Šeldons Sidnijs

Dievu dzirnas 1. un 2. grāmata

Sidnijs Šeldons

DIEVU DZIRNAS

Romans 2 gramatas

1. gramata

Prologs

Perzio, Somija

Tikšanās norisinājās mājīgā kalnu būdā, kas atradās nomaļā, mežu ieskautā vietā aptuveni divsimt jūdzes no Helsinkiem un netālu no robežas ar Krieviju. Cits pēe cita, ievērojot neregulārus laika intervālus, diskrēti ieradās Komitejas rietumatzara locekļi. Viņi pārstāvēja astoņas dažādas valstis, bet, tā kā šo vizīti bija sagatavojis viens no Somijas ministriem, viņu pasēs neparādījās nekādas atzīmes par ierašanos Somijā. Viesus sagaidīja bruņota apsardze, kas tos pavadīja līdz būdai. Kad bija ieradies pēdējais komitejas loceklis, apsardze aizslēdza aiz viņa būdas durvis un modri stājās dežūrposteņos, ap kuriem asais janvāra vējš grieza baltus sniega virpuļus.

Komitejas locekļi, kuri ieņēma vietas ap lielo taisnstūra galdu, bija viri, kam piederēja vara un augsti amati astoņu pārstāvēto valstu valdībās. Viņi bija tikušies jau agrāk — ne tik slepenos apstākļos — un uzticējās cits citam tāpēc, ka nebija citas izvēles. Papildu drošībai katram no viņiem bija dots segvārds.

Sapulce ilga jau ceturto stundu, un atmosfēra bija saspringta.

Beidzot sapulces vadītājs nolēma, ka ir laiks sākt balsošanu. Viņš piecēlās, izslējās visā augumā un

tad pagriezās pret vīru, kas sēdēja no viņa pa labi. — Zigurd?

—   Par!

—  Odin?

—  Par!

—  Baldcr?

. •— Mēs sasteidzam notikumus. Ja šī sazvērestība tiks atklāta, mūsu dzīvības…

—  "Par" vai "pret", lūdzu!

—  Pret…

—  Frcir?

—  Par!

—  Zigmund?

—  NcinP Briesmas…

Tor?

—  Par!

—  Tir?

—  Par!

—   Es pats balsoju "par". Priekšlikums ir pieņemts! Es par to informēšu Kontrolieri. Nākamajā tikšanās reizē paziņošu jums tās viņa ieteiktās personas vārdu, kura varētu izpildīt šo uzdevumu. - Lūdzu ievērot parastos drošības pasākumus un doties prom ar divdesmit minūšu intervālu. Pateicos jums, kungi!

Pēc divām stundām un četrdesmit piecām minūtēm būdu bija pametuši visi komitejas locekli. Tad tajā iegāja apsardzes grupa un izsmidzināja telpas ar petroleju. Brāzmainais vējš ātri uzpūta aizdedzināto ēku gaišās liesmās.

Kad palokunta ugunsdzēsēju brigāde no Pcrho — beidzot sasniedza notikuma vietu, nebija palikušas nekādas citas cilvēku darbošanās pēdas kā vien kūpošās krāsmatas, kas drūmi slējās baltajā sniegā.

' Nc! (Vācu vai.) Tulk.piez.

Ugunsdzēsēju brigādes vadītāja asistents piegāja pie drupām un pieliecies paostīja pelnus. — Petroleja?… Izskatās, ka te notikusi ļaunprātīga dedzināšana!

Brigādes vadītājs samulsis lūkojās krāsmatās. — Tas ir savādi… — viņš nomurmināja.

—  Kas?

—  Es pagājušajā nedēļā biju šurp atbraucis medībās, taču nekādas būdas te nebija!…

DIEVU DZIRNAS

1.daļa

1. nodaļa

Vašingtona

Stentons Rodžcrss bija gluži vai radīts, lai kļūtu par Savienoto Valstu prezidentu. Viņš bija izveicīgs politiķis, kuru augsti vērtēja sabiedrība un atbalstīja ietekmīgi draugi. Rodžersam par nelaimi, viņa karjerai cc]ā nostājās paša seksuālās vēlmes. Vašingtonā bieži mēļoja par to, ka "vecais Stentons samainījis prezidenta krēslu pret slampas gultu".

Būtībā Stentons Rodžerss nemaz nebija no tiem vīriešiem, kas sevi iztēlojas par Kazanovu. Gluži pretēji, līdz šai nelaimīgajai mīlas dēkai viņš bi ja īsts paraugvīrs. Stentons bija izskatīgs, turīgs vīrs ar plašām izredzēm iekarot pasauli, un, kaut arī viņam bija daudz dažādu iespēju krāpt sievu, viņš nekad nebija pat domājis par kādu citu sievieti.

Visai šai lielai bija vēl arī otra puse, kas ironiskuma ziņā neapšaubāmi pārspēja visu pārējo, — Rodžersa sieva Elizabete bija īsta sabiedrības dāma, gan skaista, gan inteliģenta. Viņiem bija gandrīz vienāda gaume un uzskati. Bet Barbara — sieviete, kurā Rodžcrss iemīlējās un kuru beigu beigās arī apprecēja pēc savas presē tik sīki iztirzātās šķiršanās prāvas, — bija piecus gadus vecāka par Stcntonu. Viņu drīzāk varētu dēvēt par pievilcīgu nekā par skaistu, un šiem abiem nebija nekā kopīga. Stentons bija atlēts, bet Barbara ienīda jebkāda veida fizisku piepūli. Stentons bija Joti sabiedrisks, bet Barbara deva priekšroku divvientulībai ar vīru vai arī labākajā gadījumā bija ar mieru izklaidēt nelielas viesu grupas. Pats lielākais pārsteigums tiem, kuri pazina Stentonu Rodžersu, bija šī pāra politiskie uzskati. Stentons bija liberālis, kamēr Barbara bija uzaugusi ģimenē ar spēcīgām konservatīvisma tradīcijām.

Pauls Elisons, Stentona tuvākais draugs, tam sacīja: — Vai tu galīgi esi zaudējis prātu, draugs? Jūs ar Elizabeti jau esat gandrīz iekļuvuši Gincsa rekordu grāmatā kā nevainojamākais precētais pāris pasaulē. Tu to visu nevari pamest kaut kādu brunču dēļ!…

—  Izbeidz, Paul! — Stentons Rodžerss asi atcirta. — Es mīlu Barbaru! Tiklīdz saņemšu šķiršanos, mēs apprecēsimies.

—  Vai tu maz apjēdz, kas notiks ar tavu karjeru?

—  Trešā daļa visu laulību šajā valstī beidzas ar šķiršanos. Nekas nenotiks, — Stentons atbildēja.

Viņa pareģojums nepiepildījās. Ziņas par viņa šķiršanās prāvu presei bija gluži kā debesmanna, un baumu lapeles to padarīja par gada sensāciju, papildinot rakstus par Stentona nakts dēkām ar viņa mīlas ligzdas fotogrāfijām. Avīzes uzkurināja šo jandālu, cik ilgi vien spēja, un, kad ažiotāža pierima, varenie Stentona draugi, kas bija atbalstījuši viņa priekšvēlēšanu kampaņu, bija pagaisuši bez miņas. Tie bija atraduši prezidenta amatam jaunu bruņinieku baltā zirgā — Paulu Elisonu.

Tā bija saprātīga izvēle. Kaut arī Elisonam nebija ne Stentona Rodžersa labā izskata, ne šarma, taču Pauls bija inteliģents, patīkams un ar labu biogrāfiju. Viņš bija augumā mazs vīrs ar pareiziem, glītiem sejas vaibstiem un atklātu zilo acu skatienu. Pauls jau desmit gadus bija laimīgi precējies ar tērauda magnāta meitu, un viņi ar Alisi bija pazīstami kā maigs un mīlošs pāris.

Gluži tāpat kā Stentons Rodžcrss, Pauls Elisons bija apmeklējis Jeilu un beidzis Hārvarda universitāti. Abi draugi bija uzauguši kopā. Viņu vecākiem Sauthcmptonā vasarnīcas atradās blakus, un zēni kopā devās peldēties, spēlēja basketbolu un vēlāk kopā devās arī uz randiņiem. Pat Hārvardā viņi bija vienā grupā. Kaut arī Paulam Elisonam sekmes bija'ļoti labas, par izcilāko studentu tomēr uzskatīja Stentonu. Stcntona Rodžersa tēvs bija vecākais partneris ietekmīgā Volstrītas juristu firmā, un, kad Stentons vasaras brīvdienās strādāja tēva firmā, viņš izkārtoja tā, lai arī Pauls tur dabūtu darbu. Pabeidzis juristus, Stentons Rodžcrss kļuva par veiksmīgu politiķi, un, ja viņš bija gluži kā komēta, tad Pauls Elisons bija tās aste.

Šķiršanās prāva visu pārvērta — tagad Stentons Rodžcrss kļuva par Paula Elisona piedēkli. Paula Klisona ceļš uz varas virsotni prasīja gandrīz piecpadsmit gadus. Pirmajā reizē Senāta vēlēšanās viņš zaudēja, otrajā reizē uzvarēja un nākamo gadu laikā kļuva par ļoti populāru sabiedriskās domas paudēju. Elisons cīnījās pret korupciju valdības vīru vidū un pret Vašingtonā valdošo birokrātiju. Viņš ticēja, ka ir iespējams uzlabot starptautiskās attiecības. Kad Elisonu palūdza uzstāties esošā prezidenta otrreizējās vēlēšanu kampaņas laikā, viņa runa bija tik spilgta, ka daudziem lika ieklausīties teiktajā. Pēc četriem gadiem Pauls Elisons lika ievēlēts par Savienoto Valstu prezidentu, un viņa pirmais darbs bija iecelt Stentonu Rodžersu par prezidenta padomnieku ārlietu jautājumos.

Maršala Maklūena teorija, ka televīzija padarīs pasauli par globālu ciematu, bija kļuvusi par realitāti. Četrdesmit otrā Savienoto Valstu prezidenta inaugurācijas ceremonija pa satelīttelevīziju tika parādīta vairāk nekā simt deviņdesmit valstīs.

Blekrūsterā, Vašingtonas apgabalā, žurnālists Bens Kons, kurš jau ilgus gadus veidoja politikas nodaļu avīzē "The Washington Post", kopā ar četriem citiem kolēģiem sēdēja pie galda, vērojot inaugurācijas ceremoniju lielā televizora ekrānā, kas bija uzstādīts virs bāra.

—   Tas slampas dēls man izmaksāja piecdesmit zaļos, viens no žurnālistiem sūdzējās.

—  Es jau tevi brīdināju nesaderēt pret Elisonu! — Bens Kons bārās. — Viņam smaida veiksme, mazais! Un tas tev beidzot būtu jāņem vērā!

Ekrānā parādījās milzīgs cilvēku pūlis, kas, satuntuļojušies mēteļos, šajā vējainajā un aukstajā janvāra dienā bija sapulcējušies Pcnsilvānijas avēnijā, lai noskatītos inaugurācijas ceremoniju. Ap paaugstinājumu laukuma centrā bija izvietoti neskaitāmi skaļruņi, kas deva iespēju sadzirdēt runātāju sacīto pat vistālākajās laukuma malās. Džeisons Merilins, Savienoto Valstu Augstākās tiesas galvenais prokurors, beidza nozvērināšanu, un jaunais prezidents, nolaidis zvērestam pacelto roku, piegāja pie mikrofona.

—  Paskatieties uz šo idiotu baru, kas tur saldē sa- va^pakaļas! — Bens Kons ņirgājās. — Vai zināt, kāpēc viņi neatrodas mājās kā visi normāli cilvēki, kuri ceremoniju vēro pa televīziju?

—  Nē. Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tas vīrs tur tagad taisa vēsturi, mani draugi. Kādu dienu visi šie cilvēki stāstīs saviem bērniem un mazbērniem, ka bijuši klāt, kad ticis inaugurēts Pauls Elisons. Un visi plātīsies: "Es biju tik tuvu, ka būtu varējis viņam pieskarties!"

—  Tu esi ciniķis, Kon!

Un lepojos ar to! Visi politiķi ir no vienas un

tās pašas miklas taisīti. Viņus visus interesē tikai tas, cik lielu labumu viņi sev var izsist no politikas. Palūkojieties, puiši, mūsu prezidents ir liberālis un ideālists! Tā vien jau ir pietiekami, lai katram daudzmaz inteliģentam cilvēkam naktīs rādītos murgi. Es ar vārdu "liberālis" saprotu tikai garā vājos!

Patiesībā Bens Kons nebija tik liels ciniķis, kā izlikās. Viņš pārzināja visu Paula Elisona karjeru jau kopš pašiem pirmsākumiem, un, kaut arī sākumā nebija par šo cilvēku īpaši augstās domās, tomēr, Elisonam kāpjot pa karjeras kāpnēm, Bens Kons pamazām mainīja savus uzskatus. Šis politiķis nevienam ne|āya sevi padarīt par marioneti. Viņš bija gluži kā ozols starp vītoliem…

Ārā debesis piepeši pāršķēla spožs zibens uzliesmojums un no tām sāka līt ledainas lietus gāzmas. Bens Kons klusībā nodomāja, vai tikai šie laika apstākli nav ļauns priekšvēstnesis nākamajiem četriem gadiem, un atkal pievērsās televizora ekrānam.

"Savienoto Valstu prezidenta postenis ir kā lāpa, ko aizdeguši Amerikas ļaudis un kas ik pēc četriem gadiem ceļo no rokas rokā. Šī lāpa, kas šodien tiek uzticēta manai gādībai, ir visspēcīgākais ierocis pasaulē. Tā ir tik spēcīga, ka var sagraut visas pasaules civilizāciju vai arī padarīt gaišāku mūsu un visas pasaules nākotni. Izvēle paliek mūsu ziņā. Es šodien uzrunāju ne tikai mūsu sabiedrotos, bet ari padomju bloka valstis. Tagad, kad mēs gatavojamies ieiet divdesmit pirmajā gadu simtenī, vairs nav palicis vietas savstarpējām ķildām un mums jāiemācās īstenot ideju par "vienotu pasauli". Jebkādas citas attiecības radītu holokaustu, no kura vairs nespētu atkopties neviena pasaules tauta. Es ļoti labi apzinos tos bezdibeņus, kas ir iegūluši starp mums un valstīm aiz dzelzs priekškara, tāpēc manas valdības galvenais uzdevums būs uzcelt nesagraujamus tiltus pāri šiem bezdibeņiem…"

Varēja just, ka jaunā prezidenta vārdi nāk no tīras sirds. "Viņš tiešām par to ir pārliecināts," Bens nodomāja. "Ceru, ka neviens nenogalinās šo nelaimīgo bastardu."

Džankšonā, Kanzasā, bija viena no visnepatīkamākajām dienām pilsētas vēsturē. Laiks bija apmācies un drēgns, un sniga tik stipri, ka redzamība uz Sestās autostrādes bija pavisam niecīga. Mērija Ešlija uzmanīgi vadīja savu veco furgonu pa autostrādi uz pilsētas centra pusi, kur ielas tīrīja sniega tīrītāji. Sniega vētras dēļ viņa jau kavēja savu lekciju. Viņa brauca ļoti lēni, lai nejautu automašīnai iebraukt kādā kupenā.

Pa radio skanēja prezidenta balss: "…gan valdībā, gan ārpus tās ir daudzi cilvēki, kas uzskata, ka Amerikai jārada vairāk šķērš|u nekā tiltu. Es viņiem visiem tagad atbildu, ka mēs vairs nevaram atļauties riskēt ar savu un savu bērnu nākotni, pakļaujot sevi globālām sadursmēm un kodolkara briesmām…"

Mērija Ešlija nodomāja: "Labi, ka es par viņu balsoju. Pauls Elisons būs izcils prezidents!"

Un viņa ciešāk satvēra automašīnas stūri, jo vējš tai priekšā uz ceļa sagrieza sniegu baltās vērpetēs.

Santakrusā koši zilajās debesīs spoži spīdēja tropu saule, bet Harijam Lencam nebija nekādas vēlēšanās doties ārā. Viņam arī viesnīcas istabā gāja lotujautri. Harijs kails gulēja gultā, iespiests starp Dolliju māsām. Viņa rīcībā gan bija neapgāžami pierādījumi, ka viņas patiesībā nemaz nav māsas, jo Anete bija gara auguma dabiska brunete, bet Sallija bija gara auguma dabiska blondīne, taču Hariju nemaz neuztrauca jautājums, vai viņas ir asins- radinieces. Daudz svarīgāk bija tas, ka viņas abas ir ekspertes savā arodā, un tas, ko viņas darīja, lika Harijam ekstāzē skaļi kliegt.

Telpas tālākajā kaktā televizora ekrānā pavīdēja prezidenta tēls.

"… Es ticu, ka starp mums nav tādu problēmu, kuras nevarētu atrisināt, ja abas puses to patiesi vēlētos. Tāpēc sienai ap Austrumberlīni un dzelzs priekškaram, kas aizsedz citas Padomju Savienības satclītvalstis, ir jātop sagrautam."

Sallija uz mirkli pārtrauca darboties, lai pavaicātu: — Vai vēlies, lai es to sasodīto daiktu izslēdzu?

— Atstāj televizoru mierā! Ls vēlos dzirdēt, kas viņam ir sakāms.

Anete pacēla galvu. — Vai tu balsoji par viņu?

Harijs Lenčs iebļāvās: — Ei, jūs abas! Atpakaļ pie darba!

"Kā jau jūs zināt, pirms trīs gadiem pēc Rumānijas prezidenta Nikolajes Čaušesku nāves Rumānija pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Savienotajām Valstīm. Vēlos jums paziņot, ka mēs esam sazinājušies ar Rumānijas valdību un tās prezidentu Aleksandru Jonesku un viņš ir piekritis atjaunot diplomātiskās attiecības ar mūsu valsti."

Pūlis Pensilvānijas avēnijā sajūsmā saviļņojās.

Harijs Lenčs tik spēji pietrausās sēdus, ka Anetes zobi iecirtās viņa loceklī. — Dievs Tēvs! Lenčs iebļāvās. — Es jau biju gatavs! Ko, pie velna, tu centies panākt?

Kāpēc tu pakustējies, saldumiņ?

Bet Lenčs viņu vairs nedzirdēja. Visa viņa uzmanība bija pievērsta televizoram.

"Viens no mūsu pirmajiem oficiālajiem darbiem…" prezidents sacīja, "…būs nosūtīt uz Rumāniju vēstnieku. Un tas būs sākums…"

Bukarestē jau vakaroja. Kaut arī bija ziema, laiks vakarpusē bija kļuvis negaidīti silts, un ielas pie vēl atvērtajiem tirgus laukumiem pildīja ļaudis, kas centās izmantot silto laiku, lai iepirktos.

Vecajā pilī, kas atradās Calea Victorci, Rumānijas prezidents Aleksandrs Jonesku sēdēja savā kabinetā un vairāku palīgu sabiedrībā klausījās radiopārraidi.

"… Es nevēlos apmierināties tikai ar šo," Amerikas prezidents sacīja. "Albānija pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Savienotajām Valstīm tūkstoš deviņsimt četrdesmit sestajā gadā. Es vēlos atjaunot šīs saites. Bez tam esmu nolēmis uzlabot attiecības ari ar Bulgāriju, Čclīoslovakiju un Austrumvāciju."

Pa radio varēja dzirdēt atzinīgus saucienus un aplausus.

"Vēstnieka nosūtīšana uz Rumāniju ir sākums plašai "cilvēki cilvēkiem" kustībai. Centīsimies neaizmirst, ka visiem cilvēkiem ir vienoti pirmsākumi, vienotas problēmas un arī viens liktenis. Atcerēsimies, ka problēmas, kuras mūs vieno, ir lielākas nekā tās, kas mūs šķir, un ka tas, kas mūs šķir, ir mūsu pašu radīts."

Parīzes nomalē Nevilā pamatīgi apsargātā villā rumāņu revolucionārais līderis Marins Groza skatījās prezidenta uzstāšanos pa Chaine 2 kanālu.

"… Es apsolu, ka rīkošos pēc labākās sirdsapziņas un arī pārējos cilvēkos centīšos atrast labo."

Aplausi nerimās veselas piecas minūtes.

Marins Groza domīgi sacīja: — Liekas, ka mūsu laiks beidzot ir pienācis, Lev. Viņš patiesi tā domā.

Lcvs Pasternaks, viņa drošības dienesta vadītājs, pajautāja: — Bet vai tas nenāks par labu Jonesku?

Marins Groza papurināja galvu. Jonesku ir tirāns, tāpēc beigās viņam nekas vairs nepalīdzēs. Taču man ir jābūt ļoti uzmanīgam, izvēloties apvērsuma laiku. Es jau reiz izgāzos, kad mēģināju gāzt Čaušesku. Vairs es nedrīkstu kļūdīties.

Pīts Konors nebija piedzēries — vismaz ne tik piedzēries, kāds vēlējās būt. Viņš jau gandrīz bija ticis galā ar piekto skotu viskija glāzi, kad Nensija, sekretāre, ar kuru viņš dzīvoja kopā, pavaicāja:

Vai tiešām tev neliekas, ka jau pietiek dzert, Pīt? — Viņš, īgni pasmaidījis, iesita tai pa seju.

— Mūsu prezidents runā. Tev būtu jāizrāda kaut nedaudz respekta. — Pīts Konors pagriezās, lai palūkotos televizora ekrānā. — Tu, komunistu cūka! — viņš kliedza uz attēlu ekrānā. — ŠI ir mana valsts, un CIP neļaus tev tā izrīkoties! Mēs tevi pārmācīsim, dārgais! Vari būt drošs!…

2. nodaļa

Pauls Elisons sacīja: — Man ļoti vajadzēs tavu palīdzību, vecais draugs.

—  Tu to saņemsi, — Stentons Rodžcrss klusi atbildēja.

Viņi abi sēdēja Ovālajā kabinetā, un aiz jaunā prezidenta muguras greznojās Savienoto Valstu karogs. Šī bija viņu pirmā tikšanās šajā kabinetā, un prezidents Elisons jutās neērti.

"Ja Stentons nebūtu pieļāvis to vienīgo kļūdu," Pauls Elisons domāja, "tad šajā krēslā sēdētu viņš, nevis es."

Gluži kā nojautis viņa domas, Stentons Rodžcrss sacīja: — Man tev kaut kas jāsaka. Tajā dienā, kad tu tiki nominēts par prezidentu, es biju sasodīti greizsirdīgs, Paul. Tas bija mans sapnis, taču par prezidentu kļuvi tu. Bet vai zini, pie kāda slēdziena es nonācu? Es sapratu, ka pasaulē nav cilvēka, kuru es vēlētos redzēt šajā krēslā vairāk nekā tevi. Šis amats tev piestāv.

Pauls Elisons uzsmaidīja draugam un teica: — Patiesību sakot, Sten1 , šī istaba mani trakoti biedē. Es jūtu Vašingtona, Einkolna un Džefcrsona rēgu klātbūtni.

—   Bet mums taču ir bijuši ari prezidenti, kuri netika nogalināti…

' Saīsinājums no personvārda "Stentons". Tulk.picz.

—   Es zinu. Taču tieši šie ir tie, kuriem mums būtu jācenšas līdzināties.

Viņš nospieda pogu, kas atradās priekšā uz galda, un mirkli vēlāk kabinetā ienāca baltā uzvalkā ģērbies apkalpotājs.

—  Jā, mister prezident?

Pauls Elisons pagriezās pret Rodžcrsu. Vai nevēlies kafiju?

—  Tas būtu jauki.

—  Vai vēl kaut ko?

—  Nē, paldies. Barbara vēlas, lai es ieturu slaido līniju.

Prezidents pamāja apkalpotājam Henrijam, un tas klusi atstāja kabinetu.

Barbara… Viņa bija pārsteigusi visu augstāko sabiedrību. Vašingtonā bija klīdušas baumas, ka šī laulība neilgs pat ne gadu, bet nu jau ritēja piecpadsmitais gads — un šis pāris likās tikpat laimīgs kā sākumā. Stcntons Rodžerss Vašingtonā izveidoja ietekmīgu juristu biroju, un Barbara iemantoja labas mājasmātes reputāciju.

Pauls Elisons piecēlās un sāka soļot pa kabinetu.

Mana "cilvēki cilvēkiem" programma ir sacēlusi lielu troksni. Domāju, ka tu esi lasījis avīzes.

Stcntons Rodžerss paraustīja plecus. — Tu taču zini, kādi viņi ir. Viņiem patīk radīt varoņus, lai pēc tam tos iznīcinātu.

—*Lai arī kā, mani interesē nevis tas, kas rakstīts avīzēs, bet gan tas, ko domā cilvēki.

—.Atklāti sakot, Paul, tu esi pārbiedējis arī lielāko daļu cilvēku. Bruņotie spēki ir pret tavu plānu, un dažs labs no šīs pasaules varenajiem labprāt gribētu redzēt, kā tas izgāžas.

—  Tas neizgāzīsies. — Prezidents atslīga krēslā.

Vai zini, kāda ir mūsu laiku vislielākā problēma?

Vairs nav īstu valdnieku! Valstis vada politiķi! Vēl nesen visā pasaulē valdīja milži. Daži bija labi, citi slikti un tomēr tie bija milži. Rūzvelts un Čērčils,

Hitlers un Musollni, Šarls dc Golls un Josifs Staļins. Kāpēc viņi visi dzīvoja vienā lai.kā? Kāpēc mūsu dienās vairs nav neviena patiesa valstsvīra?

—  Ir loti grūti izlikties par milzi televizora ekrānā, kura platums ir divdesmit viena colla un kurā viegli saskatāma katra tava nepilnība.

Parādījās apkalpotājs, nesdams sudraba paplāti ar kafijas kannu un krūzītēm, uz kurām bija uzgleznots prezidenta zīmogs. Viņš veikli salēja kafiju. — Vai varu jums vēl kaut kā pakalpot, mister prezident?

—  Nē, tas ir viss, llenrij. Paldies tev.

Prezidents nogaidīja, kamēr apkalpotājs pazūd aiz durvīm- — Es vēlējos ar tevi parunāt par vēstnieku, kuru mēs varētu sūtīt uz Rumāniju.

—  Jā, protams.

Man jau nu tev nav jāsaka, cik svarīgi ir izraudzīties pareizo cilvēku. Es vēlētos, lai tu visu uzzini, cik vien ātri iespējams.

Stcntons Rodžerss iemalkoja kafiju, tad piecēlās. — Es tūlīt pat došu attiecīgus rīkojumus.

Bija divi naktī, un Marina Grozās villa Ncvilā slīga necaurredzamā tumsā. Mēness slēpās aiz biezas mākoņu segas. Ielas šajā nakts stundā bija klusas, un tikai nejauša garāmgājēja soji iztraucēja vispārējo mieru. Melni tērpta cilvēka stāvs bez trokšņa virzījās cauri kokiem uz mūra sienas pusi, kas ieskāva villu. Vienā plecā tam bija uzmests virves ritulis un sega, bet rokās tas nesa Uzi ar klusinātāju un šautriņu pistoli. Sasniedzis mūri, tas apstājās un ieklausījās. Tā, nekustīgi stāvēdams, viņš nogaidīja piecas minūtes. Beidzot vīrietis apmierināts atritināja neilona virves rituli un, uzmetis tās galu augšā, uzmanīgi vilka virvi uz savu pusi, līdz tās galā iestiprinātais āķis aizķērās aiz kāda izciļņa. Viņš veikli sāka rāpties augšup pa sienu. Ticis augšā, vīrietis pārmeta sienai segu, lai aizsargātos pret saindēto dzeloņdrāšu pinumu. Viņš atkal sastinga un ieklausījās. Tad pārmeta virvi sienas otrā pusē un noslīdēja pa to lejā. Nostājies uz zemes, vīrietis pārbaudīja jostu, pie kuras bija piestiprināts filipīniešu saliekamais nazis, ko vajadzības gadījumā varēja atvērt un aizvērt ar vienu roku.

Nākamais šķērslis bija asinssuņi. Iebrucējs picplaka pie zemes, gaidot, kad tie uztvers viņa smaku. Visi trīs dobermaņi bija trenēti tā, lai nogalinātu svešiniekus, taču priekšā gaidīja vēl arī daudzi citi šķēršļi. Villas apkārtne bija gluži vai piebāzta ar dažādām elektroniskām iekārtām, un to nepārtraukti novēroja televīzijas kameras. Visu pastu un sūtījumus saņēma un atvēra sargi pie iebrauktuves villas teritorijā. Villas durvis bija sprādzienizturīgas. Villa pati sevi nodrošināja ar ūdeni, un Marins Groza algoja cilvēku, kas nogaršoja visus ēdienus. Villa bija neieņemama. Vismaz tā uzskatīja tās iemītnieki. Un melnajā apģērbā tērptais vīrs šonakt bija šeit ieradies, lai pierādītu, ka tas nebūt tā nav.

Viņš izdzirda suņu tuvošanos, iekams tie bija nonākuši viņa redzes lokā. Tie metās viņam virsū no tumsas aizsega, cenšoties sagrābt kaklu. Suņi bija divi, un vīrietis, notēmējis ar šautriņu pistoli, vispirms sašāva to, kas bija pa kreisi, tad to, kas bija pa labi, pats atlēkdams sānis, lai izvairītos no ļimstošajiem ķermeņiem. Tad vīrietis sāka lūkoties apkārt, gaidot trešo suni, un, kad tas parādījās, izšāva vēlreiz. Iestājās klusums.

Iebrucējs zināja, kurās vietās zemē uzstādīti skaņas uztvērēji, un apgāja tās, tad klusi šķērsoja teritoriju, ko nevarēja novērot ar kameru palīdzību. Kopš tā mirkļa, kad iebrucējs bija pārvarējis mūra sienu, nebija pagājušas ne divas minūtes, un viņš jau atradās pie mājas durvīm.

Kad vīrietis jau gribēja satvert durvju rokturi, piepeši viņu apspīdēja žilbinoša gaisma. Kāda balss iesaucās: — Stāvi un nekusties! Nomet ieroci un pacel rokas!

Vīrietis melnajā tērpā uzmanīgi nolika zemē ieroci, tad palūkojās augšup. Uz jumta dažādās vietās bija izvietojušies seši vīri, kuri pret viņu bija pavērsuši savus šaujamos.

Vīrs melnajā apģērbā neapmierināti norūca: — Kāda velna pēc jums bija vajadzīgs tik ilgs laiks? Es nekādā ziņā nedrīkstēju nokļūt tik tālu.

—  Tu ari nebūtu nokļuvis, — apsardzes vadītājs atbildēja. — Mēs tevi pamanījām, iekams tu biji ticis pāri sētai.

Tomēr Levs Pastcrnaks nerimās. — Tad jums vajadzēja mani apturēt jau agrāk. Manā vietā varēja būt kāds pašnāvnieks ar granātu jostu vai velns zina kādu citu spridzekli. Vēlos, lai rīt no rīta pulksten astoņos uz sapulci ierodas visi sargi. Suņi ir iemidzināti. Lieciet kādam tos uzmanīt, līdz tic pamostas.

Levs Pastcrnaks lepojās ar to, ka ir vislabākais drošības sargs pasaulē. Viņš bija pilotējis lidmašīnu Izraēlā "Sešu dienu karā" un pēc kara kļuvis par izcilu aģentu vienā no Izraēlas pieciem slepenajiem dienestiem — Mossad.

Likās, Levs Pastcrnaks nekad neaizmirsīs to rītu, kad pirms diviem gadiem pulka komandieris viņu iesauca savā kabinetā.

—   Ecv, kāds vēlas tevi aizņemties uz dažām nedēļām.

—  Ceru, ka tā ir blondīne, — Levs iesmējās.

—  Tas ir Marins Groza.

Mossad rīcībā bija plaša informācija par šo rumāņu disidentu. Groza vadīja vienu no populārākajām rumāņu kustībām, kas vēlējās gāzt Aleksandru Jonesku, un bija jau sagatavojies izdarīt valsts apvērsumu, kad to nodeva viens no viņa paša vīriem. Vairāk nekā divdesmit pieci pagrīdes cīnītāji tika nošauti, un Groza tik tikko izglāba savu dzīvību, pamezdams valsti. Viņam patvērumu sniedza Francija.

Jonesku pasludināja Grozu par valsts nodevēju un izsludināja atlīdzību par viņa galvu. Līdz šim visi seši mēģinājumi nogalināt Grozu bija izgāzušies, taču pēdējā uzbrukumā viņš tika ievainots.

—   Ko viņš no manis vēlas? — Pasternaks pavaicāja. — Viņu taču aizsargā Francijas valdība.

—  Tas netiek darīts pietiekami labi. Viņam ir vajadzīgs kāds, kas izveidotu pilnīgi drošu aizsardzības sistēmu. Tāpēc viņš ieradās pie mums, un es ieteicu tevi.

—  Vai man vajadzēs doties uz Franciju?

—  Tas tev prasīs tikai dažas nedējas.

—  Es nevaru…

—  Lev, mēs nerunājam par parastu cilvēku. Šis ir viens no varenākajiem vīriem pasaulē. Mums ir informācija, ka dzimtenē viņam ir pietiekami liels atbalsts, lai varētu gāzt Joncsku. Kad pienāks īstais bridis, viņš izdarīs apvērsumu. Taču līdz tam laikam mums viņš ir jāuztur pie dzīvības.

Levs Pasternaks mirkli domāja. — Vai tu teici — dažas nedēļas?

—  Jā, tas arī viss!

Komandieris kļūdījās attiecībā uz laiku, taču viņam bija pilnīga taisnība attiecībā uz Marinu Grozu. Tas bija kārns trausla izskata virs, ap kuru vējoja askētiska gaisotne un kura sejā savas pēdas bija atstājušas sāpes. Viņam bija ērgļa deguns, izteikts zods un plata piere, pār kuru krita sirmu matu šķipsnas. Marinam runājot, tā melnajās acīs iedegās savāda aizgrābtība.

—  Man vienalga, vai es dzīvoju vai mirstu, — viņš pirmajā tikšanās reizē Lcvam sacīja. Mēs visi reiz mirsim, mani uztrauc vienīgi tas, kad tas notiks. Man jānodzīvo vēl gads vai divi tik daudz laika man vajag, lai patriektu Joncsku no savas valsts. — Viņš izklaidīgi ar roku nobraucīja sarkano rētu uz vaiga. — Nevienam cilvēkam nav tiesību padarīt citus par vergiem. Mums jāatbrīvo Rumānija un jāļauj cilvēkiem pašiem izlemt savu likteni.

Lcvs Pasternaks devās uz Neviļas villu radīt drošības sistēmu. Viņš iesaistīja dažus no saviem vīriem, un jebkurš svešinieks tika rūpīgi pārbaudīts. Katra šīs drošības sistēmas sastāvdaļa bija īsts mākslas darbs.

Pasternaks katru dienu tikās ar rumāņu dumpinieku vadoni un, jo vairāk laika pavadīja kopā ar to, jo vairāk to apbrīnoja. Kad Marins Groza lūdza Pastcrnaku palikt pie viņa kā atbildīgajam par tā drošību, Pasternaks pat nevilcinājās.

— Es palikšu pie jums, līdz būsiet gatavs izdarīt apvērsumu. Tad atgriezīšos Izraēlā.

Viņi noslēdza vienošanos.

Ik pa brīdim Pasternaks villai rīkoja negaidītus uzbrukumus, pārbaudot tās drošību. Tagad viņš nodomāja: "Daži no sargiem kļūst neuzmanīgi. Nāksies tos nomainīt.'

Viņš apstaigāja gaiteņus, rūpīgi pārbaudot siltuma uztvērējus, elektroniskās brīdināšanas sistēmas un infrasarkano staru kūlīšus, kas atradās virs visu durvju sliekšņa. Sasniedzis Marina Grozās guļamistabas durvis, tas izdzirdēja skaļu sitiena troksni, un mirkli vēlāk Groza sāpēs sāka kliegt.

Levs Pasternaks atgāja no durvīm un turpināja savu darbu.

3. nodaļa

Centrālās Izlūkošanas pārvaldes štābs atrodas pie Potomakas upes Lenglijā, Virdžīnijas štatā, aptuveni septiņas jūdzes uz ziemeļrietumiem no Vašingtonas. Uz milzīgo celtni ved iebraucamais ceļš, kura galā virs vārtiem ir ierīkotas sarkanas signālugunis. Šie vārti liek apsargāti divdesmit četras stundas diennaktī, un šlāba darbiniekiem ierodoties tiek izsniegtas krāsainas nozīmītes, kas tiem ļauj uzturēties

tikai tajā pārvaldes da|ā, ar kuru tie ir saistīti. Pie pelēkās septiņu stāvu pārvaldes ēkas, kura visgudri tiek dēvēta par "leļļu rūpnīcu", atrodas liela Nātana lleila statuja. Ēkas iekšpusē pirmā stāva stiklotie gaiteņi ved uz iekšējo pagalmu, kura plašajā dārzā manāmas vairākas magnolijas. Virs reģistratūras galda marmorā iekaltas dzejas rindas:

Ēkas iekšienē apmeklētāji nekad netiek ielaisti, un arī šeit strādājošajiem netiek doti nekādi atvieglojumi. Tiem, kas vēlētos iekļūt bez atļaujas, nāktos šķērsot tuneli, kas ved uz foajē un ko nepārtraukti apsargā pelēkos formastērpos ģērbti sargkareivji.

Septītā stāva konferenču zālē, par kuras drošību gādā ar trīsdesmit astotā kalibra revolveriem bruņoti sargi, notika kārtējā vadības pārstāvju iknedēļas sapulce. Ap lielo ozola koka galdu sasēdušies bija Neds Tilingasts (CIP direktors), ģenerālis Olivers Brukss (armijas atzara vadītājs), valsts sekretārs l'loids Bcikers, Pīts Konors (pretizlūkošanas vadītājs), kā arī Stcntons Rodžerss.

Nedam Tilingastam, CIP direktoram, bija jau pāri par sešdesmit gadiem. Tas bija atturīgs, noslēpumains vīrs, kurš nevienam negrieza ceļu. CIP sastāv no gaišajiem atzariem un tumšajiem atzariem. Tumšie atzari veic dažādas "netīras" operācijas, un pēdējo septiņu gadu laikā Tilingasts bija uzraudzījis aptuveni četrdesmit piecus simtus šajā jomā strādājošo CIP aģentu.

Ģenerālis Olivers Brukss bija Vestpointas karavīrs, kurš gan savu privāto, gan militāro dzīvi vadīja pēc stingriem noteikumiem. Viņš bija darījumu cilvēks un veica šos "darījumus" Savienoto Valstu armijas vārdā.

Floids Beikers, valsts sekretārs, šajā sabiedrībā bija gluži kā anahronisms, cilvēks, kas, likās, pārstāvēja pavisam citu laiku. Viņš bija dzimis un audzis dienvidu štatos. Floids bija slaids un izskatīgs vīrs ar samērā vecmodīgu galantumu. Viņš bi ja vīrs, kurš mācēja slēpties aiz savas ārienes, kas iedvesa uzticību. Patiesībā viņam piederēja vesela virkne ietekmīgu avīžu, kas bija izkaisītas pa visu valsti, un klīda baumas, ka Beikers ir daudz bagātāks, nekā ļauj citiem manīt. Vašingtonā nevienam no politiķiem nebija asākas politiskās dzīves "ožas", un Beikers vienmēr pirmais zināja, kādas pārmaiņas notikušas Kongresa gaisotnē.

Pīts Konors bija īru izcelsmes vīrs, kurš ar savu kāri uz alkoholu un asinīm, bezbailīgumu un stūrgalvību vairāk atgādināja buldogu nekā cilvēku, un jūnijā tam bija gaidāma atvaļināšana piespiedu kārtā. Konors vadīja pretizlūkošanas dienestu — visslepenāko un labāk apmaksāto no C1P departamentiem. Viņš bija veidojis savu karjeru dažādos izlūkošanas departamentos un strādāja šeit jau kopš tiem laikiem, kad CIP darbinieki lika augsti slavēti. Arī Pīls Konors bija licis slavēts. Viņš bija piedalījies valsts apvērsumā Irānā, kura rezultātā tika atjaunota šaha vara, kā arī bija iesaistīts "Mongoose" operācijā — mēģinājumā gāzt Kastro valdību tūkstoš deviņsimt sešdesmit pirmajā gadā.

"Pēc "Hay of Pigs"[2] viss mainījās," Pīts bieži gaudās, un viņa muldēšanas ilgums parasti bija atkarīgs no tā, cik pamatīgi viņš bija piedzēries. "Mums uzbruka visas pasaules avīzes, apsaukājot mūs par melīgu spiegotāju varzu, kas nespēj atmest vecos netikumus. Kāds pret CIP naidīgi noskaņots bastards publicēja mūsu aģentu vārdus, un Diks Velšs — mūsu slepenā dienesta vadītājs Atēnās — tika noslepkavots."

Pīts Konors bija piedzīvojis trīs nožēlojamas laulības, kuru izjukšanas galvenais iemesls bija noslēpumainība un spriedze, kas saistīta ar viņa darbu. Tomēr Konors pats uzskatīja, ka nekāda pašuzupurēšanās nevar būt pārāk liela, ja runa ir par viņa valsts labklājību.

Tagad, sapulces laikā, viņa seja dusmās bija pietvīkusi sarkana. — Ja mēs ļausim prezidentam turpināt to viņa nolādēto "cilvēki cilvēkiem" programmu, tā būs valsts nodevība! Tas ir jāaptur! Mēs nevaram pieļaut, ka…

Floids Beikers viņu pārtrauca: — Prezidents savā posteni nav vēl nosēdējis pat nedēļu, un mēs šeit esam, lai īstenotu viņa idejas un…

Es, mister, šeit neatrodos tāpēc, lai ļautu tiem nolādētajiem komunistiem sagrābt mūsu valsti! Prezidents pirms inaugurācijas runas nekad neieminējās par savu plānu. Viņš mūs, burtiski, pārsteidza nesagatavotus! Mums pat nebija laika sagatavot atbildi!

Varbūt tieši to viņš arī vēlējās, — Beikcrs ieminējās.

Pīts Konors pārsteigts pavērās kaimiņā. — Ak Dievs! Tu viņam piekriti?!

Viņš ir mans prezidents! — Floids Beikcrs cieti atcirta. — Un viņš ir arī tavs prezidents!!

Neds Tilingasts pagriezās pret Stentonu Ro- džersu. Konoram tomēr ir taisnība. Prezidents patiesībā vēlas uzaicināt Rumāniju, Albāniju, Bulgāriju un citas komunistu valstis, lai tās sūta šurp savus par kultūras atašejiem, šoferiem, sekretārēm un istabenēm pārģērbtos spiegus. Mēs tērējam miljardiem dolāru, lai nejautu tiem slepeni iekļūt valstī, bet prezidents tagad tiem plaši atver parādes durvis.

Ģenerālis Brukss piekrītoši pamāja ar galvu. — Ar mani šajā jautājumā neviens nemaz nav konsultējies! Pēc manām domām, prezidenta plāns var pat sagraut šo valsti.

Ierunājās Stentons Rodžerss: — Kungi, daži no mums var nepiekrist prezidentam, taču neaizmirsīsim, ka ļaudis nobalsoja par to, lai Pauls Elisons vadītu šo valsti. — Viņa skatiens pārslīdēja vīriem, kas sēdēja pretī. — Mēs visi esam daļa no prezidenta komandas, un mums jāklausa viņa pavēles un jāatbalsta viņš, kā vien spējam. — Viņa vārdiem sekoja atturīgs klusums. — Labi, tas nu tā. Prezidents vēlas saņemt informāciju par situāciju Rumānijā. Visu, kas jums ir.

Arī to, kuru piegādā spiegi? — Pīts Konors pavaicāja.

—  Visu! Ja vēlaties, varat atstāstīt man mutiski. Kas īsti tur notiek ar to Aleksandru Jonesku?

—  Jonesku stingri turas seglos, — atbildēja Neds Tilingasts. — Kopš viņš atbrīvojās no Čaušesku ģimenes, visi Čaušesku sabiedrotie ir noslepkavoti, ieslodzīti vai izsūtīti. Sagrābis varu, viņš šo valsti, burtiski, izsūc sausu. Rumāņu tauta ienīst viņa valdīšanas metodes.

—  Kādas ir revolūcijas iespējas?

Atkal atbildēja Tilingasts: Lūk, te sākas pats interesantākais. Vai atceraties, kā pirms dažiem gadiem Marins Groza gandrīz gāza Jonesku valdību?

Jā. Groza izkļuva no valsts tik tikko dzīvs.

Tas nolika ar mūsu palīdzību. Mums ir informācija, ka lielas tautas masas vēlas, lai viņš dodas atpakaļ. Groza Rumānijai varētu dot daudz laba, un, ja viņam veiklos, viņš varētu dot daudz laba arī mums. Tāpēc mēs visu laiku modri vērojam situāciju.

Stentons Rodžerss pagriezās pret valsts sekretāru. — Vai jums ir vēstnieka kandidatūru saraksts šim postenim Rumānijā?

Floids Beikers atvēra savu ādas diplomātu un, izņēmis no tā dažus dokumentus, pasniedza tos Ro- džersam. — Šis te ir vislabākās kandidatūras, kādas vien iespējamas. Tic visi ir kvalificēti karjeras diplomāti. Visi ir rūpīgi pārbaudīti, un nevienam no tiem nekad nav bijušas nekādas problēmas ar likumu, materiālo stāvokli vai personisko dzīvi.

Stentonam Rodžersam paņemot sarakstu, valsts sekretārs piebilda: — Protams, valsts departaments vēlētos šajā postenī redzēt karjeras diplomātu, nevis kādu ieceltu politiķi. Mēs vēlētos, lai šis cilvēks būtu piemērots šim darbam. It īpaši šajā situācijā Rumānija prasa ārkārtīgu piesardzību. Visas attiecības ar to būs jākārto Joti uzmanīgi.

—   Es jums piekrītu. — Stentons Rodžerss piecēlās kājās. — Fs apspriedīšu šīs kandidatūras ar prezidentu un tad atgriezīšos pie jums. Viņš vēlas pēc iespējas drīzāk iecelt nākamo vēstnieku.

Kad arī visi pārējie piecēlās, lai dotos prom, Neds Tilingasts sacīja: — Paliec, Pīt! Fs vēlos ar tevi parunāt.

Kad Tilingasts un Konors bija palikuši vieni, Tilingasts turpināja: — Tu šodien pāršāvi pār strīpu, Pīt.

—  Bet man ir taisnība, — Pīts Konors stūrgalvīgi atcirta*— Prezidents gatavojas pārdot valsti. Kas mums tādā gadījumā būtu jādara?

—  Jātur mute ciet!

—  Ned, mēs esam mācīti atrast ienaidnieku un nogalināt viņu! Bet ja nu ienaidnieks atrodas šajā pusē ierakumiem? Ja nu viņš sēž ovālajā kabinetā?

—  Esi uzmanīgs! Esi loti uzmanīgs!

Tilingasts šajā spēlē piedalījās jau daudz ilgāk

par Pītu Konoru. Viņš bija bijis Bila Donovana OSS biedrs, pirms šī organizācija kļuva par CIP.

Arī viņš ienīda kongrcsmcņus par to, ko tie bija izdarījuši ar šo kādreiz tik veiksmīgo organizāciju, kuru viņš mīlēja no visas sirds. Patiesībā pat pašu CII' darbinieku vidū bija pavērusies dziļa plaisa starp zvērinātajiem militāristiem un tiem, kuri uzskatīja, ka krievu lāci var padarīt par nekaitīgu mājdzīvnieku. "Mums jācīnās par katru dolāru, kas mums tiek atsviests," Tilingasts domāja, "bet Maskavā tajā pašā laikā Комитет Государственной Безопасности[3]» apmāca tūkstošiem jaunu aģentu."

Neds Tilingasts pieņēma darbā Pītu Konoru tūlīt pēc tam, kad viņš bija beidzis koledžu, un Konors kļuva par vienu no labākajiem aģentiem. Taču pēdējos gados… Konors sāka līdzināties prastam kovbojam — kļuva mazliet par patstāvīgu, pārāk drīz spieda gaili un pārāk ātri zaudēja paškontroli. Tātad bija kļuvis bīstams.

Pīt… Vai tu esi kaut ko dzirdējis par slepenu organizāciju, kas sevi dēvē par "Brīvības patriotiem"? — Tilingasts pavaicāja.

Konors sadrūma. — Nē, patiešām neesmu. Kas tic tādi ir?

—   Pagaidām nekas īsti vēl nav zināms, taču klīst dažādas baumas. Pamēģini, vai nevari kaut ko izdibināt.

—  Labi, tiks darīts!

Stundu vēlāk Pīts Konors iegāja vienā no Ilcins- pointas telefona būdiņām, lai piezvanītu.

—  Man ir ziņojums Odinam.

—  Odins klausās, — atbildēja ģenerālis Olivers Brukss.

Braucot ar savu limuzīnu atpakaļ pie prezidenta, Stentons Rodžcrss atvēra aploksni un, izņēmis vēstnieka kandidatūru sarakstu, uzmanīgi to izpētīja. Saraksts bija nevainojams. Valsts sekretārs patiesi bija papūlējies. Visi kandidāti bija jau dienējuši Austrumeiropas vai Rietumeiropas valstīs, dažiem bija papildu pieredze Tālajos Austrumos un Āfrikā. "Prezidents jutīsies apmierināts," Stentons nodomāja.

—  Tie visi ir dinozauri! — Pauls Elisons šņāca. Viņš nometa sarakstu uz galda. — Absolūti visi!

—  Paul, — Stentons protestēja, — šie )audis visi ir pieredzējuši karjeras diplomāti.

—  Un Valsts Departamenta iesīkstējušo tradīciju turpinātāji. Vai atceries, kā pirms trīs gadiem zaudējām saikni ar Rumāniju? Mūsu pieredzējušais karjeras diplomāts Bukarestē sadrūvējās, un mēs tikām ar kaunu padzīti. Man nepatīk šie puiši strīpotajos uzvalkos! Viņi domā tikai par sevi. Kad es runāju par "cilvēki cilvēkiem" programmu, es svēti ticu, ka tas ir iespējams. Mums ir jārada pozitīvs iespaids par mūsu valsti, bet šobrīd mēs tiekam uztverti tikai kā salašņas!

—  Tomēr, ja tu šajā postenī iecelsi amatieri… kādu, kam nav attiecīgas pieredzes… tu uzņemies lielu risku.

—  Varbūt mums vienkārši ir nepieciešams kāds ar citādu pieredzi!… Rumānija, Sten, būs pārbaudījums visai manai programmai. Pirmais "lidojums", ja tā to varētu saukt, — prezidents saminstinājās. — Es sevi nemānu un loti labi zinu, cik maz ir cerību,\a man varētu veikties. Es zinu, ka daudzi ietekmīgi ]audis vēlais, lai šī programma izgāžas. Bet, ja tā izgāzīsies… es būšu nospiests ccjos. Es nevarēšu vairs pat domāt par Bulgāriju, Albāniju, Čchoslovakiju un pārējām dzelzs priekškara valstīm. Un es nevēlos pic|aut, ka tā notiktu.

Es varu pārbaudīt dažus no mūsu politiķiem, kas varētu likt iecelti…

Prezidents Elisons papurināja galvu. — Tā pati problēma. Es vēlos kādu, kam būtu pilnīgi jauns viedoklis par notiekošo, jauni uzskati. Kādu, kas varētu izkausēt ledu. Kaut ko pilnīgi pretēju riebīgajam amerikāņu tēlam.

Stens Rodžerss pārsteigts vērīgi palūkojās prezidentā. — Paul, man rodas tāds iespaids, ka tev jau kāds ir padomā, — vai taisnība?

Pauls Elisons izņēma no cigāru kastes cigāru un aizdedzināja to. — Atklāti runājot, — viņš lēni atbildēja, — domāju, ka tas tā ir.

—  Kas viņš ir?

—  Tā ir viņa. Vai esi redzējis rakstu jaunākajā žurnāla Foreign Affairs numurā — "Samierināšanās šodien"? „

—  Jā. '

—  Ko tu par to domā?

—   Man tas likās interesants. Autors uzskata, ka mēs esam spējīgi piesaistīt sev komunistu valstis, piedāvājot tām palīdzību ekonomiskā un… — Stcn- tons piepeši apklusa. — Tas ļoti līdzinājās tavai inaugurācijas runai.

—  Vienīgā atšķirība ir tāda, ka tas tika uzrakstīts sešus mēnešus iepriekš. Viņa ir publicējusi brīnišķīgus rakstus arī žurnālos Commentary un Public Affairs. Pagājušajā gadā izlasīju viņas grāmatu par Austrumeiropas valstu politiku, un jāatzīstas, ka tā palīdzēja sakārtot dažas no manām idejām.

—  Labi. Tātad viņa piekrīt tavai teorijai, liet tas vēl nav iemesls, lai viņu ieceltu tik nozīmīgā postenī…

—  Sten… Viņa iet daudz tālāk par manu teoriju. Viņa detalizēti iezīmē plānu, kam būtu jāseko un kas ir vienkārši apbrīnojams. Viņa vēlas apvienot četras lielākās pasaules ekonomiskās savienības.

—  Bet kā gan mēs…

—  Tieši tā.

—  Mums ir ari Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācija, kas ietver Savienotās Valstis, dažas no Rietumu bloka valstīm un Dienvidslāviju. Un neaizmirsti, ka Trešās pasaules valstīm ir sava neoficiāla organizāzija, kas cenšas ignorēt mūsu ietekmi. — Prezidenta balsī ieskanējās aizgrābtība. — Padomā par šīm iespējām. Ja mēs varētu apvienot visas šīs organizācijas un izveidot vienu kopēju tirgu… Ak Dievs! Tas būtu prātam neaptverami! Tas nozīmētu patiesu tirdzniecību ar visu pasauli. Un līdz ar to iestātos miers…

Stentons Rodžerss piesardzīgi sacīja: — Tā ir interesanta doma, taču to nav iespējams realizēt…

Vai zini ķīniešu seno sakāmvārdu? "Tūkstoš jūdžu garam ceļojumam jāsākas ar vienu soli."

—  Viņa ir amatiere, Paul.

—  Tādi ir bijuši daži no mūsu vislabākajiem vēstniekiem. Ena Armstronga, bijusī vēstniece Lielbritānijā, bija skolotāja bez jebkādas pieredzes politikā. Pēris Mesta tika iecelts par vēstnieku Luksemburgā. Klārs Būts Līss bija vēstnieks Itālijā. Aktieris Džons Geivins bija vēstnieks Meksikā. Trešā daļa no visiem mūsu vēstniekiem ir tie, ko tu dēvē par amatieriem.

—  Bet tu taču neko par šo sievieti nezini.

—  Nē, izņemot to, ka viņa ir sasodīti gudra un mēs esam uz viena un tā paša viļņa. Vēlos, lai tu par viņu uzzini visu, ko vien vari. — Prezidents paņēma no galda Foreign Affairs numuru. Viņas vārds ir Mērija Ešlija.

Pēc divām dienām prezidents Elisons un Sten- tons Rodžerss kopā ieturēja brokastis.

—  Vai tev ir informācija, kuru es lūdzu?

Stentons Rodžerss izvilka no kabatas papīra lapu.

— Mērija Elizabete Ešlija, Vecā Milfordas iela trīsdesmit septiņi, Džankšona, Kanzasa. Vecums gandrīz trīsdesmit pieci gadi, precējusies ar doktoru Edvardu Ešliju, divi bērni — Betai divpadsmit un Timām desmit gadi. Sieviešu vēlētāju līgas Džankšonaš nodaļas vadītāja. Austrumeiropas politoloģijas pasniedzēja Kanzasas universitātē. Vectēvs dzimis Rumānijā. — Stentons domīgi pacēla galvu. Man jāatzīst, ka tas izklausās interesanti.

—  Arī'es tā domāju. Es vēlos, lai pilnā mērā pārbauda viņas uzticamību.

—  Parūpēšos, lai tas tiek izdarīts!

4. nodaļa

— Es jums nepiekrītu, pasniedzēja Ešlija! — sacīja Bcrijs Dilans, viens no jaunākajiem, bet gudrākajiem Mērijas Ešlijas politisko zinātņu semināru studentiem, un pārliecināti palūkojās apkārt. — Aleksandrs Jonesku ir daudz sliktāks, nekā tāds Čaušesku jebkad bijis.

Vai varat mums sniegt kādus faktus, kas apstiprinātu šādu paziņojumu? — Mērija Hšl i ja pavaicāja.

Seminārā, kas notika vienā no Kanzasas universitātes Dykstra Ilnll telpām, piedalījās divpadsmit studenti, kas sēdēja pusaplī Mērijas priekšā. Uz viņas lekcijām pieteikušos studentu rinda bija daudz garāka nekā pie jebkura cita šīs universitātes profesora. Mērija Ešlija kā pasniedzēja bija vienreizēja. Viņai piemita smalka humora izjūta un maiga pievilcība, kuras dēļ cilvēki viņas klātbūtnē jutās viegli un atraisīti. Mērijai Ešlijai bija ovāla seja, kas atkarībā no viņas garastāvokļa varēja būt gluži vienkārši interesanta vai arī skaista. Viņai bija mo- delēm raksturīgie izteiktie vaigu kauli un iegarenas gaiši brūnas acis, kā arī biezi melni mati un tāds augums, ka tā dēļ daudzas studentes viņu apskauda, bet studenti centās iedomāties, kāda viņa varētu izskatīties gultā. Un tomēr Mērija pati nemaz neapzinājās savu skaistumu.

Bcrijs prātoja, vai viņa jūtas laimīga ar savu vīru, un izklaidīgi atkal pievērsās diskutējamajai problēmai.

—  Nu… Kad Joncsku pārņēma Rumānijā varu, viņš iznīcināja visus Grozam līdzīgos dumpiniekus, ieņemdams stingru propadomisku nostāju. Pat Čau- šesku nerīkojās tik briesmīgi.

Ierunājās kāds cits students: — Tad kāpēc prezidents Elisons tik ļoti vēlas nodibināt ar viņu draudzīgas attiecības?

Viņš vēlas to ievilināt Rietumu pasaules tirgū!

Atcerieties, Mērija sacīja, — ka arī Nikolajc Čaušcsku grozījās starp abām pretējām nometnēm. Kurā gadā tas sākās?

Atkal atbildēja Berijs: — Tūkstoš deviņsimt sešdesmit trešajā, kad Rumānija piedalījās disputā starp Krieviju un Ķīnu, lai parādītu savu neatkarību ārpolitikā.

Kādas ir tagadējās Rumānijas attiecības ar citām Varšavas pakta valstīm, it īpaši ar Krieviju? —% Mērija pavaicāja.

—  Es teiktu, ka saikne starp šīm valstīm ir kļuvusi daudz stiprāka.

Cita balss: — Nepiekrītu! Rumānija kritizēja Krievijas invāziju Afganistānā, kā arī krievu vienošanos ar Eiropas Padomi. Bez tam, pasniedzēja Ešlija…

Atskanēja zvans. Seminārs bija beidzies.

Mērija sacīja: Pirmdien mēs parunāsim par galvenajiem faktoriem, kas ietekmē padomju attieksmi pret Austrumeiropas valstīm, kā arī prezidenta Elisona plāna — sadarboties ar Austrumu bloku — konsekvences. Novēlu labi pavadīt nedēļas nogali!

Mērija vēroja, kā studenti pieceļas un dodas uz durvju pusi.

—  Jums tāpat, pasniedzēji

Mērijai Ešlijai patika semināru karstās diskusijas. Vēsture un ģeogrāfija, burtiski, atdzīvojās, pilsētas un ciemi vairs nebija tikai tukši nosaukumi, un vēsturiskie notikumi ieguva jaunu saturu. Šis bija jau piektais gads, kopš Mērija strādāja Kanza- sas universitātē, tomēr pasniedzējas darbs to vēl arvien sajūsmināja. Viņa mācīja piecus dažādus politoloģijas kursus, kā arī vadīja seminārus, un katrs no tiem bija saistīts ar Padomju Savienību un tās satelītvalstīm. Brīžiem Mērija jutās tā, it kā krāptu gan studentus, gan arī pati sevi. "Es nekad neesmu bijusi nevienā no tām valstīm, par kurām stāstu lekcijās," viņa domāja. "Es nekad neesmu bijusi ārpus Savienotajām Valstīm…"

Mērija Ešlija bija dzimusi Džankšonā gluži tāpat kā viņas vecāki. Vienīgais radinieks, kas bija bijis Eiropā, bija viņas vectēvs, kurš bija uzaudzis mazā Rumānijas ciematā Voronetā.

Mērija bija nolēmusi doties uz ārzemēm, kad saņems maģistra grādu, bet tajā vasarā viņa sastapa Edvardu Ešliju un Eiropas brauciens pārvērtās trīs dienu ilgā medusmēnesī Votervilā — piecdesmit piecas jūdzes no Džankšonas —, kur Ed- vards tobrīd aprūpēja kādu smagu sirds slimnieku.

—    Mums nākamgad noteikti kaut kur jāaizbrauc, — Mērija sacīja Edvardam neilgi pēc viņu kāzām. — Es gluži vai mirstu no vēlmes redzēt Romu… Parīzi… un, protams, Rumāniju.

Es tāpat. Tātad sarunāts! Nākamvasar braucam uz Eiropu!

Taču nākamajā vasarā piedzima Beta, un Edvards bija pārslogots ar darbu slimnīcā. Pēc diviem gadiem piedzima Tims. Tad Mērija saņēma doktora grādu un sāka strādāt Kanzasas universitātē. Gadi bija izkusuši kā pērnais sniegs, un, ja neskaita īsus braucienus uz Čikāgu, Atlantu un Denvcru, Mērija nekad nebija bijusi ārpus Kanzasas štata.

"Kādu dienu," viņa sev solīja. "Kādu dienu…"

Mērija savāca savas piezīmes un palūkojās ārā pa logu. Sals bija nokrāsojis rūti sniegpelēkā krāsā, un ārā atkal sāka snigt. Viņa uzvilka biezo ādas mēteli, aplika ap kaklu sarkano vilnas šalli un devās uz ēkas parādes izeju, pie kuras bija novietojusi automašīnu.

Universitātes teritorija bija milzīga — trīssimt piecpadsmit akros bija izvietotas astoņdesmit septiņas ēkas, to skaitā laboratorijas, teātri un kapelas, starp kurām vietumis slējās koku un krūmu jaunaudzes. No tālienes universitātes brūnās smilšakmens ēkas atgādināja senu pili, kas ir gatava atvairīt ienaidnieka uzbrukumu. Kad viņa devās garām Denisona hallei, Mērijai tuvojās kāds svešinieks ar Nikon fotoaparātu. Viņš pavērsa aparātu pret ēku un nospieda slēdzi. Mērija netīšām nokļuva priekšplānā. "Man vajadzēja uzmanīties," viņa nodomāja. "Tagad esmu sabojājusi viņam veselu kadru."

Pēc stundas šī fotogrāfija jau atradās ceļā uz Vašingtonu.

Katrai pilsētai ir savs īpašs ritms, kas liek tās ielās pulsēt dzīvībai. Džankšona, kas atrodas Gīrijas apgabalā, ir tipiska fermeru dibināta pilsēta. Tajā ir aptuveni divdesmitarpus tūkstoša iedzīvotāju, un, atrodoties simt trīsdesmit jūdzes uz rietumiem no Kanzasas pilsētas, tā lepojas ar to, ka ir Savienoto Valstu kontinentālās daļas ģeogrāfiskais centrs. Pilsētai ir sava avīze — The Daily Union —, radiostacija un televīzijas tornis. Pilsētas tirdzniecības centrs sastāv no daudziem veikaliem un uzpildes stacijām, kas izvietojušies Sestajā ielā un "Vašingtona ielā. Šeit atrodams gan "J.C.Penney", gan Pirmā nacionālā banka, kā ari "Domino Pizza", "Flower Jeweler" un Vulvorta veikals. Pilsētā ir daudz ātro uzkostuvju, autobusu stacija, vīriešu apģērbu veikals un dzērienu veikals — tādi paši nelieli uzņēmumi, kādus simtiem var atrast visu Savienoto Valstu mazajās pilsētās. Tomēr Džankšonas iedzīvotājiem patīk šis bukoliskais miers un klusums — tā tas vismaz ir darba dienās. Nedē|as nogalē Džankšona kļūst par atpūtas un izklaidēšanās vietu armijniekiem no tuvējā Railija forta.

Dodamās mājup, Mērija Ešlija apstājās pic "Dillon's Market", lai iepirktos, tad devās uz ziemeļiem, uz Veco Milfordas ielu, kur pie ezera bija izvietojies jauks dzīvojamo namu rajons. Ielas kreisajā pusē kuploja ozoli un gobas, bet labajā slējās skaistas mūra, ķieģeļu un koka mājas.

Ešliju ģimene dzīvoja divstāvu mūra mājā, kas atradās starp vairākiem pakalniem. Māju doktors Edvards lišlijs un viņa līgava bija nopirkuši pirms trīspadsmit gadiem, un tajā bija liela viesistaba, ēdamistaba, bibliotēka, brokastu istaba un virtuve apakšējā stāvā, kā arī pašu guļamistaba un divas papildu guļamistabas augšstāvā.

Tā ir daudz par lielu diviem cilvēkiem, — Mērija Ešli ja protestēja.

Edvards apskāva sievu un cieši pieglauda sev klāt. — Kas teica, ka mēs būsim tikai divi?

Kad Mērija pārradās no universitātes, Tims un Beta to jau gaidīja.

Vai zini, kas noticis? — Tims paziņoja. — Mūsu fotogrāfijas būs avīzē!

— Palīdziet man novietot dārzeņus! — Mērija sacīja. — Kādā avīzē?

—   Viņš nepateica, taču nofotografēja mūs un sacīja, ka mēs vēl par viņu dzirdēšot.

Mērija sastinga, tad pagriezās, lai palūkotos dēlā. — Vai viņš teica, kāpēc viņam vajadzīga jūsu fotogrāfija?

—   Nē! — Tims atbildēja. — Taču viņam bija sasodīti foršs Nikon fotoaparāts.

Nākamajā svētdienā Mērija svinēja — tas gan nebija gluži tas vārds, kas viņai sākumā iešāvās prātā, — savu trīsdesmit piekto dzimšanas dienu. Fdvards apgabala klubā bija sarīkojis pārsteiguma ballīti — tur Mēriju sagaidīja Florensa un Duglass Šifcri un vēl četri pāri. Fdvards priecājās gluži kā mazs bērns, redzot pārsteigumu Mērijas sejā, kad tā ienāca klubā un ieraudzīja svētku galdu un apsveikuma karogu. Viņa nespēja vīram atzīties, ka zinājusi par ballīti jau veselas divas nedēļas. Mērija dievināja Edvardu. Un kāpēc gan ne? Kurš gan viņu spēja nemīlēt? Fdvards bija pievilcīgs un inteliģents, un mīlošs… Fdvarda vectēvs un tēvs bija bijuši ārsti, un viņam pat prātā nekad nebija ienākusi doma, ka viņš varētu k]ūt par kaut ko citu. Fdvards bija labākais ķirurgs visā Džankšonā, izcils tēvs un brīnišķīgs vīrs.

Nopūtusi svecītes uz dzimšanas dienas tortes, Mērija palūkojās Fdvardā un nodomāja: "Vai tāda laime maz ir iespējama?"

Pirmdienas rītā Mērija pamodās ar galvassāpēm. Iepriekšējā naktī tika uzsaukti neskaitāmi tosti, un viņa nebija radusi dzert alkoholiskos dzērienus. Ar pūlēm tikusi ārā no gultas, viņa nodomāja: "Tas šampanietis mani ir piebeidzis… Nekad vairs to nedzeršu!"

Tā sodoties, viņa lēni nokāpa pa kāpnēm un devās gatavot bērniem brokastis, cenzdamās neievērot pulsējošās sāpes galvā.

—  Šampanietis… — Mērija norūca, — ir smalkākais francūžu atriebības ierocis.

Nesot pilnu klēpi ar grāmatām, istabā ienāca Beta. — Ar ko tu sarunājies, mamm?

—  Pati ar sevi.

—  Tas ir savādi.

—  Te nu tev tiešām ir taisnība. — Mērija uzlika uz galda graudu barības paku. — Es tev nopirku jaunu graudu maisījumu. Ceru, ka tev garšos.

Beta apsēdās pie virtuves galda un izpētīja pakas uzrakstus. — Es nevaru to ēst! Tu gribi mani nogalināt!!

—  Nemaz nemēģini mani šorīt par kaut ko pārliecināt, —» māte atgaiņājās. — Vai tu, lūdzu, neēstu savas brokastis?

Virtuvē ieskrēja Tims — Mērijas desmit gadus vecais dēlēns. Viņš uzrausās uz viena no krēsliem un paziņoja: — Es ēdīšu olas ar speķi!

—  Kur palika "labrīt"? — Mērija pavaicāja.

—  Labrīt! Es ēdīšu olas ar speķi!

—  Lūdzu!

—   Ak, mamm, pasteidzies taču! Es nokavēšu skolu!

—   Priecājos, ka tu to pieminēji. Man zvanīja misis Rcinoldsa. Tu esot nesekmīgs matemātikā. Ko tu par to teiksi?

—  Tas nokārtosies.

Tim, vai man tas bija jāuztver kā joks?

—   Personīgi man tas neliekas jocīgi, — Beta nošņāca.

Tims parādīja māsai grimasi. — Ja vēlies ieraudzīt kaut ko jocīgu, palūkojies spogulī!

—    Pietiek! Mērija centās tos apklusināt. — Uzved ieties, kā nākas!

Galvassāpes k|uva stiprākas.

Tims pavaicāja: — Mamm, vai es pēc stundām drīkstu iet uz slidotavu?

—   Tu jau tagad staigā pa ļoti plānu ledu! Tu nāksi mājās un mācīsies! Pēc kā tas, tavuprāt, i/skatās, ka universitātes pasniedzējas dēls ir nesekmīgs matemātikā?

—   Viss ir kārtībā! Tu taču nepasniedz matemātiku!

"Viņi runā par briesmīgajiem divniekiem," Mērija drūmi nodomāja. "Bet kā tad ar briesmīgajiem astoņ- niekiem, deviņniekiem un desmitniekiem?"

Ierunājās Beta: — Vai Tims tev jau pateica, ka viņam ir vieninieks izrunā?

Tims palūrēja uz māsu. — Vai tu esi dzirdējusi par Marku Tvenu?

—   Kāds tad Markam Tvcnam ar to sakars? — Mērija saniknojās.

—   Marks Tvcns sacīja, ka viņš nevarot cienīt cilvēku, kas spēj izrunāt vārdu tikai vienā veidā.

"Mēs nevaram uzvarēt," Mērija nodomāja. "Bērni ir daudz gudrāki par mums — pieaugušajiem."

Mērija abiem bērniem bija iesaiņojusi maizītes ņemšanai līdzi uz skolu, tomēr nedaudz raizējās par Betu, kura bija sākusi kaut kādu nenormālu jaunu diētu.

—  Lūdzu, Beta, apēd šodien visu maizi.

—  Tikai tādā gadījumā, ja tajā nav mākslīgo piedevu. Es ne|aušu nelietīgajai pārtikas industrijai graut manu veselību!

"Kas gan ir noticis ar vcco, labo dienu ātrajiem uzkožamajiem?" Mērija prātoja.

Tims izvilka no Bctas klades kādu papīra gabalu. — Paskat tik! — viņš iekliedzās. —"Dārgā Beta, sēdēsim šodien kopā! Es vakar par tevi domāju visu dienu un…"

Atdod! — Beta spiedza. — Tā ir mana!

Viņa centās noķert brāli, taču Tims izvairījās no tvēriena.

Viņš izlasīja parakstu Zīmītes beigās. — Ei! To ir parakstījis kāds Virgils! Man likās, ka tu esi iemīlējusies Arnoldā.

Betija izrāva lapiņu tam no rokām. — Ko gan tu zini par mīlestību? — Mērijas divpadsmit gadus vecā meita paziņoja. — Tu vēl esi bērns!

Pulsējošās sāpes Mērijas galvā kļuva nepanesamas.

—  Bērni! Ļaujiet man kaut brītiņu miera!

Pie mājas durvīm atskanēja skolas autobusa zvans. Tims un Beta metās uz durvīm.

Pagaidiet! Jūs neesat apēduši brokastis! Mērija metās tiem pakaļ.

—  Nav laika, mamm! Mums jāiet!

—  Paliec sveika, mamm!

—  Ārā ir sals! Uzlieciet cepures un šalles!

Nevaru! Es pazaudēju savu šalli! — Tims atsauca.

Un tad bērni bija prom. Mērija jutās pārguruši. "Audzināt bērnus ir tikpat kā cīnīties ar viesuli!"

Viņa palūkojās uz kāpnēm, pa kurām tobrīd nāca lejā Edvards, un juta, ka pietvīkst. "Pat pēc visiem šiem gadiem," Mērija domāja, "viņš arvien vēl ir vispievilcīgākais vīrietis, kādu pazīstu." Tieši Edvarda maigā pieklājība, viņiem pirmoreiz tiekoties, bija saistījusi Mērijas uzmanību. Viņa pelēko acu skatiens bija silts un gudrs, taču tas iekvēlojās, kad Edvards pievērsās kādam no tematiem, kas viņu īpaši saistīja.

—  Labrīt, dārgā! — Viņš noskūpstīja sievu, un abi devās uz virtuvi.

—  Mīļais, vai tu man neizdarītu pakalpojumu?

—  Protams! Ko vien vēlies, skaistulīti

—  Es vēlos pārdot bērnus!

—  Abus?

—  Abus! Kad?

—  Šodien!

Kas viņus pirks?

Svešinieki. Viņi ir sasnieguši vecumu, kad es vairs neko nevaru viņiem izdarīt pa prātam. Beta ir

kļuvusi par "pareizas barības" pielūdzēju, bet tavs dēls pamazām pārvēršas par pasaules mēroga cict- pauri.

Edvards domīgi noteiea: — Varbūt tie nemaz nav mūsu bērni?

—  Ceru, ka nav! Es tev sagatavoju maltīti.

Vīrs palūkojās pulkstenī. — Piedod, dārgā! Man nav laika! Pēc pusstundas jābūt operāciju zālē. Ilenkam Keitam nolikusi ķibele ar kaut kādu tur tehniku. Viņš var zaudēt dažus pirkstus.

—  Vai viņš nav par vccu, lai vadītu fermu?

—  Pamēģini to iestāstīt viņam!

Mērija zināja, ka Ilenks Kcits jau trīs gadus nav maksājis viņas vīra rēķinus. Gluži tāpat kā vairākumam šā apvidus fermeru, viņam sagādāja zaudējumus zemās labības cenas un Fermu kredītu administrācijas vienaldzīgā attieksme. Daudzi fermeri zaudēja zemi, kuru tie bija kopuši visu mūžu. Edvards nekad neatgādināja pacientiem par naudu, un daudzi 110 fermeriem centās norēķināties graudā. Ešlijicm bija pilns pagrabs ar dārzeņiem, augļiem un labību. Kāds no fermeriem Edvardam reiz piedāvāja govi, taču, kad Edvards to pavēstīja sievai, Mērija iesaucās: — Dieva dēj! Pasaki viņam, ka mūsu mājai uzlikta karantīna!

Mērija palūkojās vīrā un atkal nodomāja: "Cik es esmu laimīga!"

—   Ļabi, — viņa noteica. — Es paturēšu bērnus, jo man ļoti patīk viņu tēvs.

—   Patiesību sakot, man gan vairāk patīk viņu māte. — Edvards cieši apskāva sievu. — Laimīgu dzimšanas dienu un nākamo gadu!

—  Vai tu mani vēl arvien mīli tagad, kad esmu pavecāka sieviete?

—  Man patīk pavecākas sievietes.

—   Paldies! — Mērija piepeši kaut ko atcerējās. — Man šodien jābūt mājās agrāk, lai sagatavotu pusdienas. Šovakar ir mūsu kārta uzaicināt Šiferus!

Bridža partija kopā ar kaimiņiem bija katras pirmdienas vakara rituāls. Tas, ka Duglass Šifers bija ārsts un strādāja slimnīcā kopā ar Edvardu, kaimiņus satuvināja vēl vairāk.

Mērija un Edvards kopā atstāja māju, pieliecot galvu aukainajā vējā. Edvards iekāpa savā Ford Granada un vēroja, kā Mērija apsēžas pie furgoniņa stūres.

Šoseja noteikti ir apledojusi! — Edvards tai uzsauca. '

—  Brauc uzmanīgi!

—  Tu tāpat, dārgais!

Mērija aizsūtīja viņam gaisa skūpstu, un abas automašīnās devās katra uz savu pusi — Edvards brauca uz slimnīcu, bet Mērija uz Manhetcnu, no kuras sešpadsmit jūdžu attālumā bija izvietojusies universitātes pilsētiņa.

Divi vīrieši, sēžot automašīnā, kas bija novietota tikai kvartāla attālumā no Ešliju mājas, vēroja, kā abi auto pazūd no redzesloka.

—  Braucam!

Tic piebrauca pie Ešliju kaimiņu mājas. Rekss Oldss — automašīnas vadītājs — palika pie stūres, bet blakussēdētājs iztrausās ārā un piezvanīja pie mājas durvīm. Durvis atvēra aptuveni trīsdesmit gadus veca nepievilcīga brunete.

—  Jā? Ko jūs vēlaties?

Vai misis Šifere?

—  Jā…

Vīrs izvilka no žaketes kabatas savu identifikācijas apliecību. — Mans vārds ir Donalds Zem- loks. Es esmu no Valsts departamenta drošības dienesta.

Dievs tēvs! Tikai nesakiet man, ka Duglass ir aplaupījis banku!

Aģents pieklājīgi pasmaidīja. — Nē, kundze. Nekas tamlīdzīgs. Es vēlējos jums uzdot dažus jautājumus par jūsu kaimiņieni misis Ešli ju.

Sievietes sejā piepeši parādījās rūpes. — Par Mēriju? Kas ar viņu noticis?

—  Vai varu ieiet?

—  Jā, protams! — Florcnsa Šifcre aizveda viņu uz viesistabu. — Lūdzu, sēdieties! Vai nevēlaties kafiju?

—  Nē, paldies! Es jūs aizkavēšu pavisam neilgi.

—    Kāpēc jūs vēlaties uzdot jautājumus par Mēriju?

Viņš iedrošinoši uzsmaidīja. — Tā ir gluži parasta pārbaude. Viņa netiek turēta aizdomās ne par kādu likumpārkāpumu.

—  Viņa jau neko lādu nemaz nevarētu izdarīt! — Florcnsa diezgan naidīgi atcirta. — Mērija Ešlija ir viena no visjaukākajām sievietēm, kādas pazīstu. Starp citu, vai jūs viņu pazīstat?

—   Nē, kundze. Šī vizīte ir konfidenciāla, un es vēlētos, lai tā tāda arī paliek. Cik ilgi jūs jau pazīstat Mēriju Ešliju?

—  Aptuveni trīspadsmit gadus. Kopš tās dienas, kad viņi ievācās blakusmājā.

—  Vai jūs varētu apgalvot, ka labi pazīstat misis Ešliju?

—   Protams! Mērija ir mana labākā draudzene! Kāpēc…

—  Vai viņa ar vīru sadzīvo labi?

—   Pēc Duglasa un manis viņi ir vislaimīgākais pāris, kādu pazīstu. — Mirkli padomājusi, viņa turpināja: — Nē, ņemu savus vārdus atpakaļ. Viņi ir vislaimīgākais pāris, kādu pazīstu.

—  Ja esmu pareizi informēts, tad misis Ešlijai ir divi bērni. Divpadsmit gadus veca meita un desmit gadus vecs dēls, vai ne tā?

—  Pareizi! Beta un Tims.

—  Vai, pēc jūsu domām, viņa ir laba māte?

—  Mērija ir lielisku māte! Kas tie par…

—  Misis Šifcre, kā jums liekas, vai misis Ešlija ir garīgi līdzsvarota persona?

—  Protams, ka viņa ir normāla!!

—   Vai viņai nav nekādu garīgu problēmu, kuras jūs būtu varējusi pamanīt?

—  Noteikti nav!

—  Vai viņa dzer?

—  Nē. Viņai nepatīk alkohols.

—  Kā ir ar zālīti?

—   Jūs esat ieradies nepareizā pilsētā, mister! Mums Džankšonā nav problēmu ar narkotikām.

—  Misis'Ešlija ir precējusies ar ārstu, vai ne tā?

—  Jā.

—  Ja viņa vēlētos dabūt narkotikas…

—  Jūs esat uz nepareiza ceļa! Mērija nav narkomāne! Viņa ncšņauc zālīti un ari neduras!

Vīrietis viņu mirkli pētīja. — Liekas, jūs pārzināt visu terminoloģiju…

—   Es gluži tāpat kā visi pārējie skatos "Miami Vicc" ! — Florcnsa Šifere bija saniknota. — Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

—  Mērijas Ešlijas vectēvs ir dzimis Rumānijā. Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi viņu runājam par Rumāniju?

—   Ak, dažreiz viņa atstāsta to, ko dzirdējusi no sava vectēva par kādreizējo Rumāniju. Viņas vectēvs patiesi ir dzimis Rumānijā, taču jau tīņa vecumā atvests uz Savienotajām Valstīm.

—   Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi misis Ešliju izsakām negatīvu viedokli par tagadējo Rumānijas valdību?

Nē! Vismaz es neko lādu nevaru atcerēties.

—   Vēl viens pēdējais jautājums. Vai jūs nekad neesat dzirdējusi misis Ešliju vai doktoru Ešliju izsakāmies pret Savienoto Valstu valdību?

—  Nepavisam nc!

—  Tad, pēc jūsu domām, viņi abi ir lojāli Amerikas pilsoņi?

Protams! Vai jūs man nepaskaidrotu…

Vīrietis piecēlās. — Vēlos pateikties jums par to, ka veltījāt man laiku, misis Šifere. Un es vēlreiz vēlos uzsvērt, ka visa šī lieta ir ļoti konfidenciāla. Būšu pateicīgs, ja jūs ne ar vienu neapspriedīsiet mūsu sarunu — pat ar jūsu vīru ne.

Mirkli vēlāk viņš jau bija ārā pa durvīm. Florensa Šifere samulsusi nolūkojās viņam paka]. — Nespēju noticēt, ka ar mani vispār kaut kas tāds ir noticis, — viņa pie sevis nomurmināja.

Abi aģenti brauca ziemeļu virzienā pa Vašingtona ielu. Ceja malā pavīdēja plakāts ar uzrakstu "Patīkamu atpūtu pārsteigumu zemē!"

— Cik mīļi! - Rckss Oldss iesmējās.

Viņi pabrauca garām vairākiem veikaliem, veterinārajai aptiekai un bāram "The Fat Chance". Tad veikali piepeši beidzās.

Donalds Zemloks iesvilpās. — Jēzu, galvenā iela ir tikai divus kvartālus gara! Tā jau nav pilsēta, bet gan cicmatelis!

Rekss Oldss samierinoši sacīja: — Tev tas ir cicmatelis, un man tas ir cicmatelis, bet šiem cilvēkiem tā ir pilsēta.

Zemloks papurināja galvu. — Var jau būt, ka ir jauki šeit dzīvot, taču es, pie velna, te negribētu braukt pat atpūsties!

Sedans apstājās bankas ēkas priekšā, un Rckss Oldss iskāpa.

Viņš atgriezās pēc divdesmit minūtēm. — Viss kārtībā, — Rckss sacīja, kāpdams automašīnā. — Ešlijiem bankā ir septiņi tūkstoši dolāru. Viņiem ir arī mājas iegādei iedots kredīts, un visi rēķini tiek samaksāti laikā. Bankas prezidents domā, ka doktors ir pārāk iejūtīgs, lai būtu labs biznesmenis, tomēr uzskata, ka, aizdodams naudu Fšlijicm, gandrīz ne ar ko neriskē.

Zemloks ieskatījās sarakstā, kas atradās blakus tā sēdeklim. — Pārbaudīsim vēl dažus vārdus un tad dosimies atpakaļ pie civilizācijas, pirms es neesmu sācis īdēt kā teļš.

Duglass Šifcrs bija pievilcīgs, jauks vīrietis, taču šobrīd viņa sejā vīdēja nikna izteiksme. Šifcri un Ešliji bija izspēlējuši pusi savas iknedēļas bridža partijas, un Šiferi atpalika par desmit tūkstošiem punktu. Šovakar jau ceturto reizi Florensa Šifere bija piespēlējusi pretiniekiem.

Duglass Šifcrs nometa kārtis uz galda. — Florensa! — viņš eksplodēja. — Kā pusē tu īsti spēlē? Vai tu zini, cik daudz mēs šovakar jau esam zaudējuši?

Piedod, — viņa nervozi sacīja. — Es… es vienkārši nespēju koncentrēties.

—  To var redzēt, — viņas vīrs iešņācās.

—  Vai tevi kaut kas uztrauc? — Edvards Ešlijs Florcnsai pavaicāja.

—  Es nevaru jums to stāstīt.

Visi izbrīnīti palūkojās viņā. — Ko tad tas nozīmē? viņas virs asi noprasīja.

Florensa Šifere dziļi ievilka elpu. — Mērij… tas ir par tevi.

—  Kas ir ar mani?

Tev ir kaut kādas problēmas, vai ne?

Mērija apmulsusi vērās draudzenē. — Problēmas? Nē! Es… Kāpēc tu tā domā?

—  Es nedrīkstu to izpaust. Es apsolīju.

—  Kam tu to apsolīji? — Edvards pavaicāja.

Federālajam aģentam no Vašingtonas. Viņš

šorīt ieradās pie mums mājās un uzdeva visvisādus jautājumus par Mēriju. Viņš izturējās tā, it kā viņa būtu kaut kāda starptautiska spiedze.

—  Kādus jautājumus? Edvards uzstāja.

—   Ak, visādus. Vai viņa ir lojāla Amerikas pilsone? Vai viņa ir laba sieva un māte? Vai viņa lieto narkotikas?…

—  Kāda velna pēc viņiem būtu jāuzdod tādi jautājumi?!

—    Pagaidiet! Mērija uztraukta iesaucās. — Man liekas, es zinu! Tas ir saistīts ar manu darbu.

—  Ar tavu darbu? — Florensa pārvaicāja.

—  Fs esmu pieteikusies strādāt ļoti svarīgā valdības pētījumā, kas tiks veikts universitātes pilsētiņā. Droši vien tāpēc viņiem vajag ļoti rūpīgi pārbaudīt visas kandidatūras.

—  Ak, paldies Dievam, ka tas ir tikai tāpēc! — Florensa Šifere atviegloti uzelpoja. — Fs jau domāju, ka viņi tevi iebāzīs cietumā.

—  es pat ceru, ka viņi to izdarīs… — Mērija pasmaidīja.

—   Vienmēr esmu vēlējusies aplūkot Kanzasas centrālcietumu.

—  Labi, tagad, kad tas ir noskaidrots, — Duglass Šilers norūca, — vai mēs nevarētu turpināt spēli? — Viņš pagriezās pret sievu. — Ja tu vēl vienu reizi piespēlēsi pretiniekam, es tev sadošu pa dibenu!

—  Solījumi, solījumi…

5. nodaļa Ebīvuda, Anglija

—              mēs tiekamies ar parastajiem noteikumiem, — sapulces vadītājs paziņoja. — Nekas netiks pierakstīts, šī sapulce nekad netiks apspriesta un mēs viens pie otra vērsīsimies, izmantojot mums piešķirtos segvārdus.

—    Piecpadsmitajā gadsimtā celtās Klaimoras pils bibliotēkā bija sapulcējušies astoņi vīrieši. Divi bruņoti sargi, ietinušies smagos mēteļos, dežurēja ārpusē pie pils, bet trešaiš sargāja bibliotēkas durvis. Visi astoņi vīri cits pēc cita bija ieradušies pilī pavisam nesen.

Sapulces vadītājs turpināja: — Kontrolieris ir saņēmis nepatīkamas ziņas. Marins Groza gatavojas jau tuvākajā laikā gāzt Aleksandru Jonesku. Un da|a armijas augstāko virsnieku ir nolēmuši Grozu atbalstīt. Pilnīgi iespējams, ka šoreiz viņam veiksies.

Ierunājās Odins: — Kā tas varētu ietekmēt mūsu plānu?

—  Tas to varētu pilnīgi iznīcināt. Uz Rietumiem tiktu pavērts pārāk daudz durvju.

Freirs sacīja: — Tad mums tas jānovērš.

Balders pavaicāja: — Kā?

—   Mums jānovāc Groza, — atbildēja sapulces vadītājs.

—  Tas ir neiespējami. Kā mums visiem zināms, Jonesku vīri jau sešas reizes ir mēģinājuši to darīt, taču visi mēģinājumi ir bijuši nesekmīgi. Viņa villa ir neieņemama. Fai arī kā, neviens no šajā istabā sēdošajiem nevar atļauties būt iesaistīts slepkavības mēģinājumā.

—   Mēs jau nemaz nebūsim iesaistīti tieši, — sapulces vadītājs sacīja.

—  Kā tad?

—   Kontrolieris ir uzgājis dosjē par kādu starptautisku teroristu, kuru iespējams nolīgt.

—  Vai tas nav Abuls Abbas, kurš sarīkoja Achille Lauro atentātu?

Nē. Šis vīrs ir parādījies pavisam nesen, kungi. Viņš savā arodā ir daudz labāks par visiem pārējiem. Viņu sauc Fņģelis.

Nekad neesmu par tādu dzirdējis, — sacīja Zigmunds.

—   Protams, tomēr viņa sasniegumi ir patiešām vērā ņemami. Saskaņā ar Kontroliera datiem, Fņģelis ir bijis iesaistīts sikha Kalislāna slepkavībā Indijā. Viņš ir palīdzējis mečeterosu teroristiem Pucrtoriko un sarkanajiem khmcricm Kambodžā. Viņš ir izplānojis vismaz sešu Izraēlas armijas virsnieku slepkavības, un Izraēlas valdība par viņu — dzīvu vai mirušu — ir izsludinājusi miljons dolāru lielu atlīdzību.

—  Izklausās daudzsološi, — sacīja Tors. — Vai mēs varam viņu nolīgi?

—  Viņš ir ļoti dārgs. Ja viņš piekritīs mūsu pasākumam, tas mums izmaksās divus miljonus dolāru.

Freirs iesvilpās, tad pamāja ar galvu. — To var nokārtot. Mēs paņemsim naudu no mūsu dibinātā kopējā fonda.

—   Kā mēs sazināsimies ar šo Eņģeli? — pavaicāja Zigmunds.

—  Visi darījumi tiek kārtoti caur viņa mīļāko — kādu Ncusu Muņesu.

—  Un kur viņu var atrast?

—  Viņa dzīvo Argentīnā. Eņģelis viņai ir iekārtojis dzīvokli Buenosairesā.

Atkal ierunājās Tors: — Labi, bet kā mēs rīkosimies? Kurš būs tas, kam tiks uzticēta starpniecība?

Atbildēja sapulces vadītājs: — Kontrolieris ieteica vīru vārdā Ilarijs Lenčs.

—  Šis vārds liekas dzirdēts.

Sapulces vadītājs sausi atteica: — Jā. Viņš darbojas žurnālistikā. Harijs Lenčs ir narkomāns. Viņš tika izmests no C1P tāpēc, ka Vjetnamā izveidoja savu narkotiku izplatīšanas tīklu. Kamēr Lenčs vēl strādāja CIP, viņš bieži devās uz Dienvidameriku, tā ka pazīst šo apvidu. Viņš būs nevainojams starpnieks. — Sapulces vadītājs ieturēja pauzi. Ierosinu balsot par šo priekšlikumu. Visi, kas ir par to, lai Eņģelis tiktu nolīgts, lūdzu, paceliet roku.

Gaisā paslējās astoņas labi koptas rokas.

—  Tad tas ir nolemts. — Sapulces vadītājs piecēlās. — Sapulce tiek slēgta. Lūdzu ievērot parasto piesardzību.

Bija pirmdiena, un konstcbls Ilansons pils parka siltumnīcā — kaut arī viņam nebija tiesību šeit atrasties — bija sarīkojis pikniku. Vēlāk īlansonam nācās atzīties savai priekšniecībai, ka viņš tur nav bijis viens. Siltumnīcā bija silts, un konstcbla draudzene Annija — miesās krāšņa daiļava — bija ierosinājusi rīkot pikniku ar nakšņošanu.

—   Tu gādāsi par ēdamo, — Annija ķiķināja, — bet cs par desertu.

"Deserts' bija pali piecas pēdas un sešas collas garā jaunkundze ar lielajām, skaistajām krūtīm un tādu pēcpusi, kādā vēlētos ickostics jebkurš vīrietis.

Nelaimīgā kārtā "deserta" vidū konstcbla Ilan- sona uzmanību piesaistīja limuzīns, kas izbrauca pa pils vārtiem.

—   Šai sasodītajai vietai taču pirmdienās jābūt slēgtai! — viņš nomurmināja.

—  Nezaudē savu saldo ēdienu! — Annija ievaidējās.

—  Tas nenotiks, mazulīt!

Pēc divdesmit minūtēm konstcbls izdzirdēja aizbraucam otru automašīnu. Šoreiz viņš bija tik ziņkārīgs, ka piecēlās, lai palūkotos pa logu. Auto izskatījās pēc valdības limuzīna. Tam bija tumši tonēti logi, kas neļāva saskatīt pasažierus.

Vai tu nāksi vai nenāksi, Lcslij?

Jau nāku! Nevaru tikai saprast, kas pilī varētu viesoties. Izņemot tūristu dienas, pils parasti ir slēgta.

Arī cs tūlīt došos prom, ja tu tūlīt pat nenāksi mani sasildīt!

Vēl pēc divdesmit minūtēm, kad konstcbls Ilansons dzirdēja aizbraucam trešo automobili, viņa li- bido zaudēja cīņā ar policista pienākuma apziņu. Pavisam kopā pili atstāja astoņas automašīnas, tic visi bija limuzīni un devās prom ar divdesmit minūšu intervālu. Viena no automašīnām uz brīdi apstājās, lai ļautu ceļu šķērsot briedim, un konstcbls Ilansons paspēja pierakstīt tās numuru.

—   Šai lāču vajadzēja būt tavai brīvdienai, — Annija sirdījās.

—  Tas var izrādīties ļoti svarīgi, — konstcbls atbildēja. Un, to sakot, viņš jau prātoja, kā gan izskaidros savu atrašanos pils siltumnīcā.

—   Ko jūs darījāt Kleimoras pilī? — seržants Tvills uzstāja.

—  Aplūkoju apkārtni, ser.

—  Bet pils taču bija slēgta.

—  Jā, ser. Bet siltumnīca bija atvērta.

Tāpēc jūs nolēmāt "aplūkot apkārtni" siltumnīcā?

—  Jā, ser.

—  Vienatnē, protams?

—  Ak, patiesību sakot…

Aiztaupiet man šīs piedauzības, konstebl! Kas pievērsa jūsu uzmanību automašīnām?

—  To uzvedība, ser.

Ne jau automašīnas uzvedas aizdomīgi, bet gan to vadītāji, Ilanson!

—  Protams, ser. Automašīnu vadītāji likās |oti piesardzīgi. Tās devās prom ar divdesmit minūšu intervālu.

Jūs, protams, labi zināt, ka tam visam ir iespējams simtiem nevainīgu izskaidrojumu. Būtībā, Ilanson, vienīgais cilvēks, kura rīcībai nav nevainīga izskaidrojuma, esat jūs!

Jā, ser. Tomēr man likās, ka par to visu jāziņo.

—  Labi. Vai šis ir tas automašīnas numurs?

—  Jā, ser.

Ļoti labi. Hs jūs vēl izsaukšu pie sevis. — Tad seržantam ienāca prātā kāds jociņš. — Atcerieties… ir bīstami mest akmeņus uz cilvēkiem, ja atrodaties siltumnīcā! Viņš visu rītu klusībā ķiķināja par savu bon mot

Kad pienāca ziņojums par automašīnas numuru, seržants Tvills nosprieda, ka Ilansons ir kļūdījies. Viņš aiznesa ziņojumu uz nākamo stāvu inspektoram Pakuļam un paskaidroja radušos situāciju.

—   Es jūs netraucētu, inspektor, taču šis automašīnas numurs…

—  Jā, saprotu. Es par to parūpēšos.

—  Paldies, ser!

Britu slepenā dienesta štābā inspektors Pakula tikās ar vienu no šā dienesta vadītājiem — seru Aleksi Haidu-Vaitu, kas bija stalta auguma vīrs ar nemainīgi cietu sejas izteiksmi.

—   Jūs darījāt pareizi, ziņodams man par notikušo, — sers Aleksis pasmaidīja, — tomēr baidos, ka tas nav nekas cits kā mēģinājums sagatavot karaliskās ģimenes atpūtas braucienu bez preses pārstāvju klātbūtnes.

—  Atvainojos, ka jūs iztraucēju! — inspektors Pakula piecēlās.

Nepavisam ne, inspektor. Tas tikai parāda, ka jūsu vadītais dienests ir savu uzdevumu augstumos. Kā sauca to jauno konsteblu?

—  Hansons, ser. Leslijs Hansons.

Kad durvis aiz inspektora Pakulas bija aizvērušās, sers Aleksis Ilaids-Vaits pacēla sava sarkanā telefona klausuli. — Man ir ziņojums Balderam. Mums ir radušies nelieli sarežģījumi. Sīkāk paskaidrošu nākamajā tikšanās reizē. Līdz tam vēlos, lai tu trīs personas pārcel cilā amatā. Policijas seržantu Tvillu, inspektoru Pakulu un konsteblu Lcsliju Ilansonu. Izdari to jau tuvākajās dienās. Vēlos, lai viņi tiktu nosūtīti uz dažādām pilsētām, jo tālāk no Londonas, jo labāk. Es informēšu par notikušo Kontrolieri un uzzināšu, vai viņš vēlēsies veikt vēl kādus drošības pasākumus.

Viesnīcas numurā Ņujorkā Hariju Lencu nakts vidū pamodināja uzstājīga telefona zvanīšana.

"Kas gan, pie velna, varētu zināt, ka es esmu šeit?" viņš prātoja, tad, aizmiglotu skatienu palūkojies pulkstenī, pacēla klausuli. — Pulkstenis ir četri naktī! Kas, pie vel…

Klausulē ieskanējās klusa, mierīga balss, un Lcncs drebošu sirdi pieslējās gultā sēdus.

— Jā, ser! — viņš atbildēja. — Jā, ser… Nē, ser, bet es varu atbrīvoties… — Harijs ilgi, ilgi klausījās un beidzot teiea: — Jā, ser. Es saprotu. Jau ar pirmo lidmašīnu došos uz Buenosaircsu. Paldies, ser!

Viņš nolika klausuli un aizdedzināja cigareti. Viņa rokas trīcēja. Harijs tikko bija runājis ar vienu no visvarenākajiem cilvēkiem pasaulē, un tas, ko viņš Harijam bija lūdzis… "Kas, sasodīts, notiek?" Harijs Lenčs sev vaicāja. Tas noteikti bija kaut kas liels. Zvanītājs bija ar mieru maksāt Lencam piecdesmit tūkstošus dolāru tikai par kaut kādas vēsts nodošanu. Būs jauki atkal atgriezties Argentīnā. Harijs Lenčs dievināja Dienvidamerikas sievietes. "Es tur pazīstu vismaz duci mauku, kas labprātāk drātējas, nekā ēd…"

Šī diena bija sākusies gluži vienkārši lieliski.

Deviņos no rīta Lenčs pacēla klausuli un pie- zvanīja*uz "Acrolincas Argentīnas" biroju. —Cikos ir pirmais reiss uz Buenosaircsu?

747 reisa lidmašīna ieradās Buenosaircsas lidostā "Ezciza" nākamajā dienā pulksten piecos pēc pusdienas. Tas bija ilgs un nogurdinošs lidojums, taču Harijs Lcncs jutās apmierināts. "Piecdesmit tūkstoši dolāru par vienas vienīgas ziņas nodošanu!" Lidmašīnai viegli piezemējoties, Harijs juta sevī briestam sajūsmas vilni. Viņš nebija bijis Argentīnā apaļus piecus gadus. Būs jāapciemo vesela virkne senu paziņu…

Kad Harijs Lenčs izkāpa no lidmašīnas, viņu uz mirkli apdullināja karstais gaiss. "Ak protams! Šeit taču tagad ir vasara!"

Braucot ar taksometru uz pilsētu, Lenčs uzjautrināts pamanīja, ka graffiti uz māju sienām un mūriem nav mainījušies. Plcbiscilo las Pelotaa (Nost ar plebiscītiem). Militāros, asesinos (Militāristi, slepkavas). Tcncmos hambre (Pie mums ir bads). Mariliuana librc (Marihuānu visiem). Droga, scxo y mucho rock (Narkotikas, sekss un daudz rokenrola). Juicio y casligo a los culpablcs (Tiesu un sodu vainīgajiem).

Jā, cik labi ir atgriezties!

Siesta[5] bija beigusies, un ielas bija pilnas ar cilvēkiem, kuri steidzās atpakaļ uz darbu. Kad taksometrs piebrauca pie viesnīcas "LI Concistador", kas atradās liarrio Norte — pilsētas labākā rajona — pašā centrā, Harijs Lenčs samaksāja vadītājam ar miljons peso banknoti.

Paturi atlikumu! — viņš sacīja. Argentīniešu nauda viņam vienmēr bija izraisījusi smieklus.

Viņš piereģistrējās viesnīcas milzīgajā, modernajā vestibilā, paņēma jaunākos Bucnos Aircs Herald un La Pivnsa numurus un lāva viesnīcas menedžerim pavadīt sevi uz numuru. Sešdesmit dolāri dienā par numuru ar guļamistabu, vannas istabu, virtuvi un viesistabu, kā arī gaisa kondicionētāju un televizoru! "Vašingtonā šādi apartamenti maksātu veselu bagātību," Harijs Lenčs nodomāja. "Rīt nokārtošu to lietu ar Neusu, un tad palikšu te vēl dažas dienas un izklaidēšos."

Harijam Lencam, lai sameklētu Neusu Muņcsu, bija vajadzīgas vairāk nekā divas nedējas.

Meklējumus viņš sāka ar pilsētas telefonu grāmatām. Lenčs sāka ar pilsētas centra rajoniem — Area Constitution, Plaza San Martin, Barrio Nortc, Catclinas Nortc. Tomēr nevienā no tām Neusas Mu- ņesas vārda nebija. To nevarēja atrast arī lepno ārpilsētas rajonu Bahia Blanca un Mar dc! Plata telefonu grāmatās.

"Kur, pie velna, viņa ir noslēpusies?" Lenčs prātoja. Tad devās pastaigāties pa pilsētu un sameklēt senos paziņas.

Lenčs iesmējās. — Es jau arī biju miris, taču man tevis, Antonio, tik ļoti pietrūka, ka nolēmu atgriezties.

—    Ko tu dari Bucnosairesā?

Lenca balss piepeši kļuva sērīga. — Es ierados, lai atrastu senu draudzeni. Mums vajadzēja apprecēties, bet viņas ģimene pārvācās dzīvot citur, un es pazaudēju viņas pēdas. Viņas vārds ir Neusa Muņesa.

—    Vai tu neapvaicātos pārējiem, Antonio?

—    6 Por que no?*

Tālāk Lenčs apmeklēja kādu savu draugu policijas iet irknī.

—    Pēdējais, ko par ievi esmu dzirdējis, — tu esot izsviests no CIP.

Harijs Lcncs iesmējās. — Nekā tamlīdzīga, mans draugs. Viņi lūdzās, lai es palieku. Es atstāju CIP, lai sāktu pats savu biznesu.

—    Si?x Kāds tad ir tavs bizness?

—     Esmu atvēris pats savu detektīvu aģentūru. Starp citu, tieši tāpēc esmu ieradies Bucnosaircsā. Pirms dažām nedēļām nomira kāds no maniem klientiem. Viņš atstāja savai meitai kaudzi naudas, un es cenšos viņu atrast. Zinu tikai to, ka viņa dzīvo kaut kur Bucnosatircsā.

—    Kā viņu sauc?

—    Ncusa Muņesa.

—   Uzgaidi mirklīti!

"Mirklītis" vilkās veselu pusstundu.

—    Piedod, amigo. Nekādi nevaru tev palīdzēt. Viņas vārda nav ne mūsu datorā, ne ari kartotēkā.

—    Ak, sasodīts! Ja tu tomēr atrodi par viņu kādas ziņas, mani var atrast "El Conquistador" bārā.

—    uucno.1

Tālāk Ecncs apstaigāja bārus un visas viņam jau sen pazīstamās ieskrietuves "I'cpc Gonzales", "Almeida"un "Cale l'abae".

—     Bue/ias tardes, amigo. Soy de los Es/ados Unidos. Esloy buscando una mujer. El nombre es Ncusa Mu nez. lis una emcrgcncia.1

—    Lo sien to, sciоor. No la conozco.4

Visur atbilde bija viena un tā pati. Neviens nekad neko nebija dzirdējis par šo sasodīto slampu!

Ilarijs Lcncs klīda apkārt pa La Boca — krāsainu gaismu apmirdzēto piekrasti, no kurienes varēja vērot, kā upē noenkurojas senatnīgie kuģi, tomēr arī šeit neviens neko nezināja par Neusu Muņesu. Pirmo reizi mūžā Harijs Lenčs juta, ka viņu kāds visu laiku mu|ķo.

Nākamajā vakarā Harijs Lenčs ieradās bārā "Pilar"jau deviņos un vēroja, kā tas pamazām pildās ar cilvēkiem. Tuvojoties pusnaktij, viņš manīja, ka kjūst arvien nervozāks. Un ja nu viņa neparādīsies? Ja nu tā nav īstā Neusa Muņesa?

Lenčs vēroja, kā bārā ienāk bariņš jautru sieviešu un pievienojas dažiem vīriem, kas jau sēdēja pie galdiņiem. "Viņai // jāierodas!" Harijs domāja. "Ja viņa neieradīsies, varēšu atvadīties no saviem piecdesmit tūkstošiem zaļo."

Viņš prātoja, kāda tā izskatīsies. Neusai noteikti bija jābūt satriecošai. Ja jau Harijam bija uzdots piedāvāt tās draudziņam Eņģelim par slepkavību divus miljonus dolāru, Eņģelim noteikti naudas ir papilnam. Tas var atļauties uzturēt jaunu, skaistu mīļāko. Pie velna, tas vīrs var atļauties uzturēt duci mīļāko! Tā Neusa droši vien ir aktrise vai super- modele. "Kas zina, varbūt es ar viņu varēšu nedaudz padraiskoties, pirms atstāju šo pilsētu? Nekas nav tik jauki kā apvienot lietderīgo ar patīkamo!" Harijs Lenčs klusi iesmējās.

Durvis atvērās, un Lenčs uzmeta tām gaidošu skatienu. Uz sliekšņa parādījās viena vienīga sieviete. Tā bija veca un nepievilcīga, ar tuklām rokām un kājām un milzīgām, nokarenām krūtīm, kas, tai kustoties, pretīgi ļumēja. Taukaino seju ieskāva balināti blondi mati, bet tumšā ādas krāsa norādīja, ka dzīslās tek metisu asinis, kas mantotas no indiāņiem un spāņu iekarotājiem. Ienācēja bija tērpusies apspīlētos svārkos un džemperi, kas būtu piemērots daudz jaunākai sievietei. "Slampa, kas dodas medīt izklaides meklētājus," Lenčs nosprieda, "liet kurš gan vēlētos ar viņu gulēt?"

Sieviete pārlaida bāram neizteiksmīgu, nedzīvu skatienu. Nevērīgi pamājusi dažiem paziņām, tā izspraucās cauri pūlim līdz bāra letei.

—    Nevēlies izmaksāt man dzeramo? — Sievietei bija pasmags spāņu akcents, un tuvumā tā izskatījās vēl atbaidošāka.

"Viņa izskatās pēc resnas, neslauktas govs," Lenčs nodomāja. "Un viņa ir galīgi pillā!" — Atšu- jies, māšel!

Fstcbans sak', ka tu man' meklē, vai tā i'?

Viņš pārsteigts palūkojās staigulē. — Kas?

—    Estebans. Bārmenis.

Harijs Lenčs vēl arvien nespēja to aptvert.

—    Viņš noteikti kļūdās. Es meklēju Ncusu Muņesu.

Sr. Yo soy Ncusu Muricx.1

"Taču tu neesi īstā," Lenčs nodomāja. "Sasodīts!"

—    Vai tu esi Eņģeļa draudzene?

Viņa pasmaidīja dzērājas smaidu. — Si.

Ilarijs Lenčs pamazām atjēdzās no šoka. Tā, tā… — Viņš piespieda sevi pasmaidīt. Vai mēs nevarētu iekārtoties pie kāda no galdiņiem tur stūrī un parunāt?

Sieviete nevērīgi pamāja. Ja tu tā grib'…

Viņi izlauzās cauri piesmēķētajam bāram līdz brīvam galdiņam, un Lenčs sacīja: — Es vēlos parunāt par…

—    Tu tač' izmaksās' man rum', čsi?

Lenčs pamāja ar galvu. — Protams!

Parādījās netīru priekšautu aplicies viesmīlis, un Lenčs sacīja: — Vienu rumu un vienu skotu viskiju ar sodu.

Muņesa ierunājās: — Man dubult' rum', lab'?

Kad viesmīlis bija aizgājis, Lenčs pagriezās pret blakus sēdošo sievieti. — Es vēlos salikt Eņģeli.

Viņa pētoši pievērsa tam savu blāvo, ūdeņaino acu skatienu. — Kāpē'?

Lenčs pieklusināja balsi. — Man viņam ir neliela dāvana.

—6Si?Kād' dāvan'?

—    Divi miljoni dolāru. — Viesmīlis atnesa dzērienus, un Harijs Lenčs pacēla glāzi tostam. — Uz veselību!

—    Jah. — Neusa vienā malkā iztukšoja glāzi sausu. — Kāpē' tu grib' dot Eņģelim div' miljon' zaļo?

—    Tieši par to es gribu ar viņu parunāt divatā.

—    Tas nav iespējam'. Eņģelis… viņš ne ar vien' nerunā.

—    Lēdij, par diviem miljoniem…

Vai es var' dabūt vēl vien' rum'? Dubult', ja?

"Ak Dievs, viņa jau tagad izskatās tā, it kā tūlīt grasīlus atslēgties." Protams. — Lenčs pamāja viesmīlim un pasūtīja dzērienu. — Vai tu jau sen pazīsti Eņģeli? — Viņš centās runāt nevērīgi.

Sieviete nodrebēja. — Jah…

—    Viņš noteikti ir ļoti interesants vīrs.

Ncusas nedzīvais skatiens bija kā piekalts galdiņa virsmai.

"Jēzu!" Harijs Lenčs nodomāja. "Tas ir gluži tāpat kā sarunāties ar sienu!"

l ika atnests viņas dzēriens, un Neusa norija rumu vienā garā malkā.

"Viņai ir govs ķermenis un cūkas manieres." Ilarijs Lenčs mēģināja vēlreiz. — Kad es varēšu runāt ar Eņģeli?

Neusa Muņcsa uzsvempās stāvus. — Es jau tev teic', ka viņš ne ar vien' nerunā. jAdios/'

Harijs Lencs juta, ka to sagrābj pēkšņa panika.

—    Ei! Uzgaidi mirklīti! Neej prom!

Sieviete apstājās un pievērsa viņam savu blāvo skatienu. — Ko tu grib'?

—    Apsēdies, — Lenčs lēni sacīja, — es tev pateikšu, ko es gribu.

Viņa smagi atkrita krēslā. — Man vajag vien rum', jab?

Harijs Lencs bija satriekts. Kāds idiots gan ir šis Eņģelis! Viņa mīļākā ir ne tikai pretīgākā slampa visā Dienvidamerikā, bet turklāt vēl arī šņabde- gune!

Lencam nepatika sadarboties ar dzērājiem ne uz vienu no tiem nevarēja paļauties. No otras puses, Harijs nevēlējās zaudēt savu piecdesmit tūkstošu lielo komisijas naudu. Viņš vēroja, kā Neusa Muņcsa izstrebj nākamo dzērienu, un prātoja, nez cik daudz viņa jau ir izdzērusi pirms šīs tikšanās.

Tad Lenčs pasmaidīja un prātīgi apvaicājās:

—    Neusa, ja es nevaru runāt ar Eņģeli, kā lai es ar viņu sazinos?

—      Tas ir vienkārš'. Tu pasak' man, ko tu grib', un es to pasak' Eņģelim… Ja viņš sak' si, es tev sak' si… Ja viņš sak' no, es tev sak' no.

Harijs Lencs nevēlējās uzticēt starpniecību šai sievietei, tomēr viņam nebija citas izejas. — Tu taču esi dzirdējusi par Marinu Grozu.

—    No.

Protams, ka viņa nebija dzirdējusi. Tā taču nesauc rumu. Šī stulbā mauka saputros visu sakāmo un sabojās viņam darījumu.

1 Uz redzēšanos! (Spāņu vai) Tutk.picz.

—  Man vajag dzērien', jah?

Eencs papliķēja tās resno roku. — Protams! — Viņš pasūtīja vēl vienu dubulto rumu. — Eņģelis zinās, kas ir Marins Groza. Pasaki tikai — Marins Groza , un viņš sapratīs.

—  Jah? Un tad kas?

Viņa bija vel stulbāka, nekā likās. Kas, pēc viņas domām, Eņģelim par diviem miljoniem dolāru ar to vīru bija jādara?! Jānobučo?! Harijs Lcncs pacietīgi turpināja: — Cilvēki, kas mani šurp atsūtīja, vēlas, lai viņu novāc.

Viņa samirkšķināja acis. — Ko viņi grib?

"Ak Kristu!" — Lai viņu nogalina.

Ak tā, — Neusa vienaldzīgi pamāja. — Es paprasīš' Eņģelim. Viņas balss arvien vairāk aizsmaka. — Kā tu teic' bij' tā cilvēk' vārds?

Lencs vēlējās sapurināt šo sievieti. Groza. Marins Groza.

Jah. Man' mazais ir aizbrauc' no pilsēt'. Es viņam šonakt piezvan' un rīt nāk pie tev' uz šejien'. Vai es var' dabūt vēl vien' rum'?

Neusa Muņesa bija ievilkusi Lencu vienā vienīgā murgā.

Nākamajā vakarā Harijs Lcncs nosēdēja pie tā paša bāra galdiņa no pusnakts līdz pat četriem naktī, kad bārs lika slēgts. Muņesa neparādījās.

^ai jūs nezināt, kur viņa dzīvo? Lcncs pavaicāja bārmenim.

Bārmenis palūkojās viņā ar nevainīgu skatienu. — /.Ģuičn sabe?'

Nolādētā slampa bija visu samaitājusi. Kā gan tik gudrs vīrs kā Eņģelis varēja sapīties ar tādu zosi kā šī dzērāja? Harijs Lcncs lepojās ar to, ka savā arodā ir profesionālis. Viņš bija pārāk gudrs, lai

1 Kas to lai zina? (Spāņu vai) Tulkpiez.

iesaistītos šāda veida darījumā, iepriekš to nepārbaudot. Viņš bija uzmanīgi daudzus apvaicājis, un viņu visvairāk pārsteidza tas, ka Izraēlas valdība par Eņģeļa galvu bija apsolījusi miljons dolāru. Miljons zaļo viņam varētu sagādāt ērtu dzīvi un neskaitāmas daiļavas. Bet tagad Harijs varēja mierīgi aizmirst gan miljonu, gan apsolītos piecdesmit tūkstošus. Viņa vienīgā saite ar Eņģeli bija pārtrūkusi. Harijam vajadzēja piezvanīt savam darba devējam un paziņot par izgāšanos.

"Es viņam pagaidām vēl nezvanīšu," Harijs Lenčs nolēma. "Varbūt viņa vēl šeit atgriezīsies. Varbūt visos pārējos bāros beigsies ruma krājumi. Varbūt man vajadzēja pakārties jau tad, kad piekritu veikt šo uzdevumu…"

6. nodaļa

Nākamajā vakarā pulksten vienpadsmitos Harijs Lenčs sēdēja bārā "Pihir" pie tā paša galdiņa, pārmaiņus grauzdams zemesriekstus un savu pirkstu nagus. Kad divos naktī durvīs parādījās Neusas Muņezas grīļīgais slāvs, Harija sirds priekā salēcās. Viņš laimīgi vēroja, kā lā tuvojas viņa galdiņam.

—  Sveiks! — tā nomurmināja un ieslīga krēslā.

—  Kas ar tevi bija noticis? Harijs uzstājīgi noprasīja. Viņš tik tikko spēja valdīt dusmas.

Sieviete neizpratnē samirkšķināja acis. Kas?

— Tev šeit bija jāierodas vakarnakt!

—  Jah?

—  Mēs taču sarunājām, Ncusa.

—   Ak tā… Ls devos kopā ar vien draudzen' skatīties film'. Saprot', tā ir pavisam jaun' film'. Tā ir par to vīr', kas ieķeras tajā sūd' mūķen' un…

Lenčs jutās tik izmisis, ka būtu varējis sākt raudāt. "Ko gan Eņģelis saskatījis šajā stulbajā, pretīgajā kucē? Viņai laikam ir zelta pakaļa," Lcncs nodomāja. — Ncusa… vai jūs neaizmirsāt parunāt ar Eņģeli?

Sieviete palūkojās Harijā ar savu blāvo skatienu, cenzdamās saprast jautājumu. — Ar Eņģeli? 57 Vai es var' dabūt rum', ko?

Viņš pasūtīja dubulto rumu Neusai un dubultpor- ciju skotu viskija pats sev. Tas viņam tagad tik ļoti bija vajadzīgs…

—  Ko Eņģelis sacīja, Neusa?

—  Eņģelis? Ak, viņš sacīj' jah. Viss ir kārtībā.

Harijs Lenčs juta sevī uzbangojam atvieglojumu.

— Tas ir brīnišķīgi! — Tagad viņam šī sasodītā izsūtāmā zēna misija bija pie vienas vietas. Lenčs bija izdomājis daudz labāku nodarbošanos. Šī piedzērusies kuce aizvedīs viņu pie Eņģeļa, un viņš nopelnīs to miljonu dolāru, kas bija izsludināts kā atalgojums par Eņģeļa galvu.

Harijs vēroja, kā Ncusa iztempj savu dzērienu, nolaistīdama savu jau tā netīro blūzi. — Ko Eņģelis vēl teica?

Sieviete koncentrēdamās sarauca uzacis. — Eņģelis… Viņš vēlas uzzināt, kam tu strādā.

Lenčs uzvaroši pasmaidīja. — Pasaki viņam, ka tas ir konfidenciāli, Ncusa. Es nevaru viņam izpaust šo informāciju.

Viņa izklaidīgi pamāja. Tad Eņģelis lika sūtīt tev' pie velna. Vai es var' dabūt vēl vien rum', pirms'Modos prom?

Harija Lenca domas sāka darboties mežonīgā ātrumā. Ja sieviete aizies, viņš to vairs nekad neredzēs. — Lūk, ko mēs darīsim, Ncusa. Es piezvanīšu tiem cilvēkiem, kam es strādāju. Ja viņi atļaus, es iedošu tev viņu vārdus. Labi?

Sieviete paraustīja plecus. — Man vienalga.

Jā, Lenčs pacietīgi skaidroja, — bet Eņģelim gan nav vienalga. Pasaki viņam, ka es došu atbildi rīt. Vai ir kāda vieta, kur es varu tevi atrast?

—  Es domāj', ka ir.

Viņam sasodīti veicās. — Kur?

—  Šeit.

Viesmīlis atnesa Neusas dzērienu, un Ilarijs Lenčs nolūkojās, kā viņa metas uz to dzīvnieka badīgumā.

Viņš ļoti labprāt būtu Ncusu nogalinājis.

Lenčs zvanīja no telefona būdiņas, kas atradās Kalvo ielā, lai viņa zvanu neviens nenoklausītos. Pagāja vesela stunda, gaidot savienojumu.

—  Nē, — teica Kontrolieris. — Es jau tev teicu, ka nedrīkst minēt nevienu vārdu.

—   Jā, ser. Taču ir radusies problēma. Neusa Muņesa, Eņģeļa mīļākā, teica, ka viņš ir ar mieru noslēgt darījumu, taču nekustēsies ne no vietas, ja nezinās, kam strādā. Protams, es viņai pateicu, ka vispirms sazināšos ar jums.

—  Kāda ir šī sieviete?

Kontrolieris nebija tas vīrs, ar kuru varētu spēlēties. — Viņa ir resna, pretīga un stulba, ser.

—  Tādā gadījumā ir pārāk bīstami nosaukt manu vārdu.

Harijs Lenčs, burtiski, juta, ka darījums izslīd tam no pirkstiem. — Jā, ser, — viņš atklāti sacīja. — Es saprotu. Un tomēr… Visa Eņģeļa reputācija balstās uz to, ka viņš prot turēt muti. Ja viņš jebkad sāktu runāt, nenodzīvotu ne piecas dienas.

Iestājās ilgs klusuma brīdis. — Tev taisnība, — Kontrolieris sacīja, tad saruna atkal uz mirkli pārtrūka. — Ļoti labi. Vari izpaust Eņģelim manu vārdu. Taču viņš nekad nevienam nedrīkst to minēt un nekad nedrīkst mēģināt sazināties ar mani. Viņš visu uzzinās tikai un vienīgi no tevis.

Harijs Lenčs šajā mirklī no laimes būtu varējis dejot. — Jā, ser. Es viņam pateikšu. Paldies, ser! Viņš nolika klausuli, un tā sejā atplauka plats smaids. Viņš saņems savus piecdesmit tūkstošus.

Un pēc tam arī miljons dolāru lielo prēmiju.

Kad Harijs un Ncusa vēlu vakarā satikās, viņš tai uzreiz pasūtīja dubulto rumu un priecīgi paziņoja: — Viss ir nokārtots. Es dabūju atjauju.

Viņa izklaidīgi palūkojās blakussēdētājā. — Jah?

Viņš pateica tai sava darba devēja vārdu. Tas bija ļoti slavens vīrs, un Lenčs bija domājis, ka Ncusa būs pārsteigta.

Viņa tikai nevērīgi paraustīja plecus. — Nekad neesmu par tādu dzirdējusi.

—  Ncusa, ļaudis, kuriem es strādāju, vēlas, lai šis gadījums tiktu nokārtots, cik ātri vien iespējams. Marins Groza slēpjas savā villā Nevilā un…

—  Kur?

Augstais Dievs! Viņš mēģina sarunāties ar apreibušu govi! Lenčs pacietīgi paskaidroja: — Tā ir neliela pilsētiņa netālu no Parīzes. Gan Eņģelis zinās.

—  Man vajag vēl vien' dzērien'.

Pēc stundas Ncusa vēl arvien dzēra, un tagad Lenčs viņu uz to visādi pamudināja. "Viņai jau gan pamudināšana nemaz nav vajadzīga," Harijs Lenčs domāja. "Kad viņa būs pietiekami piedzērusies, tad aizvedīs mani pie sava drauģeļa. Viss pārējais būs ļoti vienkārši."

Viņš palūkojās uz Neusu, kura domīgi vērās glāzē ar dzērienu.

"Noķert Eņģeli nemaz nevarētu būt tik sarežģīti. Viņš (ļoteikti ir ļoti veikls, taču nepavisam ne gudrs."

—  Kad Eņģelis atgriezīsies pilsētā?

Viņa pavērsa uz to savas ūdeņainās acis. — Nākam' nedēļ.

Harijs Lenčs satvēra viņas roku un papliķēja to.

Vai mēs nevarētu doties pie tevis uz mājām? viņš maigi pavaicāja.

'— Labi.

Beidzot viņš to bija notvēris savās lamatās!

Neusa Muņesa dzīvoja noplukušā divistabu dzīvoklī Bucnosairesas Bclgruno rajonā. Dzīvoklis bija netīrs un nekopts, gluži tāpat kā tā saimniece. Tiklīdz tie bija iegājuši pa durvīm, Ncusa momentā devās pie mazā bāra, kas atradās istabas kaktā. Viņa tik tikko spēja noturēties kājās.

Nevēlies vien dzērien'?

—   Nē, paldies, — Lenčs sacīja. — Bet tu dzer vien. — Viņš nolūkojās, kā viņa iztukšo pudeli glāzē un tad to vtenā malkā iztempj. "Vispretīgākā kuce, kādu jebkad esmu redzējis," Lenčs nodomāja. "Taču miljons dolāru gan izskatīsies jauki."

Tad viņš sāka aplūkot dzīvokli. Uz kafijas galdiņa kaudzītē stāvēja dažas grāmatas. Lenčs tās pacēla citu pēc citas, mēģinādams izprast Eņģeļa domu gaitu. Grāmatu nosaukumi viņu pārsteidza: Žorža Amadu "Gabriela, neļķes un kanēlis", Omāra Kabesas "Uguns no kalniem", Gabriela Garsijas Markesa "Simt vientulības gadi", Antonio Sisnerosa "Kaķi naktī". Tātad Eņģelis ir intelektuālis. Grāmatas nesaderējās ne ar šo dzīvokli, ne ar sievieti.

Lenčs piegāja pie Neusas un aplika rokas ap tās milzīgo, tuklo vidukli. Tu esi sasodīti jauka, vai tu to zini? — Viņš pasniedzās un noglāstīja viņai krūtis. Tās bija tik lielas kā arbūzi, un Lenčs necieta sievietes ar lielām krūtīm. — Tev patiesi ir sasodīti labs augums.

—  Jah? — Tās skatiens bija miglains.

Lenca rokas slīdēja lejup un sāka glāstīt tās platos gurnus, kas izspīlējās cauri plānajam kokvilnas audumam. Vai tev tas patīk? viņš nočukstēja.

—  Kas?

Tādā garā viņš neko nevarēja panākt. Lencam bija jāizdomā, kā iedabūt šo amazoni gultā, taču viņš apzinājās, ka jārīkojas ļoti uzmanīgi. Ja aizvainos Neusu, tā var doties pie Eņģeļa un viņu nosūdzēt. Ar to beigtos visas viņa cerības uz darījumu. Lenčs varēja mēģināt Neusu apvārdot, taču viņa bija pārāk piedzērusies, lai saprastu, ko viņai saka.

Lencam tā izmisīgi mēģinot izdomāt kādu veiklu gājienu, Neusa piepeši nomurmināja: — Grib' drātē- ties?

Viņš atviegloti iesmējās. — Tā ir laba doma, ma- zulit.

— Tad nāc, ejam uz guļamistab'.

Lenčs sekoja strcipulīgajai sievietei uz mazo guļamistabu. Tajā bija skapis ar va|ā atstātām durvīm, liela neklāta gulta, divi krēsli un kosmētikas galdiņš ar ieplaisājušu spoguli. Lenca uzmanību piesaistīja skapis. Tajā uz drēbju pakaramajiem atradās vesela rinda vīriešu uzvalku.

Neusa bija apsēdusies uz gultas malas un pogāja vaļā blūzes pogas. Parastos apstākļos Harijs Lenčs jau atrastos sievietei blakus un palīdzētu tai izģērbties. Viņš to glāstītu un čukstētu tai ausī visādus niekus, taču Ncusas Muņcsas izskats viņu, burtiski, paralizēja. Viņš sastindzis stāvēja un vēroja, kā uz grīdas noslīd tās svārki. Zem tiem nekā nebija. Kaila Neusa likās vēl atbaidošāka nekā apģērbusies. Milzīgās krūtis nokarājās kā bumbieri, bet tuklais vēders, tai kustoties, burtiski, ļumēja. Viņas kājas, likās, sastāvēja no viena vienīga cclulīta. "Viņa ir visresnākā dāma, kādu jebkad esmu redzējis," Lenčs nodomāja, tad centās sevi iedrošināt. "Domā par kaut k» jauku. Jau pēc dažām minūtēm tas viss būs beidzies, bet miljons zaļo tevi priecēs visu mūžu."

Pamazām viņš sevi piespieda izģērbties. Neusa bija icsvempusics gultā gluži kā tāds levialāns un gaidīja Hariju. Viņš ierāpās gultā viņai blakus.

Kas tev patīk? — Lenčs pavaicāja.

Kas? Šokolāde… Man patīk šokolāde.

Viņa bija piedzērusies daudz vairāk, nekā Lenčs bija domājis. "Tas ir labi. Tas visu padarīs vienkāršāku." Viņš sāka glāstīt Ncusas ļumīgo miesu, kas bija bāla kā zivij. — Tu esi skaista sieviete, mazā. Vai tu to zini?

—  Jah?

—  Tu man ļoti patīc, Ncusa. — Viņa rokas pārslīdēja tās vēderam līdz matainajam pauguram starp resnajām kājām, un pirksti sāka izdarīt maigas, masējošas kustības. — Varu saderēt, ka tu dzīvo aizraujošu dzīvi.

—  Jah?

—   Es domāju… Būt Eņģeļa draudzenei… tas noteikti ir ļoti interesanti. Pastāsti, mazā,— kāds ir Eņģelis?

Iestājās klusums, un Lenčs nobijās, ka Neusa varētu būt aizmigusi. Viņš iesprauda pirkstus miklajā caurumā starp tās kājām un juta, ka Neusa sagrozās.

—  Neaizmiedz, saldumiņ. Ne tagad. Kāds ir Eņģelis? Vai viņš ir skaists?

—  Bagāts. Eņģelis… Viņš ir bagāts.

Lenčs turpināja darbošanos. — Vai viņš pret tevi izturas labi?

—  Jah. Eņģelis ir labs.

Arī es pret tevi izturēšos labi, mazā. — Lenca balss bija kļuvusi maiga. Vienīgā problēma bija tā, ka viņa loceklis bija ļengans, bet viņam bija nepieciešama miljonu vērta erekcija. Lenčs iedomājās māsas Dollijas un dažas no viņu izdarībām, iztēlojās, kā viņas pieskaras tā augumam ar saviem pirkstiem, mēli un krūšu galiņiem, un tā loceklis kļuva stingrs. Lenčs steidzīgi uzgūlās Neusai un iesprauda locekli tai starp kājām. "Ak debess, tas ir gluži tāpat kā mīlēties ar kaut kādu sūda pudiņu!" Harijs nodomāja. — Kā tev tas patīk?

—  Laikam jau lab'.

Lenčs būtu varējis šo sievieti izpļaukāt. Pasaulē bija dučiem skaistu sieviešu, kuras sajūsminājās par viņa mīlnieka spējām, bet šī kuce saka: "Laikam jau lab'!"

Viņš sāka kustoties uz priekšu un atpaka|. — Pastāsti man par Eņģeli. Kas ir viņa draugi?

Neusas balss bija miegaina. — Eņģelim nav draugu. Es esmu viņa draugs.

—   Protams, ka tu esi, mazā. Vai Eņģelis šeit dzīvo kopā ar tevi, vai arī viņam ir pašam savs dzīvoklis?

Neusa aizvēra acis. — Lu, man gribas gulēt! Kad tu pabeigsi?

"Nekad!" Lenčs nodomāja. "Nejau ar šo stulbo govi!

—  Es jau pabeidzu, — viņš sameloja.

—  Tad ejam gulēt.

Ilarijs Lencs atvieglots novēlās no sievietes un sastinga pie tās sāniem. "Kāpēc gan Eņģelis nevarēja sev sagādāt normālu mījāko? Kādu jaunu un karstasinīgu skaistuli?" Tad viņam nebūtu tā jānopūlas, cenšoties izvilkt no tās informāciju. Bet šī stulbā kuce!… Un tomēr… Ir jau vēl arī citi paņēmieni, kā panākt savu.

Lencs ilgi gulēja nepakustēdamies, līdz bija pilnīgi drošs, ka Neusa ir aizmigusi. Tad viņš uzmanīgi piecēlās no gultas un aiztipināja līdz skapim. Viņš iededza skapī gaismu un pievēra durvis tā, lai gaisma neuzmodinātu krācošo behemotieni.

Skapī karājās vismaz ducis dažādu uzvalku. Turpat lejā uz grīdas stāvēja seši pāri vīriešu kurpju. Lencs pavēra žakešu atlokus un aplūkoja izgatavotāja uzšuvītes. Visi uzvalki bija šūti pie viena un tā paša drēbnieka — Lrrcras, Avcnida la Plata. Kurpes bija izgatavojis kāds Vilis. "Esmu viņu notvēris!" Lenčs iespurdzās. "Drēbnieks un kurpju meistars jau nu noteikti zinās Lņģe|a adresi. Rīt no paša rīta došos tos abus apciemot un uzdot pāris jautājumu." Piepeši viņam pār muguru pārskrēja baiļu skudriņas. "Nē! Nekādu jautājumu!" Viņam bija jārīkojas daudz saprātīgāk. Viņam taču galu galā bija darīšana ar pasaules mēroga slepkavu. Daudz drošāk būs |aul Neusai aizyest viņu pie Eņģeļa. "Tad viss, kas man būs jādara, — jāpaziņo Eņģeja atrašanās vieta maniem draugiem no Mossad un jāiekasē prēmija. Es vēl parādīšu Nedam Tilin- gastam un visai tai sasodītajai C1P varzai, ka vecais Harijs Lenčs nav zaudējis vērienīgumu. Visi šie pārgudrie puišeļi trenkā cits citu, cenšoties atrast Eņģeli, bet es vienīgais esmu pietiekami gudrs, lai to izdarītu."

Piepeši viņš no gultas puses izdzirdēja kādu skaņu. Viņš Jāva gaismai no skapja krist uz gu|ošo, taču Ncusa pat nepakustējās.

Lenčs izslēdza skapī gaismu un piegāja pie gultas. Neusas Muņesas acis bija aizvērtas. Tad viņš klusi aizlavījās pie galda un citu pēc citas sāka pārmeklēt atvilktnes, cerot atrast kādu Eņģeļa fotogrāfiju. Tā viņam loti palīdzētu, taču Lencam ar meklējumiem neveicās. Viņš devās atpakaļ uz gultu. Ncusa skali krāca.

Kad Harijs Lenčs beidzot iegrima miegā, viņa sapņus pildīja vīzijas — balta jahta un simtiem kailu, skaistu meiteņu ar mazām… loti mazām krūtīm.

No rīta, kad Harijs Lenčs pamodās, Neusas istabā nebija. īsu brīdi viņš krita panikā. Vai viņa jau būtu aizgājusi, lai tiktos ar Eņģeli? No virtuves atskanēja troksnis. Lenčs izlēca no gultas un steidzīgi apģērbās. Ncusa stāvēja virtuvē pie plīts.

/Bucnos dias![10] — Lenčs sacīja.

Grib' kafij'? — Ncusa nomurmināja. — Īss nevar' tev pagatavot brokast'. Man sarunāt' tikšanās.

Ar Eņģeli! Harijs Lenčs centās neizrādīt sajūsmu.

— Tas nekas. Es neesmu izsalcis. Ej vien tagad uz savu tikšanos, bet vakarā mēs kopā papusdie- nosim. — Viņš to apskāva un noglāstīja tās nošļukušās krūtis. — Kur tu vēlētos pusdienot? Mana meitene ir pelnījusi tikai pašu to labāko.

"Man vajadzēja kļūt par aktieri," Lenčs nodomāja.

—  Man vienalga.

—   Vai tu zini restorānu "Chiquin'\ kas atrodas Kangajo ielā?

—  Nē.

—  Tev tur patiks. Satiksimies šcitpat pulksten astoņos, labi? Man šodien paredzēts daudz darba. — Patiesībā viņam nekas nebija ieplānots.

—  Labi.

Lencam bija nepieciešams liels gribasspēks, lai pieliektos un atvadoties noskūpstītu Neusu. Viņas lūpas bija miklas, glumas un pretīgas. — Tātad astoņos!

Lenčs izgāja no dzīvokļa un izsauca taksometru. Viņš cerēja, ka Neusa pa logu viņu novēro.

—  Iegriezieties nākamajā šķērsicliņā pa labi, — Lenčs pavēlēja taksometra šoferim.

Kad viņi bija iebraukuši šķērsicliņā, Ilarijs Lcncs sacīja: — Šeit es izkāpšu!

Taksometra šoferis pārsteigts palūkojās Lenčā. — Jūs vēlējāties apbraukt tikai vienu kvartālu, senjor?

—  Tieši tā. Man sāp kāja. Sens kara laika ievainojums.*

Harijs Lencs samaksāja šoferim, tad steigšus devās atpakaļ uz tabakas veikalu, kas atradās iepretī Neusas mājai. Viņš aizdedzināja cigareti un sāka gaidīt.

Pēc divdesmit minūtēm no mājas iznāca Neusa un grīļīgā gaitā devās lejup pa ielu. Harijs sekoja tai neuzkrītošā attālumā. Neusu pazaudēt jau nemaz nebija iespējams! Viņa bija gluži kā stalts burinieks vai drīzāk — milzīga galera.

Neusa Muņesa, likās, nekur nesteidzās. Viņa soļoja pa Belgrano avēniju, pagāja garām spāņu bibliotēkai, tad nogriezās Kordovas avēnijā. Tālāk Lenes viņai sekoja līdz Sanmartina ielai, kur Neusa iegriezās "licrcncs"— ādas izstrādājumu veikalā. Lenes stāvēja otrpus ielai, vērojot, kā viņa sarunājas ar pajaunu pārdevēju. Viņam iešāvās prātā doma, ka tieši šis pārdevējs varētu būt Eņģelis, un viņš iegaumēja veikala nosaukumu.

Pēc dažām minūtēm Neusa iznāca no veikala, nesot rokā nelielu paciņu. Nākamais veikals, kurā tā iegriezās, bija heladena — saldējuma veikals Korientcsu ielā. Tad viņa atgriezās Sanmartincsa ielā un lēnā gaitā devās tālāk. Likās, ka viņas pastaigai nav nekāda noteikta mērķa.

"Kas, pie velna, ir ar to viņas tikšanos?" Lenčs sāka uztraukties. "Kur ir Eņģelis?" Viņš neticēja Neusas apgalvojumam, ka Eņģelis esot izbraucis no pilsētas. Visi Lenca jutekļi liecināja, ka Eņģelis ir kaut kur tepat blakus.

Piepeši Lenčs pamanīja, ka Neusa ir nozudusi viņa skatienam. Viņa bija nogriezušies ap stūri un… pazudusi! Lenes paātrināja gaitu, taču, ticis līdz krustojumam, Neusu nekur nemanīja. Abās ielas pusēs cits pie cita rindojās nelieli veikaliņi. Lenčs piesardzīgi virzījās uz priekšu un uzmanīgi vēroja apkārtni. Doma, ka Neusa varētu viņu pamanīt pirmā, Lencu, burtiski, stindzināja.

Beidzot Lenčs viņu ieraudzīja fiambreria — delikatešu veikalā, kur viņa pirka produktus. Vai tie bija domāti Neusai pašai, vai arī viņa kādu gaidīja ierodamies pusdienās dzīvoklī? Kādu vārdā Eņģelis?

Tālāk Lenčs novēroja, kā Neusa iegriežas verdu- lcria un izvēlas dažādus augļus un dārzeņus. Tad viņš vilkās tai pakaļ līdz pašai Neusas mājai, tomēr neko aizdomīgu nemanīja.

Harijs Lenčs novēroja Neusas māju no pretējās ielas puses veselas četras stundas, staigādams apkārt, cik piesardzīgi vien bija iespējams, un beigu beigās nosprieda, ka Eņģelis šodien neparādīsies. "Varbūt šonakt es varēšu no viņas izvilkt vairāk informācijas?…" Lenčs nodomāja. " Un nemaz ncpicskarties!" Jau iedomājoties vien, ka vajadzētu vēlreiz mīlēties ar Ncusu, viņam kļuva slikti.

Baltā nama Ovālajā kabinetā jau krēsloja. Paulam Elisonam šī bija bijusi gara un nogurdinoša diena. Likās, ka visa viņa dzīve sastāv no vienām vienīgām sanāksmēm un vizītēm, steidzamiem telefona zvaniem un vēstulēm. Viņam līdz pat šim brīdim nebija atlicis nc mirkļa brīva laika mierīgi pasēdēt un padomāt. Būtībā arī tagad viņš nebija viens. Prezidentam iepretī sēdēja Stentons Rodžerss, un Elisons juta, ka pirmo reizi šodien var atslābināties.

—  Es tevi atrauju no ģimenes, Sten.

Tas nekas, Paul.

—   Es vēlējos parunāt ar tevi par Mērijas Ešlijas pārbaudi. Cik tālu jūs jau esat tikuši?

Pārbaude jau ir gandrīz pabeigta. Rītvakar vai parit no rīta mums gaidāmi pēdējie pārbaudes rezultāti. Līdz šim viss ir bijis kārtībā. Man šī ideja jau ir iepatikusies. Domāju, ka tā patiesi var piepildīties.

iClums ir jāliek tai piepildīties. Vai nevēlies vēl vienu dzērienu?

—  Nē, paldies! Ja vien tev nav nekas cits pārrunājams, man jāsteidzas apsolīju Barbarai aizvest viņu uz atklāšanu Kenedija centrā.

Ej vien, ej, Pauls Elisons atbildēja. — Mums ar Alisi jau arī šovakar nāksies izklaidēt dažus viņas radiniekus…

—  Nodod Alisei manus sveicienus! Stentons Rodžcrss sacīja un piecēlās.

—    Un tu pasveicini no manis Barbaru! Prezidents nolūkojās, kā Stentons Rodžcrss aiziet. Tad viņa domas pievērsās Mērijai ešlijai.

Kad Ilarijs Lenčs tovakar ieradās pie Ncusas Muņesas, lai aizvestu viņu vakariņās, uz viņa klauvējienu pie dzīvokļa durvīm neviens neatsaucās. īsu brīdi viņš jutās pārbijies. Vai Neusa būtu viņu atmaskojusi?

Lenčs nospieda durvju rokturi un atklāja, ka tās nav aizslēgtas. Varbūt Eņģelis beidzot ieradies pats, lai satiktos ar viņu? Varbūt tas ir nolēmis apspriest kontraktu bez Ncusas starpniecības? Harijs pieņēma jautra darījumu cilvēka slāju un devās iekšā.

Istaba bija tukša. Uz viņa saucienu atsaucās tikai atbalss. Lenčs iegāja guļamistabā. Tur, galīgi piedzērusies, gultā gulēja Neusa.

—  Tu stulbā… — Lenčs aprāvās. Viņš nedrīkstēja aizmirst, ka šī stulbā, apreibusi padauza ir viņa zelta bedre. Satvēris sievietes plecus, Lenčs mēģināja viņu pamodināt.

Neusa atvēra acis. — Kas lēcies?

Es uztraucos par tevi, — Lenčs sacīja, un viņa balsī ieskanējās neviltota līdzjūtība. — Man nepatīk redzēt tevi nelaimīgu. Man liekas, tu dzer tāpēc, ka tevi kāds dara nelaimīgu. Es taču esmu tavs draugs! Vari man visu izstāstīt! Vainīgs ir Eņģelis, vai ne?

—   Lņģelis, — Neusa nomurmināja.

—  Esmu pārliecināts, ka viņš ir jauks cilvēks, — Harijs Lenčs mierinoši turpināja. — Jums abiem laikam ir radušās kādas nesaskaņas, vai ne tā?

Lenčs mēģināja iekārtot Neusu gultā ērtāk. "Tas ir tikpat veltīgi kā mēģināt izkustināt vali," viņš nodomāja.

Lenčs apsēdās uz gultas malas viņai blakus. — Pastāsti man par Eņģeli, — viņš sacīja. — Ko viņš ar tevi dara?

Neusa palūkojās viņā ar savām blāvajām acīm. — Padrātēsimies?!

Ak Jēziņ! Šī nakts, likās, būs viena no vispretīgākajām viņa mūžā. — Protams! Laba doma! — Un Lencs nesteidzīgi sāka izģērbties.

Kad nākamajā rītā Harijs Lenčs pamodās gultā viens pats, viņu sāka vajāt atmiņas par to, kas bija noticis šajā naktī, un viņš jutās gluži slims.

Neusa pamodināja viņu nakts vidū un nomurmināja: — Zini, ko es vēlos, lai tu man izdari? — Tad sekoja plašs izklāsts.

Lenčs neticīgi klausījās, taču darīja visu, ko viņa lika, — viņš nevarēja atjauties noraidīt Ncusas prasības. Viņa uzvedās kā traks, mežonīgs dzīvnieks, un Lenčs sāka prātot, vai arī Eņģelis šo sievieti ir kādreiz tā mīlējis. Atceroties notikušo, viņam kļuva slikti.

Lenčs izdzirdēja, ka Neusa vannas istabā kaut ko dungo, bet nebija pārliecināts, vai spēs skatīties viņai acīs. "Man vienreiz pietiek!" viņš nodomāja. "Ja viņa man šorīt nepateiks, kur atrodas Eņģelis, došos pie viņa drēbnieka un kurpju meistara."

Lenčs atsvieda palagus un devās pie Ncusas. Viņa stāvēja vannas istabas spoguļa priekšā un ar saviem ruJlos satītajiem matiem izskatījās vēl atbaidošāka nekā iepriekš.

—   mums ar tevi būs nopietni jāaprunājas, — Lencs asi noteica.

—  Protams! — Neusa norādīja uz vannu, kas bija pilna līdz malām. — Es tev sagatavoj' vann'. Kad būs' beidzis, pagatavoš' brokast'.

Lencs bija nepacietīgs, tomēr centās savaldīties, labi apzinoties, ka nedrīkst būt pārāk uzstājīgs.

—  Vai tev garšo omlct'?

Lencam nebija ne mazākās apetītes. — Jā, izklausās labi.

—   Es prot' pagatavot lab' omlet'. To man ie- mācīj' Eņģelis.

Viņš vēroja, kā Neusa sāk iztīt no matiem savus briesmīgos ruļļus, tad iekāpa vannā.

Neusa paņēma lielu elektrisko matu žāvētāju, iesprauda vada galu kontaktā un sāka žāvēt matus.

Lenčs gulēja vannā un domāja: "Varbūt man pašam vajadzētu sadabūt šaujamo un novākt Eņģeli? Ja es ļaušu to izdarīt puišiem no Izraēlas, pilnīgi iespējams, ka pēc tam sāksies plūkšanās par to, kurš dabūs prēmiju. Ja izdarīšu to pats, izpaliks gūzma citu problēmu. Vajadzēs tiem tikai norādīt, kur lai savāc līķi."

Neusa kaut ko sacīja, taču Harijs Lenčs malu žāvētāja rūkoņas dēļ neko nevarēja sadzirdēt.

—  Ko tu teici? — viņš iesaucās.

Neusa pienāca pie vannas. — Man tev ir dāvana no Eņģeļa.

Viņa iemeta ieslēgto matu žāvētāju ūdenī un nolūkojās, kā Lenca augums raustās nāves dejā.

7. nodaļa

Prezidents Pauls Elisons nolika ziņojumu par Mēriju Ešliju uz galda un pievērsās Stcntonam Ro- džersam: — Ne mazākās vainas, Sten.

Es zinu. Man liekas, ka viņa ir nevainojama kandidatūra. Protams, Valsts departaments nebūs sajūsmā.

Mēs viņus pārsteigsim nesagatavotus. Tagad tikai jācer, ka Senāts mūs atbalstīs.

Mērijas Lšlijas kabinets, kas atradās Kcdzie Hall, bija maza patīkama istaba, kurā cits pie cita slējās grāmatplaukti ar uzziņu literatūru par Centrāleiropas valstīm.

Mēbeļu šeit bija ļoti maz — rakstāmgalds, pie kura stāvēja viegls krēsls, mazs ar kontroldarbiem apkrauts galdiņš pie loga, ērts atpūtas krēsls un stāvlampa. Aiz rakstāmgalda pie sienas karājās Balkānu pussalas mape, bet pie pretējās sienas — sena Mērijas vectēva fotogrāfija. Tā bija uzņemta gadsimtu mijā, un tajā redzamais vīrietis, kas bija tērpts tiem laikiem atbilstošā apģērbā, stāvēja stīvā, nedabiskā pozā. Šī fotogrāfija bija viens no Mērijas nedaudzajiem dārgumiem. Tieši viņas vectēvs bija radījis Mērijā interesi par Rumāniju. Viņš tai bija stāstījis romantiskus nostāstus par karalieni Mariju, baronesēm un princesēm, pasakas par Albertu, Anglijas kroņprinci, un Krievijas caru Aleksandru II, un vēl simtiem citu spilgtu varoņu. "Mums ir karaliskas asinis. Kas zina, nebūtu uzliesmojusi revolūcija, tu tagad varbūt būtu princese…" Mērija bieži sapņoja par šādu iespēju.

Viņa bija izlabojusi apmēram pusi kontroldarbu lapiņu, kad atvērās durvis un kabinetā ienāca dekāns Hanters.

— Labrīt, misis Ešlija. Vai jūs man neveltītu mirklīti laika? — Šī bija pirmā reize, kad dekāns ieradās Mērijas kabinetā.

Mērija tajā pašā mirklī saspringa. Varēja būt tikai viens iemesls, kāpēc dekāns pats ieradies pie viņas: viņi guļavojās lai uzticēt valdības pētniecības projektu.

Protams, viņa sacīja. — Vai jūs, lūdzu, neapsēstos?

Dekāns iekārtojās atpūtas krēslā. — Kā jums veicas ar lekcijām?

Man liekas, ka ļoti labi. — Mērija nespēja vien sagaidīt mirkli, kad varēs pastāstīt jaunumus Edvardam. Viņš būs ļoti lepns. Reti kuram uzticēja vadīt tik svarīgus pētījumus.

Dekāns Hanters, likās, nervozēja. — Vai jūs esat nonākusi kādās nepatikšanās, misis Ešlija?

Jautājums Mēriju pārsteidza galīgi nesagatavotu. — Nepatikšanas? Es… Nē. Kāpēc jūs tā vaicājat?

—  Pie manis bija ieradušies daži vīri no Vašingtonas un uzdeva jautājumus pārjums.

Mērija Ešlija skaidri dzirdēja Florcnsu Šiferi sakām: "Kāds federālais aģents no Vašingtonas… Viņš šorīt ieradās pie mums mājās un uzdeva visvisādus jautājumus par Mēriju. Viņš izturējās tā, it kā viņa būtu kaut kāda starptautiska spiedze… Vai viņa ir lojāla Amerikas pilsone? Vai viņa ir laba sieva un māte? Vai viņa lieto narkotikas?…"

Tātad tas tomēr nav saistīts ar viņas kandidēšanu pētniecības projekta vadītāja amatam. Mērijai piepeši kļuva grūti parunāt. — Ko… ko viņi vēlējās uzzināt, dekān Ilanter?

Viņi uzdeva jautājumus par jūsu pasniedzējas darbu un personisko dzīvi.

—  Es nespēju to izskaidrot… Patiešām! Es nesaprotu, kas notiek! Man nav it nekādu nepatikšanu… Vismaz, cik es pati to zinu… — viņa neveikli piebilda.

Dekāna skatienā varēja manīt acīm redzamu skepticismu.

—  Vai viņi nepateica, kāpēc uzdod par mani jautājumus?

—  Nē… Starp citu, viņi mani lūdza turēt šo sarunu stingrā slepenībā. Tomēr… es jūtos atbildīgs pasniedzēju priekšā, un man likās, ka būs tikai taisnīgi, ja jums to pastāstīšu. Ja tomēr ir kaut kas tāds, kas man būtu jāzina, es to vēlētos dzirdēt no jums pašas. Jebkāds skandāls, kurā būtu iesaistīti mūsu profesori, slikti atsauktos uz visas universitātes reputāciju.

Mērija bezpalīdzīgi papurināja galvu. — Es… es patiesi neko tādu nespēju iedomāties!

Dekāns brīdi lūkojās viņā, it kā domātu par kaut ko citu, tad pamāja. — Lai nu tā būtu, misis Ešlija.

Mērija vēroja, kā viņš iet ārā no kabineta, un prātoja: "Ko gan tādu, sasodīts, es būtu varējusi izdarīt?"

Pie pusdienu galda Mērija bija ļoti klusa. Viņa vēlējās nogaidīt, līdz Edvards pabeidz ēst, un tikai tad paziņot par savādajiem pēdējā laika notikumiem. Viņiem abiem kopā bija jāmēģina atrisināt šo mīklu…

Bērni atkal uzvedās neciešami. Beta atteicās pat pieskarties ēdienam.

Neviens šodien vairs neēd gaļu! Tas ir barbarisks paradums, kas saglabājies no akmens laikmeta! Civilizēti ļaudis neēd dzīvus dzīvniekus!

—  Šis nav dzīvs! — Tims strīdējās pretī. — Tas ir beigts, tāpēc tu to vari ēst!

Bērni! — Mērijas nervi bija saspringti līdz pēdējam.

—  Ne vārda vairs! Beta, ej un uztaisi sev salātus!

—   Viņa varētu iet uz pļavu un grauzt zāli! — Tims piedāvāja.

Tim! Pabeidz savas pusdienas! — Mērijai atkal sāka sāpēt galva. — Edvard…

Iezvanījās telefons.

—  Tas ir man! — Beta paziņoja un, piecēlusies no galda, piesteidzās pie telefona. Nocēlusi klausuli, viņa pavedinošā balsī sacīja: — Virgil? — Beta mirkli klausījās, un tad viņas izturēšanās mainījās.

Nu protams! — viņa nicinoši sacīja un, nometusi klausuli uz aparāta, devās atpakaļ pie galda.

—  Kas zvanīja? — Edvards pavaicāja.

Kāds ar sliktu humora izjūtu. Sacīja, ka viņš zvanot no Baltā Nama, un lūdza pasaukt mammu.

No Baltā Nama? — Edvards neticīgi pārvaicāja.

Telefons iezvanījās atkal.

—     Es pacelšu, — Mērija sacīja. Viņa piecēlās no galda un devās pie telefona. — Hallo! — Brīdi klausījusies, viņa asi atcirta: — Mēs pašlaik ēdam pusdienas, un man tas viss nepavisam neliekas jocīgi!… Ko jūs varat?… Kas? Prezidents? — Istabā piepeši iestājās klusums. — Pagaidiet mirklīti… Es… Ak, labvakar, mister prezident! — Mērijas sejā pavīdēja mulsa izteiksme, un visa ģimene to vēroja plati ieplestām acīm.

—  Jā, ser, protams! Es pazīstu jūsu balsi. Es… es atvainojos, ka pirms brīža tika nolikta klausule. Beta domāja, ka zvana Virgils, un… Jā, scr. Paldies! — Viņa sastingusi klausījās.

—   Par ko lai es kļūstu?… — Mērijas seja piepeši pietvīka.

Edvards piecēlās un pienāca sievai blakus, bērni viņam sekoja.

—   Noteikti te ir kāda kļūda, mister prezident. Mans vārds ir Mērija Ešlija. Es esmu pasniedzēja Kanzasas universitātē un… Jūs to izlasījāt? Paldies, ser!… Tas ir ļoti jauki no jums… Jā, domāju, ka tā… — Viņa atkal ilgu brīdi klausījās. — Jā, scr, es piekrītu. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka es varu… Jā, ser!… Jā, scr, es saprotu! Es patiesi jūtos ļoti glaimota. Esmu pārliecināta, ka tā ir brīnišķīga iespēja, un tomēr cs… Protams, es vēl padomāšu. Es aprunāšos ar vīru un tad jums atzvanīšu. — Mērija sameklēja pildspalvu un pierakstīja numuru."— Jā, scr, cs pierakstīju! Paldies jums, mister prezident! Uz redzēšanos!

Viņa lēni nolika klausuli un satriekta palika stāvam.

Ko, pie visiem svētajiem, tas nozīmē? — Edvards uzstājīgi vaicāja.

—  Vai tas patiešām bija prezidents? — jautāja Tims.

Mērija atslīga krēslā. — Jā, tas patiešām bija prezidents.

Edvards satvēra viņas roku. — Mērij… Ko viņš sacīja? Ko viņš no tevis gribēja?

Mērija nepievērsa vīram uzmanību un domāja: "Tad lūk, kāpēc notika visa šī iztaujāšana!"

Viņa palūkojās Edvardā, tad bērnos un lēni sacīja: — Prezidents ir izlasījis manu grāmatu un rakstu žurnālā "Forcign Affairs". Viņš uzskata, ka tie ir lieliski. Viņš sacīja, ka vēlas, lai visiem "cilvēki cilvēkiem" programmas īstenotājiem būtu tieši tādi uzskati un… Prezidents grib mani nominēt par vēstnieci Rumānijā.

Edvarda sejā varēja lasīt galīgu neticību.

—  Tevi? Kāpēc tevi?

Tas bija tieši tas jautājums, kuru sev uzdeva Mērija, un tomēr viņai likās, ka Edvards varēja būt kaut mazliet taktiskāks. Viņš būtu varējis teikt: "Cik brīnišķīgi! No tevis iznāks lieliska vēstniece!" Taču viņas vīrs bija neglābjams reālists. Un patiesi — kāpēc Mērija?

Tev nav nekādas pieredzes politikā…

—   Es to ļoti labi zinu! — Mērija sausi atcirta. — Piekrītu —jau doma vien par to, ka es varētu būt vēstniece, ir smieklīga!

Vai tu būsi vēstniece? — pavaicāja Tims.

Vai mēs brauksim uz Romu?

—  Uz Rumāniju…

—  Kur atrodas Rumānija?

Edvards pagriezās pret bērniem. — Jūs abi pabeidziet pusdienas. Mums ar māti ir nopietni jāaprunājas^

—  Vai tad mums nav balsstiesību? — Tims sa- drūma.

—  Jūs varat būt tikai novērotāji.

Edvards palūkojās Mērijā un aizveda viņu uz bibliotēku. Tad, pagriezies pret sievu, sacīja: — Piedod, es laikam izklausījos pēc uzpūtīga tēviņa. Gluži vienkārši tas ir tāds trieciens…

—  Nē. Tev ir pilnīga taisnība, Edvard. Kāda sasodīta iemesla dēļ viņiem būtu jāizvēlas mani?

Vienmēr, kad Mērija dēvēja viru vārdā, viņš zināja, ka tuvojas vētra.

—   Dārgā, no tevis noteikti iznāktu lielisks vēstnieks vai vēstniece vai kā nu tur šodien sauc šo amatu. Tomēr tev jāatzīst, ka tas mums visiem bija trieciens.

Mērija atmaiga. — Kā zibens no skaidrām debesīm! — Tad viņa iesmējās gluži kā maza meitene. — Es vēl arvien nespēju tam noticēt! Pagaidi vien, līdz pastāstīju Florcnsai. Viņa būs šokā!

Edvards uzmanīgi vēroja sievu. — Tevi šī ideja patiesi sajūsmina, vai ne tā?

Viņa pārsteigta palūkojās vīrā. — Protams, ka tā mani sajūsmina! Vai tad tevi šāda iespēja nesajūsminātu?

Edvards rūpīgi izvēlējās vārdus. — Tas patiesi ir liels gods, dārgā, un esmu pārliecināts, ka šādus priekšlikumus nemaz tik vienkārši neizsaka. Prezidentam noteikti ir bijuši vairāki nopietni iemesli. — Viņš saminstinājās. — Mums šis priekšlikums Joti rūpīgi jāpārdomā. It īpaši — kā tas pārmainīs mūsu dzīvi.

Mērija jau zināja, ko viņš sacīs, un domāja: "Viņam taisnība. Protams, ka Edvardam ir taisnība…"

Es nevaru tik vienkārši pamest savu darbu un pacientus… Man jāpaliek šeit… Nezinu, cik ilgi tev nāktos būt prom, tomēr… ja jau tas tev tik daudz nozīmē… Varbūt mēs varētu iekārtoties tā, ka tu ar bērniem dodies turp, bet es jūs apciemošu, cik bieži vien tas būs iespējams, un…

Mērija maigi viņu pārtrauca. — Tu esi traks. Vai tiešām tev liekas, ka es varētu dzīvot bez tevis?

—  Bet… tas ir tik liels pagodinājums un…

Tāpat ir liels gods būt tavai sievai. Nekas man nenozīmē tik daudz kā tu un bērni. Es jūs nekad nepametīšu! Šī pilsēta nekad neatradīs otru tik labu ārstu kā tu, bet valdībai, lai atrastu par mani labāku kandidātu vēstnieka amatam, tikai jāpaskatās "Dzeltenu jūs I<ipūs"!

Edvards viņu apskāva. — Vai tu esi par to pārliecināta?

—  Protams! Mani aplaimoja tas, ka mani lūdza kļūt par vēstnieci, bet tas arī viss…

Durvis tika atrautas vaļā, un istabā ietraucās Beta un Tims. Beta sauca: — Es tikko piezvanīju Virgi- lam un pateicu, ka tu būsi vēstniece.

—  Tad tev jāpiezvana viņam vēlreiz un jāpasaka, ka es tā nebūšu.

—  Kāpēc ne? — Beta sadrūma.

—  Jūsu māte nolēma, ka paliks tepat.

—  Kāpēc? — Beta sāka čīkstēt. — Es nekad neesmu bijusi Rumānijā! Es vispār nekur neesmu bijusi!

Es tāpat! Tims paziņoja, tad pagriezās pret Betu.

Es jau tev tcicu, ka mēs nekad netiksim no šejienes prom.

Šis temats vairs nav apspriežams! — Mērija apsauca bērnus.

Nākamajā rītā Mērija piezvanīja uz telefona numuru, kuru tai bija iedevis prezidents. Kad operators atbildēja, Mērija sacīja: — Šeit misis Ilšlija. Domāju, ka prezidenta palīgs misters Grīns jau gaida manu zvanu.

—  Vienu mirklīti, lūdzu!

Tad klausulē atskanēja vīrieša balss: — Labrīt, misis Ešlij!

—  Labrīt! Mērija atbildēja. — Vai jūs, lūdzu, nenodotu prezidentam no manis ziņu?

—  Protams.

—   Vai jūs viņam nepateiktu, ka man ļoti… ļoti glaimo viņa priekšlikums, taču mans virs nevar pamest savu darbu šeit, tāpēc baidos, ka nevarēšu šo priekšlikumu pieņemt. Ceru, ka viņš sapratīs…

—  Es nodošu jūsu ziņu. — Varēja manīt, ka vīrietis neatbalsta viņas lēmumu. — Paldies par zvanu, misis Ešlij! — Savienojums pārtrūka.

Mērija lēni nolika klausuli. Tas nu bija izdarīts. Vienu īsu mirkli viņai bija piedāvāts piepildīt savu sapni, taču tagad tas bija beidzies. Un tas paliks tikai kā sapnis. "Šī ir mana īstā pasaule," Mērija nodomāja. "Un rflan tūlīt pat jāsāk gatavoties politoloģijas lekcijai."

Manama, Bahrcina

Baltakmcns māja bija neuzkrītoši noslēpusies starp desmitiem citu līdzīgu māju, kas slējās netālu no souks — lieliem, raibiem arābu tirgiem. Māja piederēja kādam tirgotājam, kas atbalstīja organizācijas "Brīvības patrioti" mērķus.

—  Mums tā būs vajadzīga tikai vienu dienu, — balss pa telefonu viņam bija apgalvojusi.

Un tirgotājs bija piekritis. Tagad sapulces vadītājs uzrunāja vīrus, kas bija sapulcējušies mājas dzīvojamajā istabā.

—  Ir radusies problēma, — viņš sacīja. — Priekšlikums, kuru mēs nesen visi vienbalsīgi pieņēmām, ir nonācis strupceļā.

—  Kāda veida strupceļā? — pavaicāja Baldcrs.

Starpnieks, kuru mēs izvēlējāmies, — harijs Lencs — ir miris.

—  Miris? Kā miris?

—  Viņš ticis noslepkavots. Līķis atrasts Buenos- airesas ostā.

Vai policijai ir kādas aizdomas, kas to būtu varējis izdarīt? Es domāju… Vai viņi nekādā veidā nesaistīs viņa slepkavību ar mūsu organizāciju?

—  Nē. Šajā ziņā mēs esam pilnīgā drošībā.

Ierunājās Tors. — Un kā būs ar mūsu plānu? Vai las liks turpināts?

— Pagaidām ne. Mums nav ne mazākās nojausmas, kā sazināties ar Eņģeli. Un tomēr — Kontrolieris deva Lencam at|auju izpaust Eņģelim viņa vārdu. Ja Eņģeli interesē mūsu priekšlikums, viņš var sazināties ar Kontrolieri. Tagad mums tikai pacietīgi jāgaida.

Galvenais virsraksts Džankšonas avīzē "Daily Union " bi ja tāds: "Mērija Ešlija no DZankšonas noraida priekšlikumu kļūt par vēstnieci!"

Tālāk sekoja divas slejas garš raksts un Mērijas fotogrāfija. Vietējā televīzija vēstīja par šo nozīmīgo nolikumu gan rīta, gan pēcpusdienas ziņās. Tas, ka Mērija Ešlija prezidenta priekšlikumu bija noraidījusi, stāstu padarīja vēl aizraujošāku. Pēc Džank- šonas lepno iedzīvotāju domām, viņu pilsēta Kan- zasā bija daudz nozīmīgāka par kaut kādu tur Bukaresti Rumānijā.

Kad Mērija Ešlija devās uz pilsētu, lai iepirktu produktus pusdienām, viņa visu laiku pa radio dzirdēja savu vārdu.

"… Iepriekš prezidents Elisons paziņoja, ka vēstnieka nosūtīšana uz Rumāniju būs viņa ārpolitikas stūrakmens. Kā Mērijas Ešlijas atteikšanās ieņemt šo amatu iespaidos…"

Viņa pārslēdza radio uz citu raidstaciju.

"… ir precējusies ar doktoru Edvardu Ešliju un, domājams, ir…"

Mērija izslēdza radio pavisam. Šorīt viņa jau bija uzklausījusi vismaz trīs dučus telefona zvanu no draugiem, kaimiņiem, studentiem un ziņkārīgiem svešiniekiem. Žurnālisti bija zvanījuši pat no Londonas un Tokijas. "Viņi visi pamatīgi pārspīlē," Mērija domāja. "Nav mana vaina, ka prezidents nolēmis balstīt visu savu jauno ārpolitiku uz to, vai veiksies Rumānijā. Interesanti, cik ilga būs visa šī jezga? Droši vien jau pēc pāris dienām visi būs aizmirsuši manu eksistenci."

Viņa piebrauca furgonu pie Derbijas degvielas uzpildes stacijas un piestāja pašapkalpošanās automāta priekšā.

Mērijai izkāpjot no automašīnas, pie viņas jau steidzās uzpildes stacijas vadītājs misters Blaunts. — Labrīt, misis Ešlija! Vēstnieces kundzei nepavisam nevajag smērēt rokas, pašai iepildot benzīnu. Ļaujiet, es jtnns palīdzēšu!

Mērija pasmaidīja. — Paldies, bet es esmu pieradusi darīt to pali.

—  Nē, nē. Ls uzstāju.

Kad degvielas tvertne bija piepildīta, Mērija brauca tālāk pa Vašingtona ielu un apstājās apavu labošanas darbnīcas priekšā.

—   Labrīt, misis Ešlij, — kurpnieks viņu sveicināja. Kā mūsu vēstniece šorīt jūtas?

"Tas jau sāk kjūt apgrūtinoši," Mērija nodomāja, tad atbildēja: — līs neesmu vēstniece, bet jūtos labi, paldies! — Viņa pasniedza kurpniekam kurpju pāri.

Es vēlētos, lai Tima kurpēm pieliek jaunas pazoles.

Kurpnieks aplūkoja apavus. — Vai tad šīm kurpēm mēs jau pagājušajā nedēļā nepielikām jaunas pazoles?

Mērija nopūtās. — Un arī nedēļu pirms tam.

Mērijas nākamais pieturpunkts bija Longa universālveikals. Misis Ilckcre, apģērbu nodaļas vadītāja, viņai sacīja:

—  Es tikko pa radio dzirdēju jaunumus pārjums. Jūs liekat noskanēt Džankšonas vārdam pa visu valsti. Jā, kundze. Domāju, ka jūs, Eizcnhauers un Alfs Landons esat vienīgie lielie Kanzasas politiķi, vēstnieces kundze.

—  Es neesmu vēstniece, — Mērija centās būt iecietīga. — Es noraidīju šo amatu.

—  Tieši tā jau es domāju.

Nebija nekādas jēgas mēģināt misis Ilekeri vest pie prāta, tāpēc Mērija pievērsās sava apmeklējuma iemeslam. — Man Betai vajadzīgi džinsi. Vēlams no dzelzs.

Cik tad veca tagad ir Beta? Kādi desmit gadi?

—  Viņai ir divpadsmit.

- Augstais Kungs, bērni gan tagad aug ātri, vai ne? I'at nepamanīsiet, kā viņa pārvērtīsies tīnī.

—  Beta jau tikko piedzimusi izturējās kā tīnis, misis Ilekere.

—  Un kāds tad tagad ir Tims?

—  Ļoti līdzīgs Betai…

Iepirkšanās Mērijai aizņēma divtik laika nekā parasti. Katram bija kaut kas sakāms par "lielo notikumu". Viņa iegāja Dilana veikalā, lai nopirktu produktus, un pētīja iepakojumu uzrakstus, kad piepeši parādījās pats veikala īpašnieks.

Labrīt, misis Ešlija!

—- Labrīt, mister Dilan. Vai jums ir tāda brokastu barība, kurā nekā nav?

—  Kāda?

Mērija ielūkojās lapiņā, ko turēja rokā. — Nekādus mākslīgus saldinātājus, sodu, laukus, karbo- hidrātus, kofeīnu, nekādas pārtikas krāsvielas un citas mākslīgās piedevas.

Misters Dilans izpētīja viņas sarakstu. — Vai tas ir kaut kāds medicīnisks eksperiments?

Savā ziņā jā. Tas ir Betai. Viņa paziņoja, ka ēdīšot tikai dabiskus produktus.

—  Kāpēc gan jums viņu neaizvest uz ganībām un neļaut ēst zāli?

Mērija iesmējās. — Tieši to ieteica mans dēls. — Viņa paņēma nākamo kārbu un sāka pētīt uzrakstus. — Tā ir mana vaina. Nevajadzēja mācīt Betai lasīt.

Mērija brauca mājās |oti uzmanīgi. Ceļš uz Mil- fordas ezera pusi veda kalnup, un šeit plosījās mežonīgie ziemas vēji. Gaisa temperatūra bija ap nulli, bet aukainais vējš jau lika zemei sastingt un apsarmot, jo šajā kalnienē nebija nekāda aizsega, kas vējus aizturētu. Pļavas klāja sniega kārta, un Mērija atcerējās iepriekšējo ziemu, kad pār laukiem brāzās sniega vētra un sals pārrāva elektrības vadus. Viņu mājās elektrības nebija gandrīz nedēļu, un viņi ar Edvardu'bija mīlējušies katru nakti. "Varbūt mums šoziem atkal paveiksies…" Viņa iesmējās.

Kad Marija pārradās mājās, Edvards vēl arvien nebija atpakaļ 110 slimnīcas. Tims pa televīziju skatījās populārzinātnisku filmu. Mērija novietoja produktus pieliekamajā un devās pie dēla.

—  Vai tad tev nebija jāpilda mājasdarbi?

—  Es nevaru.

—  Kāpēc ne?

—  Es tos nesaprotu.

— Tu tos arī nekad nesapratīsi, ja skatīsies tikai "Slar Tiek '. Ļauj, es tev palīdzēšu!

Tims parādīja viņai savu piektās klases matemātikas burtnīcu. — Šie uzdevumi ir stulbi. — Viņš novaikstījās.

—  Nav stulbu uzdevumu! Ir tikai stulbi skolnieki… Kas tad mums te īsti ir?

Mērija skaļi izlasīja uzdevuma noteikumus. — Vilcienā, kas izbrauca no Mineapoliscs, bija simt četrdesmit deviņi pasažieri. Atlantā vilcienā iekāpa vēl pasažieri. Tad vilcienā kopā bija divsimt divdesmit trīs pasažieri. Cik cilvēku iekāpa vilcienā Atlantā? — Viņa palūkojās dēlā. — Tas ir vienkārši, Tim. Tev tikai no divsimt divdesmit trīs jāatņem simt četrdesmit deviņi.

—   Nē, tā tas nav, — Tims visgudri atcirta.

Tam jābūt vienādojumam! Simt četrdesmit deviņi plus Ar ir vienāds ar divsimt divdesmit trīs. N ir vienāds ar divsimt divdesmit trīs mīnus simt četrdesmit deviņi. Ar ir vienāds ar septiņdesmit četri.

—  Tas patiešām ir stulbi, — Mērija nopūtās.

Ejot garām lietas istabai, Mērija izdzirdēja troksni un palūkojās iekšā. Beta, kājas sakrustojusi, sēdēja uz grīdas, skatījās televīziju, klausījās roka ierakstus un pildīja mājasdarbus.

—   Kā tu šajā troksnī vari koncentrēties? — Mērija centās pārkliegt magnetofonu.

Viņa piegāja pie televizora un to izslēdza, tad nogrieza klusāk magnetofonu.

Beta pārsteigta pavērās viņā. — Kāpēc tu to izdarīji? Tas bija Džordžs Maikls!

Betas istabas sienas bija nolīmētas ar mūzikas zvaigžņu attēliem. Šeit bija gan Kiss, gan van Ilāiens, Motlcy Grūc un A/īlo Nuva, kā arī Dcivids Lī Ross. Uz gultas, sakrauti grēdās, atradās "Scvcn- tccn", "Tccn Idof un vēl ducis citu žurnālu. Bctas drēbes bija izmētātas pa grīdu. Mērija izmisusi pārlaida skatienu nekārtīgajai istabai.

—  Beta, kā tu šeit vari dzīvot?

Beta samulsusi palūkojās mālē. — Kas tad ir?

Mērija centās savaldīties. — Nekas. — Viņa pamanīja uz meitas galda vēstuli. — Tu raksti Rikām Springfīldam?

—  jā, es viņu mīlu.

—  Man likās, ka tu mīli Džordžu Maiklu.

—  Es dievinu Džordžu Maiklu. Un es mīlu Riku Springfīldu. Mamm, vai tad tev nekad neviens dziedātājs nav paticis?

—  Manos laikos mēs bijām pārāk aizņemti, strādājot laukos.

Beta nopūtās. — Vai tu zini, ka Rikām Springfīldam ir bijusi smaga bērnība?

Man jāatzīstas, Bet, ka es to nezināju.

—  Tas bija briesmīgi. Viņa tēvs dienēja armijā, un ģimene visu laiku ceļoja apkārt. Arī viņš ir veģetārietis. Gluži tāpat kā es. Viņš ir apburošs.

"Tad, lūk, no kurienes lielai radusies trakā doma par diētu!"

—  Mamm, vai es sestdienas vakarā varu kopā ar Virgilu iet uz kino?

Ar Virgilu? Kas tad noticis ar Arnoldu?

Iestājās klusums. — Arnolds gribēja grābstīties. Viņš ir ķēmīgs!

Mērija piespieda sevi nepacelt balsi. — Ar "grābstīšanos" tu domā…

—  Tikai tāpēc, ka man veidojas krūtis, puikas domā, ka 'esmu dabūjama. Mamm, vai tu nekad neesi jutusies neērti sava auguma dēļ?

Mērija piegāja lietai klāt un apskāva viņu. — Jā, mana dārgā. Kad es biju tavā vecumā, es jutos ļoti neērti.

Man nepatīk mēnešreizes, man nepatīk krūtis un mati nevajadzīgās vietās! Kāpēc?

—  Tas notiek ar katru meiteni. Tu pie tā pieradīsi.

—  Nē, es nepierādīšu. — Viņa izrāvās no mātes rokām un dedzīgi paziņoja: — Man nav nekas pretī pret iemīlēšanos, bet es nekad nemīlēšos. Neviens mani nepiespiedis! Ne Arnolds, ne Virgils, ne Kc- vins Bekons!

Mērija iecietīgi sacīja: — Nu, ja tu tā esi nolēmusi…

Pavisam noteikti! Mamm, ko prezidents Eli- sons teica, kad tu viņam paziņoji, ka nebūsi vēstniece?

Viņš ļoti lepojās ar mani, — Mērija centās meitu pārliecināt. Domāju, es labāk iešu un sākšu gatavot pusdienas.

Ēdiena gatavošana bija Mērijas Hšlijas slepenā bčte noir. Viņa ienīda cepšanu un vārīšanu un pavisam noteikti nebija nekāda labā pavāre. Bet, tā kā viņai patika pilnīgi visu darīt nevainojami, Mērija pavārmākslu ienīda vēl vairāk. Tas bija gluži kā apburtais loks, no kura Mēriju nevarēja glābt pat Lusinda, kas trīs reizes nedēļā nāca gatavot ēst un uzkopt māju. Un šodien Lusindai bija brīvdiena.

Kad Edvards pārradās mājās no darba slimnīcā, Mērija stāvēja virtuvē un lūkojās uz piedegušajām pupiņām. Viņa izslēdza krāsni un noskūpstīja vīru.

- Sveiks, dārgais. Kā tev gāja? Vai ķēmīgi?

—  Tu atkal esi sarunājusies ar meitu, — Edvards konstatēja. — Starp citu, man šodien patiešām gāja ķēmīgi. Pēcpusdienā nācās izoperēt vienam trīspadsmit gadus vecam skuķītim dzemdes audzēju.

—  Ak šausmas! — Mērija izmeta ārā piedegušās pupiņas un atvēra tomātu bundžu.

—  Zini, tas man lika padomāt par Betu.

—    Neuztraucies, — Mērija viņu mierināja.

—  Viņa vēlas nomirt kā jaunava.

Pie pusdienu galda Tims pavaicāja: — Tēt, vai tu man dzimšanas dienā neuzdāvinātu vējdēli?

Tim… Man patiesi negribas sabojāt tev visu prieku, taču mēs dzīvojam Kanzasā.

—   IIs zinu. Džonijs ielūdza mani nākamvasar doties kopā ar viņu uz llavaju salām. Viņa senčiem ir māj» Maui salā.

—  Nu… — I'dvards atbildēja, — ja jau Džonijam ir māja llavaju salās, tad viņam pavisam noteikti ir arī vējdēlis.

Tims pievērsās mātei. — Vai es varēšu braukt?

Gan redzēsim. Lūdzu, neēd tik ātri, Tim. Beta, tu atkal neko neēd.

Šeit nav nekā tāda, kas būtu domāts normāliem cilvēkiem! — Meitene palūkojās vecākos.

—  Man jums ir kas sakāms. līs vēlos mainīt vārdu!

Edvards piesardzīgi ievaicājās: — Vai tam ir kāds noteikts iemesls?

— Jā, esmu nolēmusi iesaistīties šovbiznesā!

Mērija un Edvards apmainījās sāpju pilniem skatieniem.

Tad Edvards sacīja: — Labi, uzzini, cik mēs par viņiem varam dabūt.

8. nodaļa

Tūkstoš deviņsimt sešdesmit piektajā gadā starptautisko slepeno dienestu skandāla laikā Mchdi ben Barka, Marokas karaļa Hasana II sānsencis, ar Francijas slepeno dienestu palīdzību tika aizvilināts no viņa izsūtījuma Žcnēvā uz Parīzi un nogalināts. Tieši pēc šī incidenta prezidents Šarls de Gцlls pārņēma no premjerministra slepeno dienestu vadību un nodeva to aizsardzības ministram. Tieši tāpēc tagadējais Francijas aizsardzības ministrs Rolands Passijs bija atbildīgs par Marina Grozās drošību, kuram Francijas valdība bija sniegusi patvērumu. Neviļas villas priekšā lika izveidots dežūrpostenis, villu divdesmit četras stundas diennaktī apsargāja žandarmi, taču tieši las, ka Lcvs Pasternaks gādā par villas drošību, deva Passijam pārliecību, ka viss būs kārtībā. Viņš pats bija aplūkojis villas drošības ierīces un bija pārliecināts, ka villa ir neieņemama.

Pēdējo nedēļu laikā diplomātu pasauli bija pāršalkušas baumas, ka apvērsums ir nenovēršams, ka Marius Groza gatavojas atgriezties Rumānijā un ka Aleksandru Joncsku nodos paša ģenerāļi.

Lcvs Pasternaks pieklauvēja pie durvīm un tad iegāja grāmatām pārpildītajā bibliotēkas istabā, kas Grozam noderēja par kabinetu. Groza, kas sēdēja pie sava galda un strādāja, Lcvarn Pastcrnakam ienākot, pacēla galvu.

—   Visi vēlas uzzināt, kad sāksies revolūcija, — Pasternaks sacīja. — Tas ir k|uvis par vissliktāk glabāto noslēpumu pasaulē.

—  Saki viņiem, lai paciešas. Vai tu brauksi man līdzi uz Bukaresti, Lev?

Vairāk par visu Levs Pasternaks vēlējās atgriezties Izraēlā. "Es pie tevis palikšu tikai uz neilgu laiku," viņš bija teicis Marinam Grozam. "Līdz tu būsi gatavs izdarīt apvērsumu." Bet bija pagājušas nedēļas, mēneši un nu jau veseli trīs gadi, un tagad bija pienācis laiks pieņemt citu lēmumu.

"Pasaulē, kas ir pilna ar punduriem," Levs Pasternaks domāja, "man ir tikusi privilēģija kalpot milzim." Tomēr Levs Pasternaks nepazina otru tik pašaizliedzīgu un tik ideālistiski noskaņotu cilvēku, kāds bija Marins Groza.

Kad Pasternaks ieradās strādāt pie Grozās, viņš ilgi bija prātojis par Grozās ģimeni. Groza par to nekad nerunāja, bet virsnieks, kas bija noorganizējis Paslernaka tikšanos ar Grozu, izstāstīja rumāņu disidenta dzīvesstāstu.

"Grozu nodeva. Drošības dienests viņu arestēja un piecas dienas spīdzināja. Apsolīja viņu atlaist, ja Groza nosauks savu pagrīdes līdzgaitnieku vārdus, taču viņš klusēja. Tad viņi arestēja Grozās sievu un četrpadsmit gadus veco meitu un atveda abas uz konfrontāciju istabu. Grozam tika dota izvēle: runāt vai art noskatīties, kā viņas mirst. Tā ir grūtākā izvēle, kāda jebkad izdarāma. Viņa mīļotās sievas un meitas dzīvība tika nostatīta pret simtiem citu cilvēku dzīvību, kuri viņam ticēja." Virsnieks apklusa, tad turpināja daudz klusākā balsī: "Domāju, ka beigu beigās Groza pieņēma lēmumu klusēt tāpēc, ka bija pārliecināts — viņš un viņa ģimene tik un tā tiks nogalināti» Viņš atteicās nosaukt savu biedru vārdus. Sargi piesēja viņu pie krēsla un spieda noskatīties, kā viņa sieva un meita tiek izvarotas līdz nāvei. Tomēr ar to vēl nekas nebeidzās. Kad abu sieviešu asiņainie liķi gulēja tam pie kājām, viņi Grozu izkastrēja."

"Ak Dievs!!"

Virsnieks palūkojās Levam Pastcrnakam acīs un sacīja: "Vissvarīgāk ir tas, lai jūs saprastu, ka Marins Groza nevēlas atgriezties dzimtenē, lai atriebtos. Viņš vēlas atgriezties, lai atbrīvotu savu tautu. Viņš vēlas būt pārliecināts, ka nekas tāds nekad vairs neatkārtosies."

Kopš tā laika Levs Pasternaks rūpējās par Grozās drošību, un, jo vairāk laika viņš pavadīja kopā ar dumpinieku līderi, jo vairāk viņš to cienīja un apbrīnoja. Tagad viņam bija jāizvēlas, vai atgriezties Izraēlā vai arī kopā ar Grozu doties uz Rumāniju.

Kad Pasternaks tovakar gāja pa gaiteni gar Marina Grozās guļamistabas durvīm, viņš izdzirdēja jau pazīstamos sāpju kliedzienus. "Pareizi, šodien taču ir piektdiena," Pasternaks nodomāja. Piektdienās ieradās prostitūtas. Viņas pārmaiņus tika pasūtītas no Anglijas, Ziemeļamerikas, Brazīlijas, Japānas, Taivānas un daudzām citām valstīm. Prostitūtām nebija ne mazākās nojausmas, uz kurieni un pie kā tās dodas. Viņas visas tika sagaidītas Šarla dc Golla lidostā, aizvestas uz villu un pēc dažām stundām nogādātas atpakaļ lidostā, no kurienes tās devās atpakaļceļā. Katru piektdienas vakaru gaitenī atskanēja skaļie Marina Grozās kliedzieni. Villas apkalpojošais personāls uzskatīja, ka Groza nodarbojas ar sadistisku seksu, un vienīgais, kurš zināja to, kas patiesībā notiek aiz guļamistabas durvīm, bija Levs Pasternaks. Prostitūtu vizītēm ar seksu nebija nekāda sakara. Viņas bija tikai soda izpildītājas. Reizi nedēļā Groza izģērbās kails un lika sievietei piesiet sevi pie krēsla un nežēlīgi pērt, līdz viņa augums sāk asiņot. Un katru reizi, kad viņu pēra, Groza redzēja, kā viņa sieva un meita tiek izvarotas, dzirdēja, kā tās lūdzas žēlastību. Un Groza kliedza: "Piedodiet!! 12s runāšu! Ak Dievs, Jaujiet man runāt!…"

Desmit dienas pēc tam, kad tika atrasts Harija Lenca līķis, atskanēja telefona zvans. Kontrolieris tobrīd vadīja personāla sēdi, kad parādījās sekretāre.

—  Es zinu, ka jūs lūdzāt netraucēt, ser, taču jums ir tālsaruna. Tas izklausījās |oti svarīgi. Mis Neusa Munesa zvana no Bucnosairesas. Ls jau viņai teicu, ka…

—  Viss kārtībā! — Kontroliera sejā nepakustējās ne vaibsts. — Es runāšu ar viņu no sava kabineta. — Kontrolieris atvainojās, devās uz savu kabinetu un ieslēdzās. — Ilallo, vai mis Muņesa?

—  Jah, — balss skanēja ar sausu Dienvidamerikas akcentu. — Man jums ir vēst' no Eņģc|a. Viņam nepatik' tas trokšņain' starpniek', kur' jūs viņam nosūtīj'.

Kontrolieris ļoti rūpīgi izvēlējās vārdus. — Man |oti žēl, un tomēr es vēlētos, lai Eņģelis joprojām pilda mūsu vienošanos. Vai tas būtu iespējams?

—  Jah. Viņš sak', ka grib to darīt.

Vīrs atviegloti nopūtās. — Brīnišķīgi. Kā man viņam nosūtīt avansu?

Sieviete iesmējās. — Eņģelim nav vajadzīgs avanss. Neviens Eņģeli nokrāpj! — Nezin kāpēc šie vārdi likās biedējoši. — Kad darbs būs izdarīts, Eņģelis grib, lai jūs noliekat naudu… pagaidiet… man tas kaut kur bij' pierakstīts… te tas ir… Cīrihcs valsts bankā. Tas esot kaut kur Šveicē vai… — Sieviete patiesi izklausījās stulba.

—  Man ir vajadzīgs norēķinu numurs.

Ak jah! Numurs ir… pie veln'! Es aizmirs'! Pagaid' bišķ'! Man tam kaut kur jābūt… — Kontrolieris dzirdēja, kā sieviete vandās pa papīriem, līdz beidzot tā atkal ierunājās:

—  Te tas ir! J-trīs-ēctr'-deviņ'-nur-septiņ'-septiņ'. Viņš atkārtoja numuru, tad pavaicāja: — Cik drīz

Eņģelis nokārtos mūsu problēmu?

—  Tiklīdz viņš būs gatavs, senjor. Eņģelis teic', ka jūs zinās', kad tas būs gatavs. Jūs par to izlasīs' avīzēs.

—  Ļoti labi. Es jums iedošu sava privātā telefona numuru, ja nu gadījumā Eņģelim būtu nepieciešams sazināties ar mani.

Kontrolieris diktēja numuru ļoti, ļoti lēni.

Sapulce notika nošķirtā vasarnīcā pie Kūras upes.

Sapulces vadītājs sacīja: — Ir divi svarīgi jaunumi. Pirmā vēsts ir laba — Eņģelis ir sazinājies ar Kontrolieri. Mūsu plāns tiks turpināts.

—  Bet tā jau ir lieliska, lieliska vēsts! — iesaucās Ereirs.

—  Kāda gan ir sliktā?

—   Baidos, ka tā ir saistīta ar prezidenta izraudzīto Rumānijas vēstnieka kandidatūru, taču šī problēma nav neatrisināma…

Mērijai Ešlijai bija grūti koncentrēties uz lekcijas vielu. Kaut kas bija mainījies. Studentu acīs viņa piepeši bija kļuvusi par slavenību. Tā bija satraucoša izjūta. Mērija juta, ka studenti alkatīgi tver katru viņas vārdu.

—  Kā mēs visi to zinām, tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestais gads kļuva par krasa pavērsiena punktu daudzu Austrumeiropas .tautu vēsturē. Gomul- kam atgriežoties pie varas, Polijā jaunu varu guva nacionālkomunisms. Čehijā tajā laikā komunistu partiju vada Antoņins Mavoronijs. Rumānijā šajā gadā nav lielu politisku partiju…

Rumānija… Bukareste… Ja atceras visas tās fotogrāfijas, ko Mērija bija redzējusi, lai noteikti jābūt vienai no Eiropas skaistākajām pilsētām. Mērija nebija aizmirsusi stāstus par Rumāniju, kurus mēdza stāstīt vectēvs. Viņa atminējās, cik ļoti bija nobijusies, klausoties stāstus par briesmīgo Tran- silvānijas princi. "Viņš bija vampīrs, Mērij, un dzīvoja milzīgā pilī augstu Brasovas kalnos. Princis dzēra savu nevainīgo upuru asinis…"

Mērija piepeši pamanīja, ka auditorijā iestājies dziļš klusums. Studenti izbrīnīti lūkojās viņā. "Cik ilgi es te tā aizsapņojusies jau stāvu?" viņa nodomāja, tad steidzīgi turpināja lekciju. — Rumānijā Georgiu-Dežs nostiprināja savu varu Strādnieku partijā…

Likās, ka lekcija turpināsies bezgalīgi, taču beidzot tā tuvojās noslēgumam.

— Jūsu mājasdarbs būs uzrakstīt eseju par Padomju Savienības ekonomiju un menedžmentu, aprakstīt valdības struktūru un iekšējo dienestu kontroli. Vēlos, lai jūs aplūkotu ne tikai Padomju Savienības iekšpolitiku, bet arī ārpolitiku, it īpaši to sfēru, kas skar Poliju, Čchoslovakiju un Rumāniju.

Rumānija… "Esiet sveicināta Rumānijā, vēstnieces kundze! Jūsu limuzīns jau gaida, lai aizvestu jūs uz vēstniecību…" Viņas vēstniecība! Mēriju lūdza doties uz vienu no skaistākajām Eiropas pilsētām, strādāt kopā ar prezidentu viņa "cilvēki cilvēkiem" programmas īstenošanā. "Es būtu varējusi kļūt par daļiņu no vēstures…"

Tad Mērijas pārdomas iztraucēja zvans. Lekcija bija beigusies. Vajadzēja doties mājās un pārģērbties. Edvards šodien bija solījies atgriezties no darba

slimnīcā agrāk un aizvest sievu uz klubu pusdienās.

Kā jau tas pieklājās gandrīz par vēstnieci kļuvušai lēdijai.

"Zilais signāls! Zilais signāls!" slimnīcas gaiteņu skajruņos skanēja aizsmakusi balss. Un ātrās palīdzības brigāde vēl tikai sāka pulcēties pie dežūr- icejas, kad jau atskanēja tuvojošās ambulances mašīnas sirēnas. Slimnīca bija izvietojusies Džank- šonas dienvidrietumu rajonā, un tās brūnā trīsstāvu ēka Svētās Marijas ielā mazliet atgādināja austeri. Slimnīcā bija sešdesmit sešas palātas, divas ar modernu tehnoloģiju iekārtotas operāciju zāles, kā arī vairāki kabineti un laboratorijas.

Šī bija neparasti trauksmaina piektdiena, un uzņemšanas telpa slimnīcas augšējā stāvā jau bija pilna ar ievainotiem kareivjiem, kas bija ieradušies no tuvējā Railija forta, kurā apmācīja jauniesauktos.

Doktors Edvards Ešlijs tobrīd šuva skalpu kareivim, kas bija zaudējis kautiņu kādā bārā. Edvards Ešlijs strādāja par ārstu šajā slimnīcā jau trīspadsmito gadu un pirms privātprakses sākšanas bija bijis gaisa spēku dežūtķirurgs ar kapteiņa pakāpi. Vairākas izcilas lielo pilsētu slimnīcas bija mēģinājušas viņu pārvilināt darbā pie sevis, taču Edvards Ešlijs vēlējās palikt tur, kur bija.

Viņš jau beidza šūt skalpu un palūkojās apkārt. Rindā gaidīja vismaz ducis kareivju, kurus visus vēl vajadzēja "pielāpīt". Tad atskanēja ambulances mašīnas sirēna.

Viņi atkal spēlē mūsu dziesmu!

Duglass Šifers, kurš tobrīd aprūpēja pacientu ar šautu brūci, piekrītoši pamāja. — Liekas, ka šodien būs smaga diena. Varētu domāt, ka sācies karš.

Edvards Ešlijs noliecās atpakaļ pie pacienta. — Tas ir vienīgais karš, kādu viņi var iepazīt, Dug. Tāpēc jau viņi brauc šurp uz pilsētu katru nedēļas nogali un uzvedas kā mazi mežoņi. Viņiem gluži vienkārši nav kur izlādēties. — Viņš pabeidza siet pēdējo diegu. — Te nu tu esi, puis. Gluži kā jauns! — Edvards pagriezās pret Duglasu Šifcru.

Nāc, lejā mūs noteikti jau gaida!

Pacients bija ģērbies privāttērpā un neizskatījās vecāks par astoņpadsmit gadiem. Viņš bija šoka stāvoklī. Puisis nemitīgi svīda, un viņa elpa bija saraustīta. Doktors Ešlijs pataustīja pulsu. Tas bija vājš un ātrs. Uz krekla pletās asins plankums. Edvards Ešlijs vērsās pie viena no sanitāriem, kas bija atveduši pacientu.

—  Kas mums šeit ir?

—  Naža brūce krūtīs, doktor!

—   Paskatīsimies, vai nav skarta plauša. — Viņš pagriezās pret medicīnas māsu. — Es vēlos krūškurvja rentgenogrammu. Jums ir trīs minūtes laika.

Doktors Duglass Šifers pielika roku jūga vēnai. Tā bija piepampusi. Viņš palūkojās Hdvardā.

—   Vēna gluži vai plīst. Iespējams, ir skarts Perikards. Tas nozīmēja, ka somiņa, kas aizsargā sirdi, ir pilna asinīm un spiež uz sirdi tā, ka tā nespēj normāli funkcionēt.

Māsa, kas mērīja pacienta pulsu, pacēla galvu.

—  Asinsspiediens strauji krītas!

Monitors, kas uzrādīja pacienta elektrokardio- gramn^u, signalizēja par sirdsdarbības palēnināša- nos. Pacients mira.

Piesteidzās otra māsa ar krūškurvja rentgenuz- ņēmumu. Edvards to izpētīja. — Perikarda aizspros- tojums.

Bija skarta sirds un plīsusi plauša.

—  Dabūjiet elpināšanas aparātu un iesūknējiet plaušās gaisu! — Viņa balss bija mierīga, taču teiktais lika ārstiem pasteigties. — Sameklējiet anesteziologu. Mums viņš tūlīt pat jāoperē. Izdariet intubāciju!

Medicīnas māsa pasniedza doktoram Šiferam endotrahejas elpināšanas aparātu, un Edvards Ešlijs pamāja: — Sākam!

Duglass Šifcrs uzmanīgi sāka ievadīt caurulīti samaņu zaudējušā kareivja elpvadā. Caurulītes galā bija maisiņš, kuru Šifers pēc tās ievadīšanas sāka straujā ritmā spaidīt, lai plaušās ieplūstu gaiss. Monitora dūkoņa palēninājās, un piepeši ekrāns kļuva tukšs. Istabā uzvēdīja nāves smaka.

—  Viņš mirst…

Nebija laika aizvest pacientu uz operāciju zāli. Doktoram Ešlijam tūlīt pat bija jāpieņem lēmums.

—  Būs jāizdara lorakotomija. Skalpeli!

Nākamajā mirklī viņam jau bija pasniegts instruments. Edvards pieliecās un uzšķērda pacienta krūtis. Asiņu gandrīz nemaz nebija, jo tās visas aizturēja aizsprostojums perikardā.

—  Retraktoru!

Edvardam rokā tika ielikts instruments, un viņš to ievietoja starp ribām, lai tās paplestu.

—  Šķēres! Atkāpieties!

Viņš pieliecās tuvāk, lai varētu aizsniegt peri- karda maisiņu, tad pārgrieza to, un no ieslodzījuma atbrīvotās asinis apšļāca gan ārstu, gan arī tuvumā stāvošās māsas. Doktors Ešlijs pastiepa roku un sāka masēt sirdi. Monitors atsāka dūkt, un atkal varēja sataustīt pulsu. Kreisā ventiļa sānā bija neliela plēsta brūce.

Vediet viņu augšā uz operāciju zāli!

l'ēc trim minūtēm pacients jau gulēja uz operāciju galda.

—  Asins transfūzija: tūkstoš cc.

Nebija laika saskaņot asinsgrupu, tāpēc tika lietotas universālās — O negatīvās — grupas asinis.

Kad sākās asins transfūzija, doktors Ešlijs sacīja: — Trīsdesmit otrā lieluma caurulīti!

Māsa viņam to pasniedza.

Doktors Šifers sacīja: — Es pabeigšu, Edvard. Ej sakopies!

Edvarda Ešlija ķirurga uzvalks bija notraipīts asinīm. Viņš palūkojās monitorā. Sirds darbojās stingri un spēcīgi.

— Paldies!

Edvards Ešlijs, nomazgājies dušā un nomainījis drēbes, sēdēja savā kabinetā, rakstot nepieciešamos operāciju ziņojumus. Tas bija patīkams kabinets, kurā gar sienām skapjos rindojās medicīnas literatūra un sporta trofejas. Kabinetā stāvēja rakstāmgalds, atpūtas krēsls un neliels galdiņš ar diviem viegliem krēsliem. Pie sienām, rūpīgi ierāmēti, karājās viņa diplomi.

Edvards pēc sarežģītās un smagās operācijas jutās pārguris, taču tajā pašā laikā viņš bija seksuāli uzbudināts, kā tas vienmēr nolika pēc lielākām operācijām. "Saskarsme ar nāvi un tās pārvarēšana izraisa cilvēkā atvieglojuma, prieka un jauneklības izjūtu," Edvardam reiz paskaidroja kāds psihiatrs. "Sekss ir viena no dzīvesprieka izpausmēm, nodrošinot cilvēces pastāvēšanu un turpināšanos…"

"Lai arī kāds būtu iemesls," Edvards domāja, "vēlos, kaut šeit būtu Mērija."

Edvards izraudzījās pīpi no pīpju turētāja uz viņa galda un aizkūpināja to, tad atslīga krēslā un izstiepa kājas. Atceroties Mēriju, viņš jutās vainīgs. Tieši viņš ir atbildīgs par to, ka Mērija noraidīja prezidenta piedāvājumu. Edvarda rīcībai gan bija nopietns pamatojums… "Bet tik un tā tas vēl nebija viss," viņš sev atzinās. "Es biju greizsirdīgs. Es izturējos kā saniķojies mazulis. Kas būtu noticis, ja prezidents būtu izteicis šādu piedāvājumu man? Es droši vien aiz prieka būtu lēcis vai debesīs… Ak Kungs! Tobrīd man rūpēja tikai tas, lai Mērija paliek mājās un turpina gādāt par mani un mazajiem. Te nu jums ir izdaudzinātais vīrieša egoisms."

Edvards sēdēja un sadrūmis kūpināja pīpi. "Ir jau par vēlu," viņš domāja, "bet nekas, es labošos. Pārsteigšu Mēriju un aizvedīšu šovasar ceļojumā uz Parīzi un Londonu. Varbūt aizvest viņu uz Rumāniju? Mums beidzot būs īsts medusmēnesis…"

Džankšonas klubs ir trīsstāvu ēka, tā celta no smilšakmens un slejas starp zaļiem pakalniem. Klubam ir astoņpadsmit bedrīšu golfa laukums, divi tenisa korti, peldbaseins, bārs un ēdamistaba ar lielu kamīnu, kāršu istaba augšējā stāvā un atsevišķas istabas apakšējā stāvā.

Gan Ēdvarda, gan Mērijas tēvs abi bija bijuši kluba biedri un jau kopš mazām dienām vadāja šurp savus bērnus. Pilsēta bija cieši noslēgta kopiena, un klubs bija tās simbols.

Kad Edvards un Mērija ieradās, bija jau vēls vakars un klubā bija palikuši vairs tikai daži apmeklētāji. Ieraudzījuši Mēriju apsēžamies pie viena no galdiņiem, tie sāka sačukstēties, taču viņa pie savas popularitātes jau bija pieradusi.

Edvards palūkojās sievā. — Vai ir kādas sūdzības?

Protams, sūdzības bija. Taču tās visas līdzinājās bērna činkstēšanai par spožiem, nepiepildāmiem sapņiem, kādi ir katram cilvēkam. Ja cs būtu piedzimusi kā princese… Ja es būtu miljonāre… Ja es saņemtu Nobela prēmiju par to, ka esmu atradusi zāles pret vēzi… Ja… ja… ja…

Mērija pasmaidīja. Nekādu sūdzību, dārgais. Bija jau jauki, ka viņi iedomājās man kaut ko tādu piedāvāt. Lai arī kā, cs nekādā ziņā nepamestu tevi un bērnus. — Viņa satvēra vīra roku. — Nekādu sūdzību. Man prieks, ka noraidīju šo priekšlikumu.

Edvards pārliecās pāri galdiņam un nočukstēja: — Es tev tūlīt izteikšu priekšlikumu, no kura tu nevarēsi atteikties.

— Iesim?! — Mērija iesmējās.

Sākumā, kad viņi bija tikko precējušies, viņu mīlēšanās bija mežonīga un uzstājīga. Viņi viens pēc otra juta gluži fizisku nepieciešamību, kas nerimās, kamēr tie nebija iztērējuši visas savas spēka rezerves. Laiks bija mazinājis straujumu, bet jūtas bija saglabājušās tādas pašas kā senāk.

Tagad, atgriezušies mājās, viņi bez steigas izģērbās un apgūlās. Edvards pievilka sievu klāt un sāka maigi glāstīt viņas augumu, spēlējoties ar krūtīm, virpinot pirkstos krūšu galiņus un ļaujot rokai slīdēt lejup līdz samtainajam trīsstūrim starp kājām.

Mērija ievaidējās: — Tas ir brīnišķīgi…

Viņa uzgūlās Edvardam virsū un lēni laizīja viņu, līdz juta, ka viņš uzbudinās. Kad abi bija gatavi, viņi mīlējās līdz galīgam spēku izsīkumam.

Edvards pieglauda Mēriju sev cieši klāt. — Es tevi tik ļoti mīlu…

—  Es tevi mīlu divtik. Ar labu nakti, dārgais!

Pulksten trijos nakti klusumu pāršķēla griezīgs telefona zvans. Edvards miegaini pasniedzās pēc klausules un piespieda to sev pie auss. — Hallo!…

Atskanēja satraukta sievietes balss. — Doktor Ešlij?

—  Jā…

—  Pītam Grimam ir sirdslēkme. Viņam briesmīgi sāp! Tas ir šausmīgi! Man liekas, ka viņš mirst. Es nezinu,\ko iesākt!…

Edvards piecēlās gultā sēdus, cenzdamies aizgai- ņāt miegu. — Nedariet neko! Pieskatiet, lai viņš nekustīgi guļ gultā. Ls tur būšu pēc pusstundas! Viņš nolika klausuli, izslīdēja no gultas un sāka ģērbties.

—  Edvard?…

Viņš palūkojās uz Mēriju, kura samiegojusies vērās viņā.

—  Kas noticis?

—  Viss ir kārtībā. Liecies atpakaļ gulēt.

—    Pamodini mani, kad atbrauksi mājās, — Mērija nomurmināja. — Man liekas," cs atkal gribēšu mīlēties.

Edvards iesmējās. — Es pasteigšos.

Pēc piecām minūtēm viņš jau bija ccjā uz Grima fermu.

Viņš brauca lejup pa Veco Milfordas ielu Džona llila ielas virzienā. Rīts bija auksts un drēgns. Ziemeļrietumu vējš bija nodzinis temperatūru zem nulles. Edvards ieslēdza automašīnas apkuri un sāka prātot, vai viņam pirms izbraukšanas nevajadzēja izsaukt ātro palīdzību. Divas pēdējās Pīta Grima "sirdslēkmes" bija tikai asiņojošas čūlas radītas sāpju spazmas. Nē, viņam tas vispirms bija jāpārbauda…

Edvards nogriezās uz Astoņpadsmitās ielas, kas kā taisna strēle stiepās cauri Džankšonai. Pilsēta gulēja. Likās, ka mājas aukstajā, aukainajā vējā ir sarāvušās mazākas.

Nonācis Sestās ielas galā, Edvards izgriezās uz Piecdesmit sestās autostrādes un devās uz Grand- view laukuma pusi. Cik daudzas reizes viņš bija braucis pa šīm ielām karstajās vasaras dienās, kad gaisā vēdīja saldā labības un prērijas smarža. Ceļa malās pletās nelieli kokvilnas lauciņi, slējās ciedru un olīvkoku birzes, kā arī augustā krautās siena kaudzes. Laukus vienmēr apņēma degošu ciedru smarža — fermeri nemitīgi cīnījās, lai viņu labības lauki neaizaugtu ar ciedriem…. Un cik bieži Edvards bija šeit braucis ziemas laikā, kad skatam pavērās balti sniegotā ainava, kurā maigi zvīļoja apledojošie elektrības vadi un tālumā kūpēja vientuli skursteņi… Vērojot slīdam garām laukus un kokus, Edvardu piepeši pārņēma stindzinoša vientulības sajūta, gluži tā, it kā viņš viens pats būtu ieslodzīts šajā pelēcīgajā rīta mijkrēslī.

edvards brauca, cik vien ātri bija iespējams, nepievērsdams uzmanību nelīdzenajam ceļam. Viņš domāja par Mēriju, kas gul siltajā gultā un gaida viņu. "Pamodini mani, kad atbrauksi mājās. Man liekas, ka es atkal gribēšu mīlēties."

Ak, cik viņš bija laimīgs! "Es labošos," Edvards klusībā nosolījās. "Es viņai sarīkošu visjaukāko medusmēnesi, kādu vien sieviete spēj iztēloties."

Priekšā starpceju posmā, kas savienoja Piecdesmit septīto un Septiņdesmit septīto autostrādi, bija ieslēgts "stop" signāls. Edvards nogriezās uz Septiņdesmit septītās autostrādes pusi, un, viņam iegriežoties slarpeelu posmā, piepeši ne no kurienes parādījās kravas automašīna. Edvards izdzirdēja spēcīgā motora rēkoņu, un viņu apžilbināja spoža tālo uguņu gaisma. Edvards kā miglā saskatīja picc- tonnīgo armijas kravas mašīnu, kas traucās viņam pretī, un pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija paša histēriskā kliegšana.

Nevilā baznīcas zvani dienvidū dimdināja vienmēr kluso un mierīgo apkārtni. Žandarmi, kas apsargāja Marina Grozās villu, neuzskatīja par vajadzīgu pievērst īpašu uzmanību noputējušajam seda- nam, kas lēni slīdēja garām. Eņģelis brauca lēni, un tomēr ne tik lēni, lai vērstu uz sevi aizdomas. Viņš uzmanīgi vēroja villu. Divi sargi pie vārtiem, augsta siena, virs tās stieples, pa kurām noteikti plūst elektrība, un iekšpusē, kā jau parasti, visas tās muļķīgas elektroniskās ierīces: stari, uztvērēji un trauksmes signāli. Lai villu ieņemtu, būtu nepieciešama vesela armija. "Taču man nav vajadzīga armija," Eņģelis domāja. "Man ir vajadzīgs tikai mans ģeniālais prāts. Marins Groza mirs, jo to vēlos es. Ak, kaut mana māte būtu dzīva un redzētu, cik bagāts esmu kļuvis! Cik viņa būtu laimīga!"

Argentīnā nabadzīgās ģimenes patiesi bija ļoti nabadzīgas, un Eņģeļa māte bija viena no desca- misados tiem neskaitāmajiem nelaimīgajiem, kuriem nebija pat krekla, ko vilkt mugurā. Neviens nezināja un nevienu ari neinteresēja, kas ir Eņģeļa tēvs, un gadu gaitā Eņģelis vēroja', kā viņa draugi un piederīgie mirst no bada un slimībām. Nāve bija savdabīgs dzīvesveids, un Eņģelis bieži prātoja: "Ja jau cilvēki tik un tā nomirs, kāpēc gan no tā neizsist kādu labumu?" Sākumā daudzi šaubījās par Eņģeļa slepkavas talantu, taču tic, kas mēģināja stāties viņam ceļā, ātri vien mēdza pazust. Eņģeļa slepkavas slāva auga augumā. "Es nekad neesmu kļūdījies," Eņģelis domāja. "Es patiesi esmu eņģelis. Nāves eņģelis."

9. nodaļa

Sniega klāto Kanzasas autostrādi apspīdēja automašīnu sarkanās signālugunis, kas apsarmojušajai apkārtnei lika iemirdzēties asiņaini sarkanā nokrāsā. Šeit bija ugunsdzēsēju mašīna, ātrās palīdzības mašīna, autoceltnis, četras ceļu patruļas mašīnas, šerifa automašīna un visam pa vidu — picctonnīgā M871 armijas kravas mašīna, zem kuras vīdēja Edvarda Ešlija pārogļojušās automašīnas paliekas. Agrajā rīta stundā ducis policistu un ugunsdzēsēju, kas bija sapulcējušies notikuma vietā, nemitīgi mīdījās no vienas kājas uz otru, cenšoties kaut nedaudz sasildīties. Autostrādes vidū, pārsegts ar brezentu, gulēja līķis. Notikuma vietai tuvojās vēl viena šerifa mašīna, un, tiklīdz automobilis bija apstājies, no tā izlēca Mērija Ešlija. Viņa tik ļoti drebēja, ka tikko spēja nostāvēt kājās. Mērija pamanīja ar brezentu pārsegto ķermeni un devās pie tā.

Šerifs Munsters satvēra viņas roku. — Es jūsu vietā neskatītos uz viņu, misis Ešlij.

'— Laidiet mani vaļā! — viņa iekliedzās un, izrāvusies no šerifa tvēriena, metās uz nestuvju pusi.

—  Lūdzu, misis Ešlij! Jūs taču nevēlaties redzēt, kāds viņš izskatās.

Un nākamajā mirklī šerifs satvēra samaņu zaudējušo sievieti.

Viņa atguva samaņu šerifa automašīnas aizmugures sēdeklī. Šerifs Munsters sēdēja priekšējā sēdeklī un vēroja viņu. Bija ieslēgts sildītājs, un mašīnā bija tik karsti kā pirtī.

—  Kas notika? — Mērija vāri pavaicāja.

—  Jūs noģībāt.

Un piepeši viņa atcerējās: "Jūs taču nevēlaties redzēt, kāds viņš izskatās."

Mērija lūkojās ārā pa logu uz daudzajām mašīnām un mirgojošajām sarkanajām signālugunīm un domāja: "Gluži kā ellē…" Par spīti mašīnā valdošajam karstumam, viņai klabēja zobi.

—   Kā… — Viņai bija grūti dabūt vārdus pār lūpām. — Kā tas n-n-notika?

—  Viņš ignorēja "stop" signālu. Pa septiņdesmit septīto brauca armijas kravas auto. Tā vadītājs centās izvairīties no sadursmes, taču jūsu vīrs pabrauca tam tieši zem riteņiem."

Mērija aizvēra acis un mēģināja iztēloties notikušo. Viņa redzēja, kā kravas automobilis notriec Edvarda automašīnu, un izjuta vīra paniku.

Viss, ko Mērija spēja pateikt, bija: — Edvards b-bija M»ti uzmanīgs, b-braucot ar mašīnu. Viņš n-nekad nepārkāptu n-noteikumus.

Šerifs līdzcietīgi iebilda: "Misis Ešlij, mums ir liecinieki. Notikušo redzēja mācītājs un divas mūķenes, kā arī pulkvedis Džcnkinss no Railija forta. Viņi visi saka vienu un to pašu — jūsu vīrs neesot ievērojis "stop" signālu.

Viss tālākais likās notiekam gluži kā palēninātā filmā. Mērija vēroja, kā Edvarda līķis tiek ievietots ambulances mašīnā. Policija nopratināja mācītāju un abas mūķenes, un Mērija nodomāja: "Viņi tur tā stāvēdami saaukstēsies."

Šerifs Munsters sacīja: — Viņi aizvedis līķi uz morgu.

Līķis… — Paldies, — Mērija pieklājīgi atbildēja.

Šerifs savādi palūkojās viņā un teica: — Es labāk vedīšu jūs mājās. Kā sauc jūs ģimenes ārstu?

Edvards Ešlijs, — Mērija atbildēja. — Mans ģimenes ārsts ir Edvards Ešlijs.

Tālāk Mērija atcerējās tikai to, kā viņa gāja uz māju un šerifs Munsters ieveda viņu iekšā. Viesistabā gaidīja Elorensa un Duglass Šiferi. Bērni vēl arvien gulēja.

Florensa apskāva Mēriju. — Ak, dārgā, man tik ļoti, tik ļoti žēl…

—  Viss ir kārtībā, — Mērija mierīgi atbildēja, tad iesmējās: — Edvardam gadījās avārija…

Duglass viņu cieši vēroja. — Ļauj, es tevi uzvēdīšu augšā.

—  Ar mani viss ir kārtībā, paldies. Vai nevēlaties tēju?

Duglass uzstāja: — Nāc, es tevi apguldīšu.

—   Es negribu iet gulēt. Vai jūs tiešām neko nevēlaties?

Kad Duglass veda viņu augšā pa kāpnēm. Mērija viņam sacīja: — Tas bija nelaimes gadījums. Edvardam gadījās avārija.

Duglass Šifers ielūkojās viņai acīs. Tās bija plati ieplestas un neko neredzošas, un Duglass nodrebēja.

Viņš nokāpa lejā pēc savas .ārsta somas. Kad Duglass atgriezās, viņš redzēja, ka Mērija nav ne pakustējusies. — Es tev iedošu kaut ko, kas tev palīdzēs aizmigt. — Viņš tai iedeva miega zāļu tableti, palīdzēja apgulties un nosēdās blakus.

Pagāja stunda, bet Mērija vēl arvien bija nomodā. Viņš tai iedeva vēl vienu tableti, tad vēl… Beidzot viņa aizmiga.

Džankšonā ir ļoti strikta izmeklēšanas procedūra tiem nelaimes gadījumiem, kuros kāds gājis bojā. No ātrās medicīniskās palīdzības slimnīcas izsauc ambulances mašīnu, un tad uz notikuma vietu nosūta šerifu. Ja nelaimes gadījumā ir iesaistīta kāda militārpersona, kopā ar šerifu lietas izmeklēšanu vada arī CIP armijas nodaļas izmeklētājs.

Šcls Plančards, CIP izmeklētājs no Rai Ii ja forta, tērpies nepievilcīgā apģērbā, šerifa kantorī, kas atradās Piektajā ielā, kopā ar šerifu un tā palīgu pētīja ziņojumus par nelaimes gadījumu.

—  Tas ir savādi… šerifs Munsters nomurmināja.

—  Kas par problēmu, šerif? — Plančards vaicāja.

—  Palūkojieties šurp. Pavisam ir pieci nelaimes gadījuma liecinieki, vai ne tā? Mācītājs un divas mūķenes, pulkvedis Dženkinss un arī kravas automašīnas vadītājs seržants Valiss. Viņi visi apgalvo, ka Edvarda Ešlija automašīna uzbraukusi uz šosejas, neievērojusi "stop" signālu un pakluvusi zem armijas kravas mašīnas.

—  Pareizi, vīrs no CIP atbildēja. — Kas tad jūs uztrauc?

Šerifs Munsters pakasīja pakausi. — Mister, vai jūs jebkad esat redzējis tādu ziņojumu par nelaimes gadījumu, kurā kaut divi aculiecinieki sacītu vienu un to pašu? — Viņš uzsita ar dūri pa dokumentu kaudzīti. — Mani uztrauc tas, ka ikviens no šiem aculieciniekiem saka precīzi to pašu, ko pārējie.

CIP izmeklētājs paraustīja plecus. — Tas tikai liecina par to, ka notikums .bi jis loti vienkāršs.

Šerifs neatlaidās. — Ir vēl kaut kas tāds, kas mani interesē…

—  Jā?

—   Ko mācītājs un divas mūķenes, kā arī pulkvedis darīja uz Septiņdesmit septītās autostrādes pulksten četros naktī?!

—   Tur nav nekā mistiska. Mācītājs un māsas devās uz Lconardvillu, bet pulkvedis bija atceļā uz Railija fortu.

Šerils turpināja: — Es pārbaudīju ceļu satiksmes policijas kartotēku. Pēdējo reizi Edvardam Ešlijam soda talons izrakstīts par nepareizu automašīnas novietošanu, un tas noticis pirms sešiem gadiem. Viņam nekad nav bijusi neviena avārija.

CIP izmeklētājs uzmanīgi pētīja šerifa seju. — Šerif, sakiet skaidri, ko jūs vēlaties pateikt.

Munsters paraustīja plecus. — Es neko nevēlos pateikt. Man tikai sakarā ar visu notikušo ir tāda savāda sajūta.

—   Mēs runājam par nelaimes gadījumu, kuru redzējuši pieci liecinieki. Ja jūs domājat, ka šeit ir iesaistīta kāda konspirācija, tad jūsu teorijā ir milzīgs caurums. Ja…

Šerifs nopūtās. — Es zinu. Ja tas nebūtu nelaimes gadījums, tad armijas kravas automašīna būtu vienīgi notriekusi Edvarda Ešlija automašīnu un turpinājusi ceļu. Nebūtu nekāda iemesla tur nostādīt mācītāju un mūķenes un taisīt šādu jucekli.

—  Tieši tā. — CIP izmeklētājs piecēlās un atlieca muguru. — Man tagad jādodas atpakaļ uz fortu. Tas, kas interesēja mani, ir skaidrs — seržants Valiss nelaimes gadījumā nav vainīgs. — Viņš palūkojās šerilā. — Vai jūs man piekrītat?

Šerifs Munsters negribīgi novilka: — Jā. Tad jau tas laikam paliesi būs nelaimes gadījums.

Mēriju pamodināja bērnu raudāšana. Viņa mierīgi gulēja gultā un, neatvērusi acis, domāja: "Šī ir tikai daļa no mana murga. Es esmu aizmigusi, bet, kad pamodīšos, Edvards būs dzīvs."

Taču raudāšana nemitējās. Kad Mērija to vairs nespēja izturēt, viņa atvēra acis, bet palika guļot, skatīdamās griestos. Beidzot Mērija negribīgi piespieda sevi celties augšā. Viņa jutās sazāļota.

Kad Mēri ja iegā ja Tima guļamistabā, tur pie Tima sēdēja arī Florensa un Beta. Viņi visi trīs raudāja. "Ak, kaut es spētu raudāt," Mērija domāja. "Kaut es spētu raudāt…"

Beta palūkojās Mērijā. — Vai… vai tētis pa-pa- tiešām ir miris?

Mērija, nespēdama parunāt, pamāja ar galvu. Viņa apsēdās uz gultas malas.

—   Man bija viņiem tas jāpastāsta, — Florensa atvainojās. — Viņi gribēja iet spēlēties ar draugiem.

—   Viss ir kārtībā. — Mērija noglāstīja Tima galvu. — Neraudi, dārgais. Gan viss būs labi.

"Nekad vairs nekas nebūs labi!" vina domāja. "Nekad!!"

Savienoto Valstu armijas CIP pārvalde Railija fortā atrodas simt sešdesmit devītajā ēkā. Tā ir ļoti veca smilšakmens māja, kuru ieskauj koki un kurai ir terase ar platām, vecmodīgām kāpnēm. Pirmā stāva kabinetā Šels Plančards, CIP izmeklētājs, sarunājās ar pulkvedi Dženkinsu.

—   Baidos, ka man ir sliktas ziņas, ser. Seržants Valiss, kravas automašīnas vadītājs, kurš notrieca ārstu…

—  JA?

—  Viņam šorīt bijusi sirdslēkme.

—  Cik bēdīgi!

CIP izmeklētājs bezkaislīgi turpināja: — Jā, ser. Viņa līķis tiks kremēts jau šodien. Tas notika tik pēkšņi…

—   Diemžēl, — pulkvedis piecēlās, — es tieku nosūtīts uz citu posteni. — Viņš atļāvās nelielu smaidiņu. — Tas ir ļoti nozīmīgs paaugstinājums.

—  Apsveicu, ser! Jūs to esat pelnījis.

Vēlāk Mērija Tīšiija aptvēra — tikai tas, ka viņa bija šoka stāvoklī, ir paglābis viņu no sajukšanas prātā. Likās, ka viss notikušais ir noticis ar kādu citu, nevis viņu. Mērija bija gluži kā miglā — viņa kustējās loti lēni un citu cilvēku sacītais skanēja kā no liela attāluma.

Aizlūgums tika noturēts Mass Iīinitt Alexander kapelā Džefcrsona ielā. Tā bija zila ēka ar baltu portiku un lielu ballu pulksteni virs ieejas. Kapela bija pilna ar Edvarda draugiem un kolēģiem. Bija daudz ziedu buķešu un sēru vainagu. Pie viena no lielākajiem vainagiem bija piestiprināta kartīte ar vienkāršu.uzrakstu: "Ar visdziļākajiem līdzjūtības apliecinājumiem. Pauls Elisons."

Mērija, Beta un Tims vieni paši sēdēja mazajā aizgājēja piederīgajiem domātajā istabā, kas atradās kapličas vienā sānā. Bērni bija noraudājušies un klusi.

Zārks ar Iidvarda līķi bija aizvērts, un Mērija nespēja domāt par to, kāpēc ir tā.

Runāja mācītājs: — Kungs, tu esi mūsu glābējs. Jau kopš laiku laikiem, kad vēl nebija pacelti kalni, kad tu vēl nebiji izveidojis zemi un pasauli, no mūžības uz mūžību tu esi un vienmēr būsi mūsu Kungs. Tāpēc mēs nebaidīsimies, kaut arī kalni tiktu iegāzti atpaka] jūras dzelmē…

Viņa ar Ldvardu mazā burulaivā brauca pa Mil- fordas ezeru.

—  Vai tev patīk būrāt? — viņš bija pajautājis viņu pirmajā tikšanās reizē.

—  Es nekad neesmu burājusi.

—  Tad sestdien mums būs randiņš, — Edvards bija teicis.

Pēc nedējas viņi apprecējās.

—  Vai zini, kāpēc es tevi apprecēju, kundzīt? — Edvards zobojās. — Tu izturēji pārbaudījumu. Tu daudz smējies un nepārkriti pār bortu.

Kad aizlūgums beidzās, Mērija un bērni iekāpa lielā, melnā limuzīnā, kas vadīja bēru procesiju uz kapsētu.

Hailendas kapsēta, kas atrodas pie Pelnu ielas, patiesībā ir liels parks, ap kuru ved oļiem izklāts ceļš. Tā ir Džankšonas vecākā kapsēta, un daudzus kapakmeņus jau sen sagrauzis laika zobs. Tā kā pieņēmās sals, bēru ceremonija bija ļoti īsa.

Es esmu pestītājs un dzīvības devējs. Viņš man ticēja un tagad, kaut arī ir miris, atgūs dzīvību, jo tas, kurš dzīvo un tic man, nekad nemirs. Es esmu tas, kurš dzīvoja un bija miris, bet esmu tikpat dzīvs kā iepriekš…

Beidzot ceremonija bija galā. Mērija un bērni stāvēja aukainajā vējā un vēroja, kā zārks tiek ielaists saltajā, nejūtīgajā zemē.

"Paliec sveiks, mans dārgais!"

Nāvi parasti uzskata par beigām, taču Mērijai Ešlijai tā nozīmēja tikai sākumu nepanesamai ellei. Viņa un Edvards bija runājuši par nāvi, un Mērija bija domājusi, ka spēs panest mīļotā cilvēka zaudējumu, taču tagad nāve piepeši bija kļuvusi par nežēlīgu un nepielūdzamu realitāti. Nu tā vairs nebija tikai neskaidrs notikums, kam būtu jānotiek tālā nākotnē, un nebija arī nekādas iespējas kaut ko mainīt. Visa Mērijas būtne vēlējās noliegt to, kas bija nolicis ar Edvardu. Reizē ar viņa nāvi bija zudis arī viss skaistais, un apziņa, ka Edvards aizgājis, sagādāja Mērijai arvien jaunus sāpju viļņus. Viņa vēlējās būt viena. Viņa ierāvās dziļi sevī, juzdamās kā mazs, pārbijies bērns, kuru atstājuši vecāki. Mērija juta sevī augam dusmas pret Dievu. "Kāpēc tu nepaņēmi mani pirmo?" viņa uzstāja. Mērija ienīda Edvardu par to, ka tas bija viņu pametis, viņa ienīda bērnus un ienīda arī pati sevi…

"Es esmu trīsdesmit piecus gadus veca sieviete ar diviem bērniem, un es nezinu, kas esmu. Kad biju Edvarda Ešlija sieva, man bija identitāte, es piederēju kādam, kurš piederēja man."

Laiks, ņirgādamies par Mērijas vientulību, turpināja savu gaitu. Viņas dzīve bija kļuvusi par ātrvilcienu, kuru viņa vairs nespēja vadīt.

Florensa, Duglass un citi draugi palika kopā ar viņu un centās mierināt, bet Mērija vēlējās, kaut viņi ietu prom un atstātu viņu vienu. Kādu vakaru FIorensa, ienākusi apraudzīt Mēriju, atrada viņu sēžam pie televizora un vērojam futbola spēli.

—   Viņa pat nepamanīja, ka esmu atnākusi, — Florensa tovakar sacīja vīram. — Mērija tik izmisīgi koncentrējās uz spēli, kas tas likās gluži spokaini. — Viņa nodrebēja.

—  Kāpēc?

Mērija ienīst futbolu. Tas bija Edvards, kurš nelaida garām nevienu spēli.

Edvarda mantojuma kārtošanai Mērija izšķieda pēdējās gribasspēka paliekas. Bija jānokārto testaments un apdrošināšana, bankas rēķini un nodokļi, kā arī rēķini un Edvarda mediķu korporācijas iemaksas, aizņēmumi un noguldījumi, un parādi… Mērija vēlējās kliegt uz visiem juristiem, baņķieriem un rēķinvežiem, lai tic liek taču beidzot viņu mierā.

"Es nevēlos neko kārtot," viņa raudāja. Edvards bija miris, bet viss, par ko šie cilvēki vēlējās runāt, bija tikai un vienīgi nauda.

Beigu beigās Mērija tomēr bija spiesta šo jautājumu apspiiēst.

Frenks Danfijs, Edvarda advokāts, sacīja: — Baidos, ka rēķini un nodokļi paņems lielāko daļu dzīvības apdrošināšanas naudas, misis Fšlij. Jusu vīrs bija ļoti iecietīgs pret pacientiem, kas nespēja samaksāt rēķinus. Tic viņam ir parādā daudz naudas. Es nokārtošu, lai kāda parādu piedzinēju firma apzina cilvēkus, kas ir parādā, un…

— Nē! — Mērija dedzīgi iesaucās. — Edvards lo nevēlētos!

Danfijs apjuka. — Nu, tādā gadījumā… liekas, ka visa jūsu mantība sastāda trīsdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā, un vēl ir šī māja, par kuru izsniegts aizdevums. Ja jūs pārdotu māju…

— Edvards nevēlētos, ka es to pārdodu…

Mērija sēdēja viņam pretī salta un bāla, cenšoties neizplūst asarās, un Danfijs nodomāja: "Ak Kungs, kā es vēlētos, lai mana sieva par mani tā uztrauktos!"

Bet grūtākais Mēriju vēl tikai gaidīja. Bija pienācis laiks sakārtot Edvarda personiskās lietas. Florensa piedāvāja palīdzību, bet Mērija to noraidīja. — Nē, Edvards vēlētos, lai es pati lo izdaru.

Te bija tik daudz mazu, mīļu personisku lietiņu. Ducis pīpeskātu, jauna tabakas paciņa, divi pāri la- sāmbrijļu, kā arī pieraksti medicīnas lekcijām, kuras viņš nekad vairs nepasniegs. Mērija piegāja pie Edvarda skapja un pārlaida delnas uzvalkiem, kurus viņš nekad vairs nevalkās. Zilajai kaklasaitei, ko viņš bija apsējis viņu pēdējā kopā pavadītajā vakarā. Edvarda šallei un cimdiem, kas viņu sasildīja aukstajā vējā. Edvardam viņa aukstajā kapā tic vairs nebūs vajadzīgi. Mērija uzmanīgi savāca viņa bārdas skujamo aparātu un zobu sukas. Viņa kustējās glfrži kā apmāta.

Mērija atrada mīlestības vēstules, kuras tie bija rakstījuši viens otram. Atmiņā uzausa senās dienas, kad Edvards sāka pats savu praksi, Pateicības diena bez svētku tītara, vasaras pikniki un vizināšanās ar kamanām ziemā, viņas pirmā grūtniecība un tas, kā abi lasīja un atskaņoja klasisko mūziku mazajai Betai, kad tā gulēja šūpulī. Viņa atrada mīlestības vēstuli, ko Edvards bija uzrakstījis, kad piedzima Tims, kā arī apzeltīto ābolu, kuru tas uzdāvināja

Mērijai, kad viņa sāka pasniegt lekcijas universitātē, un vēl simtiem citu brīnišķīgu nieciņu, kas viņai atkal un atkal lika apraudāties. Edvarda nāve bija gluži kā cietsirdīga burvju mākslinieka triks — vienu mirkli Edvards bija dzīvs, sarunājās, smējās, mīlējās, bet nākamajā mirklī viņš jau nozuda saltajā zemē.

"Es esmu pieaudzis cilvēks. Man ir jālūkojas acīs realitātei… Es neesmu pieaugusi! Es to nespēju pieņemt! Es nevēlos dzīvot!"

Visu garo nakti viņa pavadīja nomodā, guļot gultā un domājot par to, cik vienkārši būtu pievienoties, Edvardam, pārtraukt neciešamās sāpes, beidzot rast mieru. "Mēs esam mācīti gaidīt laimīgas beigas," Mērija domāja. "Taču nekādu laimīgu beigu nav. Mūs sagaida tikai nāve. Mēs savā mūžā atrodam mīlestību un laimi, bet tas viss bez jebkāda iemesla mums atkal tiek atņemts. Mēs esam pamesti vientuļā kuģī, kas bez kādas jēgas traucas caur Visumu. Pasaule ir tikai māns, bet mēs vēlamies ticēt, ka tā ir īsta."

Beidzot Mērija aizmiga, bet nakts vidū viņas skaļie kliedzieni pamodināja bērnus, un tie atskrēja uz viņas istabu, ierāpās gultā un apskāva māti.

Tu taču nemirsi, vai ne? — Tinis čukstēja.

Mērija domāja: "Es nedrīkstu sevi nogalināt. Es esmu nepieciešama bērniem. Edvards man nepiedotu, ja es viņus pamestu."

Viņai bija jādzīvo tālāk. Bērnu dēļ. Viņai bija jāsniedz bērniem mīlestība, kuru Edvards nekad vairs nespēs tiem sniegt. "Mums visiem tik ļoti viņa pietrūkst. Mēs visi cits citam esam nepieciešami. Tā ir likteņa ironija, ka Edvarda nāvi jo grūtāk ir pārdzīvot tāpēc, ka mums tik labi ir bijis kopā. Ir tik daudz iemeslu, kāpēc man viņa pietrūkst, tik daudz atmiņu par to, kas nekad vairs nenotiks. Kur tu esi,

Dievs? Vai tu mani dzirdi? Palīdzi man! Lūdzu, palīdzi man!!

Rings Lādners sacījis, ka mirs visi cilvēki bez izņēmuma, tāpēc visiem palicējiem ir jāsaņemas un jādzīvo tālāk. Man ir jāsaņemas. Es esmu briesmīga egoiste. Es žēloju sevi tā, it kā būtu vienīgais cilvēks zemes virsū, kam liktenis ir licis ciest. Dievs necenšas mani sodīt. Dzīve gluži vienkārši ir nežēlīga. Šajā mirklī kaut kur pasaulē kāds zaudē bērnu, kāds cits slēpo, taisa frizūru, mokās sāpēs, dzied uz skatuves, slīkst, precas vai arī gu| renstelē un cieš badu. Beigu beigās — vai mēs visi neesam vienādi? Aeons ir tūkstoš miljoni gadu, un pirms acona katrs mūsu atoms ir bijis gabaliņš no kādas zvaigznes. Palūkojies uz mani, Dievs! Mēs visi esam tava Visuma daļa, un, ja mēs mirstam, mirst ari daļa tava Visuma."

Edvards bija it visur.

Viņš bija dziesmās, ko Mērija dzirdēja pa radio un kalnos, kuriem viņi bija kādreiz braukuši cauri. Viņš bija Mērijai līdzās gultā, kad tā, saulei austot, modās.

"Man šorīt agri jāceļas, dārgā. Šodien paredzēta histerektomija un iegurņa operācija."

Mēri ja pavisam skaidri varēja sadzirdēt vīra balsi, un viņa sāka ar to sarunāties: "Es uztraucos par bērniem, I?dvard. Viņi nevēlas iet uz skolu. Beta saka, viņi baidoties, ka tad, kad viņi atnāks mājās, manis šeit vairs nebūs."

Mērija katru dienu gāja uz kapsētu un, stāvēdama aukstajā vējā, sēroja par to, ko bija zaudējusi uz mūžiem. Taču mierinājumu viņa neguva. "Tevis šeit nav," Mērija domāja. "Pasaki man, kur tu esi. Lūdzu!"

Viņa atcerējās Margaretes Joursenaras stāstu "Kā tika izglābts Vang-I'o". Tā bija pasaka par ķīniešu mākslinieku, kuru viņa imperators notiesāja uz nāvi par to, ka tas radīja gleznas, kurās bija attēlota nevis drūmā realitāte, bet skaistums. Mākslinieks piekrāpa imperatoru, uzgleznodams laivu un aizbēgdams tajā. "Arī es vēlos aizbēgt," Mērija domāja. "Ls nespēju izturēt dzīvi bez tevis, dārgais."

Florensa un Duglass Šiferi centās viņu mierināt. "Viņš tagad dus mierā," tic Mērijai sacīja. Viņiem bija simtiem klišeju — vieglu mierinājuma vārdu, kuros mierinājuma nemaz nebija.

Mērija bieži modās nakts vidū un metās uz bērnu guļamistabām, lai pārliecinātos, ka viņi ir drošībā. "Arī mani bērni nomirs," Mērija domāja. "Mēs visi nomirsim." Cilvēki lēni staigāja pa ielām. "Idioti, smejas, priecājas… viņi visi mirs!" Viņu stundas bija skaitītas, bet viņi tās tērēja, spēlējot stulbas kāršu spēles, ejot uz muļķīgām filmām un bezjēdzīgiem futbola mačiem. "Pamosticties!" Mērija gribēja kliegt. "Pasaule ir Dieva lopkautuve, un mēs esam viņa lopi! Vai jūs maz zināt, kas ar jums un jūsu mīļajiem notiks nākamajā mirklī?!"

Lēni un sāpīgi cauri smagajam sāpju plīvuram Mērija sāka apzināties patiesību. Protams, ka cilvēki to zina. Viņu spēles ir savdabīga pašaizsardzība, bet smiekli — nicinājuma izpausme. Viņi nicinoši smejas gan par to, ka dzīve ir īsa, gan par apziņu, ka visiem lemts viens liktenis. Pamazām Mērijas naids un bailes pierima, un viņa sāka apbrīnot līdzcilvēkus un viņu drosmi. "Man kauns par sevi. Man jāatrod savs ccļš cauri laika ritumam. Jā, beigās mēs katrs paliksim viens pats, bet līdz tam mums jāturas kopā un jārūpējas citam par citu."

Bībelē sacīts, ka nāve vēl nav beigas, tā ir tikai pāreja. Edvards nekad neatstās viņu un bērnus. Viņš ir tepat līdzās… kaut kur līdzās…

Mērija turpināja savas sarunas ar vīru. "Es šodien runāju ar Tima pasniedzēju. Viņa atzīmes ir uzlabojušās… Beta guļ gultā pamatīgi apaukstējusics.

Tu taču atceries, cik bieži tā ar viņu notiek šajā gadalaikā… Mēs visi pusdienojām kopā ar Florensu un Duglasu. Viņi izturas brīnišķīgi, dārgais."

Vai arī nakts vidū: "Pie mums šodien iegriezās dekāns. Viņš vēlējās uzzināt, vai es domājot atkal pasniegt universitātē lekcijas. Es viņam atbildēju, ka pagaidām vēl ne. Nevēlos pat ne uz mirkli atstāt bērnus vienus pašus. Es viņiem tik ļoti esmu nepieciešama… Kā tev liekas, vai man vajadzētu atgriezties darbā?"

Dažas dienas vēlāk: "Duglass ir dabūjis paaugstinājumu, dārgais. Viņš slimnīcā iecelts par galveno virsārstu."

Vai Hdvards viņu dzirdēja? Mērija nespēja atbildēt uz šo jautājumu. Vai vispār ir Dievs un dzīve pēc nāves? Varbūt tas viss ir tikai mīts? T. S. Eliots sacījis, ka bez kaut kāda Dieva cilvēks nemaz nebūtu interesants…

Prezidents Pauls Elisons, Stcntons Rodžerss un Floids Beikers tikās Ovālajā kabinetā. Valsts sekretārs sacīja: — Mister prezident, uz mums abiem tiek izdarīts liels spiediens. Nedomāju, ka mēs vēl varam vilcināties ar Rumānijas vēstnieka kandidatūras nosaukšanu. Es vēlētos, lai jūs izskatāt sarakstu, kuru jums nosūtīju, un izraugāties…

—   Paldies, Floid. Es augstu vērtēju lavas pūles. Tomēr vēl arvien domāju, ka Mērija HŠlija būtu īstā kandidāte. Viņas ģimenes stāvoklis tagad ir mainījies. Tas, kas viņai kļuvis par nelaimi, mums var izrādīties tīrā veiksme. Es vēlos vēlreiz pamēģināt viņu pierunāt. — Prezidents pagriezās pret Stentonu Rodžersu: Sten, es vēlos, lai tu dodies uz Kan- zasu un pierunā viņu pieņemt manu priekšlikumu.

—  Ja nu jūs to vēlaties, mister prezident.

Mērija gatavoja pusdienas, kad iezvanījās telefons. Viņa pacēla klausuli, un tajā atskanēja operatora balss: — Šeit Baltais Nams'. Prezidents vēlas runāt ar misis Mēriju Ešliju.

"Tikai ne tagad," Mērija nodomāja. "Es nevēlos runāt ne ar viņu, ne ari ar kādu citu."

Mērija atcerējās, cik ļoti viņu bija sajūsminājis prezidenta pirmais zvans. Tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņa sacīja: — Tā esmu es, bet…

—  Vai jūs mirklīti ncuzgaidītu?

Brīdi vēlāk klausulē ieskanējās pazīstamā balss: — Misis Ešlija, šeit Pauls Elisons. Es tikai vēlējos, lai jūs zinātu, cik ļoti jūtu jums līdzi. Es zinu, ka jūsu vīrs bija jauks cilvēks…

—  Paldies jums, mister prezident. Bija ļoti jauki no jūsu puses atsūtīt ziedus.

—   Es nevēlējos pārtraukt jūsu sēras, misis Ešlij, un zinu, ka kopš nelaimes gadījuma ar jūsu vīru ir pagājis ļoti maz laika, taču tagad, kad jūsu ģimenes stāvoklis ir mainījies, es jūs lūdzu vēlreiz pārdomāt manu priekšlikumu par vēstnieces amatu.

—   Liels paldies, taču es nekādā ziņā…

—   Lūdzu, uzklausiet mani. Es nosūtu pie jums kādu cilvēku. Viņu sauc Stcntons Rodžerss. Es vēlos, lai jūs vismaz tiktos ar viņu.

Mērija nezināja, ko sacīt. Kā gan lai viņa paskaidro, ka viss ir apgriezies kājām gaisā un viņas dzīve ir izpostīta? Tagad viņai svarīgi ir tikai viņas bērni. Mērija nolēma, ka augstsirdīgi piekritīs tikties ar prezidenta sūtni un tad pēc iespējas pie- klājīgāk noraidīs šo priekšlikumu.

—  Es tikšos ar viņu, mister prezident, taču savas domas nemainīšu.

Bincau bulvārī atrodas plaši pazīstams bārs, kuru bieži no darba brīvajā laikā apmeklēja Marina Grozās villas sargi. Pat Levs Pasternaks šeit reiz nejauši bija iegriezies. Eņģelis izvēlējās galdiņu, no kura varēja dzirdēt sargu sarunas. Sargi, tikuši va)ā no stingrā villas režīma, mīlēja iedzert, un, kad viņi dzēra, tad arī runāja. Eņģelis uzmanīgi ieklausījās viņu sarunās, mēģinot atrast vājo punktu villas aizsardzībā. Vienmēr ir šāds vājais punkts. To tikai jāprot atrast.

Kādu dienu Eņģelis izdzirda sarunu, kas sniedza risinājumu viņa problēmai.

Sargs sacīja: — Nezinu, ko Groza dara ar tām slampām, kuras tiek vestas pie viņa, bet tās pavisam noteikti sit viņu līdz asinīm. Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņš kliedz. Pagājušajā nedēļā redzēju pletnes, ko viņš glabā savā skapī…

Un nākamajā naktī: — Staigules, ko mūsu bezbailīgais līderis izsauc uz villu, ir īstas skaistules. Viņam tās piegādā no visas pasaules. Levs visu organizē pats. Viņš ir gudrs. Viņš nekad neaicina otrreiz vienu un to pašu meiteni, tāpēc neviens tās nevar izmantot, lai piekļūtu Marinam Grozam…

Tas bija viss, ko Eņģelis bija vēlējies dzirdēt.

Agri nākamajā rītā Eņģelis noīrēja citu mašīnu — llatu un devās uz Parīzi. Monmartrā Pigallc ielā atrodas intīmpreču veikals, ko iemīļojušas prostitūtas un suteneri. Eņģelis iegāja veikalā un lēnā garā sāka aplūkot pārdošanai izstādīto preču klāstu. Šeit bija gan roku dzelži, gan ķēdes un dzelzs ķiveres, ādas bikses ar saitēm, dzimumorgānu masāžas aparāti un "prieka želeja", kā ari gumijas lelles un pornogrāfiskas filmas. Te varēja atrast jebko, sākot ar anālo krēmu līdz pat sešas pēdas garām ādas pletnēm.

Eņģelis izvēlējās pletni, samaksāja skaidrā naudā un devās prom.

Nākamajā rītā viņš atnesa pletni atpakaļ uz veikalu. Pārdevējs pacēla galvu un sacīja: — Mēs nepieņemam atpakaj nopirktās lietas.

—  līs jau nemaz nevēlos to jums atdot, — Eņģelis paskaidroja. — Man tikai nepatīk staipīt to visur sev līdzi. Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs to man nosūtītu pa pastu. Es, protams, par visu samaksāšu.

Vēlu pēcpusdienā Eņģelis ar lidmašīnu jau devās atpaka) uz Buenosaircsu.

Pletne, rūpīgi ietīta, tika aizvesta uz Neviļas villu nākamajā dienā. No kurjera to saņēma vārtsargs. Viņš izlasīja uz iesaiņojuma rakstīto veikala nosaukumu, tad attina sūtījumu un uzmanīgi aplūkoja pletni. "Varētu gan domāt, ka vecajam vīram tādu jau ir papilnam."

Viņš nodeva pletni žandarmam, kurš to aiznesa uz Marina Grozās guļamistabu un novietoja skapī pie citām pletnēm.

10. nodaļa

Railija forts, kas ir viens no vecākajiem vēl arvien reāli pastāvošajiem Savienoto Valstu armijas lor- tiem, tika izveidots tūkstoš astoņsimt piecdesmit trešajā gadā, kad Kanzasu vēl uzskatīja par indiāņiem piederošu teritoriju. Toreiz tā galvenais uzdevums bija aizsargāt iebraucošo kolonizatoru kulbas no indiāņu karapulkiem. Tagad šo fortu galvenokārt izmanto kā helikopteru bāzi un nolaišanās laukumu mazākajām militārajām lidmašīnām.

Kad Stcntons Rodžerss ar DC-7 nolaidās forta lidlaukā, viņu sagaidīja bāzes komandieris un tā palīgi. Turpat jau gaidīja limuzīns, kam Stcntons bija jāaizved uz Mērijas Ilšlijas māju. Viņš bija piezvanījis Mērijai tūlīt pēc prezidenta zvana.

—   līs apsolu, ka mana vizīte būs, cik vien iespējams, īsa, misis Ešlija. Domāju ierasties pie jums

pirmdienas pēcpusdienā, ja vien tas jūs neapgrūtina.

"Viņš ir tik pieklājīgs. Un viņš ir tik nozīmīgs vīrs. Kāpēc gan prezidents viņu sūta pie manis?"

—  Neuztraucieties par to. — Un tad gluži automātiski Mērija pavaicāja: — Vai jūs nevēlētos ieturēt kopā ar mums pusdienas?

Viņš saminstinājās. ;— Paldies, tas būtu ļoti jauki. — "Tas būs viens garš, garlaicīgs vakars," Stcntons nodomāja.

Kad Florensa Šifere uzzināja jaunumus, viņa likās sajūsmināta. — Pie tevis pusdienos prezidenta padomnieks ārlietu jautājumos? Vai tas nozīmē, ka tu pieņemsi priekšlikumu?

—  Florensa, tas nenozīmē galīgi neko. Es apsolīju prezidentam, ka parunāšu ar viņu, tas arī viss.

Florensa cieši apskāva Mēriju un samīļoja viņu. — Es gluži vienkārši vēlos, lai tu dari visu, kas tevi varētu padarīt laimīgu.

—  Es zinu…

Mērija zināja, ka Stcntons Rodžerss ir varens vīrs. Tā bija redzējusi viņa fotogrāfiju uz žurnāla "Mect the Press " vāka un arī laikrakstā "Time", bet tagad viņš tai likās vēl daudz lielāks un iespaidīgāks. Stcntons izturējās ļoti pieklājīgi, taču visā viņa uzvedībā bija jaušama kaut kāda savāda atturība.

—   Ļaujiet man nodot jums vissirsnīgākos prezidenta līdzjūtības apliecinājumus, misis Fšlija.

—  Paldies.

Mērija iepazīstināja viesi ar Timu un Bctu, un viņi mazliet patērzēja, kamēr Mērija devās uz virtuvi, lai uzzinātu, cik tālu Lusinda tikusi ar pusdienu gatavošanu.

—   Viss ir gatavs, — Lusinda sacīja. — Tikai viņam šis ēdiens nepatiks.

Kad Mērija Lusindai bija pateikusi, ka pie viņiem uz pusdienām ieradīsies Stcntons Rodžerss un ka

Mērija vēlas, lai Lusinda pagatavo sacepumu, tā paziņoja: —Tādi ļaudis kā Stentons Rodžcrss sacepumu neēd!

—  Ak tā? Un ko tad viņi ēd?

—  Cliateaubriand un crepes suzette.

—  Mums būs sacepums.

—  Labi, — Lusinda stūrgalvīgi atcirta. — Bet tās būs sliktas pusdienas.

Kopā ar sacepumu tika pasniegts kartupc|u biezputra, svaigi dārzeņi un salāti. Desertam Lusinda bija pagatavojusi ķirbju pīrāgu. Stentons Rodžcrss apēda visu, kas yiņam lika uzlikts uz šķīvja.

Pusdienu laikā viņi abi ar Mēriju apsprieda fermeru problēmas.

Vidējo rietumu fermeri ir iestiguši apburtajā lokā starp zemajām cenām un pārprodukciju, — Mērija atklāti sacīja. Mēs esam pārāk nabadzīgi, lai cīnītos, un pārāk lepni, lai pamestu iesākto darbu.

Tad viņi runāja par Džankšonas savdabīgo vēsturi, un visbeidzot Stentons Rodžcrss pievērsās Rumānijai.

Kādas ir jūsu domas par prezidenta Jonesku valdību? — viņš pavaicāja Mērijai.

Rumānijā nav valdības šī vārda parastajā nozīmē, — Mērija atbildēja. — Būtībā vienīgais likumdevējs ir pats Jonesku. Viņam pieder absolūta vara.

—  Vai jums liekas, ka tur varētu notikt revolūcija?

—   Pašreizējos apstākļos ne. Vienīgais cilvēks, kas ir pietiekami spēcīgs, lai gāztu Jonesku, ir Marins Groza, kurš pašlaik atrodas izsūtījumā Francijā.

Iztaujāšana turpinājās. Mēri ja bija eksperte dzelzs priekškara valstu jautājumos, un viņai likās, ka Stentons Rodžcrss ir patiesi pārsteigts. Mērijai bija nepatīkama sajūta, it kā Rodžcrss visu vakaru uz viņu lūkotos caur lupu. Un viņa bija tuvāk patiesībai, nekā pašai likās.

"Paulam taisnība," Stcntons Rodžerss domāja. "Viņa tiešām labi pārzina situāciju Rumānijā. liet ir jau vēl kaut kas. Mums vajadzīgs cilvēks, kas būtu pilnīgi pretējs nešķīstā amerikāņa tēlam. Viņa ir apburoša. Viņa ar saviem bērniem varētu veidot tipiskas amerikāņu ģimenes tēlu." Stcntons juta, ka arvien vairāk aizraujas, iztēlodamies dažādās izredzes. "Viņa var kļūt daudz noderīgāka, nekā pali domā."

Vakara izskaņā Stcntons Rodžcrss sacīja: — Misis Ešlija, būšu pret jums atklāts. Sākotnēji es biju pret prezidenta vēlmi iecelt jūs par pārslāvi tik nozīmīgā postenī, kāds ir Savienoto Valstu vēstnieks Rumānijā. Un es viņam tā arī pateicu. Tagad jums to atklāju tāpēc, ka esmu mainījis savu viedokli. Man liekas, ka no jums iznāks brīnišķīga vēstniece.

Mērija papurināja galvu. — Man |oti žēl, mister Rodžcrs. līs neesmu politiķe. Es esmu tikai amatiere.

Kā prezidents Iīlisons man aizrādīja, daudzi no mūsu labākajiem vēstniekiem ir bijuši amatieri. Tā sacīt, viņu panākumi nebalstījās uz pieredzi politikā. Valters Annebergs, mūsu eksvēstnieks Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajā Karalistē, bija žurnālists.

— Tīs neesmu…

Džons Kenets Gelbraits, mūsu vēstnieks Indijā, bija profesors. Arī Maiks Mcnsfīlds sāka savu karjeru kā žurnālists, iekams kļuva par senatoru, un tad lika iecelts par vēstnieku Japānā. Es varētu minēt vēl desmitiem piemēru. Visi šie ļaudis bija tie, ko jūs dēvējat par amatieriem. Taču svarīgi ir tikai tas, ka viņiem visiem, misis Ešlija, piemita inteliģence, mīlestība uz savu valsti un vēlme palīdzēt tās valsts iedzīvotājiem, uz kuru viņi tika nosūtīti.

—  Jūs lo visu padarāt tik vienkāršu…

—   Kā jau jūs noteikti zināt, mēs jūs esam izpētījuši Joti rūpīgi. Jūs esat izturējusi uzticamības pārbaudi, jums nav ģimenes problēmu un nesaskaņu ar līdzcilvēkiem. Pēc dekāna Iluntera teiktā var noprast, ka jūs esat izcila pasniedzēja un, protams, eksperte Rumānijas iekšpolitikā. Jums ir visas dotības, kas nepieciešamas, lai ieņemtu šādu posteni. Un visbeidzot — tas tomēr nav mazāk svarīgi — jums piemīt tāds imidžs, kādu prezidents vēlas par mums radīt dzelzs priekškara valstīs, kur pašlaik mūsu amerikāņu tēlu samaitā vietējās propagandas mašinērija.

Mērija klausījās, bet viņas sejā vīdēja noraidoša izteiksme.

—  Mister Rodžers, es vēlos, lai jūs un prezidents zināt, cik augstu cs novērtēju to, ko jūs nupat sacījāt. Tomēr es nevaru pieņemt šo priekšlikumu. Man jārūpējas par Bctu un Timu. Es nevaru viņus izraut no ierastās vides un…

—   Bukarestē diplomātu bērniem ir ierīkota loti jauka skola, — Rodžerss viņai atbildēja. — Timām un Betai nāktu par labu pavadīt laiku svešā zemē. Tā būtu lieliska iespēja gūt tādas zināšanas, kādas tie nekad nevarētu gūt, mācoties šeit.

Saruna bija pavērsusies virzienā, kas Mēriju darīja domīgu.

—  Es nevaru… Es par to padomāšu.

—   Es nakti pārlaidīšu pilsētā, Stenlons Rodžerss sacīja. — Būšu "Četru gadalaiku" viesnīcā. Ticiet man, misis Ešlija, es zinu, cik grūti jums ir izšķirties. Taču šī programma ir svarīga ne tikai prezidentam, bet visai mūsu valstij. Lūdzu, padomājiet par to.

Kad Stenlons Rodžerss aizbrauca, Mērija devās uz augšstāvu, kur lo gaidīja bērni, kas bija pārāk uztraukti, lai liktos gulēt.

—  Vai tu piekriti viņa priekšlikumam? — Beta vaicāja.

—  Mums nopietni jāaprunājas. Ja es nolemtu piekrist, tas nozīmētu, ka jums jāpamet skola un visi jūsu draugi. Jums būtu jādzīvo svešā valstī, kuras valodu mēs nepārvaldām, un nāktos mācīties svešā skolā.

—  Mēs ar Timu jau to pārrunājām, — Beta sacīja. — Un vai zini, pie kāda slēdziena nonācām?

—  Nu?

—  Mēs domājam, ka jebkura valsts labprāt gribētu tādu vēstnieci kā tu, mamm.

Mērija tonakt atkal runājās ar Hdvardu: "Tev būtu vajadzējis viņu dzirdēt, dārgais. Viņš runāja tā, it kā es prezidentam paliesi būtu nepieciešama. Iespējams, ir miljons cilvēku, kas šo darbu varēlu veikt daudz labāk par mani, taču viņš tik ļoti uzstāja. Vai atceries, kā mēs abi ar tevi runājām par to, cik šāda izdevība ir vilinoša? Tagad man atkal jāpieņem lēmums, un es nezinu, par ko lai izšķiros. Patiesību sakot, esmu pārbijusics. Šeit ir mūsu mājas. Kā gan lai es tās pametu? Šeit tik daudz kas atgādina tevi…" Mērija sajuta, ka viņai pār vaigiem rit asaras. "Tas ir viss, kas man no tevis palicis. Palīdzi man izlemt. Lūdzu, palīdzi man…"

Viņa apģērbusies sēdēja pie loga un vēroja, kā ārā negantajā vējā līgojas koki.

Saulei lecot, viņa pieņēma lēmumu.

Pulksten deviņos no rīta Mērija piezvanīja uz "Četru gadalaiku" viesnīcu un palūdza Stentonu Rodžersu.

Kad viņš pacēla klausuli, Mērija sacīja: — Mister RodZers, vai jūs, lūdzu, nedarītu zināmu prezidentam, ka es jūtos pagodināta un labprāt pieņemu viņa priekšlikumu k|ūt par vēstnieci?

11. nodaļa

"Ši ir vēl skaistāka nekā pārējās," sargs nodomāja. Viņa neizskatījās pēc prostitūtas. Meitene drīzāk varēja būt aktrise vai supermodele. Viņai bija aptuveni divdesmit gadu, gari, blondi mati un maiga, balta āda. Meitenei mugurā bija slavena modes dizainera darināts tērps.

Lcvs Pasternaks pats iznāca pie vārtiem, lai pavadītu viņu līdz mājai, Bisera bija dienvidslāviete, un šis bija viņas pirmais ceļojums uz Franciju. Bruņotā villas apsardze darīja viņu nervozu. "Nez kur es esmu iekūlusies?" Biseras suteners bija iespiedis viņai rokā'lidmašīnas biļetes un pateicis, ka par četru stundu darbu viņa saņems divus tūkstošus dolāru.

Levs Pasternaks pieklauvēja pie guļamistabas durvīm, un aiz tām atskanēja Grozās balss: — Ienāciet!

Pasternaks atvēra durvis un ieveda meiteni iekšā. Marins Groza stāvēja pie gultas. Viņš gan bija ģērbies rītasvārkos, taču varēja nojaust, ka zem tiem nekā cita nav.

Levs Pasternaks sacīja: — Šī ir Biscra. — Marina Grozās vārdu viņš nenosauca.

—  Labvakar, mana dārgā. Nāc tuvāk.

Pasternaks izgāja no istabas, rūpīgi aizvērdams

durvis, un Marins Groza palika divatā ar meiteni.

Viņa tuvojās Grozam un pavedinoši uzsmaidīja.

—  Liekas, jūs jūtaties labi. Varbūt man izģērbties, lai mēs abi justos labi? — Viņa sāka pogāt vaļā savu apģērbu.

—  Nē! Lūdzu, neizģērbieties.

Bisera pārsteigta lūkojās vīrietī. — Jūs nevēlaties, lai es…

Groza piegāja pie skapja un izraudzījās pletni.

—  Es vēlos, lai jūs lietojat šo.

Tad, lūk, kas tas bija. Savādi. Vīrietis nelikās piederam pie šāda veida cilvēkiem. "Nekad jau nevar zināt," Biscra nodomāja. — Protams, dārgais, ko vien vēlies.

, Marins Groza novilka rīlasvārkus un aizgriezās. Bisera šausmās uzlūkoja vīrieša sakropļoto augumu. Viņa uzvedībā bija kaut kas mulsinošs. Kad Bisera saprata, kas tas ir, viņa samulsa vēl vairāk. Sāpes. Vīrietis jau tā cieta nepanesamas sāpes, taču vēl arvien ilgojās pēc tām. Kāpēc? Bisera skatījās, kā Groza pieiet pie krēsla un apsēžas uz tā.

—  Stipri! — viņš pavēlēja. — Sit mani ļoti stipri!

—  Labi. — Bisera paņēma garo ādas pletni. Sado- mazohisms viņai nebija nekas jauns, taču šeit notika kaut kas savāds, ko viņa nespēja izprast. "Galu galā tā nemaz nav mana darīšana," Bisera domāja. "Man tikai jānopelna nauda un jādodas mājās."

Viņa pacēla pletni un uzsita pa vīrieša kailo muguru.

—  Stiprāk, — viņš mudināja, — stiprāk!

Katru reizi, kad pletne nošvīkstēja uz muguras, viņš sarāvās sāpēs. Vienu reizi… otru… vēlreiz un vēlreiz… stiprāk un stiprāk… Un tad viņa priekšā atkal parādījās ilgi gaidītā vīzija. Skats, kā liek izvarotas viņa sieva un meita. Tā bija grupveida izvarošana, un ņirdzošie kareivji devās no sievietes pie bērna, nolaistām biksēm gaidīdami savu kārtu. Marins Groza locījās uz krēsla, it kā būtu pie tā piesiets. Pletnei švīkstot vēlreiz un vēlreiz, viņš sadzirdēja sievas un meitas kliedzienus pēc žēlastības, aizrijoties ar mutē iebāztajiem vīriešu locekļiem. Viņas reizē lika gan izvarotas, gan spīdzinātas, līdz sāka lecēt asinis un viņu kliedzieni beidzot apslāpa.

Un Marins Groza kliedza: — Stiprāk! — Un ar katru pletnes cirtienu viņš atkal juta, ka viņa miesai pieskaras naža asmens un izkastrē viņu. Viņam kļuva grūti elpot. — Pasauciet… pasauciet… — atskanēja tikai vārs čuksts. Viņa plaušas jau bija skārusi paralīze.

Meitene pārtrauca pēršanu, turot sitienam pacelto pletni. — Iii, vai ar jums viss ir kārtībā? līs…

Viņa redzēja, ka augums ļengani noveļas uz grīdas. Vīrieša plati atplestās acis vērās nebūtībā.

Bisera sāka spiegt: — Palīgā! Palīgā!!

Istabā, turot rokā revolveri, iesteidzās Levs Pasternaks. Viņš ieraudzīja uz grīdas gulošo līķi. — Kas noticis?

Biserai sākās histērija. — Viņš ir miris! Viņš ir miris!… līs neko nedarīju!… Tikai pēru, kā viņš man lika… Es zvēru!…

Pēc mirkļa Grozās guļamistabā ieradās ārsts, kas dzīvoja tepat villā. Viņš palūkojās uz Marina Grozās līķi, lad pieliecās, lai to aplūkotu. Āda bija kļuvusi iezilgana, un muskuļi vēl arvien bija savilkti agonijā.

Ārsts pacēla pletni un paoda to.

— Kas īsti ir noticis?

Nolādēts! Kurāre. Tas ir kāda Dienvidamerikas auga ekstrakts. Inki ar šo indi apsmērēja bultu uzgaļus, lai nogalinātu ienaidniekus. Trīs minūtēs tiek paralizēta visa nervu sistēma.

Abi vīri bezpalīdzīgi nolūkojās uz savu mirušo vadītāju…

Ziņa par Marina Grozās nāvi ātri aplidoja visu pasauli. Tomēr Levs Pasternaks mācēja noslēpt preses ziņkārīgajām ausīm, kā tas īsti atgadījies. Vašingtonā prezidents savā kabinetā likās ar Stcntonu Rodžcrsu.

Kas, pēc tavām domām, notikušajā varētu būt vainīgs?

Vai nu krievi, vai ari Joncsku. Beigās jau iznākums ir vienāds, vai ne tā? Viņi nevēlas, ka tiktu mainīts esošais slatus quo.

Tātad mums ir darīšana ar Jonesku. Ļoti labi. Pasteidzināsim Mērijas Ešlijas iecelšanu par vēstnieci, cik vien iespējams.

—  Viņa jau ir ceļā uz šejieni, Paul. Ar to nebūs nekādu aizķeršanos.

—  Labi.'

Dzirdot jaunumus, Eņģelis pasmaidīja. "Tas noticis agrāk, nekā es paredzēju."

Desmitos vakarā iezvanījās Kontroliera privātais telefons, un viņš pacēla klausuli. — Es klausos!

Viņš izdzirdēja Ncusas Muņcsas briesmīgo balsi:

—  Eņģelis ir redzējis šodicn's avīzes. Viņš sak', ka jums jānoliek naud' viņa bankas kontā.

—  Paziņojiet viņam, ka tas tiks nekavējoties izdarīts. Un vēl, mis Muņcsa, pasakiet Eņģelim, ka esmu ļoti apmierināts. Pasakiet viņam arī to, ka, pilnīgi iespējams, drīz man atkal būs nepieciešama viņa palīdzība. Vai jums ir kāds telefons, pa kuru es jūs varētu sazvanīt?

Uz brīdi iestājās klusums, tad Neusa sacīja:

—  Liekas, ka jah. — Viņa nosauca telefona numuru.

—  Labi. Ja Eņģelis…

Savienojums pārtrūka.

"Pie velna šo stulbo kuci!" Kontrolieris nodomāja.

Nauda jau nākamajā rītā tika noguldīta Cīrihes bankā, un stundu vēlāk to pārskaitīja uz Šauda Arā- bijas banku Žcnēvā. "Piesardzība šodien nenāk par ļaunu,% Eņģelis domāja. "Nolādētie baņķieri izmanto katru izdevību, lai kādu apkrāptu."

12. nodaļa

Tas nozīmēja daudz vairāk nekā tikai sakravāt mantas. Tas bija gluži tā, it kā Mērijai būtu jāsakravā visa sava līdzšinējā dzīve. Tā bija atvadīša-nās no tiem trīspadsmit gadiem, kurus pildīja sapņi, atmiņas un mīlestība. Tā bija pēdējā atvadīšanās no Edvarda. Šīs bija bijušas viņu kopējās mājas, bet tagad atkal k|ūs par parastām mājām citiem iemītniekiem, kuri neko nenojautīs ne par priekiem, ne bēdām, ne arī asarām un smiekliem, kas skanējuši starp šīm sienām.

Duglass un Florensa Šiferi bija apmierināti, uzzinot, ka Mērija piekritusi kļūt par vēstnieci.

—  Tu būsi vienreizīga, — Florensa viņu drošināja. — Mums ar Duglasu Joti pietrūks tevis un bērnu.

—  Apsoli, ka atbrauksiet uz Rumāniju mūs apciemot.

—  Es apsolu.

Mēriju šausmināja tā gūzma sīko darīšanu, kas bija jānokārto. Viņa taču nekad agrāk nebija pārvākusies!

Mērija sastādīja sarakstu:

Piezvanīt uz noliktavu, lai savāc lietas, kuras mēs atstājam.

Atteikt piena vedējam.

Pārtraukt avīžu abonementus.

Iedot pastniekam mūsu jauno adresi.

Parakstīt mājas īres līgumu.

Nokārtot apdrošināšanu.

Nokārtot komunālos maksājumus.

Nomaksāt rēķinus.

Nekrist panikā!

Par viņas lekcijām universitātē parūpējās dekāns hunters.

Neuztraucieties, gan es sameklēšu kādu, kas pārņems lekcijas. Tā nav problēma. Taču jūsu semināru apmeklētājiem gan jūsu pietrūks. — Viņš pasmaidīja. — Esmu pārliecināts, ka mēs varēsim lepoties ar jums, misis Ešlija. Vēlu veiksmi!

—  Paldies!

Mērija izņēma bērnus no skolas. Tad vēl bija jāparūpējas par viesnīcām un lidmašīnu biļetēm. Senāk Mērija par šādām lietām nebija likusies ne zinis, jo vienmēr blakus atradās Edvards, kurš to visu nokārtoja. Tagad Edvarda nebija, kaut arī viņš dzīvoja Mērijas domās un sirdī un paliks tur vienmēr.

Mērija uztraucās par Timu un Betu. Sākumā viņi bija sajūsmā par iespēju dzīvot svešā valstī, bet tagad, sastopoties aci pret aci ar realitāti, viņus sāka mocīt šķiršanās skumjas. Bērni viens pēc otra ieradās aprunāties ar māli.

—  Mamm, — sacīja Beta, — es nevaru tik vienkārši atstāt visus savus draugus. Iespējams, es vairs nekad nesatikšu Virgilu. Varbūt mēs varētu palikt šeit līdz semestra beigām?

Tims diedelējās: — līs tikko esmu iekļuvis Mazajā līgā. Ja aizbraukšu, viņi atradīs kādu citu trešo spēlētāju. Varbūt mēs varam braukt prom vasarā, kad sezona būs beigusies? Mamm, lūdzu!…

"Viņi ir nobijušies. Gluži tāpat kā es. Bet cik pārliecinoši toreiz runāja Stentons Rodžerss…" Tagad, naktī, vienatnē ar savām bailēm Mērija domāja: "Es taču neko nezinu par vēstnieka darbu. līs esmu Kanzasas mājsaimniece, kura izliekas, ka var kļūt par politiķi. Visi taču uzreiz pamanīs, ka esmu liekule. Es biju traka, piekrītot šim priekšlikumam."

Visbeidzot brīnumainā kārtā viss bija gatavs aizbraukšanai. Māja uz ilgu laiku lika izīrēta kādai ģimenei, kas tikko bija ieradusies Džankšonā..

Pienāca laiks doties prom.

—   Mēs abi ar Duglasu aizvedīsim jūs uz lid- ostu, — Elorensa uzstāja.

Lidosta, no kurienes viņiem vajadzēja ar mazu sešvietīgu lidmašīnu doties uz Kanzasas pilsētu

Misūri štatā, atradās Manhctcnas pilsētiņā Kanzasas štatā. Kanzasas pilsētā būs jāpārsēžas lielākā lidmašīnā, kas viņus aizvedīs uz Vašingtonu.

—  Pagaidiet mirklīti, — Mērija sacīja. Viņa devās pa kāpnēm augšā uz guļamistabu, kuru tik ilgus un jaukus gadus bija dalījusi ar Edvardu. Viņa pēdējo reizi pārlaida istabai skatienu.

"Es tagad aizbraucu, mans dārgais. Gribēju tikai vēlreiz pateikt tev ardievas. Domāju, ka daru to, ko tu vēlētos, lai es daru. Vienīgais, kas mani uztrauc, ir sajūta, ka mēs vairs nekad šeit neatgriezīsimics. Es jūtos tā, it kā pamestu tevi. Bet tu taču vienmēr būsi kopā ar mani, lai kur arī es ielu, vai ne? Tagad tu man esi nepieciešams daudz vairāk nekā jebkad iepriekš. Paliec kopā ar mani!… Palīdzi man!… Es levi tik ļoti mīlu… Dažreiz man liekas, ka bez tevis nemaz nespēju dzīvot. Vai tu mani dzirdi, dārgais?… Vai tu te esi?…"

Duglass Šifers uzmanīja, lai viņu mantas rūpīgi tiktu ievietotas mazajā lidmašīnas bagāžas nodalījumā. Kad Mērija ieraudzīja uz skrejceļa lidmašīnu, viņa sastinga. — Ak Dievs!

Kas noticis? — l'lorensa vaicāja.

— Es… es biju tik aizņemta, ka galīgi aizmirsu…

—  Ko lu aizmirsi?

—   Ka būs jālido! l'lorensa, es nekad neesmu bijusi lidmašīnā! Es nelidošu ar šo mazo kasti!

—  Mērij… Iespēja, ka varētu misēties, ir viena pret miljonu.

Man nepatīk statistika! — Mērija sausi atcirta. — Mēs brauksim ar vilcienu!

Jūs to nevarat. Jūs jau šovakar gaida Vašingtonā.

—- Dzīvus! Mirusi es nevienam nebūšu vajadzīga!

Šifcriem bija nepieciešamas piecpadsmit minūtes, lai pierunātu Mēriju iekāpt lidmašīnā. Pusstundu vclāk viņa ar bērniem jau lika sveikla uz "Air Mid- wcsl" 826. reisa lidmašīnas klāja.

Kad ierūcās lidaparāta DC-10 motori un tas sāka ripot pa skrejceļu, Mērija aizvēra acis un satvēra sēdekļa rokturus. Pēc mirkļa lidmašīna jau bija gaisā.

—  Mamm…

—  Kuš! Nerunājiet!

Viņa stīvi sēdēja, baidīdamās palūkoties ārā pa logu un visiem spēkiem koncentrēdamās, lai noturētu lidmašīnu gaisā. Turpretī bērni jautri pavadīja laiku, vērodami aiz loga slīdošās ainavas.

"Bērni," Mērija rūgti nodomāja. "Ko gan viņi saprot?"

Kanzasas pilsētas lidlaukā viņi no DC-10 pārsēdās lielā laineri, kas devās uz Vašingtonu. Beta sēdēja blakus Timām, bet Mērija — otrā pusē salona ejai. Mērijai blakus sēdēja kāda pavecāka dāma.

—  Patiesību sakot, es mazliet uztraucos, — Mērijas blakussēdētāja atzinās. — Hs nekad neesmu lidojusi ar lidmašīnu.

Mērija papliķēja viņas roku un pasmaidīja. — Iespēja, ka varētu misēties, ir viena pret miljonu.

DIEVU DZIRNAS

2.daļa

13. nodaļa

Kad viņu lidmašīna nolaidās Vašingtonas lidostā "Dul/cs", Mēriju un bērnus sagaidīja jauns vīrietis no Valsts departamenta.

—  Esiet sveicināta Vašingtonā, misis Ešlija. Mani sauc Džons Bērnss. Misters Rodžerss lūdza, lai es jūs sagaidu un sveikus un veselus nogādāju līdz viesnīcai. Esmu jūs pierakstījis "Rivcrdalc Towers" viesnīcā. Ceru, ka tur jutīsieties ērti.

—  Paldies!

Mērija iepazīstināja misteru Bērnsu ar Bctu un Timu.

—  Ja jūs iedosiet man savas bagāžas kvītis, misis Ešlija, es parūpēšos, lai viss savlaicīgi tiek nogādāts viesnīcā.

Pēc divdesmit minūtēm viņi jau bija ērti iekārtojušies limuzīnā un brauca uz Vašingtonas centru.

Tims kā apmāts bi ja pieplacis automašīnas logam.

Skatieties! — viņš iesaucās. — Tur ir Linkolna memoriāls!

Beta lūkojās pa otru logu. — Bet tur ir Vašingtona piemineklis!

Mērija samulsusi pavērās Džonā Bērnsā. — Baidos, ka bērni nav īpaši izglītoti, — viņa atvainojās.

Saprotiet, viņi nekad nav bijuši ārpus Kanzasas un… Mērija palūkojās pa logu, un piepeši viņas acis iepletās. Ak, mans Dievs! — viņa iesaucās. — Skatieties! Tur ir Baltais Nams!

Limuzīns virzījās tālāk pa Pcnsilvānijas avēniju, kurai abās pusēs atklājās daži lieliskākie skati visā pasaulē. Mērija sajūsmā domāja: "Šī ir pilsēta, kas valda pār pasauli. Šeit ir sakopota visas valsts vara, un savā ziņā arī es kļūšu par daļu no tās."

Kad limuzīns tuvojās viesnīcai, Mērija pavaicāja: — Kad cs varēšu satikt misteru Rodžersu?

— Viņš ar jums sazināsies rīt no rīta.

Bija jau vēls vakars, bet Pīts Konors, C1P pretizlūkošanas dienesta vadītājs, vēl arvien strādāja, un viņa darbadiena nebūt netuvojās nobeigumam. Katru nakti pulksten trijos pretizlūkošanas dienests apkopoja no dažādām valstīm saņemtos ziņojumus prezidenta vajadzībām. Šim lielajam kopsavilkumam, kuram bija dots kodēts nosaukums "Pickles"', vajadzēja būt uz prezidenta galda jau no paša rīta. Uz prezidenta kabinetu Baltajā Namā to nogādāja bruņots sargs, kurš gāja iekšā pa rietumu spārna ieeju. Pīts Konors bija iedziļinājies pārtverto dzelzs priekškara valstu radiotclcgrammu saturā, jo daudzas no tām bija saistītas ar Mērijas Lšlijas iecelšanu par Amerikas Savienoto Valstu vēstnieci Rumānijā.

Padomju Savienība uztraucās, ka prezidents Elisons plāno integrēties PSRS pavadoņvalstīs, izspiegot tās un mēģināt pārvilināt Rietumu bloka pusē.

"Sarkanie nemaz nav tā uztraukušies kā es," Pīts Konors drūmi nodomāja. "Ja prezidenta plāns tiešām piepildīsies, visa šī valsts kļūs par caurstaigājamu istabu ārzemju spiegiem."

Pītam Konoram par Mērijas Ešlijas ierašanos paziņoja tajā pašā mirklī, kad viņas lidmašīna nolaidās Vašingtonas lidlaukā. Viņš bija redzējis Mērijas un viņas bērnu fotogrāfijas. "Viņa būs lieliska." Viņš priecīgi iesmējās.

' Uzkožamie, smalkmaizītes (angļu vai). Tulk. piez.

"liiverdale Towcrs" viesnīca, kas atrodas tikai viena kvartāla attālumā no Vatergeitas kompleksa, ir neliels ģimenes uzņēmums ar ērtiem, jauki iekārtotiem numuriem.

Izsūtāmais uznesa augšā bagāžu, bet, tikko Mērija sāka izkravāt mantas, iezvanījās telefons. Viņa pacēla klausuli. — Klausos.

Atskanēja vīrieša balss: — Vai misis Ešlija?

—  Jā.

—  Mans'vārds ir Bens Kons. Esmu žurnālists no "The Washington Post". Vēlējos uzzināt, vai mēs nevarētu dažas minūtes aprunāties.

Mērija vilcinājās. — Mēs tik tikko ievācāmies, un es…

—  Tas aizņems tikai piecas minūtes. Es patiešām gribu tikai sasveicināties.

—  Ak… es… man liekas…

—  Es jau eju augšā.

Bens Kons bija augumā īss, bet muskuļots virs ar atklātu uzvarētāja seju. "Izskatās pēc sporta komentētāja," Mērija nodomāja.

Viņš apsēdās mīkstā krēslā iepretim Mērijai. —Vai šī ir jūsu pirmā ierašanās Vašingtonā, misis Ešli ja? — Bens Kons vaicāja.

—   Jā. — Viņa ievēroja, ka žurnālistam nav ne piezīmju bloka, ne arī magnetofona.

—  F.s neuzdošu jums stulbo jautājumu.

Viņa sarauca pieri. — Kāds tad ir "stulbais jautājums"?

—   Kā jums patīk Vašingtona? Ikreiz, kad kāda slavenība izkāpj no lidmašīnas, pirmais jautājums ir — kā jums patīk šī vieta?

Mērija iesmējās. — Es neesmu slavenība, taču liekas, ka man ļoti patiks Vašingtona.

—   Vai jūs bijāt pasniedzēja Kanzasas universitātē?

—  Jā. Hs pasniedzu politoloģijas kursu ar nosaukumu "Austrumeiropa: mūsdienu politika".

—  Ja es pareizi sapratu, tad prezidents jums pievērsa uzmanību pēc tam, kad bija izlasījis jūsu grāmatu un dažus žurnālu rakstus?

—  Jā.

—  Un viss pārējais, kā mēdz saeīt, ir vēsture.

—  Domāju, ka tas ir mazliet neparasti, kā…

—   Nē, tas nepavisam nav neparasti. Prezidents Reigans tieši tādā pašā veidā pievērsa uzmanību Džeinai Kirkpatrikai, kura vēlāk kļuva par vēstnieci Lielbritānijā. — Viņš tai uzsmaidīja. — Tā ka redzat, šāds precedents jau ir bijis. Tas ir viens no Vašingtonas galvenajiem saukļiem: precedents! Jūsu vecvecāki ir dzimuši Rumānijā?

—  Mans vectēvs. Jā.

Bens Kons uzkavējās vēl piecpadsmit minūtes, izvilinot no Mērijas informāciju par viņas pagātni.

Mērija pavaicāja: — Kad šī intervija parādīsies avīzē? — Viņa vēlējās aizsūtīt pa eksemplāram Florensai un Duglasam un citiem draugiem Džank- šonā.

Bens Kons piecēlās un izvairīgi sacīja: — Ls pagaidām šo materiālu pietaupīšu. — Visā šajā notikumā bija kaut kas tāds, kas viņu mulsināja. Un problēma bija tā, ka viņš īsti nezināja, kas tas ir.

—  Gan jau tiksimies vēlreiz.

Kad žurnālists bija aizgājis, dzīvojamajā istabā atgriezās Beta un Tims. — Vai viņš bija jauks, mamm? Jā. — Uz mirkli viņa saminstinājās. — Man tā likās.

Nākamajā rītā piezvanīja Stcntons Rodžerss:

—  Labrīt, misis Lšlija! Šeit Stcntons Rodžerss. Mērija jutās tā, it kā beidzot atkal dzirdētu sena

drauga balsi. "Varbūt tas ir tāpēc, ka viņš šajā pilsētā ir vienīgais cilvēks, kuru es pazīstu," Mērija nodomāja. — Labrīt, mister Rodžers! Paldies, ka atsūtījāt misteru Bērnsu uz lidostu mūs sagaidīt un ka iekārtojāt mūs viesnīcā.

—  Ceru, ka tā ir apmierinoša?

—  Tā ir burvīga.

—   Domāju, būtu labi, ja mēs apspriestu dažas no pārbaudēm, kas jums vēl būs jāiztur.

—  Tas būtu ļoti jauki.

—  Vai mēs nevarētu kopā paēst pusdienas "Grand Ilotcl" restorānā? Tas nav tālu no jūsu viesnīcas. Teiksim, pulksten vienos?

—  Labi.

—  Es jūs gaidīšu lejā restorānā.

Tas bija sākums.

Mērija nokārtoja, lai bērniem pasniedz pusdienas numurā, un pulksten vienos izkāpa no taksometra pie "GrandIlotcl". Mērija to uzlūkoja mēmā sajūsmā. "Grand IIotcl'"\r viens no Vašingtonas varas centriem. Prezidenti un diplomāti no visas pasaules apmetas tieši šeit, un tagad Mērija saprata — kāpēc. Tā bija eleganta ēka ar iespaidīgu vestibilu, kurā bija Itālijas marmora grīdas un graciozas kolonnas, kas balstīja apaļos griestus. Šeit bija dārzs ar strūklaku un arī baseins. Marmora kāpnes veda lejup uz restorānu, kur viņu jau gaidīja Stcntons Rodžcrss.

—   Labvakar, misis Ešlija!

Labvakar, mister Rodžers!

Viņš iesmējās. —Tas izklausās tik oficiāli. Kā būtu ar Stenu un Mēri ju?

Viņa jutās glaimota. — Tas būtu jauki.

Kaut kādā ziņā Stcntons Rodžerss tagad likās savādāks, bet Mērijai bija grūti pateikt, kas īsti ir mainījies. Džankšonā viņš bija izturējies vēsi, gandrīz vai noraidoši. Tagad šī attieksme bija tikpat kā izzudusi. Stcntons Rodžcrss izturējās silli un draudzīgi. "Atšķirība ir tā, ka viņš mani beidzot ir akceptējis," Mērija priecīgi nodomāja.

—  Vai jūs nevēlētos kaut ko iedzert?

—  Nē, paldies!

Viņi pasūtīja pusdienas. Mērijai visi ēdieni likās ārkārtīgi dārgi. "Šeit nepavisam nav tādas cenas kā Džankšonā. Mans viesnīcas numurs maksā divsimt piecdesmit dolārus par diennakti. Ja būs šādi tēriņi, mana nauda ātri izsīks," Mērija nodomāja.

—   Sten, es nevēlētos likties nepieklājīga, bet vai jūs man nepateiktu, cik daudz maksā vēstniekiem?

Viņš iesmējās. —Tas ir godīgs jautājums. Jūsu alga būs sešdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā, kā arī tiks segti visi uzturēšanās izdevumi.

—  Un kad man sāks aprēķināt algu?

—   Ar to mirkli, kad būsiet devusi vēstnieces zvērestu.

—  Un līdz tam?

—   Jums maksās .septiņdesmit piecus dolārus dienā.

Mērijai iesāpējās sirds. Šī summa nesedza pat viņas viesnīcas rēķinu, nemaz jau nerunājot par citiem izdevumiem.

—  Vai man Vašingtonā būs jāuzturas ilgi? — viņa pavaicāja.

—  Apmēram mēnesi. Mēs darām visu iespējamo, lai paātrinātu jūsu iecelšanu amatā. Valsts sekretārs jau ir nosūtījis uz Rumāniju telegrammu ar lūgumu akceptēt jūsu kandidatūru. Starp mums runājot, privātā līmenī sarunas starp abām valdībām velkas jau samērā ilgi. Ar Rumānijas valdību nebūs nekādu problēmu, taču jums tomēr jāiztur Senāta pārbaude.

"Tātad Rumānijas valdība ir ar mieru mani pieņemt," Mērija pārsteigta domāja. "Varbūt esmu labāk kvalificēta šim darbam, nekā man likās."

—  Esmu jums noorganizējis neoficiālu konsultāciju ar Senāta Ārlietu komitejas priekšsēdētāju. Pēc tam nākamais solis būs atklāta noklausīšanās pilnā komitejas sastāvā. Viņi jums uzdos jautājumus par jūsu ģimenes dzivi, lojalitāti pret valsti, darba pieredzi un — ko jūs vēlaties paveikt.

—  Kas notiks pēc tam?

—   Komiteja balsos, un, kad viņi iesniegs savu vērtējumu, balsos viss Senāts.

Mērija lēni vaicāja: — Vai nav tā, ka bieži vien kandidatūras negūst vajadzīgo balsu skaitu?

—  Kopā ar jūsu kandidatūru uz spēles ir likts arī prezidenta .prestižs. Jums būs pilnīgs Baltā Nama atbalsts. Prezidents vēlas paātrināt jūsu iecelšanu, cik vien tas iespējams. Starp citu, es domāju, ka jūs un bērni tuvākajās dienās vēlēsieties aplūkot pilsētu, tāpēc esmu pasūtījis automašīnu un gidu, kā arī pieteicis privātu Baltā Nama apskati.

—  Ak, vai tiešām! Liels paldies!

Stentons Rodžerss pasmaidīja. — Bija prieks jums pakalpot.

Privātā ekskursija pa Balto Namu bija paredzēta nākama jā rītā. Viņus pavadīja gids. Tas viņus aizveda uz Žaklīnas Kencdijas dārzu un astoņpadsmitā gadsimta stilā veidoto Amerikāņu dārzu, kurā bija dīķis un koki un tika audzētas garšvielas Baltā Nama virtuves vajadzībām.

—  Mums taisni priekšā atrodas Austrumu spārns. Tajā izvietotas armijas virspavēlniecība, prezidenta kongresu zāle, apmeklētāju pieņemšanas telpas, kā arī Pirmās lēdijas personāla telpas.

Viņi izgāja cauri ēkas Rietumu spārnam un ielūkojās prezidenta Ovālajā kabinetā.

—   Cik daudz istabu šeit pavisam ir? — Tims pavaicāja.

—   Šeit ir simt trīsdesmit divas istabas, sešdesmit deviņas tualetes, divdesmit astoņi kamīni un trīsdesmit divas vannas istabas.

—  Viņi noteikti ļoti bieži mazgājas vannā.

—  Prezidents Vašingtons palīdzēja uzraudzīt lielu tiesu no Baltā Nama celtniecības darbiem. Viņš ir vienīgais prezidents, kurš šeit nekad nav dzīvojis.

—  Es viņu par to nevainotu, — Tims nomurmināja. — Šī vieta ir tik sasodīti liela.

Mērija pietvīkusi iedunkāja dēlu.

Ekskursija ilga divas stundas, un, tai beidzoties, Ešliju ģimene jutās reizē pārguruši un sajūsmināta.

"Tieši šeit tas viss sākās," Mērija domāja. "Un pēc kāda laiciņa arī es k|ūšu par daļu no šīs impērijas."

—  Mamm?

—  Jā, Beta?

—  Tev bija tāda jocīga sejas izteiksme…

Nākamajā rītā piezvanīja no prezidenta biroja.

—   Labrīt, misis Ešlija. Prezidents Elisons vēlas uzzināt, vai jūs šopēcpusdien varētu likties ar viņu?

Mērija samulsa. — Jā, es… protams.

•— Vai pulksten trijos jums būtu izdevīgi?

—  Jā, labi.

Limuzīns jūs gaidīs pie viesnīcas durvīm divos četrdesmit piecās.

Pauls Elisons, Mērijai Ešlijai ienākot Ovālajā kabinetā, piecēlās kājās. Viņš devās tai pretī, lai sarokotos, pasmaidīja un sacīja: — Esiet sveicināta pilī! *

Mērija iesmējās. — Priecājos jūs salikt, mister prezident. Man tas ir liels pagodinājums.

Lūdzu, sēdieties, misis Ešlija. Vai drīkstu jūs saukt par Mēriju?

—  Lūdzu.

Viņi apsēdās uz dīvāna.

Prezidents Elisons sacīja: — Jūs tagad būsiet mana doppclgāngcr. Vai jūs zināt, kas tas ir?

—  Personas ar līdzīgām dvēselēm.

—   Tieši tā. Un tādi esam mēs ar jums. Nevaru nemaz jums izteikt, cik biju sajūsmināts, kad lasīju jūsu pēdējo rakstu, Mērij. Es jutos gluži tā, it kā lasītu kaut ko, ko pats būtu uzrakstījis. Ir daudz cilvēku, kuri netic, ka iespējams piepildīt mūsu "cilvēki cilvēkiem" programmu, taču mēs ar jums viņus apmuļķosim.

Mūsu "cilvēki cilvēkiem" programma. Mēs viņus apmuļķosim. "Viņš man glaimo," Mērija nodomāja, tad sacīja: — Es vēlos darīt visu iespējamo, lai jums palīdzētu, mister prezident.

—   es paļaujos uz jums. Pat ļoti paļaujos. Rumānija ir tāda kā pārbaude. Un, kopš Groza ir noslepkavots, mūsu darbs būs vēl sarežģītāks. Taču, ja mēs varēsim viņus piesaistīt, mēs to varēsim izdarīt arī ar citām komunistu valstīm.

Tad viņi pavadīja pusstundu, apspriežot dažas no atrisināmajām problēmām, un visbeidzot Pauls sons sacīja: — Stens Rodžerss visu laiku paliks jums blakus. Viņš ir kļuvis par jūsu pielūdzēju. — Viņš izstiepa roku. — Lai jums veicas, doppdgānger.

Nākamajā pēcpusdienā Stcntons Rodžerss piezvanīja Mērijai: — Jums rīt no rīta deviņos norunāta tikšanās ar Senāta Ārlietu komisijas priekšsēdētāju.

Senāta Ārlietu komitejas birojs atradās Dirkstenas ēkā. Vestibilā uz izkārtnes pa labi no durvīm bija rakstīts: "Ārlietu komiteja SD-419".

Komisijas priekšsēdētājs bija korpulents vīrs ar sirmiem matiem, vērīgu zaļo acu skatienu un visiem politiķiem raksturīgo draudzīgo izturēšanās manieri.

Viņš sagaidīja Mēriju pie durvīm. — Čārlijs Kcmpbels. Prieks ar jums iepazīties, misis Ešlija. Esmu par jums jau ļoti daudz dzirdējis.

"Labu vai sliktu?" Mērija prātoja.

Viņš pavadīja lo līdz krēslam. — Vai nevēlaties kafiju?

—   Nē, paldies, senator! — Mērija jutās pārāk uztraukta, lai spētu noturēt rokās tasīti.

—  Labi, tad ķersimies pie lietas. Prezidents vēlas, lai tieši jūs pārstāvētu mūsu valsti Rumānijā. Protams, mēs visi vēlamies sniegt viņam atbalstu, kā vien tas ir iespējams. Jautājums ir — vai jūs domājat, ka esat pietiekami labi kvalificēta šim postenim?

—  Nē, ser.

Mērijas atbilde pārsteidza senatoru nesagatavotu. — līs atvainojos, ko jūs teicāt?

—   Ja jūs domājāt to, vai man ir jebkāda diplomātiska pieredze saskarsmē ar citām valstīm, tad es neesmu pietiekami labi kvalificēta. Lai ari kā, man tika teikts, ka trešā daļa no visiem mūsu vēstniekiem arī ir bijuši ļaudis bez iepriekšējas pieredzes. līs vēstnieces darbā izmantotu savas zināšanas par Rumāniju. Es pārzinu tās ekonomiskās un sociālās problēmas, kā arī politisko situāciju. Esmu pārliecināta, ka spētu rumāņiem radīt par mūsu valsti pozitīvu iespaidu.

Čārlijs Kcmpbels pārsteigts domāja: "Patiesi, bet es gaidīju, ka viņa būs kārtējā tukšgalvc." Taisnību sakot, pirms šīs tikšanās Kcmpbels par jauno vēstnieces kandidāti nebija īpaši labās domās, jo no augšas viņam bija dots norādījums uzraudzīt, lai Mērija saņemfti komitejas akceptu, vienalga ko viņi patiesībā domātu. Varas gaiteņos bieži notika sačukstēšanās par to, cik lielu kļūdu prezidents pieļāvis, izvēloties Rumānijas vēstnieka amatam neizglītotu sievišķi no tāda Dieva pamesta nostūra kā Džankšona Kanzasas štatā. "Bet, sasodīts," Kcmpbels domāja, "liekas, ka puišus sagaida mazs pārsteigums."

Skaļi viņš sacīja: — Pilna komitejas noklausīšanās notiks trešdien no rīta pulksten deviņos.

Nakti pirms noklausīšanās Mērija krita panikā. "Dārgais, kad viņi man jautās par manu pieredzi, ko lai es viņiem atbildu? To, ka Džankšonā biju nepārspēta namamāte un esmu ieguvusi sniega karalienes titulu trīs gadus pēc kārtas? Man nāk virsū histērija. Ak, kā es vēlētos, kaut tu būtu kopā ar mani…"

Un Mēriju atkal satrieca dzīves ironija —ja Edvards būtu dzīvs, vjņas šeit nemaz nebūtu. "Es būtu mājās drošībā un siltumā kopā ar vīru un bērniem. Tur, kur man patiesībā arī jābūt."

Mērija pavadīja nomodā visu nakti.

Noklausīšanās nolika Senāta Ārlietu komitejas birojā, kurā bija sapulcējušies visi piecpadsmit komitejas locekli. Tie bija apsēdušies uz paaugstinājuma pie priekšējās sienas, pie kuras karājās četras lielas pasaules kartes. Telpas kreisajā pusē bija preses galds, pie kura drūzmējās žurnālisti, bet pa vidu — vietas diviem simtiem skatītāju. Televīzijas vajadzībām spoži bija apgaismots pat vistālākais kakls. Telpa bija gluži vai pārpildīta. Pēdējā rindā sēdēja Pīts Konors. Piepeši iestājās klusums — ienāca Mēri ja ar lietu un Timu.

Mērija bija uzvilkusi melnu kostīmu un baltu blūzi. Bērni bija piespiesti izkāpt no ierastajiem džinsiem, nomest džemperus un uzvilkt svētku apģērbu.

Bens Kons, sēdēdams pie preses galda, vēroja viņu ienākšanu. "Dieva dēļ," viņš nodomāja, "viņi taču izskatās kā no Normana Rokvela bildes!"

Kalpotājs apsēdināja bērnus pirmajā rindā, tad pavadīja Mēriju uz liecinieka katedru, kas bija novietota komitejas paaugstinājuma priekšā. Viņa apsēdās, jūtot spilgtā apgaismojuma radīto svelmi un cenšoties apvaldīt satraukumu.

Noklausīšanās sākās. Čārlijs Kempbcls uzsmaidīja Mērijai. — Labrīt, misis Ešlija! Mēs jums pateicamies par to, ka esat ieradusies šīs komitejas priekšā. Pievērsīsimies jautājumiem.

Sākums šķita gluži nevainīgs.

—  Vārds?…

—  Atraitne?…

—  Bērni?…

Jautājumi bija korekti un uzmundrinoši.

—   Saskaņā ar mums iesniegto biogrāfiju, misis Ešlija, pēdējos gados jūs esat pasniegusi politoloģiju Kanzasas universitātē. Vai tā ir patiesība?

—  Jā, ser.

—  Jūs esat dzimusi Kanzasā?

—  Jā, senator.

—  Jūsu vecvecāki ir rumāņu izcelsmes?

—  Mans vectēvs. Jā, scr.

—   Jūs esat uzrakstījusi grāmatu un vairākus rakstus par saskaņas rašanu Savienoto Valstu un Padomju bloka valstu starpā?

—  Jā, ser.

Pēdējais raksts lika publicēts žurnālā "Foreign AtTnirs"un piesaistīja prezidenta uzmanību?

—  Tā es lo sapratu.

—   Misis Ešlija, vai jūs, lūdzu, vispārīgās līnijās nepastāstītu šai komitejai, kāda ir jūsu raksta galvenā doma?

Mēnjas nervozums ātri izgaisa. Tagad viņa bija nokļuvusi uz droša pamata — šajā jautājumā viņa bija eksperte. Mērija jutās tā, it kā lasītu universitātē lekciju.

—   Pasaulē šobrīd pastāv vairāki savstarpējās ekonomiskās sadarbības līgumi, tomēr tie atrodas pretrunā cits ar citu, tāpēc nevis apvieno pasauli, bet sadala to tikpat pretrunīgos un savstarpēji naidīgos blokos. Eiropai ir savs "kopējais tirgus", Austrumu blokam ir Komckon, tad vēl pastāv arī OECD, kurā iekļāvušās brīvā tirgus valstis, un neoficiāla Trešās pasaules valstu savstarpējās palīdzības organizācija. Mans priekšlikums ir pavisam vienkāršs. Es vēlētos, lai visas šis organizācijas tiktu sasaistītas ar ekonomiskiem līgumiem vienā lielā organizācijā. Personas, kas ir saistījušās kopējā, visām pusēm izdevīgā līgumā, nenogalina cita citu. Es uzskatu, ka šis princips attiecināms arī uz valstīm. Es vēlētos, lai mūsu valsts uzņemtos vadīt kustību par tāda vienota tirgus izveidi, kurā būtu iekļauti gan mūsu partneri, gan arī konkurenti. Šodien, piemēram, mēs tērējam miljardus dolāru, lai uzglabātu labības rezervuāros graudu pārprodukciju, bet tajā pašā laikā vairākās valstīs iedzīvotāji cieš badu. Apvienots pasaules tirgus šo problēmu atrisinātu. Tas novērstu nevienlīdzīgo tirdzniecību, radot visiem pieņemamas tirgus cenas. Es vēlētos visiem spēkiem palīdzēt īstenot šo ideju.

Ierunājās senators Ilarolds Tērkcls, vecākais Ārlietu komisijas loceklis un Opozicionārās partijas biedrs: — Es vēlētos kandidātei uzdot dažus jautājumus.

Bens Kons paliecās uz priekšu. "Tagad tik sāksies!"

Senators Tērkcls vēl savos septiņdesmit gados bija īsts neiecietības iemieso jums. — Vai šī ir pirmā reize, kad jūs esat ieradusies Vašingtonā, misis Ešlija?

: — Jā, ser. Man liekas, ka tā ir viena no visjaukākajām…

—  Jūs noteikti esat daudz ceļojusi?

—  Nē, ser. Mēs ar vīru gan bijām ieplānojuši doties ceļojumā, bet…

—  Vai jūs esat bijusi Ņujorkā?

—  Nē, ser.

—  Kalifornijā?

—  Nē, ser.

—  Eiropā?

—  Nē. Kā jau es teicu, mēs bijām ieplānojuši…

—  Vai jūs, patiesību sakot, vispār esat bijusi ārpus Kanzasas štata, misis Ešlija?

—  Jā. Es pasniedzu lekcijas Čikāgas universitātē, kā ari vadīju vairākus seminārus Denverā un Atlantā.

Tērkcls sausi atteica: — Tas jums noteikti sagādāja lielu satraukumu, misis Ešlija, tomēr es nespēju atcerēties, ka šai komitejai kādreiz būtu lūgts akceptēt vēstnieka postenim vēl mazāk piemērotu kandidatūru kā jūs. Jūs vēlaties pārstāvēt Amerikas Savienotās Valstis tik svarīgā vietā, kāda ir dzelzs priekškara valsts, un jūs mums paziņojat, ka visas jūsu zināšanas par pasauli ir gūtas, dzīvojot Džank- šonas pilsētā Kanzasas štatā, kā ari pavadot dažas dienas Čikāgā, Denverā un Atlantā. Vai tā nav?

Mērija juta sev pievērstās televīzijas kameras un centās apvaldīt dusmas. — Nē, ser. Manas zināšanas par pasauli ir gūtas, mācoties par to. Man ir doktora grāds politoloģijā, un es piecus gadus pasniedzu politoloģiju Kanzasas-universitātē, īpašā kursā aplūkojot arī dzelzs priekškara valstis. Es pārzinu Rumānijas iedzīvotāju problēmas, zinu, ko un kāpēc domā viņu valdība. — Mērijas balss tagad skanēja jau daudz noteiktāk. — Viss, ko viņi zina par mūsu valsti, ir tas, ko viņiem saka viņu propagandas mašinērija. Es vēlētos doties uz turieni un mēģināt viņus pārliecināt, ka Savienotās Valstis nav skaudīga, pēc kara izsalkusi valsts. Es vēlētos viņiem parādīt*kāda ir tipiska amerikāņu ģimene. Es…

Mērija aprāvās bailēs, ka savās dusmās pārāk aizrāvusies. Un tad, viņai par pārsteigumu, komitejas locekļi sāka aplaudēt. Visi, izņemot Tērkelu.

Noklausīšanās turpinājās, un pēc stundas Čārlijs Kempbcls pavaicāja: — Vai būtu vēl kādi jautājumi?

—   Man liekas, kandidāte izteicās ļoti saprotami, — atsaucās viens no senatoriem.

—   Piekrītu. Paldies, misis Ešlija. Šī sanāksme uzskatāma par slēgtu.

Pīts Konors mirkli vēroja Mēriju, tad klusi devās prom. Ap Mēriju salipa preses pārstāvji.

—  Vai prezidenta lūgums kļūt par vēstnieci sagādāja jums pārsteigumu?

—   Kā jums liekas, misis Ešlija, vai viņi jūs akceptēs?

—   Vai jūs patiesi uzskatāt, ka lekciju lasīšana par šo valsti pilnvaro jūs…

—   Pagriezieties šurp, misis Ešlija. Pasmaidiet, lūdzu! Vēlreiz!…

—  Misis Ešlija…

Bens Kons stāvēja nostātus no kolēģiem, uzmanīgi vērodams notiekošo. "Viņa ir izcila," viņš domāja. "Viņa zina visas pareizās atbildes. Bet, sasodīts, kaut es zinātu pareizos jautājumus!"

Kad Mērija pārguruši atgriezās viesnīcā, viņai piezvanīja Stentons Rodžcrss.

—  Esiet sveicināta, vēstnieces kundze!

Mērija juta uzbangojam atvieglojumu. — Jūs gribat teikt, ka es patiesi esmu izturējusi pārbaudi? Ak, Sten! Es jums tik ļoti pateicos! Nemaz nevaru izteikt, cik ļoti priecājos.

—   Es tāpat, Mērij, — Slcntona Rodžcrsa balsī ieskanējās lepnums. — Es tāpat.

Kad Mērija paziņoja jaunumus bērniem, viņi metās tai ap kaklu.

—  Es zināju, ka tu izturēsi! —Tims sauca.

Beta klusi pavaicāja: — Kā tev liekas, vai tēvs to zina?

—   Esmu pārliecināta, ka jā, dārgā. — Mērija smaidīja. — Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu komiteju nedaudz pabikstījis…

Mērija piezvanīja Florcnsai. Kad draudzene uzzināja jaunumus, viņa sāka aurot: — Fantastiski! Pagaidi, kamēr es to paziņošu pārējiem!

Merija smējās. — Es vēstniecībā jums ar Dug- lasu vienmēr turēšu sagatavotu istabu.

—  Kad tu dosies uz Rumāniju?

—  Nu, pirms tam vēl jāsagaida Senāta balsojums, bet Siens saka — tā esot tikai formalitāte.

—  Un kas notiks tālāk?

—   Man dažas nedēļas paies, piedaloties dažādās sanāksmēs Vašingtonā, un tad mēs ar bērniem dosimies uz Rumāniju.

—  Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu piezvanīt "The Daily Union" 1 — l'lorcnsa sauca. — Pilsēta tev droši vien uzcels pieminekli! Man tagad jābeidz. Esmu pārāk uztraukta, lai vēl runātu. Es tev piezvanīšu rīt.

Bens Kons, atgriezies savā birojā, uzzināja balsojuma rezultātus. Viņš vēl arvien bija uztraukts un nezināja, kāpēc.

14. nodaļa

Kā jau Slentons Rodžcrss bija paredzējis, pilna Senāta balsojums bija tikai formalitāte. Mēriju ievēlēja ar lielu balsu pārsvaru. Kad prezidents lilisons izdzirdēja jaunumus, viņš sacīja Stentonam Ro- džersam: — Mūsu plāns sāk kustēties, Stcnton. Tagad vairs nekas nespēs mūs apturēt.

Slentons Rodžerss piekrītoši pamāja ar galvu. — NeKas.

Pīts Konors jaunumus uzzināja, sēžot savā kabinetā. Viņš nekavējoties uzrakstīja ziņojumu un iekodēja to. Cli' raidītāja istabā dežurēja viens no viņa vīriem.

Es vēlos izmantot Rodžera kanālu, — Konors sacīja. — Pagaidi ārpusē.

Rodžera kanāls ir viena no CIP īpaši slepenajām raidītāju sistēmām, kura pieejama tikai augstākstāvošajām amatpersonām. Ziņojumi sekundes simtdaļā tiek nosūtīti ar ultraaugstfrekvences lāzera raidītāju. Palicis viens, Konors ndsūtīja ziņojumu. Tas bija adresēls Zigmundam.

Nākamajā nedēlā Mēriju pie sevis izsauca ārlietu ministra vietnieks, C1P vadītājs, tirdzniecības ministrs, Manhetenas bankas Ņujorkas filiāles direktori, kā ari vairāku nozīmīgu ebreju organizāziju vadītāji. Likās, katram ir sakāms savs aizrādījums, atgādinājums vai padoms.

Neds Tilingasts, C1P vadītājs, bija sajūsmināts:

Būs jauki atkal iesaistīt darbā mūsu Jaudis Rumānijā, vēstnieces kundze. Kopš mēs kļuvām par perso- nac iion gratac, mums nav bijusi gandrīz nekāda nojausma par turienes notikumiem. 12s jūsu vēstniecības štatos kā atašeju norīkošu vienu no saviem vīriem. — Viņš veltīja tai daudznozīmīgu skatienu. — Usmu pārliecināts, ka jūs neatteiksieties sadarboties ar viņu.

Mērija centās saprast, ko īsti viņš ar to grib pateikt, taču nolēma nevaicāt.

Jauno vēstnieku nozvērināšanas ceremoniju parasti vada valsts sekretārs, un parasti reizē tiek nozvērināti divdesmit pieci līdz trīsdesmit vēstnieki. Tās dienas rītā, kad bija paredzēta ceremonija, Mērijai piezvanīja Stcntons Rodžerss.

Mērij, prezidents Hlisons lūdz, lai jūs divpadsmitos ierodaties Baltajā Namā. Prezidents pats jūs nozvērinās. Paņemiet līdzi Timu un Bctu.

Ovālais kabinets bija pārpildīts ar preses ļaudīm. Kad ienāca prezidents ar Mēriju un viņas bērniem, iedūcās televīzijas kameras un fotoaparāti sāka spoži zibsnīt. Iepriekšējo pusstundu Mērija bija pavadījusi kopā ar prezidentu, un viņš bija izturējies loti draudzīgi un uzmundrinoši.

—  Jūs nevainojami atbilstat šim amatam, — viņš tai sacīja, — citādi es jūs nebūtu izvēlējies. Mēs kopā ar jums piepildīsim mūsu sapni.

"Un tas patiesi liekas kā sapnis," Mērija nodomāja, ieraugot televīzijas starmešu jūru.

—  Lūdzu, paceliet labo roku!

Mērija atkārtoja prezidenta teikto: — Es, Mērija Elizabete Ešlija, zvēru, ka atbalstīšu un aizstāvēšu Savienoto Valstu Konstitūciju pret visiem ienaidniekiem — gan ārzemju, gan iekšējiem —, ka saglabāšu paliesu ticību un uzticību savai valstij, ka uzņemos šo uzdevumu bez kādas šaubīšanās un bez blakus iemesliem, ka es kārtīgi un uzcītīgi pildīšu pienākumus, kurus man uzliks mans amats, tāpēc lai palīdz man Dievs!

Tas bija noticis! Tagad viņa ir vēstniece Rumānijas Sociālistiskajā Republikā.

Dzirnas sāka griezties. Mērijai lika rhkstīt ziņojumus Valsts departamenta Eiropas un Dienvidslāvijas sakaru da|ai. Viņai tika piešķirts neliels, kārbiņai līdzīgs pagaidu kabinets blakus Rumānijas birojam.

Džeimss Stiklijs, Rumānijas biroja vadītājs, bija karjeras diplomāts ar divdesmit piecu gadu darba stāžu. Viņš bija tuvu pie sešdesmit gadiem, vidēja auguma vīrs ar lapsas seju un plānām lūpām. Viņa brūno acu skatiens bija vēss. Stiklijs ar nicinājumu raudzījās uz visiem»ieccltajicm politiķiem, kas centās iekarot viņa pasauli. Viņš tika uzskatīts par labāko ekspertu Rumānijas birojā, un, kad prezidents Elisons paziņoja par savu plānu sūtīt uz Rumāniju vēstnieku, Stiklijs bija nonācis ekstāzē, būdams pilnīgi pārliecināts, ka šis amats tiks viņam. Ziņa par Mēriju Ešliju viņam nāca kā smags sitiens. Bija jau pietiekami slikti, ka viņš nelika ņemts vērā, bet zaudēt ieceltam politiķim, kas patiesībā ir "nekas no Kanzasas", sagādāja tīrās mokas.

—   Vai tu spēj tam noticēt? — viņš vaicāja Brū- sam, savam tuvākajam draugam. — Puse no mūsu vēstniekiem ir sūda iecelti politiķi. Anglijā vai Francijā nekas tamlīdzīgs nekad nenotiktu, draugs! Viņi ieceļ tikai karjeras diplomātus! Vai tad varētu pieprasīt armijai, lai par tās ģenerāli kļūst amatieris? Bet viņpus jūrai mūsu sasodītie ieceltie politiķi ir ģenerāļi!

—  Tu esi ^piedzēries, Džcims.

—  Un piedzeršos vēl vairāk!

Tagad viņš pētīja viņam iepretī otrpus galdam sēdošo Mēriju Ešliju.

Arī Mērija Ešlija pētīja Stikliju. Viņa izskatā bija jaušams kaut kas neģēlīgs. "l:s nevēlētos, lai viņš kļūst par manu ienaidnieku," Mērija nodomāja.

—   Vai jūs zināt, ka tiekat nosūtīta uz ārkārtīgi svarīgu posteni, misis Ešlija?

—  Jā, protams, es…

Mūsu pēdējais vēstnieks paspēra uz priekšu nepareizo kāju, un visas attiecības tika iemestas mums sejā. Mums bija vajadzīgi trīs gadi, lai salīgtu ar viņiem mieru. Prezidents būtu ārkārtīgi nikns, ja mēs šo lietu atkal izgāztu.

"Viņš gribēja teikt — ja es to izgāztu," Mērija nodomāja.

—   Mums jāpadara jūs par īstu eksperti, un mums nav daudz laika. Jūs varat sākt, izlasot šos ziņojumus.

—  Es veltīšu tiem visu rītu.

—   Nē. Pēc trīsdesmit minūtēm jums jau jābūt rumāņu valodas kursos. Kursi gan parasti ilgst vairākus mēnešus, bet man ir dots rīkojums saīsināt tos līdz minimumam.

Laiks izzuda, kļuva par miglu, kurā cits citam spokaini sekoja notikumi, kas nogurdināja Mēriju līdz spēku izsīkumam. Katru rītu viņa kopā ar Stikliju Rumānijas birojā apsprieda saņemtos ziņojumus.

Jūsu sūtītos ziņojumus lasīšu es, — Stiklijs viņai skaidroja. — Dzeltenie ziņojumi domāti darbībai, baltie — informācijai. Jūsu ziņojumu dublikāti tiks nosūtīti uz Aizsardzības ministriju, CIP, USIA, Nodevību departamentu un vēl daudziem citiem departamentiem. Viena no pirmajām problēmām, ko jums vajadzēs atrisināt, būs Rumānijas cietumos ieslodzītie Amerikas pilsoņi. Mēs vēlamies viņu atbrīvošanu.

—  Par ko viņi ir apsūdzēti?

Spiegošana, narkotikas, zādzības… viss, ko vien rumāņi vēlas tiem piesiet.

Mērija brīnījās, kā gan var atbrīvot cilvēku, ja tas apsūdzēts spiegošanā. "Gan es atradīšu kādu paņēmienu."

—  Labi, - viņa mundri atbildēja.

Atcerieties Rumānija ir viena no neatkarīgākajām dzelzs priekškara valstīm. Mums jāatbalsta šis priekšstats.

Tieši tā.

Stiklijs sacīja: līs jums iedošu paciņu. Neizlaidiet to no rokām. Tā ir domāta tikai jūsu zināšanai. Kad būsiet visu izlasījusi un iegaumējusi, vēlos, lai rīt no rīta to atdodat man personīgi. Vai ir kādi jautājumi?

Nē, ser.

Viņš pasniedza Mērijai biezu aploksni, kas bija aizzīmogota ar sarkanu zīmoglaku. — Lūdzu, parakstieties šeit par saņemšanu.

Viņa parakstījās.

Braucot atpaka] uz viesnīcu, Mērija auklēja aploksni klēpī un jutās gluži kā Džeimsa Bonda filmas varone.

Bērni bi ja saģērbušies un jau gaidīja viņu.

"Ak Dievs!" Mērija atcerējās. "Es taču apsolījos aizvest viņus pusdienās uz ķīniešu restorānu un pēc tam uz kinoteātri."

—   Mazie, — viņa sacīja, — mūsu plāni ir mainījušies. Mums vajadzēs doties uz restorānu kādu citu vakaru. Šovakar paliksim numurā un ēdīsim tepat. Man ir jāizdara kāds ļoti svarīgs darbiņš.

—  Protams, mamm!

—  Labi!

Un Mērija nodomāja: "Pirms Edvarda nāves viņi par šādu paziņojumu būtu klieguši kā mazi mežo- nēni. Bet tagad viņi ir kļuvuši daudz nopietnāki. Mēs visi esam kļuvuši daudz nopietnāki."

Viņa apskāva abus bērnus. — Es apsolu, ka labošos, — viņa nočukstēja.

Džeimsa Stiklija iedotie dokumenti likās neticami. "Nav nekāds brīnums, ka viņš tos vēlas tik drīz dabūt atpakaļ," Mērija domāja. Tic bija ļoti izsmeļoši ziņojumi par visiem svarīgākajiem Rumānijas valstsvīriem, sākot ar prezidentu un beidzot ar tirdzniecības ministru. Te bija aprakstīti viņu seksuālie ieradumi, finansu darījumi, draugi un aizspriedumi. Daži ziņojumi bija sensacionāli. Piemēram, tirdzniecības ministrs gulēja gan ar savu mīļāko, gan šoferi, bet viņa sieva izklaidējās ar savu kalponi.

Mērija pusi nakts pavadīja nomodā, cenšoties iegaumēt to cilvēku vārdus un ieradumus, ar kuriem viņai būs jāsaskaras. "Nez vai satiekoties es spēšu tiem atklāti lūkoties acīs?"

Nākamajā rītā viņa atdeva slepenos dokumentus.

Sliklijs sacīja: Labi, tagad jūs zināt visu, kas jums būtu jāzina par Rumānijas līderiem.

—   Un vēl mazliet vairāk, — Mērija nomurmināja.

—  Pamēģiniet iegaumēt: rumāņi jau šobrīd noteikti zina pārjums visu iespējamo.

—  Tas viņiem neko daudz nedos, — Mērija vienaldzīgi atteica.

—   Vai tiešām? — Stiklijs atlaidās pret krēsla atzveltni. Jūs esat sieviete, un jūs esat vientuļa. Varat būt pārliecināta, ka viņi jūs jau uzskata par vieglu mērķi. Viņi mēģinās apelēt pie jūsu vientulības. Viņi novēros un atzīmēs katru jūsu kustību, katru jūsu soli. Vēstniecība un rezidence būs pilna noklausīšanās iekārtām. Komunistu valstīs mēs esam spiesti izmantot vietējo darbaspēku, tāpēc katrs apkalpotājs jūsu rezidencē būs Rumānijas Drošības dienesta darbinieks.

"Viņš cenšas mani iebiedēt," Mērija domāja. "Bet tas viņam neizdosies."

Likās, ka viss Mērijas laiks jau ir saplānots uz priekšu, it īpaši pēcpusdienas. Bez rumāņu valodas stundām viņas dienaskārtībā bija ick|auti vēl arī kursi Roslinas Ārlietu institūtā, semināri Aizsardzības un izlūkošanas aģentūrā, tikšanās ar ISA — Starptautisko drošības sakaru — ministru, kā arī ar dažādām senāta komitejām. Viņiem visiem bija pavēles, ieteikumi, jautājumi…

Mērija juta vainas apziņu pret Betu un Timu. Ar Stentona Rodžersa palīdzību viņa bērniem bija atradusi ^rivālskolotāju. Bez tam Tims un Beta bija iepazinušies ar dažiem citiem bērniem, kas dzīvoja viesnīcā, tāpēc viņiem vismaz bija kāds, ar ko spēlēties. Un tomēr Mērijai nepatika tik bieži atstāt tos savā vajā.

Mērija izvirzīja sev noteikumu katru rītu brokastot kopā ar bērniem pirms došanās uz valodu kursiem institūtā, kur bija jāierodas pulksten astoņos. Valoda bija neiespējama. "Mani pārsteidz, kā rumāņi paši spēj tajā runāt." Mērija skaļā balsī mācījās izteicienus:

Labrīt Duna dimincaļa

Paldies Mulļumese

Laipni aicināti Cu placerc

līs nesaprotu Nu īnļelcg

Kungs Domnule

Jaunkundze Domnifoara

Turklāt neviens vārds netika izrunāts tā, kā rakstīts.

Beta un Tims sēdēja, vērodami, kā māte pūlas izpildīt mājasdarbu. Beta iesmējās: — Tā ir atriebība par to, ka liki mums kalt no galvas reizināšanas tabulu.

Džeimss Stiklijs sacīja: — Vēstnieces kundze, vēlos jūs iepazīstināt ar jūsu kara atašeju pulkvedi Viljamu Makiniju.

Bils Makinijs bija ģērbies civilā, taču staigāja un izturējās tā, it kā būtu uniformā. Tas bija garš pusmūža vīrs ar grumbu izvagotu un vēja appūstu seju.

—   Vēstnieces kundze. — Viņa balss bija aizsmakusi, it kā kādreiz būtu bijušas ievainotas balss saites.

Priecājos ar jums iepazīties, — Mērija sacīja.

Pulkvedis Makinijs bija pirmais viņas štata darbinieks, kuru viņa sastapa, tāpēc šī tikšanās Mēriju uztrauca. Likās, ka tagad vēstnieces amats viņai jau ir daudz tuvāks.

No visas sirds gaidu, kad varēšu kopā ar jums sākt strādāt Rumānijā, — pulkvedis Makinijs sacīja.

—  Vai jūs jau esat kādreiz bijis Rumānijā?

Pulkvedis un Džeimss Stiklijs palūkojās viens otrā.

Viņš tur jau ir bijis, — Stiklijs atbildēja pulkveža vietā.

Katru pirmdienas pācpusdienu Valsts departamenta ēkas astotā stāva konferenču zālē notika semināri topošajiem vēstniekiem.

Diplomātiskajā korpusā mums ir strikti noteikta varas hierarhija, — grupai tika stāstīts. — Pašā augšā atrodas vēstnieks. Zem viņa ("Zem viņas," Mērija automātiski nodomāja) atrodas DCM — vēstnieka sekretārs jeb vietnieks. Tam pakļauti ir politikas padomnieks, ekonomikas padomnieks, administrācijas padomnieks, kā arī sabiedrisko sakaru padomnieks. Tad seko lauksaimniecības, tirdzniecības un kara atašeji.

"Tas ir pulkvedis Makinijs," Mērija nodomāja.

— Kad jūs ieņemsiet savus jaunos amatus, jums būs diplomātiskā imunitāte. Jūs nevarēs apcietināt par ātruma pārsniegšanu, braukšanu dzērumā, mājas nodedzināšanu vai pat slepkavību. Ja jūs nomirsiet, neviens nedrīkstēs pieskarties jūsu līķim vai arī pētīt jebkādas jūsu atstātas piezīmes. Jūs varat nemaksāt rēķinus — veikali nevarēs jūs iesūdzēt.

Kāds auditorijā iesaucās: — Neļaujiet to uzzināt manai sievai!

Vienmēr atcerieties, ka vēstnieks personiski pārstāv prezidentu tās valsts valdības priekšā, uz kuru jūs tiksiet nosūtīti. Tāpēc no jums tiks gaidīta adekvāta uzvedība. — Instruktors palūkojās savā pulkstenī.' Līdz nākamajam semināram es jums ieteiktu izlasīt "Starptautisko sakaru rokasgrāmatas" otrā sējuma trīssimto nodaļu, kurā ir runa par starptautiskajām attiecībām. Tas šodien būtu viss, paldies par uzmanību!

Mērija un Stentons Rodžcrss kopā pusdienoja Va- tergeitas viesnīcā.

Prezidents Ulisons vēlētos, lai jūs viņam izdarāt dažus sabiedriskus pakalpojumus, — Rodžcrss sacīja.

—  Kādus sabiedriskus pakalpojumus?

—  Tas attiecas uz masu informācijas līdzekļiem. Intervijas avīzēs, radio, televīzijā…

—   Es nekad… Ja jau tas ir tik svarīgi, es pamēģināšu.

Labi. Mums būs jāapgādā jūs ar jaunu garderobi. Jūs nevarat parādīties sabiedrībā vienā un tajā pašā apģērbā divas reizes pēc kārtas.

—  Sten, bet tas taču izmaksās miljonus! Bez tam man nepavisam nav laika iepirkties. Esmu aizņemta no agra rīta līdz vēlam vakaram. Ja…

—  Nekādu problēmu. Ilelēna Mūdija.

Kas?…

—   Viņa ir viena no Vašingtonas labākajām iepirkumu ekspertēm. Atstājiet visu viņas ziņā.

Helēna Mūdija bija izskatīga, sabiedriska melnādaina sieviete, kas pirms iepirkumu biznesa uzsākšanas bija darbojusies kā veiksmīga topmodcle. Kādu rītu viņa ieradās Mērijas viesnīcas numurā un veselu stundu pētīja Mērijas garderobi.

Loti jauki. Džankšonai, — viņa jautri piemetināja. Bet mums taču jāiekaro Vašingtona, vai ne tā?

—  Man nav tik daudz naudas, lai…

Helēna Mūdija iesmējās. — Es zinu, kur var dabūt atlaides. Un mēs to izdarīsim ļoti ātri. Jums vajadzēs pilna garuma vakarkleitu, kleitu kokteiļu vakariem un vakara pieņemšanām, pēcpusdienas tērpu tējas viesībām un dinejām, kostīmu darbam kabinetā 1111 pastaigām, kā arī melnu tērpu ar attiecīgu cepuri oficiālām sērām vai bērēm.

Iepirkšanās aizņēma trīs dienas. Kad tā bija pabeigta, Helēna Mūdija vērīgi nopētīja Mēriju Ešliju.

Jūs esat ļoti skaista, tomēr man liekas, ka mēs jūs varētu padarīt vēl skaistāku. Vēlos, lai jūs iegrieztos "Rainbow" kosmētikas salonā pie Sjūzcnas parunāt par kosmētiku un "Sunshine" frizieru salonā pie Bil- lija — par jūsu matiem.

Dažus vakarus vēlāk Mērija kādās oficiālās pusdienās, kas notika Konkorana galerijā, atkal satika Stentonu Rodžersu. Viņš pavērās Mērijā un pasmaidīja. — Jūs izskatāties gluži vienkārši satriecoša.

Tad sākās laikrakstu un žurnālu uzbrukums, kura priekšgalā atradās Valsts departamenta preses dienesta vadītājs Jans Viljē. Viljē bija dinamisks, gandrīz piecdesmit gadus vccs izbijis žurnālists, kurš, likās, pazina visus preses darboņus.

Mērija stājās "Good Morning America", "Meet (lie Press" un "Firing Line" fotogrāfu objektīvu priekšā. Tikās ar "The Washington Post", "The New York Times" un vēl daudzu citu ietekmīgu laikrakstu žurnālistiem. Viņu intervēja "London Times", "DerSpiegel", "Oggi"un "LcMonde". Žurnāli "Time" un "People"rakstīja par Mērijas un viņas bērnu dzīvi. Mērijas l'šlijas fotogrāfijas parādījās it visur, un, tiklīdz kādā tālā pasaules malā gadījās kaut kas jauns, visi vērsās pie Mērijas, lai viņa komentētu notikušo. Piepeši Mērija Ešlija un viņas bērni bija kļuvuši par slavenībām.

I'ims sacīja: — Mamm, ir tik spokaini redzēt mūsu fotogrāfijas uz itin visu žurnālu vākiem.

— Jā, tas tiešām ir spokaini, — Mērija piekrita.

Kāda nezināma iemesla dēļ Mēriju šī reklāma nomāca. Viņa par to aprunājās ar Stentonu Rodžersu.

Skatieties uz to kā uz daļu no sava darba. Prezidents cenšas jums radīt imidžu. Kad jūs iera- dīsieties Eiropā, tur visi jau jūs pazīs.

Bcns Kons un Akiko kaili gulēja gultā. Akiko bija jauka japāņu meitene, gadus desmit jaunāka par savu draugu. Viņi bija satikušies pirms dažiem gadiem, kad Bens Kons rakstīja par supermodelēm, un kopš tā laika dzīvoja kopā.

Konam bija radusies problēma.

—  Kas noticis, mījais? — Akiko maigi pavaicāja.

—  Vai vēlies, lai es tevi samīļoju vēlreiz?

Bena Kona domas bija aizklīdušas tālu prom.

—  Nē, es jau tāpat esmu sasprindzis līdz pēdējam.

—  Es to neredzu, — viņa zobojās.

—  Tas notiek man galvā, Akiko. Es jūtu, ka esmu uz pēdām labam stāstam. Šajā pilsētā notiek kaut kas savāds.

—  Kādņ tad ir tā sensācija?

—  Tas ir kas cits. Es to vēl neesmu atšifrējis.

—  Vai nevēlies parunāties?

—  Tas ir saistīts ar Mēriju Ešliju. Pēdējās divās nedēļās esmu viņu redzējis jau uz sešu žurnālu vākiem, bet viņa taču nemaz vēl nav stājusies savā amatā! Akiko, kāds veido misis Ešlijai kinozvaigznes imidžu. Arī viņas abi bērni parādās visos žurnālos un avīzēs. Kāpēc?

—   l iek uzskatīts, ka mums, austrumniekiem, esot sasodīti sarežģīta domāšana, bet man nu gan liekas, ka tu sarežģī lietas, kas ir pavisam vienkāršas.

Bens Kons aizdedzināja cigareti un nikni ievilka dūmu.

—  Var jau būt, ka tev ir taisnība, — viņš norūca.

Akiko pasniedzās lejup un sāka viņu glāstīt. — Kā būtu, ja tu noliktu malā to cigareti un aizdedzinātu mani?…

Viceprezidentam Bredfordam par godu tiek rīkotas svinības, Stcntons Rodžerss informēja Mēriju, — un esmu iekārtojis tā, lai arī jūs tiktu ielūgta. Svinības notiks piektdienas vakarā "Pan Amcrica Union "zālē.

"Pan Amcvica Union" ir liela, nesatricināma ēka ar milzīgu pieņemšanu zāli, kuru bieži lieto diplomātiskām vajadzībām. Viceprezidentam par godu rīkotās svinības bija ļoti smalkas. Uz galdiem mirdzēja senatnīgi sudraba galda piederumi un Bakaras kristāls. Muzicēja neliels orķestris. Ielūgta bija pati Vašingtonas sabiedrības elite. Bez viceprezidenta un viņa sievas šeit varēja sastapt daudzus senatorus, vēstniekus un visdažādākās slavenības. Ļaudis bija apburoši un pusdienas lieliskas.

Pulksten vienpadsmitos Mērija, palūkojusies savā pulkstenī, sacīja pa labi sēdošajam senatoram: — Nemaz nemanīju, ka ir jau tik vēls. līs apsolīju bērniem, ka būšu mājās agrāk nekā parasti.

Viņa piecēlās un pamāja pie viņas galda sēdošajiem viesiem: — Bija ļoti jauki jūs visus satikt. Visu labu.

Iestājās kapa klusums, un visi lielajā banketu zālē pagriezās, lai noskatītos, kā Mērija šķērso deju grīdu un nozūd parādes durvīs.

— Ak Dievs! — Stentons Rodžerss nočukstēja. — Neviens viņu nav brīdinājis!

Nākamajā rītā Stentons Rodžerss brokastoja kopā ar Mēriju.

Mērij, — viņš sacīja, — šajā pilsētā visi ļoti strikti ievēro noteikumus. Daudzi no šiem noteikumiem ir stulbi, tomēr mums jāiemācās ar tiem sadzīvot.

Ak, ak! Ko tad es esmu izdarījusi?

Viņš nopūlās. Jūs pārkāpāt pašu galveno noteikumu: neviens — un tas attiecas uz visiem bez izņēmuma nekad nepamet viesības pirms goda viesa. Pagājušajā naktī šis goda viesis bija Savienoto Valstu viceprezidents.

Ak Dievs!

—   Šodien par šo notikumu baumo jau puse Vašingtonas.

—  Piedodiet, Sten! Es to nezināju. Lai arī kā, es apsolīju bērniem, ka…

—   Vašingtonā nav bērnu… tikai nākamie vēlētāji. Šī ir varas pilsēta. Nekad to neaizmirstiet.

Patiesi izrādījās, ka nauda ir liela problēma. Dzīve bija neiedomājami dārga. Mērijai likās, ka visas cenas Vašingtonā ir pamatīgi pārspīlētas. Viņa aiznesa dažus apģērba gabalus izmazgāt un izgludināt un, saņēmusi rēķinu, bija šokā. — Pieci dolāri un piecdesmit centi par blūzes mazgāšanu, — viņa lasīja,

—  un dolārs deviņdesmit pieci centi par krūšturi! — "Nu nē," viņa sev nosolījās. "Kopš šodienas es pati mazgāšu visu veļu."

Viņa iemērca savas zeķubikses aukstā ūdenī, pēc tam ielika saldētavā. Tad tās kļuva izturīgākas. Mērija mazgāja bērnu zeķes, kabatlakatiņus un apakš- biksīlcs kopā ar saviem krūšturiem vannas istabas izlietnē. Viņa žāvēja kabatlakatiņus uz spoguļa un pēc tam rūpīgi tos salocīja, lai nebūtu jāgludina. Viņa iztvaicēja savas kleitas un Tima bikses, pakarot tās uz dušas telpas aizslietņa, tad ieslēdzot dušu un aizverot durvis. Kad lieta kādu rītu atvēra vannas istabas durvis, viņu apdullināja tvaika vilnis.

—  Mamm, ko tu dari?

Taupu naudu, — Mērija viņai vārgi paziņoja.

—  Veļas mazgātava maksā veselu bagātību.

- Un ja nu tagad te ienāktu prezidents? Pēc kā gan tas izskatītos? Viņš nodomātu, ka mēs esam jukuši.

Prezidents te nenāks. Un aizver, lūdzu, durvis. Tu tagad iznieko naudu!

"Jukuši? Nu nē. Ja šeit ienāktu prezidents un ieraudzītu, ko viņa dara, viņš būtu lepns. Mērija viņam parādītu veļas mazgātavas izmaksas un parādītu, kā ar nelielu izdomu var ietaupit daudz naudas. Prezidents justos pārsteigts. "Ja citiem cilvēkiem valdībā būtu jūsu iztēle, vēstnieces kundze, mūsu valsts ekonomija atrastos daudz labākā stāvoklī nekā tagad. Mēs esam zaudējuši atklājēja garu, kas šo valsti padarīja varenu. Mūsu ļaudis ir kļuvuši pakļāvīgi. Mēs vairāk paļaujamies uz elektrības taupīšanas iekārtām nekā uz sevi pašu. līs vēlos izmantot jūs kā mirdzošu piemēru lieku izdevumu samazināšanā tiem, kas domā, ka Vašingtona ir miljonāru pilsēta. Jūs viņiem visiem varētu dot kārtīgu mācību. Patiesību sakot, man radusies brīnišķīga ideja. Mērij Ešlij, es jūs iecelšu par taupības ministri."

Tvaiki spiedās ārā pa vannas istabas durvjapakšu. Mērija sapņaini atvēra durvis, un dzīvojamajā istabā ievēlās vesels tvaika mākonis.

Pie durvīm atskanēja zvans, un tad Beta sacīja:

—  Mamm, pie tevis ir atnācis Džcimss Sliklijs.

15. nodaļa

—   Visa šī lieta kļūst arvien dīvaināka un dīvaināka, — sacīja Bcns Kons. Viņš kails sēdēja gultā ar savu jauno mīļāko Akiko hadaku pie sāniem. Viņi vēroja Mērijas Ešlijas uzstāšanos raidījumā "Mccl thc Press ".

Jāurrā vēstniece Rumānijā sacīja: "Es ticu, ka Ķīnas valsts veidojas par daudz humānāku padomju sabiedrību ar centru Ilonkongā un Makao…"

—   Nu ko gan šī kundzīte var zināt par Ķīnu? — Bens Kons norūca. Viņš pagriezās pret Akiko.

—  Skaties, šī Kanzasas mājsaimniece piepeši ir kļuvusi par eksperti it visos jautājumos.

—  Viņa, liekas, ir ļoti gudra, — Akiko atbildēja.

—  Par gudrību jau nav runa. Katru reizi, kad viņa sniedz intervijas, žurnālisti jūk vai prātā. Viņus ir pārņēmis pū|a sindroms. Bet kā gan viņa nokļuvusi raidījumā "Mcct thc Press"! 12s zinu gan, kā. Kāds ir nolēmis, ka Mērijai Ešlijai jākļūst par slavenību. Bet kurš? Un kāpēc? Pat Čārlzam Lindbcrgam nekad nav bijis šāds imidžs.

—  Kas ir Čārlzs Lindbergs?

Bens Kons nopūtās. — Lūk, atkal problēma ar vecuma starpību. Tā nevar sanākt nekāda saruna.

Akiko klusi nočukstēja: — Ir jau vēl arī citi sazināšanās veidi.

Viņa maigi piespieda Benu atgulties gultā un apsēdās viņam virsū. Akiko lēni virzījās lejup pa viņa augumu, pieskardamās tam ar saviem garajiem, zīdainajiem matiem un vērodama, kā vīrietis uzbudinās. Viņa noglāstīja Bena locekli un sacīja:

—  Sveiks, Artur!

—  Arturs vēlas tikt tevī iekšā.

—  Ne tagad, līs tūlīt pie viņa atgriezīšos.

Akiko piecēlās un devās uz virtuvi. Bens Kons

nolūkojās, kā viņa nozūd istabas durvīs, tad pavērās televizora ekrānā. "Tur noteikti kaut kas slēpjas, un man jāuzzina, kas tas ir!"

—  Akiko! Ko tu tur dari! Arturs grasās iet gulēt!

—  Pasaki viņam, lai paciešas, — Akiko atsaucās.

—  līs jau tūlīt nāku!

Pēc dažām minūtēm viņa ienāca istabā, turot rokās šķīvi ar saldējumu, putukrējumu un vienu ķirsi.

—  Atgulies! — viņa pavēlēja un, paklājusi zem Bena dvieli, sāka kraut saldējumu apkārt viņa loceklim.

Viņš iekliedzās: — Ei! Tas taču ir auksts!

—   Kuš! — Akiko pārklāja saldējumam putukrējumu, tad laizīja viņa locekli, līdz tas piebrieda.

—  Ak Dievs! — Bens sāka vaidēt. — Lūdzu, nepārtrauc!

Akiko uzlika uz locekļa gala ķirsi. — Kā man garšo banānu saldējums! — viņa nočukstēja.

Un, kad viņa sāka to ēst, Benu pārņēma noticamu izjūtu sajaukums. Tas bija brīnišķīgi! Kad Bcns vairs nespēja nociesties, viņš nogrūda Akiko uz muguras un iegāja viņā.

No televizora skanēja Mērijas Ešlijas balss: "Viens no labākajiem paņēmieniem, kā novērst karu ar valstīm, kuras neatbalsta amerikāņu ideoloģiju, ir — palielināt ar tām tirdzniecību…"

Nedaudz vēlāk lajā pašā vakarā Bcns Kons piezvanīja Janam Viljē.

—  Sveiks, Jan!

—  Bcndžij, manu zēn, kā tev klājas?

—  Man no tevis vajadzīgs kāds pakalpojums.

—  Saki tikai, ko vēlies.

—  Cik zinu, tad tu esi atbildīgs par preses sakariem ar mūsu jauno vēstnieci Rumānijā.

Viljē balsī piepeši ieskanējās piesardzīgs tonis: — Jā…

Kam ir vajadzīgs šis viņas imidžs, Jan? Mani interesē…

Piedod, Ben, bet tā ir Valsts departamenta darīšana. l:s tikai izpildu rīkojumus. Tu varētu griezties pie valsts sekretāra.

Nolikdams klausuli, Bcns sacīja: — Kāpēc gan viņš mani gluži vienkārši nepasūtīja? -— Viņš pieņēma lēmumu. — Liekas, es uz dažām dienām pazu- dīšu no šīs pilsētas.

—  Kurp tu brauksi, mīļais?

—  Uz Džankšonu Kanzasas štatā.

Kā izrādījās, Bcns Kons Džankšonā pavadīja tikai vienu dienu. Viņš stundu sarunājās ar šerifu Mun- steru un kādu 110 tā palīgiem, tad noīrēja automašīnu un devās uz Railija lbrtu, kur iegriezās CIP birojā. Vēlu vakarā viņš ar lidmašīnu devās atpakaļ uz Manhctenu Kanzasas štatā un 110 turienes tālāk uz mājām.

Tiklīdz Bcna Kona lidmašīna bija pacēlusies gaisā, kāds forla virsnieks piezvanīja uz Vašingtonu…

Mērija Ešlija gāja pa Ārlietu institūta garo gaiteni, lai iesniegtu ziņojumu Džeimsam Stiklijam, kad aiz sevis izdzirdēja zemu vīrieša balsi sakām: — Lūk, to es saucu par īstu augstākās sabiedrības dāmu.

Mērija apcirtās apkārt. Atbalstījies pret sienu, tur stāvēja svešs gara auguma vīrs un, nekaunīgi smīnēdams, viņu pētīja. Viņš izskatījās noplucis savos džinsos, T veida krekliņā un tenisa kurpes. Vīrietis likās arī neķemmējies un neskuvies. Ap viņa muti bija iegūlušas smieklu grumbiņas, un zilo acu skatiens bija izsmejošs. Visa viņa izturēšanās bija kaitinoši nekaunīga. Mērija pagriezās uz papēža un nikni devās tālāk, labi apzinādamās, ka svešinieks ar skatienu viņai seko.

Saruna ar Džeimsu Stikliju ieilga vairāk nekā stundu. Kad Mērija atgriezās savā kabinetā, svešinieks bija atlaidies viņas krēslā, sacēlis kājas uz galda un pētīja viņas papīrus. Mērija juta, ka pietvīkst.

— Ko, pie velna, jūs šeit darāt?

Vīrietis vērās viņā ilgu, laisku skatienu, tad lēni pieslējās kājās. — līs esmu Maiks Sleids. Draugi mani dēvē par Mihailu.

Mērija ledaini noprasīja: Vai jūs kaut ko vēlaties, mister Sleid?

Patiesībā neko, — viņš nevērīgi atbildēja. — Mēs esam kaimiņi. Es strādāju šeit departamentā, tāpēc nodomāju, ka varētu ieskriet un sasveicināties.

Tagad jūs to esat izdarījis. Un, ja jūs patiesi strādājat departamentā, domāju, ka jums noteikti ir pašam savs galds. Tāpēc turpmāk jums nebūs jāsēž pie manējā un jāokšķerē.

—   Dievs sargi, kas par dusmām! Man reiz teica, ka kanzasieši, vai kā jūs tur sevi dēvējat, esot ļoti draudzīgi.

Mērija uz mirkli sakoda zobus. — Mister Sleid, es jums dodu divas sekundes laika, vācieties ārā no mana kabineta vai arī — izsaukšu sardzi.

—   Tad jau laikam būšu pārklausījies, — viņš nomurmināja.

—   Un, ja jūs patiesi strādājat šajā departamentā, es jums ieteiktu doties mājās, noskūties un uzvilkt pieklājīgu apģērbu.

—   Man reiz bi ja sieva, kas runāja tieši tā kā jūs tagad, — Maiks Sleids nopūtās. —Žēl, ka man viņas vairs nav.

Mērija juta, ka viņas seja sāk kvēlot. — Ārā!

Viņš tai pamāja ar roku. — Paliec sveika, dārgā. Gan mēs vēl tiksimies.

"Nu nē," Mērija nodomāja. "Netiksimies vis!"

Viss rīta cēliens bija dažādu nepatīkamu piedzīvojumu pilns. Džeimss Stikli js atklāti pauda netīksmi. Ap pusdienlaiku Mērija jau bija tik ļoti nogurusi, ka vairs pat nevēlējās ēst. Viņa nolēma pusdienu pārtraukumam domāto stundu pavadīt, aplūkojot Vašingtonu un nomierinot sakarsušo galvu.

Viņas limuzīns atradās stāvlaukumā Ārlietu institūta psjckšā.

—   Labrīt, vēstnieces kundze, — sacīja šoferis. — Kurp jūs vēlētos doties?

Jebkur, Marvin. Vienkārši tāpat pabraukāsim apkārt pa pilsētu.

—  Labi, kundze. —Automašīna līgani izripoja no stāvlaukuma. — Vai nevēlaties aplūkot mūsu vēstniecību rindu?

Labi. — Mērija bija ar mieru aplūkot jebko, kas viņai ļautu aizmirst nepatīkamo rīta cēlienu.

Šoferis pagrieza automašīnu pa kreisi un devās Masačūsetsas avēnijas virzienā.

—  Tā sākas šeit, — Marvins sacīja, nogriezdamies uz platas ielas. Viņš palēnināja gaitu un sāka uzskaitīt vēstniecības.

Mērija arī pati viegli sazīmēja dažas no vēstniecībām. Pie Japānas vēstniecības plīvoja karogs ar uzlecošu sauli. Virs Indijas vēstniecības parādes durvīm greznojās cilnī kalts zilonis.

Viņi pabrauca garām burvīgai musulmaņu mošejai. Tās priekšā vairāki cilvēki bija salīkuši lūgšanā.

Viņi sasniedza krustojumu ar Divdesmit trešo ielu, tad pabrauca garām baltai akmens celtnei, kuras parādes kāpņu abās pusēs atradās pīlāri.

—  Tā ir Rumānijas vēstniecība, — Marvins sacīja. — Aiz tās nāk…

—  Apturiet, lūdzu!

Limuzīns apstājās ceļa malā. Mērija palūkojās pa automašīnas logu uz plāksni pie ēkas sienas. Uz tās bija rakstīts - "Rumānijas Sociālistiskās Republikas vēstniecība".

Gluži impulsīvi Mērija sacīja: — Pagaidiet, lūdzu, šeit. Ls tur ieiešu.

Viņas sirds sāka sisties straujāk. Šī būs pirmā īstā saskaršanās ar valsti, par kuru viņa tik daudz ir mācījusi… par valsti, kura turpmākajos gados būs viņas mājas.

Mērija dziļi ievilka elpu un nospieda durvju zvanu. Klusums. Tad viņa paraustīja durvju rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Viņa tās atvēra un iegāja iekšā. Vestibils bija tumšs un auksts. Alkovā stāvēja sarkans dīvāns, un aiz tā maza televizora priekšā bija novietoti divi krēsli. Mērija izdzirdēja solus un pagriezās. Lejup pa kāpnēm steidzās garš, kārns vīrs.

—  Jā, jā? — viņš sauca. Kas noticis? Kas noticis?

Mērija pietvīka. — Labrīt! Es esmu Mērija Ešlija. Es esmu jaunā vēstniece Rumā…

Vīrs satvēra galvu. —Ak Dievs!

Viņa bija izbrīnījusies. — Vai kaut kas ir slikti?

—   Slikti ir tas, ka mēs jūs negaidījām, vēstnieces kundze.

—  Ak, es to zinu. Es tikai braucu garām un…

—  Vēstnieks Kurbesku būs ļoti, ļoti apbēdināts!

—   Apbēdināts? Kāpēc? Es tikai vēlējos sasveicināties un…

—   Protams, protams. Atvainojiet mani. Mans vārds irGabriels Stoika. Es esmu vēstnieka vietnieks. Lūdzu, ļaujiet man ieslēgt gaismu un apkuri. Kā jūs redzat, mēs negaidījām ciemiņus. Nepavisam negaidījām.

Viņš bija tik lielā panikā, ka vienīgais, ko Mērija vēlējās, bija doties prom. Bet nu jau bija par vēlu. Viņa nolūkojās, kā Gabricls Stoika riņķo apkārt, ieslēgdams lustras un lampas, līdz vestibils bija spoži apgaismots.

—   Būs jāpagaida dažas minūtes, kamēr telpas mazliet iesils, — viņš atvainojās. — Mēs mēģinām, cik vien iespējams, taupīt uz elektrības un gāzes rēķina. Vašingtona ir ļoti dārga pilsēta.

Mērija vēlējās ielīst zemē. — Ja es būtu zinājusi…

—   Nē, nē! Tas nekas, nekas! Vēstnieks ir augšstāvā. Es viņam paziņošu, ka jūs esat ieradusies.

—  Neuztraucieties par…

Bet Stoika jau skrēja augšā pa kāpnēm.

Pēc piecām minūtēm Stoika atgriezās. — Lūdzu, nāciet! Vēstnieks jūtas iepriecināts par jūsu vizīti! Iepriecināts!

—  Vai jūs esat pārliecināts, ka…

—  Viņš jūs gaida.

Stoika pavadīja Mēriju augšup pa kāpnēm, kuru galā atradās konferenču istaba, ap kuras garo galdu bija izvietoti četrpadsmit krēsli. Pie vienas sienas stāvēja skapis ar rumāņu keramiku un skulptūrām, bet pie citas karājās Rumānijas ģeogrāfiskā karte. Istabā bija ari liels kamīns, virs kura bija izklāts Rumānijas karogs. Mērijai pretī, steidzīgi vilkdams mugurā žaketi, steidzās vēstnieks Radu Korbesku. Viņš bija garš atlētiska auguma vīrs ar tumsnēju ādas krāsu. Kalpotājs steidzīgi iededza gaismas un ieslēdza apkuri.

— Vēstnieces kundze! — Korbesku sauca. — Kāds negaidīts gods! Atvainojiet, ka mēs jūs pieņemam tik neoficiāli. Jūsu Valsts departaments nepaziņoja mums par.jūsu ierašanos.

—  Tā ir mana vaina, — Mērija atvaino jās. — Man gadījās braukt garām un…

—  Ir burvīgi ar jums iepazīties! Burvīgi! Mēs jūs tik bieži esam redzējuši televīzijā un avīzēs, un žurnālos… Mēs ļoti interesējamies par mūsu jauno vēstnieci. Vai jūs nevēlētos tēju?

—   Ak, es… ja vien tas jums nesagādās pārāk daudz rūpju.

—   Rūpes? Protams, ne! Es atvainojos, ka neesam jums sagatavojuši oficiālu dineju. Atvainojiet mani! Es esmu tik apmulsis.

"Tā esmu es, kura ir apmulsusi," Mērija domāja. "Kas gan man lika darīt kaut ko tik stulbu? Es esmu mulķe. Es to nemaz nestāstīšu bērniem. Tas būs noslēpums, ko glabāšu līdz kapa malai."

Kad atnesa tēju, Rumānijas vēstnieks bija tik uztraukts, ka to izlēja. — Cik neveikli! Atvainojiet mani!

Mērija vēlējās, kaut viņš beigtu atvainoties.

Vēstnieks mēģināja uzturēt sarunu, taču tas situāciju tikai padarīja sliktāku. Bija acīm redzams, ka viņš jūtas nožēlojami. Tiklīdz radās izdevība, Mērija piecēlās.

Paldies jums, jūsu Ekselence. Bija loti jauki jūs satikt! Uz redzēšanos!

Un viņa aizbēga.

Kad Mērija atgriezās savā kabinetā, viņu tūlīt pie sevis izsauca Džcimss Stiklijs.

—  Mērija Ešlija, — viņš vēsi sacīja, — vai jūs man nepaskaidrotu, ko jūs īsti gribējāt panākt?

"Liekas, tas nebūs noslēpums, ko varēšu glabāt līdz kapa malai," Mērija nodomāja. — Ak, jūs domājat Rumānijas vēstniecību?! Es… es gluži vienkārši nolēmu iegriezties un sasveicināties…

—   Šeit jums nebūs nekāda mīlīga tērzēšana! — Stikli js šņāca. — Vašingtonā jūs nevarat tik vienkārši iegriezties vēstniecībā. Pat tad, ja kāds vēstnieks piezvana otram, tas jau ir iepriekš sarunāts. Jūs esat pārbiedējusi Korbesku līdz nāvei. Man nācās atrunāt viņu no oficiāla protesta iesniegšanas Valsts departamentam. Viņš domā, ka jūs turp esat devusies, lai viņu izspiegotu un notvertu nesagatavojušos.

—  Ko? Bet mēs taču…

Vienkārši pamēģiniet atcerēties, ka jūs vairs neesat parasta pilsone. Jūs esat Savienoto Valstu valdības pārstāve. Nākamreiz, kad jums iešausies prātā kāda doma, kas nebūs tik personiska kā zobu tīrīšana^piezvaniet vispirms man. Vai tas ir skaidrs? Vai tas ir pavisam skaidrs?

Mērija nedroši pamāja. — Es tā darīšu.

—   Labi. — Stiklijs pacēla telefona klausuli un uzgrieza numuru. — Tagad pie manis ir misis Ešlija. Vai tu nevēlētos ienākt?… Labi. — Viņš nolika klausuli.

Mērija klusi sēdēja savā krēslā un jutās kā nopērts mazulis. Durvis atvērās, un kabinetā ienāca Maiks Sleids.

Viņš palūkojās Merijā un iesmējās. — Sveiki! Es paklausīju jūsu padomam un noskuvos.

Stiklijs aizdomīgi lūkojās abos. — Vai jūs jau esat tikušies?

Mērija nikni paraudzījās Sleidā. — Ne gluži. Es viņu atradu rakņājamies pa manu galdu.

Džeimss Stiklijs abus iepazīstināja: — Misis Ešlija, Maiks Sleids. Misters Sleids būs jūsu vietnieks.

Mērija pārsteigta palūkojās Maikā. — Kas viņš būs?

—   Misters Sleids strādā Austrumeiropas birojā. Parasti viņš strādā ārpus Vašingtonas, taču tagad ir nolemts viņu iecelt par Savienoto Valstu vēstnieka Rumānijā vietnieku.

Mērija piepeši bija pietrūkusics kājās. — Nē! — viņa protestēja. —Tas nav iespējams!

Maiks pielaidīgi sacīja: — Es apsolu skūties katru dienu.

Mērija pagriezās pret Stikliju. — Man likās, ka vēstniekiem ir ļauts pašiem izvēlēties sev vietnieku.

—  Tā tas ir, tomēr…

Tādā gadījumā es neizvēlos misteru Sleidu. Es viņu nevēlos.

—   Parastos apstākļos jūs to varētu darīt, tomēr šajā gadījumā baidos, ka jums nav izvēles. Pavēle nāk 110 Baltā Nama.

Mērijai likās, ka viņa nekad nespēs tikt vaļā no Maika Sleida. Viņi saskrējās Pentagonā, Senāta pusdienās un Valsts departamenta gaiteņos. Viņš vienmēr bija ģērbies vai nu balinātos džinsos un T veida kreklā, vai sporta uzvalkā. Mērija prātoja, kā gan viņš tādā izskatā var dzīvot šajā pārpārēm oficiālajā vidē.

Kādu dienu Mērija pamanīja viņu pusdienojam kopā ar pulkvedi Makiniju. Abi vīrieši bija iegrimuši dedzīgā sarunā, un Mērija sev vaicāja, cik tuvu pazīstami viņi ir. "Vai viņi varētu būt seni draugi? Varbūt viņi vēlas sadarboties pret mani? Es kjūstu par paranoiķi," Mērija centās sev iestāstīt. "Es taču vēl pat neesmu Rumānijā."

Senāta Ārlietu komisijas vadītājs Čārlijs Kempbcls rīkoja Mērijai par godu viesības Konkorana galeri jā. Kad Mērija iegāja zālē un ieraudzīja visas eleganti ģērbušās dāmas, viņa nodomāja: "Es šeit nemaz neiederos. Viņas izskatās tā, it kā būtu jau piedzimušas elegantas."

Mērijai nebija ne mazākās nojausmas, cik viņa pati ir skaista.

Viesībās bija ieradušies vairāk nekā ducis fotogrāfu, un Mērija šajā vakarā tika fotografēta visvairāk. Viņa dejoja ar neskaitāmiem vīriešiem, no kuriem daži bija, citi nebija precējušies, un vairākums viņas partneru lūdza iedot telefona numuru. Tomēr Mērija nejutās ne aizvainota, ne arī ieinteresēta.

— Atvainojiet mani, — viņa visiem sacīja, — darbs un ģimene man aizņem tik daudz laika, ka es pat nevaru domāt par kādu izklaidēšanos.

Doma, ka viņa varētu saistīties ar kādu citu vīrieti, nevis Edvardu, likās nepieņemama. Viņa nekad nespēs atrast otru tādu vīrieti kā viņas nelaiķa vīrs.

Viņa sēdēja pie galda kopā ar Čārliju Kempbelu, tā sie>u un vairākiem Valsts departamenta darbiniekiem. Saruna bija ievirzījusies par anekdotēm, kas tika stāstītas par vēstniekiem.

—   Pirms dažiem gadiem Madridē, — viens no viesiem stāstīja, — simtiem studentu rīkoja demonstrāciju Lielbritānijas vēstniecības priekšā, pieprasot Gibraltāra atdošanu. Kad viņi jau grasījās iebrukt vēstniecībā, uz turieni piezvanīja viens no ģenerāļa Franko ministriem. "Mani dziļi satriec tas, kas notiek pie jūsu vēstniecības," viņš sacīja. "Vai man turp nosūtīt policiju?" "Nē," vēstnieks atbildēja, "sūtiet tikai mazāk studentu."

Kāds pavaicāja: — Vai tas nebija Ilcrmess, kuru senie grieķi godāja par vēstnieku aizbildni?

—   Jā, — sekoja atbilde. Un viņš bija aizbildnis arī klaidoņiem, zagļiem un meliem.

Mērijai ārkārtīgi patika šis viesības. Ļaudis bija gudri un atjautīgi. Viņa būtu varējusi palikt šeit visu nakti.

Vīrs, kas sēdēja viņai blakus, jautāja: — Vai jums rīt nav paredzētas nekādas agras tikšanās?

—  Nē, — Mērija atbildēja. — Rīt ir svētdiena, un es varēšu labi izgulēties.

Mazliet vēlāk kāda sieviete nožāvājās. — Atvainojiet mani. Man bija gara diena.

—  Man tāpat, — Mērija moži atbildēja.

Likās, ka zālē ir iestājies pārdabisks klusums. Mērija palūkojās apkārt un pamanīja, ka visi gaidoši skatās uz viņu. "Kas gan…" Viņa ielūkojās pulkstenī. Bija pustris naktī. Un pēkšņi viņa ar šausmām atcerējās Stcntona Rodžersa teikto: "No viesībām goda viesis vienmēr aiziet pirmais."

Un viņa taču bija goda viesis! "Ak Dievs!" Mērija nodomāja. "līs viņiem visiem neļauju iet mājās!"

Viņa piecēlās un aizlūzušā balsī sacī ja: — Vēlu jums visiem labu nakti! Šīs bija lieliskas viesības!

Mērija pagriezās un steidzās uz durvju pusi, dzirdēdama, kā pārējie viesi viņai aiz muguras atviegloti uzelpo.

Pirmdienas rītā viņa gaitenī atkal saskrējās ar Maiku Slcidu. Viņš iesmējās un sacīja: — Dzirdēju, ka jūs sestdienas naktī esot turējusi nomodā pusi Vašingtonas.

Viņa pašpārliecinātais izskats Mērija sakaitināja.

Viņa paspraucās tam garām un devās uz Džcimsa Stiklija kabinetu.

—   Mister Stiklij, es patiesi nedomāju, ka mūsu vēstniecības Rumānijā interesēm nāks par labu tas, ka es strādāšu kopā ar misteru SIcidu.

Stiklijs pacēla skatienu no kāda dokumenta, kuru tobrīd lasīja. — Patiešām? Kāda tad ir problēma?

Problēma ir viņa… attieksmē. Man liekas, ka misters Sleids ir rupjš un uzpūtīgs. Diemžēl man misters Sleids nepatīk.

—   Ak, es zinu, ka misteram Slcidam ir savas nepilnības, bet…

—   Nepilnības? Viņš ir gluži kā dzirnakmens kaklā. Es pilnīgi oficiāli lūdzu jūs iecelt viņa vietā kādu citu.

—  Vai esat beigusi?

—  Jā.

—  Misis Ešlija, Maiks Sleids ir mūsu vislabākais eksperts Austrumeiropas jautājumos. Jūsu uzdevums ir sadraudzēties ar vietējiem iedzīvotājiem. Mans uzdevums ir uzmanīt, lai jūs saņemtu visu iespējamo palīdzību, kādu vien mēs varam jums sniegt. Un šī palīdzība ir misters Sleids. l:s patiesi vairs neko nevēlos par to dzirdēt. Vai es izteicos skaidri?

"Tam nav nekādas jēgas," Mērija domāja. "Itin nekādas jēgas."

Viņa atgriezās savā kabinetā uzbudināta un nikna. "Es varētu parunāt ar Stenu," viņa domāja. "Viņš mani saprastu. Tomēr tā būtu vājuma izrādīšana. Man nāksies pašai likt galā ar Maiku SIcidu."

—  Sapņojat?

Mērija pārsteigta pacēla skatienu. Viņai pretī, turēdams rokās lielu kaudzi ziņojumu, stāvēja Maiks Sleids.

—   Šis te jums šovakar palīdzēs izvairīties no nepatikšanām, — viņš sacīja un nokrāva ziņojumus uz galda.

Nākamreiz, kad vēlēsieties ienākt manā kabinetā,— pieklauvējiet!

Vīrieša skatiens izsmēja Mēriju. — Kāpēc man ir tāda sajūta, ka jūs pēc manis neilgojaties?

Mērija juta atkal uzbangojam dusmas. — F,s jums pateikšu, kāpēc, mister Sleid. Tāpēc ka jūs esat uzpūtīgs, pretīgs, rupjš…

Viņš pacēla pirkstu. — Jūs pārspīlējat.

—  Neuzdrošinieties ņirgāties par mani! — Mērija pamanīja, ka sākusi kliegt.

Vīrieša balsī ieskanējās draudošs tonis. — Jūs gribat teikt, ka es nevaru pievienoties pārējiem? Ko gan, pēc jūsu domām, Vašingtonā visi par jums runā?

—   Mani patiešām neinteresē, ko viņi par mani runā.

—  Ak, bet jums būtu par to jāinteresējas. — Viņš pārliecās pāri galdam. — Visi vēlas uzzināt, kādas jums ir tiesības sēdēt vēstnieka krēslā. Es Rumānijā esmu pavadījis četrus gadus, kundze. Tā ir kā dinamīts, kas gatavs kuru katru mirkli eksplodēt, bet valdība turp sūta mazuli, kurš tikko vēl spēlējies ar klucīšiem.

Mērija sēdēja un, sakodusi zobus, klausījās.

Jūs esat amatiere, misis Ešlija. Ja kāds tik ļoti vēlējās jūs pagodināt, viņam vajadzēja jūs nosūtīt par vēstnieci Grcnlandē.

Mērija zaudēja kontroli pār sevi. Viņa pielēca kājās un iecirta tam spēcīgu pliķi.

Maiks Slcids nopūlās. — Jums nekad atbilde kabatā nav jāmeklē, vai ne tā?

16. nodaļa

Ielūgumā bija rakstīts: "Sociālistiskās Rumānijas Republikas vēstnieks lūdz Jūs ierasties uz kokteiļu vakaru un pusdienām Rumānijas vēstniecībā, 1607, Divdesmit trešā iela, N.W., pulksten 19.30, melns uzvalks, RSVP 555-6593."

Mērija atcerējās to reizi, kad bija apciemojusi vēstniecību, un savu muļķīgo uzvedību. "Tagad vairs nekas tāds nenotiks. Usmu guvusi mācību. Tagad arī es piederu pie Vašingtonas sabiedrības."

Viņa uzvilka vienu no jaunākajiem tērpiem — melnu vclvcta vakarkleitu ar izgriezumu mugurpusē un garām piedurknēm. Tad sameklēja melnas augstpapēžu kurpes un aplika vienkāršu pērļu kaklarotu.

Beta sacīja: — Tu izskaties vēl skaistāka nekā Madonna.

Mērija apskāva meitu. — Jūtos glaimota. Jūs abi ēdīsiet pusdienas viesnīcas ēdamzālē un tad varat nākt augšā un skatīties televīziju. Es būšu mājās agri. Rīt mēs visi brauksim apskatīt prezidenta Vašingtona māju Montvernonā.

— Vēlu labi izklaidēties, mamm.

Iezvanījās telefons. Tas bija reģistratūras dežurants. — Vēstnieces kundze, misters Stikli js jūs gaida vestibilā.

"Kaut es būtu varējusi iet viena pati," Mērija domāja. "Man nav vajadzīgs ne viņš, ne arī kāds cits sargs, kas uzmanītu katru manu soli."

Rumānijas vēstniecība izskatījās gluži citāda, nekā Mērija to pēdējo reizi bija redzējusi. Bija jūtama svētku gaisotne, kuras galīgi trūka viņas pirmās vizītes laiks. Viesus sagaidīja vēstnieka vietnieks Gabriels Stoika.

- Labvakar, mister Stiklij! Cik jauki jūs atkal satikt.

Džcimss Stiklijs pamāja uz Mērijas pusi. — Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar mūsu jauno vēstnieci jūsu valstī?

Stoikas sejā nepakustējās ne vaibsts. — Priecājos ar jums iepazīties, vēstnieces kundze. Lūdzu, sekojiet man.

Ejot cauri vestibilam, Merija pamanīja, ka visas istabas ir spoži apgaismotas un labi apsildītas. No augšējā slāva plūda orķestra spēlēta mūzika. Visapkārt atradās puķu pilnas vāzes.

Vēstnieks Korbcsku sarunājās ar vairākiem cilvēkiem, kad pamanīja tuvojamies Džcimsu Stikliju un Mēriju Ešliju.

—  Ak, labvakar, mister Stiklij.

—   Labvakar, vēstnieka kungs. Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Savienoto Valstu vēstnieci Rumānijā?

Korbcsku palūkojās Mērijā un bezkaislīgi sacīja: — Priecājos ar jums iepazīties.

Mērija gaidīja, ka vēstnieka sejā beidzot izpaudīsies viņa jūtas, taču tas nenolika.

Viesībās piedalījās aptuveni simt viesu. Vīrieši bija tērpušies uzvalkos, bet sievietes — elegantos Givcnči, Oskara dc la Rcnta un Luiza Estevcsa veidotos vakartērpos. Lielajam galdam, ko Mērija jau bija redzējusi, apkārt bija izkārtoti kāds ducis mazāku galdu. Livrejās tērpti sulaiņi iznēsāja paplātes ar šampanieti.

Vai jūs nevēlaties kādu dzērienu? — Stiklijs pavaicāja.

—  Nē, pateicos, — Mērija atbildēja. — Es nedzeru.

—  Patiešām? Ļoti žēl.

Viņa pārsteigta palūkojās Stiklijā. — Kāpēc?

—  Tas pieder pie jūsu darba. Jebkurās diplomātu viesībās, uz kurām jūs iesiet, tiks uzsaukti tosti. Ja nedzersiet, jūs apvainosiet mājastēvu. Jums tikai ik pa brīdim jāiemalko.

—  Es to iegaumēšu, — Mērija sacīja.

Viņa pārlaida skatienu zālei un pamanīja Maiku Slcidu. Pirmajā mirklī viņa to nemaz nepazina. Viņš bija ģērbies uzvalkā, un Mērijai bija jāatzīst, ka svētku tērpā viņš nemaz neliekas tik nepievilcīgs. Maika Slcida elkonī bija ieķērusies skaista blondīne, kas kuru katru mirkli varēja i/krist no savas kleitas. "Lēta," Mērija nodomāja. "Gluži viņa gaumē. Nez cik draudzeņu viņu gaida Bukarestē?"

Mērija atcerējās Maika teikto: "Jūs esat amatiere, misis Ešlija. Ja kāds tik ļoti vēlējās jūs pagodināt, viņam vajadzēja jūs nosūtīt par vēstnieci Grenlandē." Kāds bastards!

Mērijai tā lūkojoties, pie Maika piegāja pulkvedis Makinijs. Maiks atraisījās no blondīnes tvēriena un kopā ar pulkvedi devās uz nomaļāku zāles stūri. "Man nāksies viņus abus paturēt acis," Mērija nodomāja.

Garām gāja sulainis ar šampanieti. — Domāju, ka es patiesi paņemšu glāzi, — Mēri ja sacīja.

Džeimss Stiklijs nolūkojās, kā viņa to iztukšo. — Labi, laiks sākt strādāt.

—  Strādāt?

—   Šādās viesībās liek noslēgti daudzi tirdzniecības līgumi. Tāpēc jau vēstniecības tās rīko.

Nākamās stundas laikā Mērija iepazinās ar vēstniekiem, senatoriem, valdības pārstāvjiem un dažiem Vašingtonas visietekmīgākajiem politiķiem. Rumānija bija nokļuvusi visas sabiedrības uzmanības centrā, un katra daudzmaz ietekmīga persona, kuru šī valsts interesēja, bija pacentusies dabūt ielūgumu uz šīm viesībām. Maiks Sleids tuvojās Džcimsam Stiklijam un Mērijai, turot zem rokas savu blondo draudzeni.

—  Labvakar, — Maiks pieklājīgi sacīja. — Vēlētos jūs iepazīstināt ar Debiju Denisoni. Lūdzu, iepazīsties ar Džcimsu Stikli ju un Mēriju Ešliju.

Maika pārteikšanās bija apzināta. Mērija vēsi atbildēja: — Vēstniece Ešlija.

Maiks uzsita ar plaukstu pierei. — Atvainojiet, vēstniece Ešlija. Mis Denisones tēvs ari ir vēstnieks. Viņš, protams, ir karjeras diplomāts. Viņš ir kalpojis sešās valstīs kopsummā vismaz divdesmit piecus gadus.

Debija Denisone sacīja: — Tā ir brīnišķīga izaugsmes iespēja.

Maiks teica: — Debija ir daudz ceļojusi.

—   Jā, — Mērija pielaidīgi atbildēja. — Esmu pārliecināta, ka tā tas ir.

Mērija lņdza Dievu, kaut pie pusdienu galda nesēdētu blakus Maikam, un viņas lūgšana tika uzklausīta. Maiks sēdēja pie cita galda blakus savai puskailajai blondīnei. Pie Mērijas galda sēdēja ducis viesu. Dažas sejas viņai likās pazīstamas, redzētas televīzijā vai laikrakstos. Džcimss Stiklijs sēdēja Mērijai iepretī. Vīrs, kas sēdēja Mērijai pa labi, runāja briesmīgā valodā, kura Mērijai bija pavisam sveša. Pa labi no viņas bija garš, kalsnējs pusmūža blondīns ar pievilcīgu, kaislīgu seju.

—   Jūtos pagodināts sēdēt jums blakus, — viņš Mērijai sacīja. — Esmu liels jūsu pielūdzējs. — Viņš runāja ar izteiktu skandināvu akcentu.

—   Paldies. — "Kāpēc gan lai viņš būtu mans pielūdzējs?" Mērija domāja. "Es taču neko vēl neesmu paveikusi."

Es esmu Olafs Petersons. Esmu Zviedrijas vēstniecības kultūras atašejs.

—  Priecājos ar jums iepazīties, mister Petcrson.

—  Vai jūs esat bijusi Zviedrijā?

—  Nē, patiesību sakot, es nekur neesmu bijusi.

Olafs Petersons pasmaidīja. — Tad jums viss

atklājēja prieks vēl priekšā.

—   Varbūt kādu dienu mēs ar bērniem apciemosim jūsu valsti.

—  Ak, jums ir bērni? Cik veci viņi ir?

Timām ir desmit, Betai divpadsmit gadi. Es jums parādīšu. — Mērija attaisīja somiņu un izņēma bērnu fotogrāfijas. Galda otrā pusē Džcimss Stiklijs neapmierināti pašūpoja galvu.

Olafs Pctcrsons pētīja fotogrāfijas. — Viņi ir burvīgi! — viņš iesaucās. — Un tik līdzīgi mātei!

—  Viņiem ir tēva acis.

Viņi ar Edvardu bieži pa jokam bija strīdējušies par to, kurā no viņiem bērni atsitušies.

"Beta būs skaistule. Tāpat kā tu," Edvards sacīja. "Bet es patiesi nezinu, kam līdzīgs ir Tims. Vai tu esi pārliecināta, ka viņš ir mans bērns?

Un strīdi vienmēr beidzās ar mīlēšanos.

Olafs Pctcrsons viņai kaut ko sacīja.

—  Ko jūs teicāt?

—   Es teicu, ka lasīju par to, ka jūsu vīrs gājis bojā satiksmes negadījumā. Man loti žēl. Sievietei droši vien ir ļoti grūti dzīvot vienai pašai. — Viņa balsī ieskanējās līdzjūtība.

Mērija pacēla vīna glāzi, kas atradās priekšā uz galda, un iemalkoja dzērienu. Tas bija vēss un spirdzinošs. Viņa iztukšoja glāzi sausu. Apkalpojošais sulainis to tūlīt atkal piepildīja.

—   Kad jūs dosieties uz Rumāniju? — Pctcrsons pavaicāja.

—   Man teica, ka tas notikšot pēc dažām nedēļām. Mērija pacēla savu glāzi. — Par Bukaresti! — Viņa atkal iztukšoja glāzi. Vīns bija garšīgs, un visi zināj«, ka ta jā ir zems alkohola saturs.

Kad sulainis pavaicāja, vai piepildīt viņas glāzi, Mērija priecīgi pamāja. Viņa palūkojās apkārt uz labi tērptajiem viesiem, kas runāja neskaitāmās valodās, un nodomāja: "Vecajā labajā Džankšonā nav šādu banketu. Nē. Kanzasa ir sausa kā tukša aka. Vašingtona ir slapja kā…" Cik slapja ir Vašingtona? Mērija sadrūma,, cenzdamās domāt.

—  Vai ar jums viss ir kārtībā? — Olafs Pctcrsons pavaicāja.

Viņa papliķēja vīrieša roku. — Es jūtos labi. Vienkārši lieliski. Es vēlētos vēl vienu glāzi vīna, Olaf.

—  Protams.

Petersons pamāja sulainim, un Mērijas glāze tika atkal piepildīta.

—  Mājās, — Mērija atzinās, — es nekad nedzēru vīnu. — Viņa pacēla glāzi un nodzēra malciņu.

—   Patiesībā es vispār neko nedzēru. — Viņas mēle vairs neklaūsīja. — Tas, protams, neattiecas uz ūdeni.

Olafs Petersons smaidot vēroja Mēriju.

Galda vidū Rumānijas vēstnieks Korbcsku piecēlās kājās. — Dāmas un kungi… Cienītie viesi… Es vēlētos uzsaukt tostu.

Rituāls sākās. Tosti tika uzsaukti par Rumānijas prezidentu Aleksandru Joncsku un viņa kundzi, tad par Savienoto Valstu prezidentu, viceprezidentu, Rumānijas karogu un Savienoto Valstu karogu. Mērijai likās, ka tostu ir tūkstošiem, un viņa par katru tukšoja glāzi. "Tas ir mans pienākums," viņa sev atgādināja. "Tas ir mans pienākums."

Piepeši Rumānijas vēstnieks sacīja: — Esmu pārliecināts, ka mēs visi vēlētos dzirdēt dažus vārdus no apburošās Savienoto Valstu vēstnieces Rumānijā."

Mērija pacēla glāzi un sāka dzert vīnu, kad piepeši saprata, ka viņu lūdz runāt. Mirkli viņa sēdēja, tad uztrausās stāvus, pieturēdamās pie galda malas. Viņa pārlaida skatienu viesu pulkam un pamāja.

—  Sveiki visiem! Vai labi pavadāt laiku?

Mērija jutās tik labi kā vēl nekad agrāk. Visi zālē bija tik draudzīgi. Visi viņai uzsmaidīja. Daži pat smējās. Mērija palūkojās Džeimsā Stikli jā un iesmējās.

Šīs ir lieliskas viesības, — Mērija sacīja. — Priecājos, ka jūs visi varējāt ierasties. — Viņa smagi atkrita krčslā un pagriezās pret Olafu Pctcrsonu.

—  Viņi ir kaut ko iebēruši manā glāzē.

Viņš saspieda tās roku. — Man liekas, ka jums jāiziet svaigā gaisā. Šeit ir loti tveicīgs.

—   Jā, tveicīgs. Patiesību sakot, man pat reibst galva.

—  Ļaujiet, es jūs izvedīšu ārā.

Viņš palīdzēja Mērijai piecelties kājās, un Mērija sev par brīnumu atklāja, ka viņai ir grūti pakustēties. Džcimss Stiklijs bija iegrimis dedzīgā sarunā ar savu kaimiņu, tāpēc nemanīja Mērijas aiziešanu. Mērija un Olafs Petersons gāja garām Maika Slcida galdam, un viņš nosodoši tos uzlūkoja.

"Viņš ir greizsirdīgs," Mērija domāja. "Viņu neviens nelūdza teikt runu."

Viņa sacīja Pctersonam: — Jūs taču zināt viņa problēmu, vai ne? Viņš vēlējās kļūt par vēstnieku. Viņš nespēj samierināties ar to, ka šo darbu dabūju es.

—   Par ko jūs runājat? — Olafs Pctcrsons pavaicāja.

—  Tas nav svarīgi. Viņš nav svarīgs…

Viņi bija izgājuši aukstajā āra gaisā, un Mērija jutās pateicīga, ka var atbalstīties uz Olafa rokas. Viss likās izplūdis un miglains.

Man te kaut kur ir limuzīns, — Mērija sacīja.

Sūtīsim to prom, — Olafs Pctcrsons ierosināja.

—   Mfes varam doties pie manis un vēl nedaudz iedzert.

—  Nekādu vīnu.

—  Nē, nē. Tikai nedaudz brendija, lai nomierinātu jūsu vēderu.

"Brendijs. Grāmatās visi izglītoti cilvēki dzer brendiju. Brendiju ar sodu. Tas ir Garija Grānta mīļākais dzēriens."

—  Ar sodu?

—  Protams.

Olafs Petersons palidzēja Mērijai iekāpt taksometrā un nosauca vadītājam adresi.. Viņi apstājās lielas dzīvojamās mājas priekšā. Mērija samulsusi paraudzījās Pctcrsonā. — Kur mēs esam?

—   Mājās. — Olafs Petersons palīdzēja Mērijai izkāpt no taksometra, pieturot, kad tā paklupa.

—  Vai es esmu piedzērusies? — Mērija pavaicāja.

—  Protams, ne, viņš mierinoši sacīja.

—  Es jūtos jocīgi.

Pctersons ieveda Mēriju ēkas vestibilā un izsauca liftu. — Nedaudz brendija palīdzēs tev atgūties.

Viņi iegāja liftā, un Pctersons nospieda pogu.

—  Vai tu zini, ka es dievinu ēju? Nē… tēju?

—  Nē, cs to nezināju.

—  Tā ir taisnība.

Petersons glāstīja viņas kailo roku.

Lifts apstājās, un Pctersons palīdzēja Mērijai iziet no tā.

Vai tev kāds ir teicis, ka šīs grīdas nav līdzenas?

—  Ls par to parūpēšos, — Olafs apsolīja.

Viņš pieturēja Mēriju ar vienu roku, bet ar otru sameklēja dzīvokļa atslēgu un atslēdza durvis. Viņi iegāja iekšā. Dzīvoklis grima pustumsā.

—  Šeit ir tumšs, — Mērija sacīja.

Olafs Petersons apskāva viņu. — Man patīk tumsa, un tev?

Vai Mērijai patika? Viņa nebija par to pārliecināta.

—  Tu esi skaista sieviete, vai tu to zini?

—  Paldies, tu esi skaists vīrietis.

Petersons aizveda Mēriju līdz gultai un apsēdināja uz tās. Viņa jutās samiegojusies. Viņas lūpām pieskārās vīrieša lūpas, un Mērija juta, ka viņa roka slīd augšup pa viņas stilbu.

• — Ko tu dari?

—   Gluži vienkārši atslābinies, dārgā. Tas būs jauki.

Tas patiešām bija jauki. Viņa rokas bija maigas. Gluži kā Edvardam.

—  Viņš bija lielisks ārsts, — Mērija sacīja.

—   Esmu pārliecināts, ka viņš tāds bija, — Olafs pieglauda Mēriju sev klāt.

—   Jā. Vienmēr, ja kādam bija nepieciešama operācija, viņi aicināja Edvardu.

Mērija gulēja gultā uz muguras, un maigas rokas bija sarāvušas kleitu uz augšu un glāstīja viņas augumu. Edvarda rokas. Mērija aizvēra acis un juta, kā viņa lūpas virzās lejup. Mīkstas lūpas un maiga mēle. Tas bija brīnumaini, un Mērija vēlējās, kaut tas nekad nebeigtos.

—   Tas ir tik jauki, mans dārgais, — viņa sacīja.

—  Paņem mani. Lūdzu, paņem mani.

—  Es to darīšu. Tagad. — Viņa balss bija kaislīga un aizsmakusi. Bet tā jau nemaz nebija Edvarda balss.

Mērija atvēra acis un paraudzījās svešinieka sejā. Sajuzdama, ka vīrietis ieiet viņā, Mērija iekliedzās:

—  Nē! Izbeidz!

Viņa atgrūda vīrieti un novēlās uz grīdas. Tad piecēlās kājās.

Olafs Pctcrsons pārsteigts lūkojās Mērijā. — Bet…

—  Nē!

ViTia izmisusi palūkojās apkārt. — Piedod, — viņa sacīja. — Es pieļāvu kļūdu. Es nevēlos, lai tu domātu, ka…

Viņa pagriezās un metās uz durvīm.

Pagaidi! Ļauj man tevi vismaz aizvest mājās!

Bet Mērija jau bija prom.

Viņa gāja pa tukšajām ielām, cīnīdamās pret aukaino vēju. un juta dziļu iekšēju sāpi. Viņas izdarītajam nebija izskaidrojuma. Un tas bi ja arī nepiedodami.

Viņa bija apkaunojusi savu amatu. Un vel tik stulbā veidā! Viņa bija piedzērusies, pusei no Vašingtonas diplomātiskā korpusa redzot, devusies uz svešinieka dzīvokli un gandrīz ļāvusi sevi pavest. Nākamajā rītā viņa kjūs par mērķi visām Vašingtonas tenku lapelēm.

Bens Kons par notikušo uzzināja no cilvēkiem, kas bija apmeklējuši pusdienas Rumānijas vēstniecībā. Viņš izmeklējās visās Vašingtonas un NUJORkas avīzēs, taču neatrada ne rindiņas par šo incidentu. Kāds bija apklusinājis žurnālistus. Un šis kāds noteikti bija |oti ietekmīga persona.

Bens sēdēja savā mazajā istabelē, kuru avīzes izdevniecībā dēvēja par kabinetu, un domāja. Viņš uzgrieza Jana Viljē telefona numuru. — llallo, vai misters Viljē tur, lūdzu, būtu?

—  Jā. Kas zvana?

—  Bens Kons.

—  Brītiņu uzgaidiet, lūdzu. — Pēc brīža klausulē atkal atskanēja sekretāres balss. — Man loti žēl, mister Kon. Misters Viljē ir izgājis.

—  Kad es varētu ar viņu sazināties?

—  Baidos, ka viņš būs aizņemts visu dienu.

—   Labi. — Kons nolika klausuli, tad piezvanīja kādai baumu žurnālistei, kas strādāja citā avīzē. Vašingtonā nekad nenotika nekas tāds, ko viņa nezinātu.

Linda, — viņš sacīja, — kā iet baumu frontē?

—  Plus fa changc, plus c 'es! la mčmc ehose.'

— Vai šajā apzeltītajā notekcaurulē risinās kaut kas ievērības cienīgs?

—  Nc gluži, Bcn. Viss ir klusu kā kapā.

Viņš nevērīgi izmeta: — Es dzirdēju, ka pagājušajā naktī Rumānijas vēstniecībā bijusi liela izgāšanās.

—  Vai tiešām? — Sievietes balsi piepeši ieskanējās piesardzība.

—   Jā. Vai tad tu neesi dzirdējusi, kas noticis ar jauno vēstnieci Rumānijā?

—  Nē. Man tagad jāiet, Ben. Man būs tālsaruna.

Saruna pārtrūka.

Tad Bens Kons piezvanīja kādam draugam, kurš strādāja Valsts departamentā. Kad sekretāre viņus savienoja, Bens sacīja: — Sveiks, Alfrēdi

—  Bcndžij! Kā sokas?

—   Sen neesam likušies. Es iedomājos, ka mēs varētu kopā ieturēt pusdienas.

—  Labi. Pie kā tu tagad strādā?

—  Es lev to pastāstīšu, kad satiksimies.

—   Jauki. Es šodien neesmu pārāk nodarbināts. Vai vēlies satikties Vatcrgeitā?

Bens Kons saminstinājās. — Vai mēs nevaram tikties "Silvcr Spring"?

—  Tas atrodas kaut kur nomalē, vai ne?

Bens atbildēja: — Jā.

Brīdi valdīja klusums. — Labi.

—  Pulksten vienos?

—  Sarunāts.

Bens Kons sēdēja pie stūra galdiņa, kad ieradās viņa draugs Alfrēds Šatlvorss. Restorāna īpašnieks TonijSfcSeržio pats pavadīja to līdz galdiņam.

Vai jūs vēlaties kaut ko dzeramu, kungi?

Šatlvorss pasūtīja martīni.

— Man neko, — Bens Kons sacīja.

Alfrēds Šatlvorss bija kārns pusmūža vīrs, kas strādāja Valsts departamenta Eiropas birojā. Pirms dažiem gadiem viņš bija iesaistīts kādā alkohola reibuma izraisītā satiksmes negadījumā, kuru aprakstīt tika nosūtīts Bens Kons. Uz svariem bija likta Šatlvorsa karjera, un, kad Bens Kons bija piesedzis stāstu, viņš izrādīja savu pateicību, brīdi pa brīdim pavēstīdams dažādus jaunumus.

—  Man ir vajadzīga tava palīdzība, Alfrēd.

—  Pasaki tikai, kas tas ir.

—  līs vēlētos iegūt diskrētu informāciju par jauno vēstnieci Rumānijā.

Alfrēds Šatlvorss sarauca pieri. — Ko tieši?

—   Man ir zvanījuši trīs cilvēki, lai pavēstītu, ka pagājušajā naktī Rumānijas vēstnieka viesībās viņa tā pielikusics, ka padarījusi sevi par muļķi Vašingtonas augstākās sabiedrības priekšā. Vai esi redzējis šāsdienas rīta avīzes vai arī dienas avīžu signāleksemplārus?

—   Jā. Tur ir pieminētas viesības vēstniecībā, bet ne vārda nav par Mēriju Iīšliju.

—  Tieši tā. Tas ir tikpat intriģējoši kā suņa uzvešanās nakts laikā. "Sudraba blāzma".

—  Kas, lūdzu?

—   Šerloks llolmss. Suns nerēja. Viss bija klusu. Gluži tāpat tagad izturas avīzes. Kāpēc gan lai dzeltenā prese klusētu par tik sulīgu notikumu? Tāpēc, ka viņus kāds ir apklusinājis. Kāda ļoti ietekmīga persona. Ja publiski sevi pazemojis būtu kāds cits vēstnieks, presei tagad būtu rumāņu svētki.

—  Tam nemaz tā nav jābūt, Bcn.

—  Alfrēd, te ir tā pelnrušķīte, kura parādās ne no kurienes, kurai ir pieskārusies mūsu prezidenta burvju nūjiņa un kura piepeši kļūst par Grcisu Kclliju, princesi Diānu un Žaklīnu Kcnediju vienā personā, līs piekrītu, ka šī kundze ir skaista, bet viņa nav ļoti skaista, viņa ir gudra, bet nav ļoti gudra. Pēc manām domām, politoloģijas pasniegšana Kanzasas universitātē nevienam nedod tik labas zināšanas, lai varētu sākt strādāt par vēstnieku kādā no pasaules valstīm. līs tev pateikšu vēl kaut ko, kas liekas aizdomīgi. līs aizbraucu uz Džankšonu un parunājos ar šerifu.

Alfrēds Šatlvorss iztukšoja savu glāzi. — Man liekas, ka cs gribēšu vēl vienu. Tu mani padari nervozu.

Vēl vienu glāzi, — Bens Kons pasūtīja martīni.

—  Turpini, — Alfrēds Šatlvorss sacīja.

—   Misis Ešlija noraidīja prezidenta piedāvājumu, jo viņas vīrs nevarēja pamest savu darbu. Un tad viņš iet bojā autoavārijā. Voilа!' Kundze ir Vašingtonā un jau ceļā uz Bukaresti. Gluži tā, kā to kāds bija ieplānojis jau kopš paša sākuma.

—  Kāds? Kurš tad?

—  Tas jau ir tas lielais noslēpums.

—  Ben, kas īsti ir nolicis?

—  Es pagaidām vēl neko īsti nezinu. Bet, lūk, ko man teica šerifs Munsters. Viņš sacīja, ka ir interesanti, kāpēc pusducis aculiecinieku piepeši ne no kurienes parādījušies bargas ziemas nakts laikā tieši autoavārijas laikā. Un vai zini, kas ir pats interesantākais? Viņi visi ir pazuduši. Visi!

—  Turpini.

Es devos uz Railija fortu, lai parunātu ar tās armijas automašīnas vadītāju, kura sabrauca doktoru Ešliju.

Un ko viņš tev pastāstīja?

—  Neko daudz. Viņš ir miris. Sirdstrieka. Divdesmit septiņu gadu vecumā?!

Šatlvorss virpināja pirkstos glāzi. — Domāju, ka ar to vēl tavs stāsts nebeidzas, vai ne tā?

—  Protams. Es devos uz Railija forta C1P biroju, lai intervētu pulkvedi Džcnkinsu — virsnieku, kas vadīja armijas dienesta izmeklēšanu, kā arī bija viens no notikušā lieciniekiem. Pulkveža tur nebija. Viņš ticis paaugstināts amatā un pārcelts uz citu dienesta vielu. Tagad viņš esot ģenerālmajors kādā no aizjūras valstīm, bet neviens nezina, kurā.

1 Lūk! (Franču vai.) Tulk. piez.

Alfrēds Šallvorss papurināja galvu. — Bcn, cs zinu, ka tu esi sasodīti labs žurnālists, bet patiešām domāju, ka šoreiz esi novirzījies uz nepareizā ceļa. Tu no dažām apstākļu sakritībām veido Iličkoka cienīgu scenāriju. Ļaudis iet bojā autoavārijās, ļaudis piemeklē sirdstrieka, un virsnieki tiek paaugstināti amatā. Tu meklē sazvērestību tur, kur tās nemaz nav.

—  Alfrēd, vai esi dzirdējis par organizāciju "Brīvības patridti"?

Nē. Vai tas ir kaut kas līdzīgs DAR ?

Bens Kons klusi atbildēja: — Nekas tamlīdzīgs. Es esmu dzirdējis dažādas baumas, taču vēl neesmu atradis nevienu pieturas punktu.

—  Kādas baumas?

—   Šajā organizācijā iesaistījušies augsta ranga labēji un kreisi noskaņoti fanātiķi no daudzām Austrumu un Rietumu valstīm. Viņu uzskati ir radikāli pretēji, taču viņus visus vieno bailes. Komunisti domā, ka prezidenta Elisona plāns ir kapitālistu triks, lai iznīcinātu Austrumu bloku. Labēji noskaņotie uzskata, ka šis plāns — atvērt durvis komunistiem — var iznīcināt mūsu valsti. Tāpēc viņi ir izveidojuši aliansi.

Dievs Tēvs! Es tam nespēju noticēt.

Bet tas vēl nav viss. Bez varas pārstāvjiem tur esot iesaistīti arī visu valstu drošības dienestu pārstāvji. Kā tev liekas, vai tu to nevarētu pārbaudīt?

—  Es nezinu. Pamēģināšu.

—   Es tev ieteiktu to darīt ļoti diskrēti. Ja šāda organizācija patiešām pastāv, viņi nevienam neļaus celt troksni.

—  Tad cs ar tevi vēl sazināšos, Ben.

—  Paldies. Pasūtīsim pusdienas.

Spageli ar mērci bija gluži vienkārši lieliski.

Alfrēds Šallvorss attiecībā uz Bcna Kona teoriju bija noskaņots skeptiski. "Žurnālisti vienmēr meklē sensācijas," Šallvorss domāja. Viņam patika Bens

Kons, taču nebija ne mazākā priekšstata, kā sadzīt pēdas mistiskajai organizācijai. Ja tā patiesi eksistē, tai vajadzētu būt reģistrētai kādā no valdības datu bāzēm. Šatlvorsam nebija pieejami valdības kom- pjūteri. "Bet es taču pazīstu kādu, kas to var izdarīt," Šatlvorss atcerējās. "Es viņam piezvanīšu."

Alfrēds Šatlvorss dzēra jau otro glāzi martīni, kad bārā ienāca Pīts Konors.

— Piedod, ka nokavējos, — Konors sacīja. — Bija radusies neliela problēma ar mūsu raidītāju.

Pīts Konors pasūtīja neatšķaidītu skotu viskiju, bet Šatlvorss — vēl vienu glāzi martīni.

Abi vīri bija iepazinušies tādējādi, ka Konora draudzene un Šatlvorsa sieva abas strādāja vienā uzņēmumā un bija kļuvušas draudzenes. Konors un Šatlvorss bija pilnīgi pretējas personības. Viens bija iesaistījies spiegošanā un citos netīros darījumos, bet otrs bija sauss, no galda neatraujams birokrāts. Šī atšķirība bija tā, kas viņus vienu pie otra saistīja, un dažreiz viņi apmainījās ar noderīgu informāciju. Kad Šatlvorss Konoru satika pirmo reizi, Pīts bija jautrs un interesants sarunubiedrs, bet, laikam ritot, kaut kas bija mainījies, un Konors bija kļuvis par asu reakcionāru.

Šatlvorss iemalkoja martīni. — Pīt… man vajadzīga tava palīdzība. Vai tu kaut ko nenoskaidrotu CIP kompjūterā? Tas var tur arī nebūt, bet es apsolīju draugam, ka palīdzēšu.

Konors domās pasmaidīja. "Nabaga vīrs droši vien grib uzzināt, kas guļ ar viņa sievu." — Protams, es taču tev esmu parādā. Ko tu vēlies uzzināt? *

Tā ir kāda organizācija. Pilnīgi iespējams, ka tādas nemaz nav. To sauc par "Brīvības patriotiem". Vai esi par tādu dzirdējis?

Pīts Konors uzmanīgi nolika savu glāzi. — Nevaru teikt, ka būtu dzirdējis, Alfrēd. Kā saue tavu draugu?

—  Bens Kons. Viņš ir žurnālists avīzē "Post".

Nākamajā rītā Bens Kons pieņēma vēl vienu lēmumu. Viņš to pavēstīja Akiko: — Manā rīcībā ir vai nu gadsimta dižākā sensācija, vai arī galīgas muļķības. Pienācis laiks to izdibināt.

Paldies Dievam! —Akiko iesaucās. —Arturs būs loti priecīgs.

Bens Kons piezvanīja uz Mērijas Ušlijas kabinetu. — Labrīt, vēstnieces kundze. līs esmu Bens Kons. Vai atceraties mani?

—   Jā, mister Kon. Vai jau esat uzrakstījis to stāstu?

—  Tieši tāpēc jau es jums zvanu, vēstnieces kundze. Hs devos uz Džankšonu un savācu informāciju, kas, pēc manām domām, varētu jūs interesēt.

—  Kādu informāciju?

es to nevēlētos apspriest pa telefonu. Vai mēs nevaram kaut kur satikties?

—   Man ir neparasti blīvs grafiks. Pagaidiet, es paskatīšos… Man ir pusstunda brīva laika piektdien no rīta. Vai tas jūs apmierina?

"Vēl trīs dienas." — Domāju, ka varu tik ilgi pagaidīt.

—  Vai vēlaties tikties manā kabinetā?

—  Jūsu ēkas pirmajā stāvā ir kafejnīca. Vai nevaram satikties tur?

—  Labi. Tad līdz piektdienai.

Viņi atvadījās un nolika klausules. Mirkli vēlāk līnijā atskanēja vēl viens klikšķis.

Nebija nekādas iespējas tieši sazināties ar Kontrolieri. Viņš bija izveidojis un finansējis "Brīvības patriotus", taču nekad pats nepiedalījās komitejas sapulcēs un bija pilnīgi anonīms. Viņš bija tikai telefona numurs, kam nevarēja sadzīt pēdas (Konors jau to bija mēģinājis), un ieraksts, kurā kāda balss sacīja: "Jums ir sešdesmit sekundes laika savam ziņojumam." Šo numuru varēja lietot tikai trauksmes gadījumā. Konors iegāja sabiedriskā telefona būdiņā, uzgrieza numuru un atstāja savu ziņojumu.

Ziņojums tika saņemts sešos pēcpusdienā.

Reiss no Bucnosaircsas uz Vašingtonu bija astoņos.

Kontrolieris divas reizes noklausījās ziņojumu, tad uzgrieza kādu numuru. Pagāja trīs minūtes, līdz klausulē atskanēja Ncusas Muņcsas balss.

—  Si?

Kontrolieris sacīja: — Šeit zvana cilvēks, kurš jau iepriekš ar jūsu starpniecību slēdza darījumus ar Hņģcli. Man viņam ir vēl viens uzdevums. Vai jūs varat sazināties ar viņu tūlīt pat?

Es nezin'. — Sieviete, likās, bija piedzērusies.

Kontrolieris centās nezaudēt pacietību. — Kad jūs ar viņu tiksieties?

—  Es nezin'.

"Pie velna šo sievišķi!" — Paklausieties, — viņš runāja |oti lēni un uzmanīgi, it kā vēršoties pie maza bērna. Pasakiet Eņģelim, ka šis uzdevums ir loti steidzams, lis vēlos, lai viņš…

—  Pagaid' vien brīd'. Man vajag' uz atej'.

Kontrolieris dzirdēja, kā tiek nomesta klausule.

Viņš uzbudināti sēdēja un gaidīja.

Pēc trīs minūtēm atkal atskanēja sievietes balss: — Daudz alus iekš' liek tev dikt' čurāt.

Kontrolieris sakoda zobus, tad sacīja: — Tas ir loti svarīgi. — Viņš baidījās, ka šī sieviete neko no teiktā neatcerēsies. — Es vēlos, lai jūs paņemat pildspalvu un pierakstāt. Es runāšu ļoti lēni…

Tovakar Mērija apmeklēja pusdienas Kanādas vēstniecībā. Kad viņa devās mājās, lai pārģērbtos,

Džcimss Stiklijs viņai bija sacījis: "Es jums ieteiktu šoreiz dzērienus tikai iemalkot."

"Viņi abi ar Maiku Slcidu būtu brīnišķīgs pāris."

Tagad viņa bija viesībās, bet sirdī vēlējās būt mājās kopā ar Betu un Timu. Sejas pie galda likās nepazīstamas. No viņas pa labi sēdēja grieķu kuģniecības magnāts, bet pa kreisi — kāds ēģiptiešu diplomāts.

Kāda Filadelfijas sabiedrības dāma, kura bija apkārusies ar dimantiem, vaicāja Mērijai: — Vai jums patīk Vašingtona, vēstnieces kundze?

—  Jā, ļoti.

—   Jūs droši vien jūtaties ļoti laimīga, aizbēgusi no Kanzasas.

Mērija neizpratnē palūkojās dāmā. — Aizbēgusi no Kanzasas?

Sieviete turpināja: — Es nekad neesmu bijusi Amerikas vidienē, taču varu iedomāties, cik tur ir drausmīgi. Visi šie fermeri un vieni vienīgi labības un kukurūzas lauki. Brīnums, kā jūs spējāt tik ilgi tur izturēt?

Mērija juta sevī augam dusmas, taču saglabāja paškontroli. — Tā labība un kukurūza, par kuru jūs runājat, — viņa pieklājīgi atbildēja, — baro pasauli.

Sievietes tonis bija augstprātīgs. — Mūsu automašīnas darbojas ar benzīnu, bet es nevēlētos dzīvot naftas laukos, Pēc manām domām, cilvēkiem būtu jādzīvo austrumos. Būsim pavisam atklāti — Kanzasā bez lauku kopšanas taču nav nekā cita ko darīt, vai ne?

Pārējie galdabiedri |oti uzmanīgi klausījās.

"Tur taču nav nekā ko darīt, vai ne tā?" Mērija atcerējās Augusta ražas novākšanas svētkus, lauku ballītes un satriecošos uzvedumus universitātes teātrī. Svētdienas piknikus Milfordas parkā un softbola turnīrus, kā arī makšķerēšanu uz ezera. Zaļumballes ar orķestri, saviesīgos vakarus, dejas un vizināšanos kamanās. Un Celurlā Jūlija uguņošanu maigajās Kanzasas debesīs…

Mērija atbildēja: — Ja jūs nekad neesat bijusi Amerikas vidienē, tad jau jūs patiesībā nemaz nezināt, par ko runājat, vai ne? Tā arī ir daļa no Amerikas. Šī valsts nav tikai Vašingtona vai Losandžc- losa, vai Ņujorka. Amerika sastāv no tūkstošiem mazu pilsētu, kuras jūs nekad neiepazīsiet, bet tieši tās padara šo valsti varenu. Tur ir ogļrači un fermeri, un daudzi citi strādnieki. Un, jā, Kanzasā mums ir baleti, simfoniskie orķestri un teātri. Un, jūsu zināšanai, mēs audzējam daudz vairāk nekā tikai kukurūzu un labību. Mēs audzinām līdz sirds dziļumiem godīgus cilvēkus.

—   Jūs, protams, zināt, ka apvainojāt ļoti svarīga senatora māsu, — Džcimss Stiklijs otrā rītā sacīja Mērijai.

—  šķiet ne pietiekami, — Mēri ja aizstāvējās. — Ne pietiekami.

Ceturtdienas rītā Eņģelis bija sliktā noskaņojumā. Lidojums no Bucnosaircsas uz Vašingtonu bija atlikts, jo tika paziņots, ka lidmašīnā ievietota bumba. "I'asaule nemaz vairs nav droša," Eņģelis dusmīgi domāja.

Vie^jiīcas istaba, kas viņam bija rezervēta Vašingtonā, bija pārāk moderna, pārāk — kāds gan bija tas vārds? — plastiska. Tieši tā. Bucnosaircsā viss bi ja īsts.

"Es izdarīšu šo darbu un došos mājās. Uzdevums ir tik vienkāršs, gluži vai apvainojums manam ģēnijam. Bet nauda ir burvīga. Man tas jānokārto jau šonakt. Nez kāpēc nogalināšana liek man justies uzbudinātam?"

Vispirms līņģclis apmeklēja elektrisko iekārtu veikalu, tad krāsu veikalu un visbeidzot universālveikalu, kur viņa vienīgais pirkums bija sešas spuldzītes. Pārējie piederumi viņu jau gaidīja viesnīcas numurā divās aizzīmogotās kastēs, uz kurām bija rakstīts: "Sprāgstvielas. Nesatricināt!" Vienā kastē atradās četras rūpīgi iesaiņotas armijas rokas granātas. Otrā kastē bija ievietoti metināšanas piederumi.

Strādādams ļoti lēni ar izcilu smalka meistara veiklību, līņģclis noknieba pirmās granātas galu, tad nokrāsoja to tieši tādā krāsā, kādā bija elektriskās spuldzītes. Nākamais uzdevums bija izņemt no granātas parasto lādiņu un tā vietā ielikt seismisko lādiņu. Kad tas bija cieši ievietots, Eņģelis pievienoja svinu un metāla šrapncli. Tad viņš uzmanīgi sašķaidīja pret galdu elektriskās spuldzītes stiklu, cenzdamies nesabojāt pārējās spuldzītes daļas. Bija vajadzīga mazāk nekā minūte, lai sametinātu spuldzītes apvalku ar elektriski aktivizējamo detonatoru. Pēdējais uzdevums bija piepildīt spuldzītes apvalku ar pastu, lai detaļas nekustētos, un savienot to ar nokrāsoto granātu. Kad Eņģelis bija beidzis, spridzeklis izskatījās tieši kā īsta elektriskā spuldzīte.

Telefons iezvanījās astoņos vakarā. Eņģelis pacēla klausuli un, neteikdams ne vārda, klausījās. Pēc brīža kāda balss sacīja: — Viņš ir prom.

līņģclis nolika klausuli. Uzmanīgi, ļoti uzmanīgi viņš iesaiņoja spridzekļus ar mīkstu materiālu izode- rētā konteinerā un ievietoja konteineru čemodānā kopā ar visiem izmantoto materiālu atlikumiem.

Brauciens ar taksometru aizņēma tikai septiņpadsmit minūtes.

Vestibilā neviens nestāvēja, taču, ja tur arī kāds būtu bijis, Eņģelim bija sagatavots visai ticams paskaidrojums. Vajadzīgais dzīvoklis atradās piektajā stāvā gaiteņa galā. Durvīm bija veca modeļa atslēga, un tās attaisīt bija tīrā bērnu spēle. Pēc dažām minūtēm Eņģelis jau bija iekšā dzīvoklī un uzmanīgi ieklausījās. Bez viņa tur neviena nebija.

Aizvietot dzīvojamajā istabā sešas spuldzītes ar spridzekļiem bija tikai dažu minūšu darbs. Pēc tam Eņģelis steidzās uz lidostu "Dullas", lai vēl paspētu uz pusnakts reisu uz Bucnosaircsu.

Benam Konam tā bija bijusi smaga diena. Viņš bija nosēdējis valsts sekretāra rīta preses konferencē, tad devies uz pusdienām ar bijušo iekšlietu ministru un visbeidzot neoficiāli ticies ar kādu draugu no Aizsardzības ministrijas. Tad viņš bija atbraucis mājās, lai nomazgātos un pārģērbtos, un atkal devies prom. Šoreiz uz pusdienām ar vecāko "Post" izdevēju. Bija jau gandrīz pusnakts, kad viņš atgriezās mājās. "Man jāsakārto savas piezīmes, lai rīt varētu droši tikties ar vēstnieci Ešliju," Bens Kons nodomāja.

Akiko bija izbraukusi ārpus pilsētas un solījusies atgriezties tikai nākamajā dienā. "Tas ir labi. Es varēšu atpūsties. Bet, Dieva dēļ," Bens Kons klusībā iesmējās, "viņa patiesi māk ēst banānu saldējumu."

Viņš ievietoja atslēgu slēdzenē un atslēdza durvis. Dzīvoklī valdīja piķa melna tumsa. Viņš pasniedzās pēc slēdža un nospieda to. Piepeši uzliesmoja balta gaisma un dzīvoklis eksplodēja kā atombumba, izšķaidot žurnālistu gar visām četrām istabas sienām.

Nākamajā dienā Šatlvorsa sieva iesniedza policijai ziņojumu par vīra pazušanu. Viņa līķis tā arī netika atrasts.

17. nodaļa

—   Mēs tikko saņēmām oficiālu piekrišanu, — Stentons Rodžcrss sacīja. — Rumānijas valdība piekritusi akceptēt jūs kā nākamo Savienoto Valstu vēstnieci.

Šis bija viens no skaistākajiem mirkļiem Mērijas mūžā. "Vectēvs būtu tik lepns."

—   Es vēlējos jums personīgi paziņot jaunumus, Mērij. Prezidents vēlas tikties ar jums. Es jūs aizvedīšu uz Balto Namu.

—  Es… es nezinu, kā jums pateikties par visu, ko esat darījis manā labā, Sten.

—   Es taču neko neesmu izdarījis, — Rodžerss protestēja. — Tas bija prezidents, kurš jūs izvēlējās. — Viņš iesmējās. — Un man jāatzīst, ka tā bija lieliska izvēle.

Mērija iedomājās Maiku Sleidu. — Ir daži cilvēki, kas tam nepiekrīt.

—   Viņi kļūdās. Jūs mūsu valsts labā Rumānijā varat izdarīt vairāk nekā jebkurš cits.

—  Paldies, — Mērija rūgti sacīja. — Es mēģināšu to paveikt.

Viņa vēlējās pastāstīt par problēmu ar Maiku Sleidu. Stcntonam Rodžcrsam bija liela vara. Varbūt viņš varētu iekārtot tā, lai Slcids paliek Vašingtonā. "Nē," Mērija domāja. "Es jau tāpat esmu tik daudz pateicības parādā Stenam. Viņš jau tāpat ir tik daudz darījis."

—  Man ir priekšlikums. Kā būtu, ja jūs ar bērniem nevis lidotu taisnā ceļā uz Rumāniju, bet dažas dienas paviesotos Romā un Parīzē? "Tarom" lidmašīnu kompānijai ir tiešs reiss no Romas uz Bukaresti.

Mērija palūkojās viņā un sacīja: — Ak, Sten, tas būtu lieliski. Bet vai man būs pietiekami daudz laika?

Viņš piemiedza ar aci. — Man ir draugi augstos amatos. Ļauj, cs aizlikšu kādu vārdiņu.

Gluži impulsīvi Mērija apskāva Stentonu. Viņš bija kļuvis lik labs draugs. Sapnis, par kuru Mērija bija runājusi ar Edvardu, ir piepildījies. Tikai bez Edvarda. Un šī doma bija vissāpīgākā.

Mērija un Slentons Rodžerss tika pavadīti uz Zaļo istabu, kur tos jau gaidīja prezidents Elisons.

—   Es vēlos atvainoties par kavēšanos, kas notika sakarā ar jūsu iecelšanu amatā, Mērij. Stcntons jau noteikti jums pavēstīja, ka Rumānijas valdība jūs ir akceptējusi. Šeit būs jūsu akreditācijas vēstules.

Viņš pasniedza Mērijai aploksni. Viņa to lēni izlasīja:

"Ar šo misis Mērija Ešlija tiek iecelta par Savienoto Valstu prezidenta galveno pārstāvi Rumānijā un katrs Savienoto Valstu valdības darbinieks turpmāk nonāk viņas pakļautībā."

—   Šī nāk piedevām. — Prezidents pasniedza Mērijai pasi. Parasto zilo vāku vietā tai bija melni vāki. Uz tās zelta burtiem bija rakstīts: "Diplomātiskā pase."

Mērija šo brīdi bija gaidījusi nedēļām ilgi, bet tagad, kad sapnis bija piepildījies, viņa tam tik tikko spēja noticēt.

Parīze!

Roma!

Bukareste!

Viss likās pārāk labi, lai būtu patiesi. Un bez jebkāda iemesla Mērijai piepeši prātā iešāvās mātes teiktais: "Ja kaut kas liekas pārāk labs, lai būtu īstenība, Mērij, iespējams, tā arī ir īstenība."

Vakara avīzēs parādījās īss raksts par to, ka "Wa- shington Pusi "žurnālists Bens Kons gājis bojā eksplozijā savā dzīvoklī. Eksploziju bija radījusi gāzes noplūde.

Mērija šo rakstu neredzēja. Kad Bcns Kons neieradās uz tikšanos, viņa nolēma, ka žurnālists vai nu ir to aizmirsis, vai arī par viņu vairs neinteresējas. Viņa atgriezās savā kabinetā un atkal ķērās pie darba.

Attiecības ar Maiku Slcidu sāka arvien vairāk Mēriju kaitināt. "Viņš ir vispretīgākais tips, kādu es jebkad esmu satikusi," Mērija domāja. "Man tomēr nāksies parunāt par viņu ar Stenu."

Slentons Rodžcrss pavadīja Mēriju un bērnus uz "Dullos" lidostu Valsts departamenta limuzīnā. Brauciena laikā Stcntons sacīja: — Vēstniecības Parīzē un Romā ir brīdinātas par jūsu ierašanos. Viņi uzmanīs, lai pārjums trijiem labi rūpējas.

—  Paldies, Sten. Tu esi brīnišķīgs.

Viņš pasmaidīja. — Nevaru tev izteikt, cik daudz prieka tas man sagādā.

—   Vai es varēšu Romā aplūkot katakombas? — Tims vaicāja.

Stcntons brīdināja: —Tur lejā ir diezgan šausmīgi, Tim.

—  Tāpēc jau cs tās gribu redzēt.

Lidostā viņus sagaidīja Jans Viljē ar duci fotogrāfu un žurnālistu. Viņi ielenca Mēriju, Betiju un Timu, uzdodot parastos jautājumus.

Visbeidzot Stcntons Rodžcrss sacīja: — Pietiek!

Divi vīri no Valsts departamenta un aviolīniju pārstāvis pavadīja grupu līdz atsevišķai telpai. Bērni pieskrēja pie žurnālu stenda.

Mērija sacīja: — Sten… Man ir nepatīkami tevi traucēt par šo, taču Džeimss Sliklijs sacīja, ka Maiks Sleids būšot mans vietnieks. Vai ir iespēja kaut ko grozīt?

Viņš pārsteigts palūkojās Mērijā. — Vai tev ar Sleidu ir kādas problēmas?

—   Pavisam atklāti sakot, viņš man nepatīk. Un es viņam neuzticos. Es pat nevaru pateikt, kāpēc tas tā ir. Vai nav neviena, kas varētu viņu aizstāt?

Stcntons Rodžcrss domīgi sacīja: — Es gan pats Maiku Sleidu ļoti labi nepazīstu, bet viņam ir nevainojamas atsauksmes. Viņš ir daudz darījis mūsu labā Vidusciropā un Austrumeiropā. Viņš var dot jums tieši tos padomus, kādi jums būs vajadzīgi.

Mērija nopūtās. — To pašu jau teica arī misters Stiklijs.

—   Laikam būs viņam jāpiekrīt, Mērij. Sleids ir problēmu atrisinātājs.

"Nepareizi. Viņš pats ir problēma. Punkts."

—  Ja jums ar viņu radīsies kādas grūtības, vēlos, lai jūs man par to ziņotu. Patiesībā es vēlos, lai jūs man ziņotu par visām problēmām. Vēlos būt pārliecināts, ka jūs saņemat visu iespējamo palīdzību, kādu mēs varam sniegt.

—  Es to augsti vērtēju, Sten.

—- Un vēl kaut kas. Jūs zināt, ka visi jūsu ziņojumi tiks kopēti vairākos eksemplāros un nosūtīti uz dažādiem departamentiem Vašingtonā?

—  Jā.

Ja jūs vēlēsieties nosūtīt man kādu vēsti, kura nevienam citam nebūtu jāredz, tad kods ir "xxx". Tad šo ziņojumu saņemšu tikai es.

—Jis iegaumēšu.

Šarla de Golla lidostas izskatā bija jaušams kaut kas no zinātniskās fantastikas — te bija neskaitāmi lifti, izejas un ieejas. Lidosta bija ceļotāju pilna.

—   Turieties man blakus, bērni, — Mērija piekodināja.

Kad viņi izkāpa no lifta, viņa bezpalīdzīgi palūkojās apkārt. Mērija uzrunāja kādu garāmejošu francūzi… un, apkopojusi tās nedaudzās frāzes, ko zināja franciski, viņa lauzītā valodā pavaicāja:

—  Pardon, munsicur, oū sont Ies bagagcs?'

Kropļotā franču valodā viņš atbildēja: — Atvainojiet, kundze, es nerunāju angliski. — Un devās tālāk, atstājot samulsušo Mēriju stāvam.

Nākamajā mirklī pie viņiem piesteidzās labi ģērbts jauns amerikānis.

—  Vēstnieces kundze, atvainojiet mani! Man lika sagaidīt jūs pie lidmašīnas, taču aizkavējos satiksmes sastrēgumā. Mani sauc Pīters Kallass. Es strādāju Amerikas vēstniecībā.

—   Patiesi priecājos jūs satikt, — Mērija sacīja.

—   Man jau likās, ka esam apmaldījušies. — Viņa iepazīstināja jauno cilvēku ar bērniem. — Kur mēs varam atrast savu bagāžu?

—   Neutraucieties, — Pīters Kallass viņai sacīja.

Par visu parūpēsies lidostas apkalpe.

Viņam bija taisnība. Pēc piecpadsmit minūtēm, kad citi pasažieri vēl tikai sāka iet caur muitas un pasu kontroli, Mērija ar Betu un Timu jau devās uz lidostas izeju.

Inspektors Anrī Durāns no Francijas Slcpcn- dicnesla ārlietu daļas galvenā direktorāta nolūkojās, kā viņi iekāpj limuzīnā. Kad limuzīns sāka braukt, inspektors devās pie vienas no telefona būdiņām. Aizvēris durvis, viņš iemeta monētu un uzgrieza numuru.

Kad atsaucās abonements, viņš franču valodā sacīja: — Lūdzu, pasakiet Toram, ka viņa sainis ir ieradies Parīzē.

Kad limuzīns apstājās pie Amerikas vēstniecības, to jau gaidīja franču preses pārstāvji.

Pīters Kallass palūkojās ārā pa automašīnas logu.

—  Ak Dievs! Te jau ir kā sacelšanās laikā.

1 Atvainojiet, kungs, kur ir bagāža? (Franču vai.) Tulk. pie/..

Iekšā viņus sagaidīja Iljū Simonss, Amerikas vēstnieks Francijā. Tas bija pusmūža teksasietis ar pētīgām, mazām actiņām apaļajā sejā, ko ieskāva rudi mati.

—   Visi ar nepacietību vēlas jūs satikt, vēstnieces kundze. Prese mani vajā jau visu ritu.

Mērijas preses konference ievilkās ilgāk par stundu, un, kad tā bija beigusies, Mērija jutās pārguruši. Viņa ar bērniem tika aizvesta uz vēstnieka Simonsa kabinetu.

—   Labi, — viņš sacīja, — esmu laimīgs, ka tas ir beidzies. Kad es šeit ierados, lai stātos amatā, man laikam tika veltītas tikai dažas rindiņas "Le Monde" pēdējā lapā. — Viņš pasmaidīja. — Bet es, protams, neesmu tik skaists kā jūs. — Tad vēstnieks kaut ko atcerējās. — Zvanīja Stcntons Rodžerss un nodeva man dzīvības-nāves instrukcijas no Baltā Nama — uzmanīt, lai jūs izbaudītu katru mirkli, kuru pavadīsiet Parīzē.

—  Patiešām dzīvības-nāves instrukcijas? — Tims pavaicāja.

Vēstnieks Simonss pamāja. — Tic ir viņa vārdi. Jūs visi viņam ļoti patīkat.

—  Arī mums viņš ļoti patīk, — Mērija apliecināja.

—   Esmu jums izkārtojis numuru Riča viesnīcā. Tā ir burvīga viesnīca Uzvaras laukumā. Fsmu pārliecināts, ka jutīsieties tur labi.

—  Paldies. —Tad Mērija nervozi pavaicāja: — Vai tā ir ļoti dārga?

—  Jā… bet ne jums. Stcntons Rodžerss ir izkārtojis tā, lai visas izmaksas segtu Valsts departaments.

Mērija sacīja: — Viņš ir nepārspējams.

—  Viņš atkal apgalvo, ka tāda esot jūs.

Pēcpusdienas un vakara avīzes skaļi ziņoja pa prezidenta programmas "cilvēki cilvēkiem" pirmās vēstnieces ierašanos Parīzē. Šo notikumu visā pilnībā atspoguļoja gan televīzija, gan arī nākamās dienas avīzes.

Inspektors Durāns palūkojās uz avīžu ķīpu un pasmaidīja. Viss ritēja, kā paredzēts. Imidžs bija izdevies uz goda. Un viņš jau tagad varēja pareģot Mērijas Ešlijas darbību nākamajās trīs dienās. "Viņi dosies uz visām tām pašām vietām, kuras tik loti tīko aplūkot trakie amerikāņu tūristi."

Mērija ar bērniem pusdienoja Žila Verna restorānā Eife|a tornī un vēlāk devās aplūkot Triumfa arku.

Nākamo rītu viņi pavadīja, aplūkojot Luvras dārgumus, pusdienoja Versajā un vēlāk — Tour d'Argcnt.

Tims lūkojās pa restorāna logu uz Parīzes Dievmātes katedrāli un vaieāja: — Kur viņi tur Zvaniķi?

Katrs mirklis Parīzē sagādāja prieku. Bet Mērija visu laiku domāja par to, cik |oti vēlas, lai šeit būtu Edvards.

Nākamajā dienā pēc pusdienām viņi devās uz lidostu. Inspektors Durāns nolūkojās, kā viņi iekāpj lidmašīnā, kas devās uz Romu.

"Sieviete ir pievilcīga… patiesībā pat ļoti jauka. Inteliģenta seja, skaists augums, garas kājas un izskatīgs dibentiņš. Nez kāda viņa būtu kā mīļākā?" Bērni bija radījuši vispārēju pārsteigumu. Kā amerikāņi viņi bija pārāk pieklājīgi.

Kad lidmašīna pacēlās gaisā, inspektors Durāns devās uz telefona kabīni. — Lūdzu, paziņojiet Toram, ka viņa sainis ir ceļā uz Romu.

Romā paparazzi ceļotājus sagaidīja jau Leonardo da Vinči lidostā. Kad Mērija un bērni izkāpa no lidmašīnas, Tims sacīja: — Skaties, mamm, viņi mums seko!

Paliesi. Mērijai likās, ka vienīgā atšķirība ir itāliešu akcents.

Pirmais jautājums bija: — Kā jums patīk Itālija?…

Vēstnieks Oskars Vainers bija tikpat pārsteigts kā vēstnieks Simonss.

—   Pat Frenkam Sinatram nebija tik liela sagaidīšana. Vai ir kaut kas tāds, ko es par jums nezinu, vēstnieces kundze?

—   Man liekas, es to varu paskaidrot, — Mērija atbildēja. — Presi neinteresēju es pati, bet to interesē prezidenta "cilvēki cilvēkiem" programma. Drīz mums būs pārstāvji visās dzelzs priekškara valstīs. Tas būs liels solis pretī mieram. Man liekas, ka tieši tas ir tas, kas satrauc presi.

Pēc brīža vēstnieks Vainers sacīja: — No jums ir atkarīgs ļoti daudz, vai ne?

Arī kapteinis Cēzars Barzīni, Itālijas slepenpolicijas šefs, mācēja paredzēt, kuras būs tās vietas, ko Mērija Ešlija un viņas bērni apciemos savas īsās vizītes laikā.

Inspektors norīkoja divus vīrus sekot Ešlijicm, un tie katru dienu ziņoja viņam to, ko viņš jau bija paredzējis.

Viņi ēda saldējumu pie "Doney's", pastaigājās pa Via Vcnclo un aplūkoja Kolizcju.

Viņi devās pie Vēlēšanos strūklakas un meta tajā monētas.

—Apmeklēja terrnas un katakombas. Puikam kļuva slikti, un viņu aizveda atpakaļ uz viesnīcu.

Viņi devās uz Borgēzu parku un pastaigājās pa Piazza Navuna.

"Baudiet vien, baudiet savas brīvdienas!" kapteinis Barzīni sardoniski nodomāja.

Vēstnieks Vainers pavadīja Mēriju un bērnus uz lidostu.

—   Man ir diplomātiskais sūtījums Rumānijas vēstniecībai. Vai jūs to nepaņemtu reizē ar savu bagāžu?

—  Protams, ne, — atbildēja Mērija.

Kapteinis Barzīni lidostā vēroja, kā Ešliju ģimene iekāpj Bukarestes lidmašīnā. Viņš stāvēja tur, līdz lidmašīna pacēlās gaisā, tad devās uz telefona būdiņu. — Man ir vēstījums Balderam. Viņa sainis ir cc|ā uz Bukaresti.

Tikai tad, kad lidmašīna jau bija pacēlusies gaisā, Mērija Ešlija aptvēra notiekošo. Tas bija tik neticami, ka viņa to pateica skalā balsī: — Mēs dodamies uz Rumāniju, kur es kjūšu par Savienoto Valstu vēstnieci.

Beta savādi palūkojās mātē. — Jā, mamm. Mēs to zinām. Tāpēc jau mēs esam šeit.

Bet kā gan lai Mērija izskaidro savu satraukumu bērniem?

Jo tuvāk lidmašīna nāca Bukarestei, jo lielāks kļuva viņas satraukums.

"Es būšu vislabākā vēstniece, kādu viņi jebkad pieredzējuši," viņa domāja. "Es vēl nebūšu beigusi savu darbu, kad Savienotās Valstis un Rumānija būs kļuvušas par labiem draugiem."

Parādījās uzraksts "Nesmēķēt!", un Mērijas eifo- riskie sapņi pagaisa.

"Nevar būt, ka mēs jau nolaižamies," Mērija paniski domāja. "Mēs taču tikko pacēlāmies! Kāpēc lidojums ir tik īss?"

Viņa sajuta spiedienu uz bungādiņām, lidmašīnai nolaižoties, un dažus mirkļus vēlāk tās riteņi skāra skrejceļu. "Tas paliesi notiek," Mērija neticīgi domāja. "Bet es taču neesmu vēstniece. Es esmu muļķe. Es mūs visus ieraušu karā. Dievs, palīdzi man! Mums ar Dorotiju nekad nevajadzēja pamest Kanzasu!"

Saturs

PROLOGS 9

1. DAĻA

15

2.  DAĻA 143

Sidnijs Seldons DIEVU DZIRNAS

Redaktore U. Jaunslaviete Korektores M. Starka, S. Liniņa Tehniska redaktore M. Zauinanc

Foniiāts 84<100/32. 7 fiz. iespiedi. Obctspicdums.

Izdevniecība "Aplis", Aspazijas bulv. 24, Rīgā LV-l050.

Iespiesta "Tipogrāfijā Ogrē" SIA, Brīvības ielā 31, Ogre.

Iesieta tipogrāfijā "Rota", Dzirnavu ielā 57, Rtgā.

Grāmata izdota sadarbībā ar izdevniecību "Tūja L un partneri"

Grāmata iespiesta uz gramatu papīra Libra Cream. Papīra piegādātājs -SIA "Amerpap Baltija", Republikas laukumā 2, Rīgā. Talr 7 321462.

Latviešu valodā tulkoti un izdoti sekojoši Sidnija Šeldona romāni:

Eņģeļu dusmas

Ja rītdiena pienāks

Viņpus pusnaktij

Pusnakts atmiņas

Intrigante

Svešinieks spogulī

Nekas nav mūžīgs

Zvaigznes staro pār mums

Asinsbalss

1 Aspraliba. (T'rauču vai) Tulk. piez.

5 Kāpee gau ne? (Spāņu vai.) Tutk.picz.

1 Man |oti Zel, sciijor. Es viņu nepazīstu. (Spāņu vai.)

1 Nekas nenotiek, vienmēr vicus un tas pats. (Franču vai.) Tulk. piez.

[1] un jūs uzzināsiet patiesību, un patiesība jus padarīs brīvus. (Angļu vai.) Tutk.picz.

[2] i'laja Himnas notikumi — pietiekami labi nepārzinot Kubas politisko situāciju, ASV atklāti atbalstīja uz Savienotajam Valstīm emigrējušo Kastro režīma pretinieku atgriešanos Kubā, taču mēģinājums gāzt diktatoru cieta neveiksmi un gūstā nonāca gandrīz tūkstoš amerikāņu karavīru. Tulk.picz.

[3] valsts drošības Komiteja.

[4] sepp — Savstarpējās ekonomiskās palīdzības padome. Tulk.picz.

: Eiropas ekonomiska savienība. Tutk.picz.

[5] Pusdienas atpūta dažās dienvidu /.cmēs. Tulk.picz.

[6] dieva dēļ… (Spāņu vai.) Tutk.picz.

[7] man loti žēl! (Spāņu vai.) Tutk.picz.

' Tiešām? (Spāņu vai) Tulk.picz. 1 Labi. (Spāņu vai.) Tulk.picz.

1 Labvakar, draugs. Es esmu no Savienotajām Valstīm. Meklēju kādu sievieti. Viņas vārds ir Neusa Muņesa. Tas ir ļoti steidzami. (Spāņu vai.) 'Tulk.picz.

[9] Ja. (Spāņu vai.) Tulk.picz. Rit (spāņu vai.). Tulk.picz.

[9] Jā. lis esmu Neusa Muņesa. (Spāņu vai) Tulk.picz.

[10] Kabili! (Spāņu vai.) Tulk.picz.

[11] domāta padomju savienība. tulk.piez.

Content

Šeldons Sidnijs Dievu dzirnas 1. un 2. grāmata

Sidnijs Šeldons DIEVU DZIRNAS

Prologs Perzio, Somija

DIEVU DZIRNAS 1.daļa

1. nodaļa Vašingtona

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa Ebīvuda, Anglija

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

DIEVU DZIRNAS 2.daļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

Saturs