuma zināja, ka viņš nepiedalīsies.

—   Nu, ar savainotu kāju nevar startēt jebkurā gadījumā. Tā vai tā tas nebūtu pirmais.

—  Jūs viņu vietā riskētu? Derbijā uzvarēja kādi galīgi nepazīstami autsaideri, kuriem būtībā pat nevajadzētu piedalīties.

—   Tad jau kāds šajā lietā ir nopelnījis vairākus tūkstošus, — es lēni noteicu.

—   Nevis vairākus, bet simtiem tūkstošus.

—    Kāpēc tad administrācija neliek nekādus šķēršļus, ja zināms, ka lieta nav tīra?

—   Ko tad viņi var? Es taču sacīju — pierādījumu nav. Poliksēns kļuvis klibs, klibs arī palicis. Viņu apskatījuši desmit veterināri. Jāteic, īpašnieks ir nedaudz šaubīga persona, bet ir vēl sliktāki… Te neko, pilnīgi neko nevar darīt.

Nedaudz paklusējis, es jautāju:

—   Bet ko jūs zināt par pārējiem?

—   Ak, Dievs, Taj, jūs esat nepiepildāms! Starp citu… Lūk, ko…

Atlika tikai iesākt.

Pusstundas laikā es uzklausīju vēl četru favorītu bēdu stāstus, kuri nav varējuši iziet uz starta sacensību dienā. Katrs gadījums pirmajā brīdī šķita vienkārši nejaušība. Bet es precīzi zināju, ka visus šos zirgus ir centīgi reklamējis Bērts Čehovs.

Beidzot viņš ar bailpilnu sejas izteiksmi apklusa.

—   Man to visu nevajadzēja jums stāstīt.

—   Neviens neuzzinās.

—   Jūs jau pat kurlmēmo varat piedabūt izpļāpāties.

Es pamāju.

—   Tie jau prot lasīt un rakstīt.

—   Ejiet pie velna! Vispār, nē. Jūs esat iekavējis veselas četras glāzītes, jāatgūst nokavētais. Viņš pastiepās uz pudeles pusi. Es paņēmu to — tā bija tukša.

—   Man ir laiks braukt mājās, — es kā atvainodamies sacīju.

—   Kāpēc tāda steiga? — Viņš skatījās rokā sažņaugtajā sievas vēstulē. — Jūsu sieva sados jums sutu par nokavēšanos? Vai varbūt aizbēgs ar kādu amerikāņu pulkvedi?

—   Nē, — es mierīgi teicu, — viņa neaizbēgs.

Viņš pēkšņi kļuva uz pusi skaidrāks.

—   Ak, Taj, es pavisam aizmirsu… Piedodiet!

Viņš piecēlās, stāvēja kājās stingri kā klints. Nemaz nešūpojoties. Lēni apskatīja mājīgo viesistabu, kurā tagad vairs nebija viņa sievas. Pastiepa man roku.

—   Viņa atgriezīsies, — es nedroši sacīju.

Viņš pašūpoja galvu.

—    Nedomāju vis, — dziļi nopūtās. — Un tomēr esmu priecīgs, ka jūs atnācāt. Ar kādu gribējās parunāt. Pat ja esmu sarunājis lieku… Tomēr labāk, nekā piedzerties vienatnē. Šovakar es sēdēšu un domāšu par jums un jūsu sievu.

Es iekļuvu sastrēgumā un ierados mājās desmit minūtes pāri septiņiem.

Vudvorda kundze bija sajūsmā. Pusotras stundas virsstundas darba.

—   Viņa ir jauka, vai ne? Elizabete vaicāja pēc tam, kad viņa bija aizgājusi. — Nekad nedusmojas, ja tu nokavē. Mīļa un labsirdīga sieviete.

—  Jā, ļoti, — es viņai piekritu.

Ceturtdienas lielāko daļu nosēdēju mājās — gatavoju „Blaze" rakstu. Vudvorda kundze gāja pēc iepirkumiem un uz ķīmisko tīrītavu. Ieskrēja Sjū Dēvisa papļāpāt ar Elizabeti un iedzert pa kafijas tasei. Piezvanīja sievasmāte un brīdināja, ka svētdien droši vien nevarēs atbraukt — viņai šķiet, ka sākas iesnas. Cilvēkiem ar saaukstēšanās slimībām bija kategoriski aizliegts tuvoties Elizabetei — iesnas var pāriet pneimonijā, bet slimniekam, kas dzīvo ar elpošanas aparātu palīdzību, tas nozīmē drošu nāvi.

Ja Elizabetes māte svētdien neatbrauks, es nevarēšu doties uz Virdžīniju Voteru. Visu rītu es bezmērķīgi nonīku dzīvoklī, cenšoties pats sev iestāstīt, ka būs daudz labāk, ja sievasmāte krietni saslims, tajā pašā laikā zinot — ja tas notiks, es būšu nelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Liks Džons ātri pārskatīja manu rakstu par nestartējušiem favorītiem un atliecās krēslā, skatīdamies griestos. Ārkārtēja uzbudinājuma pazīme. Derijs izrāva viņam no rokām lapas un sāka lēni un sasprindzināti lasīt, kā jau tas tuvredzīgiem ir raksturīgi. Beidzis viņš dziļi nopūtās.

—   Oho! Dažs labs būs stāvā sajūsmā.

—   Kurš? — Liks Džons jautāja, atgriežoties realitātē.

—   Tas zellis, kurš visas šīs lietiņas organizē.

Liks Džons skatījās uz viņu domīgs un drūms.

—   Galvenais — neļaut ierosināt krimināllietu. Kopiju nones lejā juristam un saki, lai acu no tās nenolaiž.

Derijs pazuda ar caurulītē satītu manuskriptu, Liks Džons atļāvās pasmaidīt.

—   Jā… neko teikt, pasaules klase…

—   Sirsnīgi pateicos, — es atbildēju.

—   Kas to tev sapūta?

—   Dienvidvējš.

—   Es runāju nopietni, Taj.

—   Es apsolīju. Viņi visi tā vai citādi ir iejaukti tajā lietā.

UtĀ

—   Man taču būtu jāzin. Un ari galvenais jautās…

Es pašūpoju galvu.

—   Es patiešām solīju neizpaust viņu vārdus.

—   Bet es varu krietni patīrīt to tavu rakstiņu.

—   Vai, vai, tu jau man sāc draudēt!

Liks Džons saērcināts paberzēja ādamābolu. Es pārlaidu skatu lielajai dūcošajai zālei. Katrā noda|ā, tāpat kā sporta, notika materiālu vākšana, šķirošana un galīgā varianta slīpēšana. Lai tiktu nodrukāti, rakstu lielākā daļa pie salicējiem nonāca jau piektdienās, atsevišķos gadījumos ceturtdienās. Bet sensācijas, kurām bija jāpārsteidz lasītāji un citas avīzes, gulēja aiz atslēgas līdz sestdienas vakaram, kad pēdējā brīdī pirms sūtīšanas uz tipogrāfiju šie raksti tika ievietoti maketā.

Salicējiem arī bija kārdinājums nopelnīt kādas liekas desmit mārciņas, pārdodot kādu skandalozu jaunumu konkurējošai avīzei. Tāpēc mans raksts nonāks tipogrāfijā pēdējā brīdī, kad mahinācijām vairs neatliks laika, ja to akceptēs juridiskā daļa un galvenais redaktors. Visus skandalozos atmaksojumus „Blaze" sargāja kā aci pierē.

No juristiem Derijs atgriezās tukšām rokām.

—   Viņi teica, ka pie tava raksta jāpiestrādā. Vēlāk piezvanīs.

—   Es aiznesīšu galvenajam šo eksemplāru, — Liks Džons sacīja. — Redzēsim, ko viņš teiks.

Viņš aizgāja, un Derijs noskatījās viņā ar nicinājunu un apbrīnu vienlaicīgi.

—   Grozies kā gribi, bet tieši pateicoties sporta nodaļai, šo aviželi izpērk ļaudis, kas citādi tai pat ar cimdiem rokās nepieskartos. Mūsu Liks Džons, neskatoties uz sīkajām nelietībām, tomēr ir cilvēks savā vietā.

Liks Džons atgriezās un jau pusceļā ielaidās karstā strīdā ar futbola korespondentu.

Vēlāk es viņam pajautāju, kā trešdien gājis pa bērēm. — Bēres kā bēres. Auksts. Atraitne daudz raudāja. Pat deguns tai kļuva ceriņkrāsā — sarkans no asarām un zils no aukstuma.

—   Jauki gan.

Viņš pavīpsnāja.

—   Māsa viņu visu laiku mierināja.

Sacīja, ka tai ir paveicies, ka Bērts nokārtoja to papildus apdrošināšanu.

—   Ko!?

—   Jā. Es jau zināju, ka tas tevi interesēs. Tāpēc drusku parunājos ar to māšeli. Pirms divām vai trim nedēļām Bērts ir trīskāršojis dzīvības apdrošināšanas summu. Un paskaidrojis sievai, ka, ejot pensijā, viņi būs labāk nodrošināti.

—   Tā, tā…

—   Tāpēc viņa nāvei noteikti jāizskatās pēc nelaimes gadījuma, — Derijs iesprauda. — Ar lieciniekiem. Apdrošināšanas kompānija varētu atteikties maksāt, ja tas notiktu brz lieciniekiem.

—   Paskatīsimies, varbūt viņi arī šoreiz protestēs.

—    Nedomāju vis. Diez vai izdosies. Ir jau oficiāls slēdziens par to, ka nāve iestājusies nelaimes gadījuma rezultātā.

Ar mana raksta kopiju rokā ienāca galvenā redaktora sekretāre — ists gardumiņš dārgā iesaiņojumā, pārsiets ar dzeloņdrāti. Baumoja, ka vēl nevienam pielūdzējam nav izdevies izlauzties cauri ērkšķiem pie šīs titullapas rozītes.

Virs jurista vīzas augšējā stūrī redaktors bija uzrakstījis „Piekrītu". Liks Džons paņēma rakstu, apmierināts pamāja un iebāza manuskriptu galda augšējā — slēdzamajā atvilktnē, turpinādams debates ar futbola korespondentu. Vairāk man nekādu darīšanu redakcijā nebija. Es pateicu Derijam, ka visu dienu būšu mājās, un atvadījos.

Biju jau ticis gandrīz līdz durvīm, kad mani apturēja Liks Džons.

—   Taj… es pavisam piemirsu. Tev zvanīja kāda sieviete.

—   Vudvorda kundze?

—   Nē. Pagaidi, man ir pierakstīts. Ak, jā, redz, kur — Gcila Pominga. Un lūdza piezvanīt. Kaut kas sakarā ar „Tally".

Viņš man padeva papīra gabaliņu ar telefona numuru. Es piegāju pie brīva rakstāmgalda un nocēlu klausuli. Roka turējās stingri, ko par sirdi nevarētu teikt.

—   Rietumu tēlotājmākslas skola. Ar ko varu pakalpot?

—   Pominga jaunkundze…

Pominga jaunkundze tika pasaukta. Balss aparātā skanēja vēsi un nesatricināmi, tāpat kā toreiz, stacijā.

—   Jūs svētdien atbrauksiet? — Nu, lūk, jautājums pēc būtības.

—    Es gribētu. — Ieturēta atbilde. — Nezinu, vai man izdosies izrauties.

—   Ak tā. Esmu uzaicināta uz lenču…

—   Ejiet vien, — es sacīju, jūtot, kā vilšanās kamols sakāpj kaklā.

—  Starp citu, ja jūs atbrauktu, es paliktu mājās.

Velns lai parauj to Elizabetes māmulīti! Ar visām viņas iesnām.

—   Es |oti gribu atbraukt. Pie pirmās izdevības.

Pēc nelielas pauzes viņa jautāja:

—   Kad jūs zināsiet precīzi?

—   Ne ātrāk par svētdienu. Pirrc izbraukšanas uz staciju.

—  Ak, tā…

Pēc īsas vilcināšanās viņa apņēmīgi teica:

—  Jebkurā gadījumā paziņojiet, gaidīt jūs vai nē. Es centīšos iekārtoties tā, lai vēl paspētu viesos, ja uzzinātu, ka jūs nebūsiet.

—   Lieliski, — manā balsī atskanēja entuziasms, kas bija daudz par lielu lietišķai sarunai pa darba telefonu. Viņa iesmējās.

—  Nu labi. Ceru, svētdien tiksimies. Pēc desmitiem jebkurā laikā. Zāra ar Geriju iet spēlēt golfu.

—   Es piezvanīšu ap pusdivpadsmitiem.

—   Labi. Uz redzēšanos, — viņa teica. Un nolika klausuli.

Es devos mājup rakstīt par Koliju Gibonu un pusdienot kopā ar Elizabeti un Vudvorda kundzi. Atkal zivs! Ne pārāk garšīgi, turklāt bez izdomas. Es klausījos Elizabetes valodā, atsmaidīju viņas smaidam un izmisīgi cerēju, ka man nebūs kopā ar viņu jāsēž šajā istabā pēc četrdesmit astoņām stundām. Es automātiski ēdu, neskatīdamies ēdienā. Līdz maltītes beigām mana nodevība bija pagalam sabojājusi ēdiena garšu.

6

Žurnāla „Tally" noteiktais termiņš gāja uz beigām. Sestdien, kad līdz termiņa notecēšanai bija palikušas divas dienas, es braucu uz Hītbcrī Parka jāšanas sacīkstēm, lai satiktu Dermontu Fineganu — neievērojamu žokeju vēl neievērojamākam zirgam — Zelta kausa dalībnieku.

Viņa īru akcents bija tik drausmīgs, ka sākumā es nesapratu ne vārda. Taču, bufetē iedzēris tasi kafijas, viņš atzinās: kad uztraucas, tad akcents viņam ir stiprāks. Pēc tam mums gāja labāk — viņš nomierinājās, un es sapratu viņa teikto jau pēc otrās reizes, nevis pēc četrreizējas pārjautāšanas, kā sākumā.

Pārvarējis valodas barjeru, Dermonts gluži negaidīti izrādīja izcilu humora izjūtu un iecietīgu filozofisku attieksmi pret eksistences problēmām. Kaut gan pēc obektīviem rādītājiem viņa sportiskie sasniegumi bija vairāk nekā pieticīgi, viņš pats tos uzskatīja par lieliskiem. Viņa niecīgie ienākumi pašam Šķita karaliski salīdzinājumā ar dzīves apstākļiem bērnībā. Viņa tēvs uzaudzinājis četrpadsmit bērnus, pārdodot kartupeļus no pašu divarpus akru lauciņa. Dermonts, kurš nebija ne stiprākais dēls, ne izlutinātais jaunākais, sūrā darbā pelnīja savu daļu un ne katrreiz to dabūja. Deviņpadsmit gadu vecumā viņam apnika badoties, viņš devās pāri jūrai uz Ņūmārketu, kur iru akcents, dzīves pieredzes trūkums un vājā veselība viņam nodrošināja vietu zirgu sporta industrijā, jo tajā vienmēr bija vajadzīgs lēts darbaspēks.

Viņš strādāja tajā pašā stallī, kur bija sācis savu sporta biogrāfiju. Saimnieks viņam deva nenozīmīgus uzdevumus. Cik sacensībās viņš ir piedalījies?

Viņš plati pasmaidīja, atsegdams vairākus robus zobu vietā. Līdz trīsdesmit sacīkstēm sezonā. Tiesa, pirms diviem gadiem viņš lauza kāju, tas viss draņķīga zirga dēļ.

Dermontam Fineganam bija divdesmit pieci gadi, bet no skata varēja dot trīsdesmit. Lauzts deguns^ vēja aprauta seja, dzidri zilas, dzīvespriecīgas acis. Viņa sapnis ir piedalīšanās Lielās nacionālās balvas izcīņā. Bet citādi viņš ir apmierināts un netiecas pēc pirmās klases žokeja titula — pārāk liela atbildība. „Kad štrunta sacensībās tu jāj ar vecu, nodzītu kleperi, no tevis neko sevišķu negaida. Taču kāds prieks un pārsteigums, ja tev izdodas izrauties priekšā!"

Viņš bija uzvarējis piecpadsmit sacensībās un katru uzvaru atcerējās visos sīkumos.

Nē, Zelta kausā nekādi spīdošie panākumi nav gaidāmi, godīgi sakot, viņš ir ieskaitīts tikai tāpēc, ka no viņu staļļiem jāpiedalās trim dalībniekiem.

„Es jāšu ar aidinieku, jūs uzreiz pamanīsiet. Varbūt pirmās minūtes noturēšos, pēc tam mans vecītis būs izpumpējies un pazudīs kokos kā pieķerts kramplauzis. Tas būs brīnums, ja vispār nenāksies viņu celt no zemes augšā!"

Vēlāk es redzēju viņu izjājam ar desmitgadīgu — patiešām kleperi, — kas ir perspektīvs vairs tikai suņu konserviem. Zirgs un jātnieks iekrita otrajā grāvi, un kad pēc finiša es aizgāju uzzināt kaut ko par viņa veselības stāvokli, satiku Dermontu medpunkta durvīs. Uz rokas bija saite, sejā — parastais smīns.

— Galīgais sīkums, — viņš mani mierināja. — Līdz Zelta kausam viss būs sadzijis, redzēsiet!

Notikumu turpmākajā gaitā nāca gaismā nenozīmīgs sīkums — zirgs viņam bija uzkāpis uz rokas un saminis īkšķa nagu.

Veikdams apgaitu pa hipodromu „Tally" raksta vajadzībām, pēdējo pusstundu es pavadīju kantora ēkā, sekojot administrācijas darbam. Hītberi Parks, kur pēc divām nedēļām jānotiek Zelta kausa izcīņai, tika uzskatīts par vislabāk organizēto sacensību vietu. Tas izskaidrojams ar to, ka vadības stūre tika uzticēta bijušajam militāristam — šajā gadījumā lidotājam. Tas gan ir neparasts gadījums, jo lielāka piekrišana sporta aprindās parasti bija kājniekiem un jūrniekiem.

Aviācijas apakšpulkvedis Vilins Endrjū — līdzsvarots, darbīgs, neliela auguma vīrs, ap gadiem četrdesmit, invaliditāti ieguvis galvas traumas rezultātā, kad avarēja viņa bumbvedējs „Vulkāns". Vēl joprojām, pēc viņa paša izteikumiem, viņam gadījās īslaicīgas akluma lēkmes, visbiežām nepiemērotos, neērtos un pat nepieklājīgos brīžos.

Līdz sacensību beigām viņam neatradās neviens brīdis sarunai ar mani, un arī pēc tam mūs nemitīgi pārtrauca cilvēki, zvanīdami priekšsēdētājam par visdažādākajiem jautājumiem. Tā bija tieši Vilija Endrū ideja — sarīkot Zelta kausa izcīņas sacensības, un viņš lepojās ar to. Tajās piedalījās izcilākie auļotāji un pulcējās smakākā publika. Biļešucenas auga. Vilijs Endrū, nenoliedzami, bija sava darba enmtuziasts, taču ļoti mērens un ieturēts. Viņa balsij, tāpat kā dzintarkrāsas acīm, bija raksturīga maiga izteiksme un tikai smaida ironiskā maniere liecināja par šī vīra dzelzs raksturu.

Viņam nebija vajadzības pašapliecināties un ar spēku cīnīties par savu autoritāti — es to sapratu, uzzinādams šādas tādas biogrāfijas detaļas.

Viņš ir sācis lidot ar bumbvedējiem, kad viņam bija divdesmit seši gadi.

Nolidojis astoņus gadus, no tiem piecpadsmit sekundes ar domu, ka noteikti nositīsies. Trīs nedēļas pavadījis klīnikā. Pēc tam pusotru gadu meklēdams citu darbu. Pašlaik dzīvo savā mājā kopā ar sievu un divpadsmitgadīgiem dvīņiem netālu no hipodroma un ne par kādām pārmaiņām nesapņo.

Pēdējais vilciens jau gatavojās aiziet, taču es vēl paspēju un vēl pa ceļam uz Londonu sāku sacerēt rakstu par Dermontu Fineganu un Viliju Endrū.

Absolūti aplaimota, Vudvorda kundze aizgāja bez piecpadsmit septiņos, un es konstatēju, ka reizi pa daudziem gadsimtiem viņa man cepeškrāsnī ir atstājusi bifšteku. Un arī Elizabete bija labā noskaņojumā.

Es pagatavoju mums kokteiļus, atbrīvojies iekritu krēslā un ar pūlēm, nogaidījis vairākas minūtes, nevērīgi jautāju, vai viņas māte nav zvanījusi.

—   Nē, nezvanīja.

—   Tad tu nezini, vai viņa atbrauks vai ne?

—   Es domāju, viņa brīdinās, ja nevarēs atbraukt.

—    Jā, protams, — es sacīju. Pie joda! Vai tad ir tik grūti iepriekš pateikt kaut ko konkrētu?… Cenšoties par to vairs nedomāt, es gatavoju savu rakstu „Tally", pēc tam vakariņas, tad atkal rakstu. Pārtraucu to, lai sagatavotu visu naktsguļai, un pēc tam nosēdēju pie rakstāmmašīnas līdz pustrijiem, līdz pabeidzu. „Žēl," es izstaipoties nodomāju, „ka es tik lēni rakstīju un tik daudz svītroju…" Galīgo variantu ieliku atvilktnē, atliek to tikai pārrakstīt tīrrakstā. Bet laika pietiks, pat ja daļu rītdienas es pavadīšu ceļā uz paradīzi — pie Geilas. Es ienīdu sevi un aizmigu pēc pieciem no rīta.

Elizabetes māte atbrauca. Bez mazākajām iesnu pazīmēm.

Visu rītu es biju centies samierināties ar domu, ka viņa neieradīsies parastajā laikā — desmitos piecpadsmit minūtēs. Es rādiju Elizabetei mierīgu, ikdienišķu seju, pieķerot sevi, ka niknojos, izpildot viņas lūgumus, ko parasti esmu darījis automātiski.

Septiņpadsmit minūtes pāri desmitiem zvanīja pie durvīm un, lūdzu, viņa ir klāt — kopta, interesanta sieviete, pāri piecdesmit gadiem, glīti sakārtotiem īsiem matiem, kas tādēļ atgādināja bruņurupuča bruņas, un druknu lauciniecisku augumu. Es ar milzīgu sajūsmu viņu sagaidīju, bet, ievērojis viņas aizdomīgo izbrīnu, sapratu savu kļūdu un piebremzēju. Tikai tad viņa nomierinājās.

Paziņojis viņai un Elizabetei, ka braucu intervēt vēl dažus cilvēkus, es jau pusvienpadsmitos mundri soļoju pa ielu, jūtot, kā manī izkliedējas sasprindzinājums. Un saule spoži spīdēja pie debesīm! Un sirdsapziņa snauda pēc bezmiega nakts.

Geila mani sagaidīja stacijā, stāvot pie savas automašīnas.

—    Vilciens nokavējās, — viņa mierīgi teica, kad es apsēdos blakus. Ne kaislīgu skūpstu, ne apskāvienu. Kā jau tas bija gaidāms.

—  Svētdienās remontē sliežu ceļus. Mēs ilgi nostāvējām starp stacijām.

Viņa pamāja, ieslēdzot aizdedzi.

Mēs klusējot nobraucām trīsceturtdaļjūdzcs, kas šķira mūs no viņas mājām. Ienākot iekšā, viņa nejautājot ieveda mani viesistabā un ielēja divus alus.

—  Šodien jums taču nav jāraksta, — viņa teica, pasniedzot man glāzi.

—   Nē.

Viņas smaids liecināja, ka viņa lieliski saprot, kāpēc es esmu šurp braucis. Lietišķa pieeja seksam, ne tā kā citas sievietes. Nekādu liegšanos. Es viegli pieskāros viņas lūpām ar savējām. Viņa pamāja, it kā atbildot neizteiktajam. Līdz viņas radinieku atbraukšanai mūsu rīcībā bija veselas trīs stundas.

—   Tu man patīc.

—   Es priecājos par to.

Viņa pasmaidīja un pagāja sāņus.

Šodien viņai mugurā bija bāla bēša kleita, kas lieliski izcēla ādas zeltaino kafijas toni. Būtībā viņas āda nebija tumšāka kā dienvideiropietēm vai kādai iedegušai anglietei. Tikai sejas panti nodeva viņas izcelsmi. Brīnišķīga, proporcionāla seja, kas pauda iekšēju pašcieņu. „Geila," es nodomāju, „ir kļuvusi pašapzinīga daudz agrāk, nekā vairums meiteņu viņas gados."

Uz galdiņa stāvēja sporta lappusē atvērts „Sunday Blaze" jaunākais numurs. Redaktori vai to palīgi paši izdomāja virsrakstus. Un Liks Džons nebija starp sliktākajiem. Pāri visai lappusei lielie burti vēstīja „Nelieciet uz Tidli Bumu, vēl nav īstais laiks!" Zem pērļu burtiem vārds vārdā bija viss mans teksts. Tas, starp citu, nenozīmēja, ka mans darbs ir ieguvis Lika Džona atzinību, bet tikai to, ka šis žurnāla numurs nebija tik pieblīvēts ar reklāmām kā parasti. Līdzigi vairumam izdevumu, „Blaze" eksistēja, pateicoties reklāmām.

To dēļ nežēlīgi tika apgraizīti štata žurnālistu rakstu. Cik daudz smalki noslīpētu frāžu esmu redzējis svītrotas savos rakstos tikai tādēļ, lai tajā vietā pēdējā brīdī iesprauktos kāds klepus sīrups vai matu losjons. Ir patīkami redzēt savu darbu nesabojātu.

Es paskatījos uz Geilu.

Viņa uzmanīgi mani vēroja.

—   Jūs vienmēr izlasāt sporta lappusi?

Viņa pašūpoja galvu.

—    Ziņkārības dēļ. Gribējās zināt, ko jūs tur būsiet tādu uzrakstījis. Šis raksts… var krietni sašūpot dvēseles mieru.

—   Pēc tā es arī tiecos.

—   Gribēju teikt, pēc tā izlasīšanas rodas iespaids, ka jūs zināt daudz vairāk nekā rakstāt, un ka tur ir runa par netīru, ja ne kriminālu lietu.

—    Nu, re, — es atbildēju, — vienmēr ir patīkami apzināties, ka esi godam paveicis savu uzdevumu.

—   Un kas parasti notiek pēc līdzīgu materiālu publicēšanas?

—   Jūs jautājat par reakciju? Tā var būt visāda, sākot ar varas iestāžu brīdinājumu nebāzt degunu svešās darīšanās un beidzot ar anonīmām draudu vēstulēm…

—   Taisnība vienmēr uzvar?

—   Ļoti reti.

—   Bruņinieks, — viņa pajokoja.

—   Nē. Viss ir daudz vienkāršāk. Avīzei palielināsies tirāža, un es varēšu prasīt algas pielikumu.

Viņa iesmējās, atmetusi galvu, elastīgā kakla līnija beidzās kaut kur kakla izgriezumā. Izstiepis roku, es pieskāros viņas plecam; man pēkšņi pārgāja vēlēšanās sarunāties.

—   Šeit ne, — viņa sacīja. — Iesim augšā.

Guļamistaba bija jauki iekārtota, taču varēja just, ka tas ir Zāras roku darbs. Iebūvēti skapji, grāmatu plaukts, liels mīksts atpūtas krēsls, milzīgs, bāli zils paklājs un vienguļamā gulta. Viņa izģērbās un palika stāvam pie loga — kails bronzas krāsas augums ziemas saules staros.

—   Aizvilkt aizkarus?

—   Kā gribi.

Viņa pasniedzās pēc aizkariem, lai tos aizvilktu, un es jutu savu sirdi iepukstamies straujāk; ziemas dienas puskrēslā viņa pienāca man cieši klāt.

Trijos pēcpusdienā viņa aizveda mani uz staciju, taču vilciens tikko bija aizgājis.

Gaidot nākamo, mēs sēdējām mašīnā un pļāpājām.

—   Tu katru vakaru brauc mājās? — es jautāju.

—    Reizēm nē. Divas mūsu pasniedzējas īrē dzīvokli un pāris reižu nedēļā pēc viesībām vai teātra es pārguļu tur.

—   Bet visu laiku dzīvot Londonā tev negribētos?

—   Tevi pārsteidz, kā es varu dzīvot kopā ar Zāru un Geriju? Taisnību sakot — naudas dēļ. Gerijs man neliek maksāt īri un pastāvīgi atkārto, ka ir priecīgs par manu klātbūtni mājā. Vispār viņš ir jauks. Bet Londonā par visu būtu jāmaksā man pašai, un mans tagadējais dzīves līmenis pārplīstu kā burbulis.

—   Komforts tiek stādīts augstāk par neatkarību, — es piezīmēju.

—   Pagaidām izdodas saglabāt abus divus.

Pēc ilgākas pauzes viņa jautāja:

—   Tu dzīvo kopā ar sievu? Es gribu teikt, jūs neesat šķīrušies vai kā tamlīdzīgi?

—   Nē, šķīrušies neesam.

—   Kā tu varēsi izskaidrot savu prombūtni?

—   Es teicu, ka braucu uz interviju „Tally" vajadzībām.

—   Tu gan esi maita! — viņa iesmējās.

Viņai bija taisnība, jods lai parauj! Man bija jāpiekrīt.

—   Viņa nezina par taviem… gājieniem? Tu ne reizi neesi uzķēries?

Man gribējās mainīt sarunas tematu, bet vienlaikus es pret Geilu jutu

kādu pienākumu. Viņa bija pelnījusi zināt patiesību, ne jau visu, to es nebiju spējīgs atklāt.

—   Nē, viņa neko nezin, — es atteicu.

—   Ja zinātu, viņai būtu iebildumi.

—   Laikam jā.

—   Bet, ja viņa… neguļ ar tevi, kāpēc jūs nešķiraties?

Es neatbildēju.

Viņa turpināja.

—   Jums taču bērnu nav?

Es pašūpoju galvu.

—   Kas tad tevi notur? Vai tas pats iemesls, kas mani?

—   Par ko tu runā?

—   Iekārtojies, kur ērtāk. Kur ir nauda.

—   O!… — Es savaldījos nepasmaidot, bet viņa mani nesaprata.

—   Vai gan es varu tev ko pārmest, ja esmu tieši tāda pati? Tātad tava sieva ir bagāta?

Es iedomājos Elizabeti bez manis — slimnīcas ēdiens, slimnīcas režīms, nekādu aprīkojumu, ne telefona, ne gaismas pēc deviņiem vakarā, ne brīvības, ne vientulības iespējas. Un tā visu laiku, līdz pašām mūža beigām.

—   Es domāju, par manu sievu droši var teikt, ka viņa ir bagāta, — es lēni sacīju.

Atgriezies mājās, es sajutu dīvainu apziņas šķelšanos — tik labi zināmā mājas kārtība man šķita sveša un nereāla. It kā puse manas būtnes vēl nebūtu pārnākusi. Es noskūpstīju Elizabeti, bet domāju par Geilu. Depresija mācās man virsū kā lietusmākonis skrejošam vilcienam.

—  Tevi meklēja kāds vīrietis, — Elizabete teica. — Zvanīja trīs reizes. Un ļoti dusmīgā balsī.

—   Kas tas varētu būt?

—   Es nesapratu. Viņš raustīja valodu.

—    Kā viņš uzzinājis mūsu numuru? — Es biju noguris. Man nepavisam negribējās runāt ar dusmīgu cilvēku.

Turklāt mūsu numura telefonu grāmatā nebija, lai pasargātu Elizabeti no liekām sarunām mana darba sakarā.

—   Es nezinu. Viņš atstāja savu numuru un lūdza pazvanīt. Tas ir vienīgais, ko es no viņa sapratu.

Elizabetes māte pastiepa bloknotu, kur bija pierakstīts telefona numurs.

—  Tas taču ir Viktors Ronsijs! — es teicu.

—  Jā, — Elizabete atviegloti noteica. — Kaut kas tamlīdzīgs bija.

Es uzelpoju.

Vienīgais, ko es karsti vēlējos, lai visa tā putra, ko es pats biju ievārījis, pēkšņi izgaistu kā uz burvju mājienu un lai man par to vairs nebūtu jālauza galva.

—   Es viņam vēlāk piezvanīšu. Tagad es gribu iedzert.

—   Es grasījos vārīt tēju, — pārmetoši sacīja sievasmāte.

Klusi nosodījies, es ielēju sev dubulto viskiju. Pudele palika gandrīz tukša. Melnā svētdiena…

Nekur neradis miera, es vilkos uz darbistabu pārlasīt savu rakstu žurnālam „Tally". Mehāniskā darbība pakāpeniski kliedēja manu sasprindzinājumu un vainas apziņu, ar ko es pārnācu mājās. Es nevarēju pieļaut, lai Geila man pārāk iepatiktos, bet viņa man patika ļoti. Iemīlēties šādā sievietē nozīmētu īstu elli. Šķiet, mums vairs nevajadzētu satikties. Vismaz es ar prātu tā nolēmu. Bet tūdaļ visa mana būtne sāka pretoties prāta apsvērumiem un es jutu, ka padošos.

Ronsijs piezvanīja vēlreiz, pēc sievasmātes aiziešanas.

—     Ko jūs tur esat sarakstījis… savā rakstā! Mans zirgs katrā ziņā piedalīsies sacīkstēs. Kā jūs vispār uzdrīkstaties… iedomāties, ka esmu iejaukts kādos slepenos darījumos!

Elizabetei bija taisnība — viņš patiešām stipri raustīja valodu. Man bija krietni jānopūlas, lai viņš atzītu, ka nevienā teikumā es neesmu vērsis savas aizdomas tieši uz viņu. Nekur nav teikts, ka viņa nodomi nebūtu bijuši godīgi un cēli.

—   Vienīgais, ko es gribēju pateikt, Ronsija kungs — agrāk ir gadījies, ka dažus zirgu īpašniekus ar varu piespiež atsaukt savus zirgus no sacīkstēm. Tas pats var notiki ar jums. Es gribēju brīdināt ļaudis, kuri liek uz zirgiem, lai paciešas un neizdara iemaksas ātrāk kā pusstundu pirms starta. Labāk spēlēt uz mazākām summām, nekā pa pastu zaudēt visu uzreiz.

—   Neviens nevar mani piespiest kaut ko darīt, ticiet man! — klausulē rēca Ronsijs.

—    Ļoti gribu cerēt, — es teicu. Interesanti gan, vai viņa antipātija, kādu es ievēroju attiecībā pret vecākajiem dēliem, attiecas ari uz mazajiem? Vai viņš riskēs ar viņu veselību un dzīvību Tidlī Buma dēļ? Varbūt, ka riskēs. Spītības dzīsla viņa raksturā ir dziļi iekšā.

Kad viņš pavisam nomierinājās, es jautāju, kur viņš dabūjis manu telefona numuru.

—   O, tas nebūt nebija vienkārši. Izziņās man atteicās to dot pat tad, kad es uzstāju, ka lieta ir steidzama. Jāsmejas, bet pat tas mani neapturēja. Beigu beigās es to dabūju no jūsu kolēģa Derija Klārka.

—    Skaidrs, — es noteicu. Derijs nebūt nav tas, kurš viegli izpļāpā citu noslēpumus… — Nu, paldies. Vai jūs atrada „Tally" fotogrāfs?

—   Jā, piektdien bija iebraucis. Ceru, ka jūs tajā žurnālā neko nerakstīsiet par… — viņš atkal iekaisa.

—   Nē, — es stingri teicu, — pilnīgi neko.

—   Kā es par to varēšu būt drošs? — balsī jaudās aizdomīgums.

—   Numurs iznāk otrdien, pirms sacīkšu sākuma.

—   Rīt pat es sadabūšu redakcijā melnrakstu! Es jums nevaru uzticēties! Man ir jāzina, ko jūs tur esat sarakstījis!

—  O, esiet gan tik laipns, dariet to! — es piekritu. Būs joki, kad šāds klients tiks Arnoldam Šenkertonam uz kakla.

Vēl joprojām nikns, Ronsijs nolika klausuli. Es uzgriezu Derija numuru, pilns apņēmības uz viņu izgāzt savas dusmas.

—  Ronsijs? — viņš sašutis pārjautāja. — Nekādam Ronsijam es tavu numuru neesmu devis, par to tu vari būt drošs. — Es klausulē dzirdēju, kā viņa mazā meitiņa pilnā skaļumā trenē balsi. — Kā tu teici?

—   Es jautāju, kam tu devi numuru?

—   Tavas sievas tēvocim.

—   Manai sievai nav nekāda tēvoča!

—  Ak, Dievs, viņš nosauca sevi par tēvoci, teica, ka krustmāte ir smagi slima, ka grib jums par to paziņot, bet pazaudējis numuru…

—  Viltīgais lapsa! — es iesaucos. — Un tāds vēl mani apvaino rakstu izkropļošanā!

—   Piedod, Taj!

—   Labi, ko tur daudz… Tikai nākamreiz gan vispirms pārbaudi pie manis kā norunāts, atceries?

—  Jā. Noteikti. Atvaino.

—   Bet kā viņš sadabūja tavu numuru?

—  Atšķirībā no tavējā tas ir Britu jāšanas sporta izziņās.

Es noliku klausuli uz īpašā telefona Elizabetei pie pašas galvas, un atlikušo dienas da|u kā parasts pavadījām, vērodami ēnu spēles istabas stūra kastē. Par laimi, Elizabetei nekad neapnika skatīties televizoru. Viņa man sūdzējās, kāpēc starp bērnu raidījumiem pa dienu un vakara programmu ir tik liela atstarpe. Kāpēc to nevar aizpildīt ar kādiem raidījumiem tiem, kas visu dienu spiesti pavadīt mājās?

Tad es uzvārīju kafiju, aprūpēju Elizabeti pirms nakts ar visgādīgāko un mājīgāko izskatu, kaut gan manas domas klejoja pavisam citur, kā aktierim, kas simto reizi spēlē vienu un to pašu lomu.

Pirmdienas rītā es aizvedu rakstu uz „Tally" un atstāju to pie sekretāres. Biju precīzi iekļāvies termiņā. Pēc tam ar vilcienu aizbraucu uz sacīkstēm Lesterā. Mājās man negribējās palikt, kaūt arī tā bija mana oficiālā brīvdiena. Pie tam Egocentriķis — Hantersonu loterijas zirdziņš — tur bija redzams pirmsstarta treniņā, — vēl viens likumīgs izbraukuma iemesls.

Biezējošā migla gandrīz pilnīgi visu padarīja neredzamu, es varēju saskatīt tikai divas tuvākās barjeras. Egocentriķis pārvarēja ceturto šķērsli, bet šķita, ka viņa spēki ar to ir galā. Žokejs bļāva trenerim, ka šis nekur nederīgais kustonis knapi pārdabūjis pakavus pāri trim barjerām laukuma tālākajā stūri un vairs nelēks ne par kādu naudu. Treneris viņam nenoticēja, un uz sacīkstēm norīkoja citu žokeju. Tā, lūk!

Pašķidrais skatītāju pūlītis — tie galvenokārt bija Midlseksas iedzīvotāji audekla naģenēs un adītās šallēs — bija noklājuši skatītāju vietas ar izlietotām biļetēm, avīzēm un zuša želejas papīra trauciņiem. Bārā es pievienojos pazīstamam puisim no avīzes „Sporting Life", pie blakusgaldiņa četri žurnālisti neticīgi apsprieda manu rakstu par nestartējušajiem zirgiem.

7

Es aizgāju no sacīkstēm neilgi pirms beigām, tāpēc vilcienā man izdevās ieņemt vietu kupejā pie loga, gandrīz tukšā nesmēķētāju vagonā. Ieslēdzis sildītāju uz visstiprāko, es atvēru avīzi apskatīties, ko raksta sporta jaunumu komentētājs ar pseidonīmu Tālskatis.

„Tidlī Bums startēs, — apgalvo treneris. — Bet vai jūsu naudiņa neies zudumā?"

Virsraksta ieintriģēts, es izlasīju līdz galam. Viņš bija nošpikojis no manis gandrīz visu, mazliet mainīdams detaļas. Nu, ko. Tas ir kompliments.

Plaģiāts vispār ir visvaļsirdīgākais glaimu paveids.

Durvis uz gaiteni atvērā un kupejā iegāzās četri nosaluši bukmeikeri. Viņi vētraini apsprieda gadījumu ar kādu spēlmani, kas uzstājīgi gribējis apstrīdēt zaudējušu biļeti.

12-140

—   Es viņam saku — izbeidz. Ko tu gribi apvest ap stūri? Mēs neesam eņģeļi, bet tik stulbi arī nē…

Viņiem visiem bija vienādi mēteļi, kurus tie sameta uz augšējiem plauktiem. Divi pa kārtai no milzīgas tūtas vilka ārā pēc izskata ļoti garšīgas sviestmaizes, divi citi smēķēja. Visi bija apmēram trīsdesmit gadus veci, visi runāja ar raksturīgu Londonas ebreju akcentu un apsprieda braucienu ar taksi līdz stacijai, lietojot tādus izteicienus, kas sestdienas dienai nu gan nepiederējās.

—    Labvakar, — viņi sasveicinājās, beidzot ievērojuši manu klātbūtni. Bet viens, ar cigareti pamādams uz uzraksta „Nesmēķēt" pusi, pajautāja:

—   Veco zēn, tev nekas nav pretī?

Es pamāju un vairs nepievērsu viņiem uzmanību.

Vilciens līgojās uz dienvidaustrumu pusi, miglaino dienu nomainīja miglaina nakts, un pieci pasažieri sāka snaust.

Te pēkšņi durvis ar troksni atsprāga. Es negribīgi pavēru acis, domādams, ka nāk kontrolieri. Ejā stāvēja divi vīrieši, kas nemaz pēc kontrolieriem neizskatījās. Viens no viņiem būdīgs puisis — aizvilka aizkarus kupejas durvīs uz gaiteni. Uzmetis klerkiem vērtējošu skatienu, pameta ar galvu uz gaiteņa pusi un īsi teica: „Ārā!"

Vēl arvien es viņu ierašanos nesaistīju ar savu personu, arī tad vēl ne, kad bukmeikeri, savus mēteļus paņēmuši, viens pēc otra izslīdēja no kupejas.

Tikai tad, kad bandīts izvilka no kabatas saņurcītu „Blaze" numuru un ar pirkstu iebadīja manā rakstā, es sajutu, ka tirpas sāk skriet pār muguru.

—    Kādam tas ļoti nepatika, — viņš sarkastiski teica. Spēcīgs Birmingemas akcents. Viņš pats bija apmierināts ar savu ironisko izteiksmi. — Ārkārtīgi nepatika.

No zābakiem līdz zodam viņu apņēma netīrs kombinezons, virs tā bija zems kakls, apaļi vaigi, maza seja, slapja mute un pielaizīti mati.

—   Tā jums nevajadzēja darīt, nudien, nevajadzēja, — bandīts turpināja, — jaukties iekšā, un tā tālāk.

Viņš iebāza labo roku kabatā un izvilka to kopā ar vara kasteti. Es paskatījos uz otru. Viņš izdarīja to pašu.

Es metos uz priekšu pie stopkrāna. Būdīgais ar asu profesionālu sitienu pārtrauca manus centienus.

Viņi abi bija trenēti ringā, tas bija skaidrs.

Visu pārējo es uztvēru miglaini. Viņi nepieskārās galvai, bet precīzi zināja, kur jātrāpa pa ķermeni. Un, kad es mēģināju atbrīvoties no viena, iejaucās otrs. Viienīgais, kas man izdevās — īsāko apveltīt ar asu spērienu pa potīti, uz ko tas atbildēja ar četru burtu vārdu un drausmīgu sitienu pa nierēm. Es sabruku sēdeklī. Viņi abi pārliecās pār mani un turpināja savu darāmo.

Man pēkšņi šķita, ka viņi tūlīt mani nogalinās, ka, varbūt paši to neapzinoties, viņi mani jau piebeidz. Es pat mēģināju viņiem to pateikt, bet, ja arī izdvesu kādu skaņu, viņi to nesadzirdēja. Lielais mani izstiepa stāvus un nostādīja uz kājām, bet īsais sāka lauzt ribas.

Kad beidzot mani palaida vaļā, es lēni noslīgu uz grīdas ar seju cigarešu galos un sviestmaižu papīros. Es gulēju pilnīgi nekustīgs, lūdzot Dievu, kam neticēju, nepieļaut, lai tas viss atkal turpinātos. Lamzaks noliecās pār mani.

—   Viņš nenobeigsies? — jautāja īsais.

—    Ko tu? Mēs neko nesavainojām. Akurāti nostrādāts, nē varbūt? Paskaties ārpusē. īstais brīdis tīties…

Durvis atvērās un atkal aizvērās, bet es vēl ilgi neticēju, ka viņi ir aizgājuši pavisam. Es gulēju uz grīdas, smokot no klepus un maziem malkiem kampjot gaisu. Nāca vēmiens. īsu bridi man šķita, ka šī sišana ir nevis par avīžrakstu, bet par Geilu, un doma, ka esmu saņēmis pelnītu atmaksu, uz brīdi atviegloja ciešanas. Sāpes bija drausmīgas, un tikai vainas apziņa padarīja tās ciešamas.

Apziņa noskaidrojās. Es mēģināju lēnām piecelties, cenšoties novērtēt nodarītos zaudējumus. Varbūt tic patiesi neko nav savainojuši — vismaz būdīgais tā solīja. Taču sajūta bija tāda, ka nav nevienas nesavainotas vietas.

Ierausies sēdeklī, es truli blenzu Londonas ugunīs aiz loga. Miglā tās bija dzeltenas un izplūdušas. Acis pusaizvērtas, kaklā kāpa nelabums, rokas gulēja uz ceļiem nejūtīgas. Sāpes izplatījās pa visu ķermeni. „Pacieties," es sev teicu, „tas pāries".

Gaidīt nācās ilgi. Ugunis kļuva biežākas un vilciens palēnināja gaitu. Londona. Pārsēšanās. Laiks beidzot izkustēties no vietas. Drūma perspektīva. Jebkura kustība sagādā ciešanas. 12«

Vilciens piebrauca pie perona platformas un noraustījies apstājās. Es turpināju sēdēt, pūloties piespiest sevi piecelties, bet tomēr nespēju. Es zināju, ja neizkāpšu, vagons iebrauks sānceļā un man nāksies kupejā pavadīt aukstu, nemīlīgu nakti.

Durvis atkal atsprāga. Pamiris no šausmām, es pacēlu acis. Tas nebija lamzaks ar kastetēm. Konduktors.

Atvieglojuma sajūta mani pāršalca kā vilnis, tikai tagad es apjautu savu izbīli un dusmojos uz sevi par mazdūšību.

—   Gala stacija, — noburkšķēja konduktors.

—   Aha.

Viņš ienāca kupejā un nopētīja mani.

—   Svinējāt svētkus, ser?

—   Aha, — es piekritu.

Saņēmies, es tomēr piecēlos. Patiešām — drausmīgi sāpīgi.

—    Klausies, draudziņ, esi tik mīļš, ncieķēpā te mani, — konduktors pārliecinoši sacīja.

Es noraidoši pamāju.

Tiku līdz durvīm. Izklunkurēju gaitenī. Konduktors mani gādīgi paņēma zem rokas un palīdzēja nokāpt uz perona. Lēni virzoties uz priekšu, es dzirdēju, kā viņš norāda uz mani nesēju pulciņam:

—   Redzējāt? Zaļi zils un nosvīdis kā sivēns.

—   Dzērājs, nelaimīgais!

Uz mājām es braucu ar taksometru un lēnām kāpu pa kāpnēm. Vudvorda kundze šoreiz mani gaidīja ļoti nepacietīgi, jo baidījās tādā miglā iet vēlu mājās. Es atvainojos.

—   Nekas, Tairona kungs. Jūs jau zināt, es vienmēr esmu gatava palikt ilgāk.

Durvis aiz viņas aizvērās, un man bija grūti pārvarēt vilinājumu sabrukt uz dīvāna un aizmigt.

Piegāju noskūpstīt Elizabeti. Viņa vērīgi manī paskatījās.

—   Taj, tu esi šausmīgi bāls. — Notikušo es pilnībā nevarēšu no viņas noslēpt.

—   Paklau, — es atbildēju. — Nokritu, domāju, dvēsele izskries laukā.

Viņa sāka uztraukties. Turklāt acīs bija lasāms, ka viņa uztraucas ne

tikai par mani.

—   Neuztraucies, — es murmināju, — nav nekas briesmīgs.

Es izgāju virtuvē un ar rokām atbalstījos pret galdu. Pastāvēju pāris minūtes, atcerējos, ka Elizabetei kaut kur bija pretsāpju tabletes. Sadabūju pudelīti, bija palikušas tikai divas.

Vienu izdzēris, nodomāju, ka jāpiezvana ārstam un jāpalūdz, lai izraksta jaunas. No vienas tabletes daudz labāk nekļuva, bet tomēr labāk kā nekas.

Atgriezos istabā un, pārvarējis sāpes, sāku gatavot, kā parasts, vakara kokteiļus. Ticis galā ar vakariņām, trauku mazgāšanu un vakara procedūrām, es noģērbos un beidzot tiku gultā. Noskaidroju, ka kreisajā pusē ir lauztas trīs ribas. Nekādu nopietnu savainojumu — kā būdīgais bija apgalvojis.

Es gulēju tumsā, cenšoties neelpot dziļi un neklepot, mēģināju izdomāt, kas un pēc kā pavēles ir mani tā apstrādājis un vai par to vajadzētu ziņot Likām Džonam. Tāda veida materiālu viņš noteikti ieliktu goda vietā, cenšoties no notikušā izspiest maksimālu efektu un, protams, pats izdomās virsrakstu. Manām ciešanām te nav nozīmes.

Kas gan tās ir, salīdzinot ar tirāžas pieaugumu!

Likām Džonam sentimentalitāte nebija raksturīga. Ja es no viņa kaut ko noslēpšu un viņš pats uzodis, man nāksies strādāt ledainā naida un neuzticēšanās atmosfērā. To es nevaru pieļaut. Manu priekšgājēju izēda no darba tikai par to, ka viņš no Lika Džona noslēpa kādu pikantu gadījumu, kurā pats bija iejaukts. Tam uzdūrās konkurējošā avīze, un mūsu „Blaze" palika ar garu degunu. Liks Džons nekad neko neaizmirst un nekad neko nepiedod.

Es dziļi nopūtos. Kļūda. Traumētās ribas uz nopūtu atsaucās ar asām sāpēm. Nevarētu teikt, ka esmu pavadījis mierīgu nakti mājas apstākļos. No rīta es rāpoju kā beigta muša.

Elizabete redzēja, kā es ceļos un pārvietojos, viņas seja pārvērtās slimīgās izbailēs.

—   Taj!

—   Es jau tev sacīju, kritu… Pāris zilumu, mīļumiņ.

—   Tu izskaties… pavisam slims.

—   Es uzvārīšu kafiju!

Vārīju kafiju. Kāri paskatījos uz Elizabetes pēdējo tableti. Man nebija tiesību to aiztikt. Vēl joprojām viņai varēja gadīties lēkmes, kad pretsāpju tabletes ir pilnīgi nepieciešamas. Atnāca Vudvorda kundze, un es devos pēc jaunas receptes.

Ārsts Antonio Perelli izrakstīja recepti bez liekas runas un pastiepa man papīrīti.

—   Kā viņa jūtas?

—   Lieliski. Kā vienmēr.

—   Būs jāapciemo.

—    Viņa būs laimīga, — es no sirds teicu. Perelli vizītes uz Elizabeti iedarbojās kā šampanieša malks. Pirms kādiem trim gadiem viesībās es iepazinos ar jaunu itāli, kam bija privātā prakse. Pārāk skaists, lai būtu labs ārsts, es toreiz nodomāju. Sievišķīgi sejas panti ar tumšām, mirdzošām acīm, garām skropstām. īpaša pieeja katram slimniekam, milzīgs honorārs, nervozu dāmiņu pūlis, kas, klusu ciezdams, šķiras no savas naudiņas.

Uz viesību beigām man kāds pateica, ka viņš ir specializējies plaušu slimībās un lai mani neatbaida viņa skaistums un jaunība — esot lielisks speciālists. Gadījums mūs saveda kopā, kad pēc viesībām stāvējām uz ielas gaidot taksometru, un izrādījās, ka mums jābrauc uz vienu pusi.

Tajā laikā Elizabetes veselības stāvoklis mani ļoti uztrauca. Viņa regulāri likās slimnīcā intensīvai ārstēšanai, kad atkal kļuva sliktāk. Bet līdz ar poliomelīta izzušanu tādu slimnīcu kļuva arvien mazāk. Nesen mums bija paziņojuši, ka tajā hospitālī, kur viņa parasti ārstējās, mūs vairs nevarēs uzņemt.

Mēs ar Perelli braucām mašīnā un es viņam lūdzu ieteikt kādu klīniku, kur vajadzības gadījumā es varētu ievietot Elizabeti. Atbildes vietā viņš mani uzaicināja pie sevis iedzert, un tā rezultātā viņam bija par vienu pacientu vairāk. Pateicoties viņa pūlēm, Elizabetes veselības stāvoklis uzlabojās, un es maksāju viņa mērenos rēķinus, ne acu nepamirkšķinājis.

Es pateicos par recepti un bāzu to kabatā.

—   Taj, tās tabletes ir jums vai Elizabetei?

Es paraudzījos viņā ar mākslotu izbrīnu.

—   Kas par lietu?

—    Mans draugs, akls es vēl neesmu. Tas, ko es lasu jūsu sejā… ir smagu…

Es greizi pasmaidīju.

—   Labi. Man tā kā tā nāktos jums to lūgt. Pārsēju uz pāris ribām.

Viņš rūpīgi mani pārsēja un pasniedza man glāzīti ar šķidrumu, kam bija, kā viņš pats sacīja, brīnumspējas, jo tas noņem jebkuras sāpes.

—   Ceru, ka Elizabete neko nenojauš? — Viņš norūpējies vaicāja.

—   Es viņai pateicu, ka kritu un sasitos!

Viņš atzinīgi pamāja.

—   Pareizi. Bet policija? Jūs par to paziņojāt policijai?

Es noraidoši papurināju galvu un izstāstīju viņam par Liku Džonu.

—   Jā, vienkārši tas nav. Bet kāpēc nepateikt, ka tie ļaudis jums draudēja? Jums taču neliks redakcijā kreklu vilkt nost! — Viņš pasmaidīja to īpašo valdzinošo smaidu, kas Elizabetei vienmēr lika smaidīt pretī. — Domāju, ka tie divi diez vai centīsies sevi reklamēt.

—    Nevar zināt, — es sadrūmu. — Nebūtu slikti parādīties sacīkstēs tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņam bija jāpiekrīt, viņš iedeva man līdzi vēl pudelīti ar brīnumlīdzekli.

—   Daudz neko neēdiet, no stiprajiem dzērieniem tikai kafiju.

—   O' kei!

—   Turpmāk mēģiniet nenokļūt situācijās, kuras tik nelāgi beidzas. — Es klusēju. Viņš skatījās uz mani līdzjūtīgi un skumji. — Vai cena nav par lielu, ja runa ir par Elizabetes veselību?

—   Griezties atpakaļ ir par vēlu. Elizabetes dēļ.

—  Tā būtu bijis labāk… Bet… — Viņš paraustīja plecus un pasniedza man roku. — Vismaz centieties nebraukt ar vilcienu.

Gandrīz pusotru stundu es vilcieniem negāju ne tuvu. Pēc tam tomēr aizgāju uz staciju un aizbraucu uz jāšanas sacīkstēm Plamptonā divu gluži nekaitīgu pasažieru un kāda puspazīstama „BBC" žurnālista sabiedrībā.

Pateicoties Tonio brīnumlīdzeklim, es kā parasti, pavadīju sacensībās visu dienu, sarunājoties un jokojot ar dažādiem ļaudīm. Vienu reizi ieklepojos. Taču pat klepus izraisīja tikai sāpju vāju atblāzmu. Ilgu laiku es tīšām slaistījos gar bukmeikeru kantoriem, ieskatoties viņu sejās un sekojot viņu likmēm. Tie skatījās man nopakaļ, sačukstoties un bakstot cits citam ar elkoņiem, kad es nolēmu likt desmit šiliņus uz kādu zirgu, viens no klerkiem jautāja:

—   Kāda pašsajūta, draudziņ?

—   Kas par lietu? — es pārsteigts atjautāju. — Diena ir brīnišķīga.

Dažas sekundes viņš neizpratnē skatījās uz mani, tad paraustīja plecus.

Es gāju tālāk, cenšoties ieskatīties sejās un atpazīt kaut vienu no viņiem.

Žēl, ka toreiz kupejā es neieskatījos vērīgāk savos četros ceļabiedros. Tagad es nebiju pārliecināts, ka pazīšu kādu no viņiem. Un nebūtu arī pazinis, ja viņš pats sevi nenodotu.

Viņš sāka mētāties pa stendu, kad pamanīja, ka es uz viņu skatos, tad pameta savu vietu un bēga.

Todien skriešana man nepadevās. Es klusi piezagos viņam no mugurpuses pēc kādas stundas, kad viņš bija nomierinājies un atgriezies savā darba viietā.

—   Pāris vārdu uz austiņas, draugs, — es nočukstēju.

Viņš vai uzlēca gaisā.

—   Es neko nedarīju!

—   Zinu, zinu. Tu man tikai pasaki, kas bija tie divi kombinezonos.

—   Es jūs lūdzu. Kam gan gribas beigt dzīvi slimnīcā?

—   Vai nopelnīt negribi? Divdesmit mārciņas! — es piedāvāju.

—   Es neko nezinu… Kā tas ir iespējams, ka jūs šodien vispār esat

šeit?

—   Kāpēc ne?

—   Ja viņi kādu ņem priekšā… No tiem nav viegli tikt vaļā.

—   Ak, tā? Man tie šķita gluži rāmi.

—   Godīgi? — viņš ziņkārīgi jautāja. Viņi jūs neaiztika?

—   Nē.

Viņš bija neizpratnē.

—    Nu, labi, divdesmit mārciņas, — es teicu. — Kā tos sauc un kā labā strādā?

Viņš saminstinājās.

—   Tikai ne šeit. Vilcienā.

—   Nē, vilcienā nē. Preses ložā un tūlīt, nekavējoties. — Es biju enerģiski noskaņots.

Viņš palūdza saimniekam atļauju iziet uz piecām minūtēm un gāja man pa priekšu augšup pa kāpnēm uz preses ložu, kas atradās augšā virs skatītāju tribīnēm. Es piemiedzu ar aci vienīgajam avīžniekam, kurš tur atradās, un tas laipni pazuda.

—   Nu, re, es teicu, — kas viņi bija?

—   No Birmingemas, — viņš piesardzīgi atbildēja.

—  Tas bija saprotams no viņu akcenta.

—   Profesionāli bokseri, — viņš varonīgi turpināja.

Es laikus aprāvos, lai nepateiktu, ka arī to es sapratu pats.

—   Čārlija Bostona puiši! — viņš beidzot nervozi izgrūda.

—  Tas jau kaut kas ir. Un kas tad ir Cārlijs Bostons?

—    Kas tad to nepazīst!? Viņam ir bukmeikcru kantori Birmingemā un daudz kur citur.

—   Un zēni vilcienos?

Ziņkārība arvien vairāk nedeva viņam miera.

—    Varbūt jūs Čārlijam esat parādā? Ko gan citu viņam no jums vajadzēja? Parasti viņi tādā veidā kārto attiecības ar parādu nemaksātājiem.

—   Pirmoreiz dzirdu par tādu Čārliju Bostonu, nemaz nerunājot par to, ka neesmu viņam ne pensa parādā. Es izvilku no portfeļa piecas piecmārciņu naudas zīmes. Ar trenētu žestu viņš pagrāba naudu un veikli paslēpa slepenā kabatiņā azotē.

—   Zagļu bari, nemaz nav miera, — viņš paskaidroja, — spēj tik uzmanīt.

Viņš veikli pazuda no preses ložas, bet es paliku un vēl mazliet iedzēru no mazās zāļu pudelītes, prātojot par to, ka Cārlijs Bostons rīkojies ārkārtīgi muļķīgi, uzrīdīdams man savus puišus.

Kā jau paredzēju, Lika Džona reakcija bija sašutums. Kā viņi uzdrošinās tādā veidā apieties ar „Blaze" līdzstrādnieku?

Trešdienas rīts. Redakcijā gandrīz neviena nebija.

Derijs ieracies savos papīros, telefons klusēja, uz visiem galdiem drudžainas bezdarbības pēdas.

Šajā dīķī es iemetu akmeni — paziņoju, ka dīvi vīrieši draudīgā formā pieprasījuši, lai es pārtraucu jaukties biznesā, kas saistīts ar nestartējošiem zirgiem. Liks Džons sēdēja kā piepūties krupis un, šķiet, trīcēja no prieka, ka rakstam ir tik taustāmi rezultāti. Pēc tam uzlika savu lielo ķepu telefonam.

—   Mančesteras nodaļa? Lūdzu, sporta nodaļu… Endij, tas esi tu? Te Liks Mortons. Ko tu zini par bukmeikeru vārdā Cārlijs Bostons? Viņam ir totalizatoru tīkls Birmingemas apkārtnē.

Viņš ilgi ar pieaugošu interesi klausījās atbildi.

—   Nu ko, viss sakrīt… Jā, jā. Lieliski. Uzzini un zvani man.

Beigu beigās viņš paberzēja ādamābolu un nolika klausuli.

—    Apmēram pirms gada Čārlijs Bostons pārvērtās līdz nepazīšanai. Līdz tam viņš bija vienkāršs Birmingemas bukmeikers ar sešiem spē|u kantorišiem un puslīdz labu reputāciju. Tagad, pēc Endija teiktā, viņa panākumi strauji auga un viņš kļuvis uzpūtīgs. Vispār pēdējā laikā par viņu pārāk daudz runā. Izskatās, viņš patiešām ir noalgojis divus bijušos bokserus, kas atņem parādniekiem naudu. Un tā rezultātā kļuvis tik bagāts, it kā pats to naudu drukātu.

Mēģināju apdomāt dzirdēto. Čārlijs Bostons ar saviem bokseru zēniem nemaz nesakrita ar Demblija doto aprakstu līdzsvarotajam džentlmenim „Rolroisā" ar šoferi un grieķu, skandināvu vai dāņu akcentu. Tos pat ir grūti iedomāties kā partnerus kādā kopīgā lietā.

Protams, ir iespējams, ka eksistē kādas divas atsevišķas blēžu organizācijas; ja tā, kas notiks, kad to intereses sadursies? Kura no tām savervēja Bērtu Čehovu? Bet, ja tā tomēr ir viena kompānija, tad „Rolroisa" kungam es piešķirtu smadzeņu lomu, bet Čārlzs Bostons, pēc manām domām, ir rupjais izpildītājs. Tas, ka viņi man uzrīdīja savus izsitējus, ir klasisks tādas sadarbības paraugs.

Uz Lika Džona galda iezvanījās telefons. Viņš nocēla klausuli. Viņš klausījās un arvien vairāk sadrūma, pēc tam pagrieza galvu un rūpīgi mani nopētīja.

—    Kā to lai saprot: sasists līdz nemaņai? Nekā tamlīdzīga! Pašreiz viņš ir redakcijā, bet vakar bija Plamptonā sacīkstēs. Jūsu avīžniekiem ir pārāk dzīva fantāzija… Ja jūs man neticat, parunājiet ar viņu pats. — Viņš man pasniedza klausuli un nočukstēja:

—   Dullais Konesijs…

—    Man ir zināms, — ierunājās naidīga balss, —kaut kādi Birmingemas smagsvari jūs burtiski samaluši miltos aizvakar, kad…

—   Pile, — es teicu garlaikotā balsī. — Es pats vakar arī Plamptonā to dzirdēju.

—   Saskaņā ar saņemto informāciju, jūs vakar nevarējāt atrasties Plamptonā!

—   Jūsu ziņu avots ir neuzticams. Atsakieties no tā!

Pauze. Tad viņš atkal ierunājās:

—  Jūs taču saprotat, man nav grūti pārbaudīt, vai jūs tur bijāt vai nē.

—    Ejiet pārbaudīt! — Es ar troksni nometu klausuli, pateikdamies liktenim, ka mana versija Liku Džonu sasniegusi pirmā.

—   Es ceru, nākamsvētdien sekos turpinājums, — viņš sacīja. Koneslijs nebija spējis viņā iesēt šaubu sēklu. — Piespied sporta administrāciju rīkoties. Sapurini viņus kā nākas! Man tevi nav jāmāca, kā tas darāms.

Es pamāju. Kā tas darāms, to es zinu labi. Visas sāpīgās vietas protestējot sāka sūrstēt. Tās uzstājīgi rekomendēja, man atturēties no turpmākas darbības. Kāpēc tu nevari uzrakstīt jauku, mierīgu rakstiņu par kādu citu, absolūti nekaitīgu tēmu?…

—   Pameklē piemērotus citātus, — teica Liks Džons.

—   O'kei!

—    Un vispār, ir vajadzīga konkrēta ideja, viņš nepacietīgi turpināja. — Kāpēc, pie joda, man viss jādara jūsu vietā?

Es nopūtos sekli un piesardzīgi.

—   Ko tu saki par to: vajadzētu panākt drošu Tidlī Buma piedalīšanos sacīkstēs. Es varētu aizbraukt pie Ronsija un pārrunāt drošības līdzekļus…

Liks Džons mani pārtrauca, acis drudžaini iemirdzējās:

—   „Blaze" rūpēsies par to, lai Tidlī Bums startētu Zelta kausa izcīņā. Taj, tas ir ģeniāli! Tā arī rakstīsim: „Blaze" nodrošina…" Vienkārši teicami!

„Ak, Dievs," es nodomāju, „kāds es esmu idiots!" Tonio Perelli man ieteica turēties tālāk no vilcieniem. Viņš neiedomājās mani pieskaitīt pie tiem, kas ir gatavi labprātīgi nolikt galvu uz sliedēm.

8

Pie Ronsija viss bija pa vecam. Nobirušās lapas un zirnekļu tīkli bija savās vietās.

Tiesa, no virtuves galda bija pazudis gaļas gabals, tā vietā, nokāruši nedzīvās galviņas, gulēja divi nenoplūkti fazāni. Izlietnē slējās nemazgāto trauku kalns, gumijas zābaku smaka bija vēl stiprāka.

Es atbraucu pustrijos bez brīdinājuma un Ronsiju sastapu pagalmā; tas vēroja, kā Pets ar veco viru zāģē milzīgu nokaltušu stumbru. Viņš skatījās uz mani visai greizi, taču mājā tomēr ieaicināja, pār plecu pavēlēdams dēlam sakopt noliktavu, kad tas būs beidzis zāģēt.

Uz dīvāna aizmigusi gulēja Medža. Joprojām bez zeķēm, tajās pašās zilajās tupelēs un dzeltenajā kleitā, tikai tagad tā bija priekšā notraipīta. Ronsijs pret viņas klātbūtni izturējās pilnīgi vienaldzīgi un aicināja mani apsēsties krēslā.

—    „Blaze" palīdzība man nav vajadzīga, — viņš spītīgi atkārtoja. — KādēJ gan?

—   Viss ir atkarīgs no tā, cik ļoti jūs esat ieinteresēts, lai Tidlī Bums startētu.

—   Viņš piedalīsies — tas ir skaidrs. — Ronsijs bija apņēmīgi un agresīvi noskaņots.

—   To es jums apsolu! Katrs, kurš apgalvo pretējo…

—    Tādā gadījumā, — es saudzīgi pārtraucu, — var notiks viens no diviem: sakarā ar to, ka gadījums ir zināms plašām aprindām, krāpnieks var pārdomāt un netraucēs Tidlī Bumam piedalīties Zelta kausā. Taču nevar noliegt iespēju, ka šie ļaudis izdarīs visu, lai novāktu zirgu no starta. Protams, ja tiem pietiek veselā saprāta, viņiem no šīs domas vajadzētu atteikties. Un tomēr, es neesmu pārliecināts, ka mēs varam rēķināties ar viņu veselo saprātu.

—   Tas viņiem neizdosies!

—   Apņēmīga zoda līnija, acīs spītība.

—   Varat nešaubīties — tā vai citādi viņi to panāks, ja vien gribēs.

—   Es jums neticu!

—   Kāpēc gan mēs nevarētu realizēt drošības pasākumus vienkārši katram gadījuma? „Blaze" apmaksās visus izdevumus.

Viņš ilgi skatījās man sejā.

—   Jūs to darīsiet tikai reklāmas dēļ, lai savai avīzītei sagādātu skandalozu slavu?

—   Mums ir divkāršs mērķis, — es skaidroju. — Pa daļai mēs to darām jūsu un līdzjutēju dēļ, kas savu naudu liek tieši uz šo zirgu. Protams, mēs neaizmirstam arī sevi. Mūsu mērķis taču ir kopīgs — Tidlī Bumu sveiku un veselu aizgādāt uz sacensību vietu.

Viņš kļuva domīgs.

—   Kas tie par drošības līdzekļiem? — viņš beidzot pajautāja.

—    Ir iespējami trīs varianti, — es teicu. — Visvienkāršākais — uzrakstīt Vailderam vēstuli, kurā jūs apstiprināt savu gatavību sūtīt Tidlī Bumu uz Zelta kausa izcīņu un lūdzat nekavējoties viņu sazināties ar jums, ja viņš saņem jebkura veida norādījumus zirgu no dalībnieku saraksta svītrot. Ceru, ka jūs to saprotat — jebkurš, piemēram, es, var jūsu vārdā nosūtīt viņam telegrammu vai piezvanīt pa telefonu un paziņot, ka zirgs no sacīkstēm tiek atsaukts. Nemaz nebūs viegli to pieteikt par jaunu.

Viņam atplētās mute.

—   Jebkurš?

—    Jā, pie tam jūsu vārdā. To nav grūti izdarīt. Ik nedēļu Vailders saņem daudzus tādus norādījumus. Tos nav laika pārbaudīt. Pat pie treneriem ne.

—    Mans Dievs, — viņš nočukstēja pilnīgi satriekts. — Es tūlīt uzrakstīšu. Nē, labāk es pats viņam piezvanīšu. — Viņš jau cēlās augšā.

—    Tik steidzīgi tas nav, — es sacīju. — Ticamākais, ka tāds norādījums pienāks pēdējā brīdī, lai iespējami vairāk cilvēku paspētu izdarīt savas iemaksas.

—   Patiešām… — Viņš atkal apsēdās un tad pār viņu nāca apgaismība. — Bet ja „Blaze" paziņos, ka garantē Tidlī Buma drošību, bet zirgs tomēr tā vai cita iemesla dēļ nestartēs, jūs nokļūsiet galīgi muļķīgā stāvoklī.

Es pamāju.

—   Jā, risks pastāv. Taču… Mēs centīsimies… Tajā pašā laikā mums ir jābūt pārliecinātiem par jūsu atsaucību un patiesu sadarbību ar mums.

Viņš izlēma.

—   Uzskatiet, ka es esmu jūsu pusē. Ko tālāk?

—   Tidlī Bums ir jāpārved uz citu stalli.

Tas viņu satrieca.

—   Nē, nemūžam!

—   Šeit ir pārāk nedroša vieta.

Viņš noklepojās.

—   Uz kurieni jūs domājat?

—    Uz galvenā trenera stalli. Tur tas, jūsu zināšanai, lieliski tiks sagatavots sacensībām un tur arī ļoti labi baro. Jums ik dienu tiks ziņots par zirga pašsajūtu.

Ronsijs vairākas reizes atvēra un bez skaņas atkal aizvēra muti.

—  Treškārt, — es turpināju, — jūsu sievai ar trijiem mazajiem puikām ir jābrauc prom.

—   Tas nav iespējams, — viņš pēc ieraduma protestēja.

—   Tas ir nepieciešams. Ja nu kādu no puikām nolaupa? Vai tad jūs riskēsiet ar bērna dzivibu zirga dēļ?

—   Tas nav iespējams, — viņš vārgi turpināja. — Viņiem pietiktu ar draudēšanu.

Medža pacēlās, un viņas acis nemaz nebija miegainas.

—   Kur un kad mēs braucam? — viņa jautāja.

—   Rīt uzzināsiet, kad nonāksiet galā.

Viņa priecīgi un pacilāti pasmaidīja. Sapņi tuvojās īstenībai.

Tikai Ronsijs nebija sajūsmā.

—   Kā man tas viss nepatīk, — viņš burkšķēja.

—   Arī jums vajadzētu braukt viņiem līdzi, visiem kopā.

Ronsijs pakratīja galvu.

—    Bez Tidlī Buma man ir arī citi zirgi. Un ferma. Es nevaru visu pamest. Bet Pets un Piters man ir vajadzīgi šeit.

Tam es piekritu, jo viņš piekāpās galvenajā punktā.

—    Tikai nesakiet bērniem par prombraukšanu, es brīdināju Medžu. — Rīt no rīta nelaidiet uz skolu, un viss. Ap deviņiem no rīta jums piezvanīs. Ņemiet līdzi tikai pašu nepieciešamāko. Jūs tur būsiet līdz sestdienas sacīkšu beigām. Es jūs lūdzu: nekādā gadījumā nerakstiet uz šejieni vēstules un brīdiniet arī bērnus. Ja rodas nepieciešamība, rakstiet mums, uz „Blaze", mēs to nodosim Ronsija kungam.

—   Vai Viks var mums rakstīt?

—    Protams, taču arī tikai caur „Blaze". Viņam nav jāzina, kur jūs atrodaties.

Te viņi abi sāka protestēt, bet beigu beigās es ņēmu virsroku… Nekādi nav iespējams izpļāpāt to, ko tu nezini.

—   Turklāt par jums var sākt interesēties ne tikai krāpnieki.

Konkurējošo avīžu žurnālisti cenšas nepalaist garām izdevību iegriezt

„Blaze" un arī sāks jūs meklēt. Bet tie ir īsti meistari atrast tos, kam kādu iemeslu dēļ gribas noslēpties.

Ronsiju pāris sēdēja, pamuļķīgu skatienu raudzīdamies viens otrā. Es izgāju no viņu mājas un triecu savu furgonu uz Londonu. Ceļš šķita bezgalīgs un daudzās sāpīgās vietas atkal lika sevi manit. Tonio pudelīti es izdzēru jau no rīta pa ce|am uz redakciju. Tagad es turējos tikai uz Elizabetes tabletēm, bet tas nebija tas. Es atgriezos mājās, mirdams no sāpēm, salauzts un nelabu nojautu mākts.

Dziļais atpūtas krēsls un viskijs palīdzēja man tikt galā ar pirmajām trim nelaimēm. Kas attiecas uz pēdējo, es nevarēju izlemt, kas ir sliktāk — vēlreiz satikties ar Bostona puišiem vai pieļaut Tidlī Buma operācijas izgāšanos. Es neesmu nodrošināts ne pret vienu, ne pret otru. Turklāt vienas nepatikšanas neizslēdz otrās.

—   Kas ar tevi notiek, Taj? — Elizabetes balsi skanēja satraukums.

—   Nekas, — es pasmaidīju. — Ar mani viss ir kārtībā.

Grumbiņas viņas sejā izlīdzinājās un viņa man uzsmaidīja. Sūknis klusi

dūca, liekot viņai elpot. Mana nabaga Elizabete!.. Maiguma uzplūdā es pastiepu roku un noglāstīju viņas vaigu, viņa pagrieza galvu un noskūpstīja man pirkstus.

—    Tu esi satriecošs cilvēks, Taj! viņa teica. Kaut ko tamlīdzīgu viņa atkārtoja divas reizes nedēļā. Es saraucu degunu un atbildēju parasto:

—   Tu arī neesi zemē metama, vecenīti

Nelaime, kas mūsu mājās ienesa viņas slimību, bija nepārejoša. Un būs vienmēr. Viņai tas ir pastāvīgs, neizbēgams eksistences veids. Man bija iespēja — piemēram, Geila. Kad es izmantoju šis iespējas, es jutos ne tikai vainīgs kā neuzticīgs vīrs, es sapratu, ka esmu nodevis Elizabeti. Viņa nevarēja pamest kaujas lauku, bet, ja kļuva pavisam neizturama, es aizlavījos un atstāju viņu vienu pašu…

Nākamajā rītā Derijs Klārks iesēdināja Medžu un trīs puikas savā ,,ostinā" un aizveda uz. Portmutu, bet no turienes ar prāmi uz Vaitas salu.

Pusdienlaikā es ierados fermā, mašīnā ar piekabi, ko aizņēmos no kāda paziņas pilsētā. Ronsijs, zobus griezdams, šķirās no Tidlī Buma, un piekabes otru steliņģi pielādēja ar auzu maisiem un siena ķīpām. Viņš pamanījās tur iebāzt arī sedlus un iemauktus, kā arī trīs dučus olu un alus kanniņu. Ēšanas un treniņu apraksts aizņēma pilnas četras lappuses, turklāt daudzas rindiņas bija trekni pasvītrotas ar sarkanu zīmuli. Kādas sešas reizes es biju spiests viņam apsolit, ka piespiedīšu treneri precīzi sekot instrukcijai.

Pcts ar treknu smīnu palīdzēja iekraut nepieciešamo un, šķiet, nepārdzīvoja šķiršanos no zirga. Ievērojis, ka es uz viņu skatos, viņš pameta uz mani ironisku skatu, bet, nesot garām siena ķīpu, noteica:

—   Lai dabū just uz savas ādas, ko tas nozīmē.

Bēdu nomākts, Viktors Ronsijs stāvēja sava piedrazotā pagalma vidū, ar acīm pavadīdams savu dārgumu, bet es izbraucu pa vārtiem un lēni vadīju furgonu pa šaurajiem Eseksas ceļiem uz rietumiem, uz Berkšīru. Pēc piecām jūdzēm es pieturēju pie telefona būdiņas un piezvanīju uz Rietumu tēlotājmākslas skolu.

—   Tas nu gan ir pārsteigums… — Geila sacīja.

—   Jā, — es piekritu. — Kā būtu, ja mēs svētdien satiktos?

—   M-m… — viņa domāja. — Kā būtu, ja mēs satiktos rīt?

—   Vai tad tev rīt nav nodarbību?

—   Nē, es gribu teikt: rīt naktī….

—   Rīt… Uz visu nakti?

—   Vai tu varēsi tikt?

Es tik dziļi ievilku elpu, ka ribas sāka sāpēt. Viss bija atkarīgs no tā, vai Vudvorda kundze varēs palikt. Reizēm viņa piekrita.

—   Taj, tu mani dzirdi?

—   Es domāju…

—   Par ko?

—   Ko lai saku sievai?

—   Tu mani nobeigsi! Jā vai nē?

—   Jā, — es nopūtos. — Kur?

—   Viesnīcā, jādomā.

—   Labi, — es piekritu. Es pajautāju, cikos viņai beidzas mācības un mēs sarunājām satikties Kingkrosas stacijā.

Uzgriezis mājas numuru, es izdzirdu Elizabetes balsi.

—   Taj? Kur tu esi?

—    Uz šosejas. Viss ir kārtībā. Es tikai aizmirsu pajautāt Vudvorda kundzei, vai rītvakar viņa varēs palikt pie tevis pa nakti… Man ir jābrauc uz Ņūkāslu gatavoties svētdienas sacensībām… — „Draņķis," es nodomāju, „nelietīgs draņķis. Zemisks, melīgs nelietis!" Es skumji klausījos viņu abu sarunas fragmentos un garastāvoklis nemaz neuzlabojās, kad viņa pievērsās man.

—   Viņa saka, ka ir ar mieru, Taj, viss ir kārtībā. Tu būsi mājās sestdien?

—   Jā, mīļā, līdz vakaram.

—   Labi.

Līdz vakaram.

Pēc balss es jutu, ka viņa smaida.

—   Atā, līdz vakaram, Taj.

Visu atlikušo ceļu līdz Nortona Foksa zirgu staļļiem es mocījos sirdsapziņas pārmetumos, nožēlojot izdarīto, zinot, ka es neatcelšu satikšanos ar Geilu. Iebraucot Bērkšīrā, man šausmīgi sāpēja galva.

Nortons Fokss ziņkārīgi ieskatījās piekabē, kas bija apstādināta pie viņa mājām.

—   Tad tas ir slavenais Tidlī Bums? Nevarētu teikt, ka šādā rakursā tas izskatās sevišķi iespaidīgi.

—   Ne tikai šādā. Arī citādos, — es piekritu. — Pateicos, ka jūs piekritāt to pieņemt.

—    Esmu vienmēr gatavs jums palīdzēt. Novietošu viņu blakus Zigzagam. Sendija Vilisa varēs aprūpēt tos abus divus.

—    Ceru, jūs viņai neteicāt, kas tas ir par zirgu? — es norūpējies pajautāju.

—   Protams, nē. — Viņš mierinoši pasmaidīja. — Es nesen Kentā nopirku zirgu… Vēl neesmu pārvedis šurp. Sendija un puiši lai domā, ka tas ir viņš.

—   Lieliski.

—   Es pateikšu vecākajam zirgkopim, lai ieved mašīnu pagalmā un ķeras pie izkraušanas. Jūs pa telefonu sacījāt, ka gribat palikt neievērots… Iesim mājā uz tasi tējas.

Es pārsteidzīgi piekritu, pārāk vēlu atcerējies pilnīgi melno tēju, kādu man piedāvāja pagājušo reizi.

—   Nu, redziet, atkal tas pats, — Nortons žēlojās. — Mana mājkalpotāja ir briesmīgi taupīga, nekādi nevaru viņu piespiest pagatavot patiešām stipru tēju.

—   Vai „Tally" fotogrāfi bija pie jums? — es pajautāju, kad viņš bija ielējis tēju un apsēdies iepretim?

Viņš pamāja.

—  Jā, safotografēja kaudzi bilžu, Sendija bija gluži samulsusi.

Viņš man piedāvāja no skata diezgan pastāvējušu augļu torti, kad es atteicos, pats nokoda milzīgu gabalu.

—   Tas jūsu raksts svētdienas numurā, — viņš mēģināja runāt ar pilnu muti, — tam ir jārada bumbas sprādziena efekts.

—   Hm… Gribētos cerēt.

—  Kautrais…. mans čempions stīplčezā, tas taču arī ir viens no tiem nestartētājiem. Skaidra lieta. Kaut gan tieši jūs to nenosaucāt.

—  Tā ir gan.

—  Taj, jūs uzzinājāt, kāpēc Dembijs noņēma no starta savu zirgu, bet pēc tam vispār pārtrauca nodarboties ar zirgiem?

—   Man jums, Norton, nav tiesību to teikt.

Klausoties atbildi, viņš bija noliecis galvu sānis un apmierināts pamāja.

—    Labi, kādreiz, vēlāk izstāstīsiet. Es pasmaidīju.

—  Tikai tādā gadījumā, ja mēs ar šo reketu būsim tikuši galā.

—  Jūs neatlaidīsieties, tad jau tiksiet. Ja varētu tos arī turpmāk atmaskot publikas acīs, neviens vairs neticēs iepriekšējām iemaksām, mēs pāriesim uz amerikāņu sistēmu, kur visas likmes iemaksā sacensību dienā. Pie viņiem taču tā ir, vai ne?

—   Legāli jā.

—  Tad strauji palielināsies apmeklētāju skaits.

—  Un arī laimestu summas. Atcerieties, kā viens viņu žokejs, pagājušā gada čempions, vienā paņēmienā vinnēja vairāk nekā trīs miljonus dolāru? Gordonam Ričardam bija vai jāraud no skaudības.

Es noliku uz galda pusizdzerto tasi un piecēlos.

—   Man jābrauc. Ir laiks. Vēlreiz paldies par palīdzību.

—   Esmu gatavs. Galvenais, lai neatkārtotos gadījums ar Kautro.

—   Rēķinus par visiem izdevumiem sūtiet uz „Blaze" redakciju. Viņš piekrītoši pamāja.

—  Un katru dienu zvanīšu uz sporta nodaļu jums vai Derijam Klārkam, vai tam cilvēkam vārdā Liks Džons.

—   Pilnīgi pareizi. Jā, te ir Viktora Ronsija instrukcija. Vakarā Tidlī Bumam jādod olas ar alu.

—    Es zināju vienu īpašnieku, kas savam ērzelim deva šampanieti. Treileri es aivedu un atstāju pie paziņas mājas, pārsēdos savā furgonā

un braucu mājās. Desmit minūtes pāri sešiem… Vudvorda kundzei šonedēļ bija ārkārtīgi daudz virsstundu, varbūt tāpēc viņa bija garšīgi izcepusi vistu un atstājusi to siltu cepeškrāsnī. Es pateicos viņai.

—   Nav par ko, Tairona kungs. Vienmēr esmu gatava pakalpot. Sveiki, mīļā. Līdz rītam. Es nākšu tā, lai varu palikt pa nakti.

Es noskūpstīju Elizabeti, ielēju kokteiļus, apēdu vistu, paskatījos televizoru, un dienas sasprindzinājums pamazām noplaka.

Pēc vakariņām jāķeras pie svētdienas raksta. Vēlēšanās to darīt līdzinājās nullei. Es devos uz kabinetu ar domu sacerēt mierīgu, rāmu pagājušās svētdienas raksta turpinājumu ar zemtekstu „nav vērts zāģēt zaru, uz kura pats sēdi".

Taču jau pēc pirmajām rindām šī apņemšanās izkūpēja gaisā.

Ne Čārlijs Bostons, ne tas ārzemju džentlmenis „rolroisā" nebūs priecīgi, to lasot.

No rīta, pirms braukšanas uz redakciju, es sakrāmēju somu, lai pārgulētu ārpus mājas. Elizabete man'piekodināja, lai paņemu modinātāju un tīru kreklu.

—   Es nevaru ciest tos tavus izbraukumus, — viņa teica. — Es zinu — tu brauc retāk, nekā būtu vajadzīgs. Uz tālākajiem nostūriem gandrīz vienmēr sūta Deriju, par to man ir kauns, viņam taču mājās paliek sieva ar mazuļiem.

—  Nebēdā, — es pasmaidīju. — Derijam patīk braukt komandējumos.

Es gandrīz pats neticēju, ka šodien braukšu uz Ņūkāslu. Vēl paies

daudz stundu, kamēr es sastapšos ar Geilu, viņa man šķita nereāla. Es trīs reizes noskūpstīju Elizabeti — man tā negribējās viņu atstāt.

Tomēr es to darīju.

Atbraucis uz redakciju, es redzēju, ka nav ne Lika Džona, ne Derija. Sekretāre pasniedza man lielu aploksni, kas esot atnesta trešdien, tikko es biju aizgājis. Es atvēru to. „Tally" raksta salikums, kas tūdaļ ir jāizlasa un jāsūta atpakaļ.

—   Vakar viņi jums zvanīja divas reizes. Šovakar drukās, lūdza jūs steidzīgi piezvanīt, — viņa sacīja.

Es izlasīju savu rakstu. Arnolds Šenkertons kaut ko bija labojis, viņa pedantiskā attieksme pret gramatiku izpaudās gandrīz katrā rindiņā. Es nopūtos. Labojumi man nepatika. Labi nostādītā tenorā, nedaudz saīdzis un reizē vainīgs, viņš sacīja:

—    Diemžēl mēs steidzāmies un nācās drukāt bez jums, jūsu atbildi mēs nevarējām sagaidīt.

—   Tā ir mana vaina. Es tikko saņēmu salikumu.

—   Saprotu. Pēc manas pielabošanas izskatās diezgan gludi uzrakstīts, vai ne? Mēs esam apmierināti. Domāju, ka lasītājiem ļoti patiks. Tautai patīk mazliet intīma, uzticības pilna izklāsta maniere.

—   Man prieks. Vai jūs nevarētu man izsūtīt eksemplāru.

—    Ņemšu vērā, — viņš man atbildēja tādā tonī, ka, šķiet, pašam būs jāpērk kioskā. — Nosauciet, lūdzu, savus izdevumus. Ceru, tie nav pārāk lieli.

—   Jā, — es piekritu.

—   Nekas īpašs.

Liks Džons un Derijs ienāca, tikko es biju nolicis klausuli. Liks Džons pat nepapūlējās man novēlēt labu rītu, uzreiz pastiepa roku pēc svētdienas raksta manuskripta.

Es viņam to iedevu, viņš ātri pārskrēja ar acīm un beidzot sacīja:

—   Es gaidīju vairāk.

Derijs paņēma otru eksemplāru un arī izlasīja.

—   Vēl nedaudz, un Tajs tos būtu samalis miltos, — viņš Likām Džonam iebilda.

—    Tu taču vari uzsvērt, ka tikai „Blaze" redakcijai ir zināma Tidlī Buma atrašanās vieta. Te ir dots tikai mājiens.

—   Tas ir tik svarīgi?

—   Jā, svarīgi. Jo „Blaze" apmaksā visus izdevumus.

—   Bet ja nu kāds to atrod… Tidlī Bumu? — es piesardzīgi sacīju. — Mēs nu gan būsim labie — paši noslēpām, izplātījāmies, bet pēc tam izpļāpājām noslēpumu…

—    Neviens neizpļāpās. Zinām tikai mēs trīs un Nortons Fokss, tikai Tajs un Fokss precīzi zina, kur zirgs atrodas, tikai viņi var teikt, kurš no sešdesmit staļļa zirgiem ir Tidlī Bums. Jūs taču neteiksiet? Kā tad to kāds varēs uzzināt? Nē, nē, rakstam ir jāsniedz konkrēta informācija. Tikai „Blaze" ir atbildīga par zirga drošību un tikai redakcijai ir zināma tā atršanās vieta.

—    Diez vai tas Cārlijam Bostonam patiks, — Derijs noteica, — ne pie viena konkrēti nevērsdamies.

—   Nekas, nāksies viņam to sagremot.

—   Liks Džons bija nepacietīgs.

—   Es gribēju teikt, Dcrijs turpināja, — ka Bostons var Tajam uzrīdīt savus bandītus par to, ka viņš nav uzklausījis brīdinājumu nebāzt degunu, kur nevajag.

Savs puika, īsts draugs tas Dcrijs!

Uz divām sekundēm, ne vairāk, Liks Džons apstājās, pēc tam papurināja galvu:

—   Viņš neuzdrošināsies!

—   Bet ja tomēr uzdrošināsies, — es piebildu, — jums būs brīnišķīgs materiāls turpinājumam, un avīzi pirks vēl vairāk.

—   Pilnīgi pareizi, — Liks Džons automātiski piekrita, tad tomēr aprāvās un aizdomīgi manī paskatījās.

—   Tas bija joks?

—   Nu ja, — es nopūlos.

—   Tad pārtaisi ievadu. Sāc originālāk. — Viņš paņēma zīmuli un nosvītroja pirmo rindkopu. Izlasīja nākamo, paberzēja ādamābolu, atstāja tā, kā ir. Izsvītroja nākamo teikumu. Pāršķīra lappusi.

Derijs līdzjūtīgi vēroja, kā aug svītrojumu skaits. Arī viņam tie gadījās visai bieži. Liks Džons izlasīja visu un atgriezās pie pirmās lappuses, paskaidrodams katru labojumu. Manu visai mēreno rakstu viņš pamazām pārvērta par nāvējošu ieroci.

—   Jūs alkstat manu asiņu? — viņš jautāja.

Pus diena pagāja, rakstu pārtaisot. Galīgais variants tomēr bija mana un viņa viedokļa kompromiss. Liks Džons pats to aiznesa galvenajam redaktoram, pagaidīja, kamēr tas izlasa( un atgriezās ar uzvarētāja smaidu.

—    Viņam patika. Sacīja, ka tas ir lielisks materiāls. Ari Derija vakardienas raksts par handikapa rezultātiem esot bijis labs. Viņš teica, ka sporta nodaļa dod lielus ieguldījumus avīzes panākumos.

—    Nu, re, cik jauki, — jautri piezīmēja Derijs. — Kad viņš solīja algas pielikumu?

—  īstā reize iedzert kādu alu, — Liks Džons teica, ieskatījies pulksteni. Tu nāksi, Taj?

—   Vēl nav zvanījis Nortons Fokss.

—   Pats viņam piezvani.

Es zvanīju Foksam, Tidlī Bums jutās lieliski, apetīte laba, iekārtojies nevainojami. Rīta treniņā noskrējis kādu jūdzij un neviens uz to nav pat paskatījies.

Pateicies viņam, es piezvanīju Ronsijam un pavēstīju šos jaunumus. Viņš bija satraukts un nomākts.

—   Kā man tas viss nepatīk, — viņš vairākas reizes atkārtoja.

—   Jūs taču to negribat turēt fermā un pakļaut riskam?

—   Nē, to nē. Bet man tas nepatīk. Neaizmirstiet man piezvanīt vakarā, pa dienu es būšu Kemptonas sacīkstēs.

—   Jums piezvanīs sporta nodaļas redaktors. Neraizējieties.

Liks Džons un Derijs jau gāja laukā no kabineta, es paspēju tiem piebiedroties un mēs gājām iekost.

—   Kopš tās dienas, kad aizgāja bojā Bērts Čchovs, ir pagājušas tikai divas nedēļas, — prātoja Derijs, šūpodamies uz augstā ķebļa pie bāra, — un tikai desmit dienas, kopš mēs uzurķējām sakarību ar nestartējošiem favorītiem. Jocīgi…

Kur nu všl jocīgāk! Bet līdz Zelta kausa izcīņai ir palikušas tikai astoņas dienas. Pirmdien, tā es nolēmu, sēdēšu mājās drošībā.

—   Nem vērā, — es Derijam teicu, — nevienam nedod manu telefona numuru.

—   Kas tev lēcies?

—   Es atcerējos Cārliju Bostonu. Manas adreses izziņu birojā nav.

—   Ne es, ne Derijs netaisāmies tavu numuru dot! — Liks Džons nervozi izmeta. — Un beidz par to runāt, citādi var padomāt, ka tu patiesi esi nobijies!

—   Domājiet veseli! — es teicu, un viņi abi sāka smieties.

Derijs, protams, priecājās, ka es piekritu braukt uz Ņūkāslu, atstādams Londonu viņam.

—  Vai tev būs ērti? — viņš mulsi jautāja. — Es domāju, tavai sievai…

Es viņu nomierināju, pastāstot par to, ko sacīja Elizabete.

Liks Džons atrada par vajadzīgu pajautāt:

—   Kā viņai klājas?

—   Lieliski, — es atbildēju.

Dienas atlikušo daļu es pavadīju redakcijā. Liks Džons bija aizņemts vispirms ar futbola reportieri, vēlāk ar golfa kluba korespondentu.

Derijs pēkšņi nolēma man izstāstīt, kā viņš Ronsija bērneļus ir vedis uz Vaitas salu.

—   Bļaustīgi velnēni, — viņš tos neatzinīgi novērtēja. — Un māte pilnīgi nav spējīga tikt ar viņiem galā. Vispār viņa visu laiku ir kā aizmigusi.

J/J

Tas bija brīnums, ka neviens no viņiem nepārkrita pār bortu, ņemot vērā, ka vecākais — Tonijs — visu laiku gribēja paskatīties, kā darbojas mehānismi un kārās pāri bortam. Es teicu, ka zem ūdens tos nevar redzēt, bet viņam, vienalga, gribējās skatīties.

Es rādīju līdzjūtīgu seju, ar grūtībām valdīdams smieklus.

—   Puikām baigie prieki?

—    Un kā vēl! Skolas vietā brīvlaiks jūras krastā. Tonijs paziņoja, ka ies peldēties, tas nekas, ka ir novembris. Māmiņa pat nemēģināja viņu atturēt. Es viņus iekārtoju motelī. Šķiet, redakcija dabūs maksāt lielas summas par salauztu inventāru. Viņiem Šķita ārkārtīgi noslēpumaini, kā es tos piereģistrēju ar uzvārdu Robinsoni. „Labāk nevar vēlēties," viņi teica, „tagad mēs iztēlosimies, ka esam tālu, uz neapdzīvotas salas." Godīgi sakot, beigās jau viņi man bija līdz kaklam.

—   Pārdzīvosi! Tev vēl tie jāatved mājās.

—   Es nē! — viņš nervozi iesaucās. — Tagad tava kārta.

Precīzi četros es paņēmu somu un braucu uz Kingkrosas staciju. Ņūkāslas vilciens gāja piecos. Es vēl redzēju, kā tas atgāja no perona bez manis.

Piecos četrdesmit viņa elegantā naktszilā mētelī ar gaišu somu pie rokas ienāca no tuneļa. Vaiīāki cilvēki noskatījās viņai pakaļ, bet vīrietis, kurš stāvēja man gandrīz blakus un arī ļoti ilgi kādu gaidīja, nenolaida no viņas acu, kamēr viņa pienāca man pavisam cieši klāt.

—   Sveiks, — viņa teica, — atvaino, ka nokavēju.

—   Nieki.

—    Redzu, — viņa ar slēptu triumfu sacīja, — ar sievu viss ir nokārtots.

9

Siltajā tumsā viņa sakustējās, es vēl ciešāk piespiedu viņu sev klāt un ar degunu ierakos smaržīgajos matos.

—  Vienmēr kaut kas jauns, — viņa miegaini teica. — Lauztas ribas…

—   Es tās nejūtu.

—   Melo, jūti gan. Kā tas gadījās?

—   Kas?

—   Kas tevi tā izrotājis?

—   Zaudēju strīdā.

—   Tā neko. Tas būs bijis nevis strīds, bet īsta diskusija.

Es tumsā smaidīju.

—   Taj!

—   Jā?

—   Mēs nevaram šeit palikt līdz nedēļas beigām?

—    Man pa telefonu ir jāzvana no Ņūkāslas uz redakciju. Tas nav atceļams…

—   Jods ar to tavu redakciju!

—   Vēl taču ir svētdiena.

—   Lai dzīvo golfa klubs!

Mēs diezgan ilgi gulējām klusēdami. Miegs nāca kā smags vilnis, es cīnījos ar to. Manā dzīvē ir tik maz stundu, līdzīgu šīm.

Geilai šis laiks nešķita tik dārgs. Viņas galva noslīga man uz pleca, vieglā elpa sildīja kaklu. Es atcerējos, kā Elizabete, tāpat saritinājusies man azotē, kādreiz gulēja — tālā pagātnē un es pirmoreiz par viņu iedomājos bez vainas apziņas, bet ar skumjām un žēlumu.

Gcila pamodās pati un saņēma mani aiz rokas — paskatīties pulkstenī.

—  Tu neguli? Ir jau bez desmit seši.

Es paspēju uz vilcienu astoņos, desmit sekundes pirms atiešanas. Auksts un mitrs rīts. Ausis plēsa stacijas troksnis, nesaprotami paziņojumi skaļrunī, nosalušu un miegainu ļaužu pūlis kaut kur steidzās šajā tipiski angliskajā rītā.

Tikpat nosalis un samiegojies kā visi citi, es meklēju restorānvagonu, lai dabūtu tasi kafijas, taču arī tā man nepalīdzēja tikt vaļā no nomācošā garastāvokļa, kas uznāca ikreiz pēc tikšanās ar Geilu. Es atcerējos, ka atstāju viņu guļam siltumā, mīkstā gultā, atcerējos, kā viņa teica: „Svētdiena — tas taču ir rīt!". Jā, protams, bet man bija jānodzīvo sestdiena. Pašreizējā stāvoklī tā man šķita bezgalīga.

Līdz Ņūkāslai ir četrarpus stundu brauciens. Lielāko ceļa daļu es gulēju, bet, kad negulēju, atcerējos vakaru un nakti, ko mēs pavadījām kopā. Mēs noīrējām istabu mazā viesnīciņā stacijas tuvumā, reģistrācijas žurnālā es pierakstījos kā Tairona kungs ar kundzi. Neviens neizrādīja īpašu interesi par mums, portjē mums ierādīja nemājīgu, bet tīru istabu, iedeva atslēgu, pajautāja, vai mēs no rīta negribēsim tēju, atvainojās, ka pie viņiem negatavo ēst un ieteica pāris pieklājīgus restorānus tuvumā. Es samaksāju uz priekšu, paskaidrodams, ka baidos nokavēt agro rīta vilcienu. Man uzsmaidīja un pateicās, neuzdodot liekus jautājumus. Nevarēja saprast, vai viņi kaut ko nojauš.

Mēs abi pļāpājām, tad aizgājām uz bāru iedzert, pēc tam uz indiešu restorānu, kur ļoti ilgi sēdējām, bet maz ēdām, taču visilgāk dzērām kafiju. Geila saglabāja savu neatkarīgo un nepiespiesto izturēšanās manieri un citu tādas pašas ādas krāsas ļaužu vidū ļoti izcēlās ar savu žilbinošo skaistumu. Mēs ar pārējiem bālģīmjiem izrādījāmies mazākumā. To ievērodama, viņa teica:

—   Tādiem kā es Londona ir piemērotākā vieta pasaulē.

—   Šķiet, ne tikai tādiem, kā tu.

Viņa nogrozīja galvu.

—    Tieši jauktas rases cilvēkiem. Daudzās valstīs es būtu bijusi autsaiders un nekad nevarētu dabūt tādu darbu, kādu es strādāju.

—   Es neesmu ievērojis, ka tevi nomāktu tava izcelsme, — es pasmaidīju.

—    Es to pieņemu kā faktu. Godīgi sakot, es pat nezinu, vai es labāk gribētu būt baltā vai nēģeriete. Ar tevi kopā man ir viegli, jo tev tas ir vienalga.

—    Es nevaru apgalvot, ka tu man būtu pavisam vienadzīga, — es teicu.

—    Beidz, tu labi saproti, ko es gribu teikt. Tev ir vienalga tas, ka es esmu krāsainā.

—   Tu esi krāsaina un ļoti skaista. Satriecoša kombinācija!

—   Es runāju nopietni, — viņa žēli noteica.

—   Tu esi gluda un spīdīga, līdz pēdējai dzīsliņai.

—   Ja tu vēl piebilstu, ka arī sirds man ir gluda un cieta kā akmens, tad tev būtu taisnība.

—   Un kādā jaukā dienā tu mani pametīsi, acu nepamirkšķinājusi?

—   Vai tad mēs šķirsimies? — Balsī ne skumju, ne satraukuma.

—   Kā tu domā?

—   Man šķiet, ka manis dēļ tu savu sievu nepametīsi. — Lūk, tā, vienkārši, atklāti, bez aplinkiem… — Nepametīsi taču?

Es neatbildēju uzreiz.

—   Es nekad viņu nepametīšu.

—   Tā jau es domāju. Tādās lietās man patīk atklātība. Katrā ziņā, tad tu esi priecīgs par to, kas tev ir un nealksti ne pēc kā vairāk. Likme uz diviem zirgiem reizē.

—   Es nesaprotu…

—   Apdrošini sevi pret iespējamām neveiksmēm. Cilvēki, kas tiecas pēc neiespējamā, parasti dabū ciest. Tie ir dziļi, patiesi nelaimīgi. Man tas neder.

—  Nu, ja tev izdosies tikt cauri bez ciešanām, uzskati, ka tu esi laimīgāka par vairākumu.

—   Visiem spēkiem centīšos.

Reiz šis prātīgums sabruks spēcīgu jūtu iespaidā. Man gan negribētos, lai tas notiktu, kamēr viņa ir ar mani. Mani pilnībā apmierina līdzšinējās attiecības. Es pat cerēju, ka viss paliks tā, kā ir pašlaik. Mēs satiksimies tikai tik ilgi, kamēr viņa neprasīs neko vairāk. Tā kā Geila to ļoti labi saprot, mums ir reāla iespēja vēl kādu laiku būt laimīgiem.

Pie kafijas mēs atkal sākām runāt par naudu. Geila sūdzējās, ka viņai tās nekad nepietiek.

—   Vai tad tu zini kādu, kam pietiek? — es jautāju, sirdī būdams ar viņu vienisprātis.

—  Piemēram, tavai sievai jau nu pietiek… — viņas balsī bija jūtama indīga pieskaņa, kas man tūdaļ atņēma vēlēšanos protestēt.

—  Piedod, — viņa uzreiz teica. — Man tas nebija jāsaka. Ir vienalga, cik viņai ir. Es spriežu par to, kā man trūkst. Teiksim, pašai savas mašīnas, sporta tipa, lai nav katru brīdi jāaizņemas no Gerija. Dzīvoklis, gaišs un saulains, ar logiem, kas iziet uz parku. Un nav jāskaita katrs penijs. Un lai es draugiem varētu pirkt greznas dāvanas. Un uz dažām dienām aizlidot uz Parīzi, bet atvaļinājumu pavadīt Japānā.

—  Tad tev vajadzētu apprecēt miljonāru, — es ieteicu.

—  Tieši to es taisos darīt!

Mēs abi sākām smieties, bet sirds dziļumos es sapratu, ka viņa to domā nopietni. Vīrieti, no kā viņa galu galā negribēs šķirties, gaida problēmas ar papildus ienākumu nodokli. Interesanti, ko viņa nodomātu, ja uzzinātu, ka naudas man ir tieši tik daudz, lai samaksātu par vakariņām un viensīcas numuru, jo ar „Tally" honorāra palīdzību es esmu nodomājis aizlāpīt ģimenes budžeta lielākos caurumus. Ko viņa nodomātu, ja uzzinātu, ka man uz rokām ir bezpalīdzīga, paralizēta sieva bez līdzekļiem, nevis bagātniece? Iespējams, viņa paccnstos tiks no manis vaļā.

Tomēr man šo brīdi gribējās attālināt, cik nu tas bija manos spēkos.

Ņūkāslā es nokavēju pirmo jājienu un otrā laikā aizkļuvu līdz preses ložai. Neuzkrītoši iztaujājis kolēģus žurnālistus, es uzzināju, ka bez manis nekas sensacionāls nav noticis.

Liks Džons neko nedabūs zināt.

Pēc ceturtā jājiena es pa telefonu nodiktēju īsu ziņojumu, pēc piektā, kura laikā viens no vadošajiem žokejiem lauza kāju — otru.

Pirms sacīkšu beigām kāds man piedūrās pie elkoņa. Es pagriezos — Kolijs Gibons. Viņš izskatījās samulsis un nelaimīgs.

—   Paklau, Taj, izpalīdzi man, lūdzu!

—   Kādā veidā?

—   Tu taču atbrauci ar vilcienu? Pirmajā klasē? Šajā ziņā „Blaze" neskopojas.

Es pamāju.

—    Samainīsimies ar biļetēm. — Viņš izvilka no kabatas šauru grāmatiņu, kas izrādījās lidmašīnas biļete no Ņūkāslas uz Hītrovu. — Te ir sarīkojuši kaut kādu oficiālu tikšanos, ļviņš skaidroja. — Jāiet uzreiz pēc beigām. Es nepaspēšu uz savu lidmašīnu. Tas viss ir tik neērti. Vilciens iet vēlāk. Pie tam man šodien noteikti jābūt atpakaļ Londonā.

—   Sarunāts, — es teicu. — Man nekas nav pretī.

Viņš pasmaidīja, taču nelaimīgā sejas izteiksme nepazuda.

—    Paldies! Ņem mašīnas atslēgas. Tā ir stāvvietā pie lidostas, pretī „Eiropas" debesskrāpim. — Viņš pateica mašīnas numuru un paskaidroja, kā to atrast. — Brauksi ar to uz māju.

—    Labāk es aizbraukšu līdz tavām mājām un atstāšu to tur, — es teicu. — Rīt ar to nebūs jākrāmējas.

—   Kā tev ērtāk…

Es iedevu viņam savu vilciena biļeti.

—   Šeit dzīvo viens mans kolēģis, kas solījās aizvest mani līdz lidostai. Es sarunāšu, lai viņš aizved tevi.

—   Vai ir kādas ziņas no sievas?

—   Jā, tur jau tā lieta… Viņa man atrakstīja, ka mums jāmēģina sākt no sākuma. Šovakar solījās atgriezties mājās. Ja es neatbraukšu, atkal sāksies nesaskaņas.

—   Varbūt atmet ar roku tai oficiālajai sēdēšanai? — es ieteicu.

—    Es nevaru, es jau apsolīju. Tagad arī tas nav izšķirošais, tu man tā palīdzēji… Esi draugs līdz galam. Ja sastapsi mājās, pasaki, ka es drīz. būšu.

—   Katrā ziņā pateikšu.

Gibona kolēģis mani aizveda līdz lidostai. Aizlidoju līdz Londonai. Hītrovas lidostā es sameklēju mašīnu, aizbraucu uz Hempstedu, visu paskaidroju Gibona kundzei, kas teicās gaidīt. Par prieku Elizabetei un nepatiku Vudvorda kundzei es atgriezos mājās divarpus stundas agrāk, kā bija sarunāts.

Svētdienas rīts. Elizabetes māte neatbrauca.

Desmit piecpadsmit minūtes. Pusvienpadsmit. Viņas nav.

Vienpadsmitos piezvanīja un ziņoja, ka mana sievasmāte guļ gultā ar kādu vīrusa slimību, nav nekā nopietna, tikko viņai kļūs labāk, viņa pati piezvanīs meitai.

To visu es izklāstīju Elizabetei.

—    Nu, ko, — Elizabete noteica filozofiskā mierā. — Mēs klusi un mājīgi pavadīsim svētdienu divatā.

Es ar pūlēm viņai uzsmaidīju, cenšoties apslēpt vilšanos.

—    Kā tev šķiet, vai Sjū Dcvisa būtu ar mieru palikt pie tevis kādu brīdi, kamēr es aizskrienu pēc viskija?

—   Jāpalūdz, viņa pati nopirks.

—   Es pats gribu drusku izlocīt kājas.

Viņa saprotoši pasmaidīja un piezvanīja Sjū. Divpadsmitos viņa ieradās miltiem nosmērētos džinsos.

Es aizskrēju līdz tuvākajam telefona automātam un uzgriezu Hantersonu numuru. Neviens neatbildēja. Ne uz ko vairs necerot, es tomēr dabūju Virdžīnijas Voteras stacijas numuru, nē, man atbildēja, te nav nevienas jaunas dāmas automašīnā, kas gaidītu autostāvvietā. Un no rīta arī tāda nav manīta. Es atkal piezvanīju Hantersoniem. Tas pats.

Es aizstāju līdz tuvējam veikalam un nopirku viskiju. Tad mēģināju vēlreiz piezvanīt. Ne atbildes, ne Geilas.

Gāju mājās.

Sjū Dēvisa lasīja Elizabetei priekšā manu rakstu „Blaze".

» Trāpīts tieši desmitniekā, — viņa jūsmīgi komentēja. — Man tev, Taj, jāsaka atklāti: no tevis tādu drosmi es negaidīju.

—    Kāpēc gan ne? — jautri teica Elizabete ar maskētu satraukumu. Viņa ļoti negribēja, lai sabiedrībā es tiktu uzskatīts par mazdūšīgu tikai tāpēc, ka visu savu brīvo laiku es pilnībā veltu viņai. Viņa nekad nevienam nestāstīja, ka visa aprūpēšana nodota Vudvorda kundzes rokās.

Viņai šķita, ka kādam tas var likties vīrieša necienīgi, man bija jābūt tādam vīrietim, kas netīriem traukiem ne pirksta nepiedur. Tā kā es visādi centos viņai izpatikt, arī šajā ziņā es tēloju viņai līdzi līdz brīdim, kamēr mēs palikām divatā.

—   Nē, taču viss ir o' kei, — Sjū protestēja, uzmanīgi manī paskatoties. — Viss ir normāli.

—    Ko tu ar to vispār gribēji teikt? — Elizabete, joprojām smaidot, nelikās mierā.

—   Tikai to, ka mūsu Tajs ir kluss, mierīgs, bet šim te… — viņa norādīja uz avīzi, — nenāc par tuvu. — Pieliekusi galvu, viņa vērtējoši manī noskatījās, tad, pagriezusies pret Elizabeti, labāko nodomu vadīta, sacīja: — Šis ir maigs, bet tas — ciets kā akmens.

—    Es nemaz neesmu maigs, — sajutis Elizabetes smieklos sarūgtinājumu, es iebildu. — Kad tevis šeit nav, Elizabete dabū trūkties, bet piektdienās es viņu iekaustu. — Elizabetei patika mana atbilde. — Paliec ar mums, iedzersim, ja jau es skrēju pakaļ viskijam.

Taču Sjū steidzās mājās turpināt gatavot Jorkšīras pudiņu, bet es, nevēlēdamies apspriest tikko notikušo sarunu, gāju uz virtuvi cept omleti. Elizabetei omlete ļoti garšoja, un ar jaunās ierīces palīdzību viņa ar to tika galā pati. Es tikai nedaudz piepalīdzēju. Pēc tam uwārlju kafiju.

—   Tu tiešām zini, kur tas zirgs ir paslēpts? — viņa jautāja.

—   Tidlī Bums? Protams.

—   Kur?

—   Briesmīgs noslēpums. Nevienam nedrīkst teikt, pat tev ne.

—    Nu pasaki, Taj, mīļais! — viņa tincināja. — Tu zini, es neizpļāpāšos.

—   Labi, es tev nākamsvētdien pateikšu.

Viņa sarauca degunu.

—   Paldies. Es tikai ceru, ka neviens nemēģinās… tevi piespiest… izpļāpāties? Pateikt, kur tas zirgs ir? — Atkal uztraukums, nemiers. Viņa nespēja būt citāda. Viņa nemitīgi atradās uz bezdibeņa malas, gaidot kaut ko, kas varētu viņu pazudināt.

—   Protams, nē, dārgā. Kā tad viņi to varētu?

—   Es nezinu, — taču viņas acis bija baiļu pilnas.

—    Neuztraucies, — es smaidīju. — Ja man nopietni draudēs ar kaut ko īsti briesmīgu, es ātri izstāstīšu, kur tas zirgs atrodas. Pasaules labākais rikšotājs nav tā vērts. Atceries Dembliju. Tā ir vide, kas rada bailes. Neviens neies riskēt ar sevi vai saviem tuviniekiem zirgu sacīkšu dēļ.

Elizabete saklausīja manos vārdos vaļsirdību un nomierinājās. Mēs ieslēdzām televizoru un sākām skatīties vecu, garlaicīgu filmu, kas man uzdzina nāvīgas skumjas. Pulkstenis bija jau trīs. Es jau brauktu mājup, ja būtu bijis Virdžīnija Voterā. Pie tam, tā piektdiena… Negaidīta dāvana. Slikti, ka apetīte, kā jau kāds ir teicis, rodas ēdot. Nākamā svētdiena šķita neiedomājami tāla, it kā es uz to skatītos tālskatī no otra gala.

Viskijs, vakariņas. Elizabetes sakopšana, gulta. Neviens nezvanīja, neviens neienāca. Pāris reižu man ienāca prātā, ka izaicinājums, kas mests manā rakstā, droši vien ir sacēlis nemieru blēžu pūznī. Dūciet, mazās niknās lapsenītes, lidinieties „Blaze" tuvumā, tikai man gan nedzeliet.

Pirmdienu es pavadīju mājās. Mazgāju furgonu, rakstīju vēstules, gāju pirkt zeķes, netuvojos vilcieniem, kas ved uz Lesteras zirgu sacensībām.

Divas reizes zvanīja Derijs un paziņoja, ka, pirmkārt, Tidlī Bums jūtas lieliski, otrkārt, Ronsija puišeļi viņam ir atsūtījuši piparmētru košļeņu paciņu.

—   Tu krietni esi nopelnījis.

—   Visumā jau viņi nav slikti puikas.

—   Cik daudz prieka tev būs vest viņus mājās!

Viņš pakāra klausuli.

Otrdienas rītā es gāju uz darbu. Bija viena no tām tumšajām, novembra dienām, kad gaiss ir piesūcies ar mitrumu un tuvojošās miglas skābeno smaržu. Vēl vienpadsmitos dega ielu apgaismojums. Pa Flitstrītu steidzās ļaudis, īgni ieskatīdamies cits citam sejā, it kā zīlējot, kurš tad šodien lauzīs kaklu uz kādām trepēm vai pagriezienā, bet viens vīrs pirka sērkociņus aklajiem.

Lika Džona un Derija noskaņojums bija līdzīgs šārīta laika apstākļiem.

—   Kas noticis? es jautāju.

—   Nekas nav noticis, — Derijs atbildēja.

—   Kas tad ir par lietu?

—   Kur ir reakcija? — dusmīgi burkšķēja Liks Džons. — nav ne vēstules, ne telefona zvana. Varbūt tev Bostona puiši ir zvanījuši un draudējuši?

—   Nē, nav zvanījuši.

Sporta nodaļa iegrima krēslā. Tikai es nemaz nepārdzīvoju to, ka raksts ir izgāzies.

Protams, ja tas tā tiešām ir. Vēl par agru izdarīt slēdzienus. Es izteicu savas domas skaļi.

—   Cerēsim, ka tev ir taisnība, Taj, — Liks Džons aizdomīgi noteica. — Cerēsim, ka līdz šim viss nebija vienkārši sagadīšanās. Bērts Čehovs un nestartējošie zirgi… Būtu labi, ja „Blaze" redakcija nav tik daudz laika un naudas izsviedusi vējā Tidlī Buma dēļ.

—   Ar Bostona zeļļiem — tā nebija sagadīšanās.

—    Ceru, ka nebija, — viņš to pateica tādā tonī, it kā uzskatītu, ka es neesmu lāgā licis skaidrībā, ko viņi no manis gribēja.

—   Ko jūsu draugam no Mančesteras izdevās uzzināt par Cārliju B.? — es jautāju.

Liks Džons nenoteikti paraustīja plecus.

—   Runā, ka viņa bukmeikeru kantoru tīkls ir pārgājis lielāka koncerna īpašumā. Taču būtībā nekas nav mainījies. Katrā ziņā viņš ir palicis savā vietā un savas lietas vada pats.

—   Kas tas par koncernu?

—   Es nezinu.

Drošības dēļ piezvanījām četriem lielākajiem Londonas bukmeikeru kantoriem, kas valstī pārvalda veselu totalizatoru tīklu. Nevienā no tiem neizrādīja interesi par Čārlija Bostona īpašuma pārņemšanu. Tiesa, viena runātāja balsī es saklausīju nedrošību, un, kad es viņam stingri noprasīju, viņš atzinās:

—    Apmēram pirms gada mēs tiešām mērķējām uz šo pirkumu. Un sapratām, ka vienlaikus ar mums par viņu interesējas kāds ārzemnieks. Taču Bostons nolēma saglabāt neatkarību un noraidīja abus piedāvājumus.

—    Pateicos, — es teicu, bet Liks Džons nievājoši piezīmēja, ke es savā izmeklēšanā esmu tālu ticis. Un nikni metās izskatīt veselu kalnu vēstuļu kāda futbolapraksta sakarā. Derijs sāka aizpildīt veidlapas otro Ziemassvētku lielajām jāšanas sacīkstēm. Darba nedēļa lēni uzņēma apgriczienus. Otrdiena — tenku diena, trešdiena — plānošana, ceturtdiena — rakstu gatavošana, piektdiena — rediģēšana,"sestdiena — drukāšana. Svētdienās iznāk „Blaze". Bet pirmdienās mūsu raksti saceļ lielu brēku, vai ari tajos tin zivis un vēl nezin ko. Žurnālistika ir gaistoša māksla.

Otrdiena bija žurnāla „Tally" iespiešanas diena. Ne uz māju, ne redakciju man brīveksemplāru neatsūtīja.

Es aizgāju līdz kioskam, nopirku vienu eksemplāru un atgriezos kantorī.

Efektīgas fotogrāfijas, patiešām, augsta klase un materiāls arī jēdzīgi pasniegts. Jāatzīst, Šenkertons zināja, ko dara. Es pat piedevu viņam vaļīgu apiešanos ar manu sintaksi.

Es piezvanīju uz „Tally" realizācijas daļu.

Tā jau es domāju — nē, apraksta varoņiem viņi brīveksemplārus neizsūta, tas pie viņiem nav pieņemts!

Varbūt varētu izdarīt izņēmumu? Jūs varat iedot adresi, mēs jums piesūtīsim rēķinu. Es nodiktēju sešas adreses — Hantersonu, Ronsiju, Sendijas Vilisas, Kolija Gibona, Dermonta Finegana un Vilija Endrū.

Derijs pievāca žurnālu un sāka lasīt manu rakstu.

—   Ļoti, ļoti dziļi, — viņš ironiski novērtēja. — Kādas simt piecdesmit asis zem jūras līmeņa.

—   Vismaz sešdesmit no tām aizies nodokļos.

—    Dzīve ir šausmīga. Bet ja tu nesastaptu to Ronsiju, mēs nekad neuzzinātu par reketu un nestartējošiem zirgiem.

„Un ribas būtu veselas," es nodomāju. Tiesa, briesmīgākais ir garām. Tikai klepus, šķavas, smiekli un jāšanas sacīkstes atveseļošanās periodā nebija vēlami. Es pat pārtraucu lietot Elizabetes tabletes. Vēl nedēļa, un viss būs garām.

—   Sveiks! — es pamāju Derijam. Liks Džons pamāja' ar savu vasarraibumaino ķepu.

Pasitis „Tally" padusē, es, izgājis uz ielas, nogriezos uz Strendu, uz delikatešu veikalu, kur var dabūt austrāliešu ābolu pudiņu, kas tā garšo Elizabetei.

Nopirku torti. Izgāju uz ielas. Pie pašas auss izdzirdēju balsi un cauri mētelim sajutu kaut ko asu pieduramies mugurai.

—   Tas ir nazis, Tairona kungs.

Es stāvēju nekustēdamies. Visdzīvākajā ielā varētu nodurt cilvēku visu acu priekšā.

Neviens neko neievērotu, kamēr ķermenis nenoveltos zemē. Slepkavām parasti ir izdevies pazust pūlī.

—   Ko vajag? — es jautāju.

—   Stāvēt un nekustēties!

Stāvēt uz Flītstrītas trotuāra ar žurnālu vienā un ābolu torti otrā rokā. Nekustēties… Interesanti zināt, vai ilgi?

—   Ilgi stāvēt? — es jautāju.

Viņš neatbildēja. Bet es zināju, ka viņš ir tepat, tāpēc, ka nazis atradās tajā pašā vietā. Tā mēs pastāvējām kādas divas minūtes. Pie apmales bez skaņas piebremzēja melns „rolsroiss".

Atvērās aizmugurējās durvis.

—   Kāpiet iekšā, — balss man aiz muguras sacīja.

Es paklausīju. Pie stūres sēdēja šoferis melnā uniformā ar spēcīgu kaklu. Cilvēks ar nazi sekoja man un apsēdās blakus. Uzmetot viņam skatu, es sapratu, ka esmu viņu jau kaut kur redzējis. Es uzmanīgi noliku ābolu torti uz grīdas un atlaidos sēdeklī. Mēs sākām vizināties.

10

Mēs pagriezāmies uz ziemeļiem. Es nemēģināju aizbēgt, kaut gan mašīna vairākkārt apstājās pie sarkanās gaismas. Blakussēdētājs mani saspringti vēroja, bet es centos atcerēties, kur esmu viņu redzējis, taču nevarēju. Mēs pagriezāmies pa labi, pa kreisi, vēlreiz pa labi. Taisnā ceļā uz Rīdžentpārku, kur „rolsroiss" apmeta pusloku un mīksti piepeldēja pie ieejas •zvērudārzā.

—    Kāpiet ārā! — mans ceļabiedrs pamāja ar galvu. Mās izkāpām no mašīnas un tā klusi pabrauca malā.

—   Nāksies maksāt par ieeju, — es piezīmēju.

Viņš centās ar brīvo roku sameklēt kabatā sīknaudu, tas viņam neizdevās, bet no naža viņš negribēja šķirties.

—   Nu nē, — viņš teica, — jūs samaksāsiet par abiem.

13-140

ii

Es samaksāju, pūloties apvaldīt smaidu. Lai kā viņš centās, briesmīgs viņš neizskatījās.

Mēz izgājām cauri kontrolei.

—   Kur tagad?

—   Taisni. Es teikšu.

Zooloģiskais dārzs bija gandrīz tukšs. Šajā tumšajā novembra dienā te nebija pat skolnieku ekskursiju. Kaut kur dzi|umā klaigāja putnu balsis, bet uz sludinājumu dē|a lieliem burtiem bija rakstīts, ka grifus baros pulksten trijos.

Vīrietis tumšā mētelī un melnā filca platmalē sēdēja uz sola blakus lauvu bedrei. Tā bija tukša. Siltummilošie dzīvnieki sildījās kaut kur telpās, iekšpusē.

—   Šeit, — pamāja mans ceļabiedrs.

Mēs devāmies pie vīrieša melnajā platmalē, kas skatījās uz mums. Katra apģērba kroka, poza, šķiet, vēstīja par naudu, par varu un augstu sabiedrisko stāvokli. Bet izturēšanās manieri varētu apskaust jebkurš sevi cienošs valsts ierēdnis.

—   Vai bija sarežģījumi? viņš jautāja.

—   Nekādu. — Cilvēks ar nazi bija lakonisks.

Gaiši pelēkas, aukstas kā izplatījums, acis satumsa.

—    Es ar jums neesmu apmierināts, Tairon. — Diezgan stiprs, taču grūti nosakāms akcents. — Tagad atstājiet mūs vienus, — viņš teica cilvēkam ar nazi. — Un gaidiet.

Mans nolaupītājs nenosakāmas krāsas putekļumētelī pamāja un devās prom. Te es pēkšņi to gandrīz atcerējos, atskārsme kā zibens izšāvās cauri smadzenēm, nepagūdama aizķerties.

—   Jūs pats nolēmāt šurp atbraukt? — viņš rāmi jautāja.

—   Gan jā, gan nē.

Viņš piecēlās. Manā augumā, tikai krietni druknāks. Gluda, dzeltenīga āda, grumbu tīkls acu kaktiņos. Es ievēroju, ka viņam ir gandrīz gaiši mati un nodomāju, ka viņš varētu būt piecus sešus gadus par mani vecāks.

—   Ārā ir auksti. Iesim iekšā.

Es sekoju viņam un mēs iegājām lielo kaķu mītnē, kur asā, satraucošā plēsoņu smaka ļoti atbilda situācijai. Es sapratu, ko viņš grib. Ne jau mani nogalināt, nē, to varētu izdarīt uz Flītstrītas vai pa ceļam… Izzināt noslēpumu, to viņam vajag, tikai — kādiem līdzekļiem.

—   Jūs, šķiet, nebrīnāties par šo tikšanos? — viņš jautāja.

—   Mēs gaidījām… reakciju. Bijām uz to gatavi.

—    Saprotu. — Viņš klusēja, apdomājot manus vārdus. Garlaikots tīģeris laiski, acis samiedzis, skatījās uz mums. Nagi ievilkti

mīkstajos ķepu spilventiņos, astes gals trīsuļo. Es viņam parādīju zobus. Tas novērsās, pagāja trīs soļus uz priekšu un sāka riņķot pa apli.

—   Vai ar pagājušās nedēļas reakciju nepietika?

—   Tā bija liela mācība, — es atbildēju. Pa tiešo uzveda mūs uz Čārlija Bostona pēdām. Priecājos, ka jūs pats par to ierunājāties, tagad arī jūs es varēšu pieskaitīt viņa padotajiem.

Viņa acis iedegās ledainā naidā.

—    Bostons strādā manā labā! Es nolaidu galvu un neatbildēju.

Ja viņa lepnums ir tik viegli aizskarams, man no viņa izdosies uzzināt daudz vairāk, nekā viņam no manis.

—    Kad man pastāstīja par to gadījumu vilcienā, es to novērtēju negatīvi. Starp citu, baidos, ka tagad es tik noraidošs vairs nebūtu, — tas atkal ir mierīgs, līdzens, inteliģenta, labi audzināta cilvēka tonis.

—   Tātad tā nav jūsu pavēle.

—   Nē.

Es ar roku pārbraucu zemajam dzelzs stienim, kas liedza apmeklētājiem tuvoties būriem vairāk par četrām pēdām. Tīģeris izskatījās gluži mīlīgs, labsirdīgs, nespējīgs kādu nogalināt. Vai tad tāds var saplosīt, nobeigt, noraut miesu no kauliem?

—   Ceru, ka jūs saprotat, ko mēs gribam uzzināt? — pieklājīgi jautāja blakusstāvošais tīģeris. — Mēs gribam zināt, kur paslēpts zirgs.

—    Kāpēc? — Es nopūtos. Viņš skatījās uz mani, acis piemiedzis. — Kāda tam jēga? Vai tad jūs vēl visā nopietnībā gribat tam traucēt piedalīties sacīkstēs? Daudz prātīgāk būtu pamest visu šo lietu un klusi pazust no acīm.

—    Atstājiet to manā ziņā! — Atkal izlauzās aizskartais lepnums. Man tas nepatika. Visnežēlīgākais ir tas ienaidnieks, kurš baidās kļūt

par apsmieklu.

—   Kur tas ir?

—   Tidlī Bums? — es pārjautāju.

—   Tidlī Bums. — Viņš izrunāja šo vārdu ar īpašu riebumu. — Tieši

tas.

—   Drošā vietā.

—   Tairona kungs, beidziet dzīt velnu. Mūžīgi jūs to no Čārlija Bostona nenoslēpsiet.

Es klusēju. Tīģeris nožāvājās, atsegdams skatam pilnu komplektu dzeltenīgu zobu. Šausminoša aina.

—   Nākošreiz jūsu veselībai tiks nodarīts daudz lielāks posts.

Es ar interesi viņā noskatījos. Vai viņš patiesi domā iebiedēt mani tik banālā veidā? Arī viņš mani skatījās. Acīmredzot mana klusēšana to nekādi neietekmēja. Sirds man pamira. Tagad ir jāseko kaut kam būtiskākam.

—    Jau tad, — viņš mierīgi, ikdienišķi ierunājās, — kad man ziņoja, ka nākamajā dienā pēc uzbrukuma jums, ko jūs tik nepareizi novērtējāt, jūs esat redzēts Plamptonas sacīkstēs, es sapratu, ka fiziska ietekmēšana šajā gadījumā ir bezjēdzīga un rada tikai papildu grūtības. Tagad es redzu, ka neesmu kļūdījies. Es devu norādījumus meklēt citus paņēmienus. Un, protams, tie tika atrasti. Un jūs mums pateiksiet, kur atrodas zirgs.

Viņš sameklēja melnu krokodilādas kabatas portfeli, izņēma no tā uz pusēm pārlocītu lapiņu un sniedza to man. Es paskatījos. Viņš ievēroja, kā izmainās mana seja, un apmierināts pamāja.

Tā bija rēķina kopija no viesnīcas, kur mēs pavadījām nakti ar Geilu. Tairona kungs ar kundzi.

— Tagad jums ir skaidrs, Tairona kungs, ja jūs šo pikanto sīkumu gribat aiztaupīt savai sievai, jums ir jāpasaka zirga atrašanās vieta.

Man galvā domas sāka virpuļot kā lupatas veļas mazgājamā mašīnā, bet neko prātīgu izdomāt es nespēju.

—Jūs esat tik mierīgs, Tairona kungs. Bet jums taču tas ir tik ārkārtīgi nepatīkami, vai ne? Esmu pārliecnāts, ka jūs negribētu, lai jūsu sieva pieprasa laulības šķiršanu. Bet cik daudz pūļu tika veltīts, lai to slēptu no viņas… Tas mums liek domāt, ka viņa jūs tūdaļ izmetīs no mājas, ja uzzinās. — Viņš norādīja uz viesnīcas rēķinu. — Šķiet, sevišķi patīkami būs uzzināt, ka jūsu mīļākā ir krāsainā. Mums ir zināmas arī citas tikšanās reizes. Piemēram, pagājušo svētdien. Un vēl vienu svētdienu iepriekš. Un jūsu sievai viss tiks izstāstīts. Bagāta sieviete to nepacietīs.

„Interesanti," es dīvainā sastingumā domāju, „par kādu summu Geila mani ir pārdevusi?"

—   Pietiek, Tairon! Adresi!

—   Man ir jāpadomā, — es lēni saciju.

—    Nu, ko, es jūs saprotu. Jums vajadzīgs laiks, lai samierinātos ar radušos situāciju. To jūs dabūsiet. Sešas stundas. Tieši pulksten septiņos vakarā jūs mums zvanāt. — Viņš sniedza man mazu baltu kartīti ar telefona numuru. — Taču tikai sešas stundas, un ne minūti ilgāk. Pēc šā laika informācija jau būs ceļā pie Tairona kundzes un nekas nespēs to apturēt. Jūs sapratāt?

—    Jā, es atbildēju. Tīģeris apsēdās un aizvēra acis, Viņš man juta līdzi.

—    Tā jau es domāju. — Viņš devās uz durvīm. — Tieši septiņos. Visu labu, Tairona kungs.

Vieglā, drošā solī viņš atstāja kaķu māju, nogriezās ap stūri un pazuda. Kājas man atsacījās klausīt. Es stāvēju nekustoties nenovēršamas nelaimes neskaidrās priekšnojautās. Viena apziņas daļa, kas atsacījās nelaimei ticēt, atkārtoja — ja es šādi nekustēšos no vietas, nepatikšanas ies secen. Protams, tik vienkārši tas nebūs.

Pamazām pirmais izbīlis bija garām un es drudžaini sāku meklēt izeju.

Es atstāju tīģeri vienu pašu, izgāju svaigā gaisā un, savās domās dziļi nogrimis, vilkos uz vārtu pusi. Ar acs kaktiņu es pamanīju savu nolaupītāju putekļu mētelī. Stāvēdams sānceliņā, viņš skatījās drāšu būrī, kurā noteikti neviena zvēra nebija. Pēkšņi, izejot uz ielas, es atcerējos, kur esmu viņu redzējis, Es pat apstājos. Ātri jāizdomā, jāsaliek viss pa plauktiņiem. Šo tipu es ievēroju Kingkrosas stacijā, kad gaidīju Geilu. Viņš stāvēja man blakus un vēroja, kā viņa iznāk no metro tuneļa un pienāk man klāt. Meklēja paņēmienu. Un atrada.

Ja viņš bija stacijā, tad man ir sekojuši no pašas „Blaze" redakcijas. Un šodien mani nogrāba redakcijas tuvumā.

Lēni soļodams pa ielu, es apdomāju detaļas.

Nākamajā rītā no Kingkrosas stacijas es ar vilcienu braucu uz Ņūkāslu. Bet atpakaļceļa biļeti neizmantoju. Atdevu Kolijam Gibonam. Pats to nenojaušot, pa apkārtceļu atgriezos mājās un kaut kur šajā ceļā, varbūt jau sacīkstēs, tiku no astes vaļā.

Acīmredzot vēl viens cilvēks sekojis Geilai vai arī vienkārši iegājis pie viņas viesnīcā tad, kad es jau biju aizbraucis. Mēģinādams atmest domas par viņas nodevību, es tomēr pieļāvu, ka tāda var būt. Viss atkarīgs no summas, kas tika viņai piedāvāta. Šķiet, piecsimt mārciņas — pietiekams kārdinājums viņas pērkamajai dvēselītei.

Neviens, izņemot Geilu, nevarēja paņemt viesnīcas rēķinu. Neviens, izņemot Geilu, nezināja par tām divām svētdienām.

Un, galvenais, neviens, izņemot Geilu, nedomāja, ka mana sieva ir bagātniece. No tā visa es aukstasinīgi secināju, ka nenozīmēju viņai pārāk daudz. Precīzāk, es viņai esmu tukša vieta.

Es biju ticis līdz stūrim un instinktīvi pagriezos uz māju pusi. Tikai pēc kādiem pārdesmit sojiem es apjēdzu, ka to nedrīkst darīt. Geila nezināja, kur es dzīvoju! Un nevarēja viņiem pateikt. Viņi arī nezina Elizabetes patieso stāvokli, viņi uzskata to par bagātnieci, kas var izmest mani uz ielas. Šorīt viņi mani gaidīja pie „Blaze" redakcijas durvīm. Tādā pašā gaitā es pagriezos un gāju tālāk.

Ja vīrietis melnajā platmalē nezina, kur es dzīvoju, tas jānoskaidro tam, putekļu mētelī. Uz stūra es apstājos un cauri vilkābeles biezajiem zariem palūkojos atpakaļ. Viņš man sekoja. Tikpat mierīgi es gāju tālāk, pamazām tuvodamies Flītstrītai.

„Melnā platmale" meloja. Viņš nevar Elizabetei izstāstīt par Geilu tāpēc, ka nezina, kur mēs dzīvojam. Izziņās nav ne telefona numura, ne adreses. Jau divas reizes es gandrīz aizvedu tos līdz sava nama durvīm, un tikai laimīgas sagadīšanās dēļ tas nenotika.

Šā vai tā, veiksme nevar turpināties mūžīgi. Pat ja mums izdotos vazāt viņus aiz deguna līdz Zelta kausa beigām. Kādā jaukā dienā viņi uzzinās manu adresi un visu pateikts Elizabetei.

„Vispirms tevi nopērk, pēc tam šantažē," sacīja Bērts Čehovs. Uzpirka Geilu, šantažē mani. Viss sakrīt. Visu garo ceļu līdz „Blaze" redakcijai es apcerēju šantāžas būtību.

Liks Džons un Derijs bija izbrīnījušies, ka esmu atgriezies.

—    Vai kādam no kriminālhronikas reportieriem ir savs cilvēks policijā? — es jautāju.

—   Šķiet, Džimijam Sjennam, — Derijs atbildēja. — Kaut kas lēcies!?

—   Jāuzzin vienas mašīnas īpašnieks pēc numura.

—    Uzbrukums tavam vecajam furgonam? — Liks Džons vienaldzīgi pajautāja.

—   Nu ja. Uzdeva pa sānu un aizmuka, — es teicu.

—    Var mēģināt, — Derijs sev raksturīgā izpalīdzībā teica. — Dod numuru, es uzzināšu.

Es viņam nodiktēju „Melnās platmales" „rolsroisa" numuru.

—   Londonas numurs, — Derijs noteica, — tas atvieglo meklējumus.

Viņš piegāja pie galda, pār kuru bija noliecies milzīga auguma jauns

cilvēks, un sāka ar to apspriesties.

Es pasniedzos pēc telefona un ar nevainīgu seju, bet trīcošu sirdi uzgriezu numuru, ko bija iedevusi „Melnā platmale". Pulkstenis rādīja astoņpadsmit pāri trijiem. No man atvēlētajām sešām stundām bija pagājušas divas.

Atbildēja izbrīnīta sievietes balss.

—   Jūs esat pārliecināts, ka uzgriezāt pareizi?

Es tai nodiktēju numuru.

—   Dīvaini.

—   Kas ir dīvaini?

—    Redziet, šī ir telefona kabīne, automāts. Es nupat te ienācu un gribēju piezvanīt, pēkšņi šie signāli… Jūs esat pārliecināts, ka gribējāt piezvanīt uz šejieni?

—   Es nezinu, — teicu. — Kur tā kabīne atrodas?

—   Tunelī, Pikadilli metro stacijā.

Es pateicos viņai un noliku klausuli. Jēgas maz.

Pienāca Derijs pavēstīt, ka Džimijs Sjcnna dara, ko var. Labi, ka šodien ir otrdiena un viņš nav pārāk aizņemts.

Tad es atcerējos, ka „Tally" un ābolu torte ir palikuši „roslroisā". Sāku prātot, iet vai neiet kompensēt zaudējumus. Nospriedu, ka nekas traks nenotiks un aizgāju nopirku. „Putekļu mētelis" nebija manāms, tas nenozīmē, ka viņš neslēpjas kaut kur tuvumā. Bet var arī būt, ka to nomainījis cits, ko es nepazīstu pēc sejas.

Derijs ziņoja, ka Džimija policists pārbauda reģistrācijas numurus. Es apsēdos viņam blakus un grauzu nagus.

Migla, visu dienu uzglūnējusi pilsētai, lēnām pazuda. Tā tikai vēl trūka. Es sāku apsvērt, kā lai nepamanīts tieku prom no Flītstrītas.

Tieši piecos Liks Džons paziņoja, ka iet mājās, viņam kaunīgi sekoja Derijs. Es pārsēdos pie Džimija Sjennas galda un sāku grauzt nagus jaunā vietā.

Beidzot, kad arī Džimijs piecēlās, lai ietu prom, iezvanījās telefons. Viņš uzklausīja, pateicās un kaut ko pierakstīja uz lapas.

—   Saņem, — viņš teica. — Vēlu veiksmi ar apdrošināšanu. Tā tev noderēs. — Es izlasīju, kas bija rakstīts uz lapas. „Rolsroiss" ar šādu reģistrācijas numuru piederēja automašīnu iznomāšanas kantorim „Lukulla auto".

No „Blaze" es izkļuvu pa jumtu. „Tally" eksemplārs, tortes kaste un sāpošās miesas mazliet apgrūtināja šo uzdevumu, toties pēc bezgalīgas riņķošanas pa ventilācija šahtām un pārsedzēm, es mierīgi caur rezerves izeju iegāju kaimiņu laikraksta redakcijas telpās.

Neviens nejautāja, ko es šeit daru. Ar liftu es nobraucu pagrabā un nokļuvu plašā garāžā, kur rindā stāvēja dzelteni furgoni, gatavi nodrukāto avīžu ķīpas nogādāt uz vilcieniem vai lidmašīnām. Vienu no šoferiem es mazliet pazinu. Es palūdzu, lai viņš mani aizved mājās.

—   Labi, ja jums jābrauc Pedingtonas virzienā.

—   Tieši pa ceļam. Man derēja jebkurš vietas nosaukums.

—   Nu tad kāpiet iekšā.

Es iekāpu, viņš iekrāva avīzes un mēs izbraucām no garāžas. Pie Pedingtonas stacijas mēs atvadījāmies, un es ar metro braucu uz mājām, pārliecināts, ka tagad man vairs neviens neseko.

Vudvorda kundzei es atspēlēju divas minūtes, nemaz nepriecādamies par šo sīko uzvaru. No pusseptiņiem līdz septiņiem es, skatīdamies uz Elizabeti, nosēdēju krēslā ar viskija glāzi rokā, pūloties pārvarēt uztraukumu.

—   Kaut kas ir noticis? — viņa pajautāja saasinātā jūtīgumā.

—   Nē, mīļā.

Rādītāji joņoja pa pulksteņa virsmu. Tieši septiņos es sēdēju absolūti nekustīgs, pilnīgi neko nedarot. Piecas pāri septiņiem es ievēroju, ka zobi man ir sakosti tik cieši, ka tūlīt sabirzis pulveri. Es iedomājos telefona automātu Pikadilli stacijā, pie kura stāv „Melnā platmale", cilvēks putekļu mētelī vai viņa šoferis, gaidīdami manu zvanu. Ko nozīmē Tidlī Bums, salīdzinot ar Elizabetes dvēseles mieru! Tomēr klausuli es nepacēlu. Pēc septiņiem pulksteņa rādītāji knapi kustējās.

Pusastoņos Elizabete nepārprotamās šausmās sacīja:

—   Taj, es zinu, ka kaut kas tomēr ir noticis. Tu nekad neesi bijis tik… tik nospiests.

Es pieliku ārkārtīgas pūles, lai pasmaidītu, tomēr tas viņu nepārliecināja.

—    Dārgā, vai tevi ļoti sāpinātu, ja tu uzzinātu, ka es… vārdu sakot, ņēmu un… pārgulēju ar kādu meiteni?

Atbildes nebija. Pēc bezgalīgais pauzes es sevi piespiedu pacelt acis. Viņai pa vaigiem tecēja asaras. Viņa drudžaini rija siekalas, mēģinot kaut ko teikt, bet nevarēja.

Kā parasts, es no kārbiņas izņēmu papīra salveti un noslaucīju viņai asaras, pati viņa to nevarēja izdarīt.

—   Piedod man, — es bezjēdzīgi atkārtoju, — piedod man.

—   Taj… — Raudāšana kopā ar runāšanu viņai nekad neizdevās. Mute, kampjot gaisu, bija plati ieplesta.

—   Mīļā, neraudi. Neraudi. Aizmirsti, ko es pateicu. Tu taču zini, ka es tevi mīlu. Es nekad tevi nepametīšu. Elizabet, mīļā, dārgā Elizabet, neraudi, lūdzu!

Es atkal viņai noslaucīju asaras. Nolādēju to reizi, kad gadījums mani aizveda pie Hantersoniem. Varēju iztikt bez Geilas. Un vispār bez nevienas.

Kā esmu izticis lielāko daļu no pēdējiem vienpadsmit gadiem.

—    Taj… — Asaru vairāk nebija. Sāpju grimase mazinājusies. Viņa nopūtās, ievilka gaisu. — Es pat domāt par to nevaru.

Es stāvēju blakus, žņaudzot rokās salveti.

—    Mēs ar tevi par seksu nekad neesam runājuši. — „Spirašels" ritmiski nodrošināja elpošanu. Man nekas tāds nav vajadzīgs… Tu to zini… bet reizēm es atceros. No acīm atkal izripoja divas asaras, un es tās notrausu. — Es nekad tev neesmu jautājusi par sievietēm… nez kāpēc nevarēju.

—   Jā, — es lēni piekritu.

—    Reizēm… man šķita, ka kāda ir… bet patiesībā es nekad to neesmu gribējusi uzzināt. Es nolēmu nekad neko tev nejautāt par to. Es zinu, esmu šausmīga egoiste… Man vienmēr ir teikuši, ka vīrieši ir citādi iekārtoti, sieviete tiem absolūti nepieciešama… Vai tā ir?

—   Elizabet… — es bezpalīdzīgi noteicu.

—    Es negaidīju, ka pēc visiem šiem gadiem… kaut ko tādu dzirdēšu. Jā, es būtu ļoti sarūgtināta, ja es to uzzinātu. Ko es varu darīt?… Kāpēc tu jautāji? Labāk nebūtu tā teicis…

—   Es nekad nebūtu sācis par to runāt,.— es rūgti sacīju. — Mani pūlas šantažēt.

—   Tātad tā ir patiesība?

—   Diemžēl jā…

Viņa aizvēra acis.

—  Saprotu.

Es gaidīju, pretīgs pats sev. Asaru vairs nebija. Viņa nekad ilgi neraudāja — nepietika spēka. Citu sievas varēja kliegt un daudzīt traukus, Elizabetes niknums bija šausmīgs tieši savā bezpalīdzīgumā. Šķiet, baigākais bija garām, jo, kad viņa ierunājās, balss bija zema, aizsmakusi un kapa klusa.

—   Tu, protams, nevari pieļaut, ka tevi šantažē.

Es pamāju.

—    Es tagad saprotu, ka man nav taisnība. Acīmredzot jebkuram vīrietim, kas dzīvo ar paralizētu sievu, kāda tomēr ir vajadzīga. Daudzi tādus gadījumos pamet visu un bēg… Es zinu, tu teiksi, ka ar mums tas nevar notikt. Es gandrīz tev ticu, taču es saprotu, kāda nasta tev es esmu…

—   Tas nebūt tā nav! — es sirsnīgi iebildu.

—   Nē, tā tas ir. Nestāsti man labāk par to meiteni.

—  Ja ne es, viņi izstāstīs.

—   Nu, labi.

Es ātri izstāstīju.lsumā. Neiedziļinoties sīkumos, lenīstot sevi, bet labi zinot, ka „Melnā platmale" neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, lai uzzinātu Tidlī Buma atrašanās vietu.

Šantāžistiem nekad nav nekādu šķēršļu.

„Nepārdod savu dvēseli," man teica Bērts Cehovs. „Nepārdod savu sleju."

Tā vietā upurē savas sievas sirdsmieru.

—  Tu esi nolēmis turpināt ar viņu satikties?

—   Nē.

—   Ar kādu citu?

—   Nē.

—   Man šķiet, ka tomēr. Tikai… nestāsti man neko, protams, ja tevi atkal nesāks šantažēt.

Rūgtums viņas balsī man lika sirdij sažņaugties. Ar prātu viņa, iespējams, saprata, ka prasīt no manis pilnīgu atteikšanos no seksa visas dzīves garumā — tas būtu par daudz, taču emocijas no prāta daudz nav atkarīgas. Un sajūtas, kas pārņem katru sievu, kad tā uzzina par sava vīra neuzticību, ncatrofējas vienlaicīgi ar muskuļiem. Ko gan es no viņas varēju prasīt… Jāpiedzimst par svēto vai par absolūtu ciniķi, lai mierīgi uzņemtu laulības pārkāpšanu, taču Elizabete nebija ne viena, ne otra. Viņa bija parasts cilvēks, iesprostots nepierastā situācijā. „Cik gan aizdomīgi viņai tagad šķitīs mani visikdienišķākie izbraukumi," es nodomāju, „cik mokošas viņai būs manas prombūtnes stundas."

Visu vakaru viņa bija klusa un nomākta. Neēda vakariņas, atteicās no ābolu tortes. Es nomazgāju viņu, masēju ribas, veicu citas intīmas procedūras, un gandrīz fiziski jutu, ka šajā laikā viņa domā par citu sievieti, ko ir skārušas manas rokas. Viņa bija bāla, saspringusi, un, šķiet, pirmo reizi pa visu slimības laiku kautrējās no manis. Vēlreiz, ielicis visu sirdi savos vārdos, es teicu:

—   Piedod man, mīļā!

—    Jā, protams. — Viņa aizvēra acis. — Dzīve ir draņķīga būšana, vai nav tiesa?

11

No rīta neveiklības un atsvešinātības sajūta nebija mazinājusies. Man vairs nebija spēka lūgties piedošanu. Deviņos es teicu, ka braucu prom un pirmo reizi redzēju, kādas necilvēcīgas pūles viņai prasīja nejautāt, uz kurieni.

Izkārtne „Lukulla auto" atradās virs ieejas nelielā, ar plīšu iztapsētā kantorī netālu no Pikadilli stacijas. Tumši zils paklājs, milzīgs pulēts rakstāmgalds vai vesela akra platumā, elegantas gravīras ar antīku automobiļu attēliem.

Pie sienas bija plats, ar zeltu drapēts dīvāns, domāts klientiem ar tikpat platām, ar zeltu piestūķētām pakaļām.

Galda otrā pusē sēdēja jauns, svarīgs džentlmenis ar šaurām actiņām. Viņa dēļ uz brīdi es aizguvu nopietnu balsi un „Melnās platmales" manieres. Lieta tāda, es skaidroju, ka vienā no šajā firmā īrētajām mašīnām es nejauši atstāju savas mantas un ceru, ka man palīdzēs tās atdabūt.

Pamazām mēs noskaidrojām, ka nē, es nenomāju mašīnu un nē, es nezinu cilvēka vārdu, kas to darījis. Viņš tikai bija ļoti laipns un piekrita mani aizvest. Vakar.

—   Ak tā… Kas tā bija par mašīnu?

—   „Rolsroiss"… Šķiet, „Silver Raits".

Tādas viņiem ir četras. Viņš ātri pārbaudīja žurnālā, pēc kā — es nopratu, nebija īstas vajadzības. Vakar visas četras bija iznomātas. Vai es varu dot tā cilvēka aprakstu?

—   Jā, protams! Gara auguma, gaišiem matiem, melnā filca platmalē. Anglis ne, iespējams, dienvidafrikānis.

—   Ak tā. Jā.. — Šoreiz viņam nebija nepieciešams ieskatīties žurnālā. Viņš lēni nolika uz galda plaukstu ar izvērstiem pirkstiem.

—   Man ļoti žēl, ser. Es jums nevaru pateikt šā cilvēka vārdu.

—   Bet jūs taču reģistrējat pasūtījumus..

—   Sis kungs vēlas palikt nezināms^ un mums ir norādījums nekam neziņot ne viņa vārdu, ne adresi.

—   Vai jums tas nešķiet dīvaini? — neizpratnē es saraucu uzacis.

—   Man gan šķiet.

Saglabājot to pašu lēnprātību, viņš atbildēja:

—   Tas ir mūsu pastāvīgais klients un mēs, protams, esam gatavi viņam sniegt jebkuru pakalpojumu, neuzdodot liekus jautājumus.

—    Es tomēr ceru sagaidīt pretimnākšanu… šādas informācijas iegūšanai.

Viņš centās pieklājības masku nomainīt pret sašutumu. Viņam tas slikti izdevās.

—   Pazaudētās lietas bija patiesi vērtīgas? — viņš pajautāja.

Žurnāls un ābolu torte.

—   Jā, Joti, — es atbildēju.

—   Tādā gadījumā esmu absolūti pārliecināts, ka mūsu klients vēlēsies jums tās atdot. Atstājiet savu adresi un telefona numuru, mēs jums paziņosim.

Es pateicu pirmo, kas ienāca prātā, apmēram: Kemptona, 31, Svindonas ielā.

Viņš rūpīgi rakstīja noplēšamā lapu bloknotā. Beidza. Es gaidīju. Mēs gaidījām abi.

Pēc krietnas pauzes viņš tomēr sacīja:

—    Protams, ja jums tas ir tik svarīgi, jūs varat pajautāt garāžā… Viņi jums piezvanīs, kad mašīna atbrauks. Var jau būt, ka mantas vēl ir tur.

—    Kur garāža atrodas? — Uzziņu krājumā bija tikai viens telefons un adrese „Lukulla auto" kantorim. Strentonas ielā.

Viņš sēdēja, pētīdams savus nagus. Es izņēmu kabatas portfeli, paņēmu divas piecmārciņu banknotes. Divdesmit piecas mārciņas par bukmeikera informāciju Čālza Bostona sakarā es toreiz pieskaitīju dienesta izdevumiem, un „Blaze" samaksāja. Šoreiz nācās maksāt pašam. Desmit mārciņas — man tas nozīmēja sešu nedēļu viskija krājumus, mēneša maksu par elektrību, trīsarpus dienas Vudvorda kundzes darba vai pusotras nedēļas īres maksu.

Viņš badīgi pakampa naudu, māksloti pasmaidīja un teica:

—   Lenkasterhīta, 18.

—   Pateicos.

—   Ceru, jūs mani pareizi saprotat, ser. Es nenosaucu klienta vārdu ne tikai tāpēc, ka riskēju zaudēt darbu…

—   Saprotu, — es atbildēju. — Principi — tas ir nopietni.

Par laimi, kas attiecas uz principiem, Lenkastcrhītā tie nebija tik stingri-

Vecākais mehāniķis mani vētējoši nopētīja, un vēl viens desmitnieks pārceļoja no kabatas kabatā.

Šoreiz izdevumi attaisnojās ar uzviju.

—   Nu tā. Šoferis pēc mašīnas brauc šurp. Paši mēs to nepiegādājam. Savu šoferu mums nav. Tādā vīzē. Bet es jums saku — klientam, kamēr tas maksā, vienmēr ir taisnība. Tas ārzemnieks, kad atbrauc šurp uz Londonu, mīl braukāt ar šiku. Mums, protama lieta, tikai ar tādiem ir darīšana. Lielākoties tie ir amerikāņi. Parasti tie īrē mašīnas uz nedēļu, divām, kādreiz vairāk. Tie braukā visur, taču biežāk uz Strctfordu, Brodveju, retāk uz Skotiju. Garāžā nekad neatrodas visas mašīnas, arī vietas nav daudz, pats redzat. Pirmkārt, četri „Silver Raiti", divi „Ostini", trīs „Bentliji", vēl šis tas.

Es tam neuzkrītoši atgādināju par „Silver Raitu".

—   Nu, es taču jums saku, vai ne? Tas ārzemnieks nomā auto, vienmēr „Silver Raitu", kad atbrauc, ielāgojiet! Bet viņš šeit sāka parādīties… Tūlīt pateikšu… pirms kāda gada. Un bija šeit vairākas reizes, ņēma mašīnu uz divām, trijām dienām. Tikai šoreiz ilgāk. Tā… ļaujiet padomāt. Man liekas, šoferis atnāca pēc mašīnas pagājušajā nedēļā. Varu paskatīties… trešdien. Jā, trešdien. Redz, kā tie kungi dara. Vispirms atlido šoferis, paņem mašīnu, pēc tam brauc uz Hītrovu sagaidīt saimnieku. Viss uz tip top. Uzreiz redzams, naudas tādam netrūkst.

—   Vai jūs zināt, no kurienes viņi atlido?

—    No kādas zemes? Nepateikšu. Es domāju, no dažādām. Vienreiz, to es skaidri zinu — no Vācijas. Bet parasti no tālām zemēm, kur ir karsts klimats. Šoferis nav no runīgajiem, taču mūžīgi sūdzas, cik pie mums ir auksts.

—   Kā tad sauc to klientu?

—   Tūlīt paskatīsimies, uzgaidiet. Mēs to mašīnu vienmēr pierakstām uz šofera vārda — tā ir vienkāršāk, jo viņu sauc Rojs. Bet saimnieka uzvārds — tīrais ārprāts. Es tūlīt iešu paskatīšos.

Viņš iegāja mazītiņā telpā garāžas stūrī un nenāca kādas divdesmit minūtes. Es pacietīgi gaidīju, ļaudams saprast, ja vajadzēs, es gaidīšu kaut vai visu dienu. Par desmit mārciņām lai strādā. Beidzot viņš parādījās.

—   Lūk, skatieties te! — ar netīru nagu viņš iebadīja lielā kantorgrāmatā! — Te ir!

Viņam bija taisnība, zināmas izrunas grūtības eksistēja.

Vjersterods…

—   Rojs ir daudz vieglāk, atkārtoja mehāniķis. — Mēs parasti rakstām Rojs.

—   Jā, tā ir daudz vieglāk, — es piekritu. — Bet vai jūs nezināt, kur tos var sastapt, vai kur viņi tur jūsu mašīnu, kad ir Anglijā?

Viņš nospurdzās un aizsita ciet savu kantorgrāmatu.

—    Nē. Ko nezinu, to nezinu. Lai gan, pēc spidometra spriežot, attālumi nav mazie. Bet ar mūsu mašīnām jau vienmēr nobrauc krietnus gabalus. Viens, ko es jums teikšu — Rojs un tas… džentlmenis uz Skotiju gan nebraukā.

—   Bet uz Birmingemu?

—   Iespējams ir. Pat ļoti iespējams. Un vienmēr atdod mašīnu tīru — Rojam nevar piesieties. Vienmēr pilnīgā kārtībā. Kāpēc tad jūs kantori nejautājāt, kā tos var atrast?

—   Viņi sacīja, ka neko nevar palīdzēt.

—    Tu re, draņķa mīkslmiesis, — viņš ar riebumu norūca. — Lieku galvu ķīlā — viņš visu zin. Un savu lietu prot — kas ir, tas ir. Tāds jau miesīgu māti gatavs pārdot, ja tik sola labu cenu.

Iegrimis domās, es lēni gāju Flītstrītas virzienā. Jādomā, ka Vjersterods „Melnās platmales" īstais uzvārds — pārāk sarežģīts, lai būtu izdomātais. Turklāt, pirmo reizi nomājot „Silver Raitu", noteikti bija jāuzrāda īstie dokumenti. „Draņķa mīkstmiesis" tiešām nebija muļķis. Viņš neļautu tik vienkārši aizbraukt auto, kas ir pieci tūkstoši mārciņu vērts, ja nebūtu drošs, ka spēj dabūt to atpakaļ.

Vjersterods. Dienvidāfrikas eiropietis. Tikai Flītstrītā un nekur citur es varu dabūt nepieciešamo informāciju. Ja tikai cilvēks, kurš ir dzirdējis par Vjersterodu, nestrādātu konkurentu firmā. Es atradu telefona automātu un piezvanīju uz redakciju. „Labi," viņš piesardzīgi teica, „satiksimies bārā un iedzersim pa kausam alus." Sarunas laikā viņš veikli izvairījās no konkrētām atbildēm. Es pasmaidīju un pakāru klausuli. Te nu ir — kurš kuru. Viņš, protams, gribēs uzzināt, ko es tādu esmu atklājis! Savukārt Liks Džons mani samals miltos, ja viņiem kaut kas no tā būs izdevies un tiks publicēts ātrāk nekā „Blaze" slejās.

Bāra apmeklētāju vidū es ieraudzīju gan Liku Džonu, gan Deriju.

Maiks de Džongs vēl nebija atnācis.

Es paņēmu puspinti, bet Liks Džons jautāja, ko es rakstīšu svētdienas numuram.

—   Šķiet, pārskatu par gatavošanos Kausam.

—   Lai ar to noņemas Derijs.

—   Kā gribat, — paraustīju plecus.

—   Bet tu turpini par Tidlī Bumu, izsaki savas domas par to, kā viņam veiksies, vai tas varēs vinnēt. Mūs jau ir krietni saslavējuši par to, ka mēs to novedām līdz startam.

—   Bet mēs taču vēl neesam noveduši, — es piezīmēju.

Liks Džons nepacietīgi izgrūda:

—   Nekas taču nav noticis, vispār nav nekādas reakcijas. Mēs tos esam krietni nobiedējuši, — tas pats joks.

Es nogrozīju galvu. Ja viņam būtu bijusi taisnība! Es jautāju, kas jauns dzirdams par Tidlī Bumu un Ronsija puišeļiem.

—   Viss kārtībā! — Derijs jautri atbildēja. — Iet kā pa notīm.

Beidzot ari viņš parādījās bāra durvīs. Kustīgs, tumšs vīrietis ar ļoti stiprām brillēm un melnas bārdas josliņu ap zodu.

Lika Džona klātbūtne atvēsināja viņa straujumu. Sarežģītu manevru rezultātā man izdevās pierunāt Liku Džonu un Deriju iet uz blakus bāru un kaut ko ieēst bez manis. Promeejot Liks Džons tomēr vēl skatījās atpakaļ, mēģinādams izdibināt, kas par lietu.

Maiks de Džongs pienāca ar ziņkārīgu smaidu kalsnajā sejā.

—   Vai tad ir noslēpumi no bosa?

—   Gadās.

Maiks iesmējās.

—   Tātad informācija nepieciešama personīgi? Nevis „Blaze" vajadzībām.

No tiešas atbildes es izvairījos.

—  Kāda vienkārša lieta. Jebkuras ziņas par vienu cilvēku, tavu tautieti.

—   Par ko tieši? — Tas pats akcents, stiepti patskaņi…

—   Viņa vārds ir Vjersterods.

Neliela pauze. Viņš izdzēra alu un noklepojās. Atguvās un notēloja, ka kāds to ir garāmiedams pagrūdis. Sarīkoja veselu izrādi, purinādams no biksēm sešas piles alus. Beidzot viņa izdoma apsīka un viņš uzmanīgi man ieskatījās acīs.

—   Vjersterods? — Izruna nedaudz atšķīrās no manējās. īstā.

—   Jā, tieši viņš, — es pamāju.

—   Skaidrs, Taj… Kāpēc tev tas vajadzīgs?

—   Esmu ziņkārīgs.

—   Tomēr kāpēc. — Kurš kuru…

—    Nu, labi. Nevelc garumā. — Kļuvu pikts. — Kas tā par noslēpumainību, galu galā. Jādabū ziņas par vienu parastu zelli, kurš mēdz apmeklēt zirgu skriešanas sacīkstes.

—   Parastu? Tu esi jucis!

—   Kāpēc tā?— es naivā neizpratnē jautāju.

—   Tāpēc, ka tas… — saministinājies un nospriedis, ka es nezinu pilnīgi neko, metās mani glābt. — Klausies, Taj, es tev došu padomu no tīras sirds un bez atlīdzības. Turies no tā tipa tālāk un no visa, kas ar viņu saistīts. Viņš ir bīstams.

—   Kādā ziņā?

—   Tur, pie mums, viņš ir bukmeikers. Milzīga biznesa īpašnieks. Ar nodaļām visās lielajās pilsētās un veselu kantoru sistēmu Johannesburgas apkaimē. No skata gluži solīds kungs. Bet klīst šausmīgas baumas…

—   Par ko?

—    Viņš… Par daudz ko, šantāža, izspiešana, algotu rīkļurāvēju bandas. Tici man, Taj, tā lieta nav tīra.

—   Bet ko tad policija? — es uz labu laimi teicu.

—    Neesi naivs. Policija neatrod nevienu, kurš būtu ar mieru liecināt pret viņu.

Es nopūtos:

—   Bet viņš man likās tik simpātisks.

Maiks atplēta muti:

—   Tu esi ar viņu ticies?

—   Nu, ja…

—   Šeit, Anglijā?

—   Protams.

—   Dieva dēļ, Taj, turies no viņa pa gabalu.

—   Labi, — es sirsnīgi piekritu. — Liels paldies tev, Maik, es patiesi esmu tev pateicīgs.

—   Jau doma par to, ka mans paziņa pinas ar Vjersterodu, man šķiet briesmīga! — Viņš kļuva aizkustinoši gādīgs. Taču alžīrieša instinkts ņēma virsroku un acīs iedegās ziņkāre.

—   Par ko viņš ar tevi gribēja runāt?

—   Godīgi sakot, es nezinu.

—   Ja tā, piezvani man, es tev vēl kaut ko pastāstīšu…

—   Pastāsti tūlīt, — es iespējami nevērīgāk sacīju.

Viņš paklusēja, paraustīja plecus, līdz kamēr viņā biedrs uzvarēja žurnālistu.

—  Tiesa, nav jau nekā daudz, ko stāstīt. Redzi, arī es to esmu sastapis šeit, Anglijā. Pirms kādiem deviņiem, desmit mēnešiem.

—   Par ko tad tu šausminājies?

—    Par to, ka tad, kad es viņu redzēju restorānvagonā tajā vilcienā, kas brauc uz jāšanas sacīkstēm, viņš runāja ar kādu žurnālistu. Bērtu Čchovu.

Ar lielu piespiešanos es saglabāju izbrīnītu izskatu.

Viņš turpināja:

—   Drīz pēc tam es Bērtu brīdināju tā kā tevi tagad. Šajā pašā bārā. Viņš bija ļoti piedzēries. Viņš pēdējā laikā vispār ļoti daudz dzēra.

—   Ko tad viņš tev atbildēja?

—   Viņš teica, ka es esmu nokavējis vismaz par trijiem mēnešiem.

Vairāk Maiks neko nezināja.

Pēc savas neuzmanīgās atzīšanās Bērts esot apklusis un atteicies no jebkādiem paskaidrojumiem. Uzzinot, ka viņš ir izkritis pa logu, Maiks kļuva domīgs. Vardarbīga vai pēkšņa nāve nebija retums aprindās, kas saistītas ar Vjersterodu. Kad es atzinos, ka esmu ticies ar Vjersterodu, viņš loti uztraucās. Viņš baidījās manis dēļ. Baidījās, ka es varu sekot Bērtam. Es pūlējos viņu nomierināt. Sacīju, ka viņa brīdinājumus ņemšu vērā.

—   Es tikai nesaprotu vienu, kāpēc viņam tas Bērts bija vajadzīgs? — Maiks teica. Viņš iegrima domās.

—    Nav ne jausmas, — nopūšoties atbildēju un pārslēdzos uz alu un sendviču ar šķiņķi. Maikam aiz muguras parādījās Lika Džona vasarraibumainā seja. Maiks tik strauji pagriezās, it kā sastāvētu tikai no atsperēm.

—   Kā dzīvojat, Sludinātāj? Kādus pekstiņus „Blaze" tagad drukā? — Maiks smīnot jautāja.

Lika Džona sejā parādījās kaut kas smaidam līdzīgs. Viņam bija dziļi vienaldzīga gan kolēģu dotā iesauka, gan Maika de Džonga jociņi. Maiks visu saprata, draudzīgi man pamāja ar roku un pievienojās citai kompānijai.

—   Ko viņam vajag? — Liks Džons asi jautāja.

—   Neko īpašu, — es pieticīgi sacīju. — Gribēja papļāpāt.

Liks Džons neuzticīgi manī paskatījās. Taču es zināju — ja es tagad viņam pastāstīšu par Vjersterodu, viņš sāks urķēties un neliksies mierā, kamēr nenonāks līdz šantāžai. Pilnīgi nepielūdzami viņš raksies tālāk un uzzinās, ar ko tieši mani mēģināja šantažēt. Pie tam tīras spītības dēļ viņš neievēros ne mazāko piesardzību. Viņa aktivitātes būs tik trokšņainas, ka Vjersterods tās pamanīs pat salas otrā krastā. Liks Džons bija lielisks sporta redaktors. Ja viņš būtu ģenerālis, viņa zaudēto kauju skaits būtu milzīgs.

Viņi abi ar Deriju sūca alu līdz kādiem trijiem. Pa to laiku drūzma bārā mazinājās. Uz savu redakciju es negāju, padomāju, piezvanīju sporta administrācijas pārstāvim, kas visvairāk atbilda maniem nodomiem un kuru turklāt es tīri labi pazinu.

Savos trīsdesmit septiņos gados Ēriks Jūdals bija visjaunākais no Nacionālās medību komitejas rīkotājiem. Šīs komitejas pārziņā atradās arī zirgu skriešanas sacīkšu organizēšana. Pēc pāris gadiem viņš kļūs par vecāko rīkotāju, pēc tam viņam būs jāgaida pārvēlēšanas vēl uz. trim gadiem. Viņš nebija slikts organizators, jo pat līdz šim laikam pats piedalījās sacīkstēs kā amatieris, un labi pārzināja visas problēmas šajā jomā. Es par viņu vairākkārt esmu rakstījis „Blaze" lappusēs, un daudzus gadus mēs esam labi paziņas.

Bet vai viņš man gribēs tagad palīdzēt?

Man nebija viegli tikt pie viņa vizītē.

Sekretāre visu laiku apgalvoja, ka jāpiesakās laikus, jānorāda vēlamā stunda, ka priekšnieks varbūt ir aizņemts.

—   Tieši tūlīt — mani tas pilnībā apmierinātu!

Atguvusies no šoka, viņa bija spiesta atzīt, ka tieši tūdaļ Jūdala kungs mani tomēr var pieņemt. Es iegāju kabinetā. Jūdala kungs bija aizņemts — ar tējas dzeršanu un „Sporting Life" lasīšanu. Viņš nesteidzīgi nolika avīzi, piecēlās un paspieda man roku.

—  Tevi es negaidīju! — viņš iesaucās. — Atnāci aizņemties miljonu?

—   To nākošreiz.

Viņš pasmaidīja, pa selektoru pateica sekretārei, lai atnes otru tēju, piedāvāja man cigaretes un apsēdās ērtāk. Visās viņa izdarībās bija jaušama piesardzība. Viņš pret manu vizīti izturējās ar aizdomām. Gandrīz ik dienas man nācās sastapties ar šādu aizsargreakciju, ar barjeru, kad cilvēki nezināja, kāpēc tieši viņiem es uzdevu šādus jautājumus un centās savus noslēpumus man neatklāt. Tāda noslēgtība mani neatbaidīja. Es viņus sapratu, jutu tiem līdzi. Un iespēju robežās centos viņu personiskās dzīves faktus neizpaust plašai publikai.

—   Tu mani neinteresē. Par tevi nebūs runa, — es mierināju Ēriku. — Ievelc elpu un atbrīvojies.

Viņš īsi iesmējās un patiešām saspringums atslāba.

—   Ar ko tādā gadījumā varu pakalpot?

Biju nolēmis nesteigties. Mēs dzērām tēju un pārrunājām jaunākās sporta ziņas un tenkas. Tad, it kā nevilšus, es pajautāju, vai viņš nav dzirdējis par bukmeikeru vārdā Vjersterods. Viņš sarāvās un atkal kļuva piesardzīgs.

—   Tu tāpēc atnāci? — Pabungoja ar pirkstiem pa galdu. — Es redzēju tavu rakstu pagājušās nedēļas numurā. Un vēl iepriekš… Iesaku turēties malā, Taj.

—    Ja jau jūsu sporta bosi ir lietas kursā par to, ko un kādiem līdzekļiem viņš dabū gatavu, kāpēc viņu neviens nepiebremzē?

—   Kā?

īsais vārdiņš palika gaisā karājoties un atvēsināja manu cīņas sparu. Tas vēstīja, ka viņam ir daudz kas zināms. Bet, galu galā, kam citam, ja ne Komitejas dūžiem būtu jāzin, kā?

—    Godīgi sakot, — es teicu, — tā ir jūsu problēma, nevis manējā. Jūs varat kaut vai likvidēt iepriekšējo iemaksu sistēmu, un viss būs cauri.

—   Tauta nebūs apmierināta. Šā vai tā, tavi raksti jau tagad ir iedragājuši mūsu biznesu. Pirms pāris stundām man piezvanīja no lielas bukmeikeru firmas un sūdzējās par tevi. Iepriekšējo iemaksu summa uz Zelta kausa sacīkstēm jau samazinājusies par divdesmit procentiem.

—   Kāpēc nevar patrenkāt Čārliju Bostonu?

—   Ko, ko patrenkāt? — viņš samiedza acis.

—   Labāk izstāsti, kas jums, rīkotājiem, zināms par Vjersterodu.

—   Bet kas ir Čārlijs Bostons?

—   Tu sāc piemais.

—   Tu man neuzticies? — viņš izskatījās apvainojies.

—   Nē! — es asi teicu. — Sāc tu!

Viņš piekāpīgi nopūtās un pastāstīja man, ka viņu informācija par Vjersterodu ir ļoti trūcīga un nekonkrēta. Neviens no rīkotājiem to nav redzēji», bet ja redzētu nebūtu pazinis. Rietumvācijas sporta komiteja ir atsūtījusi neoficiālu brīdinājumu, ka Vjersterodu tur aizdomās par mahināciju organizēšanu, kas saistītas ar Vācijas lielo zirgu skriešanas sacīkšu iepriekšējām iemaksām.

Tāpat baumo, ka viņš ir pārcēlies uz Angliju, jo VFR to jau gandrīz bija izdevies piespiest pie sienas.

Tāpēc viņš pametis iesildītu vietiņu.

Britu kolēģi ar satraukumu atzīmē, cik strauji pēdējā gada laikā pieaudzis nestartējušo zirgu skaits un nešaubās, ka vāciešiem bijusi taisnība.

Taču katru reizi, pūloties kaut ko konkrētu izdibināt no zirgu īpašniekiem un treneriem, tie atdūrušies pret nepārvaramu klusēšanas sienu.

—    Pirmoreiz Vjersterods pie mums parādījās pirms gada, — es sacīju. — Viņš pārpirka Cārlija Bostona bukmeikeru kantorīšu tīklu Birmingemas apkārtnē un sāka raust milzu naudu.

Bez tam, viņš atrada paņēmienu piespiest Bērtu Čehovu publicēt rakstus, kas solīja totalizatora dalībniekiem drošus laimestus.

Vjersterods izvēlējās zirgu, Bērts to izslavēja, tad ar dažādām viltībām Vjersterods nepielaida to pie sacensībām un viss — lieta darīta!

Viņš neuzticīgi skatījās.

—   Taj, vai tavas ziņas ir drošas?

—    Protams. Manuprāt, gan bukmeikeri, gan varas iestādes ir pārāk novilcinājušas izmeklēšanu.

—   Vai tu pats jau sen ar to nodarbojies?

Pasmīnējis es teicu:

—    Vakar es ar Vjersterodu tikos. Un Čārliju Bostonu nosaucu par viņa partneri. Viņš atbildēja, ka Bostons strādā viņa labā. Vjersterods grib zināt, kur noslēpts Tidlī Bums.

Jūdals vērīgi paskatījās manī.

—   Vai tu esi gatavs… teiksim, ja radīsies situācija, to visu apliecināt oficiāli?

—   Protams. Taču tās būs tikai manas liecības. Kurš tās apstiprinās?…

—   Tomēr, tas ir vairāk nekā nekas.

—   Ir cits, daudz iedarbīgāks paņēmiens.

—   Kāds? — viņš strauji vaicāja.

—    Atrodiet iespēju slēgt Bostona kantorus, tādā veidā mēs nogriezīsim Vjersterodam barības vadu. Bez Bostona kantoriem, visām klapatām ar favorītiem zudīs jēga. Ja nav iespēju saukt viņu pie atbildības, var mēģināt viņu atspiest atpakaļ uz Dienvidāfriku.

Sekoja gara pauze, viņš iegrima domās. Es pacietīgi gaidīju, mēģinot uzminēt, kādas domas viņu nodarbina.

Visbeidzot viņš sacīja:

—   Ko tu gribi par sadarbību ar mums?

—   Publicēšanas tiesības laikrakstam „Blaze".

—   Nu, tas pats par sevi.

—   Vēlams, — cs turpināju, — lai „Blaze" loma tirgus atbrīvošanā no blēžiem tiktu atzīta oficiāli. īss rakstiņš, neko vairāk nevajag. Pāris mājieni par to, ka, ja būtu nepieciešamība, visi fakti nāktu gaismā.

—   Sit mani nost, es nevaru saprast, kāda tev jēga tērēt laiku un spēku tai draņķīgajai lapelei?

—   Tur labi maksā, — es atbildēju. — Un vispār, tas ir vērā ņemams izdevums. Man tur patīk.

—   Vienu es tev varu apsolīt, — viņš smaidīja.

—   Ja ar tavu palīdzību mēs atbrīvosiemies no Vjersteroda, es kļūšu par „Blaze" pasūtītāju.

No Ērika Jūdala es braucu mājās.

Ja viņš, visjaunākais un enerģiskākais no rīkotājiem, ķersies pie lietas, var uzskatīt, ka tas Dienvidāfrikas zostēviņš sāks smaržot pēc cepeša.

Nav izslcgts, ka vienā jaukā dienā, izlasot „Blaze", viņš atsūtīs kādu izrēķināties ar šefpavāru. Taču tas mani sevišķi neuztrauca — negribējās ticēt, ka tas var notikt.

Elizabete bija palūgusi Vudvorda kundzei, lai uzklāj viņas mīļāko gultas veļu, gaiši rozā ar mežģīnēm. Mati sakārtoti sevišķi rūpīgi. Grims nevainojams.

—   Tu esi jauka šodien, — es piesardzīgi iesāku.

Viņa pasmaidīja cietējas smaidu.

Es sapratu, kāpēc viņa tā centusies. Bailes atkal šķist īgnai un neinteresantai, bailes, ka es to pametīšu. Nav nozīmes tam, ka vakar es noklausījos pelnītus pārmetumus, šodien tika darīts viss, lai mani noturētu ar pievilcību, skaistumu un mīļumu.

—   Vai labi pavadīji dienu? — viņa augstā balsī vaicāja.

—   Jā, lieliski… gribi iedzert?

Viņa atteicās, bet es tomēr ielēju un glāzīti iestiprināju turētājā.

—    Es lūdzu Vudvorda kundzei sameklēt kādu, kas varētu pie manis pasēdēt vakaros. Lai tu varētu biežāk iziet no mājas…

—   Es nemaz negribu biežāk iziet, — es protestēju.

—   Nē, tev tas ir jādara!

—   Nē taču!

Es apsēdos krēslā un izdzēru gandrīz neatšķaidīto viskiju.

„Alkohols," es nodomāju, „grūtos brižos tikai dod atelpu, nekad neatrisinot problēmas. Bet reizēm tās vēl padziļinot. Tā vai citādi, bet piedzerties mūsu dienās ir pārāk dārgs prieks."

Elizabete neatbildēja. Es paskatījos un redzēju, ka viņa atkal klusi raud.

Asaras lēni ritēja pa vaigiem. Es paņēmu salveti un noslaucīju tās. Vai viņa maz zināja, ka redzēt šīs asaras man bija briesmīgāk par jebkuru naida izpausmi

—    Es kļūstu veca, — viņa sacīja. Bet tu joprojām esi jauns, Taj. Tu esi tik stiprs… jauns un saulē iededzis.

—    Bet tu esi tik bāliņa un mīlīga un izskaties kā piepadsmitgadīga meitene, ne vairāk. Beidz uztraukties.

—   Cik gadu ir… tai meitenei?

—   Tu taču teici, ka neko negribi par viņu zināt.

—   Jā, šķiet, negribu gan…

—   Aizmirsti par viņu, es teicu. Viss, kas saistīts ar viņu, man ir vienaldzīgs. Tam nav nekādas nozīmes! — Mana balss pārliecināja pat mani pašu. Es gribēju, lai tā būtu taisnība. Par spīti viņas drausmīgajai nodevībai pašos sirds dziļumos es cerēju vēl reizi viņu satikt. Es sēdēju krēslā ar rokā sažņaugtu viskija glāzi un gremdējos atmiņās. Geila mājās uz baltā pūkainā paklāja, Gerila viesnīcā…

Negribīgi es cēlos un gāju uz virtuvi gatavot vakariņas. Atkal zivs. Pretīgie saldētas butes gabaliņi. Es cepu tos un ēdu, baroju Elizabeti, kad viņai nogura roka. Visu vakaru viņa centās būt iespējami laipnāka, pārspīlēti pateicās par katru sīkāko pakalpojumu, bezgalīgi atvainojās par to, ka atrauj mani no darba, centās noslēpt, cik viņa ir satraukta, samulsusi un nelaimīga.

Lielāku sodu viņa man nespētu izdomāt…

Tās pašas dienas vēlā vakarā Tidlī Bumam sākās asas sāpes kuņģī.

Nqrtons Fokss nevarēja sazvanīt ne Liku Džonu, ne Deriju — tie jau sen bija mājās. Bet „Blaze" darbinieku mājas adreses netika izpaustas, neatkarīgi no tā, cik steidzami tās vajadzīgas. Manu telefonu viņš, protams, nezināja.

Loti norūpējies viņš, klausot veterinārārsta padomam, piezvanīja Ronsijam, pastāstīja, kur atrodas zirgs un ka tiek darīt viss, lai to izārstētu.

Es par to uzzināju tikai no rīta. Ronsijs man piezvanīja pusvienpadsmitos, kad es sēdēju, blenzdams sienā un nesekmīgi cenšoties izdomāt, ko rakstīt nākamās svētdienas avīzē.

Vudvorda kundze bija aizgājusi uz veļas mazgātavu, Elizabete mani pasauca pie telefona.

Šķiet, Rondijam lielākie uztraukumi jau bija garām. Viņš sacīja, ka atrodas pie Nortona Foksa, uz turieni tas ir atbraucis, tiklīdz kā uzzinājis par nelaimi. Atbraucis divos naktī. Uz to laiku ar veterinārtārsta pūlēm Tidlī Buma gremošanas sistēma jau sāka funkcionēt normāli. Viņš pa nakti palicis pie Nortona Foksa, bet tagad tikko ir ienācis no pagalma, kur vērojis Tidlī Buma rīta treniņu. Vispār, zirga veselības stāvoklis brīnumaini ātri uzlabojas, izskatās, ka svētdienas sacīkstēs zirgs būs atkal formā.

Ar pieaugošu nemieru es klausījos viņa bezgalīgo, sīkiem paskaidrojumiem piebārstīto stāstu.

Līdz Kausa izcīņai palikušas divas dienas.

Tagad, kad Ronsijs zināja, kur atrodas zirgs, stāvoklis man nešķita vairs tik drošs.

Kad viņš beidza savu stāstu, es jautāju, vai kāds nav braucis uz fermu interesēties par Tidlī Bumu.

—    Kā tad, ka brauca, — viņš teica. — Viss bija tieši tā, kā jūs iepriekš sacījāt. Vairāki žurnālisti interesējās par viņu. Daudzi zvanīja pa telefonu. Bet trīs citi ieradās tieši fermā. Un izvaicāja ne tikai mani, bet arī Pīteru un Petu. Un uzdeva tik viltīgus jautājumus. Pareizi jūs teicāt — ja mēs būtu zinājuši, mēs negribot būtu izpļāpājušies.

—   Kad tie ļaudis bija atbraukuši? Kā viņi izskatījās?

—   Izskatījās parasti. Es pat nezinu, kā lai apraksta. Viņi ieradās svētdien un arī pirmdien, tieši pēc jūsu avīzes iznākšanas.

—   Ar „rolsroisu" neviens nebrauca.

Viņš iesmējās.

—   Nē.

—    Vai jūsu viesu vidū nebija gara auguma, drukns, blonds kungs ar iedzeltenu ādas krāsu un svešu akcentu?

—    No tiem, ko es redzēju, neviena tāda nebija gan. Bet divi runāja tikai ar puikām, jo es tajā laikā biju Čelmsfordā. Pajautājiet viņiem pats, ja gribat.

—    Droši vien pajautāšu, — es teicu. — Un vai draudējis jums nav neviens?

—   Kas nu nebija, tas nebija. Es vispār neko neesmu manījis. Visi jūsu manevri man liekas tukša laika tērēšana. Bet tā kā es tagad zinu, kur ir Tidlī Bums, jums man jāpasaka, kur atrodas mana ģimene.

—   Tad jau manīs. Bet, lūdzu, tagad pasauciet Nortonu Foksu.

Viņš pasauca. Fokss atvainojās par to, ka nav glabājis noslēpumu un paskaidroja, ka baidījies uzņemties visu atbildību viens pats, jo zirgs bijis patiešām nopietni slims.

—    Nu, protams, — es to mierināju. — Jūs spieda apstākļi. Kamēr par to zina tikai Ronsijs, spēle vēl nav zaudēta, kaut gan man labāk būtu paticis…

—   Viņa dēli arī zina, — Nortons mani pārtrauca. — Bet tam jau nav nozīmes.

—   Kā tā nav nozīmes?! — es iebļāvos.

—    Kādam no dēliem Ronsijs pateica, kur atrodas. Zvanīja pa telefonu. Viņš neatcerējās jūsu numuru, bet mājās tam bija pierakstīts. Tāpēc viņš piezvanīja uz māju. Šķiet, Pctam, jā, tā Ronsijs viņu nosauca, bet tas nosauca telefona numuru. Pets jautāja, no kurienes tēvs zvana, jo Ronsijs sacīja — ja jau par zirgu neviens vairs īpaši neinteresējas, nav nekāds grēks, ja dēls zinās. Tāpēc viņš tam pateica.

—   Kāds muļķis! — es murmināju.

—   Varbūt viņam ir taisnība.

—   Bet varbūt nav? — es satriekts atbildēju. — Paklausieties, Norton, vai nav iespējams, ka Tidlī Bumam ir iedota kāda inde?

—   Pasarg Dievs, protams nē! Kas tad to varēja iedot? Sāksim ar to, ka neviens nezināja, kas tas ir par zirgu…

—    Bet tagad? — es jautāju. Cik no puišiem zin, ka tas ir Tidlī Bums?

Absolūts klusums.

—   Visi zin, — es konstatēju.

—   Nu, daži vienkārši pazina Ronsiju pēc sejas, — viņš taisnojās. — Un visi bija izlasījuši „Blaze". Nav grūti iedomāties, kas un kā.

Driz kāds no viņiem var ātri izdomāt, kā nopelnīt dažas mārciņas, ja par zirga atrašanās vietu paziņo konkurentu avīzei.

Tad jau sameklēt Tidlī Bumu būs tikpat viegli kā prinča Alberta pieminekli Londonas centrā. Tidlī Buma izredzes startēt Zelta kausā pašlaik tuvojās nullei.

Viktors Ronsijs uzskatīja, ka ienaidnieks ir atteicies no sava ļaunā nodoma, bet es biju tieši pretējās domās. Tādam kā Vjersterodam lepnums vienmēr ņem virsroku pār piesardzību. Viņš zaudētu cieņu visas noziedznieku pasaules acīs, ja pāris rakstiņu avīzē to nobiedētu un liktu bēgt bez atskatīšanās.

Attiecīgi — to viņš nedarīs.

Otrdien, četras dienas pirms sacīkšu sākuma, Ronsijs oficiāli pieteica sava zirga līdzdalību Vailderam. Ja viņš tagad atsauc savu pieteikumu attaisnojošu iemeslu dēļ, sakarā ar zirga kuņģa lēkmi, tad zaudē savu dalības maksu piecdesmit mārciņas.

Bet, ja viņš neatsakās no piedalīšanās kausā un atstāj Tidlī Bumu pie Nortona, viņš var pazaudēt daudz ko vairāk!

Šaubu nav — ja Tidlī Bums paliks turpat, līdz sestdienai tas būs kļuvis klibs, akls, narkotiku saindēts vai vienkārši beigts.

Nortons to visu klusēdams noklausījās.

—   Vai jums nešķiet, Taj, ka jūs nedaudz pārspīlējat?

—    Jūs aizmirstat, cik reižu jums jau ir nācies atsaukt zirgu pieteikumus. Kautro, piemēram, pēdējā brīdī bez nekāda iemesla. Kad jūs sapratīsiet, ka ir pienācis laiks rīkoties nopietni?

Pēc mazas pauzes viņš teica:

—   Jums taisnība!…

—   Aizdodiet man savu furgonu, es pārvedīšu Tidlī Bumu uz citu vietu.

—   Uz kurieni?

—    Uz turieni, kur tas būs drošībā, — es nevērīgi atbildēju. — Nu ko, sarunājuši?

—   Labi, arī man būs mierīgāk, — viņš nopūtās.

—   Es atbraukšu, tiklīdz būšu atbrīvojies.

—    Bet es iešu atsist manu puišu uzbrukumus. — Viegla ironija viņa balsī liecināja par to, ka viņš lāga netic, kādas briesmas draud.

Man pēkšņi sagribējās visam atmest ar roku, atstāt Ronsiju, lai tas saņem savas bezrūpības augļus, ļaut Vjersterodam sameklēt zirgu un aizšķērsot ceļu lam piedalīties Zelta kausā. Lai viņi beidzot saprastu, ka man ir taisnība. Pilnīgi puiciskas tieksmes…

Bet tas nevilkās ilgi, jo arī es esmu spītīgs, tāpat kā Vjersterods. Un netaisos viņam piekāpties.

Nolicis klausuli, es pamanīju Elizabetes jautājošo satraukumu.

—   Tas Tidlī Bums gan ir viens! — es jautri teicu. Ar to nav viegli tikt galā, tas ir vesela bara vicnpadsmitgadīgu puišeļu vērts. Ceru, tu saprati, ka man ir jābrauc jāpārved tas uz citu vietu.

—   Vai kāds cits to nevar izdarīt?

—   Labāk jau es pats.

Vudvorda kundze vēl nebija atpakaļ. Es piezvanīju Likām Džonam un ziņoju, ka rūpīgi gatavotais plāns ir izgāzies.

—   Kur tu viņu domā vest?

—   Paziņošu, tiklīdz būsim galā.

—   Tu esi pilnīgi pārliecināts, ka tas ir nepieciešams? — viņš sāka.

—    Bet jūs esat pārliecināts, — es viņu pārtraucu, — ka „Blaze" var riskēt pēc tam, kad ir pasludināts, ka tieši pateicoties mūsu pūlēm, favorīts ir drošībā?

—   Hm… — viņš rūca. — Labi, darbojies!

Vudvorda kundze beidzot parādījās. Es sēdos mašīnā un traucos uz Bērkšīru. Pa ceļam es gudroju, vai esmu rīkojies pareizi, nepakļaudamics šantāžai, vai tā nav pārāk liela greznība pretoties noziedzniekiem. Vai Elizabetes jūtīgajai psihei tā nav pārāk smaga nasta. Pēc visām pieliktajām pūlēm, lai uzlabotu viņas fizisko stāvokli, es viņu esmu samīcījis kā ar buldozeru. Egoists. Un tikai tāpēc, lai aizsargātos pret odiozāko tirānijas paveidu. Ja Elizabete novājēs un novedīs sevi līdz pilnīgam spēku izsīkumam, tā būs pilnībā mana vaina. Bet pašlaik tas ir iespējams.

Simtpiecdesmit gineju plus dienesta izdevumi… mīnus nodokļi. Dziļa analīze! Pateicoties „Tally", man atvērās šie dziļumi un es metos tajos neatskatīdamies.

No telefona automāta Londonas nomalē es organizēju Tidlī Buma izmitināšanu kādā drošā vietā. Kad es piebraucu pie staļļiem, Nortons Fokss un Viktors Ronsijs ēda lenču, un man nepietika spēka viņus pārliecināt, ka mana lieta ir steidzamāka nekā gaļas sacepums.

—    Apsēdieties un iekodiet kopā ar mums, — Nortons laipni piedāvāja.

—   Man ir jābrauc.

Viņi manu steigu neatbalstīja. Pēc sacepuma sekoja ērkšķogu saldais ēdiens, biskvīti un siers. Pulkstenis jau bija divi, kad viņi izvilkās pagalmā un ķērās pie iekraušanas.

Labi, ka Nortons bija sagatavojis furgonu. Tas ar nolaistām malām stavēja pagalma vidū. Es smagi nopūtos. Grūti atrast labāku prombraukšanas apliecinājumu. Furgona šoferis arī nebija sajūsmā, nododot savu mašīnu sveša cilvēka rokās. Norūpējies viņš man deva instrukcijas, kā tikt galā ar kaprīzo ātrumkārbu.

Sendija Vilisa atveda Tidlī Bumu un lika tam ieņemt vidējo steliņģi. Zirgs izskatījās vēl sliktāk nekā parasti. Lēkmes dēļ, protams. Zelta kausu tam nu gan neredzēt.

Visa šī jezga kļūst arvien nevajadzīgāka. Bet ne jau Tidlī Buma dēļ es plosos. Ja Ronsijs grib savu zirgu redzēt sacīkstēs, tam ir jāpiedalās! Mans princips: „Nedomāju, ka jums ir kaut mazākās izredzes uzvarēt, bet līdz kapa malai esmu gatavs cīnīties par jūsu tiesībām to pierādīt."

Sendija Vilisa piesēja zirgu un nokāpa lejā. Viņa deva man daudz sarežģītu padomu, kā jāapietas ar šo zirgu. Pāris dienu laikā viņa bija pieradusi pie domas, ka ir pilnībā par to atbildīga. Nortons pareizi sacīja — Sendija bija labākā no viņa puišiem. Es labprāt būtu ņēmis to līdz, bet Nortons neļautu, — viņai vēl palika Zigzags.

—   Ceru, ka apstākļi tur ir labi? — viņa jautāja.

—   Vislabākie, — es viņu mierināju.

—   Atgādiniet tur galā par alu un olām.

—   Noteikti.

—   Un viņš nevar ciest, ka tam aiztiek ausis.

—   Skaidrs.

Uz atvadām viņa man veltīja drūmu skatu un vārgu smaidu. Te piesteidzās Viktors Ronsijs ar savu veco dziesmu.

—   Es prasu pateikt, kur jūs to vedīsiet.

—   Zirgs būs drošībā.

—   Bet kur?

—   Ronsija kungs, ja jūs uzzināsiet, kur, viņa drošība samazināsies vismaz divas reizes. Mums jau bija runa par to…

Viņš domāja. Klīstošais acu skats izvairījās no manējā.

—    Labi, labi. Tādā gadījumā sestdien atbildība par zirga savlaicīgu nogādāšanu uz Hītberi parku pilnībā gulstas uz jums.

—   „Blaze" redakcija visu nokārtos, — es mierināju. — Sacīkstes sākas trijos. Tidlī Bums būs starta vietā. Varat nešaubīties.

—   Es tur būšu. Un gaidīšu jūs.

Pienāca Nortons, un viņi ņēmās šo pasākumu apspriest dētajās. Es pa to laiku ar šofera palīdzību nostiprināju sānu malas.

—  Kad jūs vedīsiet Zigzagu uz Hītberi? — es vēl pajautāju Nortonam.

—    Pusdienlaikā, — viņš atbildēja. — Tas ir trīsdesmit divas jūdzes no šejienes. Pa stundu vajadzētu aizbraukt.

Es sēdos pie stūres un paskatījos laukā. Divi noraudzījās manī. Satrauktais Ronsijs un mierīgais Nortons. Nortonam es teicu:

—    Tiksimies vakarā, kad es atvedīšu furgonu atpakaļ. — Bet Ronsijam:

—   Neuztraucieties, būs jau labi. Varat, kā iepriekš, zvanīt uz „Blaze" redakciju.

Ticis skaidrībā ar ātrumkārbu, es uzmanīgi izbraucu uz ceļa, veselu stundu vēlāk, nekā biju plānojis. Nu ko, uzdāvināsim Vudvorda kundzei vēl vienu stundiņu.

Es centos izmest no galvas Elizabetes tēlu, kura gaida mani mājās. Nekas nemainīsies uz labo pusi. Vēl ilgus, ilgus gadus nekas nemainīsies. Es jutu augošu naidu pret Elizabeti, bet man pietika prāta saprast, kādu joku tagad ar mani izspēlē mana apziņa.

Vainīgais smagi pārdzīvo pašcieņas zaudējumu, atzīstot, ka viņam bijusi taisnība, tāpēc tas cenšas atbrīvoties no šīs mokošās sajūtas, transformējot to naidā pret to, kura priekšā jūtas vainīgs.

Uz Elizabeti es dusmojos tieši par to, ka esmu to piekrāpis. Visaplamākā netaisnība. Un visizplatītākā.

Veikli un uzmanīgi es lielo furgonu izvadīju cauri mazam ciematiņam un pagriezos uz ziemeļaustrumiem, uz Daunas ceļu. Lieli, apaļi pakalni, neviena koka, tikai krūmi, tie paši vēja pieliekti. Nevienas mājas. Telegrāfa stabu rinda. Melni arumi. Agra decembra bezkrāsainās debesis, un virs galvas tēraudpelēks vientuļš mākonis. Auksta, skumja ainava. Ļoti atbilstoša manam noskaņojumam.

Uz šosejas, kas Nortona ciematu atdalīja no diviem citiem, kustība nebija liela. Tālākā paugura galā uzradās zilpelēka „kortina" un strauji luvojās. Es pavirzījos malā, lai atbrīvotu ce|u. Tā padrāzās man garām ar tādu ātrumu, kas uz tik šaura ceļa man šķita gluži pārgalvīgs.

Manas domas tik ļoti nodarbināja Elizabete, ka briesmas es nojautu tikai pēc vairākām sekundēm. Automašīnas šoferi es redzēju tikai mirkli, bet redzētais izrāva mani no sastinguma. Tas bija viens no Čārlija Bostona jaunekļiem, no tiem, kas man uzbruka vilcienā. Būdīgais. Ar vara kasteti.

Neskatoties uz decembra aukstumu, es pārklājos ar sviedriem. Strauji palielināju ātrumu un sajutu, kā no rāviena sasveras piekabe ar Tidlī Bumu. Mana vienīgā cerība, ka būdīgais, uzdevumam sakoncentrējies, nebūs mani pamanījis, drāzdamies šaurumā starp furgonu un ceļa apmali.

Viņam blakus, protams, sēdēja pasažieris.

Es paskatījos spogulī — „kortina" pazuda aiz pakalna.

Ne jau sagadīšanās dēļ zēni steidzās pie Nortona Foksa.

Acīmredzot par Tidlī Buma atrašanās vietu kāds tiem jau ir ziņojis. Jāatzīst, ar pavisam mazu nokavēšanos. Citādi tie nebūtu jau šeit, it īpaši, ja brauca no Birmingemas.

„Tomēr gribas zināt," es drūmi prātoju, „kas viņiem pateicis, kur ir jāmeklē zirgs?" Protams, šobrīd tam vairs nebija nozīmes, svarīgi bija tikt no viņiem vaļā.

Es vēlreiz paskatījos spogulī — „kortina" nebija redzama. Es braucu ar ātrumu 65 jūdzes stundā pa ceļu, uz kura prātīgāk būtu nepārsniegt četrdesmit. Piekabē Tidli Bums klaudzināja pakavus. Viņam šī kratīšanās nepatika. Nāksies paciesties, kamēr mēs neesam tikuši nost no Daunas ceļa, kas ir tik tukšs un tik tālu pārskatāms.

Vēlreiz uzmetis acis spogulim, es pie horizonta ievēroju bālu kustīgu punktu. Varbūt tie nav viņi. Es vēlreiz paskatījos. Tomēr viņi! Es nolamājos. Spidometra bultiņa lika līdz 68. Vairāk neizdosies. Man tā bija robeža, bet viņi tomēr tuvojās. Ātri.

Kā par spīti, nevienas apdzīvotas vietas, kur es varētu tik no viņiem vaļā, bet viņi ir gatavi visu dienu sēdēt man uz astes, lai uzzinātu, kurp es vedu Tidlī Bumu. No viņiem būtu grūti tik vaļā pat vieglajā automašīnā, kur nu vēl furgonā ar tādu piekabi.

Šajā bezcerīgajā situācijā es rēķinājos vienīgi ar to, ka Bostona puiši tāpat kā iepriekš vadīsies no agresīvām emocijām, nevis no veselā saprāta.

Tā tas arī bija. Viņi mani mēģināja apdzīt, bezjēdzīgi taurējot. Vai viņi uzskatīja, ka es nepamanīšu, ja tie klusu padrāzīs garām?

Ja viņi grib tikai tikt garām, tad netaisās man sekot. Es sakodu zobus. Tātad tieši šeit un tieši tagad viņi ir nolēmuši Tidli Bumu uz visiem laikiem atsaukt no sacīkstēm. No domas, ko viņi darīs ar mani, atkal iesāpējās ribas. Vismazāk man gribētos dabūt to pašu, ko vilcienā. Šoreiz tie diez vai centīsies būt akurāti.

Es braucu pa pašu ceļa vidu, piekabē ārdījās Tidlī Bums. Es samazināju ātrumu līdz 45 jūdzēm stundā. Lai zin, ka es tos esmu pazinis. Nekādas priekšrocības jau tas viņiem nedeva.

Priekšā parādījās siena vedējs. Piekrautā piekabe gāzelējās pa ceļa vidu. Instinktīvi es vēlreiz samazināju ātrumu un stūrēju malā. Tūdaļ sānskata spogulī parādījās „kortinas" plēsoņas purns. Tepat aiz piekabes stūra. Es atkal izstūrēju uz ceļa vidu. Uztrauktais siena vedējs sāka mirkšķināt tālās gaismas. Mēs braucām viens otram tieši virsū. Arī viņš sāka taurēt kā vājprātīgs. Burtiski pēdējā sekundē viņš nobremzēja, gandrīz apstājās, es metos sāņus, paspējis ieraudzīt viņa pacelto dūri un draudīgo sejas izteiksmi. Mūs šķīra skaitītas collas, taču tas izrādījās pietiekami.

„Kortina" mēģināja izrauties priekšā tajā brīdī, kad es vēl nebiju ticis atpakaļ ceļa vidū. Noskanēja dobjš brīkšķis — es tai aizšķērsoju ceļu. Puiši atsprāga atpakaļ kādas desmit pēdas un šo distranci arī saglabāja. Tā arī vilksies nopakaļ, es izmisis domāju, kamēr dabūs savu.

Kādu jūdzi priekšā vīdēja mana „pēdējā kauja" ceļu krustojuma izskatā. Apstāšanās zīme…

Man bija jāapstājas. Vai nu jāapstājas vai jāriskē sadurties ar mašīnu, kas varbūt mierīgi ripoja pa galveno maģistrāli, noteikumus nepārkāpjot un neko ļaunu nenojaušot. Es varēju nosist nevainīgu autobraucēju vai viņa sievu, vai pat bērnu… Taču straujā „kortina" mani apdzīs, nav svarīgi, vai pēc tam es griezīšos pa labi kā biju nodomājis, vai pa kreisi — uz Londonu, vai braukšu taisni.

Krustojumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Pat ne policijas mašīnas, ne autoinspektora. Neviena varonīga aculiecinieka, kurš bezbailīgi meslos man palīgā. No amerikāņu karavīru pulka, kas vienmēr paspēj būt klāt kritiskā brīdī.

Pirms uzbraukšanas diezgan stāvā kraujā es, aizmirsis visus šofera padomus, ieslēdzu otro ātrumu. Sajūgs atteicās klausīt, un smagais furgons gandrīz apstājās. Tomēr ilgi tas nevilkās un ar strauju rāvienu mēs devāmies tālāk. Aiz muguras Bostona vīri gandrīz nepārtraukti taurēja, tērēdami baterijas. Furgons uzbrauca kalnā, un tikai 4(X) jardu bija palicis līdz krustojumam.

Es piedevu gāzi. Bostona puiši nodomāja, ka esmu nolēmis pie krustojuma neapstāties. Spogulī es redzēju, kā tie pietuvojas gandrīz pavisam klāt.

Divsimt jardu pirms krustojuma es tik strauji nobremzēju, it kā priekšā atrastos bezdibenis. Rezultāts pārspēja visas cerības. Furgons noraustījās un sāka griezties uz vietas. Piekabe atsitās pret apmali, sazvārojās. Es nobijos, ka augstā, nestabilā piekabe tūlīt apgāzīsies. Pēkšņi atskanēja šausmīgs būkšķis un krakšķēja stikli — „kortina" bija ietriekusies furgona sānos.

Tas nokrakšķēja un apstājās kā zemē iemieta. Tomēr neapgāzāmies un no ceļa nenoskrējām.

„Kortinas" stikli vēl spīdēja uz asfalta, kad es izlēcu no savas kabīnes.

Zilpelēkais auto gulēja uz sāniem, vispārējai apskatei izstādījis visas savas iekšas. Spriežot pēc samīcītā jumta, tas jau vismaz reizi bija apmetis kūleni. Es piegāju klāt, nožēlojot, ka man nav nekāda ieroča un apslāpēdams vēlēšanos tūlīt pagriezties un aizbraukt, nemaz neskatoties, kas ar viņiem ir noticis.

Mašīnā atradās tikai viens. Būdīgais. Gluži dzīvs, līdz ārprātam nikns, acīmredzot, no sāpēm labajā potītē, kas bija iespīlēta kaut kur starp pedāļiem. Ignorējot viņa pilnīgi saprotamos palīgā saucienus, es tam pagriezu muguru.

Šī atmaksa par to, ko es būtu spiests ciest, ja atkal nonāktu viņu ķetnās, mani pilnībā gandarīja.

Otrs sadursmes rezultātā bija izmests no mašīnas ārā. Es ieraudzīju to aiz apmales zālē. Viņš bez samaņas gulēja ar seju pret zemi. Norūpējies es pataustīju viņa pulsu. Arī dzīvs. Ar neiedomājamu atvieglojuma sajūtu es gāju atpakaļ uz furgonu paskatīties, kā tad jūtas Tidlī Bums. Tas nelaipni pašķielēja uz manu pusi un, asti pacēlis, sāka laist uz grīdas zirgābolus.

— Ar tevi, draudziņ, nemaz nav tik slikti! — es tam skaļi sacīju. Mana balss bija saspringusi un neskanīga. Krēpēs es noslaucīju mitrās plaukstas, centos pasmaidīt, bet sajutu nelabumu un vienlaikus vēlēšanos darīt to pašu, ko Tidlī Bums.

Neskatoties uz neparasto ceļojumu, ar zirgu, šķiet, viss bija kārtībā. Es dziļi ievilku elpu, paplikšķināju viņam pa sānu un nolēcu zemē.

Furgons šajā cīniņā bija zaudējis vienu lukturi un dabūjis iespiedumu aizmugurējā spārnā. Jācer, ka Liks Džons nokārtos rēķinu uz „Blaze" rēķina.

Uz Čārliju Bostonu es necerēju.

Puisis, kurš gulēja zālē, sakustējās. Es redzēju, ka viņš apsēdās ceļa malā, galvu rokās saņēmis, un centās saprast, kas ir noticis. No mašīnas joprojām īdēja viņa pārinieks.

Tīši vilcinoties, es iekāpu kabīnē, iedarbināju motoru un mēs turpinājām ceļu.

Es netaisījos nekur tālu braukt. Es vedu Tidlī Bumu uz, manuprāt, visdrošāko vietu — uz stalli Hīlberi parka hipodromā. Tie ir apjozti ar augstu žogu un cauru nakti tur dežūrē sargi. Ieeja tikai ar caurlaidēm, pat zirgu īpašniekus ielaiž tikai treneru pavadībā.

Vilijs Endrū, administrators, ar kuru es tik ilgi apspriedos pa telefonu, piekrita pieņemt Tidlī Bumu un par viņa atrašanos hipodromā nevienam neizpaust.

Jebkurā gadījumā arī pa dienu staļļi tiek apsargāti. Zirgi, kurus veda šurp no tālām vietām, ceļā atradās visu dienu. Tāpēc iepriekšējo nakti pirms sacīkstēm tie pavadīja hipodroma stallī. Gadījās, ka viens zirgs startē piektdien, bet otrs — sestdien, tad zirgus atveda ceturtdien. Tidlī Buma atrašanās tur vairākas dienas nevienam nešķitīs aizdomīga. Vienīgā problēma — tam nebija sava zirgu puiša, taču arī to Vilijs Endrū solījās nokārtot.

Viņš jau gaidīja mūs un piesteidzās pie furgona pāri mauram, pirms es vēl paspēju izkāpt no kabīnes.

—    Pārāk daudzi mūsējie pazīst tevi pēc sejas. — Viņš ar roku norādīja netālu, kur tika izkrauti divi citi furgoni. — Ja ievēros, uzreiz sapratīs, ka tu esi atvedis Tidlī Bumu. Taču, es sapratu, ka tu negribētu apgrūtināt mūs ar apsardzes dubultošanu, lai nosargātu Tidlī Bumu?

—   Tas tiesa, — es piekritu.

—    Tad brauc pa šo ceļu. Pirmais pagrieziens pa kreisi. Cauri baltajiem vārtiem, tur ir ģērbtuve, vēlreiz pa kreisi. Tur būs mana māja. Piebrauc pie sētas durvīm, sarunāts?

1-4-140

—  Sarunāts, — es atbildēju un precīzi izpildīju visus viņa norādījumus, no sirds priecādamies, ka viņš tik ātri ir sapratis situāciju un tik konkrēti izplānojis savu rīcību. Acīmredzami, tā ir daudzu gadu laikā trenēta īpašība.

—    Es apspriedos ar pārvaldnieku, — viņš teica. — Stadulas un apsardzība ir viņa pārziņā. Nācās piesaistīt viņa cilvēku.

Tas ir pilnīgi uzticams puisis. Pašlaik viņš piemeklē Tidlī Bumam piemērotu vietu un, protams, viņš neizpaudīs, kas tas ir par zirgu.

—   Lieliski, — es atviegloti uzelpoju.

Es novietoju furgonu pie durvīm un mēs sākām nest laukā zirglietas.

—    Zirgs atradīsies šeit līdz pārvaldnieka atnākšanai. Vai pa to laiku tu negribi iedzert tasi tējas? — Viņš paskatījās pulkstenī. — Pauze. — Vai varbūt labāk viskiju?

—   Kāpēc tieši viskiju? — es jautāju.

—   Es nezinu. Man šķiet, tev šobrīd derētu.

—   Tev taisnība, — es piekritu, mēģinot pasmaidīt.

Viņš ziņkārīgi mani paskatījās, bet kā lai es tam stāstu, ka nupat gandrīz nositu divus puišus, lai bez problēmām atvestu Tidlī Bumu līdz viņa durvīm! Ka tikai laimīgas nejaušības dē| tie palika dzīvi. Ka tikai ar vardarbību es atvairīju otru uzbrukumu, par kura sekām bail pat domāt. Nebija brīnums, ka es izskatījos pēc tāda, kam nepieciešams malks viskija. Es izdzēru. Tā garša man šķita debešķīga.

13

Nortons Fokss par mani nebija sajūsmā. Izdzirdējis furgonu piebraucam, viņš iznāca no mājas.

Bija jau gandrīz pavisam tumšs, tikai pagalmā dega vairākas spuldzes un pa atvērtā sta||a vārtiem nāca gaisma. Tur pulcējās puišu bariņš Es apturēju auto, neveikli izrausos no kabīnes un paskatījos pulksteni — bez desmit minūtēm seši. Braukdams pa apkārtceļu, lai maldinātu furgona šoferi, es ce|ā zaudēju divas stundas. Ce|š uz Hitberi parku tam bija iestaigāta taciņa, paskatoties skaitītājā, tas uzreiz saprastu, kur es esmu aizvedis zirgu.

—  Jūs gaida nepatikšanas, Taj, — Nortons drūmi teica. — Sakiet, par ko gan jūs domājat? Vispirms fermeris, kas man ved sienu, atbrauc trīcēdams no niknuma un apgalvo, ka mūsu furgons ar kādu maniaku pie stūres gandrīz ietriecies viņa mašīnā. Pēc tam uzzinām, ka pie krustojuma notikusi avārija, un vainīgais atkal ir mūsu furgons. Šurp bija atbraukusi policija, lai noskaidrotu faktus…

—   Jā, — es atzinos. — Man ļoti žēl, Norton. Jūsu mašīnai ir bojāts aizmugurējais spārns un saplēsts lukturis. Man vajadzēs atvainoties tam cilvēkam ar sienu. Un laikam vēl nāksies skaidroties ar policiju.

Neuzmanība pie stūres… Maigi izsakoties. Būs diezgan grūti pierādīt, ka tas bija piesardzības nolūkos.

Nortons bija galīgi sašutis.

—  Ar ko jūs pa ceļam nodarbojāties?

—   Spēlēju kovbojos un indiāņos, — es noguris atbildēju. — Indiāņi lika veiksmīgi atsisti.

Joks viņam nešķita smieklīgs. Iznāca laukā sekretāre un pasauca viņu pie telefona. Es paliku gaidot pie automašīnas.

Kad Nortons atgriezās, viņš vairs nebija tik dusmīgs.

—   Zvanīja no policijas. Viņi tomēr grib ar jums satikties. Tiesa, noskaidrojās, ka avārijā cietušie no slimnīcas ir aizbēguši un auto ir bijis aizdzīto sarakstā. Tagad, neskatoties uz siena vedēja liecībām, viņi vairs nav tik pārliecināti par jūsu vainu.

—   Puiši ar „kortinu" dzinās pakaļ Tidlī Bumam. Un daudz netrūka, ka būtu to dabūjuši savās rokās. — Es, pārvarot nogurumu, mēģināju viņam skaidrot. — Varbūt tomēr piezvaniet Ronsijam, ka mūsu drošības pasākumi nebija veltīgi.

—   Viņš ir aizbraucis mājās.

Cauri tumšajam pagalmam es gāju uz savu mašīnu. Nortons nāca man līdzi, skaidrodams, kā nokļūt policijas iecirknī.

Es pārtraucu viņu:

—   Es nemaz netaisos pie viņiem braukt. Paši var pie manis atbraukt. Vislabāk pirmdiem. Tā viņiem pasakiet.

—   Kāpēc pirmdien? viņš nesaprata. — Kāpēc ne tūlīt?

—   Tāpēc, ka es, protams, varu aptuveni pateikt, kur lai tos puišus meklē un kādi bija viņu nodomi. Man nevajag, lai policija tos atrastu ātrāk

14*

nekā pirmdien, citādi lieta nonāks izmeklēšanā un es nepaspēšu šo informāciju iedabūt „Blaze" sporta nodaļā. Vai tad visi šie uztraukumi nav viena laba raksta vērti svētdienas numurā?

—    Man galva griežas no jūsu apsvērumiem. Domāju, ka ari policijai tie nepatiks.

—    Dieva dēļ, nesakiet tiem neko. Par to zināsim tikai mēs abi. Ja mani sāks meklēt, sakiet, ka es tiem pats pieteikšos, ka jūs nezināt manu adresi, bet mani nepieciešamības gadījumā var sameklēt caur „Blaze" redakciju.

—    Labi. — Viņš vēl šaubījās. — Ja jūs uzstājat, labi. Taču, manuprāt, jūs pats sev radāt nopietnas nepatikšanas. Neuzskatu, ka Tidlī Bums ir tā vērts.

—  Tidlī Bums, Kautrais, Poliksens, citi… Katrs atsevišķi neko nav vērti. Uz to jau balstās rekets.

Nortona drūmā seja kļuva saulaināka, parādījās gaišs smaids.

—   Vēl mazliet, un man būs jāizdzird, ka „Blaze" sevi velta cīņai par taisnības uzvaru, nevis sensāciju medībām.

—   Tieši to mēs nemitīgi apgalvojam.

—   Nevar jau visam ticēt, kas rakstīts avīzēs, — Nortons noteica.

Galīgi nomocījies, es braucu mājās. Reizēm uztraukumi un nepatikšanas dod ikdienas rupjmaizei īpašu garšu. Pozitīvo faktoru. Man tas bija nepieciešams.

Bet vēl ne reizi tie tik nežēlīgi nav apdraudējuši manas ģimenes labklājību un nav no manis prasījuši tik daudz garīgā un fiziskā spēka.

Šoreiz arī es noticēju, ka Tidlī Bums piedalīsies sacīkstēs, ka sazvērestība ir atklāta un neitralizēta.

Taču šī doma man nedeva atvieglojumu. Drūma tagadne, nepatīkama, skumja nākotne — lūk, kas mani gaida.

No šosejas es piezvanīju uz redakciju. Liks Džons jau bija prom. Viņu es sazvanīju mājās.

—    Tidlī Bums ir Hītberi hipodroma staļļos, — es tam paziņoju. — To apsargā izbijis policists un vācu aitu suns. Tikai pārvaldnieks un šis sargs zin, kas tas par zirgu. Vairāk neviens. Ko jūs par to sacīsiet?

—    Nu ko, lieliski, — Liks Džons atbildēja bez īpašas sajūsmas. — Tagad var nešaubīties, ka Tidlī Bums piedalīsies Zelta kausa izcīņā. Būs labs raksts, Taj. Es vienīgi baidos, ka draudošās briesmas mēs esam mazliet pārspīlējuši.

Es steidzos viņu pārliecināt par pretējo.

—   Šodien trijos pēcpusdienā Bostona zēni bija trīs jūdzes no Nortona Foksa staļļiem.

—   Mans Dievs, — viņš iesaucās, — tad tā ir taisnība.

—   Vai tad jūs to visu uzskatījāt par joku, kas sacerēts speciāli mūsu lasītāju uzjautrināšanai?

—   Bet…

—    Nevis „bet", bet tieši tā. Labi, kā tur bija, kā ne, viņiem gadījās kļūme ar mašīnu. Tie ir atsviesti atpakaļ izejas pozīcijās, jo atkal nezina, kur Tidlī Bums atrodas.

—   Kas tā par kļūmi?

—    Viņi ietriecās zirgu pārvadāmajā furgonā. Visai pārdroši no viņu puses. Es par strauju bremzēju, bet tie bija cieši aiz muguras…

Samulsusi klusēšana.

Bet pēc tam jautājums:

—   Viņi aizgāja bojā?

—   Nē, tikai drusku pamicīti. — Es īsi pārstāstīju dienas notikumus.

Likām Džonam tipiska reakcija, balss atkal kļuva mundra un apņēmīga:

—   Līdz svētdienai atturies no kontaktiem ar policiju.

—   Skaidra lieta.

—   Taj, tas taču ir lieliski…

—   Jā, es teicu.

—    Šovakar pat uzmet melnrakstu un rīt nāc ar to uz redakciju, — viņš izrīkoja. — Rit mēs visu apdomāsim, bet pēdējos sīkumus tu paziņosi no sacensību vietas.

—   Labi.

—   Un vēl kas: piezvani Ronsijam un pasaki, ka tikai, pateicoties „Blaze" pūlēm, viņa zirgs ir pie pilnas veselības.

—   Jā, varbūt piezvanīšu arī. Paskatīsimies.

Es noliku klausuli un tikai tagad sapratu, cik vientuļam tagad jājūtas Ronsijam. Es biju noguris, man gribējās uz mājām. „Taču arī mājās neizdosies atpūsties," es skumji nodomāju, „sāksies jauni vainas nožēlas uzplūdi."

Ronsijs uzreiz pacēla klausuli. Nortons jau tam bija piezvanījis.

—  Tidlī Bums ir drošībā un tiek labi pieskatīts, — es teicu.

—   Man jums vajadzētu atvainoties, — viņš norūca.

—   Nav par ko.

—   Paklausieties, man nedod mieru viens jautājums. Pavisam nedod mieru. — Viņš apklusa. — Kā jūs domājat, es gribēju teikt, vai jums ir aizdomas… Kā tie ļaudis tik ātri varēja nokļūt zirgam uz pēdām?

—  Man šķiet, mēs abi turam aizdomās vienu un to pašu cilvēku. Tas ir jūsu dēls, Pets.

—   Es viņam rādīšu! — Balsī bija jūtams patiess, tēvam gluži nepiedienīgs naids.

—   Ja jums pietiktu prāta, jūs jau sen viņam būtu at|āvis piedalīties visās sacīkstēs, ne tikai vietējās.

—   Par ko jūs runājat?

—  Par aizvainojumu, ko pastāvīgi izjūt jūsu dēls. Jūs savus zirgus uzticat ikvienam, tikai ne viņam. Par to viņš ir apvainojies.

—   Viņš nav pieliekami pieredzējis! — Ronsijs protestēja.

—   Kur lai viņš to pieredzi gūst, ja jūs nedodat viņam iespēju? Žokejam nevar būt labākas skolas, kā ar labu zirgu piedalīties nopietnās sacīkstēs!

—   Viņš taču var zaudēt!

—   Bet var arī uzvarēt! Vai jūs tam esat ļāvis pamēģināt?

—   Bet nodot Tidlī Bumu… Kāds viņam no tā labums?

—   Vienkārši atriebība… un viss.

—   Viss!

—   Tagad taču viss ir nokārtojies.

—   Es viņu ienīstu!

—   Nu, tad sūtiet to strādāt uz citiem staļļiem. Nodrošiniet viņu ar minimālu iztiku, dodiet iespēju pārbaudīt sevi, saprast, vai viņš spēj kļūt par profesionāli. Nav brīnums, ka puisis saceļas, kad nemitīgi tiek noniecināts.

—  Bet dēla pienākums ir palīdzēt tēvam. Jo sevišķi, ja tas ir fermera

dēls.

Es noskurinājos. No mūsdienu dzīves viņš ir atpalicis par gadiem piecdesmit, nekādas runas nevar to pārliecināt.

Nevaru saeit, ka mani Peta Ronsija atriebība būtu iepriecinājusi. Protams, iemeslus, kas puisi ir pamudinājuši tā rīkoties, var saprast. Bet jūsmot gan nav par ko.

Acīmredzot, kāds no tiem, kas bija fermā, pamanīja Peta nesaskaņas ar tēvu un atstāja savu telefona numuru gadījumam, ja Pets kaut ko uzzinātu par zirgu un gribētu tēvam atriebties.

Peta pārliecība par to, ka viņš šīs ziņas sniedz konkurējošiem žurnālistiem, bija vājš attaisnojums. Ari tādā gadījumā viņam bija jāsaprot, ka avīžnieks šo ziņu var izplatīt pa visu valsti, dzirdīgas ausis to uztvers un rīkosies. Rezultāts būs tas pats.

Ātrums, ar kādu Bostona rokaspuiši ieradās, vedina domāt, ka fermā ar Petu ir runājis šoferis, „putekļumētelis", bet varbūt pats Vjersterods.

Es iebraucu Londonā. Noliku mašīnu garāžā. Lēni, kā negribot, kāpu pa kāpnēm.

—   Sveiks! — samocīti jautrā balsī mani sagaidīja Elizabete.

—   Sveika — es to noskūpstīju uz vaiga. Vudvorda kundzei mūsu izturēšanās varēja šķist normāla. Tikai sāpe, ko mēs lasījām viens otra acīs, liecināja, ka tas tā nav.

Vudvorda kundze uzvilka zilo mēteli un vēl reizi paskatījās pulkstenī. Trīs stundas virsstundas darba, bet tai vēl bija par maz. „Nez, vai arī šos izdevumus man apmaksās "Blaze"?" es nodomāju.

—    Mēs jau vakariņas paēdām, — Vudvorda kundze sacīja. — Jūsu porcija ir tikai jāsaslida. Ielieciet to cepeškrāsnī, Tairona kungs!

—   Paldies!

—   Ar labu nakti, mīļā! — viņa uzsauca Elizabetei.

—   Visu labu.

Es atvēru durvis. Viņa pamāja, pasmaidīja un sacīja, ka būs klāt no rīta, parastajā laikā. Par to, ka viņa atnāks laikus, es nešaubījos. Labā, mīļā, mums visiem tik nepieciešamā Vudvorda kundzej Cerēsim, ka „Tally" čeks neliks uz sevi gaidīt.

Pēc sasveicināšanas mums ar Elizabeti, šķiet, vairs nebija cita sarunu temata. Visnevainīgākie jautājumi atgādināja iešanu pa plānu ledu virs bezdibeņa. Varbūt tāpēc mēs abi izjutām lielu atvieglojumu, kad pie durvīm piezvanīja.

—   Laikam Vudvorda kundze ir kaut ko aizmirsusi, — es teicu.

—   Laikam gan.

Neko nenojaušot, es atvēru durvis. Tās ar troksni atsprāga līdz galam vaļā. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks melnās drēbēs.

Ar lielu, ādas cimdā iespīlētu dūri viņš man iesita pa diafragmu, un, kad es sāpēs saliecos, ar kaut ko cietu iecirta pa kaklu pie pašas galvaskausa pamatnes.

Turpat uz ceļiem, klepojot un cīnoties pēc elpas, es ieraudzīju, kā durvīs parādās Vjersterods, uzmet mums abiem skatu un ieiet istabā. Kāja melnā zābakā aiz viņa aizcirta durvis. Atskanēja mīksta svelpjoša skaņa, un vēl vienu sitienu es saņēmu tieši mugurā, starp lāpstiņām. Elizabete iekliedzās. Es ar grūtībām piecēlos un mēģināju nokļūt pie viņas, istabā. Spēcīgais vīrietis melnā — tas bija Rojs — sagrāba mani aiz rokas un ar spēku izgrieza to aiz muguras.

—   Sēdieties, Tairona kungs, — Vjersterods mierīgi teica. — Sēdieties šeit. — Viņš norādīja uz ķebli, uz kura tik labprāt mēdza sēdēt Vudvorda kundze. Te nekas netraucēja adīt, nebija roku balstu, kuros aizķertos adāmadatas.

—   Taj! — nedabīgi augstā balsī man jautāja Elizabete. — Taj, kas te notiek?

Es neatbildēju. Es biju dīvaini pārakemeņojies. Apsēdos uz ķebļa, un Rojs atlaida manu roku vaļā.

Pie Elizabetes gultas stāvēja Vjersterods un ar pieaugošu interesi manī noraudzījās.

—   Nu, lūk, beidzot viss nostājas savās vietās, Tairona kungs. Vai jūs patiešām esat bijis tik pašpārliecināts, ka nolēmāt man atklāti pretoties, cerēdams, ka tas jums izdosies? Vēl nevienam nav izdevies. Nevienam un nekad.

Es atkal neatbildēju. Rojs stāvēja man aiz muguras soļa attālumā. Labajā rokā tam bija priekšmets, ar kuru tas mani sita — neliela, iegarena bumbierveidīga vālīte.

Salīdzinot ar to, Bostona kastetes' bija bērnu spēle. Es apvaldīju vēlēšanos paberzēt sāpošo kaklu.

—    Tairona kungs, — tikpat mierīgi Vjersterods turpināja, — kur ir Tidlī Bums?

Nesagaidījis atbildi, viņš pagriezās, paskatījās uz leju un nesteidzoties pabāza zābaka purngalu zem kontaktdakšiņas, kas pievadīja elektrību Elizabctes elpošanas aparātam. Elizabetes acis sekoja manam skatienam, līdz viņa saprata, ko viņš dara.

—   Nē! — viņa iesaucās. Bailēs saspringusi balss. Vjersterods smaidīja.

—   Tidlī Bums? — Viņš pagriezās un palūkojās uz mani.

—   Hītberi parka hipodroma staļļos.

—    Ak tā. — Viņš noņēma kāju no kontakta. — Nu redzat, viss ir loti vienkārši. Vai tad tā nav? Galvenais — atrast pareizo pieeju. īsto paņēmienu. Ja es pareizi saprotu, neviens zirgs nav tā vērts, lai viņa dēļ pakļautu briesmām tos, kurus mēs mīlam.

Es klusēju. Viņam bija taisnība.

—   Vajag pārbaudīt, — Rojs sacīja, joprojām stāvot man aiz muguras.

Vjersterods samiedza acis.

—   Tik ļoti viņš nerimās.

—    Bet viņš pretojās. Uzdrošinājās stāties jums ceļā. Nav ko gudrot! Jāpārbauda un cauri! — Rojs viņam ieteica.

Vjersterods paraustīja plecus un nocēla telefona klausuli. Vispirms uz ziņu biroju:

—    Hītberi Parka hipodroms. Kādu no pārvaldniekiem… Labi, tieši tas, kas vajadzīgs…

Pie aparāta pienāca Vilijs Endrū pats. Vjersterods teica:

—   Tairona kungs lūdza man piezvanīt un uzzināt, vai ar Tidlī Bumu viss ir kārtībā…

Viņš mierīgi noklausījās atbildi, bālā dzeltenīgā seja palika nekustīga un bezkaislīga. Viņš gandrīz nekad nesmaidīja, reti bija nomākts. Krunciņas ap acīm droši vien bija no tā, ka spilgtajā Dienvidāfrikas saulē bija jāpiemiedz acis.

—    Ļoti, ļoti jums pateicos, — viņš beidzot teica. Atkal solīda kunga balss un manieres, pati laipnība.

—   Uzziniet, kurā steliņģī atrodas zirgs, — Rojs sacīja priekšā. — Numuru!

Vjersterods jautāja. Endrū atbildēja.

—   Sešdesmit astotajā? Pateicos. Visu labu.

Rojs rūpīgi nolika klausuli uz aparāta, iestājās klusums. Es cerēju, ka tagad, kad viņš ir dabūjis ko gribēja, viņam pietiks godaprāta vienkārši mierīgi aiziet. Vāja cerība un, kā noskaidrojās, nepamatota.

Pētīdams nagus, viņš klusi teica:

—    Man ir prieks redzēt Taisona kungs, ka jūs beidzot esat apzinājies mūsu sadarbības neizbēgamibu. —Atkal klusums. — Taču pašreizējā situācijā no manas puses būtu kļūda, ja es uzskatītu, ka šāds stāvoklis var saglabāties bez papildpasākumiem, kuri jūs spētu pārliecināt, ka cita ceļa jums nav.

Es paskatījos uz Elizabeti. Vjersteroda sarežģītā teikuma jēgu viņa īsti neizprata. Jt) tad viņa tik mierīgi negulētu, acis aizvērusi. Es biju atklājis zirga slēptuvi un tas viņu nomierināja. Tagad vairs nekas briesmīgs nevar notikt, viņa uzskatīja.

Vjersterods notvēra manu skatienu un domu gaitu. Pamāja.

—   Mūsu valsti ir daudz poliomelita upuru, kas dzivo pieslēgti pie elpošanas aparātiem. Es zinu, ko tas nozīmē un saprotu, kāda vieta viņas dzivē ir elektrībai. Un pastāvīgai kopšanai. Kādā bīstamā stāvoklī viņa atrodas, uz robežas starp dzīvību un nāvi. To es visu ļoti labi saprotu.

Es klusēju. Viņš turpināja:

—    Līdzīgā situācijā daudzi vīrieši pamet savas sievas. Jūs to neesat izdarījis. Tas nozīmē, ka jūs viņai cenšaties nenodarīt ļaunu, rūpējaties par to. Jūs taču tikko pierādījāt, ka tas tā ir? Varbūt man nav taisnība? Jums nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai pavēstītu mums nepieciešamās ziņas. Es neko neatbildēju. Viņš bridi nogaidīja, tad turpināja tādā pašā mierīgā, līdzsvarotā balsī. Tas, ko viņš tagad teica, kā jau toreiz bija pamanījis Demblijs, bija drausmīgā pretrunā ar viņa vēstījuma stilu.

—   Es esmu spiests rūpēties par savas reputācijas saglabāšanu. Un absolūti nevaru pieļaut, ka kaut kādi nožēlojami žurnālisti jauktos manās darīšanās un mēģinātu padarīt mani par apsmieklu. Gribētos, lai jūs to atcerētos, reizi par visām reizēm. Un lai šis gadījums jums būtu neaizmirstama mācība un jūs labi iegaumētu, ka es neesmu tas cilvēks, kuram var stāties ceļā.

Rojs paspēra soli uz priekšu. Man pa muguru pārskrēja tirpas. Es ar visiem spēkiem centos kopēt Vjersterodu un saglabāt bezkaislīgu sejas izteiksmi.

Vjersterods vēl savu sprediķi nebija beidzis. Šķita, ka viņš tādā garā var turpināt visu nakti.

—    Čārlzs Bostons man ziņoja, ka jums ir izdevies izsist no ierindas divus viņa palīgus. Arī viņš šo triecienu savai reputācijai nevar atstāt nesoditu. Tā kā vilcienā izmantotie brīdināšanas paņēmieni jūs nav pārliecinājuši, paskatīsimies, varbūt mans šoferis spēs sasniegt labākus rezultātus.

Es aizķēru ar kāju ķebli un strauji piecēlies iesitu Rojam vienlaicīgi gan pa vēderu, gan pa cirkšņiem. Viņš sačokurojās, bet es izmantoju radušos situāciju, izrāvu tam no rokām vāli, lai iebelztu ar to pa galvu.

—  Taj! — tā bija nevis Elizabetes balss, bet dzīvs izmisums. Neizlaidis vāli no rokas, es pagriezos un sastapos ar Vjersteroda ledaino, nepielūdzamo skatienu.

—   Metiet to nost!

Spoži spīdošā zābaka purngals atkal bija pie kontaktrozetes. Mūs šķīra trīs jardi. Niknumā drebēdams, es apstājos, visvairāk par visu pasaulē man gribējās mesties tam virsū, notriekt no kājām, samīdīt, izmest to no manas dzīves reizi par visām reizēm. Bet es nevarēju riskēt…

Viegla kustība ar kāju un aparāts tiktu atslēgts no tīkla. Riskēt ar to, ka es paspēšu laikus dakšiņu iespraust atpakaļ rozetē, ņemot vērā, ka man priekšā stāvēja Vjersterods, bet aiz muguras Rojs, to es nevarēju. „Spirašels" spieda uz plaušām, zem tā svara viņa tūdaļ paliktu bez elpas. Mana turpmākā pretošanās var to nogalināt. Tāds ies uz visu. Nobendēs Elizabeti, bet mani atstās, lai es skaidroju nāves cēloņus. Kā nu ne, nekam nevajadzīga kropla sieva uz kakla…

Viņš taču nezināja, ka man ir zināms viņa vārds un daži biogrāfijas fakti, tāpēc Elizabetes nogalināšana tam šķiet pilnīgi nesodāms pasākums. Nē, es nevaru riskēt.

Es lēni nolaidu roku un vāli nosviedu zemē. Rojs, smagi elsdams, noliecās un pacēla to.

—    Sēdieties, Tairona kungs, — Vjersterods pavēlēja. — Un nekustieties! Nedomājiet atkal celties. Ceru, jūs mani labi sapratāt?

Zābaka purngals joprojām bija zem kontaktdakšiņas. Niknums manī burtiski vārījās, taču es apsēdos. Vjersterods pamāja Rojam un tas no visa spēka iesita man ar vāli pa muguru. Skaņa bija drausmīga. Bet sajūta to pārspēja.

Elizabete iekliedzās. Vjersterods auksti paskatījās uz viņu un lika Rojam ieslēgt televizoru. Viņi pagaidīja kamēr tas iesilst. Rojs pagrieza skaņu uz visstiprāko un no ziņām pārslēdza uz deju mūzikas raidījumu. Kā par nelaimi mums nebija kaimiņu, kuri varētu nākt un sūdzēties par troksni. Vienīgais blakus dzīvojošais laulātais pāris vakaros strādāja naktsklubā.

Rojs pacēla vāli un tuvojās man. Instinktīvi es mēģināju izvairīties, izbēgt, pazust.

—    Sēdiet! — Vjersterods teica. Es paskatījos uz viņa zābaku. Rojs atvēzējās un šoreiz es no ķebļa nokritu uz ceļiem.

—   Izbeidziet, — Elizabete vārgā balsī lūdzās, — es jūs lūdzu, izbeidziet…

Mūsu acis sastapās. Viņa šausmās skatījās uz mani. Mokošās šausmās. Lūdzoši.

Viņa man kaut ko lūdzās. Pēkšņi es sapratu — viņa baidījās, ka es neizturēšu, nospriedīšu ka viņas dēļ nav vērts tā ciest un palūgšu, lai pārtrauc mani sist, kaut arī tas prasītu viņas dzīvību. Vjersterods saprata, ka es nekad to nedarīšu.

„Smieklīgi, — es nodomāju, — taču tas ir fakts. Vjersterods mani pazīst daudz labāk, nekā paša sieva."

Starp citu, pārāk ilgi tas viss nevilkās. Kādā brīdī es pārstāju' just katru sitienu atsevišķi. Sāpēja un smeldza viss ķermenis. Šķita, ka visa zemeslode mani nospiež ar savu smagumu. Atlantam tāds smagums sapņos nav rādījies…

Es nedzirdēju, kad Vjersterods lika Rojam pārtraukt. Es sēdēju, iekodis lūpā un saķēris galvu rokās.

Televizorā kāds gnīda savā dziesmā visiem ieteica uz dzīvi raudzīties priecīgāk.

Rojs pusvārdā aizbāza tam rīkli.

—   Ak, Dievs, — Elizabete atkārtoja, — Dievs…

Vjersteroda mierīgā, neizteiksmīgā balss to mierināja:

—   Dārgā Tairona kundze, ticiet man, manam šoferim ir zināmi daudz nepatīkamāki paņēmieni. Ceru, jūs pamanījāt, ka jūsu vīra pašcieņa nemaz nav cietusi.

—   Pašcieņa… — Elizabete vārgā balsī sacīja.

—   Jā, tieši pašcieņa. Vienu laiku šoferis strādāja cietumā, tajā zemē, no kurienes mēs atbraucām. Viņš labi zin, kā var pazemot cilvēku. Taču tāda pieeja jūsu vīram man šķiet nepieņemama. — Tad viņš vērsās pie manis:

—   Tairona kungs, ja jūs vēl tikai reizi ierādīsiet nepakļāvību, es savam šoferim atļaušu ar jums darīt visu, kas tam ienāks prātā. Burtiski visu. Jūs sapratāt?

Es klusēju. Viņš atkārtoja:

—   Sapratāt?

Es pamāju ar galvu.

—   Lieliski. Beidzot mēs esam tikuši no vietas. Bet tas ir tikai sākums. Jums sava paklausība būtu jāizrāda daudz konkrētākā veidā. Jūs strādāsiet manā labā. Rakstīsiet savā avīzē to, ko es jums likšu.

Es lēni noņēmu no sejas rokas un nolaidu tās uz ceļiem.

—   Tas nav iespējams, es vārgi atbildēju.

—   Es gan domāju, ka tas būs iespējams. Un pat nepieciešams. Citas izejas jums vairs nav. Par to, ka jūs varētu aiziet no darba avīzē, nav ko domāt. — Viņš atkal ar kāju pieskārās elektrības vadam. — Jūs taču nespēsiet dienu un nakti sargāt savu sievu līdz mūža galam.

—   Labi, — es lēni teicu, — rakstīšu to, ko jūs teiksiet.

—   Tā jau ir cita lieta.

„Nabaga, nabaga vecais zēns Bērts Cehovs, — es skumji domāju. — Lejā pa logu, no septītā stāva… Es pat nevarēšu apdrošināt dzīvību par summu, kuras pietiktu, lai apmaksātu Elizabetes atrašanos klīnikā, kad būšu miris."

—   Ķersimies pie lietas jau šonedēļ, — Vjersterods teica. — Svētdienas numuram jūs sagatavosiet rakstu, kurā noliegsiet visu iepriekš uzrakstīto faktu trūkuma dēļ. Tas ļaus vismaz daļēji atjaunot to stāvokli, kāds bija pirms jūsu iejaukšanās.

—    Labi. Es saudzīgi pieskāros labajam plecam. Vjersterods redzēdams, piekrītoši pamāja.

—    Jūs to atcerēsieties, — viņš sacīja. — Jums par mierinājumu es varu teikt, ka daudzi no tiem, kas man gribējuši aizšķērsot ceļu, tagad ir līķi. Jūs man esat vajadzīgs dzīvs. Ja rakstīsiet to, ko jums pavēlēs. Tad arī jūsu sievai nekas nenotiks un manam šoferim nevajadzēs ar jums noņemties.

Viņa šoferis — es gan nezinu, vai to zināja Vjersterods, — bija Bostona puišu vāja atblāzma. Tagad, par spīti bailēm, tie ar kastetēm man šķita daudz briesmīgāki. Rojam viņa darbiņš bija amats, apgūts, garlaicīgs un nogurdinošs. Ne lauztu ribu, ne sadauzītas sajūtas.

Es pat varēju kustēties.

Vjersterods saglabāja aukstasinību.

—    Man jābrīnās, ka jūs tik ļoti jūtat savam vīram līdzi pēc tā, kad viņš ir pārgulējis ar krāsaino meiču.

Viņa iekoda lūpā un aizgriezās. Viņš stīvi skatījās uz mani.

—   Tātad jūs viņai esat izstāstījis?

Atbildēt nebija jēgas. Ja es toreiz, otrdien zvēru dārzā, viņam būtu izstāstījis, kur atrodas Tidlī Bums, es sevi būtu pasargājis no daudzām garīgām un fiziskām ciešanām. Man nebūtu bijis Elizabetei jāstāsta par Geilu. Es būtu viņu paglābis no šodienas ārprāta.

Muguras sāpes izplatījās pa visu ķermeni. Es biju noguris sēdēt uz šī nolādētā ķebļa. Lai Vudvorda kundze to pievāc pavisam, negribu to vairs ne acīs redzēt.

—   Iedodiet tam dzert, — Vjersterods pateica Rojam.

Rojs piegāja pie galdiņa, kur stāvēja viskija pudele, divas glāzes un soda. Viņš atskrūvēja korķi, paņēma glāzi un izlēja tajā visu, cik bija — gandrīz puspudeli.

—   Dzeriet.

Rojs man padeva glāzi. Es sēdēju nekustēdamies, platām acīm uz viņu skatīdamies.

—   Nu! — Vjersterods teica. — Dzeriet.

Es papurināju galvu. Viņš norādīja uz elektrības kontaktligzdu. Es nodzēru vienu malku.

Lec nu cauri degošai stīpai, kad pavēl!

—   Visu, līdz dibenam, un ātri, — viņš teica.

Gandrīz diennakti es neko nebiju ēdis.

Neraugoties uz manu izturību, doma, ka būs jāizdzer vesela glāze alkohola tukšā dūšā, nelikās iepriecinoša. Bet man nebija izvēles. No sirds ienīstot Vjersterodu, es tomēr izdzēru glāzi tukšu.

—    Šķiet, viņam mācība ir gājusi labumā, — Rojs piezīmēja. Kādas piecpadsmit minūtes Vjersterods stāvēja klusēdams un noraudzījās manī. Beidzot viņš teica:

—   Piecelties!

Es piecēlos.

—   Apkārt griezties!

Es pagriezos un sašūpojos. Knapi noturējos kājās. Vjersterods apmierināts pamāja ar galvu.

— Nu lūk, Tairona kundze. Šodien tas ir viss. Pacentieties, lai man patiktu svētdienas raksts. Tas ir jūsu interesēs.

Es pamāju. Tas bija lieki — šoreiz šausmīgi sagriezās galva. Es gandrīz zaudēju samaņu. Viskijs iesūcās asinis drausmīgā ātrumā. Neko vairs neteikdami, Rojs un Vjersterods izgāja no istabas. Tikko aiz viņiem aizcirtās durvis, es streipuļoju uz virtuvi. Elizabete mani sauca, bet es nedrīkstēju zaudēt ne sekundi. No plaukta paķēru sālstrauku, iebēru krietnu šķipsnu glāzē un pielēju ūdeni.

Sajaucu ar pirkstu, karoti meklēt nav laika. Iedzēru. Septiņas jūras un okeāni kopā — lūk, pēc kā tas garšoja. Dedzināja rīkli. Ar pūlēm es iedzēru vēl. Es dzēru un rīstijos, kamēr šķidrums panāca efektu un sāka nākt laukā kopā ar viskija paliekām.

Stāvot pie izlietnes, es krampjaini vēmu. Alkohola iedarbība, kā jau bija gaidāms, bija ļoti stipra. Apziņa miglojās, koordinācijas spējas bija traucētas. Un manā ricibā nebija nekādas pretindes, tikai laiks.

14

Laiks… bija pagājušas divdesmit minūtes, kopš es izdzēru to draņķi. Vēl pēc desmit minūtēm es būtu galīgi pilnā.

Es nezinu, kāpēc Vjersterods spieda mani dzert — vai tālredzīgu apsvērumu dē| vai vienkārši tāpēc, ka ir nelietis. Taču tas ārkārtīgi sarežģīja manu turpmāko rīcību.

Izskaloju muti ar tiru ūdeni un iztaisnojos. No sāpēm iestenējos — mugura atgādināja, ka esmu dabūjis ne tikai viskiju dzert. Gāju uz Elizabetes istabu, nokoncentrējies, lai neiedrāztos stenderē, Nocēlu telefona klausuli. Atmiņās zudums. Nevarēju atcerēties numuru. Atcerējos. Pienāca Vilijs Endrū.

—    Vilij, es teicu, — tūdaļ aizvāciet zirgu no sešdesmitastotā steliņģa. Atkal uzglūn briesmas. Brīdiniet visus sargus. Pie sešdesmitastotā jāierīko slēpnis. Paskatīsimies, vai neizdosies kādu pieķert nozieguma vietā.

—   Taj, es visu sapratu.

—   Vilij, es tos nespēju apturēt. Piedodiet.

—   Neuztraucies. Neviens tos nelaidīs staļļu tuvumā. Paļaujies uz mani. Tagad arī es uzskatu, ka ir ārkārtīgi svarīgi saglabāt Tidlī Bumu līdz sacīkšu sākumam pie pilnas veselības.

—   Viņi ir agresīvi noskaņoti.

—   Es arī.

Es noliku klausuli. Vilija pārliecinošais tonis mani nomierināja. Bet es pamanīju Elizabetes izbiedētās acis.

—   Taj, — viņa čukstēja, — ko tu dari?

Es apsēdos uz krēsla rokubalsta. Es jutos pretīgi. Sasists, slims, piedzēries.

—   Klausies, bērniņ, — es teicu, — klausies uzmanīgi. Man nav spēka atkārtot divreiz. Notikušo nevar pagriezt atpakaļ. Uz to laiku, kad es sāku šos rakstus.

—    Bet tu taču apsolīji strādāt viņa labā… — viņa iztrūkusies pārtrauca mani.

—   Jā, tā iznāca, bet es nerakstīšu. Es jau esmu ziņojis varas iestādēm par viņu. To nevar labot. Un es arī negribu. Šis cilvēks ir rūdīts neģēlis — viņš ir jāaptur.

—   Lai to dara kāds cits.

—   Tiešākais .ceļš tirānijas veicināšanai.

—   Bet kāpēc tieši tu? — Jautājums pēc būtības.

—   Nezinu, kādam tas ir jādara…

—   Bet tu taču padevies… ļāvi tam… — Viņa skatījās uz mani šausmās ieplestām acīm, pēkšņi saprazdama, ar ko tas viņai draud. — Viņi taču var atgriezties…

—    Jā, kad uzzinās, ka Tidlī Buma vairs tur nav un ka stallis mudž no apsardzes vīriem. Sapratīs, ka esmu tos brīdinājis un atgriezīsies. Tāpēc es tagad tevi vedīšu prom. Tūlīt pat.

—   Tūlīt? Vai nopietni?

—   Pilnīgi.

—   Bet, Taj… viskijs… Varbūt, labāk pagaidīsim līdz rītam?

Es pašūpoju galvu. Istaba sagriezās. Es pieķēros pie krēsla un brīdi nogaidīju. No rīta būs vēl sliktāk. Pie tam atlikt uz rītu ir riskanti, — attālumu līdz Hītberi Parkam un atpakaļ ar „rolsroisu" var veikt trijās stundās, vai pat ātrāk.

—    Piezvani Sjū Dēvisai, uzzini, vai Rons nevar nākt palīgā. Es eju sagatavot mašīnu, labi?

—   Es negribu braukt.

Es to sapratu. Pie dzīves viņa bija saistīta tik trauslām saitēm, ka pat iepriekšplānots izbraukums sagādāja raizes un uztraukumus. Šī steidzīgā nakts bēgšana viņai likās galēji bīstams pasākums. Daudz drošāk šķita palikt mājās, pierastā, siltā pasaulītē.

—   Mums ir jābrauc. Neapšaubāmi, — es teicu.

Es piecēlos un gāju, saspringti cenšoties trāpīt durvīs. Samērā veiksmīgi. Tagad pa trepēm uz leju. Atslēdzu garāžu, iedarbināju furgonu un izbraucu to pagalmā. Garāžā atradās elpošanas aparāta rezerves barošanas bloki. Es ievilku tos furgonā un noliku uz grīdas. Atlika tikai pieliekties, kad atkal sagriezās galva. Es sāku baidīties, ka netikšu ar šo uzdevumu galā. Par daudz viskija, šodien visa kā par daudz.

Atgriezos dzīvoklī.

Elizabete baiļu pilnām acīm mani sagaidīja.

—   Neviens nenāk pie telefona. Laikam kaut kur izgājuši.

Es klusībā nolamājos. Arī normālos apstākļos nebūtu viegli realizēt šādu pasākumu, bet šobrīd vēl jo vairāk…

Es paņēmu klausuli un piezvanīju Antonio Perelli. Par prieku un atvieglojumu — viņš atbildēja.

—    Tonio, vai jūs varētu piezvanīt uz klīniku un brīdināt, ka es atvedīšu Elizabeti?

—   Kad? Tagad, šonakt?

—   Jā, jo ātrāk, jo labāk.

—   Kas ir, bronhu infekcija? — Balss skanēja mundri, lietišķi, gatava mierināt, pārliecināt, nekavējoši sniegt palīdzību.

—   Nē, ar viņu viss ir kārtībā. Cita veida briesmas. Pēc tam paskaidrošu. Klausieties… vai jūs nevarai atbraukt un man mazliet palīdzēt?

—   Nē, Taj, šobrīd nevaru. Viņa taču ir vesela.

—    Bet tas arī ir savā ziņā dzīvības un nāves jautājums, — es neatlaidos.

—   Patiešām nevaru, Taj. Es gaidu ierodamies pacientu.

—   Lūk, kā… Nu, ko, tad tikai piezvaniet uz klīniku, jā?

—   Protams. Un vēl… varbūt… jūs varētu nobraukt gar mani?

Apsolāt? Līkums nebūs tik liels. Es gribu pārliecināties, ka ar viņu viss ir kārtībā. Es uz īsu brīdi atstāšu pacientu, iznākšu pie jums paskatīties uz Elizabeti. Labi?

—   O'kei, — es atbildēju. — Paldies, Tonio.

—   Man |oti žēl…

—   Nekas! Neņemiet galvā.

—   Es gaidīšu.

Es noliku klausuli un istaba atkal sagriezās acu priekšā. Pieķēros gultas galam, lai noturētu līdzsvaru. Paskatījos pulksteni. Nekādi nespēju koncentrēties. Cipari un rādītāji saplūda neskaidrā traipā. Piespiedu sevi skatīties. Cipari nostājās savās vietās. Pusvienpadsmit. Kāda gan tam ir nozīme…

Vēl trīs reisi pa kāpnēm augšā un lejā. Labojums — pieci. No savas gultas noņēmu segu un spilvenu, nonesu uz auto. Klājot saliekamo gultu Elizabetei, sajutu milzīgu vēlēšanos nolikties un gulēt, gulēt, gulēt… Tomēr es atkal vilkos pa trepēm augšā.

„Smieklīgi, tas ir smieklīgi, ka es šādā stāvokli vēl kaut ko mēģinu darīt, — es domāju."

Jāguļ… Jāpagaida līdz rītam. Gulēt…

Ja es aizmigšu, es gulēšu ļoti ilgi un nogulēšu visu, arī draudošās briesmas.

Pārāk dārgi iznāks maksāt par aizgulēšanos.

Šī sajūta ir jāpārvar. Ja es kustos lēni un piesardzīgi, pasaule vairs tik ļoti negriežas. Ja domāju lēni, es varu visu izdomāt. Tiesa, tagad nojuka saistība starp domu un vārdiem. Lai arī vārdi iznāca kropli un nesaprotami, es labi apzinājos, ko gribu teikt.

—   Bērniņ, — es vērsos pie Elizabetes. — Vispirms es nonesīšu sūkni. Pēc tam tevi un „Šira"… „spira…"

—   Tu taču esi pavisam piedzēries, — viņa teica.

—    Nav brīnums. Bet tagad klausies, dārgā. Tu paelpo pati. Tu zini, tu to vari… — to viņa darīja katru dienu, kamēr Vudvorda kundze viņu mazgāja.

—   Taj, bet ja tu to sūkni nosviedīsi zemē?

—   Nenosvie… sviedīšu. Nē.

Elpošanas aparātam sūknis bija tikai viens. Mēs pastāvīgi baidījāmies, ka šis nesarežģītais mehānisms vienā jaukā dienā var pats no sevis apstāties. Rezerves daļu nekur nebija, jo šādi sūkņi nebūt nebija ienesīga biznesa priekšmeti.

Remontu laikā Vudvorda kundze pārmaiņus ar mani pumpēja gaisu ar roku. Diezgan grūti. Ja es sadauzīšu to vai nometīšu uz kāpnēm, Elizabetes nākotni var mērīt ar sekundes precizitāti.

Četras minūtes.

—   Zini, ko. Vispirms savāksim tavas mantas. Naktskreklu, par… pie… piemēru.

—   Uz cik ilgu laiku mēs braucam? — Viņa ļoti pūlējās apspiest savas bailes, centās parādīt, ka mierīgi un saprātīgi izturas pret šo pēkšņo nakts bēgšanu. Es to novērtēju, ievēroju viņas centienus, mīlēju viņu un mēģināju darīt visu iespējamo, lai tikai viņa būtu dzīva un vesela.

Vai uz ilgu laiku? Es nezināju. Kamēr neapcietinās Vjersterodu vai neizsūtīs no valsts. Arī tad būtu vēlams pameklēt citu dzīves vietu.

—   Uz dažām dienām.

Es paņēmu somu un centos izdomāt, kas jāņem līdzi. Viņa sāka uzskaitīt līdzņemamās mantas, labi saprotot, ka es pašlaik neesmu spējīgs domāt.

—   Ķemme, kosmētika, zeķītes, sildītājs, jaka. Tabletes… — Viņa žēli noskatījās uz glāzes statīvu un citiem aprīkojumiem.

—    Es drīz atbraukšu… atgriezīšos un paņemšu to visu, es viņai solīju. — Drošības pēc paaicināšu kādu līdzi.

—   Ir jāpaņem tavas lietas ari, — viņa teica.

—   Ak tā? — es pašķielēju uz viņu. — Nu ja…

Paķēru zobu birsti, ķemmi, elektrisko skuvekli. Gulēšu furgonā uz saliekamās gultas. Šķiet, tīrs krekls būtu vajadzīgs. Un džemperis. Bez visa cita var iztikt.

Aiztaisīju somu. Tas nu tā kā būtu.

—    Kā tev šķiet, vai Vudvorda kundzei neatstāt zīmīti? — Elizabete jautāja. Viņa kļūs vai traka, nesastapusi mūs no rīta mājās.

Zīmīte… Kur ir papīrs? Lodīšu pildspalva. Ak, kabatā… Rakstu: „Aizbraucām uz pāris dienām. Rakstīsim jums." Es nu gan nedomāju, ka to izlasot, viņa nomierināsies. Taču nekas cits nenāca prātā. Un arī burti šūpojās kā piedzērušies.

—   Gatavs, — es teicu.

lCrāmēšanās ļāva attālināt to bridi, no kura mēs abi visvairāk baidījāmies. Es paskatījos uz sūkni. Tas bija ieslēgts, metāla kastē, tik lielā kā naktsskapitis, ar rokturi katrā sānā. Divatā ar to nav grūti tikt galā — kā ar jebkuru lielu un smagu, bet ērti paņemamu kasti. Bet vienam pašam… Tiesa, esmu to stiepis arī viens pats. Taču ne pašreizējā stāvoklī… Mēģināju to pacelt, lai redzētu, kā būs.

Pamēģināju.

Gandrīz nedzirdami Elizabete ierunājās:

—   Tu nevarēsi… Taj…

—   Nē, viss kārtībā.

—   Ne jau tagad… Es gribēju teikt, tev taču sāp.

—    Dzēruma priekšrocība, — es skaidroju viņai — ir tā, ka sāpes nejūt, bet ja ari jūt, par to ir nospļauties.

—   Ko tu teici?

—   Jārīkojas, sāpēs pēc tam.

Atmetis segu, es neveikli sāku atsprādzēt siksnas, ar ko bija piestiprināts „Spirašels". Tā nevarēs vis. Man neizdosies to visu paveikt četrās minūtēs. Es pārtraucu rosīties, lai izbeigtu griezties galva. Kādreiz jaunībā es niekojos ar muļķīgiem eksperimentiem, kā var pārvarēt alkohola iedarbību. Es zināju ja pat diezgan daudz izdzer, bet ļoti sakoncentrējas, ir iespējams tikt galā ar jebkuru uzdevumu ne sliktāk kā skaidrā prātā. Tikai nu tas nav eksperiments. Tas ir nopietni.

Es atkal pieķēros siksnām, cenšoties visu darbības gaitu sadalīt nelielās, secīgās, viegli izpildāmās kustībās.

Siksnas viegli atsprādzējās. Es nobīdīju „Spirašelu" Elizabetei uz kājām, kur tas pūla uz palaga caurvēju.

Atslēdzu to no strāvas. Vadu satinu un ievietoju tam' paredzētā nodalījumā. Atvienoju gumijas šļūteni.

Vilku kasti pa grīdu. Atvēru durvis. Šķērsoju nelielo priekšnamu. Uz leju veda pakāpieni. Lai nezaudētu līdzsvaru, ar roku atbalstījos pret sienu, pagriezos pret kāpnēm ar muguru.

Pakāpiens aiz pakāpiena, solis pa solim. Viena kāja uz pakāpiena, sūknis tiek pabīdīts uz leju. Nolīdzsvarot. Otra kāja. Atkal pabīdīt…

Parasti, ja nebija Rona, Sjū vai Vudvorda kundzes, es stiepu to uz muguras. Šoreiz tā nevarēja. Es varu nomest to zemē. Uz brīdi atspiedos pret sienu. Sūknis balstās uz pakāpiena tikai ar diviem ritenīšiem, otri divi karājas gaisā. Ja es paklūpu, smagā kaste var notriekt mani no kājām un mēs abi noriposim lejā.

Ātrāk… Četras minūtes. Kaut kur kāpņu vidū mani pārņēma panika, šķita, ka četras minūtes jau ir pagājušas. Šķita, ka Elizabete mirst, kamēr es te tū|ājos. Šķita, ka es nekad neveikšu šo bezgalīgo kāpienu.

Soli pa solim. Sakoncentrējies katrai kustībai, es beidzot biju lejā. Pārcēlu kasti pāri slieksnim. Pieripināju to pie furgona.

Tagad būs grūtākais, furgona slieksnis bija pēdas augstumā no zemes. Es iekāpu iekšā, nogūlos uz grīdas un ar abām rokām vilku kasti iekšā. Likās, vēl mazliet, un mani pārraus uz pusēm. Kaste sasvērās, trāpīja furgona durvīs un iekšā bija. Acu priekšā man sagriezās krāsaini apli. Es aizķēros aiz nestuvju malas, klupu un nokritu ar seju uz grīdas, turēdamies pie viena kastes roktura. Tā sasvērās uz sāniem un atsitoties izbira stikliņš spiediena rādītājam.

Ar muti kampjot gaisu un jūtot, kā mani arvien vairāk pārņem izmisums, es noliecos pār kasti un noliku to vietā. Nostiprināju. Vadu pievienoju pie barošanas bloka. Pats neticēdams, ka tas nu ir izdevies, pazaudēju vēl vairākas sekundes pārbaudot, vai viss ir kā nākas.

Ja nu tas tagad nedarbosies? Ja nu stikla lauskas ir nokļuvušas iekšpusē? Nē, bail pat domāt. Jācer, ka būs labi.

Tagad atpakaļ augšā. Cik viegli iet pa kāpnēm tukšām rokām! Pakritu kāpņu vidū uz ceļiem. Elizabete gulēja plaši ieplestām, tumšām acīm un, šķiet, skatījās sejā nāvei. Kad viņai nācās elpot bez aparāta, runāšanai neatlika spēka, bet šoreiz viņa mani sagaidīja ar aizsmakušu čukstu:

-       Ātrāk…

Es pabāzu viņai vienu roku zem ceļiem, ar otru apņēmu plecus un piespiedu viņu cieši sev klāt, lai viņa var man uzlikt galvu uz pleca. Tā nes mazus bērnus.

Viņa bija viegla, taču ne bezsvara. Ievērojusi, kā piepūlē mana seja saspringst, viņa iestenējās.

—   Klusu, — es viņai čukstēju ausī. Tu tikai elpo.

Sāku kāpt lejā, ar plecu piespiedies sienai. Soli pa solim, kā iepriekš. Tikai nepakrist. Izskatās, ka vecais zēns alkohols būs paspēlējis.

Iekāpšana furgonā izrādījās mēmas šausmas. Beidzot es uzmanīgi noliku Elizabeti uz nestuvēm. Vēl palicis „Spirašels" ar siksnām. Atkal pa kāpnēm augšā. Tas man sāka atgādināt kāpšanu pa eskalatoru, kas brauc pretējā virzienā.

Paķēru „Spirašelu", visvieglākais nesamais. Kāpņu laukumiņā sapinos un uzkāpu elpošanas šļūtenei. Iekāpu furgonā un nosviedu to Elizabetei uz ce|iem. Viņai jau trūka elpas. Kakla dzīslas bija izspiedušās.

Nekādi nevarēju pievienot cauruli pie aparāta. Es lādējos, svīdu, gandrīz raudāju. Lēni ieelpoju, pārvarēju paniku, pamēģināju vēlreiz. Beidzot! Piespiedu pogu, aparāts sāka darboties.

Elizabete izdvesa atvieglojuma nopūtu. Es sakārtoju „Spirašelu" uz krūtīm. Pirksti drebēja, siksnas bija grūti aizsprādzēt. Baiļu pārvērstā seja atslāba, sāpju grimase izlīdzinājās. Vaigos parādījās viegls sārtums.

Es sēdēju uz grīdas galvu rokās atbalstījis. Aizvēru acis. Atkal acu priekšā sagriezās viesulis.

—   Viņa vārgā balsī brīdināja:

—   Tu nespēj vadīt mašīnu, Taj…

—   Jāmēģina. Redzēsim, kā būs.

—   Pagaidi mazliet, kamēr tev kļūs labāk.

Vēl ilgi nekļūs labāk. Neveiklā mēle ar grūtībām vēla vārdus. Galvā viena vienīga putra. Es atvēru acis, un skatījos grīdā. Reibonis pārgāja, cik tas vispār bija iespējams — gandrīz pārgāja. Es sāku apjēgt, ko darīt tālāk.

—   Jāatnes soma.

—   Pagaidi. Atvelc elpu.

Viņa nesaprata, ka atpūta te nelīdzēs. Kļūs vēl sliktāk. Es vispār aizmigšu. Tikai iedomājoties par to, mani jau pārņēma gurdums, es sajutu vēlēšanos apgulties un aizvērt acis.

Gulēt…

Es izkāpu no furgona. Pastāvēju atspiedies pret durvīm un pūloties atgūt līdzsvaru.

—    Es tūlīt, — sacīju. Ilgi nedrīkst kavēties. Nedrīkst to atstāt vienu, viss kas var gadīties.

Koordinācijas spējas zudušas. Kāpnes kļuva vēl nepārvaramākas. Bez nopietnas vajadzības es cēlu kājas pārāk augstu un netrāpīju uz pakāpieniem. Klupu vienā laidā un turējos pie sienas.

Redzamā vietā piestiprināju zīmīti Vudvorda kundzei. Paņēmu somu, sildītāju, izslēd/u gaismu un gāju prom. Kāpņu augšgalā pazaudēju visu nesamo. Nu ko, vismaz nebūs jāstiepj pašam. Lai nesekotu somas piemēram es pietupos un nošļūcu pa kāpnēm. Lejā savācu mantas.

—   Es domāju… Tu nokriti?

—   Tikai soma noripoja pa kāpnēm. — Es ķiķināju. — Un nevis sūkņa kaste, un arī ne Elizabete. Viss ir k-k-kārtībā!

Aizvēru durvis un streipuļojot apgāju furgonam apkārt. Iekāpu kabīnē. Pasēdi, saņemies, pacenties. Vēl viss nav zaudēts.

Pagriezos un paskatījos uz Elizabeti. Viņa gulēja aizvērtām acīm. Domāju, viņa ir sasniegusi pakāpi, kad bailes un sasprindzinājums pārsniedz izturamo līmeni un cilvēks izjūt pat kādu atvieglojumu, nespēdams vairs uztraukties. Vēl nevar padoties.

Tagad viss ir atkarīgs no manis.

Skaties uz priekšu. Dari visu pēc kārtas. Nesteidzies. Izslēdz kabīnē gaismu. Kļuva drausmīgi tumšs. Ieslēdzu atkal. Ne pārāk veiksmīgs sākums. Jāmēģina vēlreiz.

Jau labāk. Paskatīsimies, cik benzīna vēl palicis. Pēc brauciena uz Bērkšīru pavisam maz. Piecām jūdzēm pietiks. Ieslēdzu aizdedzi. Nodzēsu gaismu.

Automātiski atradu ātrumkārbu un noņēmu rokas bremzi. Furgons izkustējās no vietas. Cik vienkārši!

Izbraucot uz ielas apstājos — te vajadzēs uzmanīgāk. Uz ietvēm neviena nav, kas varētu man mesties zem riteņiem. Pagriezu galvu pa kreisi, tad pa labi, lai pārliecinātos, vai nebrauc kāds auto. Apgaismes spuldzes sagriezās raibā virpulī. Par laimi, citu kustīgu priekšmetu tuvumā nebija. Es izbraucu uz ielas. Palielināju ātrumu.

Alkohola piesūcinātā saprāta stūrītī tomēr atradās vietiņa apdomībai un aukstasinībai. Es apjēdzu, ka braukt ļoti lēni ir bīstami, tas būtu tas pats, kas bezmērķīgi klaiņot pa brauktuvi. Braukdams ļoti ātri, es vajadzības gadījumā nepaspēšu nobremzēt. Reakcijas tikpat kā nekādas.

Turi galvu nekustīgi un nenolaid acis no ceļa, tad viss būs labi.

Skatoties uz priekšu, es centos laikus pamanīt gājēju pārejas, pie apmales stāvošos auto, za|ās vai sarkanās gaismas.

Redzeslauks sašaurinājās kā cilvēkam, kas skatās pa cauruli. To, kas notika sānos, es neredzēju, man tā bija zili melna miglaina tumsa.

Mīksti nobremzēju pie sarkanās gaismas. Lieliski! īsts meistars! Iedegās zaļā. Pēkšņi es aizmirsu, kur tālāk jābrauc. Vēderā sagriezās. Bet es taču zināju ceļu! Automobiļa šoferis aiz muguras sāka mirkšķināt ugunis. Atcerējos vecu joku — sekundes daļa ir laika nogrieznis no tā brīža, kad iedegas zaļā gaisma līdz tam, kad aizmugurējais šoferis sāk nepacietīgi taurēt. Taču es arī nevaru šeit tupēt bezgalīgi! Braucu taisni, labi saprazdams — ja es nomaldīšos, viss ir cauri un pagalam.

Nevar arī nevienam pajautāt — aizsūtīs uz policiju un tad… Kādus desmit jardus aiz krustojuma, es atcerējos. Es taču braucu pareizi. Lai dzīvo atmiņa! Kas par jokiem, no kurienes izlīda šis taksometrs?

Vajadzētu aizliegt izdarīt šādus pagriezienus piedzērušu šoferu deguna priekšā.

Vispār šeit ir pārāk dzīva satiksme… No šķērsielām izpeld automašīnas kā sudrabainas zivis ar dzelteni mirdzošām acīm. Mašīnas ar oranžām gaismām, kas žilbina kā saule. Autobusi, kas strauji griež pie malas un apstājas, kaut arī tur nemaz nav pietura. Cilvēki, kas skrien pāri ielai, no kurienes tie radušies?

Kā lai es ar to visu tieku galā?… Nekur neieskriet, nesasist auto. Pārvarēt reibuli, kas klāj smadzenes… Apturēt krāsu ņirbu acu priekšā, stingri ievērot noteiktās divdesmit jūdzes stundā. Nevienu pa ceļam nenosist. Pašam nonākt galā dzīvam.

Piesprādzējieties! Londona sveic uzmanīgus autobraucējus!

Ne par ko negribētu pārdzīvot to visu vēlreiz. Līdzās milzīgam fiziskam sasprindzinājumam, kas ļāva man kontrolēt savu darbību, es izjutu neapdomīgu vēlēšanos uzspļaut visiem piesardzības soļiem. Iekšējā balss mani nepārtraukti urdīja: „Drošāk, ātrāk, re, kā te var labi nogriezt — līkumu, piedod gāzi!", bet otra klusi atkārtoja: „Piesargies…"

Tomēr piesardzība ņēma virsroku. Tiesa, kad es pie Tonio biju iepriekšējo reizi, man šķita ka viņš dzīvo daudz tuvāk.

15

Tonio, šķiet, mūs jau bija gaidījis, jo tikko es piebraucu un vēl nepaspēju izkāpt no kabīnes, mājas durvis atvērās un Tonio parādījās blakus.

No mašīnas man neizdevās izkļūt uzreiz. Nepārvarams nelabums mani pārņēma tajā brīdī, kad es nobremzēju pie viņa mājas. Šo sajūtu es nespēju pārvarēt. Galu galā es atrados sēdus zemē, atspiedies pret furgona riteni.

Viņš skatījās uz mani un neticēja savām acīm.

—   Jūs esat piedzēries…

—   Kas ir, tas ir.

—   Kur ir Elizabete? — viņš norūpējies jautāja.

Es pamāju uz furgona pusi. To man nevajadzēja darīt. Kļuva vēl sliktāk. Vēl arestēs par automašīnas vadīšanu dzērumā, lai arī es tagad sēžu uz ietves…

—   Taj, — Tonio teica, — Dieva dēļ, draudziņ, saņemiet sevi rokās!

—   Pamēģiniet saņemt, — es atbildēju, — ne velna nesanāk!

Viņš man uzmeta nosodošu skatu un steidzās pie Elizabetes. Es dzirdēju kā tur, iekšā, viņi sarunājās. Es piecēlos un pieķēros pie furgona, cenšoties nenokrist renstelē. Pa gabalu ieraudzīju, ka uz stūra no taksometra izkāpj cilvēks putekļumētelī un ieiet telefona kabīnē. Taksometrs palika gaidot.

Es zināju, ka vairs nespēju pabraukt, jāpalūdz Tonio vai kāds cits, lai aizved mūs.

Arī ar gribasspēku saglabāt racionālu domāšanu es vairs nespēšu. Tas nav iespējams… Nolādētais alkohols…

Atkal no tumsas iznira Tonio.

—   Sēdieties kabīnē, man blakus, — viņš teica. — Atdodiet man atslēgas. Gadījumā, ja mūs aptur, jūs nekā nezināt. Es pats jūs aizvedīšu uz slimnīcu. Tikai nedaudz uzgaidiet, es pabeigšu runāt ar apmeklētāju. Vai jūs vismaz kaut ko sapratāt no tā, ko es teicu?

—   Lielāko daļu.

—   Tad kāpiet iekšā. — Viņš atvēra durvis un paņēma mani aiz rokas. — Ja kas vajadzīgs Elizabetei, uztaurējiet.

—   Labi.

Es ierausos sēdeklī, nošļūcu drusku zemāk un atbalstīju galvu. Miegs pārņēma visus manus locekļus.

—    Vai tev viss kārtībā? — es vēl paspēju pajautāt Elizabetei. Viņas galva atradās man aiz muguras. Es dzirdēju, kā viņa nomurmina:

—   Jā.

Sūknis ritmiski strādāja. Baiļu un sasprindzinājuma sajūta pazuda. Tonio mūs aizvedīs… Elizabete ir drošībā. Plakstiņi vairs nepretojās miegam.

Es kritu kā dziļā akā, kas ierāva mani melnā bezdibenī. Bija tik patīkami beidzot ļauties savām sajūtām…

Tonio atvēra durvis un purināja mani aiz pleca.

—   Ņemiet, izdzeriet! — Termoss pilns ar kafiju, stipru un saldu. — Būšu atpakaļ pēc brīža.

Viņš iegāja mājā, vārtiņus atstutējis ar smagu metāla stieni Pizas torņa izskatā. Kafija bija pārāk karsta. Ar pārspīlētu piesardzību es noliku termosu uz grīdas. Atliecoties, sajutu sāpes mugurā un plecos. Protams, tās nebija pārāk asas, pateicoties vispārbaudītākajam pretsāpju līdzeklim.

Tikai reizi savā dzīvē es tikpat šausmīgi piedzēros. Taču tas notika nevis tad, kad slimnīcā man pateica, ka Elizabete mirs, bet četras dienas vēlāk, kad es uzzināju, ka viņa dzīvos. Toreiz es izdzēru lielu daudzumu viskija, ņemot vērā, ka vairāk kā nedēļu gandrīz neko nebiju ēdis. Cik dīvaini ir atcerēties trulo laimes sajūtu, kurā es pavadīju to nakti, nenojaušot, ka tās ir nevis ciešanu beigas, bet tikai sākums. Daudzu gadu ciešanu, cīņas un zaudējumu sākums…

Es sēdēju, blenzdams sānu spogulī. Ja labi saņemas, var diezgan skaidri saskatīt attēlu… Bezjēdzīga rotaļa. Mani gluži vai traku padarīja doma, ka es neesmu spējīgs skaidri saredzēt atsevišķus priekšmetus. Es spītīgi skatījos spogulī, gaidot, kamēr attēls kļūs ass. Beidzot ar dumju smaidiņu pats sevi apsveicu ar to, ka skaidri redzu visu, kas notiek uz ielas, furgonam aizmugurē. Nekā sevišķa. Nekā ievērības cienīga. Tas pats muļķīgais taksometrs stāv pie apmales, tas pats cilvēks putekļumētelī kāpj tajā atpakaļ.

„Putekļumētelis!"

Miegainajās smadzenēs atskanēja miglains trauksmes signāls. Es atvēru kabīnes durvis un neveikli izrausos uz ietves, pa ceļam apgāzis kafijas termosu. Piespiedies pie furgona sāna, paskatījos uz taksometra pusi. Tas vēl stāvēja tajā pašā vietā. Pie telefona automāta. No kura zvanīja cilvēks putekļumētelī.

Runā, ka pēkšņs satricinājums vai nelaime atskurbina dzērāju. Es to nemanīju. Streipuļojot es iegāju pa vārtiem un pa kāpnītēm uzkāpu lieveni. Biju pavisam aizmirsis par auto tauri. Sāku dauzīt pa durvīm ar dūrēm, skaļi saukdams Tonio. Viņš tūdaļ parādījās.

—   Izbeidziet, Taj, — viņš sacīja. — Es jau drīz būšu.

—   Mūs… mums seko… Tas ir bīstami. — „Viņš neko nesaprot, — es izmisis nodomāju. — Nezin par ko ir runa. Bet kā lai es to viņam paskaidroju?"

Varbūt Elizabete tam ir paspējusi izstāstīt galveno.

—   Ak tādas tās lietas… Skaidrs. Es pēc brīža nākšu. — Viņš pazuda, bet es, neveikli pagriezies, atkal paskatījos uz to pusi. Taksometrs turpat. Zaļā uguntiņa nodzēsta. Mašīna tātad aizņemta. Gaida. Gaida, lai sekotu mums, tikko mēs sāksim braukt. Gaida, lai paziņotu Vjersterodam, kur mūs meklēt.

Bezspēcīgs niknums mani pārņēma kā drudzis. Tātad Vjersterods nenoticēja, ka Roja vāle un draudi Elizabetei palīdzēs kaut uz laiku padarīt mani paklausīgu.

„Putekļumētelis" bija atstāts novērošanai. Katram gadījumam. Bet es to nepamanīju. Biju piedzēries un neko nemanīju. Bet te nu tas ir. Karājas astē. „Pagaidi man, — es trakās dusmās draudēju, — tevi es pārmācīšu, pārmācīšu kā nākas!"

Pa kāpnēm Tonio pavadībā nāca kalsns vecītis, es skaidri dzirdēju, cik smagi, plaušām svelpjot, viņš elpo vaļēju muti. Viņi lēni nokāpa lejā. Pieturēdams zem rokas, Tonio aizveda viņu man garām un izveda uz ielas.

No automašīnas, kas stāvēja netālu, izkāpa gandrīz tikpat veca sieviete, Tonio palīdzēja vecīti iesēdināt mašīnā un tad pienāca pie manis.

—    Viņi dod priekšroku braukšanai naktī, kad ielās mazāk izplūdes gāžu un vieglāk atrast vietu, kur nolikt mašīnu, — viņš man paskaidroja.

—   Lords For… Fol…, nu, kā viņu sauc? — es murmināju.

—   Folingems, — Tonio piekrītoši pamāja. — Jūs viņu pazīstat?

—    Redzēju sacīkstēs. Nabaga večuks! — Es pagriezu galvu. — Jūs redzat taksometru?

—   Jā.

—   Viņi mums seko.

—   Tā…

—  Jūs viens pats aizvediet Elizabeti uz klīniku. Es tos aizturēšu.

—   Pagaidiet, es uzvilkšu mēteli. — Viņam mugurā bija parasts baltais halāts, taču pat šajā tērpā viņš izskatījās ļoti jauns un žilbinoši skaists, kā kāda popzvaigzne. — Pagaidiet mani,

Es ar plašu žestu vicināju roku.

—   Taksis! — es saucu uzdzīvotāja intonācijā. — Mūs gaida taksis!

Viņš aizgāja ģērbties. Es dzirdēju mierīgo Elizabetes sūkņa darbošanos… Varbūt iet ar viņu parunāt. Nē, diez vai es ar savu klātbūtni varēšu viņu nomierināt.

Folingemi aizbrauca, bet taksometrs palika gaidot.

Sākumā man šķita, ka man rādās rēgi. Nē, tikai ne šeit! Šeit tas nevar būt. Un tomēr tās nebija halucinācijas. No stūra izbrauca „Lukulla auto" īpašums — „rolsroiss", slaidi pagriezās un mīksti nobremzēja. „Putekļumētelis" izkāpa no sava taksometra, piegāja pie „rolsroisa". Pēc brīža viņš aizgāja atpakaļ, iekāpa taksī un aizbrauca.

Tonio noskrēja pa kāpnēm, mēteļa vielā tam mugurā bija melna jaka.

—   Braucam nu!

Es neveikli uzliku viņam roku uz pleca.

—   Redzat… es teicu, redzat „rolsroisu" tur, kur stāvēja tas taksis?

—   Jā.

—   Tur iekšā, — man bija grūti, bet es centos rūpīgi izrunāt vārdus, — sēž cilvēks, kas teica, ka… nositīs Elizabeti, ja es… nedarīšu to, ko viņš liek. Varbūt, tā ir taisnība… varbūt… nav arī. Bet riskēt… es nedrīkstu. Aizvediet viņu… no šejienes. Es neļaušu… Es to aizturēšu.

—   Kādā veidā? — Tonio nopietni jautāja.

Es paskatījos uz stieni Pizas torņa izskatā.

—   Ar šo te.

—   Diezgan smaga lieta, — viņš iebilda.

—    Dieva dēļ, nestrīdieties ar mani, — es vājā balsī lūdzu. — Viņa ir jāaizved uz turieni, kur jūs nevar sameklēt. Lūdzu… kustieties, Tonio. Tikai brauciet uzmanīgi.

Viņš vilcinājās, bet galu galā sāka izrādīt aktivitātes pazīmes.

—   Tikai atcerieties vienu, — viņš mierīgi sacīja, — Elizabetei jūs vairāk esat vajadzīgs dzīvs.

—   P-p-pieļauju…

—    Iedodiet man savu žaketi, — viņš pēkšņi teica. — Lai domā, ka jūs esat tas, kas brauc projām.

Es paklausīju. Viņš bija mazāks par mani, žakete plandījās kā uz pakaramā. Taču mati, tikpat tumši kā man, varēja viņus maldināt. Kopējot manu dzērāja gaitu, viņš apgāja apkārt furgonam un iekāpa kabīnē..

Es skaļi smējos. Jūra man bija līdz ceļiem.

Viņš iedarbināja motoru un lēni sāka braukt. Es redzēju, cik māksliniecisku līkloci viņš izpilda ielas vidū. Traki saprātīgs puisis tas Tonio Perellī!

„Rolsroiss" arī izkustējās no vietas. „Viņi ir jāaptur, — es pie sevis atkārtoju. — Jāaptur. Nedrīkst pieļaut, ka viņi ārda mūsu dzīvi un citu cilvēku dzīves. Kādam tas galu galā ir jādara! Šeit, uz šīs ielas, kaut vai ar šī stieņa palīdzību. Kā jukušu, mani nodarbināja tikai viena doma. Man tie ir jāapstādina…

Es pieliecos un paņēmu krītošo torni aiz diviem augšējiem stāviem. Kā jau Tonio bija brīdinājis, tas izrādījās briesmīgi smags. Tik smags — rokas rauj laukā. Rīt es to visu dabūšu just. Pilnā mērā. Bet ja es to nolikšu atpakaļ… rītdiena būs vēl šausmīgāka.

Lēni sekojot furgonam, „rolsroiss" man tuvojās. Ja es būtu nedaudz skaidrāks, es paspētu sagatavoties. Aprēķināt attālumu.

Tikai nepaklupt… Šķērsoju ietvi. Turot dzelzs stieni ar abām rokām es sagriežos kā vesera malējs, bet nepaspēju izlaist to no rokām. Stienis mani aizrāva līdz, un, lai arī pēdējā brīdī Rojs pamanīja ko nelāgu un mēģināja griezt sānis, tomēr mēs abi ar stieni trāpījām tur, kur es tēmēju. Dzērāja veiksme! Tieši priekšējā stiklā!

Stikls ieplīsa, krakšķēdami parādījās stari uz visām pusēm no trieciena vietas.

Sudrabainās plaisas traucēja redzēt. Milzīgais auto asi pagriezās uz ielas vidu, Rojs nospieda bremzes un tos atsvieda atpakaļ. Riepas kauca, trieciena brīkšķis. „Rolsroiss" apstājās gandrīz perpendikulāri ietvei, garo pakaļgalu uzbīdījis gandrīz līdz ielas vidum, tā pievērsdams sev policijas uzmanību.

Taču policijas tuvumā nebija. Ļoti žēl. Es būtu tīri priecīgs, ja mani savāktu policija par sabiedriskās kārtības traucēšanu…

Gludais mašīnas sāns mani atsvieda uz ietves, un es kā nopļauts novēlos uz asfalta. „Rolsroiss" ir apturēts, un tas ir galvenais. Lieta darīta… Cauri miglai, kas bija apņēmusi manas smadzenes, nevarēja izspraukties neviena sakarīga doma par pašsaglabāšanos. Es biju aizmirsis, ka dažus jardus no manis bija plaši atvērtas Tonio nama durvis. Kājas arī bija kā no vates. Velbeka iela sagriezās un, šķiet, nemaz negrasījās apstāties.

Mani piecēla Rojs. Rojs ar savu vāli. Man bija gandrīz vienalga, ko viņš domā darīt. Es arī paliku to neuzzinājis, jo tajā brīdī no blakus nama izbira grezni ģērbtu dāmu un kungu bariņš. Skaļi priecādamies par izdevušos kokteiļu vakaru, manāmi iesiluši, viņš metās izteikt līdzjūtību sakarā ar „rolsroisa" avāriju.

—   Vai varam kaut kā palīdzēt?

—   Izsaukt policiju… vai „ātros"?

—   Gribat, mēs jūs aizvedīsim?

—   Vai piezvanīsim uz garāžu?

—    Nē, nē, es jums pateicos, — Vjersterods spieda no savas balss maksimālu valdzinājumu, — jūs esat ārkārtīgi laipni, bet mēs paši tiksim galā.

Rojs nostādīja mani uz kājām un pats ar drūmu sejas izteiksmi nostājās blakus, turot mani aiz piedurknes. Vjersterods vēl runāja:

—Mans māsasdēls vienmēr iekuļas kļūmīgās situācijās. Re, piedzēries… Paši redzat, cik viņš ir ļoti pilnā… Aizvedīsim viņu uz māju un būs labi.

Viņi teica kaut ko par līdzjūtību un gāja prom.

—   N-n-nav tiesa! — es iekliedzos. — Viņi mani nositīs! — Balss neskanēja skaidri un man tas iznāca pārāk melodramatiski. Ļaudis apstājās, saprotoši un nedaudz mulsi smaidot paskatījās uz Vjerstcrodu. Tad turpināja ceļu.

—   Ei! — es saucu. — Ņemiet mani līdzi!

Bezcerīgi. Viņi pat neatskatījās.

—   Ko tālāk? — Rojs jautāja Vjersterodam.

—   Viņu te nevar atstāt. Šie cilvēki mūs redzēja.

—   Mašīnā?

Vjersterods pamāja ar galvu. Rojs pastūma mani uz „rolsroisa" pusi, joprojām stingri turot aiz labās piedurknes. Es mēģināju tam iesist ar kreiso, bet netrāpīju.

Viņš man dubultojās un tas apgrūtināja trāpīšanu. Abi divi viņi mani iestūma aizmugurējā sēdeklī un tur es paliku ar seju uz leju, slīdot nost no sēdekļa, lādot sevi, ka nekādi nespēju izrauties no šī stulbā dzēruma stāvokļa. Galvā dūca, kā no zobārsta narkozes, taču man nebija lemts atmosties gaišā dienā ar asins garšu mutē, kā pēc zobārsta apmeklējuma. Man atliek tikai vienlaicīga dīvaina nebeidzama samaņas un bezsamaņas sajūta.

Rojs no vējstikla nolauza dažus atsistos gabalus un ieslēdza motoru. Blakussēdošaiī» Vjersterods atspiedās ērtāk pret atzveltni un ļoti ikdienišķi man jautāja:

—   Kur braucam, Tairona kungs? Varbūt apciemosim jūsu sievu? Kā mēs uz turieni brauksim?

—   Es jums teikšu ar labu nakti, — es neskaidri nomurmināju.

Viņš izgrūda lamuvārdu, kas viņa būtībai daudz labāk piestāvēja, nekā

parastā augstmanīgā muldēšana.

—   Jēgas tam visam nav nekādas. — Rojs riebumā komentēja. — Viņš neteiks tā kā tā, griez to vai gabalos… Bet ja pateiks, kāds mums no tā labums? Jūsu labā viņš nekad nestrādās. Nekad.

—   Kāpēc nē? — Vjersterods spītīgi turējās pie sava.

—    Spriediet pats. Mēs draudējām nogalināt viņa sievu, vai ne? Un kā, vai viņš padevās? Jā, kamēr mēs bijām klāt, dzīvoklī. Bet atlika mums pagriezties, kā viņš ved viņu prom. Mēs, braucam viņam pakaj, atrodam to. Viņš atkal to dabū aizvest… Un tā tas var turpināties bezgalīgi. Pieņemsim, ka mēs viņu nositam, bet tad viņš galīgi vairs nebūs pakļauts mūsu kontrolei. Lūk, kāpēc es domāju, viņš nekad nestrādās jūsu labā.

„Jā," visu izklāstīja kā pa notīm, — muļķīgā sajūsmā es nospriedu. — To var saukt par situācijas dziļu analīzi. Augsta klase!"

—   Jūs viņu par maz sitāt, — Vjersterods pārmeta Rojam, necenšoties apstrīdēt iepriekš teikto.

—   Pietiekoši.

—   Neizskatās.

—   Ja atceraties, — Rojs pacietīgi turpināja. — Bostona puiši arī uz viņu neatstāja iespaidu. Ir divi tipi. Vieni reaģē uz apstrādāšanu, otri — ne. Šis nereaģē. Un draudi arī nelīdz. Un viskijs nelīdz. Parasti pietiek ar vienu paņēmienu. Mēs pielietojām visus trīs, lai būtu droši. Nu, un kāds ir rezultāts? Nekāds. Tāpat kā pagājušogad ar to Ginteru Brautālu.

Vjersterods kaut ko neskaidri murmināja.

Nez, — es domāju, — kas tad notika ar to Ginteru Brautālu? Labāk gan laikam nezināt…

—    Es nevaru pieļaut, ka visi šie jociņi viņam tik viegli izdotos, — Vjersterods teica.

—   Tas gan ir pareizi, — Rojs piekrita.

—    Es neatbalstu domu par likvidēšanu Apvienotās Karalistes teritorijā, — Vjersterods nervozi turpināja. Pārāk riskanti. Pārāk daudz ļaužu visapkārt.

—   Atstājiet to manā ziņā, — Rojs mierīgi sacīja.

Atspiedies uz rokas, es ar pūlēm nonācu sēdus stāvoklī. Paskatījos pa logu. Ielu ugunis mirgoja, saplūstot vienā spīdošā lentē. Saplēstā stikla dēļ mēs nebraucām pārāk ātri. Bet decembra nakts aukstais gaiss plūda mašīnā un man sala vienā kokvilnas kreklā sēžot. Pēc brīža, kad galvā vēl nedaudz noskaidrosies, es atraušu durvis un izlekšu. Mēs nebraucam necik ātri… Labi būtu, ja tas notiktu uz ielas, ļaužu pilnas ielas… Bet ilgi arī nevar gaidīt. Man galīgi negribējās, lai Rojs ķertos pie manas likvidēšanas.

Vjersterods pagriezās atpakaļ.

—    Pats esat vainīgs, Tairona kungs. Nevajadzēja mani kaitināt. Vajadzēja klausīt. Un darīt to, ko liek. Es jums devu iespēju… Jūs rīkojāties ļoti muļķīgi, Tairona kungs. Patiesi muļķīgi. Un tāpēc tagad samaksāsiet par to…

—   Kas ir? — es rupji norūcu.

—   Viņš vēl ir piedzēries, — Rojs teica. — Neko nesajēdz.

—   Neesmu par to pārliecināts. Padomājiet, ko viņš ir paspējis šīs stundas laikā. Galva tam ir cieta kā rieksts.

Mans skats slīdēja ārā pa logu. Es saspringu. Kaut kas pazīstams, ārkārtīgi pazīstams. Rīdženta ielas lielais putnu būris pie ieejas zvērudārzā. Šeit es tikos ar Vjersterodu. Droši vien viņš tepat tuvumā dzīvo. Varbūt, mani ved uz turieni.

Taču nav svarīgi, ka tas ir tuvu zvērudārzam, svarīgi, ka tas ir tuvu klīnikai, uz kuru Tonio aizveda Elizabeti.

Mazāk par jūdzi…

Uz sekundi mani pārņēma panika. Es laikam esmu izstāstījis viņiem, uz kurieni jābrauc pēc Elizabetes. Tad atcerējos, ka es neko neesmu teicis. Bet mēs esam pārāk tuvu. Kas notiks, ja mēs brauksim garām klīnikai un nejauši ieraudzīsim furgonu? Vai pat to, kā sanitāri ceļ nestuves ārā? Viņš var pārdomāt un nosist viņu, bet mani atstāt dzīvu, lai es daru to, ko viņš grib. Tas būtu neizturami, absolūti un pilnīgi neizturami…

Jānovērš viņu uzmanība.

Es ierunājos, cenšoties skaidri izrunāt vārdus:

—   Vjersterod un Roj, Vjersterod un Roj…

—   Ko?! — Vjersterods iesaucās.

—  Vācieties prom uz savu Dienvidāfriku, kamēr vēl neesat… saņemti

ciet!

Pilnīgi pagriezies pret mani, Vjersterods blenza man virsū. Rojs arī vairāk skatījās spogulī nekā uz ceļu. Taču neaizmirsa ieslēgt labo pagriezienu. Bet no turienes sākās ceļš pāri Rīdženta kanālam un tad pa taisno uz klīniku, bija atlikusi vairs tikai pusjūdze.

—   Varas iestādēm viss ir zināms, — es izmisīgi turpināju. — Es visu esmu izstāstījis… par jums, Pagājušo trešdien. Avīzē arī zin… Viņi drukās rakstu svētdienas numurā. Jūs mani atcerēsieties! Vēl ilgi atcerēsieties… Rojs strauji sagrieza stūri. Es stīvi pametu augšup rokas un ar spēku aizspiedu viņam acis. Viņš noņēma abas rokas no stūres, cenšoties atbrīvoties un mašīna, netrāpot pagriezienā, šķērsoja braucamo daļu un traucās kanāla virzienā.

Vjersterods sāka spiegt nelabā balsī un ieķērās man plecā. Bet es izmisumā nemaz tam nepadevos! Es arvien stiprāk spiedu sev klāt Roja galvu — viņu vainas dēļ es biju piedzēries un man bija nospļauties, kur un kā avarēs viņu automašīna.

—   Bremzē! — Vjersterods brēca. — Bremzē, idiot!!

Rojs pielika kāju, bet kļūdījās — bremžu vietā viņš nospieda akseleratoru.

„Rolsroiss" pārdrāzās pāri ietvei un tālāk traucās pa zāli. Krastmala bija apstādīta ar jauniem kociņiem. Sākumā lēzeni, bet tad arvien stāvāk zālājs turpinājās līdz kanāla malai. „Rolsroiss" nolauza vienu kociņu, pēc tam otru, kas lūza kā kviešu stiebriņi.

Vjersterods pats pieķērās pie stūres, taču smago mašīnu tam neizdevās novadīt, pārāk ātri tā drāzās pa nogāzi uz leju.

Priekšējais ritenis nolauza vēl vienu koku, no grūdiena stūre izšļuka tam no rokām. Mums apkārt lūza zari, skrāpēdami pulētos auto sānus. Cimdu nodalījumā Vjersterods sameklēja Roja vāli un bezpalīdzīgi sāka sist man pa rokām.

Es atlaidu Roju vaļā. Bet bija jau par vēlu. „Rolsroiss", saminis pēdējo kociņu savā ceļā, iegāzās kanālā.

No sitiena pret ūdens virsmu, mašīna sāka konvulsīvi griezties. Mani kā lupatu lelli atmeta atpakaļ, bet Rojs un Vjersterods krita uz priekšu.

15-14!)

Cauri saplēstajam priekšējam stiklam sāka plūst ūdens, katastrofiskā ātrumā piepildīdams salonu.

Kā lai tiek ārā? Pēkšņajā tumsā es centos sataustīt durvis, bet rokturi neatradu. Tagad es vairs nesapratu, kur ir manas kājas, kur ir augša, kur apakša… Vispār neko nesapratu, izņemot to, ka mēs slīkstam.

Vjersterods atkal spiedza. Ūdens līmenis turpināja celties. Viņš vēl māja ar roku^ mēģinādams man iesist. Es sapratu, ka viņam rokā ir vāle. Es to viņam izrāvu un situ ar to tur, kur pēc manas saprašanas, vajadzētu būt sānu stiklam. Es trāpīju pa kaut ko mīkstu. Kā neprātīgs sāku grābstīties visapkārt, atradu stiklu sev virs galvas un situ.

Stikls ieplīsa. Ieplīsa, bet nesaplīsa. Velns lai parauj šos pirmklasīgos „rolsroisus"! Situ vēl reizi. Neizdevās kā nākas atvēzēties. Pamēģināsim vēlreiz. Izsitu caurumu. Pa to iešļācās ūdens. Ne pārāk lielā šaltī, taču tomēr daudz. Stikls atradās zem ūdens, bet ne pārāk dziļi. Vēlreiz. Sitiens, sitiens! Caurums kļuva lielāks, bet vēl nepietiekami… Bet ledainais ūdens plūda iekšā un man jau sniedzās līdz krūtīm.

„Cik viegli un droši ir mirt, kad tu esi mironīgi piedzēries, baiļu nav nemaz… — es nodomāju. — Bet, kad es būšu miris, glabāt mani nevajag, vienkārši ielieciet manus kauliņus viskijā…"

Vēlreiz situ ar vāli pa stiklu, atkal netrāpīju. Roka izgāja pa caurumu ārā un nonāca gaisā! Dumji, cik dumji noslīkt Londonas centrā Rīdženta kanālā vienas pēdas dziļumā!

Ievilku roku atpakaļ un situ atkal. Pilnīgi veltīgi — par daudz ūdens, par daudz viskija… Viens ārā, viens iekšā. Muskuļi sāpēja, apziņa peldēja prom. „Peldēt pa nāves upi… Piedod man, Elizabet."

Pēkšņi acu priekšā pazibēja gaisma. „Halucinācijas, — es nospriedu. — Halucinācijas! Lūk, kas ir nāve — žilbinoša balta gaisma, elles troksnis galvā, ūdens un stikla straumes, saucošas balsis, rokas, kas mani velk, viņi mani paceļ… paceļ un nes pretī aukstam, brīvam vējam…"

—    Vai mašīnā vēl kāds bija? — es izdzirdēju balsi. Skaļu, uzstājīgu, tā vērsās pie manis. Apgalvoja, ka es esmu dzīvs. Prasīja, lai es ceļos augšā un daru kaut ko. Es nesapratu, ko. Tikai skatījos uz viņu, muļķīgi mirkšķinot.

—   Sakiet, — viņš atkal jautāja, — vai mašīnā vēl ir kāds? — Viņš purināja mani aiz pleca. Sāpīgi. Es nedaudz atjēdzos. Viņš atkal jautāja:

—   Vēl kāds tur bija?

Es pamāju.

—   Divi.

—   Ak, Dievs, kāda nelaime!

Es sēdēju zālē kanāla krastā un trīcēju. Kāds man uzlika uz pleciem mēteli. Bija ļoti daudz ļaužu. Tie nāca vēl klāt. Melnas figūras uz tumša ūdens fona, figūras, no vienas puses apgaismotas ar automašīnas lukturiem, kura pa „rolsroisa" izdzīto vagu bija nobraukuši līdz pašai ūdens malai. Tā stāvēja kanāla malā un apgaismoja to vietu, kur noslīka „rolsroiss". Pie paša krasta, zem ūdens bija redzamas aizmugurējā stikla aprises. Pat varēja redzēt kā skalojas ūdens caurumā, pa kuru mani izvilka mani glābēji. Nekas cits redzams nebija — tikai tumsa un ūdens.

Kāds jauns cilvēks, izģērbies līdz apakšbiksēm, teicās ielīst caur aizmugurējo stiklu un izglābt pārējos. Ļaudis centās to atrunāt, bet viņš tomēr gāja ūdenī.

Es šo ainu vēroju kā miglā, bez emocijām. Caurumā parādījās viņa galva, daudzas rokas stiepās pretī. Viņi izvilka Vjersterodu un nolika to zemē.

—   Mākslīgā elpināšana, kāds ieteica. Dzīvības skūpsts.

Skūpstīt Vjersterodu!… Nu ko, ja kāds vēlas, lai skūpsta.

Jaunais cilvēks devās pēc Roja. Viņš tam nira pakaļ divas reizes. īsts drosminieks! „Rolsroiss" taču katru brīdi varēja apmesties riņķī un tad viņš būtu slazdā. „Cilvēki gan ir brīnumainas būtnes! — es dzērāja sajūsmā nodomāju. — Lieliski!"

Roju nolika blakus Vjersterodam un arī ņēmās skūpstīt. Neviens no tiem neizrādīja atsaucību.

Aukstums man spiedās iekšā pa visām porām. Tas nāca no zemes, uz kuras es sēdēju, tas bija vējā, kas pūta līdz kaulam, tas bija slapjajās, pie miesas pielipušajās drēbēs. Man pēkšņi visur sāka sāpēt un jo tālāk, jo trakāk. Troksnis ausīs bija apdullinošs. īstais laiks izvējoties dzērumam, īstais laiks kaut ko iedzert un sasildīties.

Es gulēju zālē, zem galvas man tika pabāzts kaut kas mīksts. Man pāri skanēja balsis, norūpējušās un jautājošas.

—   Kā tas notika?

—   „Ātros" jau izsauca…

—   Viss, kas viņam vajadzīgs, ir stipras karstas tējas tase…

—   Cik šausmīgi, ka jūsu draugi…

—   Jūs dzirdat? Kā jūs sauc?

Es neatbildēju. Nebija spēka. Iztiks bez. manis. Nav jākustas un nav jāturas pretī… Lai vecais ienaidnieks alkohols dabū visu, kas no manis ir palicis pāri.

Aizvēru acis. Pasaule strauji attālinājās.

—   Viņš ir zaudējis samaņu, — teica smalka, tāla balstiņa.

Tajā sekundē tā nebija taisnība. Bet vēl pēc brīža tieši tas arī notika.

16

Es atrados garā, slikti apgaismotā telpā, cieši piekrāmētā ar gultām, kurās gulēja nekustīgi ķermeņi baltās drānās. Es arī biju tērpts baltā, biju iesprostots šaurā un cietā gultā. Galvā, kas rēgojās pār segas malu, klaudzēja un rībēja, it kā pie auss darbotos pneimatiskais āmurs.

Nakts šausmu ainas pamazām vērtās nomācošā realitātē. Un ir arī rezultāts — slimnīcas palāta, viss ķermenis zilumos un briesmīgas paģiras.

Pacēlis roku, es paskatījos pulkstenī. Bez desmit minūtēm pieci. Pat šī vieglā kustība ar sāpēm atsaucās visā ķermenī. Es lēni nolaidu roku un mēģināju atkal aizmigt.

Neizdevās. Par daudz problēmu. Būs nepieciešams ļoti daudz ko paskaidrot. Jāizlemj, kur var teikt taisnību, bet kur vajadzētu faktus nedaudz sagrozīt.

Lai to izdomātu, vajag skaidru galvu, nevis šo purvu smadzeņu vietā.

Mēģināsim pēc kārtas atsaukt atmiņā vakardienas notikumus. Nez, ar ko būtu beidzies vakardienas brauciens „rolsroisā", ja es nebūtu bijis tik piedzēries. Dīvainā stingumā es atcerējos, kā Roju un Vjersterodu vilka laukā no ūdens. Ja viņi ir pagalam, par ko es gandrīz nešaubījos, tad es un neviens cits ir vainīgs viņu nāvē. Drausmīgākais, ka arī tas man bija vienalga.

Atliek aizvērt acis un tajās atkal sāk ņirbēt krāsu karuselis, bet troksnis galvā kļūst neizturams.

Sešos no rīta slimniekus modināja, palātu pieskandināja klepus, gultu čīkstēšana un klusas sarunas. Brokastīs atnesa vārītu mencu un glāzi tējas. Es palūdzu ūdeni un kaut ko pret galvas sāpēm.

Palātā bija telefons, taču es netiku tam klāt, neraugoties uz maniem uzstājīgiem lūgumiem. Kad es pusdesmitos dabūju to rokā, es piezvanīju Tonio. Par laimi, viņš bija savā kabinetā un sekretāre nekavējoties pasauca viņu, kad es pateicu, kas zvana.

—   Taj! Deo gratia…* Kur jūs klīstat?

—   Peldējos, — es atbildēju. — Vēlāk izstāstīšu. Kā iet Elizabetei?

—   Viss kārtībā. Viņa šausmīgi uztraucās, kad jūs vakarnakt neparādījāties… Kur jūs pašlaik esat? Kāpēc pats viņai nepiezvanat?

—  Esmu Universitātes koledžas slimnīcā. Guļu šeit jau vairākas stundas. Mani atveda naktī. Šķiet, nav nekā nopietna.

—   Un galva?

—   Draņķīgi.

Viņš skaļi smējās. Lielisks puisis…

Es piezvanīju uz klīniku un parunājos ar Elizabeti. Viņa, protams, priecājās, ka esmu atradies, bet pēc neraksturīgās apātijas balsī es sapratu, ka viņai ir doti trankvilizatori. Pārāk mierīgi viņa runāja. Pat nejautāja, kas nolika ar mani pēc tam, kad Tonio aizveda viņu uz klīniku, nepajautāja, kur es atrodos tagad.

Vai tev nebūtu iebildumu vēl pāris dienas palikt klīnikā? Es jautāju. — Man jānokārto šādas tādas lietas.

—   Protams, — viņa teica. — Pāris dienas? Labi…

—   Drīz tiksimies.

—   Protams, — viņa atkārtoja. — Tiksimies.

Tad es piezvanīju Linam Džonam. Viņa enerģiskā balss dārdēja klausulē un spieda uz smadzenēm. Es teicu, ka nevaru uzrakstīt svētdienas rakstu, jo šonakt iekļuvu automobiļa avārijā. Noņēmis klausuli no auss, es dzirdēju viņa bļāvienus.

—   Avārija bija vakar pa dienu!

—  Tā ir cita.

Paldies Dievam (itāļu v.).

—   Kas tas ir, tev uznācis kāds avāriju hobijs?

—    Pacentīšos uzrakstīt šovakar, bet rit "pirms braukšanas uz Hītberi Parku, aiznesīšu uz redakciju. Var tā?

—    Labi, ko ar tevi lai dara, — viņš noņurdēja. — Bet vai tu neesi cietis tajā pēdējā avārijā?

Jau no toņa kādā tas tika pateikts, es sapratu, ka apstiprinoša atbilde ir ļoti nevēlama.

—   Tiku cauri ar zilumiem, — es teicu.

—   Pacenties uzrakstīt asāk, — viņš sacīja. — Rauj nost tiem maskas!

Es pasteidzos nolikt klausuli, kamēr viņš nebija norāvis manu nabaga

smadzeņu podu. Tas joprojām dūca nežēlīgās sāpēs. Vieta, uz kuras Rojs demonstrēja savu meistarību, arī ļoti smeldza. Gulēt gultā bija ļoti neērti. Drūmais rits negribēja beigties.

Atnāca cilvēki un jautāja, kas es esmu. Un kas ir tie divi, kas bija mašīnā kopā ar mani, bet noslīka. Vai es zinu viņu adreses?

—   Nē, nezinu.

—   Bet kā notika nelaimes gadījums?

—   Šoferis zaudēja samaņu, — es teicu.

Atnāca policijas seržants ar bloktnotu un pierakstīja to nedaudzo, ko es tam varēju paziņot.

—    Es nepazinu Vjersterodu sevišķi tuvu. Tikai paviršs paziņa… Piedāvājās aizvest mani līdz klīnikai, kur pašlaik atrodas mana sieva. Šoferis zaudēja samaņu un auto nogāja no ceļa. Viss norisinājās neiedomājami ātri. Es atceros diezgan miglaini, jo pirms tam biju pavairāk iedzēris. Kad mašīna sāka grimt, Vjersterods pasniedza man kādu priekšmetu, lai es ar to izsitu stiklu un izkļūstu laukā. Cik šausmigi, ka viņi abi ir gājuši bojā! Puisim, kas tos izvilka, ir jāpiešķir medālis.

Seržants sacīja, ka mani vēl izsauks izmeklēšanas gaitā un prom bija.

Ap pusdienlaiku parādījās ārsts, apskatīja mani, līdzjūtīgi pašūpoja galvu, redzot manus sasitumus, piezīmēdams, ka tas ir tieši neticami, ka pāris reižu apmetot kūleni ar auto, var dabūt tik daudz zilumu. Es bēdīgs piekritu un lūdzu mani atlaist mājās.

—   Kāpēc ne? Ejiet, ja tik ļoti gribas.

Kā sapnī es uzvilku slikti izgludināto kreklu un bikses, neskuvies un nesaķemmējies nokāpu vestibilā. Tur es palūdzu izsaukt taksometru un ātri aizbraucu līdz Vclbeka ielai. Kāds bija pacēlis „kritošo torni" un nolicis to vietā, sveiku un veselu, bez nevienas skrambas. Ko nevar teikt par mani un „rolsroisu".

Tonio uzmanīgi paskatījās manī, piebīdīju krēslu un pasniedza brīnumlīdzekli stikla glāzītē.

—   No kā to galu galā gatavo? — es apjautājos, izdzēris pasniegto.

—   Opijs ar šeriju brendiju.

—   Nē, patiešām?

Viņš pamāja.

—   Opija un šerija brendija maisījums. Diezgan iedarbīgs līdzeklis. Gribētos zināt, cik bieži jūs esat nodomājis ieskriet pie manis to atkal nobaudīt?

—   Šodien pēdējā reize.

Viņš dega nepacietībā uzzināt, kas vakarvakarā notika, es viņam pamatīgi visu izstāstīju, noklusēdams tikai faktu, ka u pats šoferi izvedu no ierindas. Taču viņš nebija mu|ķis. Saprotoši pasmaidījis, viņš no guļamistabas atnesa manu žaketi un paziņoja, ka ir stingri nolēmis mani kopā ar furgonu nogādāt mājās, jo Elizabetei es esmu vajadzīgs sveiks un vesels, nevis kā plācenis, kas aptīts ap kādu apgaismes stabu, un esot tīrais brīnums, ka tas jau nav noticis vakarnakt.

Es ar viņu nestrīdējos, — nebija spēka. Viņš novietoja furgonu savā garāžā un gāja ķert taksometru, es lēni kāpu augšā uz dzīvokli.

Istabā bija šausmīgs karstums. Vakar es neizslēdzu apsildīšanu, arī Vudvorda kundze to, acīmredzot, nebija iedomājusies izdarīt. Uz galda gulēja zīmīte:

„Kas noticis? Pienu ieliku ledusskapi. Ļoti uztraucos. V. kundze."

Es paraudzījos uz gultu. Atcerējos, ka segas un spilvenu pats aiznesu uz furgonu. Iet pakaļ negribējās. Paņēmu rozā segu no Elizabetes gultas. Apgūlos ar visām drēbēm, apsedzos un uzliku galvu uz vēsa, mīksta spilvena. Kāda svētlaime!

Galva vēl griežas… Un vispār nav par ko priecāties. Ausīs zvana. Neskatoties uz spēcinošo līdzekli, ķermenis, šķiet, sadalīsies gabalos. Taču kāda laime, ka nekas nav jādara…

Tikai lēni jānonāk līdz bezdibeņa malai un jālaižas dziļā, melnā miega tumsā…

Iezvanījās telefons. Vudvorda kundze. No uztraukuma viņas Lenkašīras akcents bija vēl stiprāks, un cik aizkustinoši viņa nopriecājās, uzzinot, ka ar Elizabeti nav noticis nekas nelabojams.

—   Es pats arī esmu apslimis. Bet sieva pāris dienas būs klīnikā. Piezvaniet rīt, tad es precīzi zināšu, kad viņu vedīs mājās.

Nolicis klausuli, es slāju uz gultu. Pa ceļam apstājos, nožāvājos un aizdomājos par to, vai ir vērts Viktoram Ronsijam teikt, lai ved mājās Medžu ar bērneļiem? Vai vērts atļaut Vilijām Endrū samazināt modrību un atlaist papildus apsardzi?

Pagaidām lai viss paliek tā kā ir. Līdz sacīkstēm ir viena diennakts. Varbūt, viss būs labi. No otras puses, lai arī Vjersterods ir izstājies no spēles, paliek Cārlijs Bostons…

Tidlī Bums nez vai iegūs Zelta kausu. Pēc visiem satraukumiem lielu izredžu tam nav, un arī kuņģa vaina liek sevi manīt. Tad jau iznāk, ka Cārlijs Bostons savu peļņu tomēr iegūs, kā bija plānots.

Es atgriezos pie telefona un pēc neilgām pārrunām ar izziņu biroju pasūtīju Birmingemu.

—   Bostona kungs?

—   Aha.

—   Runā Džeimss Tairons.

Līnijas otrā galā iestājās kapa klusums, ko pārtrauca vien čerkstoša elpošana.

—   Cik jūs personīgi esat licis uz Tidlī Bumu? — es jautāju.

Kāda nesaprotama urkšķēšana atbildes vietā.

—   Zirgs tomēr skries.

—   Tas ir viss, ko jūs gribējāt pateikt? — viņš bija atguvis valodu.

Cik rupja un naidīga valoda! Rupjš un naidīgs cilvēks!

—   Ar Roju un Vjcrsterodu varat vairs nerēķināties, — es mierīgi turpināju. Jūs tos nekad vairs neredzēsiet un nedzirdēsiet. Viņi abi, nabadziņi, ir līķi!

Es noliku klausuli, nesagaidījis atbildi. Man pat pietika spēka novilkt žaketi. Uz dīvāna es atskārtu, ka miega jaukais bezdibenis vēl gaida mani. Būtu nevietā likt tam gaidīt pārāk ilgi.

Es pamodos ne tik drīz. Mutē bija sausums, mēle stīva. Zāļu iedarbība beigusies. Smagie pleci smcldza un sāpēja. Cik skumji! Istabā bija tumšs.

Es paskatījos pulkstenī, kurš spīdēja tumsā — četri — gribi tici, gribi netici. Biju nogulējis gandrīz divpadsmit stundas.

Nožāvājos. Galva gandrīz nemaz vairs nesāpēja. Es šausmās atcerējos, ka „Blaze" svētdienas numuram tā arī neuzrakstīju savu rakstu.

Iededzu gaismu un nodzēru mazu malku no Tonio pudelītes. Sameklēju papīru un zīmuli. Uzvārīju kafiju. Augsti uzkrāmēju spilvenus un ierausos gultā „raut tiem nost maskas" par prieku Linam Džonam.

—   Juristi kritīs ģībonī, — viņš vēlāk teica.

—   Es jau sacīju, ka cilvēks, kas stāvēja pie reketa vadības pults, šonedēļ ir nomiris. Mironis nevar ierosināt krimināllietu. Bez tam viņš pats arī nenes atbildību, vismaz ne šajā pasaulē, dzīvo vidū. Tāpēc ne par vienu no saviem gājieniem viņi nevar tikt tiesāti. Tā ir?

—   Vari man, draudziņ, necitēt visus šos juridiskos līkločus. Es tos jau zināju tad, kad tu nebiji izkūņojies no autiņiem. — Divos pirkstos viņš pacēla mana raksta lapas, it kā tās viņam dedzinātu roku.

—   „Baiļu stindzinātie zirgu īpašnieki var atstāt savus slēpņus", — viņš skaļi lasīja. — „Baiļu varai ir gals, skandāls par nestartējošiem favorītiem ir pilnīgi atmaskots!"

Pacēlis acis no papīriem, Derijs klausījās šajās tirādēs, tad nosmīnēja un sacīja:

—   Atkal mūsu aso izjūtu cienītājs izsauc uguni uz sevi.

—   Citādi dzīve kļūst nebaudāma, es devu viņam pretī.

—   Kā nu kuram

Lins Džons aizdomīgi paskatījās uz mani.

—   Šķiet, ka ļaundaru mērķis ir bijis viņš pats. Jādomā, tie zilumi arī ir autokatastrofām tik raženās dienas sekas? — Viņš iebakstīja ar pirkstu manā rakstā. — Paklau, vai tu pats izdomāji to bezvārda neģēli, vai tāds eksistē patiesi? Ja jā, tad kas viņš ir?

Ja es tagad nepateikšu, tad Maiks dc Džons ātri sapratīs, kas par lietu un ieliks rakstu savā avīzē. To nu man Lins Džons nekad nepiedos. Un ari nebija nozīmes noslēpumu turpināt glabāt.

—   Tas ir dienvidāfrikānis vārdā Vjersterods un viņš aizgāja bojā pagājušajā naktī otrajā autokatastrofā.

Viņi abi atplēta mutes.

—   Tā ir… bumba, — Derijs beidzot teica.

Es tiem izstāstīju gandrīz visu. Noklusēju tikai par Geilu un Roja vāli, bet izstāstīju, kā viņi draudēja Elizabetei. Nepateicu, ka piedzēries esmu braucis ar auto un ka pats aizspiedu Rojam acis. Izklāstīju faktus, paturēdams pie sevis šausmas un pārdzīvojumus.

Lins Džons sāka domāt un pārlasīja rakstu vēlreiz.

—   Kad ir zināmas šādas lietas, apraksts izskatās pabāls. Taču, domāju, ka ar to pietiks. Raksts savu padarīs — noņems spriedzi, ļaudis zinās, ka tikai pateicoties „Blaze" pūlēm, viņi atkal mierīgu sirdi var izdarīt iemaksas pa pastu.

Tieši pēc tā mēs arī esam tiekušies.

—    Pērciet „Blaze", kas atmasko noziedzniekus! — Derijs muļķodamies sāka saukt. — Kas specializējas cīņā pret reketieriem!

Lins Džons skābi pasmaidīja, likdams saprast, ka joks nav izdevies. Viņš, kā parasti ar pārspīlētu nopietnību izturējās pret mīļotās avīzes reputāciju. Es palūdzu, lai viņš piezvana vienam savam ietekmīgam paziņam bukmeikeram un uzzina par situāciju totalizatorā. Viņš uzacis pacēlis, noklausījās manu lūgumu, un ne vārda neteicis, pacēla klausuli.

Atbildi viņš klausījās ar pieaugušu interesi un dažus skaitļus pat pierakstīja. Beidzis sarunu, viņš klusu iesvilpās un paberzēja ādamābolu.

—    Runā, ka kopš vakardienas Cārlijs Bostons mēģina noņemt no rēķina piecdesmit tūkstošus, kas ir likti uz Tidlī Bumu. Visi saprot, ka pēc tava raksta un „Blaze" iejaukšanās viņam tas neizdosies. Taču cilvēki ir neizpratnē, vilcinās izdarīt savas iemaksas uz zirgu. Pagaidām to ir uzdrošinājusies tikai viena liela firma.

—   Ja Bostons nenoņems savus tūkstošus, bet Tidlī Bums uzvarēs, var uzskatīt, ka ar viņu ir cauri. Bet ja zirgs zaudēs, viņš dabūs ne tikai savu, bet vēl ari Vjersteroda daļu un būs vēl lielāks vinnētājs kā jebkad.

—   Jā, problēma… Derijs domīgi novilka. — Ja gribat, vesela problēmu buķete.

—   Nez, vai viņš par kuņģa līkni ir informēts? — Lins Džons jautāja.

Pārsprieduši mēs nonācām pie secinājuma, ka laikam nezin vis, ja jau

tā rosās.

Lins Džons vēlreiz piezvanīja savam bukmeikeram un ieteica no Bostona pārpirkt iespējami daudz totalizatora biļešu.

—   Tagad, — viņš drūmi piezīmēja, — visi tie zirģeļi lauzīs kājas, bet Tidlī Bums uzvarēs!

Mēs ar Dcriju uz Hitberi Parku braucām ar vilcienu. Laiciņš bija kā pasūtīts. Skaidra, saulaina ziemas diena. īsts decembris. Derijs runāja par to, ka tik jauks laiks sapulcēs lielu skatītāju daudzumu un ka, viņaprāt, uzvarēs Zigzags. Vēl viņš teica, ka es draņķīgi izskatoties.

—   Ja tu mani būtu vakar redzējis, tu tā nerunātu! — es atbildēju.

Tā mēs, jautri pļāpādami, pavadījām šo ceļojumu un es, pilnīgi nesakarīgi ar visu notiekošo, nodomāju, kāpēc gan mēs ar Deriju vēl līdz šim laikam neesam kļuvuši par draugiem.

Vienā ziņā viņš nekļūdījās. Hītberi Parks bija tik pilns, ka plīsa vai pušu. Pirmais, ko es darīju — devos uz Vilija Endrū kantori, kas atradās blakus svaru mājai un kur bija salasījies krietns pūlis gribētāju ar viņu parunāt. Viņš mani pamanīja un māja ar roku.

—   Jā, — viņš teica, — tas Zirdziņš man lika diezgan panervozēt… Ko es dabūju just no viena paša Viktora Ronsija. Lūk, kur viņš man sēž…

—   Kas par lietu?

—    Viņš ieradās šeit deviņos no rīta, gatavs uzsprāgt gaisā kā tvaika katls, ja zirga ierašanās kaut minūti nokavēsies. Bet, kad viņš uzzināja, ka zirgs ir šeit un visu laiku ir šeit atradies, vienalga sarīkoja skandālu. Kliedza, ka mums vajadzējis viņam to paziņot…

—   Jā, vīram ir raksturiņš, — es piekritu.

—   Bet tas vēl nav viss! Apmēram ap astoņiem no rīta piezvanīja sargs un sacīja, ka kāds cilvēks neatlaidīgi cenšas nokļūt staļļos. Piedāvājis naudu un pat nosaucis summu, bet, kad sargs aizgriezies, mēģinājis iešmaukt kopā ar kādu no strādniekiem. Man nācās pašam iet skatīties un staļļu aizmugurē es uzgāju kādu mazu, nobarojušos vīreli, kas meklē kādu šķirbu, pa kuru iekļūt iekšā. Es viņu aizvedu pie sarga un tas uzreiz atpazina uzstājīgo gribētāju. Taču uz jautājumu, kas viņš ir un ko viņam vajag, nekādu jēdzīgu atbildi nedabūjām. Viņš tikai taisnojās, ka nekādu noziegumu nav izdarījis, mums nācās viņu atlaist.

—   Zēl gan…

—    Pagaidi. Kad šis cilvēks gāja prom, iznāca laukā pārvaldnieks un uzreiz pajautāja: „Kas tad te Čārlijam Bostonam meklējams?"

—   Ko?!

—   Jā, es jau domāju, ka tev tas patiks. Taču viņš darbojās ārkārtīgi neveikli.

—   Ne prāta, ne spēka, — man bija jāpiekrīt.

Viņš nosodoši manī paskatījās.

—    Vai tev nešķiet, ka jūs briesmas esat nedaudz pārspīlējuši, ja to vaininieks patiešām bija tikai šis Bostons?

—   Lasiet sensacionālo un atmaskojošo materiālu nākošajā „Blaze" numurā, — es sausi noskandēju.

Viņš iesmējās un pievērsās apmeklētājiem, kas viņu gaidīja. Es izgāju laukā, domādams par Cārliju Bostonu, un viņa neauglīgajām pūlēm tikt klāt favorītam. Par Cārliju Bostonu, kurš uzskata, ja spēks ir, tad prāta nevajag. Spēks vilciena zēnu izskatā. Bet zēni no spēles ir ārā, Vjersterods un Rojs meklējami kritušo sarakstos. Un tagad viņš ir pliks un neaizsargāts kā austere atvērtā gliemežvākā.

Turklāt ne tikai neaizsargāts, bet arī novests līdz izmisuma pēdējai robežai. Ja viņš gribēja noņemt piecdesmit tūkstošus, tad Tidlī Buma uzvaras gadījumā viņa zaudējumi būs vismaz desmit reizes lielāki — kāds pusmiljons. Patiešām astronomiski mērogi! Šāda perspektīve var iedzīt panikā un mudināt uz visneapdomīgāko rīcību. Turklāt — jo tuvāk nāk sacīkstes, jo tas ir vairāk iespējams.

Es nolēmu, ka Ronsijam arī būtu jāpiedalās sava zirga apsargāšanā un sāku meklēt viņu pūlī. Pagriezos ap stūri un gandrīz nogāzu no kājām cilvēku, kas stāvēja pie gaismas tablo. Es jau vēru muti, lai atvainotos, kad pamanīju, kas tā ir. Geila.

Viņas acīs pazibējušo prieku tūdaļ nomainīja biklums. Droši vien ari manā sejā bija lasāms tas pats. Redzams, viņa, tāpat kā es, šo tikšanos negaidīja. Taču, no otras puses, nekā dīvaina te nav, viņa ir atnākusi paskatīties, kā startēs viņas tēvoča zirgs.

—   Taj? — viņa sacīja iztrūkusies un jautādama.

—   Negaidīju, negaidīju, — es biju pārlieku vaļīgs.

—   Es jau domāju, ka tevi satikšu.

Melnie mati mirdzēja ziemas saulē, atplaiksnījās asajos sejas pantos un bronzas krāsas ādā. Augumu, kuru es esmu redzējis kailu, sedza jūraszils mētelis.

„Pagājusi tikai nedēļa, — es nodomāju. — Nedēļa kopš pēdējās nakts viesnīcā…"

—   Gerijs un Zāra ari ir šeit? — Tipiska augstākās sabiedrības saruna. Jānoslēpj brūce, kura vēl nemaz nav sākusi dzīt. Un vispār, es nedrīkstēju viņai ļaut mani tā ievainot. Pats vainigs.

—   Viņi ir bārā. Kur gan citur…

—   Vai tu arī negribi iedzert?

Viņa pašūpoja galvu.

—    Es gribu… paskaidrot. Es redzu, tu visu zini… Man tev jāpaskaidro.

—   Nevajag. Varbūt kafijas tasi?

—   Paklausies…

Es saspringu, lūpas un zods pārakmeņojās. Ar gribasspēku es sevi piespiedu atbrīvoties un pateikt:

—   Jā, es klausos.

—   Viņa… es gribu teikt, tava sieva patiešām grib no tevis šķirties?

—   Nē.

—   Ak tā… — Dziļa nopūta. — Tad piedod man, ka es tevi ievilku šajās nepatikšanās. Bet ja viņa negrasās šķirties, kāpēc viņa man sekoja?

Es skatījos viņā pārsteigts.

—   Kas ir?

—    Nu, stāsti, kas tev sekoja. Kas notika viesnīcā pēc manas aizbraukšanas?

—   Viņš pienāca klāt uz ielas, pie izejas.

—   Kā viņš izskatījās.

—Godīgi sakot, nedaudz dīvaini. Redzi, viņš šķita… pārāk inteliģents. Vismaz lai būtu slepenpolicists. Drānas šūtas pie ļoti dārga šuvēja un viņš runāja ar kaut kādu nesaprotamu akcentu. Garš, ar iedzeltenu seju, ap gadiem četrdesmit.

—   Ko viņš sacīja?

—   Sacīja, ka tava sieva grib no tevis šķirties un ir nolīgusi viņu tevi izsekot. Viņš palūdza… man… lietišķos pierādījumus.

—   Viesnīcas rēķinu?

Viņa pamāja, cenšoties man neskatīties acīs.

—   Es piekritu un gāju atpakaļ uz viesnīcu pēc rēķina.

—   Bet kāpēc tu to darīji, Geila?

Viņš klusēja.

—   Viņš tev samaksāja?

—    Paklausies, Taj! — viņa nepacietīgi iesaucās. — Kāpēc gan nē? Man nekad nav naudas! Mēs ar tevi esam tikušies tikai trīs reizes… Un vispār, ar ko tu esi par mani labāks, ja dzīvo ar sievu tikai naudas dēļ?

—   Jā, protams, — es teicu. — Nu un, cik tad?

—    Sākumā viņš piedāvāja piecdesmit mārciņas. Bet, kad es sapratu, ka viņš ir nopietni noskaņots, palūdzu pielikt vēl. Kāpēc lai tava sieva drusku nepatērētos brīvības dēļ, ja jau viņa to var atļauties!

—   Tālāk?

—   Tālāk viņš sacīja, ja es sniegšu pārliecinošus un izsmeļošus faktus, viņš ir gatavs samaksāt daudz vairāk. — Pēc pauzes viņa piebilda vienlaikus samulsusi un izaicinoši: — Galu galā mēs vienojāmies par tūkstots mārciņām.

Es kļuvu mēms.

—   Vai tad sieva tev nestāstīja.

Es noraidoši purināju galvu.

—  Diez vai viņam bija līdzi tik daudz naudas. Viņš tev čeku izrakstīja,

vai?

—    Nē, mēs satikāmies vakarā, pie skolas, un viņš man iedeva ādas somiņu… piebāztu ar jaunas, čaukstošas naudas paciņām. Es atdevu viņam rēķinu… un izstāstīju visu, ko spēju.

—   To es jau sapratu.

—   Bet kāpēc viņš tik daudz samaksāja, ja viņa nemaz negrib šķirties?

Es neatbildēju un viņa turpināja.

—   Runa jau nav tikai par naudu. Es nodomāju, ja jau viņa grib šķirties, kāda velna pēc lai es tai nepalīdzētu! Tu teici, ka nepametīsi viņu. Bet ja viņa pamestu tevi, tu būtu brīvs un mēs varētu satikties biežāk nekā tikai svētdienās…

Varbūt pienāks diena un es būšu spējīgs pasmieties par to visu.

—   Geila, ne jau mana sieva tev maksāja. Maksāja tas cilvēks. Un fakti viņam bija vajadzīgi nevis šķiršanās prāvai, bet lai mani šantažētu.

—    Vai… — viņa izdvesa kaut ko līdzīgu vaidam. — Ak, nē, Taj! Mans Dievs, kādas šausmas! — Tad viņas acis ieplētās. — Es ceru, tu nedomā… vai tomēr domāji, ka es tevi esmu pārdevusi par naudu.

—   Diemžēl, jā. Un man nebija taisnība.

—   Nu ko, tad jau viens: viens. — Viņa uzreiz atgriezās pašapziņa. — Un cik viņš prasīja tev?

—   Viņam nebija vajadzīga nauda. Viņš gribēja, lai ik nedēļu es, „Blaze" rakstu to, ko viņš norādīs.

—   Dīvaini… Tas taču ir diezgan viegli izpildāms!

—   Tu piekristu modelēt kleitas pēc pavēlēs, draudu iespaidā?

—   Ko tu!

—   Tieši tā — „ko tu"! Un es visu izstāstīju sievai, nācās izstāstīt.

—   Un ko viņa… ko tad sieva?

—   Bija sarūgtināta, — es īsi atbildēju. — Es viņai apsolīju ar tevi vairs nesatikties. Un šķiršanās nebūs.

Viņa lēni paraustīja plecus.

—   Ja nē, tad nē.

Es aizgriezos, cenšoties neizrādīt, cik man sāpīgs ir šis galīgais „nē". Rīt ir atkal svētdiena, un es varu darīt visu, kas ienāk prātā, bet man neko citu tā negribētos, kā atkal pustumsā ieraudzīt viņas silto, gludo augumu. Stipri saspiest to apkampienos…

—  Tagad es saprotu, — viņa domīgi novilka, — kāpēc šis cilvēks man šķita tik pretīgs. Viņš taču ir šantažists.

—   Pretīgs? Parasti viņš ir valdzinoši pieklājīgs.

—   Viņš runāja ar mani tā, it kā es būtu izlīdusi no netīras šķirbas. Ne par ko es ar viņu neielaistos nekādās darīšanās, ja ne… nauda.

—   Nabadzīte, — es līdzjūtīgi noteicu. — Viņš ir dienvidāfrikānis.

Viņa mani saprata, un acis tai iedegās naidā.

—   Redz, kā! Velna afrikanders!* Ja es to zinātu, nekad nepiekristu viņam palīdzēt!

—   Nerunā muļķības. Mierini sevi ar domu, ka esi viņam tik dārgi izmaksājusi.

Viņa nomierinājās un sāka smieties.

—   Es taču nekad neesmu bijusi Āfrikā. Tāpēc es nepazinu viņa akcentu. Cik dumji, vai ne?

Vīrietis rūtainā žaketē palūdza mūs paiet malā, viņš gribēja izlasīt, kas rakstīts uz tablo. Mēs pagājām pāris soļus un atkal apstājāmies.

—   Nu, ko. Ceru, mēs reizēm satiksimies jāšanas sacīkstēs, — viņa teica.

—   Laikam, jā.

Afrikanders — DAR Eiropas izcelsmes iedzīvotājs, īpaši holandietis. (Aut.)

Viņa ieskatījās man sejā un pajautāja:

—   Taj, tu taču mocies, es redzu… Kāpēc tu no viņas nešķiries?

—   Nevaru.

—   Varētu gan… Tu gribi būt kopā ar mani, es zinu. Galu galā nauda vēl nav viss.

Es greizi pasmaidīju.

—   Jādomā gan. — Acīmredzot, es viņai patiesi kaut ko nozīmēju, ja viņa man tā pateica.

—   Tiksimies reizēm jāšanas sacīkstēs, — es truli atkārtoju.

17

Viktoru Ronsiju es notvēru nākam ārā no bufetes un brīdināju, ka Tidlī Bumam draudošās briesmas vēl nav galā.

—   Bet zirgs taču ir šeit, vai ne?! — Ronsijs man uzkliedza.

—   Jā, pateicoties mums, viņš ir šeit, — es nepalaidu garām izdevību atgādināt. — Bet līdz startam vēl ir divas stundas.

—   Ko jums no manis vajag? Lai es to vadāju aiz iemauktiem.

—   Nemaz nenāktu par ļaunu, — es atteicu.

Sākās atkal viņam raksturīgā iekšējā cīņa starp uzpūtību un cenšanos klausīt gudram padomam.

—   Lai tad Pīters padežūrē pie stabules, — viņš noburkšķēja.

—   Kur viņš ir?

—   Tur, beidz brokastot, — viņš norādīja ar roku.

—   Jums nāksies pašam pavadīt Pīteru uz stalli, jo zēnam nav caurlaides.

Viņš piekrita un aizgāja pēc dēla. Kopā ar tiem es aizgāju līdz stallim un parunājos ar sargu. Tas man pavēstīja, ka, protams, pāris cilvēku ir mēģinājuši tikt iekšā, bet mazais vīriņš, kas lodāja apkārt no rīta, vairs nav rādījies. Ja tas tips atkal te grozīsies, pulkvedis Endrū ir devis pavēli ieslodzīt to pieliekamajā. Es pasmaidīju un gāju apskatīt zirgu. Tidlī Bums pacietīgi stāvēja savā stadulā, kad atvērās durvis, viņš laiski pagrieza galvu un vienaldzīgi paskatījās uz mums. Jā, viņš maz līdzinājās sacīkšu zirgam, kas nepacietīgi dīžājas uz vietas, gatavs kā bulta mesties cīņā par Zelta kausu.

—    Vai viņš pirms sacīkstēm vienmēr ir tāds? — es jautāju. — Kā piedzirdīts.

Ronsijs šausmās paskatījās uz mani un pielēca klāt zirgam. Viņš ielūkojās tam mutē, acīs, pataustīja kaklu un kājas, un ar zābaku rūpīgi izjauca zirgābolu. Tad pašūpoja galvu.

—   Nemaz nav piedzirdīts. Vismaz nav nekādu pazīmju.

—   Par ko gan lai tas nervozētu? — Pīters piebilda. — Viņš nav tam paredzēts.

Izskatījās, ka zirgs ir paredzēts piena kannu izvadāšanai. Tomēr es novaldījos, to nepateicis. Izgāju ārā un nolēmu, labāk būtu, ja rīkotāji atļautu Tidlī Bumu seglot tieši stallī, nevis tam paredzētā speciālā nodalījumā.

Rīkotāji, to skaitā Ēriks Jūdals, neiebilda. Vienīgais, no kā nevarēja atteikties — no tradicionālās parādes, kad visi zirgi, vesti pavadā^ noiet trīs apļus. Mums ar Pīteru atļāva Tidlī Bumu vest sešas pēdas no apmales.

—    Lieks laika tēriņš, — Ronsijs teica. — Te jau neviens tam nemēģinās uzbrukt!

—   Kas to lai zin, — es teicu. Cilvēks ir gatavs uz visu, ja viņam draud zaudējums pusmiljona mārciņu apmērā, kuru turklāt viņam pašlaik nemaz nav!

Pirmos divus jājienus es skatījos no preses ložas. Pārtraukumā starp tiem bezmērķīgi klaiņoju skatītāju pūlī, cenšoties sev iestāstīt, ka nemaz netiecos atkal ieraudzīt Geilu.

Un neieraudzīju arī. Toties pamanīju Dermontu Fineganu. īrs pieskrēja pie manis un plati smaidīja ar bezzobaino muti. Tikai tagad es pamanīju, ka viņam mugurā ir košs žokeja tērps — tātad viņš piedalās sacīkstēs. Kamzoļa augšpuse bija nevērīgi atpogāta, varēja redzēt purpura zvaigzni uz balti rozā fona. Pamanījis manu izbrīnu, viņš sirsnīgi iesmējās.

—   Pats vēl nespēju tam noticēt, Dievs mans liecinieks, — viņš teica. — Kā tur ir, kā nav, es beidzot esmu sagaidījis savu lielo dienu. Un ja man izies greizi, varbūt Dievs man piedos, bet es pats sev gan nē.

—   Gan jau būs labi.

—    Dzīvosim, redzēsim. — Viņš priecīgi smaidīja. — Jūs gan vareni mani aprakstījāt tajā „Tally". Paldies! Es nopirku žurnālu un nesu rādīt saimniekam. Bet tas jau bija redzējis. Ziniet, pa da|ai varbūt arī tā raksta dēļ viņam ienāca prātā palaist mani uz Rokvila, kad tas otrdien bija divus mūsu puišus izmetis no segliem. Tā kā arī par to jums pienākas paldies.

Kad otrā jājiena laikā es par Fincganu izstāstīju Derijam, tas tikai paraustīja plecus.

—   Protams, es zinu, viņš jāj uz Rokvila. Tu avīzes nelasi, vai?

—   Vakar nelasīju.

—   Jā, pareizi! Tikai diez vai tas viņam būs pa zobam. Rokvils ir loti niķīgs zirgs, pat vispieredzējušāko žokeju rokās. Bet Finegans nav viņu skaitā. — Viņš sāka tīrīt binok)a stiklus. — Mūsu Lina Džona pazīstamais bukmeikers, šķiet, ir pārņēmis lielu da|u Bostona tūkstošu, jo likmes uz Tidli Bumu kritušās katastrofiskā ātrumā. Sākumā bija 100 pret 8, bet tagad knapi 4 pret 1.

Es galvā rēķināju. Ja Bostons pieņēma iemaksas pēc aprēķina 10 vai 12 pret 1, bet pašlaik ir 4 pret 1, tad rodas milzīga starpība, kādi 6 vai 8 pret 1. Tidlī Buma uzvaras gadījumā Bostons dabūs maksāt tieši pēc šādām likmēm, tas būs kādas ceturtda|miljona mārciņas par apli. Tas nozīmē, ka viņam nāksies izpārdot visu savu spē|u kantoru tīklu, lai segtu parādus. Dumiķis Bostons! Sasējās ar sliktiem draugiem un tagad to izspiedis kā zobu pastas tūbiņu!

Tribinēs viņš nebija redzams. Ronsijs apsegloja Tidlī Bumu, un goda apli izveda minūti pirms parādes sākuma. Piters veda zirgu, es atrados tuvumā, taču nevienam nenāca ne prātā pārliekties pār apmali un iešļākt mūsu favorītam sērskābi.

—    Nu, ko es teicu? Ronsijs atkal burkšķēja. — Panika tukšā vietā. — Viņš palīdzēja žokejam uzkāpt zirgā, papliķēja Tidlī Bumu un skrēja ieņemt ērtu vietu treneru ložā. Pīters izveda zirgu aplī un palaida. Tidlī Bums vieglā, plašā galopā rikšoja uz starta vietu, kas gan bija krasā pretrunā ar viņa izskatu. Es atviegloti nopūtos un gāju pie Derija uz preses ložu.

—    Tidlī Bums ir favorīts, — viņš sacīja. Aiz viņa seko Zigzags, pēc tam Rokvils. Var uzskatīt, ka Kauss Zigzagam ir nodrošināts. — Viņš pielika binokli pie acim, lai labāk saskatītu zirgus uz starta līnijas. Es nepaņēmu līdzi savu binokli, jo siksna pārāk sāpīgi spieda kaklu. Bez binokļa es biju kā gliemezis bez ragiem. Starta laukums atradās ceturtdaļjūdzi no ložas un es no visa spēka pūlējos sasprindzināt redzi, lai pēc žokeju tērpiem atšķirtu zirgus.

—   Kas tad tie par jokiem! — Derijs iekliedzās.

—    Tidlī Bums? — es šausmās nočukstēju. — Tikai ne tagad, pašā pēdējā brīdī. Vajadzēja to paredzēt… nolikt kādu no mūsu cilvēkiem. Un tik dzīvā vietā. Tur parasti salasās krietns pūlis, kas grib redzēt startu. Simtiem liecinieku…

—    Kaut kāds cilvēks iekārās tam iemauktos. Nē, viņu nogrūda nost. Mans Dievs! — Derijs iesmējās. — Nespēju noticēt!

—   Kas tur īsti notiek!? — es nepacietīgi saucu. Es redzēju tikai zirgus taisnā līnijā, kuras vidū brīnumainā kārtā bija arī Tidlī Bums. Pūlī pie starta līnijas bija manāmas jukas.

—   Tā ir Medža, Medža Ronsija. Jā, viņu nevar sajaukt ne ar vienu citu… Valstās pa zāli, saķērusies ar kādu resnu punduri… Kaujas! Viņa bija tā, kas norāva to nost no Tidlī Buma. — Viņš apklusa, no smiekliem aizelsies. — Un re, kur puišeļi arī… uzgāzušies tam nabadziņam! Taisni kā regbijā!

—    Lieku mārciņu pret peniju, ka šis resnītis ari ir Cārlijs Bostons. Un ja Medža, nevis „Blaze" redakcija izrādīsies tā, kas nosargāja Tidlī Bumu, Viktoru Ronsija lielībai nebūs robežu.

—   Dievs ar viņu, to Viktoru Ronsiju, — Derijs teica. — Skādes, aiziet.

Zirgu rinda devās cīņā, pirms pirmā šķēršļa uzņemot gaitu. Septiņpadsmit dalībnieku, trīsarpus jūdžu distance. Zelta kauss uzvarētājam un apaļa summa tam, kas to uzminējis.

Viens no zirgiem izstājās jau pēc pirmās barjeras. Bet ne Tidlī Bums, kura sarkanbaltās krāsas es skaidri saskatīju. Ne Zigzags, kurš pašlaik bija ceturtais — vietā, no kuras tas parasti izrāvās un uzvarēja. Ne Egocentiķis, kurš, Hantersoniem par prieku, traucās pašā priekšā. Arī ne Rokvils ar Dermontu Fineganu seglos, kas izmisīgi pašlaik cīnījās par savu likteni.

Zirgi pārlēca grāvim ar ūdeni. Pūlis ievaidējās, viens no zirgiem ar pakaļkājām trāpīja ūdenī. Žokejs oraņži zaļā tērpā izkrita no segliem un aizripoja pa zāli.

—   Šis zirgs pamanīsies iekāpt jebkurā peļķē, — Derijs vēsi komentēja. — Spējīgs lēkt tikai pāri barjerām. — Ne rokas, ne balss Derijam netrīcēja. Ko viņš ir atdevis, lai Tidlī Bums pašlaik rikšotu kopā ar pārējiem? Es par to esmu dārgi samaksājis…

Viņi pieveica pagriezienu un izgāja taisnē. Vēl divarpus apļi. Es nenolaidu acis no Tidlī Buma, visu laiku baiļodamies, ka viņš nokritīs vai atpaliks, ka viņš ir pārāk novājināts un nespēs pabeigt distanci. Vēl viens pagrieziens, viņi tuvojās trijām barjerām tribīņu priekšā. Egocentriķis priekšā. Zigzags joprojām ceturtais. Dermonts Finegans savu zirgu turēja pa vidu, kaut kur tam blakus, arī ne pēdējais gāja Tidlī Bums. Zigzags paklupa, noturējās, drāzās tālāk. Tagad vairs ne ceturtais. Sestais vai septītais. Tidli Bums pārlēca šķērslim ne tik graciozi kā Egocentriķis, taču ar divreiz lielāku ātrumu. Apdzenot divus zirgus.

Viņi atkal attālinājās no tribīnēm.

—   Tidlī Bums atkal atpaliek, — Derijs mierīgi atzīmēja.

—   Velns! — es nolamājos. — Žokejs!

Žokejs mežinīgi darbojās ar elkoņiem, dzīdams viņu uz priekšu. Bezcerīgi. Bija palikusi ne vairāk kā pusotra jūdze. Es aizvēru acis. Man pēkšņi kļuva slikti un uzmācās gurdums. Gribējās atgulties un aizmigt. Gulēt nedēļu, lai atslēgtos no visām nogurdinošās dzīves problēmām un nepatikšanām. Nedēļu padzīvot vienam pašam, sadziedēt brūces. Vismaz nedēļu, lai atkoptos. Ja laimēsies, varbūt man iedos vienu brīvdienu.

—    Tur kāds nokritis pie barjeras. — Komentētāja balss pastiprināta skaļrunī, man lika atvērt acis. — Kāds no līderiem, šķiet, Egocentriķis… Jā, Egocentriķis paklupis.

Hantcrsoniem nepaveicās. Nabaga Gerijs, nabaga Zāra…

Geila… Negribu par viņu domāt. Taču nevaru nedomāt…

—   Mūsējais vēl turas, — Derijs teica. — Es domāju Tidlī Bumu.

Sarkanbaltās krāsas tālumā bija knapi saskatāmas.

—   Nedaudz palielināja ātrumu, — Derijs turpināja.

Viņi pārvarēja pēdējo barjeru laukuma tālākajā stūri un garā virtenē izstiepušies, tuvojās tribīnēm. Taisnē attālums starp dalībniekiem manāmi pieauga. Viens vai divi zirdziņi stipri atpalika no pārējiem un vilkās kādus piecus vai desmit jardus atstatu no pamatgrupas. Pieauga pūļa aurošana, bet komentētāja balss to pārkliedza:

—   Lūk, Zigzags ir priekšā… līderu grupai.

—   Jā, Zigzags visiem tika garām, — Derijs sacīja. — Elementāri, kā bērniem!

—   Bet Tidlī Bums? — es jautāju.

—   Stipri atpaliek. Taču ar Dievu uz pusēm tiek līdzi. Uz ko gan vēl viņš var cerēt?

Pirmo barjeru Zigzags pārlēca sekundes piecas agrāk nekā citi.

—   Tagad viņš ir nesasniedzams, Derijs komentēja. Es tam piedevu apmierinātību, ar kādu viņš to pateica. Jo tieši Derijs savā rakstā paredzēja Zigzaga triumfu. Patīkami apzināties, ka tev bijusi taisnība. — Tidli Bums otrajā grupā, redzi? Pat ja viņš nevinnēs, tomēr var uzskatīt, ka kaunā nav kritis.

Arī otrai barjerai Zigzags pārlēca pirmais, aiz viņa pieklājīgā attālumā vēl četri zirgi, tad Tidlī Bums, aiz viņa pusducis citu dalībnieku.

Tomēr liktenis piemeklēja Zigzagu divdesmit jardus pirms pēdējās barjeras. Tā bija žokeja fatāla kļūda. Viņš nespēja izvēlēties, vai tūlīt uzņemt lielāku ātrumu ieskrējienam, vai tieši otrādi, pagaidīt un tad triekt zirgu tieši pirms lēciena. Rezultātā viņš notūļājās un neizdarīja ne vienu, ne otru, atstājot izvēli zirgam. Dažiem to var uzticēt, bet citi sacīkšu zirgi gaida, lai pasaka priekšā. Zigzags tajā brīdī izskatījās kā kuģis, palicis bez vadības. Tas pārāk vēlu un par daudz tuvu pie barjeras sāka lēcienu, no visa spēka ar priekškājām ietriecās barjerā, novēlās zemē un savu neizlēmīgo jātnieku nosvieda uz sānu celiņa.

—    Idiots nelaimīgais! — Derijs nikni šņāca, nolaizdams binokli. — Pat iesācējs nebūtu tā kļūdījies! Es nenovērsu acu no Tidlī Buma. Zirgi, kas turējās tam priekšā, lēca pār pēdējo barjeru. Viens no tiem pasitās sāņus, lai neuzskrietu Zigzagam un sadūrās ar otru, kas atradās blakus. Abi zaudēja līdzsvaru un vēl viens žokejs atradās zālē. Finiša taisnē Tidlī Bums bija trešais.

Pūlis ierēcās:

—   Viņa vēl ir izredzes! — iesaucās Derijs. — Pat tagad.

Neraugoties uz visiem žokeja centieniem, ātrumu tas nepalielināja. Viņš

joprojām cīnījās savā līdzenajā straujajā solī. Taču pa priekšu ejošais zirgs acīmredzami bija uz spēku izsīkuma robežas un Tidli Bums tuvojās tam jardu pa jardam. Tiesa, tuvojās arī finiša stabs un vēl jau bija līderis.

Visu sacīkšu laikā pirmoreiz es tajā rūpīgi ieskatījos. Žokejs, balti rozā svītrotajā kamzolī traucās kā apsēsts, kā dēmons, jādams uz saspringtu, labi trenētu muskuļu kamola. Dcrmonts Finegans uz Rokvila brīdi, kad uz kārts likta viņa nākotne!

Es sekoju viņa kustībām un viņš finišēja pi/mais, pat no tribīnēm bija redzams viņa platais īru smaids, kas kā saulīte apspīdēja visu viņa seju.

Tidlī Bums, kuram cīnītāja raksturs palīdzēja pārvarēt visas kaites, pienāca otrais. „Jā, šim ir īsta sacīkšu zirga sirds, — es aizkustināts domāju. — Tā ir visu manu klapatu un uztraukumu vērta, nu, labi, teiksim, gandrīz visu."

—   Vienīgais, kas mums vēl var palīdzēt — jāiesniedz protests, — Derijs noteica un, binokli bāzdams fultlārī, steidzās uz izeju. Es nesteidzoties viņam sekoju, spraucoties caur pūli, līdz uzdūros žurnālistu grupai, kuri gaidīja galīgos rezultātus. Atskanēja apsveikuma saucieni — Rokvilu veda uz apbalvošanu. Atkal apsveikumi — tagad Tidlī Bumam par godu.

Es tiem nepievienojos. Viss beidzies Tidlī Bums nav uzvarētājs. Un būtu bijis muļķīgi cerēt uz uzvaru… Sasprindzinājumu pēkšņi nomainīja nogurums un tukšuma sajūta.

Pēkšņi pūlis pašķirās kā Sarkanā jūra starp diviem kontinentiem. Radītajā ejā milzīga un izspūrusi, kā pati māte Zeme, iepeldēja Medža ar saviem puikām.

Viņa mērķtiecīgi šķērsoja nelielo norobežoto laukumiņu, un savu vīru sveica ar maigu pliķi pa plecu. Viņš, acīmredzot, negaidīja viņu šeit ieraudzīt, un sastinga ar vaļēju muti, nepabeidzis atsprādzēt zirga iemauktus.

Es piegāju pie viņiem.

—   Sveiki! — Medža sacīja. — Tas bija vareni, vai ne?

Acu skats tai vairs nebija apkārt klīstošs. Un kāpēc gan, fantāziju pasaule beidzot ir tuvinājusies īstenībai! Mugurā tai bija sarkans mētelis, varbūt tikai mazliet pašaurs.

Mati saglabāja to pašu nekonkrēto mākoņa veidolu. Taču kājās zeķes bija, lai ari ar noirušiem valdziņiem.

—   Vareni, — es piekritu.

Ronsijs neuzticīgi pašķielēja uz manu pusi.

—   Jūs jokojat?

—   Kas tad galu galā notika uz starta līnijas? — es tai jautāju.

Viņa skaļi iesmējās.

—    Tur kaut kāds resns punduris, laikam gluži sajucis, sāka pīkstēt, ka apturēs Tidlī Bumu pat par paša dzīvības cenu. — Ronsijs asi pagriezās un sāka klausīties. — Iekārās iemauktos, — viņa turpināja, — un nelaida vaļā arī tad, kad rīkotājs iesaucās, lai viņš vācas. Centās iespert

Tidlī Bumam pa kājām. Nu, tad es pārkāpu pāri apmalei un teicu, ka tas ir mūsu zirgs un labāk lai to neaiztiek. Bet viņš izrādījās tik rupjš tēvainis… sarunāja tādus vārdus, kādus es sen nebiju dzirdējusi.

—   Dieva dēļ, — Ronsijs nervozi iesaucās. — Tu nevari īsāk?

Nemaz nesamulsusi, viņa turpināja.

—   Nu lūk, bet viņš vēl karājās. Tad es to saņēmu zem padusēm, pacēlu gaisā un stiepu prom. Viņš bija tik pārsteigts, ka atlaida rokas un mēģināja izrauties. Un tad es to nogāzu zemē, sanāca mani puikas un mēs visi sasēdāmies tam virsū.

Es mēģināju saglabāt nopietnu sejas izteiksmi un pajautāju:

—   Ko viņš vēl sacīja?

—    Taisnību sakot, uz to brīdi viņš jau bija krietni izpumpējies, — Medža prātīgi piebilda. — Taču teica… Kaut ko par to, ka nositīs jūs. Redzams, jūs tam nepatikai, vai arī ļoti esat sariebis. Teica, ka jūs pie visa esat vainigs, ka esat sagandējis viņam dzīvi un neesat ļāvis piekļūt Tidlī Bumam. Krita tādā histērijā, patiesi, pat sāka raudāt!

—   Kur viņš ir pašlaik? es jautāju.

—   Ko nu nezinu, to nezinu. Es to palaidu vaļā un viņš aizskrēja.

—    Iznāk, ka nevis „Blaze", bet mana sieva izglāba Tidlī Bumu no nestartēšanas? — Ronsijs pašķielēja uz mani.

—    Mīļais, kāpēc tad tu tā? — viņa samierinoši nodūdoja. — Ja ne Tairona kungs, punduris jau sen būtu mūsu zirdziņam ticis klāt. Bet ja es nebūtu atbraukusi no salas? Mēs atgriezāmies tāpēc, ka domājām, viss jau ir nokārtojies, pie tam ārkārtīgi gribējās paskatīties sacīkstes…

Nu bet tad jau kāds cits apturētu to muļķi. Ļaužu tur bija ka biezs, un daudzi gribēja mesties palīgā. Vienkārši es paspēju pirmā, tas ari viss. — Viņa apveltīja mani ar visburvīgāko smaidu. — Sen es neesmu tā izpriecājusies!

Dienas atlikusi daļa pagāja kā miglā, cilvēki nāca un apsveica mani, sacīja, tikai es nedzirdēju, ko tieši. Atceros atsevišķus brīžus — Dermontam Fineganam pasniedz Zelta kausa samazinātu kopiju, viņš svētlaimē stāv ar to rokās. Vilijs Endrū paziņoja, ka Bostons ir izmests no hipodroma un Ēriks Jūdals kopā ar citiem rīkotājiem jau ir nolēmuši viņu atstādināt no spēļu biznesa, ieskaitot licenzes konfiscēšanu un visu viņa kantoru slēgšanu.

Derijs uzzināja, ka bukmeikers, Lina Džona paziņa, kurš no Bostona pārpirka 50 tūkstošus, tagad ir gluži laimīgs, ka Tidlī Bums neuzvarēja.

Kolijs Gibons mani uzaicināja iedzert. Es atteicos — jau doma par alkoholu man uzdzina nelabumu. Viņi bija abi ar sievu, nekādu amerikāņu pulkvedi tuvumā nemanīja.

Dziļi, rokas kabatās sabāzis, uz mani drūmi lūkojās Pets Ronsijs.

Es piegāju klāt un pajautāju, kam viņš pateica manu telefona numuru un Tidlī Buma atrašanās vietu. Viņš sāka taisnoties, ka tam cilvēkam daudz vairāk interesēju es, nevis zirgs.

—   Kas tas bija par cilvēku?

—   Kaut kāds iebraucējs, garš, iededzis, ar ārzemju akcentu. Teica, ka ir no „New Statesman" redakcijas.

—   Vai tu maz, Pet, zini, ka „New Statesman" ir vienīgā Anglijas avīze, kas neraksta par zirgiem? — Nē, to Pets nav zinājis.

Pagāja garām Sendija Vilisa ar nervozu smaidu sejā. Viņa veda Zigzagu. Es apjautājos, vai ar zirgu viss ir kārtībā. Viņa nomurmināja dažus dāmām neraksturīgus izteicienus, veltītus žokejam, kas tik muļķīgi izlaida uzvaru no rokām. Vēl viņa sacīja, ka ir paspējusi pieķerties Tidlī Bumam un ļoti priecājas, ka viņš bijis tāds malacis — finišējis otrais. Viņa pat uz to ir vinnējusi drusku naudas.

Viņai esot jāiet, vēl jāapkopj Zigzags.

Pie Egocentriķa stāvēja bēdīgie Hantersoni, kuriem treneris centās iestāstīt, ka viņu loterijas zirdziņš guvis nopietnu traumu un vismaz gadu nevarēs piedalīties sacīkstēs.

Varbūt, ka nemaz vairs nevarēs startēt.

Pilnīgi skaidri es pēkšņi sapratu, ko tas man nozīmē. Egocentriķis nebūs sacīkstēs, tātad arī Hantersonu nebūs un Geilas arī nē… Arī tas man ir atņemts.

Nu ko, man vienreiz pietiek. Viss ķermenis smeldza un sāpēja. Tikko dzirdētās frāzes jēga sāpīgi iegūla dvēselē.

Pārāk daudz traģisku notikumu pēdējo dienu laikā. Miris Vjersterods, miris Bērts Čehovs, zirgu nestartēšanas rekets arī it kā pieklusis… Vismaz pagaidām. Kamēr atkal neparādīsies veikls zellis ar draudiem, šantāžu un citu smago artilēriju.

Tad atkal kādam būs jāceļas un jānostājas tam ceļā. Vienalga kuram, tikai ne man. Es savu esmu dabūjis, pārpārēm.

Es lēni izgāju sacīkšu laukumā un apstājos pie ūdens šķēršļa, ieskatoties duļķainajās dzīlēs. Mājās iet nedrīkst, jāsagaida pēdējā jājiena beigas. Jāpiezvana Linam Džonam sakarā ar svētdienas raksta galīgu variantu. Un kas mani mājās gaida — tukšs dzīvokļus un skumja nākotnes perspektive…

Zālē nočabēja soļi. Es neatskatījos.

Sarunāties ne ar vienu negribējās.

—   Taj, — viņa teica.

Es pacēlu galvu. Viņai bija gluži nepazīstama sejas izteiksme. Ne tik augstsirdīga, maigāka, sirsnīgāka.

Joprojām brīnišķīga, brīnišķīga seja…

—   Taj, kāpēc tu man neko neteici par savu sievu?

Es klusējot paraustīju plecus. Viņa turpināja:

—    Mēs sēdējām kafejnīcā ar Zāru un Geriju un kāds mūs iepazīstināja ar majoru Gibonu un viņa kundzi — tu taču par viņiem ari rakstīji „Tally". Sākām runāt par tevi un viņš pēkšņi saka — cik tas ir šausmīgi, kāda traģēdija, kas notikusi ar tavu sievu. Bet es pārjautāju, kas par traģēdiju… Un viņš mums izstāstīja.

Viņa apklusa.

Es dziļi ievilku elpu, bet neko nesacīju.

—   Es saku, labi, ka vismaz viņai naudas ir pietiekoši, bet viņš prasa, ko nozīmē pietiekoši? Cik viņam zināms, naudas tai nav ne graša. Un Tajam nākas smagi strādāt, ņemot vērā lielos izdevumus, kādus prasa viņas kopšana. Būtu daudz vieglāk, ja viņš ievietotu to klīnikā valsts aprūpē un nemocītos tik ļoti…

Aizgriezusies prom un pētīdama skrejceļu viņa vēlreiz jautāja:

—   Kāpēc tu man tomēr neko neteici?

Es drudžaini riju siekalas un man bija grūti parunāt:

—    Es saprotu, — viņa pēc laba brīža teica. Izskatījās, ka viņa patiešām kaut ko ir sapratusi. Viņas atturīgā balss skanēja samulsusi:

—   Ja tu būtu precējies ar mani un es saslimtu… Tqgad es zinu — tev ir jāpaliek pie viņas. Es saprotu, cik ļoti tu viņai esi nepieciešams. Ja es būtu viņas vietā… un tu mani tādā stāvoklī pamestu… — Viņa kaut kā samocīti iesmējās, kas vienlaikus izklausījās pēc elsām. — Dzīve vienmēr sit pa vājāko vietu! Tikko es esmu satikusi cilvēku, no kura man negribētos šķirties… bez kura es nespēju dzīvot… ar kuru varētu būt kopā līdz mūža galam… Tas tūda| izrādās neiespējami… pat uz laiku ne. Pat reižu reizēm satikties mēs nevaram.

18

Visu svētdienu es nodzīvoju mājās un lielāko dienas daļu nogulēju. Kārtoju dzīvokli, vienlaikus mēģinot sakārtot arī savas domas. Ne viens, ne otrs lāga neizdevās.

Pirmdienas rītā braucu pakaļ Elizabetei. Viņa ieradās mājās „ātrās palīdzības" karietē, nestuves un elpošanas sūkni šoreiz nesa divi vareni puiši baltos halātos.

Viņi novietoja Elizabeti tīri saklātā gultā, pārbaudīja, kā darbojas sūknis, profesionāli nostiprināja elpošanas aparātu, izdzēra pa kafijas tasei, draudzīgi aprunājās par auksto un mitro decembri un aizbrauca prom.

Es izkrāmēju somu, uzcepu omleti, pabaroju Elizabeti, atnesu kafiju un ieliku turētājā.

Viņa pasmaidīja un pateicās man. Viņa izskatījās nogurusi, taču mierīga. Vispār, viņā bija kaut kas mainījies, un es ilgi nevarēju konstatēt, kas tas ir. Beidzot es sapratu un nobrīnījos. Bija pazudusi viņas dziļi iesakņojusies nedrošība, kuru es tik bieži lasīju viņas acīs.

—   Atstāj traukus, Taj, — viņa teica. — Mums jāparunā.

Es apsēdos krēslā.

Viņa uzmanīgi manī paskatījās.

—   Vai vēl stipri sāp? Es domāju, sasitumi…

—   Nedaudz, — es atzinos.

—    Tonio stāstīja, — tajā naktī viņi gribējuši tikt man uz pēdām un abi aizgājuši bojā.

—   Viņš visu izstāstīja?

Viņa pamāja.

—    Jā. Vakar viņš bija atnācis uz klīniku. Mēs ilgi runājāmies. Ļoti ilga un nozīmīga saruna… Ļoti nopietna. Viņš man pateica daudz svarīgāku lietu…

—   Bērniņ, — es iesāku, — paklausies…

—   Paklusē bridi, Taj. Es gribu tev atstāstīt mūsu sarunu.

—   Tu esi nogurusi.

—   Nē. Tiesa, esmu nogurusi, bet ne tā, kā parasti. Es jūtos vienkārši nogurusi. Bet ne satraukuma mocīta. Tas pateicoties Tonio. Un tev… Viņš man tikai palīdzēja tikt ar visu skaidrībā. Arī ar to, kas notika ceturtdien. Viņš stāstīja, ka tu gandrīz esi nosities, kad brauci piedzēries, un ka tu riskēji nokļūt cietumā… Un tas viss tikai tāpēc, lai nosargātu mani. Viņš teica, ja es to būtu redzējusi savām acīm, tad izbeigtu šaubīties… nebaidītos, ka tu vari mani pamest… Es sajutu tādu atvieglojumu, šķita, ka visa pasaule kļuvusi gaišāka un labāka… Es atceros, ka tu mani vienmēr esi centies par to pārliecināt, taču tikai tagad es esmu līdz galam tev noticējusi.

—   Es priecājos par to. Ļoti, ļoti priecājos.

Mazliet paklusējusi, viņa turpināja:

—   Es ar Tonio runāju ari… par to meiteni.

—   Mīļā…

—   Pagaidi, — viņa teica. — Un par šantāžu. Ak, mēs runājām veselu mūžību. Viņš ir tik saprotošs un uzmartīgs. Protams, viņš sacīja, tas ir saprotams, ka es tik ļoti to pārdzīvoju, ka viņš manā vietā tāpat pārdzīvotu. Taču nekādu iemeslu satraukumam nav. Viņš uzskata, ka tu esi normāls, veselīgs vīrietis un ja man būtu kaut mazliet veselā saprāta, būtu drīzāk jāuztraucas, ja tev zustu par sievietēm interese. — Viņa pasmaidīja. — Un vēl, ja es mierīgāk skatītos uz šīm lietām, mēs abi varētu būt daudz laimīgāki… Viņš sacīja, ka tu vienmēr atgriezīsies mājās pie manis.

—  Jā, diezgan daudz tev tas Tonio ir sarunājis!

Viņa pamāja.

—   Un visu pareizi. Es uzvedos kā egoiste.

—   Elizabete… — es mēģināju iebilst.

—   Jā, nestrīdies, kā egoiste. Es pārāk stipri baidījos tevi zaudēt un nesapratu, ka prasu no tevis par daudz. Bet tagad es zinu, jo biežāk es tevi laidīšu prom no mājas, jo mums kļūs vieglāk sadzīvot… jo stiprāk mēs būsim piesaistīti viens otram.

—   Ko, tieši tā viņš teica?

—  Jā, tieši.

—   Viņš taču tevi mīl…

Viņa pasmaidīja.

—   Jā, viņš teica. Un vēl, ja gribi zināt, viņš man daudz ko glaimojošu sacīja arī par tevi. — Viņa atkārtoja man visu to, pie tam viņas lūpu kaktiņi nemitīgi stiepās smaidā, bet acis mirdzēja dvēseles mierā.

—   Tas viss ir stipri pārspīlēts, — es kautrīgi sacīju.

Viņa smējās.

Laimīgiem, guldzošiem smiekliem.

Es piecēlos un noskūpstīju viņu uz pieres un vaigiem. Galu galā, viņa bija mana sieva, meitene, kuru es esmu apprecējis. Un es patiešām viņu ļoti, ļoti mīlēju…

Saturs

Di. H. Čeizs

LIEKS TRUMPIS PIEDURKNĒ ________ _

/Tulkojis H. Jubels/

P. Čeinijs

SIS CILVĒKS IR BĪSTAMS ____________

/Tulkojis A.Eglājs/

D. Frānsiss

BUKMEIKERS NO DIENVIDĀFRIKAS /Tulkojusi G.Kalniņa/

Cienījamie lasītāji! Sagatavošanā ir grāmatu sērijas

„Detektīvu pasaulē"

3. un 4. sējums.

Tajos pirmo reizi latviešu valodā tiks publicēti

Dž.H .Čeiza, P.Čeinija, G.Makdonalda

u.c. autoru asa sižeta darbi.

ISBN 5-87472-037-5

Подписано в печать 07.04.94 г. Формат 60х881 /1б. Печать офсетная. Объем 30 п. л. Тираж 10 000 экз. Заказ 140.

Изд-во «Импакс», 191028, С.-Петербург, наб. р. Фонтанки, 18.

Государственная типография № 4 г. Санкт-Петербурга Министерства печати и информации Российской Федерации. 191126, Санкт-Петербург, Социалистическая ул., 14.

Content

Špakovs G., et al Sērija - Detektīvu pasaulē-2

Džeimss Hedlijs Čeizs. Lieks trumpis piedurknē

1.nodaļa

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

Pīters Čeinijs. Šis cilvēks ir bīstams

1. nodaļa . vizināšanās automobilī

2. nodaļa . nauda no amerikas

3. nodaļa . lietā iesaistās Gojass

4. nodaļa . 1:0 sigelas labā

5. nodaļa . mersi salas skumjās melodijas

6. nodaļa . Trīs apklust uz visiem laikiem

7. nodaļa . O, Lotij!

8. nodaļa . Seidija Grīna

9. nodaļa . Karstā nauda

10. nodaļa . Nolaupīšana

11. nodaļa . Spīlēs

12. nodaļa . dzīves sīkumi

13. nodaļa sarunas… sarunas

14. nodaļa . kārtis ir atklātas

15. nodaļa konijas pēdējais triks

Diks Frānsiss. Bukmeikers no Dienvidafrikas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

15

16

17

18

Saturs