Smits Vilbers

Dimantu zvejnieki.

Vilbers Smits

Dimantu zvejnieki

Viņa reiss no Nairobi bija atlikts par trim stundām, un, par spīti četriem lielajiem viskijiem, viņš visu ceļu bija gulējis trauslā miegā, līdz starpkontinentu Boeing nolaidās Hītrovā. Džonijs Lenss jutās tā, it kā katrā acī viņam kāds būtu iemetis pa smilšu saujai; kad viņš caur muitas un imigrācijas dienesta telpas neiecietīgo gaisotni iznāca starptautiskās lidostas galvenaja zālē, noskaņojums bija gaužām nelāgs.

Van der Bila dimantu ieguves kompānijas Londonas aģents bija ieradies viņu sagaidīt.

—   Vai bija labs lidojums, Džonij?

—   Kā uz elli, — Džonijs norūca.

—    Būs tev laba prakse. — Aģents pasmīnēja. Viņi abi savulaik bija kopā šo to piedzīvojuši.

Džonijs negribīgi atbildēja viņa smaidam.

—   Vai dabūji man istabu un mašīnu?

—    «Dorčesterā» — un jagu. — Aģents sniedza automašīnas atslēgas. — Un esmu rezervējis divas vietas pirmaja klasē lidojumam atpakaļ uz Keiptaunu rīt deviņos. Biļetes ir pie viesnīcas administratora.

—   Malacis! — Džonijs iemeta atslēgas sava kašmira mēteļa kabatā, un viņi devās uz izeju. — Un kur ir Treisija van der Bila?

Aģents paraustīja plecus. — Kopš es tev pēdējoreiz rakstīju, viņa nozudusi no apvāršņa. Es pat nezinu, kur lai tu sāc viņu meklēt.

—    Burvīgi, vienkārši burvīgi! — Džonijs rūgti noteica, kad viņi bija nokļuvuši līdz autostāvvietai. — Es sākšu ar Benediktu.

—   Vai Vecais zina par Treisiju?

Džonijs noliedzoši pakratīja galvu. — Viņš ir slims. Es viņam neteicu.

—   Te ir tavs auto. — Aģents apstājās pie perlamutrpelēka jaguāra. — Vai ir izredzes ar tevi iedzert?

—   Neņem ļaunā, šoreiz ne. — Džonijs ieslīdēja aiz stūres.

—   Nākamo reizi!

—   Turu tevi pie vārda, — aģents teica un aizgāja.

Bija jau gandrīz satumsis, kad Džonijs pelēcīgajā, mikli dūmakainaja vakara krēslā šķērsoja Hamersmitas ceļu pārvadu; viņš divas reizes apmaldījās Belgreivijas ieliņu labirintā, līdz atrada šauro šķērsieliņu aiz Belgreivas laukuma un novietoja jaguāru.

Kopš viņa pēdējā apmeklējuma ēkas ārpusei bija veikts bagātīgs remonts. Džonijs saviebās. Var jau būt, ka viņš pats nebija pārmēru centīgs ienākumu gūšanā, taču puisītis Benedikts jau nu noteikti tos šķērdēja ar dāsnu roku.

Iekšā dega gaisma, un Džonijs dažas reizes enerģiski pieklaudzināja ar durvju klauvēkli. Skaņa dobji atbalsojās šķērsieliņā, un tai sekojošajā klusumā Džonijs aiz aizkariem izdzirdēja čukstus, aiz loga ātri pavīdēja kāda ēna.

Džonijs aukstumā nogaidīja minūtes trīs, tad atkapās šķērsielinas vidū.

—   Benedikt van der Bil! — viņš ieaurojās. — Skaitu līdz desmit, lai tu atvērtu durvis! Pēc tam es tās izgāzīšu! — Viņš ievilka elpu un atkal ieaurojās: — Es esmu Džonijs Lenss — un tu zini, ka es runāju nopietni!

Durvis gandrīz mirkli atvērās. Džonijs izstūmās caur tām, neuzlūkojot vīrieti, kurš tās turēja, un devās uz viesistabu.

—   Sasodits, Lens! Tu nedrīksti tur iet! — Benedikts van der Bils metas viņam nopakaļ.

—   Kāpēc gan ne? — Džonijs pameta skatienu pār plecu.

—   Šis ir firmas dzīvoklis, un es esmu tās ģenerāldirektors. Iekams Benedikts paguva atbildēt, Džonijs jau bija iegājis

pa durvīm.

Viena no kailajam meičām paķēra no grīdas apģērbu un ieskrēja ejā uz guļamistabu. Otra pārvilka pār galvu ritaterpu un saīgusi pablenza uz Džoniju. Viņas mati bija mežonīgi sajaukti un izspūruši ap galvu groteskā ilgviļņu oreolā.

—   Jauka ballīte! — teica Džonijs. Viņš pameta skatienu uz filmu projektoru uz galdiņa un tad uz ekrānu telpas otra pusē. — Filmas un viss, kā pienākas.

—   Vai tu esi no policijas? — uzstājīgi noprasīja meiča.

—   Tu nu gan esi ellīgi nekaunīgs, Lens! — Benedikts van der Bils stavēja viņam blakus, siedams sava zīda rītatērpa jostu.

—   Vai viņš ir no policijas? — meiča jautāja vēlreiz.

—   Nē, — Benedikts viņu nomierinaja. — Viņš strādā manam tēvam. — Šķita, ka šis apgalvojums liek atgriezties viņa pašpārliecinātībai; viņš stalti izslējās un ar vienu roku pieglauda garos, tumšos matus. Viņa balss atguva samtaino tembru un laisko toni. — Patiesībā viņš ir tēta izsūtāmais zēns.

Džonijs pagriezās pret viņu, taču sacīja meičai, to neuzlūkodams:

—   Vācies, skuķīt! Seko sav^i draudzenei!

Viņa vilcinājās.

—   Vācies! — Džonija balss nodārdēja kā krūmāju ugunsgrēka rēkoņa, un viņa aizgāja.

Abi viri stāvēja, lūkodamies viens otrā. Viņi bija viena vecumā, nedaudz pāri trīsdesmit — abi liela auguma, abi tumšmataini —, taču jebkurā citā ziņā atšķirīgi.

Džonijs bija plecīgs, taču slaids gurnu un vēdera daļā, viņa ādu bija nopulējusi un nobrūninājusi tuksneša saule. Masīvā apakšžokļa līnija bija stingri izteikta, un acis joprojām šķita pārlūkojām tālus apvāršņus. Viņa balsi bija jaušama svešas zemes lauzta, nazālā izruna.

—    Kur ir Treisija? — viņš jautāja.

Benedikts augstpratīga pārsteiguma pantomīmā pacēla vienu uzaci. Viņa ada bija blāvā olīvkrāsā, to nebija skāris saules iedegums, jo kopš viņa pēdējā Āfrikas apmeklejuma bija pagajuši jau vairāki mēneši. Lupas viņam bija spilgti sārtas, gluži kā krāsotas, klasiskie vaibsti taukos izpluduši. Zem acīm bija nelieli maisiņi, un zem zīda rītasvārka bija jaušams neveikls augums, kas liecinaja, ka viņš daudz ēd un dzer, bet neregulāri nodarbojas ar fiziskiem vingrinājumiem.

—   Mīļais draugs, kas gan liek tev domāt, ka man zināms, kur atrodas mana māsa? Neesmu viņu redzējis jau vairakas nedēļas.

Džonijs aizgriezas un pari telpai piegaja pie vienas no gleznam, kas karājās pie pretējās sienas. Telpu greznoja labu Dienvidāfrikas mākslinieku darbu oriģināli —Aleksis Prellers, Irma Stērna un Tretčikovs —, neparasts tehniku un stilu sajaukums, taču kadam bija izdevies iestāstīt Vecajam, ka tas ir sapratīgs naudas ieguldīšanas veids.

Džonijs pagriezās atpakaļ un uzlukoja Benediktu van der Bilu. Viņš pētīja Benediktu tāpat, ka tikko bija pētījis gleznas, salīdzinādams viņu ar to jauno un skaidro sportistu, kads viņš bija pirms dažiem gadiem. Džonija prata atausa skaidri saskatāms tēls — Benedikts, kas ar leoparda grāciju pārvietojas pa zaļo spēles laukumu zem pārpildītajam tribīnēm, slaidi pagriežas zem bumbas aprakstītā augsta loka, lai precīzi satvertu to galvas augstumā, un laužas atpakaļ laukuma, lai atbrīvotu vietu atbildes sitienam.

—   Tu kļūsti resns, puisīt biezais, — viņš maigi teica, un dusmas lika Benedikta vaigiem pietvīkt koši sārtiem.

—   Vācies ārā no šejienes! — viņš nošņaca.

—   Pēc mirkļa, tikai vispirms pastasti man par Treisiju!

—   Es jau tev teicu, ka nezinu, kur viņa ir. Šķiet, ka maukojas kaut kur Celsijā.

Arī Džonijs juta spēji uzliesmojam dusmas, taču viņa balss palika mienga.

—   Kur viņa ņem naudu, Benedikt?

—    Es nezinu… Vecais?…

Džonijs viņu strauji pārtrauca: — Vecais dod viņai iztikai

desmit mārciņas nedeļa. Cik esmu dzirdējis, viņa šķaidās ar lielākam summām.

—   jēziņ, Džonij, — Benedikta tonis kļuva samierniecisks,

—    es nezinu! Ta nav mana darīšana. Varbūt Hārtfords…

Džonijs vēlreiz viņu neiecietīgi partrauca: — Kenijs 1 lart-

fords viņai nedod neko. Ta bija paredzēts viņu laulības šķiršanas līguma. Tagad es vēlos zināt, kurš sponsorē viņas ceļojumu nebūtībā. Ka tad īsti ir, lielais brāli?

—   Es? — Benedikts bija sašutis. — Tu taču zini, ka mēs turamies viens no otra pa gabalu.

—   Vai man tiešam tas japasaka skaidri? — Džonijs jautaja.

—    Nu labi! Vecais mirst, līdz pēdējam brīdim baidīdamies no jebkādām vājībām un grekiem. Ja Treisija parvertīsies ar narkotikām piesūcinātā klaidonē, tad pastav reālas izredzes, ka mūsu puisītis Benedikts atgūs pilnīgu labvēlību. No tavas puses tas butu labs darījums — tagad ieguldīt dažus tūkstošus, lai iegrūstu Treisiju elle! Pilnīgi nošķirt viņu no tēva — un no visiem šiem jaukajiem, treknajiem miljoniem!

—   Kurš te runa par narkotikām? — Benedikts ieaurojas.

—   Es. — Džonijs panacas viņam soli tuvāk. — Mums ar tevi vēl šis tas nav nokārtots. Man sagādātu neaprakstamu prieku sadalīt tevi daļās, lai izpētītu, kas īsti tev iekšā.

Viņš ilgas sekundes skatījās Benediktam acīs, līdz Benedikts nolaida skatienu un sāka spēlēties ar ritasvarku jostu.

—    Kur viņa ir, Benedikt?

—   Es nezinu, nolādēts!

Džonijs lēni piegāja pie galdiņa, uz kura stāvēja filmu projektors, un paņēma no tā filmas spoli. Viņš attina no spoles pāris pedu garu celuloīda strēmeli un pacēla to pret gaismu.

—   Skaisti! — viņš teica, un viņa lupas pretīguma sakniebas.

—    Liec nost! — nošņāca Benedikts.

—   Tu taču zini, ko Vecais doma par šadam lietam, vai ne, Benedikt?

Benedikts pēkšņi nobālēja.

—   Viņš tev neticēs!

—   Ticēs gan. — Džonijs nosvieda spoli uz galda. — Viņš man tic, jo es nekad neesmu viņam melojis.

Benedikts vilcinājās; nervozi noslaucīja lūpas ar plaukstas virspusi.

—   Es neesmu viņu redzējis jau divas nedēļas. Viņa irēja dzīvokli ČeLsija. Stārkstrītā 23. Viņa bija pie manis atnākusi.

—   Kāpēc?

—   Es viņai aizdevu pāris mārciņu, — Benedikts īgni noburkšķēja.

—   Pāris mārciņu?… — jautāja Džonijs.

—   Nu labi, paris simtus. Viņa taču galu galā ir mana māsa!

—   Sasodīti cēli no tavas puses! — Džonijs viņu uzlielīja. — Uzraksti man adresi!

Benedikts piegāja pie rakstāmgalda ar ādas virsu un kaut ko uzskribelēja uz kartītes. Viņš atgriezās un atdeva kartīti Džonijam.

—   Tev tik domāt, ka tu esi liels un bīstams, Lens! — Viņa balss skanēja klusi, taču dusmās drebēja. — Nu, es an esmu bīstams — citādā veida. Vecais nevar dzīvot mūžīgi, Lens. Kad viņš aizies, es tikšu ar tevi gala.

—   Tu nu gan mani nobiedēji! — Džonijs pasmīnēja un devas ārā uz automašīnu.

Džonijs ar jaguāru lēni brauca Čelsijas virzienā; satiksme Slounskvērā bija blīva. Bija daudz laika domāt, atcerēties, cik tuvi viņi reiz bijuši — viņi visi trīs. Viņš, Treisija un Benedikts.

Kā dabas bērni viņi bija skrējuši kopā pa nebeidzamajiem liedagiem un kalniem, un saules pielietajiem Namakvalendas līdzenumiem, kas bija viņu rotaļlaukums. Tas bija vel pirms tam, kad Vecajam trāpījies lielais atradums Slengriverā, tad, kad viņiem vēl nebija naudas kurpēm. Kad Treisija bija valkajusi n<» miltu maisiem šūtas kleitas un viņi katru dienu bija jājuši uz skolu neapseglota ponija mugurā, visi trīs sasēduši kā nosmulējušies brūni zvirbulēni uz žoga.

TO

Džonijs atcerējās, ka viņi smieklos un slepenās rotaļās bija vadījuši garās, saulainās nedēļas, kamēr Vecais bija prom. Ka viņi ik vakaru bija kāpuši pakalnā aiz kleķa būdas un lūkojušies uz ziemeļu pusi bezgalīgajos plašumos, kas saulrietā liesmoja asinssārtos un purpura toņos, cerēdami tālumā saskatīt putekļu mākoni, kas vēstitu par Vecā atgriešanos mājās.

Un tad gandrīz sāpīgais satraukums, kad noputējušais un apskrambātais forda pikaps, kura dubļu aizsargi bija piesieti ar stiepli, pēkšņi atradās pagalma un Vecais izrausās āra no kabīnes ar sviedru plankumiem izraibinātu platmali pakausi un biezu putekļu kārtu bārdas rugājos un augstu virs galvas pacēla spiedzošo Treisiju. Tad viņš pievērsās Benediktam un beidzot Džonijam. Vienmēr šāda secībā — Treisija, Benedikts, Džonijs.

Džonijs nekad nebija iedomājies, kāpēc viņš kādu reizi nevarētu būt pirmais. Gluži tāpat kā nekad nebija domājis par to, kāpēc viņa uzvārds ir Lenss, nevis van der Bils. Tad viss pēkšņi beidzās, viss spožās saules apmirdzētais bērnības sapnis bija prom un pagalam.

«Džonij, es neesmu tavs īstais tēvs. Tavs tēvs un mate nomira, kad tu vēl biji pavisam mazs.»

Džonijs neticīgi bija uzlūkojis Veco.

«Vai tu saproti, Džonij?» «Jā, tēt.»

Treisijas roka zem galda kā mazs, silts dzīvnieciņš tvēra pēc viņa rokas. Viņš to atrāva.

«Domāju, ka tev vairs nevajadzētu mani tā saukt, Džonij.» Viņš precīzi atcerējās Vecā balss toni, neitrālu, konstatējošu, brīdī, kad viņš sašķaidīja sīkās daļiņās Džonija bērnības trauslo kristāla veidojumu. Bija sākusies vientulība.

Džonijs palielinaja jaguāra ātrumu un ar slaidu loku iegriezās Kingsroudā. Viņu pārsteidza tas, ka atmiņas var nodarīt tik spēcīgas sāpes, — ar laiku taču tam būtu bijis jākļūst maigākām un klusinātākām. No tā brīža viņa dzīve bija kļuvusi par nemitīgu cīņu, lai gūtu Vecā atzinību, nemaz neuzdrīkstoties cerēt uz viņa mīlestību.

Drīz sekoja ari citas pārmaiņas; pēc nedēļas kadu nakti no tuksneša ar rēkoņu negaidot pagalma iebrāzās vecais fords, un suņu rejas un Veca skaļie smiekli lika viņiem ar miega pilnam acīm izkuleņot no guļvietām. Vecais bija iededzis petrolejas lampu un licis viņiem apsēsties uz virtuves krēsliem apkārt noberztajam priedes dēļu galdam. Tad viņš kā burvju mākslinieks bija uzlicis uz galda kaut ko, kas izskatijas kā liela stikla lauska. Visi trīs samiegojušies bērni, nekā nesaprazdami, bijīgi to uzlūkoja. Petrolejas lampas asa gaisma, sagūstīta kristāla, tika atstarota, pastiprināta un dzelas viņiem acīs spilgtos, zilbaltos zibšņos.

— Divpadsmit karātu! — tīksminājās Vecais. — Zilbalts un lielisks, un tur, no kurienes tas nāk, ir vel vesels vezums citu.

Pēc tam bija jaunas drēbes un automašīnas, pārcelšanās uz Keiptaunu, jauna skola un liela maja Vainberghilā — un visu laiku turpinājās Džonija cīņa. Cīņa, kurā viņš neguva Vecā atzinību, ka bija cerējis, tikai iemantoja van der Bila greizsirdību un naidu. Tā ka Benediktam trūka Džonija neatlaidības un mērķa apziņas, viņam nebija nekādu cerību atkartot Džonija sasniegumus klasē un sporta laukumā. Viņš tālu atpalika no Džonija un par to viņu ienīda.

Vecais to neievēroja, jo tagad reti bija ar viņiem kopa. Viņi vieni dzīvoja lielaja namā kopā ar kalsno, kluso sievieti, kura bija viņu majkalpotaja, un Vecais ieradās neregulāri un uz īsu laiku. Viņš vienmēr likās noguris un izklaidīgs. Dažkart viņš tiem atveda dāvanas no Londonas, Amsterdamas un Kimberlijas, taču dāvanam viņu acis nebija lielas nozīmes. Viņiem butu labak paticis, ja viss būtu palicis tapat kā agrak, tuksnesi.

Vecā atstataja tukšuma naids un sāncensība starp Džoniju un Benediktu uzplauka tādos apmēros, ka Treisija bija spiesta izvēlēties starp viņiem abiem. Viņa izvēlējas Džoniju.

Sava vientulībā viņi pieķērās viens otram.

Mazā, nopietnā meitenīte un lielais, izstīdzējušais zens kopa uzcēla cietoksni pret vientulību. Tas bija gaišs un drošs patvērums, kur viņus nespēja aizsniegt skumjas… taču Benedikts bija no tās izslēgts.

No satiksmes plūsmas Džonijs iegrieza jaguaru Celsijā, uz upes pusi. Viņš brauca gluži automātiski, un atmiņas atgriežas. Viņš centās atcerēties un paturēt prātā to siltuma un mīlestības pili, ko viņš un Treisija bija sendienās uzcēluši, taču pēkšņi viņa domas pārlēca uz to nakti, kad ta bija sagruvusi.

Kādu nakti aukstaja nama Vainberghilā Džoniju bija uzmodinājušās talas raudas. Basām kājām un pidžamā viņš bija sekojis šiem sirdi plosošajiem skumju šņukstiem. Viņš bija četrpadsmit gadu vecs, un viņam bija bail tumšaja nama.

Treisija raudaja spilvenā, un Džonijs noliecās par \ iiu.

«Treisij! Kas noticis? Kāpēc tu raudi?»

Viņa uztrūkās sēdus, nometās gultā uz ceļiem un apvija abas rokas viņam ap kaklu.

«Ak, Džonij! Es redzeju sapni, šausmīgu sapni! Lūdzu, neej prom! Neej projām, neatstāj mani!» Viņas čukstus joprojām slāpēja asaras. Džonijs bija iekāpis viņas gultā un turējis viņu apskautu, lidz viņa iemiga.

Pēc tam katru nakti viņš bija gājis Treisijas istaba. Tas bija nevainīgi un pilnīgi bērnišķīgi — divpadsmit gadu veca meitene un zēns, kurš būtība, ja an ne pec uzvārdā, bija viņas brālis. Viņi gulēja gulta viens otra apkampienos, sačukstējās un noslēpumaini smējās, līdz miegs viņus aiznesa sava valstībā.

Tad pēkšņi brīnumpili sagrāva griestu spuldzes spilgtā elektriskā gaisma. Guļamistabas durvīs stāvēja Vecais, un aiz viņa muguras sajūsmā lēkāja un gavilēja pidžamā tērptais Benedikts.

«Es tev teicu, tēt! Es jau tev teicu!»

Vecais trīcēja niknumā, sirmo matu ērkulis bija sacēlies gaisā ka ievainota lauvas krepes. Viņš bija izrāvis Džoniju no gultas un ar sitienu atvairījis Treisijas rokas.

«Ak tu mazā mauka!» viņš auroja, ar vienu roku bez pulem turēdams pārbiedēto zēnu un paliekdamies uz priekšu, lai iecirstu meitai pļauku sejā. Atstājis viņu raudam, iekritušu gultā, viņš norāva Džoniju pa kāpnēm lejā uz apakšstāva darbnīcu. Viņš iesvieda zēnu telpa ar tadu sparu, ka tas aizstreipuļoja pie galda.

Piegājis pie plaukta un paņēmis niedres spieķi, Vecais pienāca klāt Džonijam un, sagrābis pilnu sauju viņa matu, nometa viņu ar seju lejup uz galda.

Vecais jau agrāk bija viņu sitis, taču ta vēl nekad. Niknumā trakojošā Vecā sitieni krita bez mērķa, tikai daži no tiem trāpīja Džonijam pa muguru.

Tomēr pat šajās nežēlīgajās sāpēs zēnam bija ārkārtīgi svarīgi nekliegt. Viņš koda lupas tā, ka asinis viņa mutē garšoja pēc sāls un vara. Viņš nedrīkst dzirdēt mani kliedzam! Un viņš norija kunkstienus, juzdams, ka smagi nokarājas viņa asinīm piesūkušās pidžamas bikses.

Džonija klusēšana tikai vēl vairāk uzkurināja Vecā niknumu. Aizsviedis malā spieķi, viņš uzrāva zēnu kājās un saka viņu dauzīt ar rokam. Ar pilnu spēku viņš trieca Džonija galvu no vienas puses uz otru — ar plaukstu sitieniem, kas žilbinošos uzliesmojumos izšķīda zēna galvā.

Džonijs joprojām turējās kājās, pieķēries pie galda malas. Viņa lupas bija savainotas un uztūkušas, seja satūkusi un nomelnējusi no ievainojumiem — un tad Vecais zaudēja pēdējās saprāta paliekas. Viņš savilka dūri un trieca to Džonijam sejā — un ar brīnišķīgu atvieglojumu Džonijs juta, ka sāpes aizplūst siltā tumsas straumē.

zināms laiks, lai ierindotu to istajā vietā. Viņš centās atvērt acis, taču tās šķita kā cieši noslogotas, un viņa seja šķita milzīga, pietūkuši un karsta. Ar pūlēm atspiedis vaļā uztūkušos plakstiņus, viņš pazina Maiklu Sapiro, Vecā sekretāru. Tas klusi runāja ar kādu citu viru.

Smaržoja pec dezinfekcijas līdzekļiem, un uz galda blakus gultai atradās ārsta atvērta soma.

«Klausieties, dakter! Es zinu, ka izskatās slikti, bet vai jums labāk nevajadzētu parunāt ar zēnu, pirms traucējat policiju?»

Viņi abi palūkojās lejup uz gultu.

«Viņš atguvis samaņu!» Ārsts ātri pienāca viņam klat. «Kas ar tevi notika, Džonij? Pastasti mums, kas notika! Lai ari kas tev būtu to nodarījis, viņš tiks sodīts, to es tev apsolu.»

Tas nebija prātīgi teikts. Neviens nekad nedrīkst sodīt Veco.

Džonijs centās runāt, taču viņa lupas bija stīvas un pietūkušas. Viņš mēģinaja vēlreiz.

«Es pakritu,» viņš teica. «Es pakritu. Neviens! Neviens! Es pakritu…»

Kad ārsts bija aizgājis, Maikls Šapiro pienāca un nostājās pie viņa. Viņa brūnās ebreja acis bija satumsušas no žēluma un vēl kaut kā cita, varbūt dusmām vai apbrīna. «Es aizvedīšu tevi pie sevis mājās, Džonij. Viss būs labi.»

Divas nedēļas viņš nodzīvoja Šapiro sievas Helēnas aprūpe. Kreveles nogaja, nobrāzumi izbalēja līdz netīram dzeltenumam, taču deguns palika līks, ar uzkumpumu virspusē. Džonijs aplūkoja savu jauno degunu spogulī, un viņam tas patika; viņš domāja, ka tas viņu padara līdzīgu bokserim vai varbūt piratam. Tomēr pagāja vēl daudzi meneši, līdz deguns vairs nebija vārīgs un viņš varēja tam brīvi pieskarties ar pirkstiem.

«Klausies, Džonij, tu iesi jaunā skola! Labā internātskolā Grehemstaunā.» Maikls Šapiro centās runāt optimistiski. Grehemstauna atradās piecsimt jūdžu attālumā. «Brīvdienās tu strādāsi Namakvalenda — mācīsies par dimantiem un to, ka tos iegūt. Tev taču tas patiks, vai ne?»

Džonijs kādu bridi to apdomāja, vērodams Maikla seju un redzedams taja kaunu.

«Tad es vairs neatgriezīšos mājās?» Ar «mājām» viņš doma ja namu Vainberghila. Maikls pakratīja galvu.

«Kad es satikšu…» Džonijs vilcinājās, meklēdams īstos vārdus, «kad es viņus atkal satikšu?»

«Nezinu, Džonij,» Maikls viņam godīgi atbildēja.

Kā jau Maikls bija solījis, skola bija laba.

Pirmaja svētdienā pēc dievkalpojuma viņš bija sekojis pārējiem zēniem klases telpā, kur notika obligātā vēstuļu rakstīšana. Pārējie nekavējoties bija sākuši rakstīt steidzīgas rindas saviem vecākiem. Džonijs nožēlojami sēdēja, līdz dežurējošais skolotājs apstajās pie viņa galda.

«Vai tu nerakstīsi uz majam, Lens?» viņš laipni apvaicajās. «Mājinieki noteikti vēlas zināt, ka tev iet.»

Džonijs paklausīgi paņēma spalvu un domīgs lūkojās tukša ja rakstāmbloka.

Beidzot viņš u/rakstija:

Cienījamo seri

Ceru, ka priecāsieties, uzzinot, ka es tagad mācos skolā. Ēdiens ir labs, tikai gultas ļoti cietas.

Mes katru dienu ejam baznīcā un spēlējam regbiju.

Ar cieņu

Džonijs

Visu šo laiku — tns gadus, līdz Džonijs pabeidza skolu un iestājās universitātē, — viņš ik nedēļu rakstīja Vecajam. Katra vēstule sākās ar to pašu uzrunu un turpinājās ar «Ceru, ka priecāsieties, uzzinot, ka…». Ne uz vienu no šim vēstulēm nekad nepienaca atbilde.

Reizi mācību semestri viņš saņēma vēstuli mašīnraksta no Maikla Šapiro; tajā bija skolas brīvdienām paredzēto pasakumu

saraksts. Parasti tas bija ceļojums ar vilcienu vairaku simtu jūdžu garuma pār Karu līdz kādam attalam ciematam plašajā tuksnesi, kur viņu gaidīja neliela Van der Bila Dimantu kompānijas lidmašīna, lai vestu viņu vel dziļāk tuksnesi uz kādu no kompānijas koncesiju teritorijām. Un atkal, ka bija solījis Maikls Šapiro, viņš mācījās par dimantiem un to, ka tos iegūt.

Kad bija pienācis laiks turpināt macibas universitāte, bija pilnīgi dabiski, ka viņš izvēlējas ģeoloģiju.

Visu šo laiku Džonijs bija izraidīts no van der Bilu ģimenes. Viņš nebija saticis nevienu no viņiem — ne Veco, ne Treisiju un pat ne Benediktu.

Tad kadā notikumu pilna pēcpusdienā viņš ieraudzīja viņus visus trīs. Tas bija viņa pēdējais gads universitātē. Tas, ka viņš saņems diplomu, bija pilnīgi droši. Jau no pirmā mācību gada viņš atradās sekmīgāko studentu saraksta pirmaja vietā. Viņš bija ievēlēts par Stellenbošas universitātes studentu vecāko, un tagad viņam gandrīz jau rokā bija vēl viens goda tituls.

Pēc desmit dienām valsts izlases veidotāji paziņos regbija komandas sastāvu, kurai jāstājas pretī Jaunzēlandes Visu Melno komandai, kas braukāja pa viesspelēm, — un malējā uzbrucēja vieta komanda Džonijam bija tikpat droša kā viņa ģeoloģijas diploms.

Sporta prese bija iesaukusi Džoniju par Plēsejsuni pēc Āfrikas nežēlīgā savvaļas plēsoņas, Keiptaunas medību suņa; tas ir neiedomājami izturīgs un merķtiecigs dzīvnieks, kurš saplosa savu laupījumu skrējiena. Iesauka ātri pielipa, un Džonijs kļuva par publikas mīluli.

Keiptaunas universitātes komandas ierinda bija vēl viens publikas mīlulis, kura vieta valsts izlase, kam jāstājas pretī Visiem Melnajiem, šķita tikpat droša. No savas pilna aizsarga pozīcijas Benedikts van der Bils valdīja par spēles laukumu ar tādu graciozitāti un artistiskumu, ka līdzinājās jaunam dievam. Viņš bija izaudzis slaids un plecīgs, ar garām, spēcīgām kājām un samtainu tumšo acu skatienu.

Džonijs izveda viesu komandu zaļam, biezam paklajam līdzīgajā laukumā un, iesildoties un vingrinot muguru un plecus, palūkojās augšup parpilditajas tribīnes, lai pārliecinātos, ka ieradušies visi regbija augstie priesteri. Viņš redzēja doktoru Deniju Kreivenu kopa ar citiem izlases veidotajiem sēžot privileģētajas vietās zem preses nodalījuma. Un doktoram priekšā, atliecies atpakaļ, lai pārmītu ar viņu dažus vārdus, sēdēja premjerministrs. Si spēle starp abam universitātēm bija viens no regbija sezonas izcilākajiem notikumiem, un līdzjutēji brauca tūkstošiem judžu, lai to noskatītos.

Premjerministrs pasmaidīja un pamaja, tad paliecās uz priekšu, lai pieskartos pie pleca kadam liela auguma sirmam vīram, kurš sēdēja viņam priekša Džonijs juta kā elektriskas skudriņas skrienam augšup pa muguru, kad sirmā galva paceļas un uzlūkoja tieši viņu. Tā bija pirmā reize septiņu gadu laika pēc tās šausmīgās nakts, kad viņš satika Veco. Džonijs sveicienā pacēla roku, un Vecais ilgu mirkli viņu vēroja, tad pagriezās atpakaļ, lai runātu ar premjerministru.

Laukumā rindās iznāca bundzinieces. Baltas sporta kurpes, tērpušās Keiptaunas universitātes krasas, īsos, plīvojošos svarciņos, augstam cepurēm galva viņas maršēja, augstu cilājot kajas, — skaistas meitenes, piesarkušas satraukuma un piepūlē.

Puļa rēkoņa Džonija ausis sajaucās ar asiņu dunoņu, jo pirmo rindu vadīja Treisija van der Bila. Par spīti atšķirtības gadiem, kuru laikā audžumāsa bija kļuvusi par jaunu sievieti, viņš to pazina uzreiz. Viņas kajas un rokas saule bija nobruninajusi bronzas krasa, tumšie mati krita uz pleciem blāvi mirdzoša vilni. Viņa lekaja, spēra un rmdijas, izsaukdama tradicionālos saukļus un nevainīga dabiskuma grozīdama stingro, jauno pēcpusi, un pūlis kliedza un viļņojas, jau iešūpodamies histēriskā uzbudinājumā. Džonijs vēroja Treisiju. Pērkondārdošajā rēkoņā viņš staveja pilnīgi sastindzis. Viņa bija visskaistākā sieviete, kadu viņam jelkad bija nācies redzēt.

Fzrāde bija beigusies, bundzinieces izgāja pa stadiona vārtiem, un laukuma izskrēja mājinieku komanda.

Veca un Treisijas klātbūtne vel vairāk pastiprināja kvēlojošo naidu, ko Džonijs juta pret slaido, balti tērpto stāvu, kas devās laukumā, lai sargatu Keiptaunas komandas aizmuguri.

Benedikts van der Bils ieņēma savu vietu un apgriežas. No pusgarās zeķes iekšienes viņš izvilka ķemmi un izlaida to caur tumšajiem matiem. I'ulis reca un svilpa, paužot savu apmierinātību ar šo mazo teatrālo žestu. Benedikts iebāza ķemmi atpakaļ zeķe un pozēja, uzlicis roku uz gurna, nicīgi paslējis zodu, uzlukodams pretiniekus. Pēkšņi viņš notvēra Džonija kvēlojošo skatienu — un poza mainījās, Benediktam nolaižot acis un nedaudz pārbīdot kājas pedu.

Ieskanējās svilpe, un spēle sakas. Tā sniedza visu, pēc kā bija ilgojies pūlis, tā bija sacensība, kuru atcerēsies un par kuru tīksmināsies vēl ilgi pec tas. Masivas uzbrucēju ofensīvas, gari aizsargu izlūkošanas skrējieni, ovalajai bumbai zibot no rokas rokā, līdz kaulus tricinošs grūdiens nosviež bumbas neseju zeme. Skarba, atra un godīgā spele pārsviedās no vienas puses uz otru, simtiem reižu pūlis ka viens cilvēks pielēca kajas, iepletis acis un muti kliedziena nepanesamajā spriedzē, lai atkal ar vaidu nolaistos atpakaļ, kad pārdrošs aizsargs aizturēja bumbu dažas collas no mērķa līnijas.

Līdz spēles beigām bija palikušas trīs minūtes, bet rezultāta vel nebija; Keiptauna uzbruka no strīda mudžekļa, izraujot ies caur plaisu aizsardzība un tad uzsviežot bumbu gaisā ar tālu lokveida piespēli, ko Keiptaunas malējais uzbrucējs uztvēra, pat neapstājoties sava skrējienā. Viņa stilbi aizmirgoja pa zaļo laukumu, un alkal pūlis noelsies pielēca kājās.

Džonijs notrieca viņu zemē, ar plecu uzsitis pa kaju tieši virs ceļa. Abi izvēlās ārpus speles laukuma robežām, uzvandot baltu putekļu mākoni no sanu līnijas; pūlis novaidējās un atslīga atpakaļ.

Kamēr viņi gaidīja metienu, Džonijs čukstēja piesmakušas pavēles. Viņa zeltaini brūnais svīteris bija piesūcies sviedriem, uz baltajiem šortiem bija asinis, kas sūcās no nobrāztā gurna.

«Atri padod atpakaļ! Neskrien ar to! Atdod Deivijam! Sper augstu un talu, Deivij!»

Džonijs augstu palēcas mestas bumbas ceļā, ar savilktu dūri iespēlēja to tieši Deivija rokās, tai pašā bridi izliekdams ķermeni, lai bloķētu uzbrucējus.

Deivijs atkapās divus soļus un spēra. Spēriena spars lika viņa labajai kājai uzšauties augšup virs galvas, un inerce lika viņam mesties uz priekšu, uzbrucējiem turoties cieši līdzas.

Bumba lēni uzņēma augstumu, lidodama kā šķēps, gaisā nesvārstīdamās un nekūleņodarna, sasniedza savas trajektorijas zenītu augstu virs laukuma vidus, tad nolaidās atpakaļ uz zemes.

Tas lidojumam sekoja divdesmit tūkstoši galvu, par laukumu bija nolaidies klusums — un šaja nedabiskaja klusumā Benedikts van der Bils atkapās tālu atpakaļ savā paša teritorija, tuvodamies krītošajai bumbai ar maldinoši gausiem lēcienveida soļiem, tomēr visu aprēķinādams ar talantīga sportista precizitāti. Bumba liegi ieslīga viņa rokas, un viņš laiski devas laukuma dziļumā, lai ieņemtu vietu atbildes sperienam. Joprojām pār laukumu slīga saspringta, pulsējoša, hipnotizējoša šalkoņa, tas uzmanības centrā bija Benedikts van der Bils.

«Plēsējsuns!» Kada vientuļa balss pulī pārtrauca sastingumu, un divdesmit tūkstoši galvu vērsās lejup laukuma virziena.

«Plēsējsuns!» Tagad ta jau bija rēkoņa. Džonijs bija atbrīvojies no mudžekļa; nikni vēzēdams rokas un kājas, viņš metās virsu Benediktam. Tās bija veltīgas pūles, viņš nevareja cerēt no tik liela attāluma pārtvert tāda kalibra spēlētāju ka Benedikts, tomēr Džonijs ši uzdevuma veikšanai sadedzināja pēdējās sava organisma rezerves. Viņa seja bija sviedros mirdzoša, mērķtiecības pilna maska, un izrautas zāles kumšķi lidoja no viņa apavu zolēm, kas mežonīgā tempā dzina viņu uz priekšu.

Tad notika kaut kas neparedzēts, pilnīgi neaptverams. Benedikts van der Bils palūkojās atpakaļ un ieraudzīja Džoniju.

Viņa skrējiens aprāvās, un neveikliem, šļūcošiem soļiem viņš devās atpakaļ savā teritorija. Viņa augums bija zaudējis visu pašpārliecinātību, visu iznesību un grāciju. Viņš streipuļoja un klupa, gandrīz pakrita, un bumba izkrita no viņa rokām, neveikli atsitoties pret zemi.

Benedikts akli tvēra pēc tās, atskatīdamies par plecu. Tagad viņa seja bija neslēptas šausmas. Džonijs bija ļoti tuvu. Gārgdams katrā soli kā vēdera ievainots lauva, masīvos plecus jau sasprindzinājis sitienam, viņš bija savilcis lupu kaktiņus tādā ka slepkavnieciskā smaidā.

Benedikts van der Bils nometās ceļos un abām rokām aizsedza galvu, sakņupdams uz zaļā zāles seguma. Džonijs neapstadamies padrāzās viņam garām, viegli pieliekdamies skrējiena, lai satvertu lēkājošo bumbu.

Kad Benedikts atsedza galvu un, joprojām tupēdams ceļos, palūkojās augšup, Džonijs stavēja desmit jardus talak starp vārtu stabiem un vēroja viņu. Tad Džonijs nesteidzīgi nolika bumbu zemē sev starp kājām, tā izpildot zemei pieskaršanās formalitāti.

Tad, ka iepriekš sarunājuši, gan Džonijs, gan Benedikts palūkojās uz galveno tribīni. Viņi redzēja, kā Vecais pieceļas no savas vietas un caur satracināto pūli leni virzās uz izeju.

Nākamajā dienā pēc spēles Džonijs atgriezās tuksnesi.

Viņš dzirdēja džipa piebraukšanu zemes virsmas līmeni virs viņa un soļu šņirkstoņu smiltis. Džonijs izslējās un pieķērās saviem sāpošajiem muguras muskuļiem.

Tranšejas mala stāvēja Vecais un nolūkojās lejup uz viņu. Rokā viņš turēja salocītu avīzi. Ši bija pirmā reize visu šo gadu laika, kad Džonijs redzeja viņu tuvuma, un parmaiņas viņu satrieca. Spuraino matu ērkulis bija pilnīgi balts, vaibsti sakrokojušies un savilkušies ka angļu dogam, atstājot lielo, līko degunu slejamies sejas vidu ka vientuļu kalnu. Taču Veca ķermenis nebija ne sakrities, ne izdēdējis un acis joprojām bija tikpat vesi zilas un neizdibināmas.

Viņš iemeta avīzi tranšejā, un Džonijs to saķēra, vēl arvien lūkodamies augšup uz Veco.

«Izlasi!» teica Vecais. Avīze bija atlocīta sporta lappuse, un virsraksts bija iespiests lieliem, trekniem burtiem:

PLĒSĒJSUNS IEKŠĀ, VAN DER BILS LAUKA

Tas radīja tikpat satriecošu izjutu ka lēciens kalnu upe. Viņš ticis izlase — viņš valkas zelta un zaļās krasas, un uz viņa sporta jakas kabatas bus attēlota lēcienā sastingusi gazele!

Viņš lepns un laimīgs palūkojas augšup, ar kailu galvu stavēdams saulē un gaidīdams, kad Vecais sāks runāt.

«Pārdomā labi,» Vecais klusi teica. «Vai tu gribi spēlēt bumbu vai arī strādāt Van der Bila Dimantu kompānija. Tu nevari darīt abus reizē.» Un viņš devās atpakaļ pie džipa un aizbrauca.

Savu atteikumu spelet komanda Džonijs pa telegrāfu nosutija personiski doktoram. Protesta un nopēluma vētra valsts presē un simti indīgo vēstuļu, kuras Džonijs saņēma un kuras viņam tika pārmesta gļēvulība, nodevība un daudz kas vēl ļaunaks,

lika viņam justies pateicīgam par tuksneša vientulību.

* * *

Ne Džonijs, ne Benedikts nekad vairs netika spēlējuši regbiju. Pat pec šī laika, domājot par to, Džonijs izjuta vilšanās sapi.

Viņš tik ļoti bija velejies nesāt zaļi zeltīto goda simbolu. Strauji viņš nogrieza jaguaru ielas mala, papētīja Londonas plānu un atklaja, ka Stārkstrita atrodas netālu no Kingsroudas. Tad viņš atkal brauca, atcerēdamies, ka bija juties pēc tam, kad Vecais bija to viņam atņēmis. Izmisums toreiz bija gandnz neizturams.

Viņa biedri tuksnesi bija ovambo cilts pārstāvji no valsts ziemeļiem un daži no tiem nerunīgajiem baltajiem, kādus izveido tuksnesis, — tikpat sīksti un nepadevīgi ka tuksneša kalnieņu augi.

Namībijas un Kalahari tuksneši pieder pie pasaules vientulīgākajam vietām, un tuksneša naktis ir garas. Pat nemitīgais fiziskais darbs diena nespeja Džoniju pietiekami nogurdināt, lai izārstētu viņu no sapņiem par jauku meiteni īsos, baltos svārciņos un augstos zabakos… vai vecu, sirmu viru ar seju, kas Ildzinās granīta klintij.

Šis garas dienas un vēl garakas naktis bija liecinieces pamatīgiem sasniegumiem, kuri ka ceļastabi iezīmēja viņa karjeras augšupeju. Viņš atklaja mazu, taču bagātīgu dimantu lauku tāda vieta, par kuru neviens neticēja, ka taja varētu atrast dimantus. Viņš nosprauda urāna dzīslu, kuru Van der Bila Dimantu kompānija pardeva par diviem ar pusi miljoniem, un viņa darbs nesa ari citus augļus, kuri bija gandnz tikpat vērtīgi, ja an ne tik pamanāmi.

Kad Džonijam Lensam bija divdesmit pieci gadi, viņa vardu čukstus daudzināja dimantu rūpniecības slēgtajas un draudīgajās aizkulisēs, runājot par viņu ka par vienu no tās spožajām uzlecošajām zvaigznēm.

Bija dažādi piedāvājumi — kļūt par jaunāko kompanjonu ģeoloģijas konsultantu firmā vai par darbu vaditāju vienā no mazajam kompānijām, kuras savā ciņa par eksistenci izstradaja blakusjoslu Slepkavas līdzenumā. Džonijs tos noraidīja. Tie bija labi piedāvājumi, taču viņš palika pie Veca.

Tad viņu pamanīja liela Kompānija. Pirms gadsimta pirmo rentablo «zilās zemes» atradni Dienvidāfrikā atklaja kada trūcīga fermā, kura piederēja kādam holandiešu pcctecim De Bēram. Vecais De Bērs pardeva savu fermu par sešiem tūkstošiem mārciņu, un viņam ne sapņos nerādījās, ka zem neauglīgās, sausas zemes guļ dārgumi trīssimt miljonu mārciņu vērtība. Atradni nosauca par De Bēra Jauno Drudzi, un racēju, sīku biznesmeņu, klaidoņu, laimes meklētāju, blēžu un noziedznieku ordas metās pirkt un izstrādāt sīkus zemes gabaliņus, no kuriem katrs bija labi ja krietnas istabas platība.

No šis jaukās Fortūnas džentlmeņu sabiedrības divi pacēlās augstu pāri visiem citiem, un viņu īpašumā nokļuva lielais vairums De Bera Jauna Drudža zemes gabaliņu. Kad šie abi viri, Sesils Džons Rodss un Bārnijs Barnato, beidzot apvienoja savus īpašumus, dzima ietekmīgs finansu uzņēmums.^No saviem trūcīgajiem pirmsākumiem firma tagad izaugusi līdz biedējošai varenībai un augstumiem. Tās bagātība ir pasakaina, ietekme — neizmērojama, ienākumi — astronomiski. Ta kontrolē dimantu piedāvājumu visā pasaulē. Tapat tā kontrole ari minerālu koncesijas Centrā laja un Dienvidāfrika simtu tukstošu kvadrātjūdžu kopplatībā, un tas vēl neiegūto vērtīgo un pamatminerālu rezerves nav aprēķināmas. Mazajam dimantu kompānijām tiek ļauts pastāvēt līdzās milzim, līdz tās sasniegušas noteiktu apjomu, — tad tās pēkšņi kļūst par giganta sastavdaļu, tiek aprītas, gluži ka tīģerhaizivs aprij kādu no savām pilotzivim, kura kļuvusi pārāk liela un pārdroša. Lielā Kompānijā var atļauties nopirkt labākas atradnes, iekārtās un cilvēkus. Vienu no saviem neskaitāmajiem taustekļiem tā izstiepa ari, lai ievilktu Džoniju Lenšu. Cena, ko viņi tam piedāvāja, divkārt pārsniedza viņa pašreizējo atalgojumu un trīskārt — nākotne paredzamo.

Džonijs to uz vietas noraidīja. Varbūt Vecais to nepamanīja, varbūt ta bija tīra sagadīšanās, bet pēc nedēļas Džoniju iecela par piekrastes zonas darbu vadītaju. Šim amatam līdzi nāca iesauka Karalis Kanute.

Van der Bila Dimantu kompānijai piedereja trīsdesmit deviņu jūdžu piekrastes koncesija. Šaura piekrastes josla simt divdesmit pēdas virs augstakās ūdens līmeņa atzīmes un simt divdesmit pēdas zem zemākās ūdens līmeņa atzīmes. Zemes iekšienē koncesija piederēja lielajai Kompanijai. Tā bija nopirkusi zemi kopa ar kadu duci pamestu rančo, vienkārši lai iegutu tiesibas uz minerāliem. Kompanijai piedereja ari jūras koncesija teritoriālajos ūdeņos divpadsmit jūdzes no krasta: to garantēja pirms divdesmit gadiem ar valdību noslēgtais līgums. Taču Van der Bila Dimantu kompānijai piederēja admiralitates josla—un Karaļa Kanutes uzdevums bija to izstrādāt.

No Benguelas straumes aukstajiem ūdeņiem ka saberztu pērlīšu putekļi kapa jūras migla. No miglas augstie viļņi rindām nesteidzīgi vēlās uz spilgti dzeltenajam smiltīm un augstajām, viļņu izgrauztajām Namakvalendas klintīm. Sajutuši zemi, viļņi asi saslējās augšup. To galotnes notrīsot pārvērtās spilgti zaļas un izšķīda vēja dzītās putu plūksnās, viļņi izliecās un noslīdēja lejup paši pār sevi balti sakulta ūdens bangu dārdoņa.

Džonijs stāvēja uz vaļējā lendrovera vadītāja sedekļa. Lai pasargatu sevi no rītausmas miglas vēsuma, viņš bija uzvilcis mugura aitādas jaku, taču viņa galva bija neapsegta un tumšie mati vējā nervozi plandījās par pieri. Viņa smagnējais apakšžoklis bija izvirzīts uz priekšu un plaukstas aitadas jakas kabatās savilktas dūrēs. Viņš drūmi un nikni lūkojas tālumā, ar skatienu mērodams bangu augstumu un spēku. Ar savu uzkumpušo degunu viņš izskatījās ka bokseris, kurš gaida gongu.

Pēkšņi viņš neveiklā, niknā kustibā izrava kreiso roku no kabatas un palūkojas uz rokaspulksteņa ciparnīcu. Līdz bēgumam vēl divas stundas un tns minūtes. Viņš iegrūda duri atpakaļ kabata un strauji apgriezās, lai uzlūkotu savus buldozerus.

To bija vienpadsmit, tie bija lieli, spilgti dzelteni D.8 Caterpillar, sarindojušies gar augstakā ūdens līmeņa līniju. Vaditaji ar aizsargbrillēm saspringti sēdēja savos augstajos sēdekļos. Visi nepacietīgi vēroja Džoniju.

Labu gabalu ai/, viņiem stavēja zemessmēlēji. Tas bija neveiklas mašīnas, kas ar saviem uztUkušajiem vederiem un par cilvēka augumu lielākajam riepām ar dziļo protektora reljefu izskatījās ka grūtnieces. Kad būs pienācis laiks, tās ar ātrumu trīsdesmit jūdzes stundā drāzīsies uz priekšu, izbīdis zem saviem vederiem tērauda lāpstu un izraks piecpadsmit tonnu smagu smilšu un grants kravu, trauksies atpakaļ uz cietzemi, izmetis savu nešļavu, apgriezīsies un atkal dosies atpakaļ, lai pakamptu vel vienu milža cienīgu zemes kumosu.

Džonijs saspringti gaidīja, cenzdamies precīzi noteikt īsto bndi, kura dzīt Atlantijas okeānā mašīnas ceturtdaļmiljona mārciņu vērtībā, lai atņemtu okeanam sauju spožu akmentiņu.

Īstais bridis pienaca —un Džonijs patērēja pusminuti vērtīga laika, lai pārbaudītu gatavību, iekams izlēma sakt darbu. Tad viņš megafona nokliedzās «UZ PRIJiKŠU!» — un novecināja labo roku kā vējdzirnavu spārnu, dodams nepārprotamu uzbrukuma komandu.

«Uz priekšu!» viņš nokliedzās vēlreiz, taču viņa balss bija pagaisusi. I'at trakojošo bangu troksnis bija pagaisis dizeļdzinēju graujošaja dārdoņa. Nolaiduši lejup milzīgas lāpstās, ka tērauda monstru ierinda tie rāpās uz priekšu.

Tagad zeltainās smiltis vilni sāka celties augšup uz ieliektajam lāpstām gluži ka sviests uz naža. Tas krajas recošo mašīnu priekšā, kļūstot par kaudzi un tad par augstu sienu. Stumjot, atkāpjoties, triecot buldozeri stūma uz priekšu smilšu sienu. Vaditaji raustīja sviras kā prātā jukuši bārmeņi, kuri piepilda tūkstošiem kausu alus, dīzeļi rēca, bubināja un atkal reca.

Smilšu siena uztvēra pirmo juras ūdens triecienu pret liedagu un apslāpēja to. Jura ka pārsteigumā un samulsuma atkapās, kuldamas un putodama uzbrūkošā smilšu aizsprosta priekša. Buldozeri tagad izpildīja sarežģītu, taču labi iestudētu baletu. Tie izlocījās un krustoja ceļus, lāpstās cēlās un nolaidas — uz priekšu un atpakaļ —, viss galvena horeogrāfa Džonija Lensa vadība. Lendrovers šaudijas turp un atpakaļ gar topošās milzu bedres malu, Džonijam elektriskajā megafona aurojot pavēlēs un norādījumus.

Pakāpeniski jūrā tika izvir/.its sirpjveida smilšu aizsprosts, un tikmēr ta aizsega buldozeru lāpstās pa sešām, desmit, piecpadsmit pēdām iegriezās irdenajas, dzeltenajās smiltis. Tad pēkšņi tie uzduras austeru slānim, šai planajai austeru fosiliju kārtai, kura tik bieži klāj Dienvidrietumu Āfrikas dimantu grants atradnes. Džonijs pamanīja bedres rakstura izmaiņas, redzēdams, ka no buldozeru lāpstām ceļas sacietējusi čaula.

Ar dažam pavēlēm un rokas signāliem viņš lika saviem buldozeriem nolīdzināt pa platformai katra bedres gala, lai dotu iespēju piebraukt zemessmelejiem, tad raidīja buldozerus atpakaļ, lai tie turētu aizsprostu pret juru.

Viņš palūkojas pulksteni. «Viena stunda un trīspadsmit minūtes,» viņš nomurmināja. «Drīz sāksies paisums!»

Viņš aši pārlūkoja bedri. Divsimt jardu garuma, piecpadsmit pēdu dziļuma, smilšu virskārtā novāktā, saulē tīra un balta vizēja austeru karta, buldozeri prom no bedres dibena.

«Labi,» Džonijs norūca. «Paskatīsimies, kas mums te ir!»

Viņš pagriezās pret abiem zemessmelejiem, kas nepacietīgi gaidīja virs augstakā ūdens limeņa līnijas.

«Ejiet un ņemiet ciet!» viņš nokliedzas un novēzēja roku.

Cieši cits pēc cita zemessmelēji rēkdami metās uz priekšu, nošūpojas bedres augšmalā, tad drazas lejup pa rampu bedres dibenā. Pat nesamazinot ātrumu, tie pagrāba čaulu un grants kravu, recot devas augšup pa otru rampu un atkal nošupojoties izauļoja arā, lai izgāztu savu nastu klints pakaje virs augstākā ūdens limeņa.

Tie riņķoja atkal un atkal, ķerdami paši savu asti, kamēr buldozeri turēja juru, kura tagad jau sāka dusmoties un sūtīja savus karapulkus pret aizsprostu, meklējot vājāko vietu uzbrukumam.

Džonijs atkal palūkojās pulksteni.

«Trīs minūtes lidz zemakajam ūdens līmenim,» viņš skaļi teica un pasmīnēja. «Mums tas izdosies, es ta domāju!»

Tagad nedaudz atslābinājies, viņš aizdedza cigareti. Tad atkrita vadītaja sēdekli un dzina lendroveru augšā liedagā, apstādinot to aiz zemessmelēju celtā grants kalna.

Viņš izrāpās no mašīnas un paņēma sauju grants.

«Jauki!» viņš nočukstēja. «Ak, lieliski! Lieliski!»

Tā tas bija. Visas labās pazīmes. Jau šaja viena sauja viņš atklaja mazu granata kristālu un nedaudz lielāku ahātu.

Viņš pasmēla vel vienu sauju.

«Jašma,» viņš tīksminājās. «Un dzelzsrūdas dzīslas!»

Visi šie minerāli bija dimantu sabiedrotie, tos vienmēr atrada kopa.

Pareiza bija ari forma: akmentiņi bija juras nopulēti apaļi un spīdīgi ka bumbiņas, nevis plakani ka monētas, kas nozīmētu, ka tie skaloti tikai viena virziena. Apaļi akmeņi nozīmēja viļņu darbības zonu — dimantu lamatas!

«Mēs esam uzdīlrušies dārgumu bedrei — par to esmu gatavs kaut lizolu dzert!»

Džonijs bija izvēlējies divsimt jardu gabalu no trīsdesmit septiņām jūdzēm pludmales — un trāpījis tieši īstaja vieta. Šo izvēli nenoteica veiksme, bet gan rūpīgi krasta līnijas formas, viļņu aerofotogrāfiju un jūras dibena reljefa pētījumi, pludmales smilšu analīze un beigu beigas ari tā netveramā zemes dziļu «izjūta», kada piemīt labam dimantu speciālistam.

Kāpdams atpakaļ lendroverā, Džonijs Lenss bija milzum apmierināts ar sevi. Zemessmēlēji bija izgrābuši granti līdz pamatklintajam. To darbs bija pabeigts, tie izrāpās no bedres un ar elsojošiem izputejiem nostājas blakus pašu saraktajam milzīgajam grants kalnam.

«Lejas viri!» Džonijs norēcās, un pacietīgais ovambo cilts viru pulks, kas bija tupējis pludmalē, ietraucās bedre. Viņu uzdevums bija izslaucīt un iztīrīt bedres dibenu, lai sameklētu dimantu lielo daļu, kas caur grants slāni varētu būt nokļuvusi pamatklintaja iedobēs un plaisās.

Jūras noskaņojums mainijas, sadusmota par savu krastu rupjo apganišanu, ta krācot metas plosīt smilšu aizsprostu. Tagad jau sākas paisums, un buldozeriem nācās divkāršot savas pūles, lai to atvairitu.

Bedre drudžaini strādāja ovambo cilts viri, tikai brīžiem uzmetot pa vērtējošam skatienam smilšu sienai, kas turēja grožos Atlantijas okeānu.

Tagad Džonijs atkal saspringa. Ja viņš atsauks tos par agru, apakšā paliks dimanti, ja paturēs tos iekšā par ilgu, viņš var zaudēt mašinas — un cilvēkus.

Viņš bija aprēķinajis precīzi, pat nedaudz par precizu. Viņš atsauca lejas vīrus, kad jūra jau saka lauzties pār aizsprosta augšu un sūkties cauri pa tā apakšu.

Tad viņš lika atkāpties buldozeriem. Desmit no tiem jau bija āra, bet viens vel neizturami ilgi kavējas, rāpodams pa tukšās bedres plakano dibenu.

Jura izlauzas vienlaikus divas vietas un gurnu augstuma vilni verdot iegāzās bedre.

Buldozera vaditajs to redzēja, vilcinājās kadu sekundi, tad drosme viņu pameta un viņš izlēca no mašīnas; pametis to jūrai, viņš skrēja pa priekšu vilnim, lai sasniegtu bedres tuvāko stāvo malu.

«Kretīns!» nolamājās Džonijs, vērodams vaditaju rapjamies drošībā. «Viņš varēja paspēt.» Taču viņam bija dusmas ari pašam uz sevi. Viņš bija pārāk ilgi novilcinājis atkāpšanos, tā ziedodams jūrai tehniku divdesmittūkstoš mārciņu vērtībā.

Viņš iecirta lendrovera pārnesumu un pagrieza automobili pret bedri. Lendrovers ka tramplīnlēcējs parlidoja par malu — piecpadsmit pedu kritienu mīkstināja smilšu nogāze — un braši metās uz priekšu — pretī jūras ūdens lavinai.

Tā gāzās par motora pārsegu, mežonīgi sagriežot mašīnu, taču Džonijs to izlīdzināja un turpināja triekt uz stāvošā buldozera pusi.

Lendrovera dzinējs bija noblivēts un padarits ūdensdrošs, un tagad mašīna tikai urbās uz priekšu, metot uz abām pusēm ūdens šaltis. Taču ta skrējienā sagrīļojās, kad to apšļāca zaļā ūdens straume.

Piepeši viss smilšu aizsprosts viena mirkli sabruka baltajās bangas, un vadību parņema Atlantijas okeāns. Augstais zaļa ūdens vilnis, kas drazas pari bedrei, triecas pret lendrovera priekšgalu, saslejot to stāvus un izsviežot Džoniju mežonīgi mutuļojoša ūdeni, bet pats lendrovers apveļas otrādi, kā padošanas zīmi izslējis pret debesim visus četrus riteņus.

Džonijs nogrima, bet tūliņ atkal uzpeldēja virspusē. Pa pusei peldus, pa pusei brišus, mutuļojošās juras dauzīts, viņš cīnījās uz priekšu, uz dzelteno tērauda salu.

Jura notrieca viņu, un viņš atkal pakļuva zem ūdens. Bridi sajuta pamatu zem kajam, tad atkal to zaudēja.

Tad pēkšņi viņš bija sasniedzis buldozeru un pa kāpnītēm rāpās augšup uz vaditaja sēdekli. Sasniedzis vadības ierīces, viņš klepoja un vēma juras ūdeni.

Buldozers turējās nesatricināmi, ta svara divdesmit sešas tonnas spieda to cieši klāt cietajam bedres pamatklintājam. Jūra gāzās par to un verpas starp ta kapurķedem, bet nespēja izkustināt.

Mirkšķinādams acis, ko bija aizplīvurojis un pārpludinājis sāļais ūdens un paša asaras, Džonijs aši pārlūkoja instrumentu paneļa rādījumus. Eļļas spiediens un dzinēja apgriezieni bija normas robežās, un augstu virs viņa galvas izputēja caurule pukšķinaja zilus dumus.

Džonijs atkal ieklepojās. Vemekļi un juras ūdens dedzinoša strūkla izšāvās augšup pa rikli, bet viņš tik un tā līdz galam atrava droseļvārstu un pievilka abas sajūga sviras. Milziga mašīna saka smagnēji malties uz priekšu, gandrīz nicigi pastumjot jUru sāņus, ar kāpurķedēm cieši ieķērusies pamatklintajā.

Džonijs pameta ašu skatienu augšup. Smilšu rampas abos bedres galos bija aizskalotas. Bedres malas tagad bija stavas, un aiz muguras jūra bez traucēkļiem gazas bedre.

Virs Džonija galvas plisa vilnis, un viņš ka spaniels izkratīja ūdeni no matiem un pieaugošā i/misuma palūkojas apkart glābiņa meklējumos.

Gluži satriekts no pārsteiguma, viņš ieraudzīja Veco. Džonijs bija domājis, ka Vecais atrodas četrsimt judžu attaluma Keiptaunā —un te nu viņš stāvēja bedres malā. Baltie mati mirdzēja ka baka.

Neapzināti Džonijs pagrieza buldozeru uz viņa pusi, caur satrakotajiem ūdeņiem rāpdamies viņam pretī.

Vecais deva norādījumus diviem citiem buldozeriem, atmuguriski virzīdams tos tik tuvu, cik vien iedrošinājās, pie smilšu krasta, kamēr no apkalpošanas automašīnas, kas bija novietota pie klints, pa pludmali grīļodamās tuvojās ovambo viru virkne ar smagu vilkšanas ķēdi uz pleciem. Saliektam kajam viņi vilkās zem ķēdes iespaidīga svara, ar katru soli līdz potītēm grimdami smiltīs.

Vecais steidzinādams auroja uz. viņiem, taču vardi pagaisa dīzeļdzinēju rēkoņā un vēja un juras dārdoņā. Tad viņš pagriezās pret Džoniju.

«['iedabu to tuvāk!» viņš kliedza rupora saliktas plaukstas. «Es tev nonesīšu ķēdes galu!»

Džonijs apstiprinoši pamaja, sagraba vadības sviras… un tad nakamā viļņa spēks izkustināja no vietas pat milzu traktoru; Džonijs juta dīzeli pirmo reizi aizrijamies — ūdens beidzot bija ticis cauri blīvēm.

Tad viņš atradas zem augstas dzelteno smilšu kraujas, kas slejās divdesmit pēdas virs viņa, un rapas uz priekšu pari dzinēja parsegam, lai satiktos ar Veco.

Vecais bija nostājies bedres mala, ķēdes galu cilpa turēdams uz abiem pleciem. Viņš līgojas zem tas svara, un, kad viņš pakāpās uz priekšu, smiltis zem viņa kājām izbruka, un Vecais, ierakts līdz viduklim, noslīdēja lejup pa stāvo nogāzi, lielajai ķēdei kā čūskai viļoties viņam pakaļ. Džonijs nolēca viņam paliga. Juras dauziti, viņi kopā pievilka ķēdi pie buldozera.

«Piestiprini pie lāpstās sijas!» noņurdēja Vecais, un viņiem izdevās divkārt aplikt ķēdi ap resno tērauda siju.

«Skavu!» Džonijs viņam strupi pieprasīja, un, kamēr Vecais attina virvi, kura turēja viņam ap vidukli tērauda skavu, Džonijs palūkojās augšup uz smilšu krauju, kas karajas virs viņiem.

«Jēziņ…» viņš klusi teica, jo jūra tai uzbruka un ta mīksti tricēja virs viņiem, gatava noslīdēt un viņus apbērt.

Vecais pasniedza lielo skavu, un Džonijs ar nejūtīgām rokam saka nostiprināt ķedes galu. Viņam bija jāizmauc resnā rūdītā tapa caur diviem ķēdes posmiem un tad jāpieskrūvē. Šajos apstākļos tas bija Herkulesa cienīgs varoņdarbs — bangām gāžoties pār galvu, jūrai raustot ķēdi un smilšu gūzmai jebkurā bridi draudot viņus aprakt. Divdesmit pedu augstumā Džonija priekšstrādnieks saspringti vēroja, gatavs dot komandu abiem buldozeriem, lai tie vienotiem spēkiem ķertos klāt ķedei.

Tapas vītne iegāja savā vieta, nostiprinātā ar pusduci apgriezienu; viņš bija pabeidzis savu darbu, un buldozeru vadītājiem tika dota komanda.

«Labi!» Viņš pamaja un nogard/.as Vecajam: «Vilkt!»

Vecais pacēla galvu un norēcās augšup krasta: «Velc!»

Priekšstrādnieks ar mājienu apstiprināja.

«Labi!» Un viņa galva nozuda, jo viņš skriešus devās atpakaļ pie buldozeriem, — un šaja brīdī bangas sašūpoja ķēdi. Dažu collu kustība, taču pietiekama, lai iespiestu Džonija rādītājpirkstu starp diviem posmiem.

Vecais redzēja Džonija seju, redzēja, kā viņš cenšas atbrīvot roku.

«Kas ir?»

Tad ūdens uz brīdi atkapas, un Vecais saprata, kas noticis. Viņš brida uz priekšu, lai palīdzētu, taču virs viņiem jau atskanēja dīzeļu dobjā rēkoņa un ķēde sāka skriet augšup, ka pitons locīdamas augšup pa krastu.

Vecais sasniedza Džoniju un apķēra viņu ap pleciem, lai noturētu. Viņi šausmās apkampas, blenzdami uz sagūstīto roku.

Ķede nostiepās, pārvēršot pirkstu spilgti sarkanās skrandas, un Džonijs atslīga Veca rokās. Milzīga, dzeltenā buldozera masa tika nepielūdzami vilkta viņiem virsū, draudot sašķaidīt viņus abus, taču, izmantojot nakamo pārtraukumu un jūras grūdienu, Vecais izrāva Džoniju brīvība — un ūdens viņus sāniski ai/nesa gar krastu, aizskaloja prom no buldozera ceļa.

Džonijs spieda savainoto roku pie krūtīm, taču no tās šļācas plata asins straume, iekrāsojot ūdeni visapkart. Viņa galva pakļuva zem ūdens, un sāļais ūdens pa nkli iešļacās plaušās. Viņš juta, ka slīkst, ka spēki viņu atstājuši. Tad viņš atkal izkļuva virspuse un miglaini saskatīja slapji spīdošo buldozeru pusceļa uz smilšu kraujas. Viņš juta ap krūtīm Veca rokas un atvieglojuma atslīga atpakaļ, tumsai nolaižoties pār acīm un saprātu.

Kad tumsa atkapās, viņš gulēja pludmales sausajas smiltīs, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Veca seja virs viņa; ta bija saraukta un uztūkuši, sudrabaini baltie mati pielipuši šķērsam pāri pierei.

«Vai izvilkām?» Džonijs piesmakuša balsi jautāja.

«Jā,» Vecais atbildēja. «Izvilkām.» Viņš piecēlās, piegaja pie džipa un aizbrauca, atstajis priekšstrādnieku, lai tas rūpētos par Džoniju.

Džonijs pasmaidīja, to atcerēdamies, un, pacēlis no jaguāra stūres kreiso roku, nolaizīja rādītājpirksta spīdīgo stumbeni.

«Tas bija pirksta vērts,» viņš balsī nomurminaja un turpināja lēni braukt uz priekšu, meklejot ceļa rādītājus.

Viņš atkal apmierināts pasmaidīja un uzjautrināts pašūpoja galvu, atcerēdamies savu aizvainojumu un vilšanos, kad Vecais bija aizgajis un atstajis viņu guļam pludmale. Viņš nebija cerējis, ka Vecais pateicības elsās kritīs viņam uz pleca un lūgsies piedošanu par visiem ciešanu un vientulības gadiem, bet viņš tomēr bija gaidījis kaut ko vairak.

Pēc divsimt jūdžu brauciena turp un atpakaļ ar džipu tuksneša nakti uz tuvāko slimnīcu, kur tika apkopts un apsaitēts pirksta stumbenis, Džonijs nākamaja dienā atgriezās dimantu ieguves vietā tieši laikus, lai varētu vērot pirmās pludmales grants porcijas apstrādi. * ,

Viņa prombūtnes laika no grants bija atsijāti visi lielie akmeņi un klintsgabali, tad ta bija izskalota silikātu dubļu tvertnē, lai aizpludinātu visu materiālu ar īpatsvaru, kas mazaks par 2,5, un tad beigas pārpalikums bija izlaists cauri ložu dzirnavam — garu tērauda cilindru, kura. ievietotas beisbola bumbas izmēru tērauda lodes. Cilindrs nemitīgi griezās, un tērauda lodes sasmalcinaja pulveri jebkuru vielu, kuras cietība bija mazāka par 4 pēc Moha cietības skalas.

Tagad bija vairs tikai atlikums, tūkstošā daļa tas grants, kuru viņi bija ieguvuši jurā. Šajā atlikumā bus atrodami dimanti — ja tur vispār ir dimanti.

Kad Džonijs atgriezās galvanizeta skarda un koka šķūnī klintsaugšā virs pludmales, kur bija iekārtota šķirošanas darbnīca, viņš joprojām bija pa pusei apdullis no anestēzijas un miega trūkuma. Roka pulsēja ar bakas uguns ritmiskumu, acis viņam bija apsārtušas un zodu klāja biezi, melni rugāji. Viņš piegāja un apstājās pie tauku galda, kas aizņēma pusi šķūņa. Aplūkodams telpu, lai novērtētu sagatavošanās darbus, viņš nedaudz grīļojas.

Masīva tvertne galda galā bija piepildīta ar dimantu granti, plāksnes pārklātās ar taukiem, brigāde stavēja darba gatavība.

«Sakam!» Džonijs ar galvas mājienu teica priekšstrādniekam, un tas iesledza sviru, liekot galdam kratīties ka triekas ķertam vecim.

Galds sastavēja no tērauda plākšņu rindas, no kurām katra bija nedaudz ieslīpa un biezā kārtā pārklāta ar netīri dzeltenu smērvielu. No tvertnes galda gala sāka pilēt grants un ūdens maisījums, kura biezumu un tecēšanas ātrumu uzmanīgi reguleja priekšstrādnieks. Maisījums ka izliets sīrups izplūda pa taukaino galdu, notecēdams no vienas plāksnes uz nakamo un beidzot atkritumu tvertne galda galā.

Dimants nav samitrinams, to var iegremdēt ūdeni, nvet, bet tas iznāk arā sauss. Taukainās smērvielas slānis uz tērauda plāksnes ari nav samitrinams, tāpēc slapja grants un jūras gliemežvāki slid tam pāri, turpinadami savu kustību par drebošo, slīpo galdu. Taču dimants, sastopoties ar smērvielu, pielīp pie tās ka apsūkāta karamele pie vilnas segas.

Satraukuma un mirkļa svarīguma Džonijs juta, ka nogurums atkāpjas, pat sāpes pirksta stumbenī vairs nelikās tik asas. Viņa skatienu un visu viņa uzmanību piesaistīja blāvi mirdzošais dzeltenais smērvielas slānis.

Viņš zināja: akmentiņi, kuru svars mazāks par karatu, vai melnie rūpnieciskie dimanti un dimantu sīkumi uz galda nebūs redzami; vibrācija bija pārāk strauja —attēls no ātruma izplūda, un pārējā materiala plūsma tos apslēpa.

Džonijs bija tik ļoti iedziļinājies notiekošajā, ka pagaja vairākas sekundes, līdz viņš pamanīja, ka viņam kāds stāv blakus. Viņš strauji pacēla skatienu.

Tas bija Vecais, stavēdams plata, saspringta staja, kas bija raksturīga tikai viņam.

Džonijs saasināti apzinājas Vecā ķermeņa masu sev blakus — un sajuta pirmo trauksmes signālu, ļa nu šī porcija izradītos tukša? Dimanti viņam tagad bija vajadzīgi tā kā nekas cits visā mūžā. Viņš pētīja trīcošās dzelteno tauku plāksnes, lūkodamies pēc cenas, par kuru varētu atpirkt Vecā cieņu. Daudzkrāsainā grants netraucēta plūda pa plāksnēm, un Džonijs sajuta uzmācamies bailes.

Tad galda otrā pusē priekšstrādnieks izgrūda pārsteigumā saucienu un uz kaut ko norādīja.

«Re, kur nāk!»

Džonija skatiens pārsviedās uz galda galu. Tur, zem tvertnes izejas, no sava svara pa pusei iegrimis biezajā smērviela un cieši iestrēdzis, kamēr bezvērtīgā grants skalojās garām, bija dimants.

Liels, smags piecu karātu kristāls, kas mirdzēja drūmi dzeltens gluži ka mežonīga zvēra acs, kurš saniknots par savu gūstu.

Džonijs klusi nopūtās un iesāņus uzmeta skatienu Vecajam. Ar neizteiksmīgu seju Vecais vēroja galdu, un, kaut ari viņš noteikti juta Džonija ciešo uzmanību, viņš pat nepacēla skatienu. Džonija uzmanību atkal neparvarami piesaistīja galds.

Kaut kādas ironiskas sagadīšanās pēc nakamais dimants, slidedams no tvertnes, uzkrita tieši virsu tam, kurš jau bija iestidzis taukos.

Kad dimants atsitas pret otru dimantu, tas atlec gluži kā golfa bumbiņa no asfalta ceļa seguma.

Otrs dimants, balts skaistulis persika kauliņa lieluma, skaļi noklikšķēdams, atsitās pret iestigušo dimantu, tad palēcas gaisa cilvēka galvas augstumā. Gan Džonijs, gan priekšstrādnieks neviļus iesmējās prieka par šo zibsnījošo sacietējušās saulesgaismas lasi. Džonijs ar veselo roku pasniedzas pāri galdam un saķēra dimantu gaisā. Viņš paberzēja to starp pirkstiem, tīksminoties par tā ziepjaini gludo virsmu, tad pagriežas un sniedza to Vecajam.

Vecais aplūkoja dimantu un atzinīgi pamaja. Tad viņš atvilka mēteļa piedurkni un ielūkojas rokas pulkstenī.

«Ir jau vels. Man jātiek atpakaļ uz Keiptaunu.»

«Vai jūs nepaliksiet līdz šīs porcijas beigām, ser?» Džonijs aptvēra, ka viņa tonis ir parak dedzīgs. «Mēs pēc tam varētu kopa iedzert.» Tikai pēc tam, kad bija to izteicis, viņš atcerējās, ka allaž Vecais jutis riebumu pret alkoholu.

«Nē.» Vecais pakratīja galvu. «Man jātiek atpakaļ šovakar.» Tagad viņš cieši lūkojās Džonijam acīs. «Redzi, Treisija rītvakar precas, un man jābūt klāt.» Vecais pasmaidīja, vērodams Džonija seju, taču neviens nemūžam neuzminetu šī smaida jēgu, kurš parādijas uz Veca lūpām, — jo viņa acis tas neatspoguļojās.

«Vai tad tu to nezināji?» viņš jautaja, joprojām smaidīdams. «Es domāju, ka esi saņēmis ielūgumu.» Un viņš izgaja ārā no šķūņa, kur spožās saules staros staveja viņa džips, lai vestu viņu uz lidmašīnu skrejceļu starp smilšu kapam.

Sāpes ievainotaja roka un Vecā vārdi liedza Džonijam tik ļoti vajadzīgo miegu, bet tikai divos no rīta viņš beidzot atsvieda malā segu un iededza lampu blakus savai armijas gultai.

«Viņš teica, ka es esmu ielūgts, — un, velns pārāvis, es tur būšu!»

Viņš brauca visu nakti un nākamo ritu. Pirmās divsimt jūdzes gāja pa tuksneša smiltīs un akmeņos iebrauktam sliedēm, līdz rītausmā viņš sasniedza metāla plākšņu šoseju un nogriezās uz dienvidiem pāri lielajiem līdzenumiem un kalniem. Bija jau pienācis pusdienlaiks, kad pie apvaršņa viņš ieraudzīja masivo, zilgano Galda kalna siluetu, kas sargāja pilsētu, kura saritinājusies gulēja ta pakaje. Viņš apmetās Vainjarda viesnīca un steigšus devās uz savu numuru, lai nomazgātos, noskūtos un pārģērbtos uzvalkā.

Vecā nama pagalms bija pieblīvēts ar dargam automašīnām, un tas, kuras tur nebija satilpušas, bija novietotas abas ielas pusēs, taču viņam vel izdevās atrast vietu savam noputējušajam lendroveram. Viņš devas uz priekšu caur baltajiem vārtiem un pāri zaļajiem zālieniem. Mājā spēlēja ansamblis, un no svinību zāles logiem plūda balsu un smieklu murdoņa.

Viņš iegaja pa sandurvīm. Gaiteņos drūzmējās viesi, un viņš spiedās tiem cauri, mekledams kadu pazīstamu seju skaļi runājošo un žestikulējošo vīriešu un ķiķinošo sieviešu grupas. Beidzot viņš vienu atrada. /

«Maikl!»

Un Maikls Šapiro atskatijas, pazīdams viņu un ļaudams seja skaidri atspoguļoties pretrunīgajām prieka, pārsteigumā un trauksmes izjūtām.

«Džonij! Cik jauki tevi redzēt!»

«Vai ceremonija jau beigusies?»

«Ja, un runas arī — paldies Dievam!» Viņš saņēma Džoniju pie elkoņa un noveda viņu malā. «Es tev sadabūšu glāzi šampanieša.» Maikls piesauca klāt apkalpotāju un ielika Džonija roka kristālā glāzi.

«Uz līgavas vesebbu…» Džonijs noburkšķēja un iedzēra.

«Vai Vecais zina, ka tu esi šeit?» Maikls beidzot izteica jautajumu, kas dedzināja viņa muti; Džonijs noliedzoši pašūpoja galvu, un Maikla sejas izteiksme kļuva domīga.

«Kāds viņš ir, Maikl? Treisijas virs?»

«Kenijs Hārtfords?» Maikls apsvēra jautājumu. «Man šķiet, ka ar viņu viss kārtība. Smuks puika, daudz naudas.»

«Ka tad viņš pelna sev maizes garoziņu?»

«Papucis atstajis viņam visu klaipu, taču, lai kaut kā nosistu laiku, viņš nodarbojas ar modes fotogrāfiju.» Džonija mutes kaktiņi noslīdēja uz leju.

Maikls sarauca pieri. «Ar viņu viss kārtībā, Džonij! Vecais viņu rūpīgi izvēlējās.»

«Vecais?…» Džonija zods izvirzījās uz priekšu.

«Protams, tu taču viņu pazīsti — viņš neuzticēs kādam citam tik svarīgu lēmumu.»

Džonijs klusējot piebeidza savu šampanieti, bet tikmēr Maikls satraukts vēroja viņa seju.

«Kur viņa ir? Vai viņi vēl nav aizbraukuši?»

«Nē.» Maikls pakratīja galvu. «Viņi vēl ir svinību zālē.»

«Paldies, Maikl! Domāju, ka iešu un novēlēšu kgavai laimes.»

«Džonij!» Maikls satvēra viņa elkoni. «Nedari nekādas muļķības — vai apsoli?»

Džonijs stāvēja marmora kāpņu augšgalā, kuras veda lejup svinību zāle. Telpu pildīja dejojoši pāri, mūzika bija skaļa un jautra. Kāzu viesi sēdēja pie galda uz paaugstinājuma telpas otra pusē.

Pirmais Džoniju pamanīja Benedikts van der Bils. Viņa seja piesārta, un viņš aši pieliecās, lai kaut ko iečukstētu ausī Vecajam, tad cēlās augšup no krēsla. Vecais atturēdams uzlika roku Benediktam uz pleca un pāri telpai uzsmaidīja Džonijam.

Džonijs nokāpa pa kapnem un i/gāja cauri dejotājiem. Treisija vēl nebija viņu pamanījusi. Viņa sarunajās ar blakus sēdošo vīrieti. Viņam bija maiga seja un viļņaini, gaiši mati.

«Sveika, Treisij!» Viņa apklusa un palūkojas augšup, un Džonijam aizrāvas elpa. Viņa bija skaistaka nekā jebkad, cik vien viņš spēja atcerēties.

«Sveiks, Džonij…» Viņas balss bdzinājās čukstam.

«Vai drīkstu ar tevi dejot?»

Viņa bija nobālējusi, un acu skatiens vērsās pie Veca, nevis pie viņas jaunā vira. Spilgti baltais matu ērkulis viegli pamaja, un Treisija piecēlās.

Viņi bija vienu reizi apriņķojuši dejas grīdu, kad ansamblis pārtrauca spēlēt. Džonijs bija iecerējis pateikt viņai simt dažādu lietu, taču nespēja neko pasacīt, un tad muziķa beidzas un izdevība zuda. Steigā, pēdējās atlikušajas sekundēs Džonijs izgrūda:

«Ceru, ka tu būsi laimīga, Treisij! Taču, ja tev jebkad bus nepieciešama palīdzība — jebkad —> es būšu klat. es tev to apsolu.»

«Paldies…» Viņas balss bija piesmakusi, un uz bndi viņa izskatījas kā maza meitene, kura nakti bija raudajusi. Tad viņš pavadīja Treisiju atpakaļ pie viņas vira.

Solījums bija dots pirms pieciem gadiem, un tagad viņš bija ieradies Londonā, lai to pildītu.

Māja Stārkstntā 23 bija vienkārša divstāvu celtne ar šauru fasādi. Džonijs apstādināja mašīnu tās priekšā. Tagad jau bija tumšs, un abos stāvos dega gaisma. Viņš sēdēja jaguarā un pēkšņi nevēlejas kāpt ārā. Kaut kādi viņš zināja, ka Treisija ir šeit, un tāpat viņš zinaja, ka nekas labs nav gaidāms. Mirkli viņš vēlreiz atcerējās Treisiju ka jaunu, skaistu sievieti balta atlasa kāzu kleitā, tad izkāpa no jaguāra un devās uz ieejas durvīm. Pasniedzies pēc zvana pogas, viņš ar izbrīnu pamanīja, ka durvis ir pusvirus. Viņš tas atgrūda un iegāja ar sievišķīgu gaumi iekārtotā dzīvojama istabā.

Telpa šķita steidzīgi izlaupīta; viens no aizkariem bija izklāts uz grīdas, un uz tā bija sakrautas gramatas un rotājumi. Gleznas bija noņemtas no sienām un sakrautas promnešanai.

Džonijs paņēma vienu no grāmatām un to atvēra. Uz titullapas ar roku bija uzrakstīts vārds. Treisija van der Bila. Viņš nometa to atpakaļ kaudzē, izdzirdējis uz kāpnēm soļus no augšstāva.

Pa kapnem lejā nāca kads vīrs. Viņš bija tērpies netīrās zaļas velveta biksēs, aitadas zābakos un nodilušos militāra piegriezuma svārkos, ko rotaja zeltītas treses. Viņš nesa klēpi sieviešu apģērbu.

Viņš ieraudzīja Džoniju un nervozi apstajas, sārtas lupas pavērās trula izbnna, taču mazas, apaļās ačeles zem taisno, blondo matu kumšķa bija možas un viltīgas.

—   Sveiki! — Džonijs viņam laipni uzsmaidīja. — Vai jus pārvācāties? — Tad mierīgi piegāja tuvāk kāpnēm un nostājās, lūkodamies augšup uz. nepazīstamo.

Pēkšņi augšstāva atskanēja zems vaids, atbalsodamies kāpnēs. Ta bija savāda skaņa bez kaisles vai sāpēm, it ka no sprauslas izlauztos tvaika strūkla; to tik tikko varēja pazit ka cilvēcisku. Izdzirdējis šo skaņu, Džonijs saspringa, un vīrelis uz kāpnēm nervozi pameta skatienu atpakaļ pār plecu.

—   Ko tu viņai esi nodarījis? — Džonijs maigi, bez draudiem apvaicājās.

—   Ne! Neko! Viņa ir kaifa. Mazliet pārdozējusi, — vīrietis izmisīgi taisnojās. — Ta ir viņas pirmā reize ar LSD.

—   Un tu iztīri dzīvokli, vai ne? — Džonijs rāmi jautaja.

—   Viņa man ir daudz parādā. Viņai nav, ko maksāt. Viņa solīja, bet nevar samaksāt.

—   Ak ta, — noteica Džonijs. — Tā ir cita lieta. Es jau nodomāju, ka tu te laupi. — Viņš iebāza roku mētelī, izvilka kabatas portfeli un izrava no tā banknošu žūksni. — Es esmu viņas draugs. Cik viņa tev parada?

—   Piecdesmit mārciņās. — Vīrieša acis iegailējas, ieraugot kabatas portfeli. — Es viņai devu kredītu.

Džonijs noskaitija desmit piecniekus un pastiepa tos uz priekšu. Vīrelis nometa drēbju saini uz margām un alkatīgi nokapa dažus atlikušos pakāpienus.

—   Vai tu viņai pārdevi to mantu — LSD? — Džonijs jautāja, un vīrietis apstajās soli no viņa, sejai sastingstot aizdomas.

—   Ak, Dieva dēļ! — Džonijs pasmīnēja. — Mes taču neesam bērni. Es zinu cenu. — Viņš sniedza banknotes. — Vai tu viņu ar to apgadāji?

Vīrelis vārgi atsmaidīja viņam un pamaja, sniegdamies pēc naudas. Džonija brīvā roka sažņaudzas ap tievo plaukstas locītavu, un viņš nogāza vīreli no kājām, atlauzis viņa roku aiz muguras starp lāpstiņām.

Iebāzis naudu viņam kabatā, Džonijs bīdija viņu augšup pa kāpnēm.

—    Iesim paskatīties, labi?

Istaba bija dzelzs gulta ar matraci, pārklātā ar peleku armijas segu. Treisija sakrustotam kājām sēdēja uz segas. Viņa bija kaila, ja neņem vērā mazas kokvilnas biksītes; mati, taisni un bez spīduma, nokarājās līdz. gurniem. Uz krūtīm sakrustotās rokas bija tievas un baltas kā krita gabali. Seja an bija bala, tas āda elektriskas spuldzes gaisma šķita gluži caurspīdīga. Treisija viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ un klusi gaudoja, elpai veidojot garaiņus ledaini aukstaja istabā.

Visvairak Džoniju satrieca viņas acis. Šķita, ka tās iepletušās līdz nedabiskiem apmeriem, un zem tām bija tumši izpluduši plankumi, kas atgadinaja sasitumus. Acu zīlītes bija palielinatas un mirdzēja metāliski spožas kā neslīpēti dimanti.

Lielās, mirdzošās, zaļās acis apstājās pie Džonija un durvis stāvoša vīrieša, un vaids piepeši pieauga līdz spalgam kliedzienam. Kliedziens apravās, un viņa noliecās uz priekšu un paslēpa seju plaukstas, aizklājot acis.

—   Treisij! — Džonijs maigi teica. — Ak Dievs, Treisij!

—   Ar viņu viss būs labi, — vīrietis smilkstēja, locīdamies viņa tvērienā. — Ta ir pirmā reize — viss būs labi!

—   Nac! — Džonijs izvilka viņu no istabas un ar kāju aizgrūda ciet durvis. Viņš turēja vīreli pret sienu, un viņa seja bija stinga un bāla, acis bez žēlastības, taču viņš runa ja klusi, pacietīgi, it ka skaidrodams bērnam:

—   Es tev tagad nodarīšu pāri. Es tev ļoti nodarīšu pari. Tik ļoti, cik vien iespējams, tevi nenogalinot. Ne jau tāpēc, ka man tas patiktu, bet tapec, ka šī meitene man nozimē kaut ko īpašu. Turpmāk, kad tu būsi nolēmis dot indi kadai citai meitenei, es veļos, lai tu atcerētos to, ko es tev nodarīju šovakar.

Ar kreiso roku turot vīreli pret sienu, Džonijs darbojās ar labo, sizdams zem ribām tadā leņķi, lai saplēstu vēdera muskuļus. Pēc trim vai četriem sitieniem viņš bija nonācis parak augstu un juta zem savas dūres lūstam un krakšķam ribas.

Kad viņš pakapās atpakaļ, vīrelis lēni saguma ar seju uz priekšu; Džonija dūre trapija tieši viņa mutē, izsitot zobus no smaganam, "liekot pāršķeltajām lūpām pavērties ka rozes ziedlapam. Vīrs bija sacēlis lielu troksni. Džonijs ielūkojās Treisijas istabā, lai pārliecinātos, ka viņa nav iztraucēta, taču viņa joprojām sēdēja, noliekusies uz priekšu, ritmiski šūpodamas.

Viņš uzmeklēja vannas istabu un saslapināja kabatlakatu, lai noslaucītu asinis no rokām un mēteļa priekšpuses. Tad, atkal iznācis gaiteni, noliecās par bezsamaņa gulošo augumu, lai pataustītu pulsu. Tas bija spēcīgs un ritmisks, un, atviegloti nopūzdamies, Džonijs izvilka vīreļa galvu no viņa paša vēmekļu un asiņu lāmas, lai neļautu viņam taja nosmakt.

Viņš iegāja pie Treisijas. Viņa izmisīgi turējās pretī, tomēr Džonijs ietina viņu nospeķotajā armijas sega un noveda leja pie jaguāra. Viņa nomierinājās un kā aizmidzis bērns noslīga uz aizmugures sedekļa; Džonijs apvistīja segu viņai apkart, tad atgriezās mājā, piezvanīja uz numuru 999, pateica adresi un tūlīt nolika klausuli.

Viņš atstaja Treisiju automašīnā ārpus «Dorčesteras», kamēr pats iegāja iekša, lai parunātu ar viesu reģistratoru. Pēc dažām minūtēm Treisija jau riteņkrēslā ceļoja augšup uz divu guļamistabu numuru otrajā stāvā. Pec stundas ceturkšņa ieradās ārsts.

Pēc arsta aiziešanas Džonijs nomazgajas un, paņēmis vienā roka glāzi ar Chivas Regal, iegāja Treisijas istaba un nostājas pie viņas gultas. Lai arī ko ārsts bija viņai iedevis, tas viņu bija pilnīgi nomierinājis. Viņa gulēja vārga un bāla, tomēr arī šaja stāvoklī viņai piemita savāds, trausls skaistums, kuru šķietami vēl pastiprinaja acu dobuļu neveselīgā krāsa.

Džonijs pieliecās, lai atbīdītu matus no viņas vaiga, un sajuta uz plaukstas viņas vieglo un silto elpu. Viņš sajuta pret Treisiju tik bezgalīgu maigumu, kadu nekad nebija jutis ne pret vienu citu cilvēku, un tas pārsteidza viņu pašu. Viņš pārliecās pār Treisiju un maigi pieskārās viņas lupām ar savējām. Viņas lupas bija sausas, ar baltam plēksnēm un raupjas kā smilšpapīrs.

Džonijs izslējās un piegāja pie atzveltnes krēsla telpas preteja pusē. Viņš smagi atslīga tajā un iemalkoja viskiju, juzdams, kā siltums no kuņģa izplešas un atslabina savilktos muskuļus. Viņš vēroja bālo, slimīgo seju uz spilvena.

—   Esam nu gan iekulušies nepatikšanās, mēs abi, — viņš skaļi teica un atkal sajuta dusmas. Vairākas ilgas minūtes tās bija bez noteikta virziena, bet tad lēni sāka sabiezēt un atrada objektu, uz ko koncentrēties.

Pirmo reizi mūžā viņš juta dusmas uz Veco.

—   Viņš tevi līdz tam noveda, — Džonijs teica gultā guļošajai meitenei. — Un mani…

Reakcija bija ātra; uzticība Vecajam bija kļuvusi par viņa otro dabu. Viņš bija piespiedis sevi ticēt, ka visas Vecā darbības vienmēr ir taisnīgas un viedas, pat tajas reizēs, kad to taisnīgums un viedums viņam palika apslēpti. Mirstīgs cilvēks neapšauba dievu visvarenību.

Sašutis par savu nodevību, viņš sāka aplūkot Vecā motīvus un darbības cēlajā saprāta gaismā.

Kāpēc Vecais bija sūtījis Maiklu Šapiro, lai tas izvilktu viņu no tuksneša?

«Viņš veļas tevi Keiptauna, Džonij. Benedikts to nespeja. Vecais piešķīris viņam Londonas filiāli, tā ir savā ziņā trimda. Viņš izvēlējies tevi, lai tu vadītu kompāniju,» Maikls skaidroja. «Treisija neskaitās. Viņa ar viru ari ir Londonā. Manuprat, Vecais uzskata, ka būs drošāk, ja tu tagad strādāsi Keiptaunā.»

Vērodams Džonija neslēpto prieku, Maikls leni turpinaja:

«Varbūt es runāju nepareizi. Misters van der Bils ir savads cilvēks. Viņš nav tāds ka citi. Varu iedomāties, ko tu izjūti pret viņu, tu jau zini, es to visu esmu redzējis — un, vai zini, Džonij, tu tagad vari pats izvēlēties, kur strādāt. Ir tik daudz citu kompāniju, kuras tevi grib…» Tad viņš pamanīja Džonija sejas izteiksmi un apravās. «Labi jau, Džonij! Aizmirsti, ka es tā esmu teicis. Es tā teicu vienīgi tāpēc, ka tu man patīc.»

Tagad to pārdomājot, šķita, ka Maikla brīdinājuma bijusi zinama jēga. Džonijs gan ieņema Van der Bila Dimantu kompānijās ģenerāldirektora posteni, bet ne par matu nebija kļuvis tuvāks Vecajam. Viņš gan dzivoja kalna pakajē, taču pats kalns bija tālu, un viņš nespēja sasniegt pat tā zemākas nogāzes.

Viņš bija atklajis, ka pilsētā jutas tikpat vientulīgi ka tuksnesi, un bija nobriedis pirmajai pievilcīgajai sievietei, kura ievilinās viņu slazdā. Rubija Greindža bija gara un slaida, viņas mati bija tāda krāsā, kadu dimantiem mēdz saukt par «Otro Keiptaunu», — ka caur kristālā šampanieša glāzi krītošs saules stars.

Tagad viņš pats apbrīnoja savu lētticību. To, ka viņš bija izrādījies tik viegli maldinams un pa galvu pa kaklu meties iekša viņas tiklos. Pec kāzām viņa bija noņēmusi masku, atklajot dziļi alkatīgo aprēķinu, neremdējamo kari pec naudas un glaimiem, kas bija viņas galvenais dzinulis, un pilnīgo ziedošanos pašai sev; Džonijs pat nespeja to aptvert. Daudzus menešus viņš apspieda sevi briestošo pārliecību, līdz ta vairs nebija noliedzama un viņš ar vēsu riebumu uzlūkoja seklo un patmīlīgo sikbūtni, ko bija apprecējis. Viņš bija atsvešinājies no sievas un ar visu enerģiju meties kompānijās darbā.

Tada nu bija viņa dzīve, un viņš redzēja, ka ta ir ka tukšs trauks, ko izsmēlusi Vecā plauksta. Pirmo reizi viņa prātā uzplaiksnīja doma, ka ta varētu but rūpigi aprēķināta, sadistiska atriebība par pusaugu zēna nevainīgo rīcību.

It kā glābdamies no domām, kas bija pārak šausmīgas, lai butu panesamas, viņš iemiga krēsla, un glāze izkrita no viņa rokas.

* * *

Jākobs īzaks van der Bils sēdēja adas krēsla pie rentgena aparata. Viņa sejas granīta vaibstus zem spilgti baltajām krēpēm bija satricinājušas bailes, liekot tiem sašķobīties un lūzt; tie gan bija pazīstami, taču kaut kā neizskaidrojami pārvērtušies. Bailes bija ari viņa acis, tās šaudijas ka glumi ūdens dzīvnieki bali zilganos dīķos. Vairs nejuzdams bailes sastingušas rokas un kājas, viņš vēroja izpludušo, mirgojošo attēlu ekrānā.

Speciālists runaja mierīgi, bezpersoniski, it ka lasīdams lekciju.

—    …aptveret šo dziedzeri un izplešoties aiz trahejas.

Viņa zelta zīmuļa gals sekoja spokainajām kontūrām uz

ekrāna. Vecais ar pūlēm norija siekalas. Klausoties viņam šķita, ka kakla kāpj kamols, un balss pašam izklausījās aizsmakusi un neskaidra.

—   Vai jus mani operesiet? — viņš jautaja. Speciālists apklusa un pameta skatienu uz ķirurgu, kurš sēdēja otrpus galdam. Skatienu apmaiņa bija zīmīga ka sazvērniekiem.

Vecais apgrieza savu krēslu apkart un palūkojās uz. ķirurgu.

—   Operēsiet? — viņš skarbi noprasīja.

—   Nē. — Ķirurgs ka atvainodamies pakratīja galvu. — Ir par vēlu. Ja jus butu…

—   Cik atlicis? — Vecais pārtrauca viņa skaidrojumu.

—   Seši meneši, ne vairak.

—   Vai esat pārliecināts? -Jā.

Veca zods nolaidas uz krūtīm, un viņš aizvēra acis. Telpa iestājās pilrugs klusums, ārsti vēroja viņu ar profesionālu līdzjūtību un interesi, kamēr viņš iekšēji pieņēma pats savu navi.

Beidzot Vecais atvēra acis un leni piecēlās. Viņš centas smaidīt, taču lupas neklausīja.

—   Paldies, kungi! — viņš nosēca sava jaunajā, aizsmakušaja balsī. — Bet tagad — atvainojiet… man vel daudz kas kārtojams.

Viņš devās lejup pa kāpnēm, kur pie ieejas durvīm viņu gaidīja rolsroiss. Viņš gāja lēni, velkot kājas, un šoferis pieskreja viņam klāt, taču Vecais atkratījās no viņa palīdzīgajam rokam un pats iekāpa automašīnas aizmugures sēdekli.

Maikls Šapiro gaidīja lielās mājas darbistabā. Viņš uzreiz pamanīja parmaiņas Vecaja un pielēca no krēsla. Vecais stāvēja durvis, viņa augums šķita sakrities.

—   Seši mēneši! — viņš teica. — Viņi man dod sešus mēnešus.— Viņš piegaja pie sava galda un apsēdas krēslā aiz ta.

—   Ar visu to naudu, ko viņi no manis izvilkuši! — To viņš teica tā, it kā būtu cerējis atpirkties no nāves un ticis apkrapts. Vecais atkal aizvēra acis, un, kad viņš tas atkal atvēra, tajās bija viltīgs spīdums, pat viņa seja atgādinaja zaglīgas lapsas purnu.

—    Kur viņš ir? Vai viņš jau atgriezies?

—  Ja, boeings ielidoja šorīt deviņos. Tagad viņš ir birojā. — Maikls bija satriekts. Šī bija pirmā reize, kad viņš redzēja Veco bez maskas.

—   Un skuķis? — Kopš šķiršanas viņš ne reizi nebija Treisiju nosaucis par meitu.

—    Džonijs viņu ievietojis privātā kbnikā.

—   Nevērtīgā padauza! — Vecais klusi noteica, un Maikls apslāpēja protestu, iekams tas bija sasniedzis viņa lūpas. — Paņem savu piezīmju bloku! Es gribu, lai tu pieraksti. — Vecais aizsmakušā balsī iesmējās. — Gan mēs vēl redzēsim: — viņš draudīgi teica. — Gan redzēsim!

Džonija ārsts gaidija Keiptaunas lidosta.

—   Ņem viņu ciet, Robin! Izžāvē un uzbaro! Viņa ir līdz ūkai pilna ar narkotikām un droši vien kādu mēnesi nav ēdusi.

Treisija izrādīja pirmās dzīvības pazīmes.

—    Kur tu mani…

—   Uz klīniku. — Džonijs apsteidza viņas jautājumus. — Tik ilgi, cik būs nepieciešams.

Viņš satvēra vienu Treisijas roku, un Robins sagrāba otru. Joprojām vārgi protestējošu, viņi to aizveda līdz autostāvvietai.

—   Paldies, Robin, vecais kareivi! Dod viņai pilnu programmu!

—   Es viņu tev atsūtīšu atpakaļ ka jaunu! — Robins apsolīja un aizbrauca.

Džonijs pagriezās un mirkli uzlūkoja kalna masivo, stūraino siluetu: tas bija viņa personiskais mājas atgriešanās rituāls. Tad viņš paņēma mersedesu no lidostas garāžas, bridi svārstījās starp braukšanu mājās vai uz biroju, nolēma, ka nav gatavs Rūbijas uzrīkotai pratināšanai, un izvēlējās biroju. Tur viņš savā personiskajā vannas istabā vienmēr turēja tīru kreklu un skūšanās piederumus.

Tikko viņš pa stikla durvīm iegāja Van der Bila Dimantu kompānijas grezni mēbelētajā un paklājiem klataja pieņemšanas telpa, šķita, ka viņam no visām pusēm uzbruktu asinskāru amazoņu bars.

Abas glītās sekretārītes līksmi duetā iečivinājās:

—   Ak, mister Lens, man ir vesels žūksnis ziņojumu…

—   Ak, mister Lens, jusu sieva…

Cenzdamies neskriet, viņš jau bija nonācis kādu desmit pēdu attāluma no sava kabineta durvīm, kad Vecā sekretāre pabāza galvu no sava slēpņa aiz ledusstikla paneļa.

—   Mister Lens, kur jūs bijāt? Misters van der Bils jautaja…

Tas deva signālu Letijai Pjenārai, viņa paša sekretārei.

—   Mister Lens, paldies Dievam, ka jūs esat atpakaļ!

Džonijs apstajās un ka padošanās zīmi pacēla abas rokas.

—   Tikai pa vienai, damas! Pietiks visam, neuztraucieties!

Tas lika pieņemamas telpas personālam vienoties kopīga

ķiķinašanā un Veca sargsunim, nepatikā šņācot, atkapties aiz sava nožogojuma.

Kamēr Džonijs ātri nomazgājās duša un noskuvas, Letija viņu iepazīstināja ar visiem firmas un mājas dzīves jaunumiem.

—   Misis Lensa nemitīgi zvanīja. Kad es teicu, ka jus esat Kārtridžas līci, viņa mani nosauca par meli. — Letija bridi apklusa un tad, Džonijam iznākot no vannas istabas, jautaja: — Starp citu, kur tad jūs bijāt?

—   Nesāciet vēl tikai jūs! — Džonijs apstājās pie galda un sāka pāršķirstīt uzkrājušos papīrus. — Ludzu, savienojiet mani ar sievu… nē, pagaidiet! Pasakiet viņai, ka bušu mājas septiņos.

Letija redzēja, ka zaudējusi viņa uzmanību, piecēlās un izgaja. Džonijs iekārtojās pie sava galda.

«Van der Bila Dimanti» bija slims uzņēmums. Neievērojot Džonija protestus, Vecais bija iztukšojis ta rezerves un ieguldījis tās citos pasākumos — nekustamo īpašumu firmā, apģērbu fabrikā, Van der Bila zvejas saimnieciba, lielaja Oranžas upes apūdeņošanas sistēmā — un tagad krātuve bija gandri/ tukša.

Pludmales koncesijas bija sasniegušas savas īsās, slavas vainagotās dzīves galu. Viņi bija sākuši izstrādāt atradnes, kuru nestie ienākumi tikko sedza nepieciešamos izdevumus. Vecais ātras peļņas gūšanas nolūka bija pārdevis lielajai Kompanijai I luiba Hoha koncesiju, taču ši peļņa tikpat atri pazuda no Džonija kontroles.

Kuti bija palikusi tikai viena patiesi trekna zoss, bet ta vel nebija sākusi det olas.

Pirms pusotra gada Džonijs bija nopircis divus juras dimantu laukus no kadas kompānijas, kura bija gājusi boja savos centienos tos i/stradat. To bija nožņauguši pašas nespēja.

Dimantu ieguve jurā ir aptuveni astoņas reizes dārgāka par to ieguvi atklatās sauszemes raktuvēs. Grants ir jā izsmeļ no piekrastes bangainajiem, mainīgajiem ūdeņiem, jāiekrauj baržās, jāaizvelk baržas uz drošu vietu, jāizkrauj tās un tad jāsāk dimantu attīrīšanas process — vai, drīzāk, tāds bija paņēmiens, ko bija centusies īstenot bankrotējusī kompānija.

Džonijs bija izsapņojis un tad pasūtījis kuģi, kas spēja strādāt pilnīgi patstavigi. Atrodoties jurā, tas varēja uzsukt augša granti un apstradat to, izskalojot nederīgo grants parpalikumu atpakaļ jūra tikpat atri, cik ātri tas tika uzsukts uz kuģa. Tas bija aprīkots ar sarežģītu dimantu ieguves cehu, kurš bija pilnibā datorizēts un atradās kuģa karkasā. Tam bija nepieciešama tikai neliela apkalpe, un tas bija darbaspējīgs jebkādos laika apstākļos, varbūt vienīgi orkāna laika ne.

Zvejnieku karalis atradas Portsmutas dokos, un darbi pie tā strauji tuvojās nobeigumam. Tā izmēģinājumā braucieni bija paredzēti augusta sākumā.

Ši kuģa būves finansējums Džonijam bija kā ļauns murgs. Vecais nesniedza nekādu palīdzību, varētu pat sacīt, apzinati traucēja. Viņš nekad nerunāja par šo pasakumu citādi ka vien ar nicīgu sminiņu uz lūpām. Viņš tik liela mera bija ierobežojis «Van der Bila Dimantu» finansiālo dalību šaja projekta, ka Džonijam bija jāmeklē divi miljoni ārpus kompānijās.

Viņš bija atradis šo naudu, un Vecais atkal smīnēja.

Zvejnieku karalim jau trīs mēnešus vajadzēja atrasties jura un sūknēt augšā dimantus. Visa projekta finansu struktūra balstījās uz tā savlaicīgu pabeigšanu, taču termiņš bija nokavēts par sešiem mēnešiem, un tagad plāna pamati sāka ļodzīties.

Sēdēdams pie sava galda, Džonijs centas izdomāt, ka pabalstīt kompāniju, neļaut tai sabrukt vismaz tik ilgi, lidz viņam izdosies laist darbā Zvejnieku karali. Kreditori bija sašutuši un kurnēja, un Džonija rīcībā bija tikai paša entuziasms un reputācija, lai viņus apklusinatu. Tagad viņam tie bija jaludz, lai pacieš procentu maksajumus vēl trīs mēnešus. Viņš pacēla klausuli.

— Man, lūdzu, misteru Larsenu no kredītiem un finansēm! — viņš teica, saņemdamies šai sarunai, — par to liecinaja izvirzītais apakšžoklis un svārku kabatā savīstīta dūre.

Piecos viņš piecēlās no galda un devās uz kabinetu. Ielējis sev triju pirkstu tiesu viskija, viņš devās atpakaļ, lai atkal smagi atslīgtu grozāmajā krēslā. Viņš neizjūta nekādu gandarījumu par to, ka bija izcinījis kārtējo termiņa atlikumu; viņš bija pārāk noguris.

Sarakstos neminētais telefons uz viņa galda iezvanījās, un viņš pacēla klausuli.

—   Lenss, — viņš teica.

—   Kā gāja pa Londonu?

Džonijs mirkli pazina šo aizsmakušo balsi, nebūdams necik pārsteigts par to, ka Vecajam zināms par viņa ceļojumu. Vecais zināja visu. Iekams viņš paguva atbildēt, atkal atskanēja aizsmakušais ķērciens: — Brauc šurp uz maju — tūlīt! — Un klausulē noklakšķēja.

Džonijs ar nožēlu uzlukoja viskija glāzi savā roka un nolika

to neskāris. Vecais saodis un smīnēs.

* * *

Pār kalnu peldēja mākonis, un rietošā saule lika tam laistīties mandarīnu un persiku krasā. Vecais staveja pie loga un vēroja mākoni nolaižamies un izgaistam ieleja.

Viņš novērsās no loga, kad kabinetā ienāca Džonijs, un Džonijs pēkšņi aptvēra, ka viņa prombūtnes laikā noticis kas nozīmīgs.

Viņš aši uzlūkoja Maiklu Šapiro, lai saņemtu kādu mājienu, taču Maikla sirmuma skarta galva bija nolīkusi pār papīriem, ko viņš turēja klēpi.

—   Labvakar! — Džonijs uzrunāja Veco.

—   Sēdies šeit… — Vecais norādīja uz spāņu tipa ādas krēslu pretī savam galdam.

—   Izlasi! — viņš pavēlēja Maiklam, un Maikls nokrekšķējās un sakārtoja papīrus glītā taisnstūra kaudzītē, iekams sāka.

Vecais sēdēja, pievērsis skatienu Džonija sejai. Tas bija neatlaidīgs, atklāti pētošs skatiens, taču Džonijs tā dēļ nejutās neērti. Bija gandrīz tā, it kā Vecais ar acim viņu apmīļotu.

Maikls Šapiro lasīja inteliģenti, izceldams dokumenta samudžināto juridisko frāžu nozīmi. Dokuments bija Vecā pēdējās gribas apliecinājums, testaments, un Maiklam bija nepieciešamas divdesmit minūtes, lai tiktu galā ar tā lasīšanu. Kad viņš bija beidzis, telpā iestājās klusums, ko beidzot pārtrauca Vecais.

—   Vai tu saproti? — viņš jautāja. Balss likās gandnz maiga, kā nekad agrāk. Šķita, ka Vecais ir sarucis, miesai savīstot uz kauliem un atstājot tos sausus un vieglus kā mirušam jūras putnam, kas izkaltis saulē.

—   Jā, es saprotu. — Džonijs pamāja.

—   Paskaidro to mums vienkārši, nevis savā juristu nevalodā, lai mēs būtu pavisam droši! — uzstāja Vecais, un Maikls ierunājās:

—   Viss mistera van der Bila privātais īpašums, izņemot viņa akcijas Van der Bila Dimantu kompānijā, pēc visu nodokļu un izmaksu segšanas tiek nodots uzticības pārvaldījumā abiem viņa berniem, Treisijai…

Vecais nepacietīgi pārtrauca, kā mušas i/dzenot Maikla vārdus no telpas:

—   Ne jau to! Par kompāniju.

—   Mistera van der Bila akcijas kompānijā jāsadala vienādās daļās starp tevi un abiem van der Bila bērniem, Treisiju…

Vecais atkal pārtrauca:

—    Viņš taču zina vārdus, sasodīts!

Tā bija pirmā reize, kad viņi dzirdēja Veco lamajamies. Maikls skumīgi uzsmaidīja Džonijam, it kā lūgdamies viņa līdzjūtību, taču Džonijs bija iedziļinājies Vecajā, pētīja viņa seju, juta dziļi krūtis briestam satraukumu un gandarijumu.

Trešā daļa Van der Bila Dimantu kompānijā nebija nekāda debesu dāvana — un neviens to nezināja labāk par Džoniju. Taču, no otras puses, ievietodams Džonija vārdu sarakstā blakus

Treisijai un Benediktam, Vecais bija atzinis Džoniju par savējo. Tieši ta dēļ viņš bija strādājis visus šos gadus. Paziņojums bija publisks, atzīšanās visai pasaulei.

Džonijam Lensam beidzot bija tēvs. Viņš vēlējās pasniegties un pieskarties Vecajam. Viņa sirds vai plīsa pušu aiz saviļņojuma. Zem plakstiņiem viegli sūrstēja. Džonijs samirkšķinaja acis.

—   Tas ir… — viņa balss bija aizkritusi, un viņš nokrekšķējās. — Es vienkārši nezinu, ka jums pateikt…

Vecais viņu nepacietīgi partrauca, apklusinadams ar valdonīgu žestu, un noķērca Maiklam:

—   Tagad nolasi viņam testamenta pielikumu! Nē, nelasi to! Izskaidro to viņam!

Maikla sejas izteiksme mainījas; runadams viņš lūkojās lejup dokumentos, it kā nevēlēdamies sastapt Džonija skatienu, bez vajadzības krekšķēja un didījās krēsla.

—   «Saskaņā ar testamenta pielikumu, kas sastādīts tajā pašā datumā un ko saskaņā ar noteikumiem parakstijis misters van der Bils, Van der Bila Dimantu kompānijās akcijas tiek novēlētas DŽONAM R1GBIJAM LENSAM ar noteikumu, ka minētais DŽONS RIGBIJS LENSS uzņemas personiskas saistības par sabiedrības paradiem, ieskaitot pašreizējos kreditus un citam firmām nenomaksātās summas par izmantošanas tiesībām un piešķirtajiem atvieglojumiem.»

—   Jeziņ… — Džonijs noteica, saspringdams krēslā un pagriezdamies, lai neticīgi palūkotos Vecaja. Spriedze krūtīs bija pagaisusi. — Ko jūs gribat man nodarīt?

Ar galvas mājienu Vecais pavēlēja Maiklam Šapiro iziet, pat neapveltīdams viņu ar skatienu. — Es tevi pasaukšu, kad būsi man vajadzīgs.

—   Ko es gribu tev nodarīt? — Vecais parjautaja. — Es gribu padarīt tevi atbildīgu par parādiem — kopsummā par kādiem diviem ar pusi miljoniem randu.

—   Neviens kreditors nenaktu pie manis pat pēc pusmiljona.

Man nāktos ļoti piepūlēties, lai no sava personiskā rēķina izspiestu desmit tūkstošus. — Džonijs aizkaitināts pakratīja galvu; tas viss bija nejēdzīgi.

—    Ir viens kreditors, kurš nāks pie tevis un pakļaus tevi pilnai likuma noteiktajai procedūrai. Ne jau lai saņemtu samaksu naudā, bet gan lai gūtu personisku gandarījumu. Viņš tevi sadragās — un līksmos, to daridams!

Džonija acis neticīgi samiedzās. — Benedikts?

Vecais pamāja. — Vienreiz Benediktam bus trumpji rokā! Viņš nespēs izslēgt tevi no firmas vadības, jo tevi atbalstīs Treisija, tāpat ka vienmēr, — taču no sava direktoru padomes sēdekļa viņš varēs novērot katru tavu kustību. Viņš varēs tevi vajāt, pazudināt tevi un kompāniju, pats neciešot finansialus zaudējumus. Un tad, kad tu kritīsi, gaidi no viņa visu citu, tikai ne žēlastību! Tevi aprīs tevis paša radītais nezvers.

—   Manis radītais?… — Džonija balsi bija milzu pārsteigums. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Tu pārvērti viņu par to, kas viņš tagad ir! Tu salauzi viņa garu, padarīji viņu vāju un nekam nederīgu…

—   Jūs esat traks! — Džonijs pietrūkās kajas. — Benediktam es nekad neesmu neko darījis. Tas bija viņš, kurš…

Taču Veca aizsmakusi ķērkšana apklusinaja Džonija protestus. — Mans dels mēģināja tureties tev līdzi, taču nespeja. Viņš padevās, kļuva sīks un ļauns. Ak, es gan zinu, kads viņš ir — kadu tu viņu esi padarījis!

—    Lūdzu, uzklausiet mani! Es taču ne…

—   Tāpat arī Treisija — tu esi izpostījis viņas dzīvi! — Vecais nežēbgi turpināja. — Tu paverdzināji viņu savā grēcīgumā…

—   Tonakt… — Džonijs iekliedzās, — jūs taču neļāvāt man paskaidrot! Mēs nekad…

Vecā balss noskanēja kā patagas cirtiens:

—    Klusu! — Un Džonijs nespēja viņam pretoties, pieradums bija pārāk dziļi iesakņojies. Vecais tncēja, acis viņam kaismīgi mirdzēja. — Abi mani bērni! Tu biji kā nešķista sērga man un manai ģimenei! Mans dēls ir vājas gribas slaists, kurš cenšas remdēt savu aizvainojumu, meklējot baudas. Es esmu devis viņam ieročus, lai tevi iznicinātu, — varbūt, to darīdams, viņš beidzot kļūs par vīru!

Vecā balss tagad bija saspringta, čērkstoša, bija nojaušams, ka runāšana viņam sagādā sāpes. Viņš ar pūlēm norija siekalas, nklei savelkoties krampjos, — taču aukstais mirdzums viņa acīs neatmaiga.

—   An mana iekāres mocītā meita… Tās iekāres, kuru tu pamodināji… Ari viņa meklē patvērumu no savas grēcīgās kaisles. Tava iznīcība būs viņas atpestīšana.

—   Jums nav taisnība! — Džonijs iesaucās; tas bija gan protests, gan lūgums. — Lūdzu, ļaujiet man paskaidrot…

—   Tā tas notiks. Es esmu padarījis tevi neaizsargātu, piesaistot tevi pie sakropļota un grimstoša uzņēmuma. Šoreiz mēs beidzot tiksim no tevis vaļā. — Viņš apklusa un strauji elsoja ka skrejošs suns. Viņa elpa bija aizžņaugta, gārdzoša. — Benedikts tevi piebeigs, un Treisijai nāksies noskatīties, kā tu aizej. Viņa tev nevar palīdzēt, viņas mantojuma daļa ir rūpīgi sasaistīta, viņai nav kontroles pār kapitālu. Tava vieniga cerība ir Zvejnieku karalis. Zvejnieku karalis pārvērtīsies par vampīru un izsūks tev pēdējās dzīvības asinis! Tu man vaicāji, kāpēc es sistemātiski novirzīju kapitālu no «Van der Bila Dimantiem» uz citām firmām. Nu, tagad atbilde tev ir zināma.

Džonija lūpas kustējās. Viņš bija kļuvis ļoti bāls. Viņa balss skanēja kā gandrīz nedzirdams čuksts:

—   Es varu atteikties parakstīt galvojumu.

Vecais blāvi pasmaidija, atņirdza lūpas bez jebkādas sirsnības vai humora.

—   Tu to parakstīsi. — Viņa balss bija gārdzoša. — Tavs lepnums un augstprātība neļaus tev rīkoties citādi. Redzi, es tevi pazīstu. Es esmu tevi pētījis visus šos gadus. Un, ja ari tu atteiktos parakstīt galvojumu, es tomēr varēšu tevi sadragāt. Tavas akcijas nonāks Benedikta rokās. Tu būsi ārā. Ārā! Prom!

Mēs beidzot būsim tikuši ar tevi galā. — Tad viņa balss pieklusa. — Taču tu parakstīsi. Es to zinu.

Džonijs neviļus pacēla rokas pret Veco ka lūgdamies. — Visu šo laiku! Kad es paliku pie jums, kad es… — Viņa balss aizsmaka un izdzisa. — Vai tad jūs nekad neesat pret mani neko izjutis — vispār neko?

Vecais krēslā izslējās. It kā atguva agrako staltumu, pasmaidīja. Tagad viņš runāja klusi, viņam vairs nebija jākliedz.

—   Vācies ārā no manas ligzdas, dzeguzēn! Vācies ārā un plivinies prom! — viņš teica.

Džonija sejas izteiksme lēni mainījās, zoda līnija kļuva izteiktāka un agresīvi izvirzījās uz priekšu. Pleci iztaisnojās. Viņš iegrūda rokas kabatās, savilcis dūres kaulainos āmuros.

Viņš pamāja, ka sapratis.

—   Es saprotu. — Viņš pamāja vēlreiz un tad pasmīnēja. Tas bija nepārliecinošs smīns, kas izķēmoja viņa muti, acu skatienam paliekot tumšam un drūmam.

—   Nu labi, jūs, nelietīgais vecais izdzimteni, es jums parādīšu…

Viņš pagriezās un neatskatījies izgāja no telpas.

Vecā seja atplauka dziļā apmierinājumā. Viņš noirgojas, tad viņam aizrāvās elpa. Viņš sāka klepot, un sāpes plosīja viņa rikli ar tādu speķu, ka viņam nācās nespēka pieķerties pie galda malas.

Viņš juta, kā nāves krabis kustas viņa miesā, arvien dziļāk iegremdējot savas spīles viņa nklē un plaušās, — un viņam bija bail.

Viņš iekliedzās sāpēs un bailēs, taču senaja namā nebija neviena, kas viņu dzirdētu.

* * *

Zvejnieku karalis tika nolaists ūdenī augustā un veica izmēģinājuma braucienus Ziemeļjūrā. Pēc Vecā kategoriska pieprasījuma uz borta atradās Benedikts. Tik sarežģīta un avangardiska tehniska risinājumā gadījuma būtu bijis bnnums, ja kuģis uzreiz darbotos bez kļūmēm. Tā gada augusts nebija nekāds bnnumu mēnesis. Izmēģinājumu beigās Džonijs bija sastādījis sarakstu ar divdesmit trim nepieciešamam izmaiņam.

—   Cik ilgi? — viņš jautaja kuģu būvētavas pārstāvim.

—   Mēnesi. — Atbilde sekoja ar vilcināšanos.

—   Jūs gribējāt teikt — divus, — Benedikts sacīja un skaļi iesmejās. Džonijs domīgi palūkojās uz viņu, iedomājoties, ka Vecais varētu but ar viņu runājis.

—   Es tev kaut ko pateikšu, Džonij, — Benedikts turpināja, vel arvien smiedamies. — Man prieks, ka šis nīlzirgs nav mans paradīzes sapnis!

Džonijs sastinga. Šie vārdi piederēja Vecajam un tagad tika papagailiski atkartoti. Tie bija viņa meklētais apstiprinājums.

Džonijs aizlidoja atpakaļ uz Keiptaunu, kur viņu gaidīja

sašutumā kūsājošie kreditori. Tie gribēja rīkot izpardošanu, lai

atgūtu savus zaudējumus. Džonijs pavadīja divas dargas dienas

Larsena vinaudzetavā Stellenbošā, lai nomierinātu vina bažas.

' t

Kad par vīru divdesmit gadus jaunaka Fifija Larsena zem pusdiengalda saspieda Džonija kaju virs ceļgala, viņš zinaja, ka viss bus labi — vel divus mēnešus.

Nakamajā murgainajā strīdu un pārrunu nedeļa Džonijs atlicināja laiku, lai apmekletu Treisiju. Viņa nu jau menesi bija arā no klīnikas un uzturējās pie draugiem nelielā fermā netālu no Rietumu Somersetas.

Kad Džonijs izkapa no mersedesa un redzēja Treisiju nakam pretī, viņu pēc ilga laika parņema pirmais prieka vilnis.

—   Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Tu izskaties lieliski.

Viņa bija tērpusies kokvilnas vasaras kleita, kajas vaļējas

sandales. Draugi todien bija aizbraukuši, un viņi pastaigajas pa augļu dārziem. Viņš atklāti pētīja Treisiju, ievērodams, ka viņas rokas un vaigi ir apaļīgāki un tajos atgriezusies dabiska krāsa. Viņas mati mirdzēja un laistījās saules gaisma, taču zem acīm joprojām bija tumšie plankumi, un viņa pasmaidīja tikai vienu reizi — kad viņš nolauza viņai persiku ziedu zaru. Šķita, ka viņa baidās no Džonija un nav pārliecināta par sevi.

Beidzot viņš pagriezās pret Treisiju un uzlika mkas uz. viņas pleciem. — Nu labi! Kas tevi nomoka?

Izlauzas ātra vardu straume.

—   Es gribu pateikties par to, ka tu atbrauci un sameklēji mani… Es gribu tev paskaidrot, kāpēc es biju… tāda. Tādā stāvokli. Es negribu, lai tu domātu — nu, kaut ko sliktu par mani…

—   Treisij, tev tas nav man jāpaskaidro!

—   Es gribu. Man tas jādara. — Un viņa stastija, neskatoties Džonija seja, laužot uri plosot ziedus savās rokās.

—   Zini, es nesapratu, es domāju, ka visi vīrieši ir tadi… Ka viņi to nemaz, negrib, nu… nodarboties ar to… — Viņa apravās un atkal turpinaja: — Saproti, viņš bija jauks. Un visu laiku bija daudz viesību un draugu — katru vakaru. Tad viņš gribēja doties uz Londonu — savas karjeras deļ. Šeit viņam trūka vietas, kur izvērsties. Pat tad vēl es to nezināju. Nu, es zināju, ka viņam ir daudz draugu, vīriešu, un ka daži no tiem ir citādi, taču… Tad es reiz aizgaju uz viņa studiju un atradu viņus, un viņi smējās, Kenijs un tas zēns, savijušies kopa ka čūskas. «Tev taču vajadzēja to zināt,» viņš teica. Kaut kas noklikšķēja man galvā, un es jutos salauzta, netīra un šausmīga un vēlējos mirt. Nebija neviena, pie kā aiziet, un es ari nevienu negribēju — es vienkārši vēlējos mirt. — Viņa apklusa un stāvēja, gaidot, kad viņš sāks runāt.

—   Vai tu arvien vel gribi mirt? — Džonijs maigi vaicāja, un Treisija pārsteiguma pacēla skatienu un sapurinaja mirdzošos matus.

—   Es ari negribu, lai tu mirtu! — Un pēkšņi viņi abi smējās. Pēc tam starp viņiem viss bija labi, un viņi brivi un dabiski sarunājās, līdz bija gandnz satumsis.

—   Man jāiet, — Džonijs teica.

—   Pie sievas? — viņa jautaja, pēkšņi kļuvusi nopietna.

—   Jā. Pie sievas.

[Sija jau sa tumsis, kad Džonijs sasniedza Bišopskortu un iegāja pa jaunā vairāklimeņu nama parādes durvīm, kurš gan bija viņa miteklis, taču nebija viņa mājas; zvanīja telefons. Viņš pacēla klausuli.

—   Džonij?

—   Sveiks, Maikl! — Viņš atpazina balsi.

—   Džonij, tūlīt pat brauc šurp uz musu māju! — Maikla Šapiro balsī bija satraukums.

—   Vai kaut kas ar Veco? — Džonijs satraukts jautāja.

—   Nerunā — brauc šurp, ātri!

* * *

Aizkari bija aizvilkti, un akmens kaminā rūcot dega malka. Taču Vecajam bija auksti. Aukstums bija dziļi viņā, kur liesmas nevarēja viņu sasildīt. Trīcošām rokam viņš no atvērtās dokumentu kārbas ņēma ārā papīra lapas, palūkojas uz tām un tad meta ugunī. Tur tās uzliesmoja oranžas liesmās, tad sačokurojās un nomelnējot pārvērtās pelnos. Beidzot karba bija tukša, palicis vienīgi biezs, ar lenti pārsiets dažadu krāsu aplokšņu sainis. Viņš atraisīja mezglu, paņēma pirmo aploksni un izslidināja no tas vienu vienīgu rakstāmpapīra lapu.

Cienījamo seri

Ceru, ka priecāsieties, uzzinot, ka es tagad esmu skola. Ēdiens ir labs, tikai gultas ļoti cietas…

Aploksni kopā ar vēstuli viņš iemeta ugunī un paņēma citu. Pa vienai viņš tās lasija un sadedzināja.

…ka mani izvēlējās, lai es spēlētu kopa ar piecpadsmit labākajiem…

Dažkārt viņš smaidīja, bet vienu reizi iesmējās.

…es biju pirmais visos priekšmetos, izņemot vēsturi un ticības mācību. Ceru nakamreiz sasniegt labākas sekmes…

Beidzot palika tikai viena aploksne, un viņš to ilgi turēja zili dzīslotajās, kaulainajās rokās. Tad ar nepacietīgu plaukstas kustību iemeta to ugunī un pasniedzās līdz kamīna dzegai, lai uzvilktos kājās. Piecēlies viņš ielūkojās zelta ietvara spogulī virs kamīna.

Viņš vēroja savu atspulgu, un viņu nedaudz pārsteidza izmaiņas, kadas bija parādijušās viņa izskatā dažu pēdējo nedēļu laikā. Acīs bija zudusi dzīvības dzirksts, tās bija izbalējušas līdz netīri bālam brūnganzilam tonim — trūdu krāsai. Tās bija izspiedušās no dobuļiem un blenza stiklainas un izbrīnītas, ka parasti vēža pēdēja stadijā.

Ūdeņainā sajūta locekļos un aukstums nebija radušies sāpju remdinošo līdzekļu iedarbības rezultātā, viņš to zināja. Tapat ari šļūcošā gaita, kadā viņš, velkot kājas, šķērsoja biezo Buharas paklāju līdz laurkoka galdam.

Viņš no augšas noskatījās uz iegareno ādas futrāli ar misiņa stūriem un noklepojās vienā vienīga miesu plosošā rējienā. Viņš pieķērās pie galda, lai nomierinātos un nogaidītu, līdz pāriet sāpes, tad atvēra futrāļa aizslēgu un pacēla tā vāku.

Rokas viņam vairs nedrebēja, kad viņš no futrāļa izņēma divpadsmitā kalibra Purdey Royal medibu bises stobra un laides daļas un savienoja tās kopā.

Viņš mira tāpat, kā bija dzīvojis, — viens.

* * *

—   Ak Dievs, kā man riebjas melns! — Rūbija Lensa stāvēja guļamistabas vidū un pētīja uz divguļamās gultas izklāto tērpu. — Tas mani pataisa tik bālu.

Rubija pašūpoja galvu no vienas puses uz otru, liekot novilnīt šampanieša krāsas matu ūdenskritumam, pēc tam pagriezās un laiski pargāja pāri telpai pie augstajiem spoguļiem. Viņa Uzsmaidīja pati sev, gurdi piemiedzot acis, un tad aina ja par sava pašas tēla plecu:

—   Tu saki, Benedikts van der Bils ir ieradies no Anglijas?

—   Ja. — Džonijs pamāja. Viņš zvilnēja krēsla blakus savas ģerbistabas durvīm, iespiedis pirkstus acis.

Rūbija uz pirkstgaliem pienaca viņam klāt, ievilkusi vēderu un izvirzījusi uz priekšu mazās, stingrās krūtis.

—   Kas vel tur būs? — viņa jautaja, pacēlusi krūtis plaukstās un ar īkšķi un rādītājpirkstu saspiedusi krūšu galus, lai tos kritiski novērtētu. Džonijs atņēma roku no acīm.

—   Vai tu mani dzirdi? — Rūbijas balsi ieskanējās ass, brīdinošs tonis. — Es taču, jādomā, nerunāju pati ar sevi!

Rubija novērsās no spoguļa, lai uzlūkotu vīru. Viņa stāvēja gara, slaida un zeltaina ka leopards, pat viņas acīs bija leoparda skatiena dzeltenais ciešums. Radās iespaids, ka viņa jebkura bridi atņirgs zobus, gatava kost.

—   Tas ir bēres, — viņš klusi teica. — Nevis kokteiļu vakars.

—   Nu, tu taču nevari gribēt, lai es mirktu asarās! Es viņu nevareju ciest. — Viņa piegaja pie gultas, paņēma persiku krāsas biksites un paberzēja zīdaino audumu pret vaigu. Tad viņa ar diviem garo kaju stiepieniem tajas iekapa.

—   Vismaz zem seru tērpa varu pavilkt kaut ko jauku! — Viņa nostiepa biksīšu elastīgo maliņu par savu saules zeltīto vederu, un gaišās, gandrīz bezkrāsainas sprogas saplaka zem plana zīda.

Džonijs lēni piecēlās un iegaja sava ģerbistabā. Viņa nicīgi nosauca tam pakaļ:

—   Ak, Dieva dēļ, Džonij Lens, izbeidz taču vazāt apkart to savu garo ģīmi tā, it ka būtu pienācis pasaules gals! Neviens taču tam vecajam ķēmam neko nav paradā — viņš iekaseja

visus sev pienākošos paradus vēl ilgi pirms termiņa.

* * *

Viņi bija ieradušies mazliet par agru un gaidīdami stavēja blakus zem priedēm ārpusē pie kapličas ieejas.

Kad pie vārtiem piebrauca perlamutra pelēkais rolsroiss un brālis ar māsu izkāpa un naca šurp pa akmens plātņu celiņu, Rūbija nespēja apvaldīt interesi.

—   Vai tas ir Benedikts?

Džonijs pamaja.

—   Viņš ir ļoti izskatīgs.

Taču Džonijs lūkojās uz Treisiju. Viņas izskats kopš pēdējas reizes, kad viņi bija redzejušies, bija ļoti pārmainījies. Viņa atkal gaja kā tuksneša meita, stalti un lepni. Viņa gaja tieši pie Džonija un apstājās viņa priekšā. Treisija noņēma tumšas brilles, un viņš redzēja, ka viņa ir raudajusi, jo acis bija nedaudz pietūkušas. Viņa nebija krāsojusies un ar tumšo šalli ap seju izskatījās pec mūķenes.

—   Nekad nebiju domājusi, ka ši diena reiz pienāks, — viņa klusi teica. '

—   Tiešām ne, — Džonijs piekrita. — Likās, viņš dzīvos mūžīgi.

Treisija pakāpas soli viņam tuvāk, pasniedzas, it kā lai pieskartos Džonija rokai, taču viņas pirksti apstajas dažu collu atstatuma no viņa piedurknes. Džonijs saprata šo žestu, tā bija dalīšanās bēdas, savstarpēja zaudējuma izpratne un neizteikts mierinājumā solījums.

—   Šķiet, ka mēs neesam tikušas, — Rubija teica sava īpašaja cukura un arsēna toni. — Jūs sauc mis van der Bila, vai ne?

Treisija pagrieza galvu, un viņas sejas izteiksme kļuva neitrāla un neizteiksmīga. Viņa atkal uzlika tumšas brilles, aizsedzot acis.

—   Misis Hārtforda, — viņa teica. — Sveicināti…

* * *

Maikls Šapiro stāvēja blakus Džonijam baznīcas solu rinda. Viņš runaja, nekustinot lūpas, tieši tada skaļumā, lai Džonijs

uztvertu vina vārdus:

/

—   Benedikts zina testamenta noteikumus. Vari tūlīt gaidīt viņa pirmo gājienu.

—    Paldies, Maikl…

Džonijs nenovērsa skatienu no melnā, masivā zārka. Sveču gaisma kvēloja un atdzirkstīja greznajos sudraba rokturos.

Lidz šim viņš vēl nejuta interesi par gaidāmo konfliktu. Tā vēl nāks. Tagad viņu pārāk saistīja kāda laikmeta beigas; viņa dzivē bija pienācis kartējais lielās aiziešanas brīdis. Viņš zināja, ka tā mainīsies, ir jau mainījusies.

Džonijs pēkšņi palūkojās pāri ejai, kaut kas intuitīvi lika viņam vērst skatienu turp.

Benedikts van der Bils vēroja viņu — un šajā bridi mācītājs aicinaja zarka nesējus.

Viņi gāja, lai nostātos blakus zārkam, Benedikts un Džonijs pulētā melnā šķirsta pretējās pusēs starp liliju kalniem. Viņi kareivīgi vēroja viens otru. Džonijam visa ši aina likās zīmīga. Viņi abi stāvēja pie Vecā līķa ar seju viens pret otru, Treisijai satraukti vērojot.

Džonijs palūkojās baznīcas dzijuma, meklēdams Treisiju. Taču ieraudzīja Rūbiju. Tā vēroja viņus abus, un Džonijs pēkšņi saprata, ka spēles laukums mainījies vairāk, nekā viņš domājis. Spēlē iesaistījusies jauna figūra.

Viņš juta, ka Maikls Šapiro viņam piebiksta, un pakāpās uz priekšu, lai satvertu sudraba rokturi. Par abiem viņi iznesa Veco arā, saules gaismā.

No zārka svara rokturis bija iegriezies viņam plaukstā. Viņš vēl arvien to berzēja, lai gan zārks jau bija nolaists kapa bedrē. Svaigās zemes uzbērumu pārklājā ar spilgti zaļām mākslīgās zāles velēnām. Sērotāji sāka izklīst, taču Džonijs ar atsegtu galvu palika stāvam, kdz Rūbija pienaca un pieskārās viņa rokai.

—  Nāc! — Viņas balss bija klusa, taču dzēliga. — Tu kļūsti smieklīgs.

Benedikts un Treisija gaidīja zem priedēm pie ieejas kapsētā, sarokodamies un klusi sarunādamies ar aizejošajiem bēriniekiem.

—   Jūs, protams, esat Rūbija. — Benedikts saņēma viņas roku ar vieglu smaidu, galantu un valdzinošu. — Glaimojošās atsauksmes, ko esmu par jums dzirdējis, netiek lidzi īstenībai. — Un Rubija iekvēlojās ka tauriņš, kas izpleš spārnus pret sauli.

—   Džonij! — Benedikts pagriežas pret viņu, un Džoniju izsita no bdzsvara viņa smaida draudzīgais siltums un rokas tveriens. — Šapiro man teica, ka tu esi pieņemis mana tēva mantojumu un ar to saistītos noteikumus, tu esi parakstījis galvojumu. Tā ir brīnišķīga ziņa! Es nezinu, ko mes «Van der Bila Dimantos» iesāktu bez tevis. Tu esi vienīgais, kurš spēj izvilkt kompāniju cauri šim grūtajam laikam. Es gribu, lai tu zinātu, ka es vienmēr esmu tev aiz muguras — vienmēr, Džonij! Tagad esmu nodomājis daudz vairāk pieversties kompanijai. Palīdzēšu tev, cik vien varēšu.

—   Es zināju, ka varu uz tevi paļauties, Benedikt. — Džonijs pieņēma izaicinājumu tikpat smalki, kā tas tika mests. — Es domāju, ka viss beigsies labi.

—   Mums pirmdien ir sēde, un ceturtdien man jāatgriežas Londonā, taču es ceru, ka tu līdz tam varēsi ar mani pavakariņot — tu un, protams, tava burvīgā sieva.

—    Paldies! — Rūbija strauji iejaucas, pamanot, ka Džonijs

grib atteikties. — Mums tas sagādās prieku.

* * *

—   Tu taču grasījies atteikt, vai ne? — Viņa sēdēja mersedesa aizmugures sēdekb, sāniski pavilkuši zem sevis kājas, un ar persiešu kaķa puspiemiegto skatienu viņu vēroja.

—   Tev taisnība. — Džonijs drūmi pamāja.

—    Kāpēc?

—    Benedikts ir nelietis.

—   Tā saki tu.

—   Jā, tā saku es.

—      Varbūt tu esi uz viņu greizsirdīgs? — Rubija aizsmēķēja vienu no savām cigaretēm ar zeltīto galiņu, pūšot dūmus caur lūpām.

—      Ak Jeziņ! — Džonijs skarbi iesmējās, tad viņi abi kadu laiku klusēja, skatīdamies uz priekšu.

—   Man šķiet, ka viņš ir ļoti jauks.

—   Vari viņu dabūt. — Džonija tonis bija vienaldzigs, taču

viņas atbilde — asa:

/

—      Es to ari varētu — ja vien vēlētos! Tapat jau tu un tas mēnessērdzīgais radījums, Treisija…

—    Izbeidz, Rūbij!

—   Ak vai, es nepareizi izrunājos! Dārgā misis Hārtforda…

—    Izbeidz, es teicu! — Džonijs skarbi teica.

—      Mazā mis Jaukas Biksītes — ak Dievs! Viņa taja sasodītajā kapsētā jau gandrīz tas novilka tava priekšā…

—   Aizveries, nolādēts!

—      Nelamajies uz mani. — Un Rubija ar plaukstu iecirta viņam pliķi, paliekusies uz priekšu par sēdekli, lai trāpītu viņam pa muti. Džonija apakšlūpa atsitas pret zobiem, un mute pielija ar asins garšu. Viņš izņēma no krušu kabatas kabatlakatu un pielika to pie mutes, stūrējot mersedesu ar vienu roku.

Rūbija saravusies sedeja sava sēdekļa stun un atri vilka no cigaretes. Ne viens, ne otrs neruna ja ne vārda, līdz viņi piebrauca pie dubultas garāžas durvīm. Tad Rubija izslīdēja no mersedesa un pār zālienu aizskrēja uz ieejas durvim. Viņa aizcirta tās aiz sevis ar tadu sparu, ka stikla panelis nodrebēja.

Džonijs novietoja mersedesu, aizvēra garažas durvis un leni sekoja viņai māja. Rubija bija nometusi kurpes uz paklaja, kas sedza viesistabu no vienas sienas līdz otrai, un izskrējusi iekšpagalma pie baseina. Viņa kailam kājām stavēja un skatījās lejup dzidrajā ūdeni, aptvērusi plecus.

—      Rubij! — Džonijs pienāca viņai klat no aizmugures, ar pūlēm valdīdamies, lai balsī neskanētu dusmas, cenzdamies runāt samiernieciski. — Klausies…

Viņa apcirtas apkart ar seju pret Džoniju, viņas acis gailēja kā slazdā iedzītam leopardam.

—   Nemēģini mani apvārdot, tu, nelieti! Kā tev šķiet, kas es esmu — tava kalpone, vai? Kad es pēdējo reizi esmu dabujusi kaut ko, ko es veļos?

Ar Rūbiju viņš jau sen bija aptvēris, ka mierināšana ir īsākais ceļš uz izlīgumu, tāpēc šads iznākums viņu saniknoja.

—    Es nekad neesmu tev liedzis…

—   Ak Dievs! Tas gan ir jauki! Tad jau tu ari neliegsi man iet prom.

—    Ko tu ar to doma? — Viņš svārstījās starp pārsteigumu un klusu cerību. — Vai tu runa par šķiršanos…

—   Šķiršanos? Tu taču esi zaudējis savu niecīgo prātiņu! Es taču zinu par lielo dāvanu maisu, ko Vecais tev atstaja testamenta. Nu, mazā Rubija tagad ielaidis savus sārtos nadziņus tajā maisā — un saks to tūlīt, uz vietas!

—   Ko tieši tu vēlies? — Viņa balss bija vēsa un neizteiksmīga.

—   Jaunu garderobi un drīzu ceļojumu pa visam tam jaukajam vietiņām, kuras tu visu laiku apmekle, — Londonu, Parīzi un pārejam. Sakumā ar to pietiks.

Viņš bridi padomāja, apsvērdams, cik talu viņš vel var palielināt savu kredītu; pēc laulībām viņa bankas rēķina reti paradijās ieraksti melna krasā. Viņš nolēma, ka tas ir ta vērts. Nakamo menešu laikā viņš nevarēs atļauties novērst domas no darama. Viņš kustesies atrak un domas straujak, ja Rubija nesēdēs viņam uz kakla; bus daudz labak, ja viņa aizbrauks.

—    Labi, — viņš teica un pamāja. — Ja tu ta vēlies.

Rubijas acis nedaudz samiedzas un mute sakniebās; viņa

pētīja Džonija seju.

—   Tas bija parak viegli, — viņa teica. — Gribi tikt no manis vaļā? Nemaz nesapņo, Džonij, puisīt, tikai pabaz pirkstu — vai ko citu — pār svītru, un es to nokodīšu!

—   Pie jums atnākusi kāda misis Hārtforda, — Letijas Pjenaras balss pačukstēja pa iekšējo sakaru līniju; viņa tikko dzirdami piebilda: — Ak, jūs laimīgais!

Džonijs pasmaidīja. — Jus esat atlaista par nekaunību. Taču, pirms aizejat, ielaidiet viņu!

Treisijai ienākot, viņš piecelās un apgāja ap galdu, lai viņu sagaidītu. Viņa bija terpusies lietišķa, pelēkā kostīmā, atglaudusi matus no sojas. Šādi viņa butu varējusi izskatīties pec zilzeķes skolotājas — taču viņa tāda neizskatījās.

—   Tu bUsi sajaukusi laiku, Treisij! Direktoru sanāksme ir divos pēcpusdienā.

—   Tas nu gan ir mījš sveiciens! — Viņa apsēdās olveidigā grozāmkrēsla, sakrustojot slaidās kajas, no kurām Džonijs tikai ar pūlēm atrāva skatienu. — Es atnacu meklet darbu.

—   Darbu? — viņš neizpratne to uzlūkoja.

—   Jā, darbu. Tu saproti — darbs? Nodarbinātība?

—   Kāda velna pēc?

—   Nu, tagad, kad tu esi mani aizravis prom no metropoles ugunīm, liekot lietā visu savu alu cilvēka izsmalcinātību, — tu taču negribēsi, lai es sēžu mājās, lidz nokritu beigta no garlaicības. Turklāt tas tavs pieradinātais dakteris uzskata, ka labas un veselīgas darba attiecības ir būtiski svarīgas, lai pabeigtu manu — ē — ārstēšanu.

—   Es saprotu. — Viņš atlaidās krēslā. — Nu tad — ko tu proti darīt?

—   Mister Lens! — Treisija zimigi iepleta acis, liekot balsij skanēt klīrigi. — Nu, tiešām!

—   Nu labi! — Džonijs noirgojās. — Kada ir tava kvalifikācija?

—  Jums varbūt zināms, bet varbūt ari ne, ka man ir Keiptaunas universitātes jurista grāds.

—   Tas man nebija zināms.

—   Tātad man ienāca prātā, ka dažu nākamo mēnešu laikā tev varbūt šeit būs vajadzīgs kāds, kam vari uzticēties. —Tagad viņa bija nopietna, un ari Džonija smaids izgaisa. — Gluži kā vecajos laikos, — viņa klusi piemetināja. Dažus mirkļus valdīja klusums.

—   Ir sagadījies tieši tā, ka mēs meklējam personāla daļas vadītāju juridiskajā nodaļā, — Džonijs nomurmināja un tad

maigi piebilda: — Paldies, Treisij!

* * *

Van der Bila Dimantu kompānijas valdes zāle bija apdarinata maigos meža toņos, brūnos un zaļos. Tā bija liela un grezna telpa, kas atspoguļoja to dienu bagātību, kad kompāniju pārpludināja kapitāls. Taču tagad gaisu bija uzlādējis spriegums, tas sprakšķēja gaisā kā statiskā elektrība.

Apspriedes temats bija dimantu ieguves kuģis Zvejnieku karalis. Kompānijas pēdējā cerība. Tās vienīgā būtiskā vērtība un Džonijam nesamais krusts.

—   Šim kuģim bija jādarbojas jau pirms deviņiem mēnešiem. Visi aprēķini balstijās uz šo pieņēmumu — taču tas vēl joprojām guļ un gaida pabeigšanu Portsmutas dokos. — Benedikts runāja ar neslēptu tīksmi. — Tā rezultāta uzkrājušies procentu maksājumi noliek mūs tadā stāvoklī, ka…

—   Kuģu būvētava celtniecības laikā ik pa brīdim streikoja, kopumā veselus četrus mēnešus, bez tam viņi stradāja saskaņā ar… — Džonija zods bija izvirzīts, viņš bija gatavs cīņai.

—   Protams! Es nedomāju, ka mūs te īpaši interesētu britu neprognozējamais darbaspēks; līgumu vajadzēja uzticēt japāņu firmai. Viņu piedāvātā cena bija zemāka…

—   Tā es ari būtu darījis, — nošņāca Džonijs, — ja vien tavs tēvs nebūtu uzstājis…

—   Lūdzu, nevainosim nelaiķi! — Benedikta tonis bija svētulīgs. — Labāk mēģināsim labot šo neapskaužamo stāvokli. Kad Zvejnieku karalis būs gatavs iziet jūrā?

—   Trīspadsmitajā septembri.

—        Kaut nu tā būtu… — Benedikts nolaida skatienu savās piezīmes. — Tagad par šo viru, kuru tu esi pieņēmis darba par kuģa kapteini, — Serdžo Kaporeti, — lūdzu, pastāsti mums kaut ko par viņu!

—   Piecpadsmit gadu pieredze uz naftas urbšanas kuģiem Sarkanaja jura. Tris gadi par kapteini pie Atlantis Diamonds uz bagara Rietumu piekrastē. Viņš ir viens no labakajiem, par to nav šaubu.

—   Nu labi. — Benedikts to pieņēma gandnz negribīgi un salīdzināja ar savam piezimem. — Tagad mums te ir divas juras koncesiju zonas. Zona Nr. 1 Kartridžas līcī; Nr. 2 kādas divdesmit jūdzes uz ziemeļiem no tas. Vadoties pēc taviem perspektīvajiem datiem, tu droši vien izvēlēsies ka pirmo izstrādāt zonu Nr. 1.

Džonijs pamāja, nogaidot, ka attīstīsies nakamais uzbrukums. Benedikts atgazās krēslā.

—   Atlantis Diamonds Ltd. bankrotēja, cenšoties izstrādāt mūsu zonu Nr. 1, — kas tev liek domāt, ka tev veiksies tur, kur viņi izgāzās?

—   Mēs jau esam to pārsprieduši, — atcirta Džonijs.

—   Manis taču šeit nebija, vai atceries? Dari man, lūdzams, to prieku! Pastāsti par to vēlreiz.

Džonijs ātri paskaidroja, ka Atlantis Diamonds izmaksas ietekmējis tas darbibas veids. Viņu bagari negāja paši, tie bija jāvelk ar velkoņiem. To izsmelta grants tika uzglabāta, visa masa ievesta Kartridžas līci, pārkrauta un izvesta krasta, kur to parstrādaja rupnica. Zvejnieku karalis ir neatkangs pašgaitas kuģis. Tas uzsuks granti, apstradas to sarežģītā ciklonu un rentgenstaru sistēmā un parpalikumu pārmetis par bortu.

—   MUsu izmaksas būs tikai viena ceturtdaļa no tam, kādas bija Atlantis Diamonds, — viņš nobeidza.

—   Un mūsu kredīta parāds ir tikai nieka divi miljoni, — Benedikts noburkšķēja. Tad viņš paskatijas uz galda attalajā galā sēdošo Maiklu Šapiro. —Sekretārā kungs, lūgšu jus ieprotokolēt sekojošo: «Ši kompānija pārdod kuģi Zvejnieku karalis, kurš pašlaik tiek būvēts Portsmuta. Tāpat ta pārdod ari visas dimantu ieguves koncesijas par vislabākajiem noteikumiem pec vienošanas un līdz ar to uzsāk brīvprātīgās likvidācijas procesu.» Vai ielāgojāt?

Tas bija tiešs uzbrukums. Bija skaidrs, ka, ja ierosinājums tiks pieņemts, kompānijas vērtība bus lidziga nullei. Piespiedu pardošanas rezultātā nebija iespejams atgūt Zvejnieku karaļa vērtību. Būs bilances deficīts — un Džonijs bija parakstījis galvojumu. Benedikts patlaban veica tiešu izlūkošanu. Noskaidroja kaujas līnijas. Treisija saglabaja līdzsvaru starp Džoniju un Benediktu. Viņš spieda Treisiju izteikties.

Benedikts viņu vēroja, kad lēmums tika likts uz balsošanu. Viņš paliecas uz priekšu polsterētajā adas krēsla; pilnīgās, sārtās lūpas rotaja nedaudz uzjautrināts smaids. Viņš bija nipigi kopts un nevainojama apģērbā, ar cēlumu, kuru vīrietim piešķir bagātība un sabiedriskais stāvoklis un kuru nav iespējams viltot. Taču viņa ķermeņa agrak tik noteiktas, sportiskās līnijas aiz parliecigas nodošanās miesaskarībām jau saka izplūst, un apakšžoklis bija nedaudz par tuklu, padarot viņu līdzīgu neiecietīgam, izlutinātam bērnam.

Treisija balsoja tāpat kā Džonijs Lenss, ne mirkli nevilcinoties pirms rokas pacelšanas. Viņa mierīgi atbildēja Benedikta smaidam, vērodama, ka braļa smaids mainas, kļūstot līdzīgs atieztiem vilka zobiem: Benediktam nepatika zaudēt.

—   Ļoti labi, mana mīļā masiņ! Tagad mēs vismaz redzam, kas ir kas. — Viņš nedaudz pagriezās uz Džonija pusi — Es pieņemu, ka tu vēlies, lai es turpinātu pildīt savus pienākumus Londona.

Jau daudzus gadus Benedikts bija pārzinājis kompānijas dargakmeņu pardošanu Londonā. Tas nebija necik atbildīgs uzdevums, kuru Vecais bija uzskatījis par iespējamu viņam uzticēt.

—   Paldies, Benedikt! — Džonijs pamaja. — Un tagad man būs kāds priekšlikums, ko izvirzīt apspriešanai sapulcē. «Firmas direktori, izprotot to kā solidaritātes žestu, atsakās no sava direktoru atalgojuma līdz laikam, kad kompānijas finansiālais stāvoklis būs pietiekami stabilizējies».

Tas bija vārgs pretuzbrukums, taču labākais, uz kādu viņš šajā brīdī bija spējīgs.

* * *

Lidojums sākās pirmajos rīta gaismas staros Jangfīldā. Džonijs pagrieza divmotoru Beechcraft ziemeļu virzienā, atstājot pa kreisi zilo Galda kalna masīvu.

Treisija virs sārtās blūzes bija uzvilkusi siltu vējjaku ar kapuci; viņas džinsu bikšu apakšgali bija sabāzti mīkstos ādas zābakos, tumšie mati pakauša galā sasieti kopā ar ādas sloksni.

Viņa sēdēja ļoti klusa, caur lidmašīnas priekšējo stiklu lūkodamās uz lejā dusošās zemes rītausmas skartajām aprisēm. Uz bāli violetajiem kalniem un lieliskajiem, rūsganajiem līdzenumiem, kas beidzot sastapās ar miglas plīvuriem, kuri klājās pār vēso Atlantijas okeānu.

Treisijas klusēšanā Džonijs nojauta sajūsmu un secināja, ka ta ir Upīga.

Saule uzsprāga virs apvāršņa, pārlejot līdzenumus ar spožu zeltu un iededzot kalnu virsotnēs liesmas.

—   Namakvalenda, — Džonijs rādija uz priekšu.

Treisija sajūsmā iesmējās gluži kā bērns Ziemsvētku vakarā un pagriezās sēdeklī pret viņu.

—   Vai tu atceries… — viņa iesāka, tad apmulsusi pieklusa.

—   Jā, — teica Džonijs. — Es atceros.

īsi pirms divpadsmitiem viņi piezemejās uz raupja skrejceļa, kas ar buldozeru bija izgrābts mežonigajā apkartnē. Viņus jau gaidīja lendrovers, lai aizvestu uz pludmali pārbaudīt darbu gaitu.

Trīsdesmit septiņu jūdžu garaja admiralitātes joslā vairs nebija palicis necik daudz, ko izstrādāt. Tas bija beidzies pasākums.

Kad pašlaik pie varas esošais «Karalis Kanute» pasniedza mazo dimantu sainīti, visa mēneša guvumu, viņa balsi skanēja tāda kā atvainošanās:

—   Tu jau esi izķeksējis visas rozīnes, Džonij! Vairs nav ta kā vecajos labajos laikos.

Džonijs ar rādītājpirkstu pabakstīja sīko, mazvērtīgo akmentiņu kaudzīti.

—   Nē, nav vis. Taču noder jau katrs kriksitis.

Viņi iekāpa atpakaļ lidmašīnā un turpināja lidojumu uz ziemeļiem.

Tagad viņi lidoja virs zemes, kur tuksnesis bija saplosīts gabalos. Traktori bija atstājuši mikstajā zemē simtkāju pēdas.

—   Vai tic ir mūsējie? — jautāja Treisija.

—   Tā jau es gan gribētu! Tad mums nebutu jāuztraucas. Nē, tas viss pieder lielajai Kompānijai.

Džonijs pārbaudīja pulksteni, automatiski sabdzinot lidojuma gaitu ar saviem pieņēmumiem. Tad viņš pacēla rācijas klausuli.

—   Aleksandras līča lidojumu kontroles centram. Šeit Zulu Cukurs Piters Tango Beikers.

Viņš zinaja, ka tie vēro viņu savu radaru ekrānos un ne jau tāpēc, ka uztrauktos par viņa drošību, bet gan tāpēc, ka viņš atradas virs Dienvidrietumu Āfrikas oficiāli noteiktas dimantu zonas — visbadigāk uzraudzītā un sargatā tuksneša gabala.

Rācija tūdaļ atbildēja ķērkstošā balsī, pieprasot viņa licences numuru, lidojuma maršrutu, nolūkus un ceļamērķi.

Pārliecinājis lidojumu kontroles centru par savu nevainību un saņēmis atļauju turpināt lidojumu, viņš izslēdza rāciju un sašķobīja grimasi Treisijai.

Džoniju bija aizkaitinājusi šī nelielā saskarsme ar Olimpa dieviem. Bija rūgti apzināties, ka viņš izstrādā zemi, kuru lielā Kompānija nonicinātu ka nepietiekami ienesīgu, lai par to butu vērts uztraukties.

Dažkart Džonijs mēdza iztēloties, kā būtu, ja viņš pēkšņi atklātu kadu kļūmi zemes īpašuma tiesībās vai kļudu pirms septiņdesmit gadiem veiktu pētījumu rezultātos, kad vēl neviens nebutu aptvēris šis noplicinātās zemes patieso vērtību. Viņš iedomājās, ka varētu pretendēt uz minerālu iegūšanas tiesibām dažu kvadrātjūdžu laukumā lielas Kompānijās paša bagātigaka lauka vidu. Viņš kārigi noskurinājās no šis domas, un Treisija ieinteresēta palūkojās viņa.

Viņš pakratīja galvu, tad viņa domas devas citā virziena.

—   Treisij, es gribu tev ko parādīt.

Viņš sasvera lidmašīnu, šķērsodams krasta līniju ar tas balto viļņu joslām, kas skrēja pret krasta sastingušajām baltajām smiltīm.

—   Ko tad? — viņa cerīgi jautaja, uztvērusi jaunu toni viņa balsī.

—   Zibensspērienu un Pašnāvību, — viņš teica, un Treisijas sejā paradijas neliela neizpratne.

—   Luk, tur! — Viņš noradīja uz priekšu, un viņa tās saskatīja caur juras miglas vieglo dumaku — baltas un mirdzošas kā balto vaļu pari.

—   Salas? — viņa jautaja. — Ar ko tad tās ir ievērojamas?

—   Ar savu veidu, — viņš atbildēja. — Paskaties, kā tās tur guļ, gluži ka piltuve, un starp tam ir tikai neliela sprauga.

Viņa pamaja. Abas salas bija gandnz vienādas kā dvīņumāsās, divas šauras gluda granīta joslas, katra kadu tns judžu garuma, tas gulēja viena pret otru ka formas tērpa uzšuves burta V veidā, galiem beigas tomēr nesatiekoties. Varenās Atlantijas okeāna bangas triecas no dienvidiem un atduras piltuves mutē. Atskārtušas, ka sagūstītas granīta lamatās, bangas nikni saslējās un ar mežonīgām šļakatām ka bumbu sprādzieniem metas pret klintīm, līdz baltās putās nopluda šaurajā spraugā starp abām salam.

—   Es saprotu, ka savu vardu ir ieguvis Zibensspēriens. — Treisija bijīgi nolūkojās trakojošas bangas. — Bet Pašnaviba?

—   Droši vien senlaikos to tā iesaukuši putnu mēslu vācēji pec tam, kad mēģinājuši tur izcelties krastā.

—   Putnu mesli, — Treisija teica un pamāja. — Tāpēc jau an tāda krāsa.

Džonijs lika bičkraftam laisties zema planejuma, gandnz skarot zaļo ūdeni. Viņu priekša satraukti pacēlas spārnos juras putni un garā, melna virtenē izplūda debesīs: tie bija juras kraukļi un kormorāni, kuru izkārnījumi gadsimtu gaita bija piešķīruši klintīm mirdzoši balto krasu.

Kad viņi traucās caur klinšu spraugu, Treisija iesaucās: — Tur ir kaut kads tornis — skaties! Salas dziļumā.

—   ļā, — Džonijs piekrita. — Vecais koka celtnis, ko šie lietoja, lai iekrautu mēslus baržās.

Viņš lika bičkraftam kapt augšup, lai no augstuma atkal palūkotos uz abam salam.

—   Vai redzi, kur bangas dražas caur spraugu? Un tagad ieskaties zem ūdens — vai redzi rifus?

Zem zaļa ūdens tie bija saskatāmi ka garas, tumšas ēnas, kas gulēja perpendikulāri balto putu viļņiem.

—   Redzi, tagad tu skaties uz pasaules vislabak projektētajam dimantu lamatam.

—   Paskaidro, lūdzu! — teica Treisija.

—   Tur lejā, — viņš noradīja uz dienvidiem, — ir lielās upes. Dažas no tam izsīkušas jau pirms vairakiem miljoniem gadu, taču pirms tam paspējušas jura ieskalot dimantus. Visu šo gadsimtu laika paisums un vējš dzinis tos uz ziemeļiem. Daļa no tiem tiek izskaloti krasta, bet parejie nokļūst šeit.

Viņš izlīdzināja lidmašīnu un atjaunoja partraukto lidojumu ziemeļu virzienā.

—   Un tad pēkšņi tie atduras pret Zibensspērienu un Pašnavlbu. Tiek sakopoti un izsviesti caur spraugu — un tad tu ceļa gadas asšķautņainie rifi. Dimanti netiek pari — tie vienkārši nogulsnējas iedobumos un gaida, līdz kads atnaks un izsūknēs tos āra.

Viņš nopūtas ka vīrs, kuram kāds stājies ceļa uz viņa mīlestību.

—   Ak Dievs, Treisij! Šo dimantu smarža kairina manas nāsis. Es gandrīz jau redzu, kā tie spīd cauri simt sešdesmit pēdām ūdens.

Viņš noskurinājās, it kā atmozdamies no sapņa.

—   Es esmu to darījis visu mūžu, Treisij. Man ir «jušana», gluži ka rikstniekam. Es tev pavisam droši varu teikt, ka tajā Zibenssperiena un Pašnavības stakle guļ dimanti miljonu karatu vērtība.

—   Un kas tevi kavē? — jautāja Treisija.

—   Koncesija jau pirms divdesmit gadiem piešķirta lielajai Kompānijai.

—   Kas to darija?

—    Dienvidrietumu Āfrikas valdība.

—    Kāpēc tad viņi to neizmanto?

—   Viņi to daris — kaut kad nakamo divdesmit gadu laikā. Viņiem nav jāsteidzas.

Abi iegrima klusumā un lūkojās uz priekšu, kaut arī vienreiz Džonijs aizkaitināts iekoda mēlē un pakratīja galvu, joprojām domādams par Zibensspērienu un Pašnavību.

Lai novērstu viņa prātu no nepatīkamām domām, Treisija pajautāja: — No kurienes tad tie istenibā nāk — dimanti, es domāju?

—   No vulkānu krāteriem, — atbildēja Džonijs. — Dienvidāfrikā ir vairāk par simtu zināmu izdzisušu vulkānu krāteru. Ne jau no visiem iegūstami dārgakmeņi, bet no dažiem gan. Ņūraša, Finša, Dutoitspena, Bulfonteina, Premjēra, Mvaduija. Lielas, ovālas dārglietu krātuves, pildītas ar leģendāro «zilo zemi» — dimantu augsni.

—   Bet šeit taču nav vulkānu krāteru, vai ne? — TreLsija sēdeklī pagriezās pret viņu.

—   Nē, — piekrita Džonijs. — Šoreiz mūs interesē alūvija ieži. Daži no šiem seno vulkānu krāteriem eksplodēja ar ūdeņraža bumbas spēku, izsvaidot dimantus vairāku simtu kvadrātjūdžu platībā. Citi krāteri atradās zem ūdens un izsvaidīja savu bagātību nemierīgajā jūrā. Bet citu, pasīvāku vulkānu krāterus vienkārši iznīcināja vēja un ūdens iedarbība, un tika atsegti dimanti.

—   Un tad tie tika aizskaloti okeānā? — viņa minēja.

Džonijs pamāja. — Tā ir. Vairāku miljonu gadu laika tos

neiedomājami lēni pārvietoja zemes nogruvumi, plūdi, upes un lietus ūdeņi. Un, kamēr visi pārējie oļi un akmeņi nodila, kļūstot par pīšļiem, uz dimantiem, kuriem piemit simtiem reižu lielāka cietība nekā jebkuram citam dabiskam materialam, šis ceļojums neatstāja ne skrambiņas. Tā nu tie beigās sasniedza okeānu, sastopoties ar citiem saviem sugasbrāļiem, kas nāca no zemūdens krāteriem, un beigās viļņi tos izskaloja pludmalēs vai ari aiznesa tādās vietās kā Zibensspēriens un Pašnāvība.

Treisija pavēra muti, lai uzdotu nākamo jautajumu, taču Džonijs viņu pārtrauca:

—    Esam klāt! Šis ir Kārtridžas līcis. — Un viņš viegli nolieca uz zemi lidmašīnas degungalu. Tā drīzāk bija lagūna, nevis līcis. No okeāna to atdalīja šaura smilšu strēle, tā pletās tukšumā ka milzīga sekla ūdens lāma, mierinoši kontrastēdama ar nevaldāmajām viļņu bangām, kuras plīsa smilšu joma. Caur smilšu jomu veda dziļūdens ieeja un kanāls, ko no gaisa varēja skaidri pazīt kā tumšāk zaļu joslu. Kanāls caur lagunu līkločiem veda uz vietu, kur tuksneša malā pulcējās vientuļu balsinātu ēku puduris.

Džonijs sasvēra lidmašīnu, nogriezdamies uz ēku pusi, un apakšā no sēkļiem bailēs pacēlās spārnos melno un balto pelikānu un sārto flamingu bari.

Džonijs piezemējās un aizbrauca līdz skrejceļa malā gaidošajam lendroveram, kura sānus rotaja Van der Bila Dimantu kompānijas emblema ar balta zibens attēlu.

Stiepdams dzesējamo kārbu, kurā bija viņu pusdienas, Džonijs aizveda Treisiju līdz mašīnai un iepazīstināja ar savu priekšstrādnieku. Tad viņi ierāpās mašīnā un pa nelīdzeno ceļu aizbrauca līdz mājām lagūnas krastā. Džonijs uzklausīja priekšstrādnieka ziņojumu par darbu gaitu. Ēkas šeit bija atstājusi bankrotējusi Atlantis dimantu kompānijā. Džonijs tās remontēja, lai tās varētu kalpot kā Zvejnieku karaļa bāzes vieta: atpūtas un sadzīves centrs komandai, radiostacija, degvielas uzpildes punkts un darbnīca ekspluatācijas un kārtējo remontu mērķiem. Bez tam viņš bija sācis lagūnā buvet piestātni purbūvētajam septiņdesmit pēdu zvejnieku tralerim, kurš butu Zvejnieku karaļa apkalpotajkuģis — mehāniķis un prāmis viena personā.

Viņi veica pamatīgu inspekciju. Džoniju iepriecināja Treisijas izrādītā interese, un viņš ar prieku atbildēja uz viņas jautājumiem, jo viņa paša aizrautība sita augstu vilni. Kad viņi bija beiguši, pulkstenis jau radīja gandrīz divi.

—    Kas notiek ar torņiem? — jautāja Džonijs.

—   Jau kārtiba, stāv un gaida, — priekšstrādnieks atbildēja.

Pēkšņi Džonijam kas iešāvās prata.

—   Varbūt es aizbraukšu paskatīties. — Viņš centas, lai teiktais izklausītos ikdienišķi.

—    Labi, paķeršu lendrovera… — piekrita priekšstrādnieks.

—   Es zinu ceļu, — Džonijs viņu partrauca. — Ej un labak ieturi pusdienas!

—   Man taču nav grūti… — priekšstrādnieks iesaka, tad pamanīja Džonija saraukto pieri, aprāvās un paskatījās uz Treisiju. — Ja! Nu protams! Kā gan citādi! Labi, te ir atslēgas. — Viņš pasniedza Džonijam lendrovera atslēgas un nozuda sava valstība.

Džonijs parbaudija ēdienu kasti, un viņi iekāpa vaļēja lendrovera .

—    Uz kurieni mēs braucam? — jautaja Treisija.

—    Parbaudīt sargtorņus liedaga.

—   Sargtorņus?

—    Pa liedaga malu mes esam izvietojuši piecdesmit pedu augstu koka torņu rindu. Tie pastāvīgi uztvers Zvejnieku karaļa peilejumus, kad tas atradīsies jurā. Pa radio mes varēsim jebkura bndī tam paziņot tā stāvokli attiecība pret okeāna dibenu ar precizitāti līdz dažam pedam, lai saskaņotu šo informāciju ar kuģa datoru.

—   Tu nu gan esi gudrs! —Treisija tēlotā dievināšana noplivinaja pret viņu skropstas.

—   Stulbais skuķi, — noteica Džonijs, atlaižot sajūgu. Gar radiomāju' viņš slaidi i/.grie/a lendroveru cietajās un mitrajās smiltis lagūnas malā, piedodams ātrumu, iecirta otrajā pārnesumā, tad trešaja, un viņi jau brauca pa lagūnas ieloku uz lielajām, dzeltenajām, vēju izgrebtajam kāpām, kas iezīmēja okeāna piekrasti.

Treisija piecēlās kājās uz sēdekļa, pieķērusies pie priekšstikla malas, ļaudama vējam plandīt matus. Viņa norāva tos saturošo ādas sloksnīti, ļaujot matiem izklāties melni mirdzoša klaida, kas vijas un plosījās aiz viņas muguras.

—   Skaties! Skaties! — viņa kliedza, kad gaisa pacēlās izbiedeto flamingu bari, baltsārtā un melnā straume traukdamies pār zīdaini mirdzošo ūdeni.

Džonijs smejas kopā ar viņu un strauji pagrieza lendroveru kapu virzienā.

—   Turies! — viņš iesaucās, un Treisija pieķērās priekšstikla malai, spiegdama neviltotās bailēs, kad viņi lidoja augšup pa kāpas stāvo malu, aizmugures riteņiem uzvandot gaisā smilšu mākoni, un tad vēderu kutinošā lēcienā parloca par kāpas kori. Viņi šķērsoja smilšu strēli un atduras liedaga, drazās pa to, spēlējot sunīšus ar viļņiem, kas triecas smiltis.

Nobraucis pa liedagu kādas piecas jūdzes, Džonijs apturēja mašīnu virs augstakās ūdens līmeņa robežas, un viņi, sēžot sanu pie sana smiltīs, atlaidušies pret lendrovera sēdekļu spilveniem, ēda vistas cepeti un no pudeles dzēra atdzesetu baltvīnu. Tad viņi nogāja līdz juras malai, lai noskalotu no pirkstiem vistas taukus.

—   Ir nu gan auksts! — Treisija pasmēla divas pilnas riekšavas jūras ūdens. Tad viņa uzlukoja Džoniju, un viņas sejas izteiksme kļuva nerātna.

Viņš atkapās, taču ne pietiekami ātri. Ledaina ūdens šalts trāpīja viņam krūtis, un viņš noelsās.

—   Karš! — Tas bija viņu bērnības dienu sauciens.

Treisija izlocījās un ar garajām kājām drāzās prom pa pludmali, Džonijam elšot viņai nopakaļus. Treisija juta, ka viņš grasās to panākt, un iesaucās:

—   Tā bija kļūda! Es tā negribēju! Es atvainojos!

Pēdējā bridī, kad viņš jau bija pastiepis roku, lai saķertu viņas plecu, viņa izlocījās un ieskrēja lidz ceļiem jūrā. Pagriezusies pret Džoniju, viņa to apveltīja ar kājas spertu ūdens šļakatu, kliedzot bailēs un izaicinājumā.

—    Nu labi, panāc tik šurp!

Nevairoties no šļakatas, viņš panāca Treisiju un pacēla to uz rokām, viņai spārdoties un cīnoties, līdz abi bija iebriduši ūdenī Udz gurniem.

—   Nē, nē — lūdzu, Džonij! Es padodos, darīšu visu, ko tu teiksi!

Tieši šajā brīdī kāds nekaunīgs vilnis, kurš bija lielāks un stiprāks par pārējiem, izsita Džoniju no līdzsvara. Viņi nogrima zem ūdens un tika izskaloti krastā, kur streipuļodami, pilnīgi izmirkuši, saķērušies kopa un vairs nespēdami pasmieties, izrāpās ārā.

Viņi stāvēja blakus lendroveram, cenšoties izgriezt ūdeni no drēbēm.

—   Ak tu, briesmoni! — Treisija caur smiekliem izmocīja. Viņas mati bija slapja masa, jūras ūdens pilieni kā rasa karājās viņas skropstās.

Džonijs saņēma viņu rokās un noskūpstīja, un pēkšņi viņiem vairs nenāca smiekli. Treisija atslīga pret viņa krūtīm, cieši aizvērusi acis un pavērusi pret viņa lūpām savējās, ko klāja sāļais jūras ūdens.

Blakus lendroverā satraukti sāka trokšņot radiotelefons, mirgojot sarkano brīdinājuma gaismu. Viņi lēni un negribīgi atvirzījās viens no otra, uzlūkodami viens otru ar pārsteigtām un samulsušām acīm.

Džonijs pasniedzās lendrovera un nokabināja klausuli.

—  Jā? — Viņa balss bija aizsmakusi. Viņš nokāsējās un atkārtoja: — Ja?

Klausulē priekšstrādniekā balss izklausi jās kropļota un čērkstoša.

—   Mister Lens, man ļoti žēl, ka es… — Viņš noteikti bija gribējis nobeigt teikumu ar «…jūs partraucu». Taču viņš strauji aprāvās, lai pēc tam turpinātu: — Es tikai domāju, jums būtu jāzina — mes esam saņēmuši brīdinājumu par vētru. No ziemeļiem strauji tuvojas vētra. Ja jus vēlaties nokļūt atpakaļ Keiptaunā, jums vajadzētu pacelties gaisā, pirms ta mūs skārusi, citādi jums nāksies šeit pavadīt vairākas dienas.

—   Paldies! Tūlīt atgriežamies. — Viņš nolika klausuli, un Treisija samociti pasmaidīja.

—   Un tas varētu but tieši labi! — An viņas balss bija piesmakuši un nedabiska.

* * *

Treisijas mati joprojām bija slapji, un aizlienetais džemperis ar augsto apkakli viņu smacēja. Aizlienētas bija arī pelēkās bikses, kas bija uzlocītas, atsedzot kailas kajas.

Ļoti klusa un domīga viņa sēdēja bičkrafta pasažieru sēdeklī. Tālu lejā zem viņiem peldēja neliels zvejas kuģis, kuru ielenca balts jūras putnu mākonis, un viņa saasinātā uzmanība to vēroja. Starp viņiem valdīja neveikla atturība, viņi vairs nespēja skatīties viens otram acīs.

—   Zvejnieku traleris. — Džonijs bija ievērojis viņas'skatienu.

—   Jā, — teica Treisija, un viņi atkal klusēja.

—   Nekas nav noticis, — Džonijs atkal piesmakušā balsi ierunājās.

—   Nē, — viņa piekrita. — Nekas nav noticis. — Tad kautri pasniedzas un saņēma Džonija roku, lai viegli paberzētu viņa trūkstošā pirksta stumbeni.

—   Vēl arvien draugi? — viņa jautāja.

—   Vēl arvien draugi. — Viņš atviegloti uzsmaidīja Treisijai, un viņi turpināja savu lidojumu uz Keiptaunu.

Balansēdams uz kapteiņtiltiņa, 1 lugo Krāmers binokli vēroja lidmašīnu.

—   Policijas patruļa? — jautāja viņam blakus stāvošais virs.

—   Nē, — atbildēja I lugo, nenolaižot binokli. — Sarkanbalts divmotoru bīčkrafts. Reģistrācijas zime ZS—PTB. Privātlidmašina, varbūt pieder kādai no dimantu kompānijām.

Viņš nolaida binokli un piegāja pie kapteiņtiltiņa malas. — Lai nu an ka, mēs jau esam labu gabalu ārpus teritoriālajiem ūdeņiem.

Lidmašīnas dzinēja rūkoņa pagaisa tālumā, un 1 lugo pievērsa uzmanibu drudžainajām darbibam uz klāja viņa acu priekšā.

Mežazoss bija nosvērusies uz sāniem no zivju svara, kas pildīja tās trali; piecdesmit pēdu diametra maisā, kas karajās aiz. tralera borta, bija vismaz, simt tonnu lēkājošu sudraboto sardīņu. Virs ta badīgi virpuļoja un riņķoja kliedzošs jūras putnu bars.

Trīs komandas locekļi gaza ara zivis no traļa, kas karajas pie vinčas virs viņu galvām, ar katru šupojienu izgāžot vismaz tonnu zivju un kā sudraba šļakatas raidot tas tralera tilpnē. Vinčas motors ik reizi ietarkšķējās viņu kustību ritma.

Hugo apmierinats vēroja. Viņam bija laba komanda, un, lai ari zveja bija tikai Mežazoss istās darbības aizsegs, 1 lugo lepojas ar savu teitonisko kartības izjutu, kas lika viņam šo aizsegu veidot tik nevainojamu, cik vien iespejams. Lai butu ka būdams, visa no zvejas gūta peļņa nokļuva viņa rokas. Tas bija paredzēts Ilguma ar Grupu.

Viņš rūpīgi ievietoja binokli adas futrālī un pakara to pie karšu telpas durvīm, tad pa tērauda kāpnēm ātri nokapa klaja limeni; viņš pārvietojās ar kaķa veiklību, par spīti smagajiem gumijas ūdenszābakiem, ko valkāja.

—   Es to uz brītiņu paņemšu savā ziņā, — viņš teica vīram pie vinčas vadības pults. Viņš runāja buru valodā, taču ar nelielu Dienvidrietumu Āfrikas vācu akcentu.

Plecīgs savā zila ja zvejnieka svīteri, 1 lugo strādāja ar gludam, aprēķinatam kustībām. Viņa rokas uz vinčas vadības pogām bija saules un vēja aprautas un nosartinātas, jo viņa ada bija parak gaiša, lai spētu pieņemt iedegumu. Ari viņa sejas ada bija sarkana ka vanta un lobījās, veidojot sārtenus jēlumus uz vaigiem un melnas kreveles uz lupām.

Mati, kas nokarājās zem cepures, bija balti ka balinats linu audums, skropstas bija biezas un bezkrāsainas, piešķirot viņam tuvredzīga, nekaitīga cilvēka izskatu. Viņa acim piemita pats balakais rudzupuķu zilums, tomēr tas nebija ūdeņains un neizteiksmīgs kā vairumam albinu; tagad tas bija piemiegtas, viņam vērtējot kuģa šūpošanos, ieslēdzot sajūgu, lai uztvertu kustību, vai pievelkot bremzi.

—   Skiper! — Sauciens no tiltiņa virs viņa galvas.

—   Ja. — Atbildot I lugo nejava uzmanībai atslabt. — Kas ir?

—   Vētras brīdinājums! Ziemeļos veidojas pūtiens.

Ilugo pasmīnēja, pievilka bremzi un izslēdza dzinēju.

—   Labi, vāciet visu nost! Atlaidiet trosi, ļaujiet zivīm peldēt jurā.

Viņš pagriezās, pa kāpnēm uzskrēja uz tiltiņa un piegāja pie karšu galda.

—   Vajadzēs tns stundas, lai nokļūtu vieta, — viņš, pārliecies pār karti, skaļi noburkšķēja, tad izslaja ara, lai pamudinatu savu komandu.

Viņi bija atlaiduši tiklu savelkošo trosi, ļaujot tiklam nokrist ka sievietes kleitai, un zivis tumša masa gazas ara pa atveri. Divi vīri bija ieslēguši augstspiediena šļūteni un skaloja no klaja jūrā izkritušās zivis, citi vera ciet klaja lūkas.

Pec četrdesmit minūtēm Mežazoss pilna gaita devās uz

dienvidiem, lai nokļūtu pie mērķa.

* * *

Dienvidrietumu Āfrikas dimantu piekraste atrodas pasatu josla. Valdošais ir dienvidaustrumu vējš, taču periodiski vēju sistēma pilnīgi apveršas un vētras nak no ziemeļiem, no zemes iekšienes.

Tas ir siroko tipa vējš, gluži ka Libijas tuksneša hamsins vai Tripoles samums.

Tas bija tieši šāds kaltējošs, sauss tuksneša vējš, kas piepildīja debesis ar murdošiem smilšu un putekļu mākoņiem, visu parklādams ar ļaunu vēstošu pustumsu, kas līdzinājās liela kaujaslauka dūmiem.

Putekļu mākoņi bija ierēķināti kopigajā plānā, Grupa bija tos paredzējusi, plānojot savu darbību: ziemeļu vējš paceļ gaisa tik lielu daudzumu vizlas putekļu, ka dimantu drošības policijas radaru ekrāni aizsērē, sak radīt spocīgus tēlus un padara neiespejamu gaisa esošu mazu priekšmetu atklāšanu.

Atgriešanās vieta atradas tns judžu attaluma zemes iekšienē un sešdesmit judz.es uz ziemeļiem no Oranžas upes. Nosaukumu tai bija devuši pirmie ceļotāji, ta paužot savu viedokli par ceļojuma turpināšanu talak ziemeļu virzienā. Sie senie ceļotāji nezināja, ka atrodas paaugstinātas juras terases vidu, senā liedaga, kas tagad pacēlies virs juras līmeņa, un ka tas ir bagatākas atradnes visa šaja apgabala, kas tik bagāts ar dimantiem, ka visapkārt apjozts ar žogu, taja patrulē ar džipiem, suņiem un lidmašīnām, to apsarga ar šaujamieročiem un radariem; katram, kurš to atstāj, jāiziet cauri rentgenstaru parbaudei, lai viņš neaiznestu Ildzi neko citu ka vienīgi apģērbu.

Atgriešanas vietā atradas viens no četriem šķirošanas uzņēmumiem, kur tika pārstrādātā visa grants, kas nāca no lielās Kompānijas atradnēm daudzu jūdžu apkartnē. Ciemats bija visai liels, ar pārstrādes rūpnīcu, darbnicam, noliktavam un ar dzivesvietam piecsimt vīriem un viņu ģimenēm. Taču nekādi Kompānijas centieni padarīt šo apmetni dzīvošanai pievilcīgu nespeja mainīt to, ka Atgriešanas vieta bija un palika elles caurums mežonīgā un naidīga tuksnesī.

Tagad, kad pūta ziemeļu vējš, tas, kas līdz šim bija nepatīkami, tagad kļuva gandrīz neciešami. Ēkas bija cieši noblivētas, pat logu un durvju spraugas bija aizbāztas ar auduma vai papīra strēmelēm, tomēr sarkanīgie putekļi sūcas iekša, pārklājot mēbeles, galdus, gultas, pat ledusskapju iekšpusi ar plānu, netīru kartiņu. Putekļi nosēdās matos, ka cukurs šņirkstēja starp zobiem, aizpiķēja nāsis — un kopa ar tiem nāca sausais karstums, kurš šķita izžāvējam mitrumu pat no acu āboliem.

Ārpusē putekļi bija ka sarkana, mirgojoša migla, kas samazina ja redzamību līdz dažiem jardiem. Viri, kuri bija spiesti doties ara šaja smacējošajā, sausaja putra, valkaja putekļu aizsargbrilles; vizlas kristāliņi pārklājā viņu apģērbu ar spīdīgu kārtiņu, kas mirgoja pat šaja blāvaja gaisma.

Aiz ciemata putekļu miglā pārvietojas kads virs, nesdams nelielu cilindra formas priekšmetu. Viņš bija saliecies uz priekšu pret vēju un leni devas prom tuksnesi. Viņš sasniedza seklu ieplaku un nokāpa taja. Nolicis savu nastu smiltis, viņš bridi atpūtās. Tad uz ceļiem notupās pie priekšmeta. Adas jaka un cepurē viņš izskatījās spocīgi, turklāt seju klaja brilles un šalle.

Organiska stikla cilindrs bija nokrāsots fluorescējoši dzeltenā krāsa. Ta viena gala bija caurspīdīgs plastmasas burbulis, kurā atradas elektriska spuldze, bet otrā —salocīts gumijota neilona maiss, kas ar nerusoša tērauda savienojumu bija piestiprināts pie cilindra, un pie ši savienojuma savukart bija piestiprināts nerūsošā tērauda baloniņš ar ūdeņraža gāzi. Visa ierīce bija astoņpadsmit collu gara, triju collu diametra. Tas svars mazliet pārsniedza piecpadsmit mārciņās.

Cilindra iekšpusē bija divi atsevišķi nodalījumi. Lielakajā no tiem atradas ārkārtīgi sarežģīta elektroniska tranzistoru iekārtā, kas varēja raidīt lokācijas signālu, pec radiosignala, ko raida no attaluma, iedegt vai izslēgt savu spuldzi, ka ari pēc komandas kontrolēt Ūdeņraža gāzes ieplūšanu pa savienojumu neilona maisa.

Mazākaja nodalījumā bija vienkāršs aizkausēts plastmasas trauciņš, kura bija iesaiņoti divdesmit septiņi dimanti. Mazākais no šiem dārgakmeņiem svēra četrpadsmit karatus, bet lielākais bija piecdesmit sešu karatu milzenis. Katram no šiem akmeņiem eksperti bija pārbaudījuši krasu, dzidrumu un formas pareizību. Tie visi bija augstākā labuma dimanti, un tad, kad tie tiks noslīpēti, brīvajā tirgū to cena varētu svārstīties no septiņiem simtiem tukstošu līdz miljonam mārciņu, atkanba no slīpējuma kvalitātes.

Atgriešanas vieta dzīvoja četri Grupas biedri. Divi no tiem bija ilggadīgi, uzticami dimantu šķirotāji, kas strādaja aiz pārstrādes uzņēmuma apsargatajām sienam. Viņi stradāja kopa, lai viens otru uzraudzītu, jo Kompānijā izmantoja darbinieku dubultas parbaudes principu… kurš bija pilnīgi nevērtīgs, ja starp pāriniekiem pastāvēja vienošanas. Šie abi viri izmeklēja labakos dārgakmeņus un izdabūja tos arā no pārstrādes zonas.

Trešais Grupas biedrs bija dīzeļu mehāniķis, kas stradāja Kompānijās darbnīcas. Viņa pienākumos ietilpa saņemt un samontēt iekārtu, kas tika atsūtīta slēgtā un marķēta traktoru solidola bundžā. Viņš ari iesaiņoja akmeņus cilindra un nodeva tos vīram, kurš tagad uz ceļiem staveja tuksnesi, sagatavojies palaist cilindru virpuļojošo putekļu migla.

Pabeidzis pēdējo parbaudi, virs piecēlās un piegāja pie ieplakas malas, ielūkodamies tuksneša vētrā. Beidzot viņš šķita apmierināts un steidzas atpakaļ pie dzeltena cilindra. Strauji paraudams konisko palaišanas gredzenu, viņš atvēra ūdeņraža pudeles vārstu. Atskanēja it ka čūskas šņāciens, un neilona balons saka izplesties. Materiala krokas krakšķeja, balonam piepildoties. Balons cēlas augšup, cenzdamies izrauties brīvība, taču virs visiem spēkiem to turēja, lidz balons bija kļuvis līdzens un stingrs. Viņš to atlaida — un balons ar kuļājošos cilindru uzšāvās debesīs, gandnz viena mirkli izzūdot putekļu mākoņos.

Virs staveja, pacēlis seju pret tumšsarkani kvēlošajam debesim. Viņa brilles akli spideja, taču stājā bija jaušams uzvarētāja lepnums; kad viņš apgriezās, viņa soļi bija viegli kā cilvēkam, kurš tikko izglābies no briesmām.

«Vēl vienu sutijumu,» viņš sev domās apsolīja. «Tikai vēl vienu, un tad es izstāšos. Nopirkšu to fermu pie Olifantas upes, makšķerēšu, reizi gadā braukšu safari…»

Vel arvien sapņodams, viņš sasniedza stāvošo lendroveru un ierausas vadītāja sēdekli. Viņš iedarbināja motoru, ieslēdza starmešus un pa iebrauktajam sliedēm lēni devas apmetnes virziena.

Uzraksts uz aizbraucoša lendrovera aizmugures bija balts,

skaidri saskatams sarkano putekļu dūmakā: DROŠĪBAS PATRUĻA.

* * *

Mežazoss stāvēja uz enkura, dīzeļd/.inējiem mierīgi pukstot, cenzdamas saglabāt savu stāvokli — ar priekšgalu pret vētru. Pat divdesmit jūdžu attalumā no krasta vējš bija karsts un kaltējošs, un nejaušās viļņu šļakatas 1 lugo seja likās spirdzinošas.

Viņš stāvēja tiltiņa stūri, kur viņš varēja redzēt juru un stūrmani, un viņš bija satraukts. Mežazoss bija nostāvējusi uz enkura jau piecpadsmit stundas, un jau desmit stundu ziemeļvējš drūmi kauca tas takelāžā.

Sūtījuma pārtveršanai sākoties, I lugo vienmēr bija satraukts. Tik daudz kas varēja gadīties — jebkas, sakot ar policijas reidu un beidzot ar sīku kļūmi elektroniskajā iekārtā.

—  Cik pulkstenis, Hansit? — viņš nokliedzās, un stūrmanis pameta skatienu uz hronometru virs galvas.

—   Trīs minūtes pari sešiem, skiper.

—   Pēc pusstundas bus tumšs, — Hugo nepatika norūca, velreiz vējā samiedza acis ar balajam skropstām, tad noskurinājās un vingri iesoļoja atpakaļ tiltiņa būda.

Viņš apstajas pie aparāta blakus savam karšu galdam. Pat pieredzējušam vērotājam šis modelis liktos parasts eholots, vecās karalaika pretzemudeņu ierīces versija, kas paredzēta, lai veiktu daudz ikdienišķāku darbu — noteiktu sardīņu baru dziļumu un atrašanās vietu zem ūdens līmeņa.

Tomēr šim aparātam bija veikta darga, specializēta pārbūve. Šim darbam Grupa bija izsaukusi speciālistu no Japanas.

Tagad aparāts rāmi dūca, ta vadības paneli apgaismoja blāvi zaļš iekšējais apgaismojums; diemžēl skaņa bija neitrāla un apaļais stikla ekrāns tukšs.

—   Vai gribi kafiju, 1 lunsit? — Hugo apvaicājās vecajam, melnādainajam vīram pie stūres. Viņa komanda bija labi izvēlēta un uzticama. Un tadai tai ari bija jābūt — viena pļapiga mute varēja izjaukt daudzu miljonu mārciņu biznesu.

—   ļā, paldiesiņ, skiper! — Vecais atzinīgi sašķobīja vēja appūsto seju, un Hugo nokliedzās pa eju uz. kuģa kambīzi:

—   Pavār, atnes kafijkannu!

Taču atbildi viņš vairs nesadzirdēja, jo tieši taja bndi aparats strauji atdzīvojās. Uz kontrolpaneļa iemirdzējās spuldzīšu virknes, mierīgā dūkoņa pārvērtās straujos pīkstienos, un ekrāns iemirgojās spokaina zaļumā.

—   Pacelies ir! — Hugo atvieglots iesaucas un pieskrēja pie aparata. Viņa pirmais palīgs izdražās no savas kajītes aiz tiltiņa, stūķēdams kreklu neaizpogātajās biksēs; viņa seja bija pietūkuši no miega.

—    Būtu jau ari laiks, — viņš samiegojies noburkšķēja.

—   Paņem no I lansiša stūri! — I lugo viņu norīkoja un pats iekārtojās polsterētajā krēslā pretī eholotam.

—   Labi, tagad pagriez to par divām iedaļām no ostas un dur uz priekšu!

Mežazoss ar priekšgalu pagriezās pret juru, un tas kustība no vieglas šūpošanās pārvērtās ignā grūdienā uz priekšu, šļakatām izšķīstot pret kapteiņa tiltiņa stikliem.

Sēžot pie aparāta, Hugo sekoja balona lidojumam un vadīja Mežazosi pārtveršanas kursa.

Četrdesmit mezglu ziemeļvēja dzīts, balons šķērsoja krasta līniju, atri uzkāpdams līdz trīstūkstoš pēdu augstumam. I lugo grozīja aparata pogu, ar kuras palīdzību balonam tika dota komanda izlaist gāzi, lai saglabātu pašreizējo augstumu. Ta reakcija uz komandu tūlīt paradijās ekrānā

—   Labi… — Hugo nočukstēja. — Labi, draud/.iņ… — Un tad skaļak: — Pagriez nedaudz, Oskar, — balons novirzās uz dienvidiem!

Vēl divdesmit minūtes viņi triecas cauri bangam.

—   Labi, — Hugo partrauca klusumu. — Es viņu laidīšu lejā. — Viņš leni grieza pogu pulksteņa rādītāja virziena, izlaižot no neilona balona visu gāzi.

—   Jā! Gatavs! Nak lejā. — Viņš palūkojas iluminatora virs aparāta. Putekļu mākoņi bija likuši priekšlaicīgi iestāties naktij. Arā valdīja tumsa; zemi un melni griesti, caur kuriem nebija redzama neviena zvaigzne.

Hugo atkal pievērsa uzmanību aparātam.

—   Tā ir labi, Oskar! Tu esi tieši uz pareizā kursa. Tā ari turi!

Tad viņš paskatijas uz veco Hansiti un kadu jaunaku komandas locekli. Viņi pacietīgi sēdēja uz sola pie attalas starpsienas. Abi pilnība bija ietērpušies ūdensnecaurlaidīgā zvejnieku apģērbā, spīdīga dzeltenā plastmasa no galvas līdz kājām, ar gumijas zabakiem apakša.

—   Labi, llansit! — Hugo pamaja. — Varat kapt uz priekšgalu. Tagad mes esam kādas jūdzes atlaluma.

Viņi nokāpa leja uz viļņu skalota klaja, un 1 lugo vēroja, ka viņi steigšus cinas uz priekšu starp zaļa ūdens gazieniem. Ik reizi, kad kartēja banga abus apšļaca, viņi pieliecās; dzeltenie tērpi bija skaidri saskatami neskaidraja klaja apgaismojumā.

—   Es tagad ieslēgšu, — Hugo brīdināja stūrmani. — Mums tas jāredz.

—   Labi… — Oskars lūkojās uz priekšu, un Hugo pārslēdza kādu slēdzi uz paneļa, dodams balonam komandu ieslegt savu vaduguni.

Gandrīz taja paša bridi Oskars ieaurojās:

—   Re, kur tas ir! Tieši priekšā!

Hugo pielēca kajas un skrēja uz priekšu. Pagāja dažas sekundes, lidz acis aprada ar tumsu, — un tad viņš juras un debesu bezgalīgajā melnuma saskatīja mazo, sarkano uguns dzirksteliti viņiem priekša; ta parādijas uz kādu sekundi, tad atkal nozuda ieplaka pirms nākamā viļņa.

—   Es to sadabūšu. — Hugo nomainīja Oskaru pie stūres.

—    Ieslēdz prožektoru!

Prožektora stars bija kā stingra, balta kolonna tumsā. Cilindra fluorescējoši dzeltenā krasa mirdzēja gaismas apli.

1 lugo iegrieza Mežazosi vēja puse no cilindra un tad ļava tai leni tam tuvoties. Hanss un viņa palīgs jau gaidīja ar divdesmit pedu garo laivu pievilkšanas aķi.

I lugo prasmīgi manevrēja klat viļņos peldošajam dzeltenajam cilindram un apmierinājumā noelsas, kad laivas āķis izmaucas cauri izvilkšanas gredzenam un cilindrs tika pārvilkts par bortu.

Viņš noskatījās, ka abi slapjie stāvi ūdensnecaurlaidīgajos tērpos atgriežas stūres maja un nolika cilindru uz karšu galda.

—   Labi! Labi! — Hugo sirsnīgi uzsita viņiem pa muguru.

—    Un tagad abi ejiet žāvēties! — Viņi aizkapa prom pa eju, un Hugo nodeva stūri Oskaram.

—   Uz majam! — viņš to norīkoja. — Tik atri, cik vien tev gribas. — Un ienesa cilindru sava kajīte.

Sēdēdams kajītē pie atlokāmā galda, Hugo atskruvēja cilindra apakšdaļu un izņēma plastmasas kārbu. Viņš to atvēra un izbēra saturu uz galda.

Viņš klusi iesvilpās un paņēma lielāko akmeni. Pat nebūdams speciālists, viņš nojauta, ka tas ir ārkārtīgi augstas kvalitātes briljants. Virsmas raupjums nespēja apslēpt mirdzošās dzīles.

Viņam tas bija bez vērtības, šadu akmeni viņš nekur nevarētu pārdot. Nebija nekāda kārdinājumā dabūt to ara no Grupas — viņam tas nozīmētu tikai piecpadsmit gadus spaidu darbos.

Grupa balstījās uz. šo savstarpējo paļāvību, neviena tas daļa nevarēja darboties bez. visām pārejām, tomēr katra no tam bija patstāvīga un droša. Tikai viens cilvēks zinaja visas daļas, taču neviens nezināja, kurš ir šis cilvēks.

No atvilktnes sev blakus 1 lugo i/ņēma darbarīkus un nolika tos uz galda. Viņš iededza spirta plītiņu un ielika statīvā virs tās katliņu ar parafīna vasku, lai to sakarsētu.

Tad viņš iebēra dimantus spīdīga metala bundžā. Ta bija parasta konservu bundža, kādās uzglaba pārtikās produktus.

Viegli šūpodamies, lai noturētu līdzsvaru, kuģim zvājojoties, viņš nocēla katliņu no plītiņas un parlēja dimantus ar kūpošo, šķidro vasku, piepildot bundžu lidz augšmalai.

Vasks ātri atdzisa un sacieteja, kjudams balts un necaurspīdīgs. Akmeņi tagad bija iekausēti vaska plācenī, kas nejaus tiem grabēt un piešķirs aizvakotajai bundžai vajadzīgo svaru.

I lugo aizdedza cigareti un pargaja pari kajītei, lai ielūkotos stūres maja. Stūrmanis viņam pamaja, un I lugo pasmaidīja.

Viņš aizgaja atpakaļ pie galda; bundža bija pietiekami atdzisusi, lai ar to darbotos. Viņš uzlika uz tas apaļo vaku un devās pie aizvākojamās ierīces, kas bija pieskrūvēta pie kumodes. Tad viņš uzmanīgi iespieda vāku vieta, acīm miedzoties dūmos no cigaretes, kas nokarājās no viņa lupām.

Apmierināts ar paveikto, viņš nolika aizvakoto bundžu uz galda un piegaja pie savas jakas, kura karajas pie durvīm. No iekškabatas viņš i/.ņema dzeltenbrūnu aploksni, tad no aploksnes izvilka apdrukātu krasainu etiķeti. Viņš atgriežas pie galda un pedantiski aplīmēja etiķeti ap bundžu. Uz etiķetes bija attēlota lecoša sardīne augstākajā mera izskaistinātā mākslinieka variantā, izskatīdamas pec Skotijas laša.

—   «Sardīnes tomātu mērcē». — Hugo skaļi izlasīja uzrakstu uz etiķetes un atliecas atpakaļ, lai apbrīnotu savu darbu. — «Ražotas Dienvidrietumu Āfrikā». — Viņš apmierināts pasmaidīja un saka novākt rīkus.

* * *

—   Cik daudz? — zivju sūkņa priekšstrādnieks sauca par sašaurinošos spraugu starp Mežazosi un piestātni.

—   Kadas piecdesmit tonnas, — Hugo atklied/.a atpakaļ. — Tad ziemelis atdzina mūs mājās.

—   Jā. Neviens kuģis nepalika jura. — Priekšstrādnieks vēroja, ka viņa brigāde nostiprina tauvas un pārmet pār Mežazoss bortu vakuumsukņa šļūteni, lai sūknētu ara sardīnes.

—   Pārņem vadību, Oskar! — Hugo paķēra savu jaku un cepuri. — Es bušu atpakaļ rīt. — Viņš nolēca uz piestātnes un soļoja uz konservēšanas fabriku ar tas šausmīgo sardīņu eļļas smaku. Jaka viņam bija pārmestā pār plecu, viens pirksts iekabināts tās pakaramaja cilpiņā.

Viņš devas pa ceļu starp katlu telpām un zivju žavetavu pari plašam pagalmam, kur zivju miltu maisi bija sakrauti divstāvu ēkas augstuma, tad pa dubultdurvim iegriezās lielai alai līdzīga noliktava, ko līdz jumtam pildīja kartona kastes, uz katras no tam bija uzlīme ar vārdiem:

1 gross bundžu. «Sardīnes tomātu mērcē»

Saņēmējs: Vee Dee Bee Agencies Ltd.

Bermondsijas iela 32 Londonā, S.H.l.

Viņš devās uz nodalījumu, kas noliktavas pārzinim kalpoja kā birojs.

—   Sveiks, l lugo! Vai labs brauciens? — Noliktavas pārzinis bija Hugo svainis.

—   Piecdesmit tonnas. — Hugo nevērīgi pakara jaku aizdurvē uz āķa. — Man jāiet nolaist ūdeni, — viņš teica un pari noliktavai devās uz tualeti.

Atgriezies viņš izdzēra ar svaini tasi tējas. Tad pieceļas un teica: — Džinija mani jau gaidis.

—   Nodod viņai sveicienus!

/

—   Viņai nevajag tavējos. Viņa dabūs labi daudz manējo! — Hugo pamaja un paņēma jaku no aka. Tagad ta bija vieglāka, kabata vairs nebija bundžas.

Viņš izgāja caur ostas galvenajiem vārtiem, pavirši sasveicinoties ar muitnieku, un devas pie daudzcietuša veca modeļa kabrioleta autostāvvietā.

Viņš noskūpstīja pie stūres sēdošo meiteni, nometa jaku uz aizmugures sēdekļa un iekāpa pari durvīm.

—   Brauc tu! — viņš tai smīnot teica. — Man vajag abas rokas bnvas.

Meiča iespiedzās un izrāva viņa roku no savu svārku apakšas.

—   Vai tad nevari paciesties līdz majam?

—    Esmu sabijis jura piecas dienas un izbadējies ka traks.

—   Tu nu gan esi briesmonis! — Viņa iesmējās un iedarbinaja mašīnu.

* * *

Tas nti bija Serdžo Kaporeti, cilvēks, kuru Džonijs bija izraudzījis par Zvejnieku karaļa kapteini. Apaļš, tadas pašas formas ka sniegavirs. Viņš parādījās Džonija kabineta durvis, un lielais vēders ievēlās telpa viņam pa priekšu. An viņa seja bija apaļa kā bērnam, taču viņam bija skaistas, tumšas itālieša acis, kuras ietvēra sievišķīgi biezas skropstas.

—   Nāc iekša, Serdžo! — Džonijs viņu apsveica. — Prieks tevi redzēt!

Itālietis negaidīti atri šķērsoja telpu, un Džonija plauksta pilnīgi pazuda milzīgajā, spalvainaja ķepa.

—   Tā, beidzot mēs esam gatavi! — Serdžo norūca. — Trīs mēnešus es sēžu uz savas pakaļas, neko nedaru. Paskaties uz mani… — Viņš uzsita pa vēderu ar pistoles šavienam līdzīgu plīkšķi. — Tauki! Nav labi.

/> — Nu, vel ne gluži gatavi, — Džonijs izlaboja. Viņš bija licis Serdžo un komandai lidot uz Angliju krietni pirms vajadziga laika. Viņš gribēja, lai lielajam itālietim ir pietiekami daudz iespēju izpētīt un iepazīties ar revolucionārajām jaunajam iekārtām, ar kadam bija aprīkots Zvejnieku karalis. Kad kuģis bus gatavs doties jūra, Serdžo vadīs to uz Āfriku.

—   Sēdies, Serdžo! Pārskatīsim komandas sarakstu…

Kad Serdžo pec stundas gaja prom, Džonijs viņu pavadīja līdz pat liftam.

—   Ja tev rodas kadi sarežģījumi, zvani man, Serdžo!

—   Ja. — Serdžo paspieda viņam roku. — Neuztraucies, Kaporeti ir uz vietas! Viss ir labi.

Atpakaļceļā Džonijs apstājās pie apmeklētāju pieņemšanas galda.

—   Vai misis I lartforda šodien ir šeit? — viņš jautāja vienai no jaunajām sekretāritem, un abas kori atbildēja ka dvīņumāsas:

—   Ne, mister Lens.

—   Vai viņa ir piezvanījusi, lai paziņotu, kur atrodas?

—   Ne, mister Lens.

Treisija bija pazudusi. Nu jau piecas dienas no viņas nebija ne vests, viņas jaunais kabinets staveja tukšs un neizmantots. Džonijs bija uztraucies un dusmīgs. Viņš uztraucās, ka Treisija varētu but devusies jaunā narkotiku tūrē, un dusmojās tāpēc, ka viņam tās pietrūka.

Atgriežoties kabineta, viņa skatiens bija saniknots un drūms.

—   Vaimandieniņ! — Letija Pjenāra stāvēja pie viņa galda ar pasta sūtījumu žūksni rokā. — Mes nu gan izskatāmies līksmi! Te bus kaut kas, kas jus iepriecinās.

Viņa pasniedza tam pastkarti ar krāsainu Eifeļa torņa attēlu. Tā bija pirmā ziņa no Rubijas kopš viņas aizbraukšanas. Džonijs to atri izlasīja.

—   Parīze… — viņš noteica. — Radās, ka tur iet jautri. — Viņš nometa pastkarti uz galda un iegrima sava dienas darba.

Džonijs nostradāja līdz veļam vakaram, tad piebrauca pie steiku restorāna ieēst un pēc tam brauca atpakaļ uz kluso māju Bišops korta.

* * *

Riepu šņirkstoņa uz grants piebrauktuves un starmešu gaisma, kas pārslīdēja guļamistabai, uzmodinaja viņu. Kad durvju zvans sāka nepacietīgi trinkšķēt, viņš pieceļas gulta sēdus un ieslēdza naktslampiņu. Divi nakti — Jēziņ!

Apsedzis savu kailumu ar ntasvarku, Džonijs aizstreipuļoja pa gaiteni, sava ceļā ieslēgdams gaismas. Durvju zvans turpinaja zvanīt.

Viņš pagrieza ārdurvju atslēgu. Durvis atspraga, un Treisija iebrazas ka vējš, piespiedusi pie krūtīm dokumentu mapi.

—   Kur, elle, tu biji? — Džonijs pēkšņi bija pilnīgi atmodies, dusmīgs un atvieglots.

—   Džonij! Džonij! —Viņa sajūsmā lekaja, šķita ka bez prata, viņai kvēloja vaigi un acis mirdzēja. — Es tas dabuju —beidzot, tas abas!

—   Kur tu biji? — Džoniju nebija tik viegli samulsinat. Ar acīm redzamam pūlēm Treisija apvaldīja savu sajūsmu, taču arvien vēl smaidīja un atgādināja dūcošu elektromotoru.

—   Nac! — Vina satvēra to aiz rokas un ievilka viesistabā.

/

— Sadabū sev lielu viskiju un apsēdies! — viņa pavēlēja valdonīgi ka karaliene.

—   Es negribu viskiju, un es ne…

—   Tev to vajadzēs, — viņa partrauca Džoniju un devās pie atvērta bāra skapīša, ielēja kristālā glazē krietnu porciju viskija, atšķaidīja to ar sodas ūdeni un atnesa Džonijam.

—   Treisij, kas, pie velna, te notiek?

—   Ludzu, Džonij. Tas ir tik brīnišķīgi, nesaboja man to! Tikai sēdi, ludzu!

Džonijs negribīgi atslīga krēslā, un Treisija atslidinaja savas mapes aizdari un izvilka kaudzi dokumentu. Viņa nostājās telpas centrā un ieņēma Viktorijas laika aktrises pozu.

—   Šis ir tulkojums no oriģinālā teksta vācu valodā, padomes gubernatora paziņojuma, kurš datēts ar 1899. gada 3. maiju un izdots Vindhēkā, — viņa skaidroja. — Es izlaidīšu preambulu un pāriešu tieši pie lietas.

Viņa noklepojās un sāka lasīt:

—        «Par summu 10 000 marku apmērā, kas ar šo tiek maksāta un saņemta, tiesības iegūt, rakt, vakt un i/vest visus metālus, gan parastos, gan cēlmetālus, jebkādās izcelsmes akmeņus, pusdārgakmeņus vai dargakmeņus, minerālus, guano, augus un citas organiskas vai neorganiskas vielas no apaļas zonas ar desmit kilometru rādiusu, kuras centrs ir augstakais punkts sala, kuras koordinātās ir 23°15' Dienvidu platuma un 15°12' Austrumu garuma, uz deviņsimt deviņdesmit deviņiem gadiem tiek piešķirtas guano tirgotājiem Farbcnam, I lendrikam un Mozentalam, kuri dzīvo Vindhēkā, Bergenštrāsē 14.»

Treisija apklusa un palūkojās uz. Džoniju. Viņš bija sastindzis, aizturējis elpu, ar visu uzmanību sekodams viņai. Viņa ātri turpināja savu steidzīgo stāstījumu:

—   Un, kad Dienvida frikas Savienība pec Liela kara parņema pilnvaras, Savienības parlaments ratificēja visas vecas Vacijas minerālu koncesijas un tiesības.

Viņš pamāja, nespedams parunat. Treisija nevarēja valdīt smaidu.

—   Šai koncesijai joprojām ir pilnīgs likumīgs spēks. Nekādas velak piešķirtas tiesības nav spēkā, un, kaut an sākotnēji tiesības galvenokārt bija paredzētas guano ieguvei, tas sevi ietver an dārgakmeņus.

Džonijs atkal pamāja, un Treisija palika dokumentu apakša papiru kaudzītei, ko turēja roka.

—   Koncesijas kompānija «Farbens, I lendriks un Mozentāls» joprojām pastav. Kompānijas vienīgais atlikušais īpašums, ja neņem vērā kaut kadas sen aizmirstas koncesijas, ir veca eka Bergenštrāsē 14, Vindhēkā.

Tad Treisija pēkšņi it ka mainīja sarunas tēmu.

—   Tu, Džonij, man vaicāji, kūres biju. Nu, es biju aizbraukusi uz Vindhēku, pie tam pa pašiem draņķīgakajiem ceļiem Dienvidrietumu Āfrikā. Farbena, Hendrika un Mozentala kompānija pieder brāļiem Hendrikiem, diviem karakulādu fermeriem. Tie ir divi šausmīgi veči, un, kad es redzēju, ka viņi griež pušu rīkles tiem mazajiem nabaga jēriņiem tikai tāpēc, lai sprogas nepagutu iztaisnoties, nu.. —Treisija mirkli apklusa un norija siekalas. — Nu, es viņiem neko neskaidroju par koncesiju, es vienkārši piedāvājos kompāniju nopirkt; viņi prasīja divdesmit tūkstošus, un es teicu «parakstieties», un viņi parakstijas, un es atstaju viņus līksmi zvaigājam. Viņi sevi uzskatīja par briesmīgi gudriem. Te bus! Tas viss ir tavs!

Treisija pasniedza Džonijam līgumu, un, kamēr viņš to lasīja, viņa turpināja:

—   Līgumu es sastādīju «Van der Hila Dimantu» varda un ka direktore to parakstīju — ceru, ka tev nav iebildumu!

—   Jēziņ! — Džonijs iedzēra garu viskija malku, tad nolika glāzi un piecēlās.

—   Iebildumi? — viņš atkārtoja. — Tu man atnes koncesiju uz. Zibensspērienu un Pašnāvību — un vel jauta man, vai man nav iebildumu!

Džonijs pasniedzās pēc viņas, un jauna sieviete kaismīgi pienāca viņam klāt.

—   Treisij, tu esi burvīga! — Viņi sajūsma apskava viens otru, un Džonijs nogāza viņu no kājām. Ne viens, ne otrs no viņiem to nebija iepriekš paredzējis, bet pēkšņi viņi, joprojām viens otra apkampienos, gulēja uz divana. Tad viņi skūpstījās, un smiekli apslapa klusos murdienos un nesakarīgas skaņās.

Treisija beidzot atrāvās no viņa un izslīdēja no dīvāna. Viņa stāvēja telpas vidū. Viņas elpa bija saraustīta. Mati bija ka tumšs mudžeklis.

—    Va! Nu gan pietiks.

—   Treisij! — Viņš lūkojas augšup no dīvāna, būdams vai traks pēc viņas, taču viņa to noturēja savu izstiepto roku attaluma, plaukstas atspiedusi pret viņa krūtīm, atkāpdamās no viņa.

—   Nē, Džonij, ne! — Viņa sparigi pakratīja galvu. — Uzklausi mani!

Viņš aprima, neprātīgais skatiens viņa acis pagaisa.

—   Klausies, Džonij! Dievs zina, ka es neesmu nekāda svētā, taču… nu, es negribu, lai mēs… nu, ne jau uz dīvāna kādas citas sievietes maja! Es negribu, lai tas notiktu tā.

Benedikts izgrieza lielo meduskrāsas bentliju no satiksmes straumes, kas bija pieblīvējusi Bermondsijas ielu, un iegriezās pa noliktavas vārtiem. Viņš apstajas blakus iekraušanas rampai un izkāpa.

Novilkdams cimdus, viņš pārlūkoja rampu. Uz tās bija sakrauti pardodamo preču kalni. Kastes ar Keiptaunas vīnu un alkoholiskajiem dzērieniem, augļu konservi bruņas kastēs, zivju konservi, četrdesmit galonu tilpuma zivju eļļas mucas, saiņi ar jēlādām, kas bija stīvas kā dēļi, kastes ar nenosakāmām precem — visi tie bija Dienvidāfrikas izstrādājumi.

Desmit gadu laika, kopš Benedikts bija nodibinājis Vee Dee Bee Agencies, uzņēmums bija izaudzis līdz nepazīšanai.

Lekdams par trim pakāpieniem vienā soli, Benedikts uzskrēja rampā un spangi devās uz priekšu gar preču grēdām, kas sniedzas līdz pat augsto griestu tumšajām pažobelēm. Viņš gaja pašpārliecināti, ka cilvēks, kurš atrodas sava teritorijā, mēteļa stērbelēm plandot ap kājām, plecīgs un slaids.

Noliktavas strādnieki un nesēji godbijīgi sveicināja, kad viņš gaja tiem garam, un, kad viņš iegaja galvenajā birojā, mašīnrakstītāju rindās sākas čaboņa un sačukstēšanās, it kā vējš butu iepūtis birzi.

Izpilddirektors izsteidzas no sava kabineta, lai sasveicinātos ar Benediktu un pavadītu viņu iekšā.

— Ka jums klajas, mister van der Bil? Tūlīt būs teja. — Un viņš nostājās aiz Benedikta, lai saņemtu viņa mēteli.

Apspriede ilga pusstundu, Benedikts pārlasīja nedēļas ieņemumu un izdevumu atskaites, šur tur uzdodams pa kadam jautajumam, atzīmēdams kadu skaitli ar prieku vai neapmierinātību, ka nu tas bija pelnījis. Daudzi cilvēki, vērojot viņu darbā, butu pārsteigti. Šis nebija tas laiskais dīkdienis, kadu viņi domājās pazistam, šis bija biznesmenis ar ciešu skatienu, kurš mērķtiecīgi un vesi slauca no sava uzņēmuma maksimalu peļņu.

Būtu ari citi, kuri brīnītos, kur Benedikts ņēmis kapitalu, lai finansētu šāda mēroga biznesu, īpaši, ja tie zinātu, ka telpas pieder viņam un ka Vee Dee Bee Agencies nebūt nav viņa vienīgais trumpis biznesa pasaulē. Viņš nebija dabūjis naudu no tēva: Vecais neticēja, ka Benedikts būtu spējīgs veiksmīgi pārdot pat mārciņu sviesta.

Apspriede beidzās. Benedikts piecēlās un uzmeta plecos mēteli, un tikmēr izpilddirektors piegāja pie pelēkā tērauda seifa telpas stūrī, uzgrieza kombināciju un atvēra smagas dunas.

—   Sūtijums pienāca vakar, — viņš paskaidroja, pasniegdamies seifa un izvilkdams bundžu. — Ar tvaikoni Loch Elsinore no Volvisa līča.

Viņš pasniedza bundžu Benediktam, kurš to isi nopētīja, nedaudz pasmaidot par lecošās zivs attēlu un uzrakstu «Sardīnes tomātu mērcē».

—   Paldies! — Viņš ieslidināja bundžu sava mape, un izpilddirektors viņu pavadīja atpakaļ pie bentlija.

* * *

Benedikts atstaja bentliju garāžā BrodviKa iela un, iedams caur Soho drūzmu, sasniedza drumu ķieģeļu maju laukuma otrā malā. Viņš nospieda zvana pogu pie zīmītes, uz kuras bija rakstīts «Arons Kohens, juvelieris», un, kad durvis atvērās, pa kāpnēm uzkapa augšējā, ceturtaja stāvā. Viņš atkal piezvanīja, un pec brīža kāda acs nopētīja viņu caur actiņu durvis, taču durvis atvērās jau nākamajā mirkli.

—   Sveicināti, mister van der Bil! Nāciet iekšā! Nāciet iekša! — Jaunais durvju sargs aicināja viņu iekšā un aizslēdza aiz viņa durvis. — Tētis jūs gaida! — Viņš devās uz. priekšu, un abi paskatījās augšup uz iekšējas televīzijas kameras aci virs čuguna režģiem, kas norobežoja gaiteni.

Tas, kurš vēroja ekrānu, laikam bija apmierināts ar redzēto, jo atskanēja elektriskais zvans un režģi atvērās. Durvju sargs pavadīja Benediktu pa eju.

—   Jūs jau zināt ceļu. Tētis ir kabinetā.

Benedikts atradās mazā, noplukušā pieņemama istaba ar izdilušu paklaju un pari krēslu, kas izskatījās kā norakstīti Darba ministrija. Viņš nogriezās pa durvīm labajā pusē un pa tām iegāja garā telpa, kas acim redzami aizņēma lielāko augšstāva daļu.

Gar vienu telpas sienu stiepās šaurs darbgalds, pie kura bija pieskrūvētas divdesmit mazas virpas. Katru no tam darbinaja siksna, kas bija pievienota kopīgai varpstai zem sola. Vīrietis, kurš apkalpoja virpas, bija tērpies balta uzsvārcī; viņš uzsmaidīja Benediktam. — Labdien, mister van der Bil, tētis jūs gaida!

Taču Benedikts uz mirkli apstājās, lai pa vemtu virpu darbību. Katras mašīnas žokļos bija iespiests dimants, un pret to griezās apaļa fosfora bronzas ripa. Kamēr Benedikts skatījās, vīrietis atgriezās pie darba; viņš klāja uz katras ripas asmens smalku olīveļļas un dimantu putekļu pastu — jo griezēja jau nebija bronza. Vienigi dimants var griezt dimantu.

—   Jauki akmentiņi, Larij! — Benedikts piezīmēja, un Larijs Kohens pamāja.

—    Visi starp četriem un pieciem karatiem.

Benedikts pieliecās tuvāk un papētīja vienu no dimantiem. Griezuma līnija uz akmens bija atzīmēta ar tušu. Benedikts zināja, cik daudz bijis ideju un strīdu, pētījumu un meklējumu bagātlgajas pieredzes krātuvēs, lidz, radies šis tušas līnijas novietojums. Katra dimanta apgriešanai varēja būt nepieciešamas divas dienas, tapec Benedikts atstāja solu un gaja tālāk.

Rindā pie telpas otras sienas sēdēja citi brāļi Koheni. Astoņi no tiem. Vecais Arons bija talantīgs zēnu taisītājs. Vecākajam no šeit sēdošajiem varēja būt apmēram četrdesmit, jaunakajam — deviņpadsmit gadu, un bija vēl kads paris, kuri vēl mācījās skolā un nebija iesaistījušies uzņēmumā.

—   Kā jums patīk šis, mister van der Bil? — Maikls Kohens vaicaja, paceldams skatienu, kad Benedikts viņam tuvojās.

Maikls veidoja smalku dimantu, apstrādādams to ar mazāku akmeni, ko izmantoja kā griežņi. Neliela paplāte zem virpas uztvēra abu akmeņu putekļus. Šie putekļi vēlāk tiks izmantoti griešanai un slīpēšanai.

—   Skaistulis! — teica Benedikts. Šie vīrieši bija no vienas brālības, visu mužu viņi bija apstrādājuši dimantus un mīlēja tos tā, kā citi vīrieši mii sievietes, zirgus vai mākslas darbus.

Viņš apgāja telpu, sasveicinādamies ar katru no brāļiem, apstādamies, lai mirkli pavērotu mīlestības pilno rūpīgumu, ar kadu vecākie zeni, no kuriem katrs bija ists meistars, grieza precīzās šķautnes, kas veido perfekti apaļu briljantu. Piecdesmit astoņas šķautnes — «galdu», «zvaigznes», «paviljonus» un citas, kas slīpētu akmeni pilda ar tā mistisko «dzīvību» un «liesmu».

Atstājis tos noliekušos pāršāvām ripām, kas tik ļoti līdzinājās podnieka ripām, viņš iegāja pa durvīm telpas galā.

—   Benedikt, mans draugs! — Arons Kohens piecēlās no galda, lai viņu apkamptu. Tas bija garš un kārns vīrietis jau krietni pāri sešdesmit gadiem, ar biezu sudrabpelēku matu rotu un nolaideniem pleciem, kas bija radušies, gadiem sēžot salīkušam pār dimantu slīpējamo ripu. — Es nezināju, ka jūs esat Londona, man stāstīja, ka jūs esot Keiptaunā. Vakar bija Rutas dzimšanas diena. Ja mēs būtu zinājuši…

Benedikts izvilka no kabatas aploksni un izkratīja uz galda tūka virsmas divdesmit septiņus dimantus.

—   Ko jūs par tiem domājat, tēt?

—   Šu! Šu! — Tētis prieka papliķeja sev pa vaigiem un instinktīvi pasniedzās pēc paša lielākā akmens.

—   Ir vērts dzīvot, lai ieraudzītu šitādu akmeni! — Viņš iemiedza acī juveliera lupu, pagriezās, lai uztvertu no augstajiem logiem krītošo dienasgaismu, un caur lupu sīki petija dimantu.

—   Ak, jā! Te ir gan viena dzīsliņa, taču neliela. Ļoti, ļoti neliels trūkums. Taču mēs tajā vietā griezīsim pušu. Jā, mēs no šī akmens iztaisīsim divus dārgakmeņus! Divus lieliskus dimantus, katru pa desmit vai divpadsmit karātiem, un varbūt piecus mazākus. — (Griešana zud vairak par pusi no dimanta masas.) — Ja! Ja! No šitā akmens mēs pārdosim briljantus simt tūkstošu mārciņu vērtība!

Arons piegaja pie durvīm. — Puikas! Nāciet skatīties! Es jums parādīšu īstu dimantu karali! — Un viņa dēli sapulcējas kabinetā. Pirmais to paņēma Maikls un izteica savu spriedumu:

—   Labs akmens, ja! Taču ne tik labs, kāds mums bija iepriekšējā sūtījumā. Atcerieties to astoņskaldņu kristālu…

—   Ko tu runā! — tēvs viņu pārtrauca. — Tu taču jau neatšķir dimantu no siera gabala!

—   Viņam taisnība, tēt! — Larijs iesaistījās strīda. — Tas otrs akmens bija labaks.

—   Tad lielais mīlnieks tagad te runas pretī tēvam! Viss, ko tu sajēdz, ir mazas goju mauķeles ar paceltiem brunčiem! Dancot vatuci un ča-ča! Jā! Taču no dimantiem tu neka nejēdz. — Šis paziņojums bija priekšvēstnesis pilnasinigam ģimenes strīdam, kuram visi brāļi ar sajusmu pievienojās.

—   Klusu! Klusu! Visi atpakaļ pie darba! Arā! Ara! — Arons partrauca sanāksmi, izdzenot dēlus no kabineta un aizcertot aiz viņiem durvis.

—   Šu! — Viņš palūkojās debesis. — Kas par biznesu! Tagad mēs varam nosvērt akmeņus.

Kad viņi bija nosvēruši un iegrāmatojuši akmeņus un Arons ieslēdzis tos seifā, Benedikts viņam teica:

—   Es esmu nodomājis izbeigt Grupas darbību.

Arons sastinga un par galdu palūkojās Benedikta. Abu starpa vienmēr bija pastāvējusi izlikšanās, ka viņu kopīgie darījumi ir likumīgi. Viņi nekad nemēdza runāt par Grupu vai to, no kurienes nāk nereģistretie dimanti, vai to, ka gatavie dārgakmeņi tiek nosūtīti uz Šveici.

—    Kāpēc? — Arons piesardzīgi jautāja.

—   Es tagad esmu bagāts vīrs. Ar tēva atstāto naudu un to, ko esmu ieguvis no Grupas un ieguldījis citur. Ļoti bagāts. Man vairs nav jēgas uzņemties tadu risku.

—   Kaut man būtu tādas problēmas! Bet iespējams, ka jus rīkojaties gudri, neuzdrošinos ar jums strīdēties.

—    Bus vēl viens vai divi sūtījumi. Tad viss cauri.

Arons pamāja. — Es saprotu, — viņš teica. — Kā jau visam labajam, tam reiz jabeidzas.

* * *

Bija nedaudz pāri pusdienlaikam, kad Benedikts novietoja bentliju netālu no Belgreiva laukuma, l'arnācis mājās, viņš tūlīt devās dušā. Daudzo gadu laika, kopš viņš dzīvoja Londona, viņš tā an nebija pieradis pie šejienes kvēpaina gaisa un gāja vannā vai dušā vismaz trīs reizes dienā.

Dušā viņš dziedaja un pēc tam, ietinies lielā vannas dvielī, atstādams aiz sevis mitrus pēdu nospiedumus, devas uz, viesistabu, lai sajauktu sev martini; viņš pārgrieza acis, sajutis pirmo dzeriena dedzinošās garšas pieskārienu.

Iezvanījās telefons.

—   Van der Bils, — viņš teica klausulē, un tad, turpinot klausīties, viņa sejas izteiksme mainijas. Viņš strauji nolika glāzi un satvēra klausuli ar abam rokām.

—   Ko, Dieva deļ, jūs šeit darat? — Viņa toni jaušamais apstulbums bija neviltots. — Kāds bnnišķīgs pārsteigums! Kad es varētu ar jums tikties? Kā būtu tūbt — pusdienas? Tas ir lieliski! Nē, nav nekā tada, ko es nevarētu atlikt, — vai zināt, šis ir ļoti īpašs gadijums! Kur jus esat apmetusies? «Lankasterā»? Jauki! Klausieties, dodiet man četrdesmit piecas minūtes laika — un es satikšos ar jums augšstāvā, Spoguļu zālē. Jā, desmit pāri vieniem. Ak Dievs, kada iepriecinoša… to es jau teicu. Tiekamies pec četrdesmit piecām minūtēm!

Viņš nolika klausuli, izkampa martini pārpalikumu un metās uz guļamistabu. Šis pasākums jau ta labu dienu varētu padarīt par tiešam ievērības cienīgu, viņš nodomaja, atri izvēlēdamies zīda kreklu. Viņš palūkojās sava spoguļattēlā un pasmīnēja.

—   Bumba tiešām sākusi lēkāt tava virzienā, Benedikt, — viņš nočukstēja.

Viņas nebija ne bārā, ne Spoguļu zālē. Benedikts piegāja pie augstajiem logiem, lai pavērotu vienu no Londonas skaistākajiem skatiem — pāri Haidparkam un Serpentinam. Diena bija dūmakaina, un zeltaini sarkanīgajām rudens ēnām parkā blāvā saule piešķīra bronzas nokrāsu.

Benedikts aizgriezās prom no logiem — un tur jau viņa bija, šķērsoja telpu, nākdama klāt. Viņa vēders priekā iekņudējās, jo an Rūbija bija gaiši zeltaina, ar vara krāsas iedegumu uz. slaidajām kājām un atsegtajām rokām. Viņas gaita, precīzi paceļot un novietojot šaurās pēdas uz biezā paklāja seguma, bija tieši tikpat gracioza, kadu viņš to atcerējās.

Viņš stavēja gluži mierīgs, ļaujot Rūbijai pienākt klāt. Visi zalē sēdošie pagrieza galvu, jo viņa bija tik krāšņa, zeltaina būtne. Benedikts pēkšņi un skaidri apzinājās, ka vēlas šo sievieti sev.

—   Labdien, Benedikt! — Rūbija teica, un viņš pakāpās uz priekšu, lai saņemtu viņas plaukstu abas savās.

—    Rūbija Lensa! — Viņš maigi saspieda viņas slaikos pirkstus. — Cik jauki jūs atkal satikt!

Tas, ka viņš nosauca viņas uzvārdu, liecināja par viņa spēcīgo pārdzīvojumu. Viņa piedereja tam vienīgajam cilvēkam pasaulē, kuru Benedikts apskauda un ienīda visvairāk. Šī iemesla pēc viņa tam bija bezgala iekārojama.

—   Nosvinēsim to ar kādu glāzīti! Man šķiet, ka šis gadījums ir pelnījis vismaz šampanieša kokteili.

Viņa sēdēja, graciozi sakrustojusi slaidos stilbus, atlaidusies krēslā, turot slaikajos pirkstos glāzi ar kājiņu. Viņas mati slīga par pleciem kā balti zeltains zīda gobelēns, bet acis vēroja Benediktu ar kaķa tiešumu, vēsā apņēmībā, tās šķita ielūkojamies viņam dvēselē.

—   Man nevajadzēja jūs traucēt, — viņa teica. — Taču es šeit pazīstu tik maz cilvēku.

—   Cik ilgi jūs varat palikt? — Benedikts atvairīja viņas protestu. — Man jāatsaka visas pārejas norunas.

—   Kādu nedēļu. — Viņa lika tam izklausīties kā piedāvājumā m, kas ja apsver.

—   Ak, nē taču! — Viņa balsi skanēja tēlotas šausmas. — Jūs taču varētu izdomāt labaku variantu. Tik īsa laikā mēs nepagūsim ne pusi no tā, ko esmu ieplānojis! Jūs taču varat palikt ilgāk, vai ne?

—   Varbūt, — viņa piekrita un par kādu collu pacēla glāzi. — Ir tik jauki jus redzēt.

—   Un jūs ari. — Benedikts ar uzsvaru piekrita. Viņi malkoja

dzirkstošo vīnu, cieši lūkodamies viens otram acis.

* * *

Tur, kur citiem naktos gaidīt nedēļas un mēnešus, Benedikts devās iekšā «pa taisno», it kā uz to viņam butu likumīgas tiesības. Smaids un klusi nomurdēts vārds —un teatra biļetes bija viņa, vai an pardabiskā kārta atveras augstākas klases restorāna durvis.

Tajā pirmajā vakara viņš aizveda Kubiju uz Nacionālo teātri, pēc tam vakariņas uz Le Coeur de France, kur pie viņu galdiņa pienāca kads ļoti slavens kinoaktieris.

—   Sveiks, Benedikt! Mēs visi vēlāk izlaidīsim līkumu ar jahtu. Gribam nedaudz pasvinēt. Vai tu mums piebiedrosies? — Tad šīs leģendārās acis pievērsās Rūbijai. — Un paņem līdzi savu burvīgo draudzeni!

Viņi brokastoja zem audekla nojumes jahtas aizmugures klājā — olas ar šķiņķi un Veuve Cliquot šampanieti — un vēroja rītausmas kņadu uz brīnumaini dvakojošās vecās Temzas. Rūbija bija vienīgā sieviete šajas svinībās, kurai nebija kažokādu apmetņa, kas viņu pasargātu no upes vēsuma ritausma. Benedikts prāta atzīmēja šo faktu.

Mājupceļā viņa sēdēja bentlija sēdeklī, savilkusi zem sevis garas kajas, joprojām gluda un zeltaina, par spīti nakts uzdzīvei, tikai ar nelielu zilganumu zem acīm.

—   Es pat neatceros, kad vel butu tā izbaudījusi kadu vakaru, Benedikt! — Viņa ar plaukstu piesedza mazas sārto lupu žāvas. — Tu esi bnnišķigs pavadonis.

—    Vai šovakar atkal? — viņš jautaja.

—   Ja, lūdzu! — viņa nomurmināja.

* * *

Vakarā, ienākot «Lankasteras» vestibila, viņa jau sajuta Benediktā nepacietību. Viņš strauji devās Rūbijai klat, kad viņa izkāpa no lifta, un mierīgā pašpārliecinātībā, ar kādu viņš noskūpstīja viņas vaigu un saņēma viņas delmu, RUbiju pārsteidza.

Viņi klusēja, kamēr Benedikts līkločiem vadīja bentliju caur vakara satiksmes plūsmu. Rūbija noprata, ka pieskāriena attalumā no viņas slaiko pirkstu galiņiem ir tada laime, par kadu viņa nemūžam nav iedrošinājusies ne sapņot. Viņai bija navigas bailes. Nepareiza kustība, pat viens nepareizs vārds varēja uz visiem laikiem aizgaimt šo laimi no viņas tveriena. Viņai nekad vairs nebūs tādas izdevības, un viņai bija bail pat pakustēties, bailes bija viņu paralizējušas. Lēmums, kurš, ka viņa zinaja, viņai itin drīz būs jāpieņem, bus liktenīgs. Vai viņai jastājas pretī viņa tuvības centieniem ar atturību vai an jāpieņem tie tikpat tieši, kā tie tiek piedāvāti?

Viņa bija tik dziji iegrimusi savās pārdomās, ka tad, kad bentlijs apstajās, pacēla skatienu pārsteigumā. Viņi bija apstājušies slēgtā stāvvietā pie kādas darga izskata rezidences.

Benedikts apgaja apkārt mašīnai, atvēra Rūbijai durvis un ieveda viņu dzīvoklī; viņa neiebilda.

Rūbija ziņkāri palūkojās apkārt, vestibila pazīdama dažus mākslās darbus. Benedikts ieveda viņu liela viesistaba un svinīgi apsēdināja ar gobelēnu klata atzveltnes krēslā — kā tronis tas valdīja pār telpu —•, uri pēkšņi viņas bailes bija pagaisušas. Rūbija jutās karaliene un stāvokļa noteicēja, pavisam droši apzinājās, ka tas viss piederēs viņai.

Benedikts gluži kā žēlastības lūdzējs nostājas telpas vidu un sāka runāt. Rubija klusējot klausijās, sejas izteiksmē nepavīdot ne zīmei no viņas gara triumfējošā lidojuma, un, kad viņš apklusa, gaidīdams viņas atbildi, viņa nevilcinājās ne mirkli.

—   Ja, — viņa teica.

—   Es būšu kopa ar tevi, kad tu to viņam pateiksi, — Benedikts solīja.

—   Tas nav vajadzīgs, — Rūbija apgalvoja. — Ar Džoniju Lenšu es pati spēju tikt gala.

—   Nē. — Benedikts strauji piegaja pie viņas krēsla un saņēma viņas rokas, uzvilkdams viņu kajas. — Man jabut tur kopā ar tevi. Apsoli man to!

Tad Rūbija pēkšņi atskarta, ka viņas stāvoklis ir nesagraujami stabils. Benediktam viņa bija vajadzīga nevis kaut kādu fizisku iemeslu pēc, bet gan tāpēc, ka viņa piederēja Džonijam Lensam.

Cieši skatīdamās Benediktam acis, viņa nolēma parbaudīt savu nojautu.

—   Džonijam par tevi nemaz nav jāzina, — viņa teica. — Es varētu pieprasīt šķiršanos.

—   Viņam ir par mani jāzina. Es to gribu, vai tad tu nesaproti?

—   Jā, saprotu gan. — Viņa bija droša.

—   Vai esam vienojušies? — Benedikts gandnz vairs nespēja slēpt satraukumu.

—   Jā. — Viņa pamaja. — Esam vienojušies. — Un viņi uzsmaidīja viens otram, katrs savā veida būdami pilnīgi apmierināti.

—   Nāc. — Gandnz godbijīgi viņš veda RUbiju uz savu guļamistabu — un viņa ar klusu prieka kliedzienu apstājās durvīs.

Dubultplatuma gultā pacēlās kažokādu kalns, tās mirdzēja no maigi rožainas krēmkrāsas toņa lidz bēša un austeru krasai, no bāla, dūmakaina zilganuma līdz mirdzošam pusnakts melnumam.

—   Izvēlies vienu! — viņš tai pavēlēja. — Lai apstiprinātu mūsu līgumu.

Rūbija kā mēnessērdzīga gāja uz gultas pusi, taču, kad viņa bija sasniegusi Hedivas paklāja vidu, Benedikts viņai klusi uzsauca:

—   Pagaidi!

Viņa paklausīgi apstājās, un Benedikts no mugurpuses piegaja viņai klāt. Viņa sajuta vīrieša rokas uz viņas skausta un nolaida galvu, nokratot matus uz priekšu, lai viņš varētu atdarīt āķīti un atvilkt vaļā viņas kleitas rāvējslēdzēju.

Viņa izkāpa no kleitas, tai nokrītot ap potītēm, un tad nekustīgi gaidija, kamēr viņš rūpīgi noņēma krūšturi.

—   Tagad! — viņš teica. — Pielaiko tās!

Zeķēs un augstpapēžu kurpēs viņa piegāja pie gultas, nedaudz uzsverot savu kustību ritmu, un paņēma pirmo kažokādu.

Kad viņa palūkojās atpakaļ uz Benediktu, viņš bija atlaidies atzveltnes krēslā telpas otrā pusē. Viņa piesarkusi seja kvēloja tīksmē, vaibsti izskatījās piebliduši un rupji. Tagad Rūbija saprata, ka viņi piedalās zināma veida rituālā. Gluži kā uzvarām bagāts romiešu karavadonis Benedikts svinēja pats savu personisko triumfu, nolūkodamies uz postu un gruvešiem. Tā nebija seksuāla vai fiziska iekāre, drīzāk tas bija Benedikta dievkalpojums pašam sev. Viņa bija šī rituāla priesteriene.

Tomēr, to apzinoties, Rūbija neizjūta aizvainojumu, viņu drīzāk sajūsmināja šīs procesijas vēsais perversums. Viņa pozēja un izrādījās, griezās un virpuļoja, plandot ūdeļādām, visu laiku apzinādamās Benedikta skatienu uz sava ķermeņa. Viņa zināja, ka tas ir nevainojams, un Benedikta ciešais skatiens viņai pirmo reizi mūžā lika sajust fizisku uzbudinājumu. Rubija juta, ka viņas asinis uzbango un sāk pulsēt, kā sirds spārdās ribu krātiņā līdzīgi sagūstītam putnam un zem jostasvietas sažņaudzas it kā savilkta dūre. Ari viņai šis rituāls bija narcisisks, tas apmierināja viņas dziļi slēptās emocionālās vajadzības.

Kažokus izmēģinājusi, viņa tos citu pēc cita nometa telpas vidū, līdz tur ceļu augstumā slējās dārgu kažokādu grēda.

Beidzot viņa uzlūkoja Benediktu, cieši ievīstījusies maigas krēmkrāsas ādiņu mākoni. Tad, pacēlusies uz pirkstgaliem, lai sasprindzinātu un parādītu kāju un gurnu stingros muskuļus, viņa paplēta rokas un ari apmetni.

—   Šo! — viņa nočukstēja, un Benedikts piecēlās no krēsla, pacēla viņu rokās un, joprojām ietinušos udeļadās, noguldīja

uz milzīgās ūdeļādu kaudzes.

* * *

Rūbija pamodās lielajā gultā, pilna sajūsmas un tādas labsajūtas, kādu viņa nebija izbaudījusi kopš skolas laikiem, pamostoties pirmaja brīvdienu rītā.

Rīts jau bija gabalā, stūrains saules staru kūlis ka no skatuves prožektora gāzās iekša pa logu.

Benedikts dzeltena zīda ritasvārkā stāvēja pie gultas, pētīdams Rūbiju ar neizdibināmu sejas izteiksmi, kas mirklī mainījās, kad viņš pamanīja, ka viņa ir pamodusies.

—   Mans cilvēks savāca tavu bagāžu no «Lankasteras». Tavi tualetes piederumi ir vannas istabā, drēbes — ģērbistaba.

Viņš uzmanīgi apsēdās uz gultas malas un noliecās, lai noskūpstītu Rūbijas pieri un pēc tam abus vaigus.

—   Mēs brokastosim, kad tu būsi gatava. — Viņš apsēdās taisni un vēroja viņas acis; bija skaidri redzams, ka viņš gaida, lai viņa teiktu kaut ko svarīgu. Viņa mirklī kļuva piesardzīga, baidoties pieļaut kļūdu, meklējot kādu mājienu viņa sejas izteiksmē.

—   Pagajušo nakti… — viņš ieteicās, — vai tev bija tikpat labi, cik man?

Viņu silta vilnī pāršalca izpratne. Benedikts vēlējās iedrošinājumu, salīdzinājumu starp viņu un Džoniju Lenšu!

—   Es nekad mūža… — viņa rūpīgi izvēlējās vārdus, — nebiju izbaudījusi neko līdzīgu.

Viņš atvieglots un iepriecināts pamāja, tad piecēlās.

—    Pēc brokastīm mēs dosimies uz pilsētu.

Šaja rīta bentliju vadīja Edmunds, Benedikta kalpotājs. Kad viņi izkāpa Bondstrītas ziemeļu galā un roku roka devās uz priekšu pa ietvi, Edmunds ar mašīnu cienīgi vilkās viņiem nopakaļ, nelokāmi ignorēdams citu braucēju lāstus.

Rīts bija pietiekami vēss, lai Rūbija apliktu savu jauno krēmkrāsas udeļādu, un Benediktu priecēja apbrīna un skaudības pilnie skatieni, ko viņai veltīja citi gājēji. Viņš vēlējās atstāt uz Rubiju iespaidu, padižoties ar savu bagatibu.

—   Dimantu vira sievai vajadzīgi dimanti, — viņš, pēkšņa impulsa vadīts, ierunājās, kad viņi tuvojas elitārā izskata dārglietu veikalam. Rūbija saspieda viņa delmu un pagriezās, lai ielūkotos skatloga.

—   Ak Dievs! — Benedikts iesmējās. — Tikai ne šeit! — Un Rubija pārsteigta palūkojās uz viņu.

Benedikts izsmējīgi sāka lasīt uzrakstus skatloga:

—   «Paradīzes Juvelieri». Liela zilbalto briljantu izvēle. Katram briljantam kvalitātes sertifikāts. Izcili un nevainojami akmeņi par līgumcenām, kā reklamēts televīzijā un valsts presē. Par nelielu iemaksu varat iegūt dārgakmeni jau tagad. Dimants ir mūžīgs — pieradi viņai, ka viņa tev kaut ko nozīme!

—   Taču tā ir tik slavena firma! Viņiem ir filiāles visā pasaulē — pat Dienvidāfrika! — Rubija protestēja, nedaudz saīgusi, bet Benedikts tikai tēvišķi pasmaidīja.

—   Ļauj man tev paskaidrot kaut ko par dimantiem! Tos divu iemeslu dēļ pērk divi atšķirīgi cilvēku tipi. Pirmkārt, bagātnieki ka mantu, kura laika gaitā nebojājas un kuras vērtība var tikai pieaugt. Šadi cilvēki pēc ekspertu ieteikuma iegādājās ievērojamus dārgakmeņus, pie viņiem nonāk labākais, ko sniedz dimantu rūpniecība. Tatad, kad Ričards Bērtons nopērk Lizai dimantu par trīssimt tūkstošiem mārciņu, viņš nebūt nav ekstravaganti izšķērdīgs, tieši otrādi — viņš ir ultrakonservativs un sīkstuligi taupa savu naudu.

—   Man patīk šāda sīkstulība! — Rūbija iesmējās, un Benedikts pasmaidīja par viņas atklātību.

—   Gan jau tu secināsi, ka esmu sīkstulis, — viņš solija.

—   Turpini, — viņa teica, — stāsti man vel par dimantiem!

—    Ir arī otra tipa cilvēks, kurš pērk dimantus. Par laimi, parasti viņš nopērk tikai vienu visā mūža un ļoti reti mēģina to atkal pārdot, pretēja gadījumā vinu gaidītu šausmīgs šoks. Šis tips ir kaut kads lāga zens Džo, kurš taisās precēties. Un viņš parasti iet pie tādiem kā «Paradīzes Juvelieri». — Benedikts ar pirkstu nicīgi noradīja uz izkārtni logā. — Tapec, ka viņš tos redzējis pa teļļuku un var dabūt gredzenu uz nomaksu. Daudzos gadījumos pirmā iemaksa tirgotajam jau sedz dimanta vērtību; parejais aiziet reklāmai, finansu izdevumiem un, protams, peļņai.

—   Kā tu zini, ka «Paradīzes Juvelieri» ir tadi? — Rubija platam acīm, pilna skolnieces uzmanības jautaja.

—   Pirmkārt, tos var pazīt pēc lielās reklāmās platības, pēc tam pēc valodas. — Viņš atkal pētīja paziņojumus skatlogā. — «Liela zilbalto briljantu izvele» — no katra tūkstoša dimantu, kuriem piemīt dārgakmeņu kvalitāte, tikai vienam ir tik nevainojama krāsa, lai to varētu nosaukt par zilbaltu. Maz. ticams, ka viņiem varētu but liela izvēle. «Briljants» ir īpašs termins, ar kuru apzimē dimantu, kas ir izcils jebkura aspekta. «Nevainojami akmeņi par līgumcenām» — tas, ka dimantam nav trukumu, ir tikai viens no daudzajiem faktoriem, kas nosaka tā vērtību. Kas attiecas uz līgumcenām, tadu nav. Cenas to zemākajā līmeni notur sīva konkurence starp ekspertiem un veikliem darboņiem, un nepastāv nekādas «izpārdošanas» vai cenu atlaides.

—   Bet kur tad būtu jāpērk dimanti? — Rūbiju, sev pašai par spīti, tas bija iespaidojis un samulsinājis.

—   Ne jau nu šeit! — Benedikts noirgojās. — Nāc, es tev parādīšu! — Un, iekams Rūbija paguva protestēt, viņš bija saņēmis viņas roku un ievilcis viņu veikala, kur viņus ar sajūsmu apsveica tā vadītājs — viņš noteikti bija ievērojis Rūbijas ūdeļādu kažoku un bentliju, kas veikala priekšā bija izraisījis nelielu satiksmes sastrēgumu.

—   Labrīt, cienītā kundze, godātais kungs! Vai varu jums pakalpot?

—   Jā, — Benedikts pamaja. — Jusu zilbalto briljantu kolekciju! Labākos, kādi jums ir.

—   Šeit, lūdzu! — Veikala vadītājs atkapas viņu priekšā, noknaukšķinot pirkstus kā flamenko dejotājs, lai pieaicinātu savus palīgus.

—   Tātad! — Benedikts pagriezās pret Rūbiju, kad viņi bija apsēdušies veikala vadītāja kabineta ar dimanta gredzenu paplati priekšā. — Nav iespējams pienācīgi izpētīt dimantu, ja tas atrodas ietvarā.

Viņš izmeklēja pašu lielāko dimantu, izvilka no kabatas apzeltītu nazīti, kuram bija īpašs darbarīks, un personāla šausmpilno spiedzienu pavadībā atspieda vaļā ietvara ķepiņas.

—   Es atbdzināšu visus zaudējumus, — Benedikts strupi noteica, un pārdevēji nomierinājās. Tad Benedikts paņēma akmeni un nolika to uz samtainās paplātes.

—   Pirmkārt, lielums. Šim akmenim ir apmēram viens karāts. — Meklēdams apstiprinājumu, viņš palūkojās uz veikala vaditāju; tas pamāja. — Teiksim, ka ši akmens vērtiba ir 500 mārciņas. Tad jau desmit lidzigi akmeņi maksātu 5000 mārciņas, vai ne? Tomēr desmit karātu dārgakmens vērtība jau varētu būt kādas 75 000 mārciņas. Tātad cena par katru nākamo karātu strauji pieaug atkarībā no dimanta svara. Ja es gribētu ieguldit naudu, es pat neskatītos uz akmeņiem, kuru svars ir zem trim karātiem.

Personāls tagad klausījās tikpat u/.manigi kā Rūbija.

—   Nākamais — krāsa, — teica Benedikts un uzlūkoja vadītāju. — Lūdzu, tīra, balta papīra lapu!

Vadītājs pameklēja atvilktnē un nolika papīra lapu priekšā Benediktam, kurš nolika uz tās akmeni ar apakšpusi uz augšu.

—   Mēs salīdzinām krāsu, kādu tas «izvelk» no balta papīra labā dabiskā apgaismojumā. — Viņš palūkojas augšup uz vadītāju. — Ludzu, izslēdziet dienasgaismas spuldzes un atvelciet tos aizkarus!

Vadītājs žigli paklausīja.

—   Te vajadzīga pieredze. Krāsu noteic pec standarta. Mes tagad aizmirsīsim interesantās un retās krāsas, ka zilu, zaļu vai sarkanu, un ka augstāko standartu pieņemsim zilbalto. Tas ir tāds akmens, kurš ir tik balts, ka jau šķiet viegli zilgans, un nākamās pakāpes pēc tā ir «cēli balts» un «balts». Pēc tam seko akmeņi ar dzeltenīgu nokrāsu, kuru mēs saucam par «Keipu» — dažādās pakāpes —•, un tad beidzot akmeņi, kuri «izvelk» brūnganu krāsu — tā samazina akmeņu vērtību pat par astoņdesmit procentiem.

Benedikts pameklēja savā pulksteņa kabatiņa, izvilka mazu

kārbiņu un to atvēra.

/

—   Katrs eksperts nēsā sev līdzi īpašu dimantu, ko viņš izmanto ka krāsas etalonu, lai novērtētu visus citus akmeņus. Šis ir manējais.

Personāls pārmija atzinīgus skatienus. Benedikts nolika savu nelielo dimantu blakus otram, brīdi tos pētīja, tad atlika savu «etalonu» atpakaļ kārbiņā.

—   Otrais Sudraba Keips, es teiktu, — viņš norūca, un personāls izskatījās attiecīgi samulsis. — Tagad novērtēsim akmens nevainojamību. — Viņš uzlūkoja vaditāju. — Ludzu, aizdodiet man savu lupu!

—    Lupu? — Vadītājs bija neizpratnē.

—   Ja, jūsu juveliera palielinamo stiklu.

—   Es… — Vadītājs bija galīgi apjucis.

—   Jūs tirgojaties ar dimantiem, taču jums nav lupas. — Benedikts nosodoši pašūpoja galvu. — Nekas, man ir pašam sava.

Benedikts izvilka palielināmo stiklu no iekškabatas un ielika to aci.

—   Nepilnības var būt gandrīz nemānāmās — «dabiskums» uz aploces vai burbuhtis vai oglekļa punktiņš akmeni —, taču, no otras puses, tās var but an lielas — «plaisas», «mākoņi», «ledus» vai «spalvas», kas stipri pazemina akmens vērtību. Taču šis ir nevainojams, ta ka, ja tam piešķirtu nevainojamības sertifikātu, tad tas nebūtu nepareizi. — Benedikts aizvēra lupu un iebāza to atpakaļ kabatā. — Tomēr, lai panāktu to, ka akmenim nav defektu, ta slīpējums ir saspiests.

Viņš pacēla dimantu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

—    Dimanta slīpējums jeb veidojums ir ceturtais un pēdējais tā vērtības kritērijs. Veidojumam gandnz jaatbilst pieņemtajam «ideālam». Šis akmens ir par daudz apgriezts, lai izslēgtu kādu defektu, tāpēc tā proporcijas ir nepareizas, ta forma ir smagnēja un nav apaļa. Man labāk patiktu redzēt skaisti veidotu akmeni ar nelielu defektu nekā šadu ermigu, mazu kropli.

Viņš nolika dimantu atpakaļ uz galda.

—   «Paradīzes Juvelieri» par šo akmeni prasa 500 mārciņās, kas būtu godīgi un pareizi attiecība uz īstu briljantu. Tomēr tā krasa nav laba, un, kaut arī tam nav defektu, ta veidojums ir neveikls. Tā patiesa vērtība butu aptuveni — nu, padomasim… kādas 185 mārciņas.

No personālā puses atskanēja vēl viens protesta koris, kurā izcēlās vadītāja balss:

—   Es jums, ser, varu apgalvot, ka visi mūsu dargakmeņi ir rūpīgi novērtēti!

—   Cik ilgi jūs strādājāt pie «Paradīzes Juvelieriem»? — Benedikts asi noprasīja. — Četrus mēnešus, vai ne?

Veikala vadītājs neizpratnē blenza uz viņu.

—   Pirms tam jus strādājāt par ierēdni kadā liela apbedīšanas un balzamēšanas firma.

—   Es, nu… es gribu teikt… — Vadītājs bezspēcīgi noplatija rokas. — Kā jūs to zināt?

—    Par saviem darbiniekiem es zinu visu.

—    Darbiniekiem?! — Vadītājs bija satriekts.

—   Tieši ta. Mans vārds ir Benedikts van der Bils. Man pieder «Paradīzes Juvelieri».

Rubija pārsteiguma sasita rokas.

—   Tu nu gan esi viens brīnumu maiss!

Benedikts atzinīgi pasmaidīja un pielieca galvu.

—   Un tagad… — viņš teica, pieceldamies un palidzēdams piecelties Rūbijai, — mēs iesim un nopirksim dažus īstus briljantus.

Arons Kohens pārdeva viņiem divus vienādus celi baltus markizes slīpējuma briljantus, un Rubija no ada iesieta kataloga izvēlējas ietvarus pārim balta zelta auskaru.

Benedikts iedeva Aronam čeku par divdesmit tūkstošiem mārciņu, tad pagriezās pret Rubiju.

—   Tagad brauksim uz «Selestes» grilzali pusdienas, — viņš teica. — Ēdieni tur ir briesmīgi, taču interjers — satriecošs. Mums vajadzētu iepriekš piezvanīt un rezervēt galdiņu. Tas gan patiesība nemaz nav nepieciešams, taču viņi medz, šausmīgi apvainoties, ja tā nedara.

Viņi atlaidās bentlija greznajos spilvenos, un Benedikts izrīkoja šoferi:

—   Nobrauc gar Trafalgarskveru, Edmund! Es gribu paķert avīzes Dienvidāfrikas Nama.

Edmunds novietoja garo limuzīnu pie vestniecibas ieejas, un šveicars, pazinis mašīnu, steidzas iekša, lai paņemtu laikrakstu žūksni.

Kamēr viņi apkart laukumam brauca 1 Ieimarketas virzienā, Benedikts paņēma Cape Argus eksemplāru.

—   Paskatīsimies, kas notiek majas… — Viņš uzmeta skatienu pirmajai lappusei un manami sastinga.

—        Kas tur ir? — Rubija ziņkārīgi paliecās viņam tuvāk, taču viņš nepievērsa tai uzmanību. Viņa acu skatiens bija iedūries lappuse ka steļļu atspole. Rubija redzēja, ka sārtums pazūd no viņa sejas un ta kļūst bāla un drūmas apņēmības pilna. Beidzis lasīt, Benedikts pagrūda avīzi uz viņas pusi. Viņa atpleta pirmo lappusi.

«VAN DER BILA DIMANTI» IEGŪST VĒRTĪGU KONCESIJU. APEIĀCIJASTIESA ATZĪST ĶEIZARA IZSNIEGTĀS MINERĀLU TIESĪBAS. LENSS IEGŪST ZIBENSSPERIENU UN PAŠNĀVĪBU.

Blēmfonteinā, ceturtdien.

Pēc Central Diamond Minēs Ltd. steidzama prasības pieteikuma par to, lai neļautu Van der Bila Dimantu kompānijai izpētīt un izstrādāt koncesijas zonu pie Dienvidrietumu Āfrikas piekrastes, miertiesnesis Tromps š(xlien prasibu noraidīja, pamatodams savu lēmumu šādi: «Sākotnējā koncesija, kas izsniegta ar Vācijas Impērijas lēmumu 1899. gada un ko pēc tam ar savu 1920. gada lēmumu apstiprinājis Savienības parlaments, ir likumīgā spēka un saglabā savu spēku attiecībā pret jebkuru vēlāk izsniegtu koncesiju, ko būtu izsniedzis atradņu ministrs jebkurai citai pusei.»

Strīdus zona aptver simt kvadrātkilometrus ap divām mazām saliņām, kas atrodas aptuveni piecpadsmit jūdžu attālumā uz dienvidiem no Kārtridžas līča un piecas jūdzes no krasta. Salas pazīstamas kā Zibenssperiena sala un Pašnāvības sala, un gadsimtu mijā tās ievērojamos apjomos izmantoja kāda Vacijas guano kompānija. Van der Bila Dimantu kompānijas ģenerāldirektors misters Džons Rigbijs Lenss ieguvis koncesijas tiesības, nopērkot vairs nedarbojošos guano kompāniju.

Šodien Keiptaunā misters Lenss apgalvoja: «Šādu izdevību es biju gaidījis visu mūžu. Visas pazīmes liecina, ka Zibensspēriens un Pašnāvība būs viens no bagātigakajiem jūras dimantu ieguves laukiem pasaulē.»

Van der Bila Dimantu kompānijas vajadzībām Apvienotajā

Karalistē pašlaik tiek pabeigta dimantu ieguves kvģa būve, un misters Lenss apgalvoja, ka viņš cer uzsākt dimantu ieguves darbību Zibensspēriena un Pašnāvības salās līdz šī gada beigām.

Rūbija nolaida avizi un palūkojās uz Benediktu. Viņa ieraudzīja cilvēku, kurš saņēmis briesmīgu triecienu.

Benedikts bija sakņupis sēdekli. Bija pagaisis viss viņa galantums, viņa pašpārliecinātība. Viņa seja joprojām bija nāves bālumā, tikai tagad viņa lūpas trīcēja, un Rubija riebuma vēroja, ka Benedikta acis sariešas asaras. Viņš saliecas uz priekšu un paslēpa seju plaukstās, gļēvā bezcerība šūpodams galvu.

—   Ak, izdzimtenis… — viņš čukstēja, un viņa balss bija piesmakuši un neskaidra. — Tā viņš vienmēr izdaras. . Es jau domāju, ka beidzot man viņš ir roka, bet viņš… Ak Dievs, kā es viņu ienīstu!

Benedikts palūkojās sievietē, viņa seju bija atmaidzinajusi pašnožēla. — Viņš ik reizi tā dara. Bieži man ir licies, ka esmu viņu uzveicis, taču viņš vienkārši…

Rūbiju mulsināja viņa reakcija.

—   Vai tevi tas neiepriecina? «Van der Bila Dimanti» nopelnis miljonus…

—    Nē! Nē! — viņš to rupji pārtrauca, un tad sāka gāzties ārā daudzo gadu naids, izmisums un pazemojums. Rūbija klusējot klausījās, pamazām sākdama visu saprast, brīnīdamās par ilgi krātajam sāpēm un naidu, ko viņš tai atklāja. Viņš atcerējas divdesmit gadu vecas sarunas. Šikas bērnības epizodes, nevainīgas piezīmes, kas bija nogulsnējušās un krājušās desmit gadus.

—   Tu negribi, lai viņš gūst panākumus, — vai tā ir? — viņa jautāja.

—    Es gribu viņu satriekt, salauzt viņu, pazemot viņu!

Kādas desmit sekundes Rubija klusēja.

—   Nu, un ko tad mēs šai sakara pasāksim? — viņa neizteiksmīgi jautāja.

—   Šķiet, ka neko. — Benedikta tonis Rubiju kaitinaja. — Viņš vienmēr izpeld virspusē, vienkārši nav iespējams…

—   Muļķības! — Rūbija atcirta. Tagad viņa jau bija dusmīga. — Rūpīgi apsvērsim to, palūkosimies, ka mēs varam viņu apturēt! Viņš ir tikai cilvēks, un tu man esi pieradījis, ka esi lielisks, panakumiem bagāts biznesmenis.

Benedikta sejas izteiksme mainījās, kļuva dzīvīga un uzticības pilna. Viņš gandrīz jūsmīgi pagriezās pret Rubiju, samirkšķināja acis. — Vai tu tiešām ta doma?

* * *

Koja ir pārāk šaura, nosprieda Serdžo Kaporeti, stipri par šauru. Šodien vajadzēs likt, lai kads no galdniekiem to partaisa.

Viņš gulēja uz muguras, cieši iespiests ka ķīlis, ar segas pārklāto milzīgo vēderu aizšķērsodams sev skatu uz dienvidiem. Viņš gulēja un apsvēra savu fizisko stāvokli. Tas bija pārsteidzoši labs. Sāpes pakausi bija pavisam vājas, gluži ka aizplīvurotas, un negaršīgo cigāru un vina atraugas rīkles galā bija itin panesamas. Viņu satrauca svina smaguma sajuta apakšējās ekstremitātēs, līdz viņš aptvēra, ka kajas joprojām ir smagie zvejnieka zābaki. Viņš vel atcerējās, ka viena no meitenēm bija par to sūdzējusies.

Viņš paslējās uz viena elkoņa un palūkojas uz. meitenem. Katrā pusē viņam pa vienai, ar iespaidīgiem sārtas miesas kalniem tās bija cieši ieķīlējušas viņu koja. Abas bija lielas un spēcīgas meičas, viņš tās bija rupigi izvēlējies, neviena nesvera ne unci mazāk par divpadsmit stoniem. Serdžo aplaimots nopūtās — bija aizvadita bnnišķiga nedeļas nogale! Meitenes krāca tik harmoniski, ka to varētu noturēt par labi iestudētu teātra ainu. Serdžo maiga pielūgsmē dažas minūtes viņās klausījās, tad pārrāpās pari ārmalā gulošajai meitenei un nostājās kajītes vidū — gluži kails, tikai smagajiem zābakiem kajas. Viņš tiksmigi nožāvājas, kasīdams melnās, cietās sprogas, kas klāja krūtis un vēderu, un uzmeta skatienu pulkstenim pie starpsienas. Bija četri pirmdienas rītā, taču nedeļas nogale bija patiesi atcerēšanās vērta.

Galds nebija saskatāms zem tukšu vīna pudeļu un netīru šķivju meža. Kāda šķīvi bija sastingusi Boloņas spageti masa, un viņš to pacēla. Slājot ārā no kajītes uz Zvejnieku karaļa tiltiņa, viņš ar pirkstiem ķeksēja spageti un stuķeja tos mute.

Viņš nostājās pie tiltiņa margām, kails un spalvains stāvs garos, melnos zabakos, piespiedis pie krūtim šķīvi ar spageti un parlūkodams doku teritoriju.

Zvejnieku karalis atradas dokos; vel bija jāveic Džonija Lensa pasūtītās izmaiņas. Tas bija pacelts augstu virs tā limeņa, kādā tam butu jaatrodas pēc nolaišanas ūdeni. Kaut an kuģa ietilpība sasniedza tikai 3000 tonnas, kuģubūves rūpnīcas pagalmā tas izskatījās melns un milzīgs. Jau no ta neparasta silueta bija redzams, ka tas paredzēts kādam īpašam mērķim. Ta virsbūves elementi bija novietoti talu aizmugure ka naftas tankkuģim, bet priekšējo klaju aizņēma bagara vadīšanai paredzētais milzīgais portālceltnis un masīvas tvertnes saspiesta gaisa uzglabāšanai.

Rīta agrumā kuģu būvētava bija tukša, un juras migla plūksnām un plīvuriem vijās ap Zvejnieku karaļa masivo siluetu. Stāvēdams piecdesmit pedu augstumā virs sausa doka, vēl arvien gremodams aukstos spageti, Serdžo čuraja pār reliņiem, gūdams mazu, patiesu prieciņu no garās, izliektās strūklas un šķidruma plīkšķēšanas, tam atsitoties pret betonu tālu lejā.

Viņš ierausās atpakaļ kajītē un, ar sirsnību palūkojies lejup uz abam dusošajam valkiram, piebeidza pēdējas spageti atliekas. Tad viņš rupigi noslaucīja pirkstus krušu apmatojumā un maigi tas uzrunaja:

— Nāciet, mani kaķīši, mani mazie balodīši, rotaļu laiks ir beidzies — sākas darba laiks!

Ar savu itālieša galantumu viņš tās iesēdināja taksometrā pie doku vārtiem, apveltīdams katru ar kaislīgu skūpstu, naudaszīmi, kjanti vīna pudeli, dziļas pielūgsmes apliecinājumiem un solījumu rīkot vēl vienas svinības nākamās piektdienas vakara.

Serdžo devās atpakaļ cauri doku mašīnu un ēku mudžeklim, aizkupinadams garu, melnu cigāru un ar patiku ievilkdams dūmus, līdz nonaca Zvejnieku karaļa redzamības robežās un apstājās pārsteigts un saērcināts. Pie trapa, kas veda uz Zvejnieku karaļa klāju, stāvēja liels meduskrāsas bentlijs. Viņam nepatika, ka viņu apmeklē kompānijas priekšnieki, īpaši jau šis un īpaši

jau šadā pirmdienas rīta agrumā.

* * *

Šļūtene vijas lejup zaļajās dzīlēs, un viņi, sadevušies rokās, tai sekoja. Treisija vel joprojām nedaudz nervozēja. Tas nebija ka Vidusjurā, kur nirēju saņēma silti zilgani un draudzīgi ūdens apkampieni, te bija mežonīgais Atlantijas okeāns, vēsi draudīgs, zaļš un nepieradināts. Tas viņu biedēja, bet Džonija roka viņu iedrošināja.

Viņu aprīkojuma spiedienvārsti atkārtoja viņu elpas vilcienus dziedošā metāliskā sēkšanā, un ledainas plūsmas un urdziņas arvien no jauna atrada ceļu aiz Treisijas gumijas tērpa aprocēm un apkakles.

Sešdesmit pēdas zem ūdens līmeņa Džonijs apstājās un ielūkojas Treisijas maskas stikla lodziņa. Viņš tai uzsmaidīja — viņa muti izkropļoja apjomīgā iemute —, un viņa tam parādīja paceltu īkšķi. Abi palūkojās augšup. Ūdens virsma bija sidrabaina kā vecs spogulis, un kuģa melno cigārveida kontūru ietvēra savāda gaisma. Šļūtene un enkura ķēde bija izdurušas cauri sudrabotajiem griestiem un nokarājās lejup ēnaini zaļajās dzīlēs.

Džonijs norādīja uz leju, un viņa pamāja. Viņi nolieca galvas lejup, pavērsa -pleznas pret ūdens virsmu un joprojām roku roka irās lejup uz jūras dibenu.

Treisija sadzirdēja kaut kādus sprakšķus un šņākoņu, un no zaļi melnajam dzīlēm zem viņiem savā ceļa uz virsmu vīdamies aizpeldēja sudrabotu burbuļu mākoniši. Viņa saspringti skatījās lejup, sekojot šļūtenes līnijai, un pamazām tumsa sāka izšķirt divus vīrus melnos gumijas tērpos strādājām šļūtenes gala; viņi šķita pardabiski un mistiski, kā melni priesteri, kas izpilda kādu sātanisku rituālu.

Viņa un Džonijs sasniedza juras dibenu un karājās tieši virs tā, nebela attāluma no abiem vīriem. Džonijs noradīja uz dziļuma mēritāju, ko viņš bija uzlicis ka rokaspulksteni. Tas rādīja 120 pēdu dziļumu. Tad viņš pagriezās un ar roku noradīja viņai uz rifu pusi.

Viņi atradās ieplaka starp garajam un smailajam melno klinšu virknēm, tiem pašiem rifiem, ko Treisija bija redzējusi no gaisa. Bija jūtama ūdens plūsma, straumei taisnos leņķos manevrējot rifu virzienā.

Džonijs saspieda viņas roku un tad vilka viņu lejup. Viņi gulēja uz vēdera juras gultnē; Džonijs pagraba sauju balto smilšu, ātri to paskaloja, tā ka sīkas daļiņas ka mākonis aizplūda straumē, tad paradija Treisijai palikušo rupjo granti. Viņš atkal pasmaidīja, un viņa atbildēja smaidam.

Joprojām vilkdams Treisiju aiz rokas, viņš leni piepeldeja pie diviem vīriem, kuri strādāja pie šļūtenes, un apstajas, lai tos pavērotu.

Šļūtenes galā bija piestiprināta stingra tērauda caurule divu collu diametrā un divdesmit pēdu garumā; virs smilšu gultnes tagad bija redzama tikai puse tās garuma. Abi udensbdēji stūma to lejup cauri smiltīm un grantij, lai sasniegtu pamatklintāju. Pati šļūtene bija pievienota pie kompresora uz, kuģa klaja, kurš radīja šļūtenē vakuumu un sūca augšup smiltis un granti, kamēr tērauda caurule tika stumta lejup.

Viņi izlūkoja Zibenssperiena un Pašnāvības lauku. Ņēma šādus divu collu paraugus ik pa piecsimt pēdu intervāliem, lai konstatētu ūdens dziļumu, virsējā slaņa biezumu un grants iegulu saturu. Viņi ari uzņēma un sastadīja rifu kartes, lai tad, kad ieradīsies Zvejnieku karalis, viņiem butu skaidra aina par lauka topogrāfiju un izvietojumu. Viņi zinās, kur sākt bagarēšanu, un aptuveni to, ko viņi no tās varētu gaidīt.

Līdz šim rezultāti bija apstiprinājuši pašas optimistiskākās Džonija cenbas. Visās ieplakas starp rifiem bija pamatigs, biezs grants slānis. Ka jau viņš bija paredzējis, smagāka grants bija nogulsnējusies ieplakās, kuras atradās vistuvāk spraugai starp Zibenssperienu un Pašnavibu, bet mazākās un vieglākās grants daļiņas bija aizskalotas talak. Dažas no ieplakam grants nogulu dziļums bija piecpadsmit pēdas, un visi tur atrasto minerālu veidi bija augstākaja mera daudzsološi. Viņš bija izdalījis granātus, jašmu, dzelzsrudu, berila kristālus un titana putekļus.

Tomēr augšup no dzīlēm pa divu collu cauruli bija pacēlies ari pats noteiktākais, pats neapstndamakais pierādījums. No Zibensspēriena un Pašnāvības laukiem viņi jau bija izcēluši pirmos dimantus. Apsverot iespējas atrast dimantus divu collu parauga, kas ņemts ik pa piecsimt pedam, un to, ka vērtīga granti ir viena daļa dimantu no piecdesmit miljoniem, bija sajūsminoši un iedrošinoši, ka viņi jau atraduši četrus dimantus. Protams, tie bija mazi akmentiņi, neviens no tiem nebija lielāks par puskaratu, tomēr tie bija dimanti un daži no tiem teicamas kvalitātes.

Viens no vīriem, kuri stradaja pie šļūtenes, pagriežas un paradīja Džonijam žestu ar plakanu plaukstu. Caurule bija nonākusi līdz pamatklintājam. Džonijs pamaja un pacēla augšup īkšķi, tad, vilkdams Treisiju sev līdzi, peldēja augšup.

Viņi pa kāpnītēm pārrāpās pār izpētes kuģa bortu, neveikli kustēdamies zem gaisa balonu svara, kas bija piesprādzēti viņiem pie muguras, taču laipnas rokas pabdzēja viņiem tikt uz borta, noņemt smago uzkabi un atvilkt vaļā cieši piegulošo gumijas tērpu rāvējslēdzējus.

Tmisija ar pateicību paņēma no kada komandas locekļa dvieli un, pieliekusi galvu, lai izsusinātu samirkušos matus, lūkojas uz abam baltajam salām, kuras ka vaļi bija izliekušas savas muguras kadu pusjudzi talak zaļaja jūra un virs kurām lidinājās juras putnu mākoņi. Viļņu bangas pret klintīm skanēja ka attala artilērijas apšaude vai tali pērkona grāvieni.

—   Ak Dievs, ir nu gan mežonīga un fantastiska vieta! — viņa jusmigi teica, berzēdama matus. — Ta liek cilvēkam justies dzīvam.

Džonijs saprata viņas izjūtas: barga un nemierīga jUra un skarbā zeme likās solam briesmas un piedzīvojumus. Viņš jau gatavojas atbildēt, bet šaja bndi uz klaja izkapa abi viri, kas bija strādājuši pie šļūtenes; garakais izspļava iemuti, ļaujot tai nokrist uz krūtīm.

—   braucam uz nakamo punktu, ja jums nav iebildumu, mister Lens? — Viņš novilka masku un galvas apsegu, atkladams baltus matus un saules apsvilinatu seju.

—   Labi, I lugo, — Džonijs piekrita un atzinīgi vēroja, ka 1 lugo Kramers dod pavēli pacelt enkuru un šļūteni, lai Mežazoss varētu doties tālāk jūrā uz nākamo izpētes punktu. Džonijs nelabprāt bija nolīdzis Mežazosi kā izpētes un Zvejnieku karaļa apkalpošanas kuģi. Viņš nepazina I lugo Krameru; Benedikts gan bija uzstājis, ka šis virs jāņem, bet tieši tas padarīja viņu aizdomigu.

Tomēr bija pats par sevi saprotams, ka viņiem jaizmanto kapteinis no van der Bilu flotes, un Džonijs tagad bija gatavs atzit, ka ir kļūdījies. Krāmers bija inteliģents un vienmēr gatavs darbam, pieredzējis un uzticams, labs jūrnieks, kurš, vadīdams Mežazosi, apliecinaja prasmi, kada butu nepieciešama, lai vētras laika jurā pievestu to blakus Zvejnieku karalim. Džonijs gandrīz vairs neievēroja viņa nepatīkamo izskatu, kaut ari sākuma šī sarta seja, baltie mati un it ka aklas acis bija likušies pretīgi.

Treisija nebija tik viegli pārliecināma. Šis cilvēks lika viņai justies neērti. Viņā bija jaušama savvaļas dzīvnieka nežēlība, potenciālā vardarbība. Reizēm viņš uz Treisiju ta paskatijas, ka skudriņas skrēja pa augumu. Ari tagad, pagriezies pēc pavēļu došanas, viņš pārlaida skatienu Treisijas ķermenim. Melnais zida tērps izcēla viņas skaistās, apaļās krūtis, un I lugo Kramers skatījas uz tam ar savam bālajam baltmalu acīm. Viņa instinktīvi piesedza krūtis ar dvieli, un šķita, ka viņa lupas uzjautrināti paveras. Viņš pagriezās pret Džoniju.

—   Stasta, ka tas jūsu bagars esot kaut kas īpašs, mister Lens?

—   Tā ir, Hugo. Tas nav tāds ka pārējās pusceptas baržas un kroplīgās pārveidotās konstrukcijas, kādas izmēģinājušas citas kompānijas. Tas ir pirmais dimantu ieguves kuģis, kas projektēts tieši šim darbam.

—   Kas tad tam ir atšķirīgs?

—   Gandrīz viss. Tā šļūteni darbina celtnis uz priekšejā klaja, un šļūtene ir izlaista pa luku, kas izveidota kuģa korpusā.

—   Kāda šļūtene?

—   Astoņpadsmit collu pīta tērauda armatūra ar gumijas pārklājumu. Mēs to varam nolaist līdz simt asu dziļumam, un tajā ir kompensators, kas neļauj tai iegrimt viļņos, kuri atsitas no kuģa korpusa.

—   Astoņpadsmit collas ir diezgan liels diametrs. Ka jūs dabūsiet vakuumu?

—   Tur jau ir tā lieta, Hugo! Mes nesūksim — mēs pūtīsim! Mēs vispirms atbrīvosim šļūteni no ūdens, iepūšot tajā saspiestu gaisu, un ūdens ieplūšana šļūtenē iesūks taja granti.

—   Paklau, tas gan ir interesanti! Tad jau, jo dziļāk jūs strādājāt, jo efektīvāk tas notiek!

—   Tieši tā.

—   Un kā tad ar pašu ieguvi? Vai jums būs parasta caurskate, ložu dzirnavas un tauku galda iekārtā?

—   Tieši tas pazudinaja citas kompānijas — cenšanas atdalīt dimantus ar vecajiem paņēmieniem. Nē. Sāksim ar to, ka mums būs ciklons.

—   Ciklons?

—   Vai esat redzējis krējuma centrifūgu?

-Jā.

—   Tas pats princips. Vienkārši griezīsim granti apaļā tvertne un aizpludināsim visu, kam īpatnējais svars ir mazaks par 2,5. Tad atlikumu izžāvēsim, izbērsim uz transportiera lentes un palaidīsim zem rentgenstaru aparāta, kurš uzrādīs katru dimantu. Ka zināms, dimanti rentgena staru ietekmē fosforescē un ir skaidri redzami. Rentgenstaru ierīce paziņo par dimantu centralajam skaitļotājam… — Džonija balss, visa viņa būtne bija uzlādēta ar tadu entuziasmu, kuram viņa klausītāji nespēja pretoties. Treisija aizrāvās līdz ar viņu, runas laika vērodama viņa acis un muti, smaidīdama, kad smaidīja viņš; viņas lupas

uzticīgi veidoja vārdus, kas naca no Džonija lUpām.

* * *

—   Šī ir ciklona telpa, — Benedikts van der Bils skaidroja un, pieturēdams Rūbijās Lensas elkoni, palīdzēja viņai nokāpt no kāpņu pēdēja pakāpiena. — Es jau tev paskaidroju, ka tas darbojas.

—   Ja. — Rūbija pamāja un ar interesi aplūkoja telpu. Zvejnieku karaļa korpusa raupji kniedētās, pelēki krāsotās metāla plāksnes veidoja kubveida metāla kārbu, kuras vidū atradās ciklons. Ari tas bija nokrāsots pelēks kā karakuģis — desmit pēdu augsts konusveida tornis.

—   Grants tiek iepūsta šeit. — Benedikts norādīja uz astoņpadsmit collu cauruli, kura ienāca ciklona telpā caur priekšējo starpsienu un tālāk bija pievienota ciklona apakšdaļai. — Tad tā iet uz augšu. — Benedikts pameta roku augšup. — Un tad apkārt. — Viņš izdarīja maisīšanas kustību. — Smagas daļiņas tiek izmestas un aizvadītas pa šo… — Mazāka caurule izgāja no ciklona pleca un nozuda skatienam attālajā starpsienā. — Bet vieglākās daļiņas izšaujas ārā pa augšu un tiek pārmestās pār bortu.

—   Es saprotu. Bet kur tad ir vājā vieta? — Rūbija jautaja.

—   Nāc! — Benedikts vadīja viņu cauri telpai, manevrējot starp atkritumiem, ko bija atstājuši strādnieki, kuri joprojām rosijas pa Zvejnieku karali. Viņi sasniedza tērauda durvis starpsienā.

—   Sargi galvu! — Viņi saliekušies iegāja gara gaiteni ar durvīm abos galos. Pa labi no viņiem bija slēgts tunebs, kas stiepās visa telpas garumā.

—   Šī ir transportiera telpa, — skaidroja Benedikts. — Koncentrēta grants krīt caur karsta gaisa plūsmu, kas tiek pūsta no elektriskās krāsns un to žāvē. Tad nokļūst uz transportiera lentes, nozūd šaja tuneli un caur tuneli tiek nogādāta rentgenstaru telpā.

—   Tad te tu to gribi uzstādīt? — jautaja Rubija.

—   Ja. Transportiera tuneli. Tas nozīmē, ka mums ši parbaudes lūka bus jāpārvieto divpadsmit pēdas uz aizmuguri, lai mums būtu vieta.

Rubija pamāja. — Tas virs, kurš to darīs, — vai tu vari viņam uzticēties?

—   Jā. Viņš jau agrak ir man strādājis. — Benedikts nepiebilda, ka tas pats cilvēks ir izstrādājis elektronisko iekārtu baloniem, kurus izmantoja Grupa, un ir lidojis no Japānas, lai pārveidotu Mežazoss zivju meklēšanas iekārtu.

—   Ļoti labi! — Rubija šķita apmierinata. Viņa arvien vairāk kļuva par šīs savienības dzinējspēku, pamudinot Benediktu uz izlēmību, kad viņš izrādīja nedrošību vai centās izvairīties no darbibam, kuras novestu pie konfrontācijas ar Džoniju Lenšu.

—   Aplūkosim rentgena telpu!

Tas bija neliels, skapim līdzīgs nodalījums. Grīdu, griestus un visas četras sienas klaja biezs svina slānis. Pie griestiem bija piekārtā rentgenstaru iekārtā, zem tās atradas apaļš galds, kura virsma bija pārklāta ar medus šunam līdzīga reljefa nerūsejoša tērauda plātni.

—   Koncentrētā grants izbirst uz. galda, galds Ritē zem rentgena aparata, kurš liek iespidēties katram dimantam, un šo informāciju saņem skaitļotājs un reģistrē katra dimanta lielumu un tā precīzu poziciju uz galda. Tad skaitļotajs dod komandu vienai no šīm… — Benedikts norādīja uz veselu kūli cietu plastmasas cauruļu, katra no tam bija pievienota metala «rokai», — noliekties pār galdu tieši virs dimanta un iesūkt to. Skaitļotajs izvēlas cauruli ar diametru, kurš atbilst dimanta izmēriem; kad caurule ir izpildījusi skaitļotaja komandu, galds nokļūst zem otra rentgenstaru aparata — un skaitļotājs pārliecinās, ka dimants tiešam ir savākts. Ja nu gadījumā caurule nav dimantu iesukusi, skaitļotajs liek galdam apmest otru riņķi. Turpretī, ja dimants ir savakts, pārpalikums tiek nostumts no galda un galds atgriežas, lai atkal paņemtu granti no ciklona telpas, — un process turpinās. Sistēma ir simtprocentīgi efektīva. Ta nelaiž garam nevienu dimantu. Pat ne tādu, kurš ir cukura kristāliņa lielumā.

—    Kur atrodas skaitļotājs? — Rubija jautaja.

—   Tur. — Benedikts norādīja caur mazo svina stikla lodziņu, kurš atradas virs rentgenstaru parbaudes galda. Aiz ta bija vēl viena maza telpa. Rubija piespieda degunu pie stikla un ieskā tijas iekšā. Skaitļotajs aizņēma telpas lielāko daļu; tas bija liels, spīdīgi emaljēts skapis, kurš, par spīti slēdžiem un instrumentu rādītājiem, atgadinaja ledusskapi. Benedikts skatijas iekšā, nostājies viņai blakus.

—   Skaitļotājs vada visu procesu. Tas kontrole saspiestā gaisa plūsmu bagara caurule, regulē ciklonu, vada rentgena aparatu un galdu, sver un saskaita iegūtos dimantus pirms to ievietošanas seifā, un tas pat vada Zvejnieku karali un ziņo uz komandtiltiņu par ta precīzo atrašanas vietu virs jūras dibena, tas pārbauda mašīnu un spēkstacijas eļļošanu un temperatūra un pec pieprasījuma sniedz tūlītēju un pilnīgu ziņojumu par visu procesu vai kadu ta daļu.

Rūbija joprojām lūkojas skaitļotāja telpā.

—   Kas notiek ar dimantiem, kad tie ir noņemti no rotējošā galda? — viņa jautaja.

—   Tie nokļūst uz elektroniskiem svariem, kuri nosver katru akmeni, tad tie tiek izvesti skaitļotāja telpā un noglabāti taja seifā. — Benedikts norādīja uz tērauda durvīm, kas bija iebūvetas siena. — Seifam ir laika un kombinācijas atslēga. Tā nu šī sistēma strādā — nevienu dimantu neskar cilvēka roka.

—   Iesim un parunāsim ar to itāliešu lauķi! — Rūbija ierosināja, bet, kad viņa aizgriezās no lodziņa, Benedikts aplika roku viņai ap pleciem un gluži kā likumīgs īpašnieks viņu apkampa.

—   Ne jau tagad! — Rūbija sadusmota nošņāca, nokratot viņa roku, un, iedama pa priekšu, devās āra no rentgena telpas garām aizslēgtajām skaitļotāja nodalījuma durvīm, kas atradās pretī durvīm uz transportiera telpu. Uz viņu bija atstajis iespaidu sistēmas atjautīgais risinājums, taču tas, ka to visu bija izdomājis Džonijs Lenss, viņu tracināja.

Viņas simpātijas bija pilnīgi mainījušās; viņa bija aizgājusi

pie tā, kurš piedāvāja vairāk.

* * *

Uzlūkojot Rūbiju Lenšu, Serdžo Kaporeti izjuta vieglu žēlumu. Tik tieva, un dibens kā zēnam! Viņa jau nu gan diez ko nespētu iepriecināt vīrieti auksta nakti… Serdžo pārstūma cigāru no viena mutes kaktiņa uz. otru, ši procesa laika notriepjot tā galu ar siekalām. Viņš nosprieda, ka šī dāma piedevām ir auksta. Serdžo piemita ļoti laba intuīcija, kad runa bija par sievietes kaisliguma temperatūras noteikšanu. Auksta ka čūska, viņš nodomāja, un žēlumu nomainīja riebums. Viņu pārņēma sīks drebulis, vērojot Rūbiju iekārtojamies uz kušetes viņa kajīte un ar precīzu kustību sakrustojam zeltainās kājas. Gluži ka čūska — tāda varētu aprit vīrieti, it kā tas butu maza, lēkājoša vardite! Serdžo apbrīnoja Džoniju Lenšu, taču — kā viņš nosprieda — pat Lenss nevarētu justies drošs kopā ar šādu sievieti.

—   Jums patīk mans kuģis? — viņš jautāja, cenšoties izturēties draudzigi. — Tas ir ļoti jauks kuģis.

Patiesībā Serdžo lietoja daudz specigāku apzīmētāju par ļoti, tādu, kurā bija ietverts pieņēmums, ka Zvejnieku karalis ir spējīgs vairoties, — un Rubijas lūpas nepatikā savilkās. Ignorējot jautajumu, viņa aizdedza cigareti, nepacietīgi šūpodama vienu kāju, un pagrieza gālvu, lai lūkotos ārā pa iluminatoru.

Serdžo apvainojās par tādu nelaipnību, taču viņam nebija laika to pārdomāt, jo Benedikts van der BiJs jau nostājās kajītes vidū, rokas viegli saņēmis aiz muguras.

—   Mister Kaporeti, — viņš klusi teica, — cik ļoti jums patīk nauda?

Serdžo pasmīnēja un atstūma pakausī nosmulēto jūrnieka cepuri. — Man tā patīk traki labi, man ta patīk labāk par paša māti — un māti es mīlu tā kā savu dzīvību, — viņš teica.

—   Vai jūs vēlētos kļūt bagāts? — Benedikts jautāja, un Serdžo sapņaini nopūtās.

—   Si! — viņš pamaja. — Bet tas nav iespējams. Pasaulē ir par daudz vino, par daudz smuku skuķu, bet kārtis ir nejaukas kā… — Serdžo ieturēja pauzi, lai atrastu piemērotu sabdzinajumu, un paskatījās uz. Rūbiju, — …ka kaulaini sievišķi. Ne! Nauda ilgi nepaliek, tā nāk, un tā iet.

—   Ko jūs būtu gatavs darit par divdesmit pieciem tūkstošiem mārciņu? — jautāja Benedikts.

—   Par divdesmit pieciem tūkstošiem… — Serdžo acis kļuva tik tumši miklas un maigas kā mirstošai gazelei vai sievietei,

kura iemīlējusies, — …nav nekā tāda, ko es nedarītu.

* * *

Zvejnieku karalis devās ceļā uz Āfriku 4. oktobri. Benedikts van der Bils kā kuģa īpašnieku pārstāvis atbrauca no Londonas, lai izvadītu to ceļā, un pirms kuģa iziešanas jūrā stundu pavadīja aiz slēgtam durvīm kopā ar Serdžo Kaporeti.

Ceļā uz dienvidiem pirmo posmu Zvejnieku karalis pieveica labā ātrumā, taču Džoniju saniknoja neparedzētā desmit dienu aizkavēšanās Laspalmasas sala. Uz zibenstelegrammam, ko viņš sūtīja no Keiptaunas, pienāca vienīgi atbilde, ka Zvejnieku karaļa mašintelpa radušies sarežģījumi ar sazobi, kuri tiek novērsti Laspalmasas dokos. Ceļojums tikšot atsākts tullt pec remontdarbu pabeigšanas.

Japāņu džentlmeni, kurš sagaidīja Zvejnieku karali Laspalmasā, sauca Kaminikoto. Serdžo melei tas nu bija par daudz, tāpēc viņš sauca japāni par Kamiju.

Serdžo komanda tika nosūtīta krasta ar aizbildinājumu, ka darbs uz Zvejnieku karaļa esot bīstams. Viņi tika izmitināti labakajā tūristu viesnīcā un bagatigi apgadati ar alkoholu, un nākamo desmit dienu laika Serdžo viņus vairs neredzēja; viņš pats un Kamijs tikmēr nedaudz parkārtoja Zvejnieku karaļa skaitļotāju un dimantu ieguves sistēmu.

So desmit dienu laika Serdžo un Kamijs atklaja, ka, par spīti fiziskas uzbūves atšķinbam, citada ziņa viņi ir ka brāļi.

Kamijam bija miklainas kastes, ko viņš bija uznesis uz. borta, un viņi strādaja ka traki katru dienu no ausmas lidz rietam. Pēc tam viņi atpūtās.

Kamijs auguma bija puse no Serdžo, ar seju kā ļaunpratigam pertiķim. Viņš vienmer valkaja platmali. Vienigaja reize, kad Serdžo redzēja viņu vannas istaba bez. galvassegas, viņš atklāja, ka Kamija galvvidus ir tik kails ka Svēta Pētera katedrāles kupols.

Kamija gaumei attiecība uz sievietēm bija raksturīgas tieši tadas pašas pārmērības kā Serdžo gaumei. Tas atviegloja partneru nolīgšanu, jo, kas dereja vienam, derēja ari otram. Ceļā uz dienvidiem Serdžo paņēma līdzi mīļas atmiņas par mazo japani, kurš gluži kails, tikai ar platmali galvā, izgrūda putna ķērkšanai līdzīgus uzmudinājumā un sajūsmas kliedzienus, pats ka žokejs uzrāpies uz brangas ķēves.

Kad Serdžo beidzot ka gadīgs gans atveda savu izvārgušo komandu atpakaļ uz Zvejnieku karaļa, vienīgais, kas liecinaja par viņu abu pūlēm, bija tas, ka parbaudes lūka transportiera tuneli bija pārvietota par divpadsmit pēdām atpakaļ.

—  Tas ir mans labakais darbs, — Kamijs teica Serdžo. Viņš jau tagad bija noskumis, domājot par drīzo šķiršanos. Viņi bija kā brāļi. — Es tur parakstījos. Tu mani atcerēsies, kad to redzēsi.

—   Tu — labs puika, Kamij! Pats labākais! — Serdžo viņu apkampa, pacēla gaisā un sirsnīgi noskūpstīja uz abiem vaigiem, kamēr Kamijs izmisīgi žņaudza savu platmali.

Viņi pameta to stavam piestātne — vientuļu, sērigu siluetu —, bet tikmēr Zvejnieku karalis strauji devā ārā Atlantijas

okeāna un nogriezās uz dienvidiem.

* * *

Džonijs Lenss skumīgi nolūkojās uz tukšo šampanieša pudeļu kalnu aiz barbekjū cepšanas paliktņiem. Viņš zināja — šo mazo svinību rēķins būs mērāms tūkstošos, taču ta nebija veltīga izšķērdība. Starp viesiem bija visi Van der Bila Dimantu kompānijas lielākie kreditori un viņu sievas. Šodien Džonijs bija paredzējis nodemonstrēt, ko viņi saņems par savu naudu. Izlikties pārtikušam kreditoru acīs nozīme gandrīz to pašu, ko būt pārtikušām. Džonijs gribēja piestūķēt viņus pilnus ar ēdamo un šampanieti, izrādīt viņiem Zvejnieku karali un ar lidmašīnu aizvest viņus atpakaļ uz mājām, nopietni cerēdams, ka uz viņiem tas atstās pietiekamu iespaidu, lai tie viņu uz kadu bridi partrauktu vajat un ļautu viņam nodarboties ar kompānijas izvešanu tīros ūdeņos.

Treisija uztvēra viņa skatienu un komiski pārgrieza acis. Tas bija lūgums pec atbalsta, jo viņu bija aplencis pūlis pusmūža baņķieru un finansistu, kurus šampanietis bija mudinājis novērtēt viņas jaukumus. Džonijs par atbildi tikai pamaja, tad vainīgi palūkojas apkārt, lai uzmeklētu Rubiju, — un atvieglots ieraudzīja, ka viņa nojumes attalakajā galā iegrimusi dziļa saruna ar Benediktu van der Bilu.

Viņš izlīkumoja cauri pūlim līdz kapas malai un aizdedza cigareti, pārlaizdams skatienu Kartridžas līcim.

īrētās dakotas tipa lidmašīnas, kas viesus un apkalpotājus bija atvedušas no Keiptaunas, stāvēja uz pacelšanas joslas aiz ēkām.

Nojume bija uzslieta kādas smilšu kāpas virsotnē, no kurienes pavērās skats uz šauro ieeju līcī. Kāpa bija nolīdzinātā ar buldozeriem, lai uz tās izvietotu nojumi, piekrautos galdus un barbekjū cepšanas statīvus, ap kuriem darbojas balti tērpti viesmīļi. Tns aitu un viena jauna bullēna iespeķotie liemeņi jau sāka pārklāties ar zeltainbrūnu, kraukšķīgu garozu; no tiem cēlās smaržīgu garaiņu mākoņi.

Treisija vēroja Džoniju stāvam kāpas malā. Viņš izskatās noguris, Treisija nodomāja. Dažu pēdējo mēnešu spriedze ir viņu nomocījusi. Ik pa dažām dienām viņam bija uzbrukušas kādas nepatikšanas. Milzīgie uztraukumi par tiesas prāvu, kurā viņi bija ieguvuši Zibensspērienu un Pašnāvību, bija tikko beigušies, kad Džoniju jau aplenca Zvejnieku karaļa būves kavēšanas, kreditoru plosīšanās, Benedikta dzēlieni un simtiem citu uztraukumu un nepatikšanu.

Viņš ir ka cīkstonis, kurš pec gonga iznācis, lai cīnītos pēdējā raundā, Treisija maigi domaja, pētot viņa sejas profilu, kas tagad bija vērsts pret jūru. Viņa staja joprojām bija agresīva, lielais apakšžoklis izstumts uz priekšu un roka ar trūkstošo pirkstu, kura turēja cigareti, savilkta dure, taču zem acīm viņam bija zilganas ēnas un ap mutes kaktiņiem — rupju rievas.

Pēkšņi Džonija augums it ka atdzīvojās, viņš piesedza acis ar plaukstu, tad pagriezās atpakaļ uz nojumes pusi.

—   Skatieties, visi! — viņš iesaucas, apklusinot balsu murdoņu. — Tur tas nāk!

Mirklī murdoņa pieauga divkārt, un viesību dalībnieki iznāca ārā, saules gaisma; viņu sajūsmu un balsu spalgumu vēl vairak pastiprinaja šampanietis, ar ko viņi bija cīnījušies jau no agras priekšpusdienas.

—   Skatieties! Re, kur ir!

—   Kur? Kur?

—   Es to neredzu.

—   Tur, tieši pa kreisi no ta mākoņa pie apvāršņa.

—   Ak, jā! Skatieties! Skatieties!

Treisija paņēma no kada viesmīļa nestās paplātes otru šampanieša glāzi un pasniedza to Džonijam.

—   Paldies! — Viņš tai uzsmaidīja ar to dabiskumu, kāds tagad valdīja viņu attiecībās.

—   Tam gan ilgi vajadzēja, lai atbrauktu šurp! — Treisija skatījās zaļajā okeānā uz mazo plankumiņu, Zvejnieku karali.

—    Kad tas sāks darbu?

—   Rīt.

—   Cik laika mums vajadzēs, lai mēs uzzinātu… nu, vai tas ir izdevies?

—   Nedēļu. — Džonijs pagriezās pret viņu. — Nedēļu, lai butu pavisam droši, taču jau pēc paris dienām mēs zināsim, kas tur veidojas.

Tad viņi klusējot vēroja, kā plankumiņš pamazām tuvojas. Pūlis ātri zaudēja interesi un atgriežas pie dzērieniem un kūpošajiem, smaržīgajiem šķīvjiem ar zeltaini bruņās gaļas gabaliem, kas tika pienesti no barbekjū cepšanas vietām.

Treisija beidzot pārtrauca ieilgušo draudzīgo klusumu. Viņa runāja vilcinoties, kā nevēlēdamās skart sāpīgu tēmu.

—   Cik ilgi Rūbija jau ir mājās — desmit dienas?

—   Aptuveni tā, — Džonijs apstiprināja, uzmetot viņai ašu skatienu. — Es viņu neko daudz neesmu redzējis, — viņš atzina.

—    Taču šķiet, ka viņa tagad ir mierīgāka — vismaz nedīdās man aiz muguras.

—   Rādās, ka viņa sametusies kopā ar Benediktu. — Treisija paskatījās pāri nojumei uz vietu, kur otrs pāris pašlaik sēdēja trokšņaina dzīrotāju bara ielenkumā.

—   Viņa to nejauši sastapa Londonā, — Džonijs nevērīgi atteica. — Viņa man stāstīja, ka viņi pāris reižu kopā pusdienojuši.

Treisija vēlējās, lai viņš turpinātu, izteiktu aizdomas vai šaubas, taču šķita, ka viņu šī tēma vairs neinteresē; viņš sāka runāt par tās dienas turpmākajiem pasākumiem.

— Tev būs jāņem savā pārziņā sievas, kad mēs kāpsim uz borta. Pievērs īpašu uzmanību misis Larsenai — viņa jau līdz ūkai pilna ar burbuļudeni.

Nākamo divu stundu laikā, kas Zvejnieku karalim bija nepieciešamas, lai iebrauktu Kārtridžas līča kanala, Džonijs nespēja vien atraut skatienu no tā neparastā silueta. Tas nebija skaists kuģis, taču «Van der bila Dimantu» balta zibens emblēma Džonija acīs tam piešķīra ipašu daiļumu. Kad tas leja zem viņiem papeldeja garām un iegriezās līcī, Larsens uzsauca tostu par tā veiksmīgu darbu, un tad viņi visi devās lejā, sakāpa gaidošajos lendroveros un brauca apkārt līcim to sagaidīt. Kad viņi ieradas osta, Zvejnieku karalis jau bija pietauvojies un kapteinis Serdžo Kaporeti gaidīja, lai apsveiktu viņus uz borta.

Viņš stāvēja trapa galā, par godu svarīgajam bndim terpies savā labākaja un smalkākaja apģērba: pret divrindu uzvalku ar violetam un kremkrasas svītriņām spilgti izcēlās tomatsarkanā zida kaklasaite, lielās pēdas bija ieautas melnbaltās krokodilādas kurpēs, lai katrs ievērotu, ka gaita viņam ir kā imperatorpingvinam. Dāsni iezieķētā matu pomāde ar nepanesamu vijolišu aromatu bija noplacinajusi viņa melnos matus lidz spīdīgam gludenumam, ko divās daļās sadalīja kā ar lineālu novilkts balts matu celiņš. Tomēr pomades aromatu gandrīz nomāca cigāra smirdoņa — ta bija Īpaša šķirne, kuru Serdžo taupīja speciāli kazam, bērēm un citiem ipašiem gadījumiem.

Viņa skaistas gazeles acis kļuva kaislīgas un satumsa, ieraugot Fifiju Larsenu. Misis Larsenas cieši piegulošās bikses kustība izskatījās tā, it kā tās pildītu dzivi trusīši, un roza svīteris vīlēs vai plīsa. Viņas acis mirdzēja no šampanieša, un piepeši viņa saka bez jebkāda iemesla ķiķināt, nosarkusi no Serdžo pētošā skatiena.

Ekskursija pa Zvejnieku karali sākās; Serdžo Kaporeti bija ieņēmis stingru pavadoņa pozīciju tieši aiz misis Larsenas. Tikko viņi bija uzkāpuši pa pirmajām kāpnēm, misis Larsena viegli iespiedzās un palecas gaisa kadas astoņpadsmit collas, lai atkal piezemētos, visai viņas apjomīgajai sievišķībai nodrebot.

—   Mana mija Fifij, vai kaut kas noticis? — Viņas virs bija pati gādība, bet Serdžo Kaporeti miņajas aiz viņas muguras ar nevainīga ķeruba sejas izteiksmi. Džonijam no uztraukuma gluži vai noreiba galva, jo viņš bija manījis, kā Serdžo lielā, spalvainā ķetna bija omulīgi pievirzījusies misis Larsenas majestātiskajiem sēžamvietas apajumiem. Fifija Larsena bija tikusi pamatigi novērtēta.

Neticīgā atvieglojumā Džonijs izdzirdēja viņas atbildi pēc kārtējās ķiķinašanas: -

—   Šķiet, ka būšu sastiepusi potīti… Varbūt te ir kada vieta, kur es varētu apsēsties?

Džonijs drudžaini lūkojās apkārt pec Treisijas, kura varētu misis Larsenu dabūt prom no Serdžo tvēriena attāluma, taču, iekams viņš paguva dot Treisijai zīmi, Fifija jau kliboja prom, balstīdamas uz Serdžo Kaporeti elkoņa un varonīgi atraidīdama visus palidzibas piedāvājumus.

—   Lūdzu, es nevēlos bojāt jums prieku! Es tikai dažas minūtes pasēdēšu kapteiņa kajītē.

Džonijs ātri piegāja klat sirmajam Larsenam ar apņēmību tureties viņam līdzās. Ja ari viņš nevarēja novērst to, ka Fifija apmekle Serdžo mītni, tad viņam vismaz bija jauzmana vīrs, lai tas nepievienotos viņu sabiedrībai.

—   Šī ir sprāgstvielu noliktava. — Džonijs saņēma Larsena roku un veda viņu prom. — Mēs šeit turam plastikāta spridzekļu krājumu zemūdens spridzināšanai…

Larsena raizes par sievas traumu pagaisa, un viņš pilnība nodevās Zvejnieku karaļa apskatei. Džonijs viņam izradīja visu ražošanas liniju, sākot no vietas, kur bagars iesūc granti.

Ejot ara no ciklona telpas, Džonijs pasteidzas pa priekšu, atvērdams Larsenam tērauda durvis.

—   No ciklona koncentrāts nak šurp un nokļūst… — Viņš pārsteigumā aprāvās, kad viņi iegaja šauraja telpā aiz ciklona.

—   Kaut kas nav kārtībā, Lens? — Larsens noprasīja.

—   Nē. Nekas, — Džonijs viņu mierināja. Pēc pirmā pārsteiguma, atklājot, ka parbaudes lūkas vaks transportiera tunelī ir pārvietots, viņš nosprieda, ka tas darīts sakarā ar kādiem drošibas noteikumiem. Droši vien to pieprasījuši flotes arhitekti. — Koncentrāts tiek transportēts cauri uz nākamo nodalījumu, rentgena telpu. Šeit, lūdzu!

Vezdams viesi uz nākamajam durvīm, Džonijs nolēma apvaicāties par to arhitektiem. Tad Larsens uzdeva kādu jautājumu, viņš atbildēja — un transportiera tunelis bija aizmirsts. Viņi iegāja rentgena telpā.

* * *

—   Viņš to pamanīja. — Benedikts strauji un nervozi vilka dumus no cigaretes, ko turēja, aizsegtu ar plaukstu — Viņam nekas nep>aslid garām. Izdzimtenis!

—   Viņš to pamanīja, jā. Taču viņš to pieņēma. — Rubija neļāvās šaubām. — Es viņu pazīstu. Es viņu vēroju. Uz mirkli viņš bija apmulsis, tad viņš to kaut kā izskaidroja. Es gandrīz redzēju, kā darbojas viņa smadzenes. Viņš to pieņēma.

Viņi kopā staveja uz Zvejnieku karaļa vaļējā tiltiņa. Pēkšņi Rūbija iesmējās.

—   Neizskaties tik satraukts! — viņa jautra balsī bridināja Benediktu. — Tava māsa mūs atkal vēro. Viņa ir tur lejā, uz priekšklaja. Nāc!

Arvien vēl smaidot, viņa apveda Benediktu ap stūres maju un, nokļuvusi ārpus redzamības, atkal pēkšņi kļuva neizsakāmi nopietna.

—   Tai tavai māsai rodas kaut kādas aizdomas. Mums jāturas atstatu, līdz tu pateiksi Džonijam.

Benedikts pamāja.

—   Kad tu viņam pateiksi? — Rūbija uzstāja.

—   Drīz.

—        Cik drīz? — Rūbija zināja — viņai nebūs miera, līdz tas viss tiks atklāts, līdz Benedikts būs atzinies, taču viņa nedrīkstēja spiest parak stipri.

—   Kad Zvejnieku karalis būs izputinājis kompāniju. Es izvēlēšos bndi, kad viņš bus finansiāli sagrauts, un tad es viņam to pateikšu. Es gribu, lai tas viņam būtu pēdējais, izšķirošais trieciens.

—   Kad tas būs, Benedikt, mīļumiņ? Es tā vēlos būt kopa ar tevi — bez visas šīs izlikšanās!

Benedikts atvēra muti, lai atbildētu, un ta an sastinga; viņa sejas izteiksme bija kā cilvēkam, kurš netic pats savam acim. Viņš blenza pār Rūbijas plecu.

Rūbija strauji apcirtās. Kapteiņa kajītes iluminatora aizkars bija mazliet pavēries. Viņa ieskatijas iekša — un ieraudzīja tik pilnasinīgu, tik rožainu, tik majestātisku ainu, kāda varētu norisināties vienīgi Olimpa starp Jupiteru un Junonu.

Kajītē Fifijai Larsenai tika ārstēta sastiepta potīte.

* * *

—   Nu, tagad tu esi dabūjis savu rotaļlietiņu! Visu mūsu dēļ cerēsim, ka tu spēsi ar to kaut ko pasakt. — Benedikts laipni smaidīja, tuvodamies Džonijam un Larsenam, kuri stāvēja uz Z,vejnieku karaļa priekšklaja zem lielā, karatavam līdzīgā celtņa, kam vajadzēja pacelt un nolaist bagara galvu.

—   Rotaļlietiņu, mister van der Bil? — Larsena sirmās uzacis saraucās augšup. — Cerams, jums taču nebūs nekādu šaubu? Es gribu teikt — tagad, kad jūs esat dabūjuši šo Zibensspēriena un Pašnāvības koncesiju?

—   Ak, es tās negribētu saukt par šaubām, mister Larsen! Varbūt nelieli iebildumi, taču ne gluži šaubas. Misters Lenss ir šī pasākuma varonis. Viņa entuziasms ir to paveicis — par spīti visai pretestībai. Pat tai, kuru izrādīja mans nelaiķa tēvs, — Benedikts teica, pagriezdamies pret Larsenu.

—   Vai jusu tēvs pretojās šim plānam? Man tas nebija zināms! — Larsens bija satraukts.

—   Ne jau nu pretojās, mister Larsen… — Benedikts mierinoši pasmaidīja. — Ne gluži pretojās! Taču jus būsiet pamanījis, ka viņš bija gatavs riskēt ar jusu naudu, nevis ar savu. Tas varētu likt jums padomāt, kā viņš jutas.

Iestājās ledains klusums, tad Larsens vērsās pie Džonija:

—   Nu, Lens, paldies par interesanto dienu! Tā bija tiešam ļoti interesanta. Es uzmanigi sekošu jusu panākumiem, ļoti uzmanīgi. — Un viņš apgriezās un devās tur, kur citu sievu bariņā viņu gaidīja rātnā, kautrā Fifija.

—   Paldies! — Džonijs apveltīja Benediktu ar bālu smīnu.

—   Nav vērts pat pieminēt. — Benedikts viņam uzsmaidīja savu apburošo, jauneklīgo smaidu.

—   Šīs nedēļas beigās es paņemšu šo tavu nelielo uzstašanos, sarullēšu to bumbiņā un iegrudīšu tev rīklē, — Džonijs maigi apsobja, un Benedikta sejas izteiksme pārvērtās. Viņa acis samiedzās, zobi atsedzās smīnā un zoda neizteiksmīgā līnija saspringa.

—   Tu nu gan brauc ar muti, Lens!

Viņi nikni skatījās viens uz otru, un viņu naids pēkšņi kļuva tik acīm redzams, tik pamatīgs ka diviem briežiem auru laika; pēkšņi viņi nokļuva visu uzmanības centra. Viesi ziņkāri blenza viņos, apzinoties drāmu, taču neizprotot to.

Rūbija ātri piegaja klat, lai iejauktos; saņemot Džonija elkoni, viņas balss bija cukursalda:

—   Benedikt, vai tu neiebilstu, ja es kādu mirkli parunātu ar Džoniju? Man jāzina, vai viņš šovakar kopa ar mani atgriezīsies Keiptauna.

Viņa aizveda viru prom, un saspīlējums pagaisa. Vīlušies viesi saka plūst uz. trapu un kāpt lejup uz piestātni.

Burzmā pie iekapšanas abas dakotās Džonijs vēl pamanījās pārmīt pēdējos vārdus ar Treisiju.

—   Vai tu paliksi tik ilgi, līdz zināsi? — viņa jautaja. Viņš pamaja.

—   Lai tev veicas, Džonij! Lūgšu Dievu par tevi, — Treisija nočukstēja, tad sekoja Rūbijai Lensai dakotas salonā.

Džonijs palika stāvam un vērojam, kamēr abi lielie gaisa taksometri aizbrauca līdz pacelšanās joslas galam, apgriezās un rēkdami aizdrāzas vakara violeti sarkanajas debesis.

Pēc viņu aizlidošanas kļuva ļoti kluss, un tuksnesi klusums bija pilnigs. Džonijs sēdēja vaļējā lendrovera un smēķēja cigareti, lidz par viņu nolaidas nakts.

Viņš juta nemieru, viņu mocija drūmas priekšnojautas, kuras viņš neprata izskaidrot.

Rietumpuses debesis izdzisa pēdēja saulrieta blāzma, tuksneša zvaigznes bija spilgtas un skaidras, un nolaidušās tuvu zemei, ietērpjot debesu jumu sudrabaina greznība, kada nemūžam ne sapņos nerādītos nevienam pilsētniekam.

Džonijs vel arvien sakņupis sēdēja lendrovera sēdekli, cenzdamies izprast sava nemiera iemeslus, taču, nenācis ne pie kadas skaidrības, beidzot bija spiests to attiecināt uz pēdējo menešu drudžaino spriedzi, viņa pieķeršanos Treisijai, arvien sliktakajām attiecibam ar Rūbiju — un uz pēdējo sadursmi ar Benediktu.

Viņš aizsvieda cigaretes nodeguli, īgni vērodams sarkano dzirksteļu eksploziju, kad tas sasniedza zemi, tad iedarbinaja lendroveru un leni brauca uz. piestātni.

Zvejnieku karaļa uguņu atspulgi bija dzeltensudrabotās joslās izplūduši līča mierīgajos ūdeņos. Visos iluminatoros dega spilgta gaisma, ta ka kuģis izskatijas pēc izpriecu kreisera.

Džonijs atstāja lendroveru piestātnes galā un gaja uz kuģi. Tā mašīnu slāpētā dunoņa, apziņa, ka kuģis gatavojas rītdienas darbam, viņu nedaudz uzmundrināja.

Uz klaja viņš apstajas pie milzīgajam saspiesta gaisa tvertnem, no kurām katra bija tvaika lokomotīves lielumā, un parbaudija spiediena rādītājus. To šautriņas acim redzama tempā virzījās pa skalam, un Džonija garastāvoklis nedaudz uzlabojās.

Viņš uzkapa uz tiltiņa un iegāja karšu telpa, kur Serdžo un 1 lugo dzēra kafiju.

— Tā nav mana vaina, mister Lens! — Serdžo tūliņ sāka aizstāvēties. — Es esmu džentlmenis — nevaru dāmai atteikt!

—   Tu kādreiz pats sev izraksi kapu ar to savu lāpstu, — Džonijs viņu drūmi brīdināja, pieiedams pie karšu galda un noliekdamies pār to.

—   Tagad — pie darba! — Džonija briesmu sajūta pilnībā izzuda, lūkojoties lejup uz liela mēroga admiralitātes karti. Abi vienādie Zibensspēriena un Pašnāvības kupri bija skaidri redzami. — Hugo, vai tev ir izpētes dati?

—   Tur, uz galda. — Hugo un Serdžo pienāca klāt, nostādamies abās puses Džonijam, kamēr viņš atvēra iesietu mapi ar mašīnraksta loksnēm.

—   Mūsu dziļuma mērijumi atšķiras no admiralitātes kartes. Pirms bagarēšanas maršruta izstrādāšanas mēs tur ievietosim savus skaitļus.

Visi tris noliecās pār karti ar cirkuļiem un lineālu, lai iezīmetu maršrutu, pa kadu Zvejnieku karalitn jāvirzās caur rifu un ieplaku labirintu.

Bija jau krietni pari pusnaktij, kad Džonijs smagiem soļiem devas uz viesu kajīti aiz tiltiņa. Viņš nospēra no kajam kurpes, atgūlās koja, lai pirms izģērbšanas bridi atpūstos, un ieslīga nāvei līdziga pārguruša cilvēka miega.

Viņu pamodināja kads no komandas locekļiem — tas bija atnesis kafijas tasi; viņš uzvilka vējjaku un steidzās uz tiltiņu.

Zvejnieku karalis pa Kārtridžas līča kanālu patlaban devās atklātā jūra, un Serdžo viņam uzsmaidīja no savas vietas pie stūres rata.

Tuksnesi, kas palika aiz viņiem, vēl tikai blāvi mitgoja citrondzeltens rītausmas solījums, un jūra bija melna kā mitrs antracīts; to ņirbinaja viegls rīta vējš. Viņi staveja uz tumšā tiltiņa un malkoja kūpošu kafiju, ar rokām aptvēruši emaljētas krūzes.

Tad viņi pagrieza kuģi un devās uz dienvidiem — paralēli tuksnesīgajam krastam, kas tagad jau iekrāsojās silti oranža un violetā tonī. Jūras putni jau bija pacēlušies, malgašu baru rita saule vērta kvēlojošās uguns bultās, kad tie ātri traucās pār kuģa priekšgalu.

Dramatiski pēkšņi virs apvāršņa parādījās saule, un talu priekšā Zibensspēriena un Pašnāvības krita baltās klintis kā bakas iemirdzejās auksti zaļa ja jūrā. Šļakatu mākoņi, kas triecās pret klintīm, nomirgoja un izgaisa, šaujoties augšup pret debesim un atkal krītot atpakaļ.

Mežazoss bija gaidijusi salu aizvējā un tagad izpeldeja ārā viņiem pretim, komiski valstīdamās un kuldamas pa nemierīgo jūru, kas skalojās ap salām vai verdot gāzās sprauga starp tām.

Radiotelefons iesprakšķējās un žēli iekaucās — sāka pienākt ziņojumi no Džonija novērotājtorņiem krastā, kuri katrs deva salīdzināšanai savus datus par Zvejnieku karaļa atrašanās vietu jūrā. Serdžo un Hugo uz Mežazoss apmainijas īsām frāzēm, jo abi kuģi jau bija tuvu viens otram, un mazais traleris pienāca vēl tuvāk, gatavs sniegt pabdzibu tauvu nolaišanā, ja tā būtu nepieciešama.

Taču Serdžo Kaporeti, stāvēdams tiltiņa stūri, pilnīgi kontrolēja stāvokli. Atstūmis pakausi nosmulēto jūrnieka cepuri un iespraudis mutes kaktiņā garu, melnu cigāru, viņš balansēdams stāvēja, acīm šaudoties no jūras klaida uz dublējošo ekrānu, kas viņam ziņoja dziļumu un atrašanas vietu, tomēr ari uzmanīgi ieklausīdamies radiotelefona paziņojumos no krasta un Mežazoss.

Vērodams Serdžo darbā, Džonijs bija pilnīgi apmierināts ar savu izvēli. Zvejnieku karalis lēni ievirzījās Pašnāvības salas aizvējā pusjūdzes attāluma no pērļainibaltajām klintīm, tad bridi šūpojās tur, līdz Serdžo nospieda kādu pogu uz ta vadības pults.

No priekšgala atskanēja ass metālisks troksnis — sāka slīdēt ārā enkura tauva; kad Zvejnieku karalis attalinājās no salas, atstājis zem klintīm viļņos lēkājam dzelteni krāsotu boju neliela dirižabļa lielumā, viena no masivajām klāja vinčām automatiski sāka izritināt sešu collu diametra tērauda tauvu.

Zvejnieku karalis gan atkapās, gan devās uz priekšu, gan pa straumei, gan pret to, veikdams sarežģīto, precīzo operāciju, lai izmestu savus četrus enkurus precīzi pēc kompasa noteikta ja vietā. Virs katra enkura peldēja milzīgas, dzeltenās bojas, un katru boju tērauda tauvas saistīja ar vinčām uz Zvejnieku karaļa klāja. Pēc skaitļotaja norādījumiem katra stūra vinča attina vai pievilka tauvu, lai darba laikā stabili noturētu Zvejnieku karali noteikta ja vietā virs jūras dibena.

Vēlā pēcpusdiena Zvejnieku karalis bija gatavs, nosprausts vieta ka kukainis pie dēļa, un skaitļotajs ziņoja, ka tas atrodas tieši virs ieplakas, kuru Džonijs bija izvēlējies par sākumpunktu. Zem tā bija divdesmit piecas asis ūdens — un tad biezais, daudzsološais grants slānis.

—   Gatavs! — Serdžo pagriezās pret Džoniju, kurš visu šo laiku bija klusējis, neiejaukdamies darba. — Vai velaties sākt?

—   Jā, — Džonijs teica un izstaipījās.

—   Es gribētu paskatīties, — ierosināja Serdžo, un Džonijs pamaja.

—   Nu labi, nāc!

Serdžo nodeva tiltiņu stūrmanim, un viņi nogāja lejā pie skaitļotāja telpas bruņotajam durvīm. Džonijs tas atslēdza. Šim nodalījumam bija tikai divas atslēgas. Viena piederēja Džonijam, otra — Benediktam van der Bilam. Benedikts bija uzstājis, ka viņam nepieciešams dublikāts, un Džonijs bija negribīgi piekritis, nezinādams, ka ši atslēga tiks izmantota Laspalmasā.

Smagās tērauda durvis atvērās, Džonijs parkapa pār slieksni un apsēdās pie skaitļotāja vadības konsoles. Virs skaitļotāja klaviatūras bija piekārtas celofanetas lapas, kurās bija dažādo programmu kodi.

Džonijs izvēlējās lapu ar virsrakstu: PRIMĀRA OPERĀCIJA: BAGARĒŠANA UN IEGUVE, — un sāka ievadīt kodu skaitļotajā, spiežot klaviatūras taustiņus.

«Beta, atstarpe, nulle, nulle, septiņi, alfa.»

Un emaljetās konsoles iekšiene skaņas izmaiņas ziņoja par jaunās programmas sākšanu, atskanēja lenšu rituļu zumoņa un releju pārslēgšanās, uz kontrolpaneļa mirgojot un zibsnījot spuldzītēm.

Tagad skaitļotaja ekrāns saka atbildēt uz komandām, taja parādijas atbildes.

«Jauna programma.»

«Primārā operācija. Bagarēšana un ieguve.»

«Pirmā fāze.»

«Sākt drošības pārbaudes procedūru:

a)   ziņot gaisa spiedienu … 1

b)    ziņot gaisa spiedienu … 2»

Džonijs atlaidās polsterētajā krēslā un vēroja, cik pamatīgi skaitļotājs tagad pārbauda Zvejnieku karaļa iekārtās, rezultātiem parādoties ekrāna.

—   Ko viņš tagad dara? — Serdžo ziņkāri jautāja, it ka nebūtu pavadījis šajā nodalījuma desmit dienas, palīdzēdams savam japaņu draugam. Džonijs īsi izskaidroja procesu.

—   Kā jus to visu tik labi zināt? — painteresējās Serdžo.

—   Es pagājušajā gada pavadīju mēnesi skaitļotāju firmas galvena ja birojā Amerikā, kamēr viņi tur projektēja šo mašīnu.

—   Vai jūs esat vienīgais kompānijā, kurš mak ar to strādāt?

—   Misters Benedikts van der Bils an pabeidza šos kursus, — Džonijs viņam teica, tad atkal paliecās uz priekšu. — Tagad viss kārtība.

Skaitļotājs ziņoja, ka jūtas apmierinats ar rezultātiem.

«Pirmā fāze pabeigta.

Sākt otro fāzi.

Bagarēšanas galvas nolaišana un novietošana.»

Džonijs piecēlās. — Labi, kāpsim augšā!

Viņš aizslēdza skaitļotāja telpas durvis un sekoja Serdžo augša uz tiltiņa.

Džonijs aizgāja un nostājas uz tiltiņa blakus dublējošajam ekrānam, kurš atkartoja skaitļotāja signālus. Skatīdamies ara pa stūres mājas logiem, viņš vēroja, kā tiem paklausa smagās ierīces uz priekšējā klāja.

Celtnis paliecās uz priekšu, tērauda ķepas nocēla bagara galvu no tās turekļiem un pacēla to kopā ar armēto sūkšanas cauruli, kas karajas aiz tās. Tad celtnis atliecas atpakaļ un ar saraustītām mehāniskām kustibām iegremdēja bagara galvu klāja kvadrātveida atverē. Šī luka gaja cauri korpusam, un nu caur to saka vīties šļūtene — kā briesmīgs melns pitons, kas lien savā alā. Milzīgās spoles, uz kurām bija uztīta šļūtene, viegli griezās, bagaram nolaižoties jūras dibenā.

«Galva uz gultnes,» skaitļotāja ekrāns ziņoja, un šļūtenes spoles strauji apstājās.

«Otrā fāze pabeigta.

Sākt trešo fāzi.

Ciklona apgriezieni 300.

Bagara kompresora sūknis.»

Tagad atskanēja arvien pieaugoša skaļuma augsta, kaucoša skaņa, it kā tuvotos reaktīvā lidmašīna. Skaņa sasniedza kulmināciju, izlīdzinājās, un mirkli to parmāca kāda cita skaņa — dobji pulsējošā augstspiediena gaisa plūsma caur ūdeni; šī skaņa bija tik spēcīga un uzbudinoša, ka Džonijs juta saslienamies stāvus matiņus uz rokām. Viņš stāvēja nekustīgs kā statuja, ar jūsmīgu sejas izteiksmi un mazu, slēptu smaidu lupas. Ši skaņa bija divu plānošanas un puliņu gadu kulminācija, salda balva par viņa mērķtiecīgajiem centieniem, kas sapnim bija likuši pārvērsties īstenībā.

Pēkšņi viņš vēlējās, kaut Treisija būtu šeit, lai kopā ar viņu dalītos šajā brīdī, — un tad viņš instinktīvi nojauta, ka viņa apzināti atstājusi viņu vienu, lai viņš vienatnē varētu izbaudit savu triumfu.

Tad viņš pasmīnēja, vērodams, kā resnā, melnā caurule piebriest un pulsē pati savā iekšējā dzīvībā gluži kā liela artērija — tā sūknēja, sūknēja, sūknēja.

Iztēlē Džonijs redzēja biezo, tumīgo jūras ūdens, dubļu un grants maisījumu, kas šaujas augšup pa cauruli rotējošaja ciklona, viņš varēja iztēloties tērauda bagaru uz jūras gultnes zem kuģa ritmiski kustamies, lai uzvandītu smiltis un atbrīvotu granti, ko spiediens sapresējis blīva masā.

No izplūdes caurules Zvejnieku karaļa aizmugurē gāzās nepārtraukta netīri dzeltena ūdens straume sajaukumā ar smiltīm un granti, kas bija atdalita un izsviesta no ciklona. Tā atstāja zaļajā jūrā duļķainu plankumu gluži kā izpludumu no kanalizacijas caurules.

* * *

Zvejnieku karaļa sūkņi rūca jau trīs dienas un divas naktis, tas virzijas uz priekšu pa jūras ieplaku pa collai vien gluži kā centīga namamāte, kura ar putekļu sūcēju uzsūc no savas mājas grīdas katru sīkāko puteklīti. Ap kuģi satumsa trešās dienas vakars. Džonijs Lenss bija ieslīdzis polsterētajā krēslā pie skaitļotāja konsoles. Viņš veselu stundu nosēdēja, noliecies uz priekšu, atbalstījis elkoņus uz ceļiem un paslēpis seju rokās, dziļa izmisumā.

Kad viņš pacēla galvu, viņa seja bija izmocīta, neveiksmes aukstais kalts viņa sejas vaibstos bija skaidri iekalis sakāves rievas.

Nabadzīgais mazo dimantu klāsts, ko Zvejnieku karalis bija guvis pēdējo triju dienu laikā, nepārprotami liecināja, ka, neskatoties uz visām iepriekšējām daudzsološajām pazīmēm, Zibensspēriena un Pašnāvības lauks pat nespēs segt kuģa uzturēšanas izdevumus, nerunājot nemaz par papildizdevumiem vai kredītu procentu un pašas kredītu summas maksājumiem.

Van der Bila Dimantu kompānijai bija pienācis gals — un Džonijs Lenss bija finansiāli sagrauts, bez jebkādam iespējām kādreiz vel reabilitēties.

Tagad atlika vienīgi gaidīt, kad salasīsies šakaļi, lai apgrauztu kaulus.

Serdžo Kaporeti pārliecas pār tiltiņa margām, pūzdams garas zilu cigāru dumu plūsmas no mutes un deguna, lai piepalīdzētu rīta miglai, kura jau tā bija nejauki bieza un pelēka. Migla klāja Zibensspēriena un Pašnāvības salas, taču bangas triecās pret to skatienam apslēptajam klintīm kā attāli artilērijas grāvieni, un jūras putnu balsis tukšuma bija žēlabainas un sīkas ka pazudušu dvēseļu saucieni.

No miglas trokšņaini izlauzās Mežazoss, piezvarojas pie Zvejnieku karaļa sāniem un palika tur šūpojoties; divi komandas locekļi to turēja atstatu.

Hugo Krāmers pabāza savu balto galvu no stūres majas loga un kliedza augšup:

—    Labi! Nāciet šurp, bos!

Serdžo vēroja, kā slaidais virs uz. Zvejnieku karaļa klaja satrūkstas un palūkojas apkart kā cilvēks, kurš pamodies no miega. Džonijs Lenss pacēla galvu un pavērās augšup uz tiltiņu, un Serdžo ievēroja, ka viņš nav noskuvies; bardas rugāji lika viņa zodam izskatīties tumsnējam un vel smagākam. Viņš bija dziļi ierāvies vējjaka ar paceltu apkakli, lai aizsargātos no miglas, un izskatījās, ka viņš nav gulējis. Džonijs neuzsmaidīja Serdžo, tikai pacēla vienu roku atvadu sveicienā — un Serdžo pavisam nepiemērotā bridi pamanīja, ka rokai nav rādītājpirkstā. Šis sikums itālieti kaut ka aizkustinaja. Viņam bija žēl, tiešam žēl. Taču katrā spēlē kādam vienmēr jābūt zaudētājam, un divdesmit pieci tūkstoši mārciņu ir liela nauda.

—   Vēlu veiksmi, Džonij!

—   Paldies, Serdžo! — Nesdams savu koferīti, Džonijs piegāja pie reliņiem un pārkapa tiem pari; viņš ātri nokapa pa kāpnēm, kas bija iemontētas Zvejnieku karaļa korpusā, un pari šaurajai mutuļojošā ūdens spraugai nolēca uz. Mežazoss klāja.

Dzinējs ierecās, un traleris devās prom, uzņemdams kursu uz Kartridžas līci. Džonijs Lenss stāvēja uz klaja, lūkodamies atpakaļ uz Zvejnieku karali.

—   Labs puisis… — Serdžo nožēla pašūpoja galvu.

—   Priekšnieks, — norūca stūrmanis. — Priekšnieks nevar būt labs.

—   Ei, tu! Es ari esmu priekšnieks! — Serdžo viņu izaicināja.

—   Par to jau es runāju, — stūrmanis atteica, slēpdams smīnu.

—   Skūpstu tavu māti! — Serdžo ar cieņu izteica viņam apvainojumu, tad mainīja tēmu. — Es tagad iešu lejā, pārņem vadibu!

Serdžo ar atslēgas dublikātu atslēdza durvis uz vadības telpu, tad aizslēdza tas aiz sevis, apsēdās pie vadības konsoles un izvilka no kabatas papīra lapu ar virsrakstu: KAMINIKOTO SEKUNDĀRĀS IEGUVES PROGRAMMA.

Pēc minūtēm desmit viņš iznāca no vadības telpas un aizslēdza durvis.

—   Kamij, es tevi mīlu! — viņš noirgojās, aizslēgdams ūdensdrošās durvis, kas izolēja šo klāju no augšējā. Viņš pagrieza aizslēgus tādā stāvokli, lai būtu drošs, ka viņu nepārsteigs neviens no viņa paša komandas.

No darbariku skapīša pie starpsienas viņš izvēlējas pari uzgriežņu atslēgu un izgāja cauri uz. transportiera telpu. Viņam vajadzēja divdesmit minūtes, lai dabūtu arā smagās, dziļi ieskrūvētās bultskrūves, kas turēja lūkas vāku. Smagā tērauda plātne te atradas tādēļ, lai lūka nevaretu viegli iekļūt — atbaidīšanas paņemiens nejaušiem ziņkārīgajiem —, taču Serdžo beidzot izdevās izcelt to no vietas.

Viņš ar nepatiku uzlukoja nelielo kvadrātveida atveri un neapzināti ievilka nokareno vēderu. Lūka nebija paredzēta tam, lai tajā varētu ielīst viņa apmēru vīrs.

Serdžo noņēma cepuri, novilka jaku un pakāra tas uz kādas caurules ventiļa roktura, tad nospieda savu cigāru pret papēdi un ar abam rokām atglauda matus no pieres; pārbaudījis, vai kabatā ir lukturītis, viņš apņēmigi devas pie lūkas. Viņš locījās un spārdījās, rūca un smagi svīda minūtes piecas, līdz bija izspiedies cauri transportiera lentes tunelī. Tur viņš, smagi elšot, uzsvempās tupus un paspldinaja lukturīti uz priekšu tuneli.

Virs viņa galvas kustējās transportiera lente, kas nesa granti, — žāvētāju radītā svelme padarīja ari to neciešami karstu. Serdžo sāka ātri līst uz tuneļa galu.

No iekšpuses bez mērīšanas nebija iespējams noteikt, ka transportiera tunelis iekšpusē ir par divpadsmit pēdām isāks nekā ārpusē.

Tuneļa galā bija dubultsiena un aiz tās — slepens nodalījums, tikai tik liels, lai tajā ietilptu Kaminikoto iekārta, caur kuru gāja cauri visa grants savā ceļā uz rentgena telpu.

ŠI iekārta bija uzskatāms piemērs japaņu miniaturizācijas talantam. Tā bija gandrīz precīza tās šķirošanas iekārtas kopija, kura atradās galvenaja rentgena telpā, — tiesa, desmit reizes mazāka, bet tikpat efektīva; piedevām ši miniatūra līnija spēja atšķirt, kādus dimantus izvēlēties. Tā nelaida cauri nevienu dimantu, kas bija lielāks par četriem karatiem, un atsijāja ari zināmu procentu mazāko dimantu, ļaujot tikai vismazākajiem un visnevērtīgākajiem dimantiem nokļūt galvenajā rentgena telpā.

Tas bija ievērības cienīgs elektronikas meistardarbs, taču uz Serdžo tas neatstāja nekādu iespaidu; viņš uz sāniem gulēja šauraja, karstajā tuneli un sāka ar pūlēm atskrūvēt vēl vienu nelielu plātni neīstajā sienā. Beidzot tā bija vaļā, un viņš pasniedzas atverē; pēc dažu sekunžu meklēšanas, taustīšanās un smagas elsošanas viņš izvilka nerūsošā tērauda kausu aptuveni puslitra tilpumā. Kausam bija skavas, kas turēja to nostiprinātu zem Kaminikoto mašīnas teknes.

Metāla kauss bija smags; Serdžo uzmanīgi nolika to uz grīdas sev blakus un tikai tad paslējās uz elkoņa un iespidināja kausā ar kabatas lukturīti. Viņa sejas izteiksme izmainījās, viņš pagrāba kausā un kaut ko no tā izvilka, mirkli to uzlūkoja un tad atmeta atpakaļ.

— Pie svēto mocekļu asinim! — viņš satriekts novaidējas, tad, mirkli nožēlojis savus zaimus, neveikli pārkrustījās ar roku, kurā bija kabatas lukturītis. Tad viņš atkal iespidināja gaismu kausā un neticīgi nošūpoja galvu. Viņš ātri izņēma no kabatas ar auklu savelkamu audekla maisiņu un, uz sāniem gulēdams, uzmanīgi pārbēra kausa saturu maisiņā, savilka auklu un iestūma maisiņu atpakaļ kabatā, kur tas uz viņa gurna izspilejas kā karameļu paciņa. Viņš nostiprināja nerūsošā tērauda kausu atpakaļ vietā, pieskrūvēja caurumam priekšā tērauda plātni un četrrāpus līda atpakaļ pa tuneli.

Viņam ļoti gribējās uzvilkt cigāru.

* * *

Pēc četrām stundām Hugo Krāmers pa kāpnītēm uzrāpās uz Zvejnieku karaļa klāja, kamēr stūrmanis aizvadīja traleri aizvēja pusē, lai viņu gaidītu.

Serdžo noaurojās no tiltiņa:

—   Vai Džonijs ir prom?

—   Jā! — Hugo atkliedza. — Tagad viņam jau gandrīz vajadzētu būt Keiptaunā. Tas viņa bīčkrafts ir atra lidmašīna.

—    Labi.

—   Kā tev gāja? — Hugo jautāja.

—   Nāc šurp, es tev parādīšu!

Serdžo ieveda viņu savā kajītē aiz tiltiņa un rūpīgi aizslēdza durvis. Tad viņš pēc kārtas piegāja pie visiem iluminatoriem un aizvilka aizkarus, un tikai pēc tam devās pie galda un ieslēdza galda lampu.

—   Sēdies! — Serdžo norādīja uz krēslu galda otrā pusē. — Vai nevēlies iedzert vai ko citu?

—   Izbeidz! — Hugo nepacietīgi noņurdēja. — Nemuļķojies, rādi šurp!

—   Ak! — Serdžo skumji uz viņu paskatījās. — Jūs, vācieši, jūs vienmēr pārāk steidzaties. Jūs neprotat atpūsties, baudīt dzīvi…

—   Beidz muldēt! — I lugo bālās acis bija izvalbījušās, un Serdžo pēkšņi apjauta, ka šis vīrs ir bīstams kā tīģerhaizivs.

Auksti bīstams, bez ļaunuma vai kaisles. Serdžo parsteidza tas, ka viņš to nebija pamanījis jau agrak. Ar šo man jābut piesardzigam, viņš nodomāja, tad atslēdza galda atvilktni un izvilka audekla maisiņu.

Viņš atraisīja auklu un izbēra dimantus uz salvetes. Mazākais bija sērkociņa galviņas lieluma — varbūt kada desmitdaļa karāta —> un zemākas kvalitātes dimanti bija melni un graudaini — sīki, neizskatīgi rūpnieciskie akmentiņi, jo Kamijs bija parūpejies par to, lai netiktu atlasiti tikai labākie, tā izjaucot Zvejnieku karaļa guvuma proporciju un izraisot aizdomas. Tur bija simtiem šo sīko kristāliņu, par kuriem rūpnieciskajā tirgu varētu dabūt dažas mārciņas, taču bija an citi akmeņi, kas pārstāvēja visu veidu kvalitāti, veidus un izmērus, — tik lieli kā zirņi vai marmora bumbiņas un daži an lielāki. Daži no tiem bija perfekti astoņskaldņu kristāli, citi bija Ūdens nodeldēti, apskrambati vai bezveidīgi.

Tie veidoja blāvi mirdzošu kaudzīti salvetes centrā. Pavisam tur bija kādi pieci simti dimantu, taču tos visus pārspēja viens vienīgs akmens, kurš gulēja kaudzites vidū, izceldamies tā, kā Everests izceļas virs apkartējā kalnāja.

Ir īpaši dimanti, kuri ir tik lieli vai tik neparasti, ka kļūst par leģendu. Dimanti, kuriem ir savs vārds un kuru romantiskā vēsture tiek pierakstīta. Tie ir lielie dimanti — pirmā ūdens akmeņi, kuru svars pēc griešanas un apstrades pārsniedz simt metrisko karātu.

Daudzi no tiem ir iegūti Āfrika: Džonkera dimants, 726 karātu akmens, kurš, noslīpēts kļuvis par 125 karātu briljantu, rotā Nepālās karalienes kaklu; Jubilejas dimants, izcils 245 karātu slīpējums, debesu uguns mājoklis, kas izveidots no 650 karātu tīrradņa, — un tad pats lielākais no visiem, milzīgs 3106 karātu akmens Kallinans, no kura izgatavots nevis viens, bet veseli divi milzu briljanti — 530 karātu Āfrikas liela zvaigzne un 317 karātu Kallinans II. Abi šie briljanti grezno Anglijas karaļu kroni.

Tagad uz Serdžo Kaporeti galda gulēja neapstrādāts dārgakmens, kurš varētu papildināt šo sarakstu.

—   Vai tu to nosvēri? — jautāja Hugo, un Serdžo pamaja.

—   Cik?

—   Trīssimt divdesmit karātu, — Serdžo klusi teica.

—   Jēziņ! — Hugo nočukstēja, un Serdžo ātri pārkrustījās, lai nodalitu sevi no šī vārda lietošanas.

Hugo Kramers godbijīgi paliecās uz priekšu un paņēma rokā lielo dimantu. Tas piepildīja visu viņa plaukstu, skaldne, kas veidoja ta pamatni, bija līdzena un gluda kā nocirsta ar cirvi. Vēsturē bija zināmi arī lielāki dimanti, taču šim dimantam piemita īpašība, kas reiz ierindos to pašu savā klasē, piešķirs tam īpašu vērtību.

Tas bija tik dzidri zils ka debesis vasaras vidu.

Ar šo akmeni varētu apmaksāt pusi no visa kopējā rēķina par Zvejnieku karaļa būvi — ja vien tas kādreiz tiktu izmantots šadam nolūkam.

Hugo nolika zilo dimantu atpakaļ uz galda un aizdedza cigareti, nenolaizdams no tā acis.

—   Šis lauks — tas ir lielāks, bagatāks, daudz bagataks, neka mēs domājam.

Serdžo pamaja.

—   Triju dienu laikā mēs esam dabujuši dimantus, kādus es butu cerējis ieraudzīt vienreiz piecos gados, — 1 lugo turpinaja, sākdams no kaudzītes izvēlēties lielākos dimantus un rindot tos uz galda aptuvenā lieluma secībā, kamēr Serdžo atvēra galda atvilktni un izvilka savu īpašo gadījumu cigāru kārbu.

—   Mums par to jāpaziņo bosam, — izlēma Hugo. Viņš sāka izkārtot dimantus pareizā aplī ap lielo Zilo, saspringti domādams. — Viņam jāzina, cik bagāts viņš ir, iekams viņš runa ar Lenšu. Viņam jānokārto realizācija. Viņš zinās, ko dant, — viņš ir gudrs.

—   Un kā ar šiem? — Serdžo norādīja uz dārgumiem, kas laistījās uz galda. — Vai tu tagad tos ņemsi prom?

Hugo vilcinājās. — Nē, — viņš izlēma. — Mēs nekādi nevarēsim tikt vaļā no šī lielā Zilā pa vecajiem kanāliem, tas ir pārāk liels, pārāk ievērojams. Mēs to paturēsim uz kuģa. Kad boss atkal pārņems kompāniju, tad viņš jauki un likumīgi varēs to deklarēt. Nekādu nepatikšanu. — Hugo piecēlās. — Pieskati tos! Man

jāsteidzas, ja gribu laikā noraidīt ziņojumu uz Keiptaunu.

* * *

—   Kompānija nes mana tēva vārdu, mister Larsen… Tas ir tik vienkārši. — Benedikta balss satraukumā bija piesmakusi, un viņš palūkojās lejup uz savām rokām. — Man ir pienākums pret sava tēva piemiņu.

—   Manu zēn, nu labi… — Larsens pienāca klāt, lai uzliktu plaukstu uz Benedikta rokas. — Nu, es vienkārši nezinu, ko teikt. Gods mūsdienās ir tik reta un vērtīga lieta — Ar brīvo roku viņš gandrīz drudžaini grābstījās pēc zvana pogas aiz muguras. Viņam tas jāparaksta, kamēr šis jauneklis vēl nav pārdomājis.

—   Es mēģināju jūs brīdināt, mister Larsen. Manam tēvam un man nekad nav bijis ticības šim jūras ieguves plānam. Lenss to izstūma cauri…

—   Jā, tieši tā, — Larsens piekrita un pagriezās pret savu palīgu, kurš pēc zvana rikšiem bija iedrāzies kabinetā. — A, Saimon! «Van der Bila Dimantu» kredīts. Vai jūs varētu tūlīt pat sagatavot līgumu? Misters van der Bils uzņemsies pamatsummas atmaksu, kā ari procentu nomaksu. — Ieplešot acis, Larsens centās netieši iedvest savam palīgam stāvokļa nopietnību. Jaunais vīrietis viņu saprata un pēc piecpadsmit minūtēm nolika līgumu uz Larsena galda. Larsens atskrūvēja pildspalvu un pasniedza to Benediktam.

Larsens un visi trīs viņa jaunie pabgi pavadija Benediktu ārā pa bankas stikla durvīm un pāri ietvei, kur gaidīja rolsroiss.

Benedikts iesēdās aizmugures sēdeklī, atbildēja uz bankas ieredņu atvadām un pieklaudzināja pie šofera lodziņa. Kad auto sakustējās, Rūbija Lensa ieslidināja savu roku zem Benedikta elkoņa.

—   Vai izdevās? — viņa jautāja.

Benedikts laimīgi pasmaidīja. — Es veco Larsenu pārbaidīju uz pieciem gadiem. Viņš gandrīz steigā lauza kaklu, lai man to atdotu.

—   Tagad tev rokās ir viss! — Rūbija mikstajos ādas polsteros pievirzījās viņam nedaudz tuvāk. Benedikts pamaja un palūkojās pulksteni.

—   Sanāksme paredzēta piecpadsmit minūšu garumā. Es iešu tieši turp, bet es vēlos, lai tu no pazemes garāžas dotos augšā ar privāto liftu un gaidītu manā kabinetā. Mēs būsim valdes telpa. īstajā bridi es tev pazvanīšu.

Rolsroiss lēni apbrauca apkārt Hērengrahtai un apstajas pie ēkas. Šoferis nāca, lai atvērtu durvis; pirms izkāpšanas Benedikts uzsmaidija Rūbijai.

—   Šis būs viens no mana mūža dižākajiem brīžiem, — viņš klusi teica. — Šoreiz es beidzot to izdzimteni nolikšu pie vietas.

—   Es tevi gaidīšu, — Rūbija atbildēja, un Benedikts izkāpa no rolsroisa. Viņš nogaidīja, kamēr tas iegriezās pazemes garažas nobrauktuvē, tad šķērsoja ietvi un iegāja debesskrāpja galvenaja vestibilā. Lieliem, nepacietīgiem soļiem viņš gāja uz liftu, un viņa mute nemitīgi vilkās tikko pamanāmā jūsmīga satraukuma smīnā.

* * *

Valdes zāle atradās augstu, un pa plašajiem logiem bija redzams lielais, masīvais kalns, kura kailās klintis stāvus iegrima kokiem apaugušajās nogāzēs, kurās izklaidus jau bija redzamas pirmās pilsētas majas.

Džonijs Lenss staveja galda galā. Dažu pēdējo dienu laika viņš bija zaudējis svaru, tāpēc viņa pleci zem baltā zīda krekla izskatījās kaulaini un izdēdējuši. Viņš bija novilcis žaketi un pavilcis lejup kaklasaites mezglu. Viņa vaigu kauli un apakšžoklis veidoja asus stūrus, ko vēl vairak uzsvēra noguruma ēnas, kas aptumšoja viņa acis. Viņa rokas bija iebāztas dziļi kabatās, un viņš runāja, neieskatoties papīru kaudzē, kas gulēja uz galda viņa priekšā.

—   Musu darba izdevumi diemžēl tuvojas apmēram simt mārciņām stunda, — vai tā ir, Maikl? — Un Maikls Šapiro pamaja. — Tātad mēs Pašnāvības galvenajā ieplaka nostrādājām sešdesmit sešas stundas un ieguvām lieliskus divsimt karatus sūdīgāko drazu, kādas vien esmu redzējis. Ja par to visu dabūsim kādu tūkstoti mārciņu, tad mums vēl būs paveicies. Un tas pie sešarpus tūkstošu izdevumiem!

Džonijs apklusa un palūkojas visapkārt ap galdu. Maikls Šapiro bija pievērsis ārkārtīgu uzmanību savam piezīmju blokam, Treisija bija bāla, viņas acis bija pastavigi pievērstas Džonija sejai, un viņas pašas seja bija pilna žēluma un bezpalīdzīgas līdzjūtības; Benedikts pa logu nolūkojās uz kalnu, viņš bija ērti atgāzies krēslā, viegli smaidīja un pieklājīgi klausijas.

—   Pašnavības ieplaka ir viena no piecām viscerīgākajam vietām visā koncesijā. Ja no tās nav labuma, tad nevērtīgs varētu izrādīties ari viss parejais lauks. Mēs vel varam izmēģināt laimi abās pārējās koncesijās, mūsu sākotnējos laukos. Tomēr mums vajadzēs trīs vai četras dienas, lai Zvejnieku karalis gar krastu varētu turp aizbraukt. — Džonijs apklusa, un Benedikts pagriezās savā krēslā, vēl arvien ar smaidiņu uz lupām.

—   Procentu maksājumu termiņš ir trīsdesmitajā — pec trim dienām. Vai tu domā, ka spēsi kaut kur sadabūt simt piecdesmit tūkstošus randu?

—   Jā, — Džonijs pamaja. — Domāju, ka spēšu pārliecināt Larsenu pagarinat šo termiņu vēl par dažām nedēļām; viņam nāksies to darīt, ja viņš vēlas saglabāt savu…

—   Blēņas, — Benedikts nomurminaja. — Larsenam ar to nav nekāda sakara.

Džonijs klusēja, nikni viņu vērodams. — Paskaidro! — viņš teica.

—   Es pārņemu kredītu no Larsena, — Benedikts viņam atbildēja. — Un es neesmu ieinteresēts termiņa pagarinajumā.

—   Larsens nebūtu ar tevi runājis, nebrīdinājis mani. — Džonijs bija satriekts; no viņa ar mocībām tika izspiesta atteikšanās no savām tiesībām.

—   Šapiro? — Benedikts vērsās pie jurista pēc apstiprinājuma.

—   Man ļoti žēl, Džonij… Tā tas ir. Es redzeju dokumentus.

—   Paldies, Maikl! — Džonija balsī bija rūgta apsūdzība. — Paldies, ka dari man to zināmu…

—   Viņš man tos paradīja dažas minūtes pirms sanaksmes, Džonij! Es to nezināju, goda vārds! — Maikla balsi bija izmisums.

—   Tieši tā! — Benedikts izslējās krēsla. —Tagad pievērsīsimies pamatprincipiem, — viņš mundri turpinaja. — Tu sagravi mana tēva kompāniju, Lens, taču, paldies Dievam, es varbūt spēšu stāvokli labot. Sauc to par sentimentu vai kā vēlies, taču man vajadzīgas tavas akcijas — un ari tavas. — Viņš pagriezās pret Treisiju un pamāja viņai.

—   Nē! — Treisija asi teica.

—   Labi! — Benedikts viņai uzsmaidīja. — Tad es palikšu Džoniju Lenšu zem amura pilnā viņa saistību apjoma. Tādejādi es tāpat dabūšu kompāniju, taču es, velns pārāvis, izdarīšu ta, lai viņš paliktu nereabilitēta bankrotā visu savu atlikušo mužu.

Treisija pielika roku pie rīkles un pavērsa acis pret Džoniju. Gaidīja, lai viņš uzņemtos vadību. Valdīja ilgs, saspringts klusums, tad Džonijs Lenss nolaida acis.

—   Man tomēr ir vēl trīs dienas. — Viņa balss bija raupja un nogurusi.

—   Trīs dienas tev vēl ir. — Benedikts vēsi pasmīnēja. — Un ar to tevi arī apsveicu.

Džonijs savāca savus papīrus un iespieda tos padusē, tad paņēma no krēsla atzveltnes žaketi un pārmeta to par plecu.

—   Pagaidi! — pavēlēja Benedikts.

—   Kāpēc? — Džonija smīns bija samocīts. — Tu taču jau dabūji savu prieciņu.

Benedikts pacēla galda telefona klausuli un ātri uzspieda numuru.

—   Lūdzu, mīļumiņ, atnāc šurp! — viņš teica klausulē un, to nolikdams, uzsmaidija Džonijam. Tad, durvīm atveroties, pagājās pretī, lai sagaidītu Rūbiju Lenšu, un noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņi abi stāvēja, sadevušies rokās, un uzlūkoja Džoniju.

—   Kompānija nav vienīgais, ko esmu tev atņēmis, — Benedikts maigi teica.

—   Es vēlos šķiršanos. — Rūbija, nenolaižot skatienu, vērās Džonijam acīs. — Mēs ar Benediktu precēsimies.

Visi vēroja Džoniju un redzēja, kā viņš saraujas. Viņš lūkojās no vienas sejas uz otru, tad viņa lupas sakniebās un piere saraucās.

Treisija redzeja, kā aug viņa niknums, un viņas skatiens pārlēca uz Benediktu. Viņš bija paliecies uz priekšu, viņa lūpas trīsēja gaidās, acīs kvēloja triumfs. Treisijai gribējās kliegt, lai brīdinātu Džoniju, apturētu viņa došanos Benedikta tik rūpīgi izliktajās lamatās.

Džonijs paspēra soli uz priekšu, paceldamies pirkstgalos. Viņš gandrīz jau padarīja savu sakāvi par pilnīgu un nelabojamu. Tad Benedikts pats visu sabojāja, pirms laika ļaudamies triumfam.

—   Spēle, sets un mačs, Džonij Lens! — viņš ieķērcās.

Gribasspēka piepūle, kas Džonijam bija vajadzīga, lai atturētos no pārsteidzīgas rīcības, neparādījās viņa sejā; viņš izlikās, ka solis uz priekšu ir dabisks, turpināja virzīties uz durvīm. Tad viņš apstājās pāriša priekšā un uzrunāja Rubiju.

—   Māja, protams, ir uz tava vārda, Rūbij, tāpēc, lūdzu, nosūti manas mantas uz «Talbega» viesnīcu! — viņš klusi teica. —Tu, protams, vēlēsies pasargāt savu reputāciju, tāpēc es tevi nesudzēšu tiesā par laulības pārkāpšanu. Uzskatīsim to par šķiršanos ar abpusēju piekrišanu.

—   Tu taču tagad ēd pats savas iekšas, — ņiigajās Benedikts. — Lenss nevar paturēt šo sievieti! Van der Bils viņam to ir atņēmis! Uz priekšu, sūdzi vien par laulības pārkāpšanu — lai pasaule to uzzina!

—   Kā vēlaties, — Džonijs piekrita.

Un izgāja no valdes telpas, lai dotos uz liftiem.

* * *

Džonijs apģērbies iekrita gultā un ar pirkstu galiem berzēja aizvērtās acis. Viņš jutās apjucis un izsists no līdzsvara, viņa asais prāts, kurš parasti ātri un asi ķērās klāt problēmai, tagad bija notrulināts. Šī problēma bija tik daudzslāņaina un samudžināta, ka viņš jutās kā cilvēks Āfrikas džungļos, kurš cenšas izcirst sev ceļu ar neasu mačeti.

Neatvēris acis, viņš tvēra pēc telefona, un atbildēja meitene no viesnīcas telefona centrāles apakšstāvā. Viņš pateica tai kādu numuru Kimberlijā.

—   No personas personai. Misteru Ralfu Elisonu.

—   Pēc piecpadsmit minūtēm, mister Lens! — meitene viņam atbildēja.

—   Labi, — Džonijs noteica. — Palūdziet numuru apkalpošanas dienestam, lai atsūta man Chivas Regal ar sodas ūdeni. — Viņam pēkšņi vajadzēja iedzert, lai pieklusinātu sāpes. — Dubulto, mīļumiņ, — nē, labāk divus dubultos!

Kad pienāca zvans no Kimberlijas, viņš jau bija iztukšojis abas glāzes.

—   Ralf? — Džonijs teica klausulē.

—   Džonij! Cik jauki, ka tu piezvanīji! — Vēsi oficiāla Ralfa Elisona balss tonī atskanēja kaut kas līdzīgs apspiestiem smiekliem, un Džonijs uzreiz saprata, ka baumas jau izplatījušās. Sasodīts, viņš bija nokavējis, — skaidrs, ka Benedikts būs centies viņu nobloķēt.

—   Vai tevi vēl interesē darījums ar Zibensspēriena un Pašnāvības koncesiju? — Džonijs raidīja izmisigu tālas distances šāvienu.

—   Protams, tu jau zini, ka mūs vienmēr viss interesē, — atbildēja Ralfs.

—   Cena ir divi miljoni. — Un Džonijs, zaudējis interesi, atgūlās gultā, atkal aizvērdams acis. Viņš apzinājās, ka Ralfs izbauda savu atriebību — nebija iespējams aizdabūt šo puisi uz tiesu un viņu uzvarēt, neiesējot mīnu lauku savā atkāpšanās ceļā.

—   Divi miljoni… — Ralfs murmināja. — Tas gan ir mazliet par daudz laukam, no kura 10 000 smēlienos var iegūt tikai 200 karātu mazu rūpniecisku dimantu, tas noteikti ir par daudz! Protams, mums nav vajadzīgs arī tas tavs karakuģis — mēs taču netaisāmies izveidot paši savu floti! — Un Ralfs gardi nosmējās. — Mēs varētu runāt par piecdesmit līdz simt tūkstošiem — ne vairāk, Džonij.

—   Labi, Ralf, — Džonijs runāja gurdā balsī. — Vienalga, paldies! Kādreiz iedzersim kopā.

—  Jebkurā laika, Džonij! — Ralfs piekrita. — Jebkurā laikā! Piezvani man!

Džonijs nosvieda klausuli atpakaļ turētājā un pavērās griestos. Viņš bija dzirdējis, ka lodes brūci sākumā nejūt, — un pašlaik viņš neko nejuta. No viņa bija iztecējusi visa enerģija, viņš bija zaudējis dzīves jēgu.

Telefons iezvanījās, un viņš to pacēla. Centrāles meitene pieklājīgi jautāja:

—   Vai jūs esat galā, mister Lens?

—   Ja, — teica Džonijs. — Tā varētu teikt.

—   Vai jūs vēlētos vēl kaut ko? — Meitene izklausijas apjukusi.

—   Ja, dārgumiņ, sūtiet šurp to velnarutku uzlējumu!

—    Ko, lūdzu?

—   Vēl divus lielus viskijus, lūdzu…

Viņš izdzēra tos vannas istabā, un, kamēr viņš slaucījās, iedžinkstējās durvju zvans. Viņš aptina ap gurniem vannas dvieli un devās atvērt.

Treisija iegāja guļamistabā un aizvēra durvis. Viņi ilgi stāvēja, lūkodamies viens uz otru. Viņas acis bija lielas un tumšas, tās uzticīgi atspoguļoja viņa ciešanas.

—   Džonij… — Viņas balss bija piesmakusi, viņa pasniedzās un uzlika plaukstu viņam uz vaiga. Džonija pleci saguma, un viņš pievirzījās Treisijai tuvāk un ļāva pierei noslīgt uz viņas pleca. Viņš nopūtās smagā un saraustītā izelpa.

—   Nāc! — viņa teica un aizveda Džoniju uz gultu. Atstājusi viņu tur, Treisija piegāja pie logiem un aizvilka aizkarus.

Aizkaru apslēptas telpas puskrēsla bija silti un droši, un viņi apskāva viens otru, ka bija darījuši pirms daudziem gadiem, — gulēja, sakļāvušies kopā tā, ka viņu elpa sajaucas un nebija vajadzības runāt.

Kad viņi kļuva par mīlētājiem, šķita, ka viņi visu mūžu būtu gaidījuši šo bridi.

Pēc tam Džonijs gulēja, turēdams Treisiju savos apskāvienos, un juta, kā atgriežas spēks, kas iegūts no viņas. Kad viņš piecēlās gultā sēdus, tad apmulsuma, gandrīz vai apstulbuma izteiksme viņa sejā bija zudusi. Apakšžoklis atkal bija izbīdīts uz priekšu un acis mirdzošas.

—   Mums vēl ir trīs dienas, — viņš teica.

—   Jā. — Treisija piecēlās sēdus viņam blakus. — Ej, Džonij! Ātri brauc turp, nezaudē vairs ne mirkli!

—   Es izvilkšu Zvejnieku karali no galvenās ieplakas. Es atradīšu tos dimantus. Tie tur ir! Es zinu, ka tie tur ir! Es ievedīšu to tieši Zibensspēriena un Pašnāvības žokļos. — Viņš izsvieda kājas no gultas, pasniedzās pec drēbēm, palūkodamies rokaspulksteni. — Četri. Kārtridžas līcī es varu nokļūt neilgi pēc tumsas iestāšanās. Vai tu nevarētu sazvanīt sakaru mezglu un palūgt viņiem pa radio sazināties ar Kārtridžas līci, lai viņi ieslēdz man nolaišanās joslas gaismas un lai Mežazoss gaida, lai varētu izvest mani jūrā?

—   Es viņus sazvanīšu no šejienes. Tad es ieiešu vannā — bet tu dodies! Nezaudē laiku! — Treisija dedzigi pamāja, un

Džonijs nolaida acis, pieversdams skatienu viņas augumam. Viņš gandrīz neapzināti pasniedzās un pieskārās vienai no lielajām, baltajām krūtīm.

—   Tu esi tik skaista — man tā negribas iet prom…

—   Es būšu šeit un gaidīšu tevi atgriežamies.

*• * *

—   Tas nebija tā, kā es biju iecerējis. Tas nebija tik labi, kā es biju iztēlojies. — Benedikts nikni soļoja pa Vecā darbistabu, strauji pagriezdamies pret logiem un apstādamies, lai uzmestu skatienu kalnam ielejas otrā pusē.

—   Tu viņu sāpināji. Tu viņu sagrāvi. — Rūbija nemierīgi dīdījās lielajā krēslā telpas otra pusē, kā aizsargājoties savilkusi zem sevis garās, zeltainās kājas. Viņa bija uztraukusies, un tas bija redzams pēc šikajām krunciņām viņas acu kaktiņos un lūpu savilkuma. Viņai jau vajadzēja sagaidīt šādu reakciju, viņai vajadzēja zināt, ka patiesais triumfa bridis nekad nelīdzināsies iecerētajam — un ka atriebībai vienmēr seko rūgtas mieles un vilšanās izjūta. Viņa saprata, ka prātīgākais tagad būtu atstāt Benediktu vienu, nevajadzēja kopā ar viņu atgriezties vecajā mājā Vainberghilā. Viņa piecēlās.

—   Mīļais! — Viņa piegāja tam klāt. — Es tagad braukšu mājās. Es gribu sapakot viņa drēbes, tikt no tām vaļā. Es gribu aizmēzt jebkādas atmiņas par viņu. No šī brīža esam tikai es un tu — abi kopā!

Viņa pasniedzās, lai noskūpstītu Benediktu, taču viņš aizgrieza seju.

—   Ak tā! Tad tu tagad iesi prom, vai ne? — Viņa sejas izteiksme bija neiecietīga, lūpas spītīgi uzmestas.

—   Mēs abi esam noguruši, mīļais… Labāk nedaudz atpūtīsimies — un vakarā es atkal atgriezīšos.

—   Tad tagad pavēles dod tu, ko? — Viņš nepatīkami iesmejās.

—   Mīļumiņ…

—   Un izbeidz te ar tiem mīļumiņiem! Mēs nogrūdām vienu lietu, un tā nesanāca. Tev vajadzēja būt tai rungai, kas sašķaidīs viņa pauri, — un vai zini, ko? Viņš ne acu nepamirkšķināja. Es viņu vēroju, viņš bija priecīgs — jā! Viņš vēl bija priecīgs, ka tiek no tevis vaļā.

—   Benedikt!… — Viņa pakāpas atpakaļ.

—   Klausies… — Viņš piegāja Rūbijai cieši klāt un piestūma savu seju pie viņas sejas. — Ja jau tu, nolādēts, tik ļoti vēlies iet, tad kāpēc tu neej — pie tam labi tālu? Ja jau viņš tevi negrib — tad, drošs kā ellē, es jau nu ne tik.

—   Benedikt… — viņa čukstēja. Sārtums nozuda no viņas sejas, atstājot to baltu kā pludmales smiltis. Viņa šausmas blenza uz Benediktu… viņas sapņi lēni drupa. — Tu taču tā nedomā.

—   Nedomāju? Vai tiešām? — Viņš atgāza galvu un atkal iesmējās. — Klausies, tu dabūji pāris jauku dimantu un udeļādas kažoku! Tev ir liela māja Bišopskortā — nu, vienai maukai tā ir tīri laba samaksa.

—   Benedikt… — Viņa apvainojumā pavēra muti, taču viņš neklausījās.

—   Es pierādīju, ka varu tevi dabūt, vai tad ne? Es pieradīju, ka varu tevi aizvest no viņa, — un tāds arī bija mērķis. Un tagad esi laba meitene un ej mājās!

—    Ierīce! Es zinu par to verķi Zvejnieku karalī.

Tā bija kļūda. Lidz šim brīdim viņai vēl bija izredzes. Benedikta seja pārvērtās un pieplūda asinīm. Runājot viņa balss bija nevienmērīga, dusmās neskaidra, šķita, ka viņa lūpas ir pietūkušas.

—   Pamēģini tikai… — viņš tai atčukstēja. — Uz priekšu, pamēģini! Tev iedos piecpadsmit gadus. Tu esi tikpat dziļi kā es. Padomā par to — piecpadsmit gadi sieviešu cietumā, mana mīļā! Un padomā arī par šo… — Viņš tai parādīja savu roku, turēdams to viņas acu priekšā kā asmeni. — Es tevi nogabnāšu. Dieva priekšā zvēru, ka nogalināšu tevi ar kailām rokām! 7'u taču zini, ka es to izdarīšu, — tagad tu par mani zini pietiekami daudz.

Viņa kāpās atpakaļ, un viņš tai sekoja, joprojām turēdams roku pie viņas rīkles.

—   Tev ir samaksāts. Tagad vācies…

Rūbija pastaveja Benedikta priekšā vēl dažas sekundes, un viņa saprāts vel nebija dusmas tik talu aptumšojies, lai viņš neredzetu, ka bailes viņā sajaukušas ar kaut ko citu, kas liek viņas acīm samiegties un lupām atņirgties, atsedzot mazos, baltos zobus.

—   Labi, — viņa teica. — Es iešu. — Un gracioziem soļiem izgāja no telpas, garajiem, dzeltenajiem matiem šūpojoties uz pleciem.

* * *

Rubija brauca lēni, jo viņas skatienu aizplīvuroja asaras. Divas reizes citi braucēji viņai signalizēja, taču viņa bija ar abām rokam iekrampējušies stūrē un blenza uz priekšu, pa De Vaļa ceļu braucot apkārt kalna zemākajam nogāzēm. Pirms universitātes viņa nogriezās no ceļa un brauca caur priežu mežiem, Udz sasniedza autostāvvietu aiz Sesila Roda pieminekļa. Viņa atstaja mašīnu un nogaja līdz balti bruģētajai terasei aiz grieķu stila kolonnām un akmens pakāpieniem, kur lielā statuja nekustīgi vēro apvārsni, ar pacelto plaukstu aizēnojot acis.

Viņa aizgāja līdz aizsargbarjerai un palūkojās uz talajiem, zilgajiem Helderberga kalniem. Viņa sažņaudza ar rokam plecus, jo vējš, kas pūta cauri zīda vasaras kleitai, bija tikpat auksts ka viņas izmisums.

Tad no viņas plakstiņiem izlauzas asaras un slīdēja lejup pa vaigiem, lai neievērotas kristu uz zīda kleitas priekšdaļas. Tās bija pašnožēlas, bet arī dusmu asaras, tik aukstas kā sausais ledus.

—   Cuka tads… — viņa nočukstēja ar drebošam lupām. Blakus viņai divi jauni studenti, kas bija apsēdušies uz apmales, pārmetuši kajas virs bezdibeņa un apkampušies pirmās mīlas jūtu uzplūdos, pagriezās, lai atskatītos uz viņu.

Zēns kaut ko pačukstēja meitenei, un viņa neapzinātā cietsirdība iespurcas, taču novērsa acis, kad Rūbija viņu apveltīja ar ilgu un indīgu skatienu. Tad apmulsušais pārītis piecēlās no apmales un devās prom, atstajot viņu vienu.

Ne mirkli viņa nebija domājusi palikt malā, Benedikta draudi neko nenozīmēja, — viņas vienīgās domas tagad bija — kā rīkoties, lai ievainotu viņu vissmagāk. Rīcības sekas, kuras varētu skart viņu pašu, neietilpa aprēķinos. Viņa vienīgi gribēja izvēlēties pašu ātrāko un briesmīgāko atriebes ieroci. Kad lēnām izklida tumšie mākoņi, kas aptumšoja viņas apziņu, viņai jau bija gatavs līdzeklis.

Džonijs uzturējās «Talbega» viesnīcā.

Rubija apgriezās un skrēja atpakaļ uz mašīnu, garajam, dzeltenajam matu karogam plīvojot aiz viņas kā vimpelim kavalērista šķēpa galā. Viņa brauca ātri, līdz iekļuva pilsētas centra pēcpusdienas sastrēgumā. Asaras uz viņas sejas nožuva, kamēr viņa, kūsājot nepacietībā, vilkās uz priekšu lēnajā transporta upē.

Bija pāri pieciem, kad viņa nolika automašīnu iekraušanas zonā pie «Talbega» un ieskrēja vestibila.

—   Kurā numurā ir misters Lenss? — viņa noprasīja reģistratūras meitenei.

—   Misters Lenss izrakstījās pirms stundas. — Meitene ziņkārīgi pētīja Rūbijas izsmērēto grimu.

—   Vai viņš neteica, kurp dodas? — Rubija viņai uzšņāca, jūtot sevi noslīdam lejup glumu vilšanos.

—   Nē, kundze. — Meitene pašūpoja galvu. — Taču viņš ļoti steidzās.

—   Nolādēts! Nolādēts! — Rūbija rūgti nolamājās. Viņa pagāja nost no reģistrācijas galda, nesaprazdama, kur turpināt meklējumus. Varbūt Džonijs atgriezies savā birojā?

Vestibila pretējā pusē atvērās lifta durvis, un pa tām iznāca

Treisija Hārtforda. Pēc tvīku ma, kāds šķita starojam no viņas, Rūbija pat savā uzbudinājumā nojauta, ka Treisija ir sieviete, kura tikko piecēlusies no mīļota vīrieša gultas. Rūbijai nebija ne mazāko šaubu par to, kas ir šis vīrietis.

Šis trieciens viņu uz mirkli paralizēja. Tad viņai uzmācās spēcīga tieksme šķērsot vestibilu un ar nagiem izskrāpēt no Treisijas sejas šo apmierinato smaidu, tomēr viņa šo tieksmi apspieda. Viņa nostājās Treisijas ceļā, kad ta devās uz stikla ārdurvīm.

—   Kur Džonijs? — viņa noprasija, un Treisija sastomījās. Viņas nebelā vainas apziņa apstiprināja Rūbijas aizdomas. — Kur viņš ir, sasodits! — Rūbijas balss bija klusa, taču to pildīja sprēgājošas emocijas.

—   Seit viņa nav. — Treisija atguvas un centās izlikties vienaldzīga.

—   Uz kurieni viņš devās? Man viņš jāsatiek!

—   Viņš aizbdoja uz Kārtridžas līci.

—    Kad viņš aizbrauca? Tas ir svarīgi — ārkārtīgi svarīgi!

—   Pirms kādas stundas. Nu jau viņš būs gaisā.

—   Vai varat nosūtīt viņam ziņojumu? — Sava nepacietībā Rūbija satvēra Treisijas plaukstas locītavu, sažņaudzot to tā, ka uz ādas palika plankums.

—   Es varu nosūtīt viņam ziņojumu pa radio… — Treisija atbildēja un izrāva roku.

—   Nē! — Rūbija noskaldīja. Viņa nevarēja atļauties, lai viņas ziņojums tiktu izkliegts ēterā, kur ikviens to varētu dzirdēt. — Vai varat viņam sekot — noīrēt lidmašīnu?

Treisija pakratīja galvu. — Neviens pēc tumsas nelidos uz nereģistrētu lidlauku.

—   Tad jums viņam jāseko automašīnā. Jums jābrauc uz turieni.

—   Kāpēc? — Treisija blenza viņā, šis savādās uzstājibas apmulsinātā, viņa ievēroja nožuvušās asaras un mežonīgo skatienu Rūbijas acīs. — Tas ir astoņu stundu brauciens!

— Es jums pastāstīšu. Vai mēs varam izmantot Džonija numuru?

Treisija vilcinājās, atcerējusies nesakārtoto gultu. Tad vestibilā

ienāca viesnīcas pārzinis, un Treisija atviegloti vērsās pie viņa.

* * *

Bīčkrafts pēkšņi palēcās un noraustīja spārnus, Džonijs instinktīvi izlaboja lidojumu ar stūri un asti, tad pameta ašu skatienu uz aparātu paneli, meklēdams izskaidrojumu. Tā nebija, tāpēc viņš palūkojās pār spārnu un pirmo reizi pamanīja putekju mākoņus līdzenumos zem viņa; garās joslās kā migla tie sUdēja zemu virs zemes, un rietošā saule krāsoja tos violeti zeltainus. Satraukts viņš palūkojās uz apvārsni sev priekšā un redzēja to tuvojamies no ziemeļiem kā lielu un kustīgu zilu kalnu grēdu. īsajā brīdī, kamēr viņš to vēroja, tas aprija saulrietu, pārvēršot sauli drūmi sarkanā lodē. Gaisma kabīnē pārvērtās savādā atblāzmā, it kā būtu atstātas vaļa krāsns durtiņas.

Bīčkrafts atkal neveikli salēcās, kad tam trāpīja nākamā augstā vēja brāzma, un tajā pašā bridi iesprakšķējās un atdzīvojās radio

«Zulu Cukurs Pīters Tango Beikers, šeit Aleksandras līča kontrole, lūdzu sakarus.»

Kontroliera balss bija gandrīz nesaprotama, tā nāca kopa ar vētras radītajiem statiskās elektrības sprakšķiem. Džonijs pasniedzās pie radio raidīšanas pārslēdzēja, tad apturēja rokas kustību. Viņš atri domāja. Iespējams, ka viņi vēlas stāties sakaros, lai atceltu viņa lidojuma atļauju… No tuksneša puses nāca spēcīga ziemeļu vētra. Tie atcels viņa lidojumu, lai viņš nenokļūtu vētras ceļā.

Viņš paskatījās rokaspulksteni. Līdz Kārtridžas bcim vēl divdesmit minūtes lidojuma laika. Ne, viņš lido tieši vētras centrā, tātad divdesmit piecas vai trīsdesmit minūtes. Viņš ātri pārlūkoja krastu sev pa kreisi un ieraudzīja garās, baltās viļņu bnijas, kas stiepās arvien sabiezējošā violetā krēslā. Krastā vēl viss bija mierigi, un tā varētu palikt vēl vismaz pusstundu.

«Zulu Cukurs Piters Tango Beikers, šeit Aleksandras līča kontrole. Atkārtoju —lūdzu sakarus! Zulu Cukurs Pīters Tango Beikers.» Caur atmosfēras trokšņiem bija saklausāms satraukums kontroliera balsī.

Vel pastāvēja reala iespēja nokļūt līdz Kārtridžas bcim, apdzīt vētru un uzvarēt. Viņš varēja lidot vairāk rietumu virzienā un ielidot no jūras puses, paturot acis Zvejnieku karaļa ugunis ka baku, pakst zem putekļu mākoņu priekšējās malas. Ja viņam tas neizdotos, viņš varētu apgriezties un pa vējam lidot atpakaļ. Radio tagad nikni šņāca un sprakšķēja, interference lika kontroliera balsij brīžiem pazust, brīžiem atskanēt pilnā skaļumā.

«… Atcelts. Atkārtoju: jūsu lidojuma atļauja ir atcelta! Vai jūs mani dzirdat, Zulu Cukurs Piters Tango Beikers? Lūdzu, atsaucieties!… Septiņas balles pēc Boforta skalas. …redzamība vētras zonā… Atkārtoju, nulles redzamība…»

Ziemeļvējš tagad plosīsies vairākas dienas un bdz ar to aizpūtis ari viņa pēdējo iespēju izstrādāt Zibensspēriena un Pašnavibas laukus.

Džonijs izslēdza radio, pārtraukdams sakarus ar kontroli, un pēkšņi kabīnē iestājās neparasts klusums. Viņš iekārtojās ērtāk sēdekli un atvēra dzinēju droseles, vērodams, kā pa apgriezienu rādītāju skalam pieaugošā virziena pārvietojas šautriņas.

Tagad viņš bija nolaidies līdz trīssimt pēdu augstumam, un bīčkrafts svaidījās kā uz aķa uzķērusies zobenzivs. Viņš lidoja, vadoties pēc instrumentu radījumiem, jo ārpus kabīnes valdīja pilniga tumsa. Viņš pat nevarēja saskatīt savas lidmašīnas spārnu galus, taču virs viņa joprojām mirdzēja zvaigznes. Viņš drāzās vētrai pa priekšu, caur putekļu mākoņiem, kas centas viņu notvert un aizsegt Kārtridžas bča nolaišanās joslas ugunis.

Ik pēc dažam sekundēm viņš pameta ašu skatienu uz priekšu cerībā saskatīt ugunis, tad viņa skatiens atgriezās pie vadības paneļa.

« Šeit ,» viņš drūmi domāja. «Tam vajadzētu būt šeit. Man vajadzētu atrasties virs dimantu laukiem. Vēl pēc trīsdesmit sekundēm varēšu būt drošs, ka esmu palidojis garam.»

Viņš atkal pacēla skatienu — un tieši priekšā bija Zvejnieku karalis. Visas ta ugunis bija iedegtas, tas bija kā degoša cerību bāka tumsā. Šķita, ka tas turas mierīgi, jo vējš vēl nebija paguvis sakult jūru putās.

Viņš pārdrāzās tam pāri, lidojuma gandrīz skarot tā virsbūvi, un tagad drudžaini meklēja nolaišanās ceļa ugunis uz zemes aiz tā.

Tās parādījās ka mazāk tumšs plankums pilnigaja nakts melnumā. Viņš nostabilizēja kursu to virzienā, vērodams, ka tas pārvēršas divkāršā virknē naftas lāpu, kas kūpēja un plīvoja vējā.

Viņš nolaidās strauji, ātrāk par paredzēto ātrumu, piezemēšanās trieciens gandrīz norāva lidmašinas šasiju. Tad viņš kratīdamies ripoja pa zemes skrejceļu, lāpām zibot gar spārnu galiem.

— Lens, vecīt, — viņš pateicībā nomurminaja, — tas nu gan bija kratījiens!

* * *

Vēja kaukoņa pret automašīnas virsbūvi un gumijas rūkoņa pret asfaltu, kamēr mersedess Ukumoja pa kalnu ceļu, bija skaņas, kas līdzinājās Treisijas asiņu šalkoņai un sirds sitieniem.

Viņa brauca iedvesmas pilnā uzbudinājuma, vērodama ceļa līkumus, kas tumsā drazās pretī, tikai nojaušot masīvās klintis, kas nokarājās virs ceļa un aizsedza pusi no nakts debesu juma.

Klenviljama ezera sudrabotaja virsmā atspīdēja zvaigznes — un tad tas jau bija aiz muguras. Viņa nobrauca lejā no kalniem un devas pāri Olifantas upei, tad uz īsu mirkli apstājās uzpildīt degvielu un sūkņu gaismā nepacietigi pētīja karti. Viņa arvien drūmāk lasīja jūdžu skaitļus, kas bija iespiesti blakus šaurajai sarkanajai ceļa josliņai, apzinādamās, ka uztraukumā katra jūdze šķitīs vēl daudzkart garāka.

Tad, atkal apsēdusies pie stūres, viņa savā priekšā ieraudzīja plašo Namakvalendas tuksnesi — un lika mersedesam lidot tajā.

«… Tur ir kaut kāda mašīna, es nezinu, kā tā darbojas, taču tā atsijā dimantus. Benedikts lika to iebūvēt Laspalmasā…»

Priekšējo starmešu gaismas bija kā vāri, balti gaismas stariņi, ceļš — kā zila josla, kas stiepās bezgabbā. Treisija ar vienu roku aizdedza cigareti, atkal dzirdot ausis Rūbijas balsi:

«… Starp tiem ir kāds dimants. Viņš to nosauca par «Zilo milzi». Benedikts saka — tas ir vērts kādu miljonu…»

Treisija nebija pārliecināta, vai tam ticēt. Tik milzīgu krāpšanu un nodevību viņa nebija spējīga iedomāties.

«Uzmanieties no tā kapteiņa, itālieša… Viņš strādā Benediktam. Tas otrs, Hugo, — arī, viņi visi tur iejaukti. Bildiniet Džoniju…»

Benedikts! Vājais, samaitātais Benedikts, uzdzīvotājs, izšķērdētājs! Vai viņš būtu varējis to izplānot un īstenot?…

Vēja brāzma no sāniem triecās pret mašīnu, negaidīti viņu pārsteidzot un nogrūžot mersedesu no asfalta smiltīs. Treisijai ar pūlēm izdevās to noturēt. Smiltis un grants kā mākonis lidoja no riteņu apakšas. Tad viņa atkal bija uz ceļa, steidzoties uz ziemeļiem.

Brīdini Džoniju! Brīdini Džoniju!

X*

Benedikts van der Bils sēdēja sava tēva krēslā sava tēva mājā, un viņš bija viens. Vientulība bija dziļi ieēdusies visas viņa būtnes audos.

Viņa priekšā uz laurkoka galda stāvēja kristāla glāze un karafe. Brendijs nesniedza gaidīto mierinājumu, šķita, ka tā radītais siltums rīklē un vēderā tikai uzsver vientulības ledaino aukstumu. Iztēlē Benedikts sevi redzēja kā iztukšotu cilvēku. Viņš domāja par sevi kā par čaulu, ko pilda vienīgi dzīves apnikums.

Viņš palūkojās apkārt istabā ar tumšajiem koka paneļiem un saoda pelejumam līdzīgo nāves smaku. Viņš domaja par to, cik reižu gan viņa tēvs viens un vientuļš sēdējis šajā krēslā. Vientuļš un nobijies, kamēr vēzis grauza viņu dzīvu.

Benedikts piecēlās un bezmērķigi klida pa telpu, pieskardamies mēbelēm, it kā gribēdams parunāties ar vīru, kurš šeit bija dzīvojis un miris. Viņš pārgāja par telpu un apstājās aizkariem klāto logu priekšā. Paklājs bija jauns. Tas bija nopirkts, jo iepriekšējo nebija iespējams iztīrīt.

—   Vecajam bija pareiza doma. — Viņš runāja skaļi, un balss paša ausis skanēja savādi.

Tad, kāda impulsa vadīts, viņš strauji piegāja pie kumodes blakus masivajam akmens kamīnam un pamēģinaja atvērt durtiņas. Tās bija aizslēgtas.

Vienaldzīgi viņš atkapās un iespēra pa durtiņu paneli. Koks ieplaisāja, un viņš spēra vēlreiz, izgāžot durvis no eņģēm.

Iegarenais ādas futrālis atradās augšējā plaukta, viņš to paņēma un aiznesa pie galda. Viņš atvēra aizslēgus un pacēla vāku.

Viņš izņēma zilgani spidošu Purdey Royal divstobreni, notriepdams rokas ar ieroču eļļu.

—   Jākobs īzaks van der Bils, — Benedikts skaļi izlasīja vārdu, kas bija inkrustēts zeltā starp iegravētajiem fazānu un medību suņu attēliem.

Tad viņš pasmaidīja.

—   Vecais velns! — Viņš smaidot pašūpoja galvu, ka priecādamies par kādu pašam vien saprotamu joku, un lēni sāka salikt bisi. Viņš pasvārstīja to rokās, izjūtot ieroča svaru.

—   Vecais gudrinieks pats pieņēma lēmumus. — Un, joprojām smaidot, Benedikts paņēma bisi un aizgāja ar to līdz jaunajam paklajam. Viņš novietoja bisi ar laidi lejup sev starp kājām, stobri pavērsti pret griestiem, un, lēni noliecoties uz priekšu, atvēra lupas un ieņema stobru galus mutē, tad, pasniedzies zemāk, uzlika pa Īkšķim uz katra gaiļa un vienlaikus tos nospieda.

Klik! Klik!

Dzelkšņi uzsita pa tukšajām patronu vietām, un Benedikts iztaisnojās un noslaucīja no lupām ieroču eļļu. Viņš atkal pasmīnēja.

— Tā viņš to darīja. Abus stobrus riklē! Kas par labu mandeļu ārstēšanu! — viņš noirgojās un palūkojās uz izgāztajam kumodes durvīm. Patronu kārbiņas bija otraja plauktā.

Viņš iemiedza bisi padusē un atkal piegaja pie kumodes; tagad viņa kustības jau bija mērķtiecīgākas. Viņš paņēma paciņu un atplēsa to. Pēkšņi viņa rokas notrīcēja, un resnās, sarkanās patronas izbira uz grīdas. Viņš pieliecās un pacēla divas no tam.

Pieaugošā satraukuma un šausmās viņš atlieca vaļa bisi un ieslidināja patronas tukšajos stobru caurumos. Ieslīdot tās atsitās pret atduri ar divkāršu cietu skaņu, un Benedikts aizsteidzās atpakaļ uz vietu pie loga.

Viņa acis bija plaši ieplestas un elpa strauja, kad viņš pārbīdīja drošinātāju stāvokli «šaut» un vēlreiz novietoja laidi sev starp kajam.

Viņš atkal it ka ciešā, neķītrā skūpstā ieņēma stobrus mutē un sniedzās lejup pie gaiļiem. Viņš tiem viegli pieskārās, izjuzdams smalko rievojumu metāla ielokos, uzbudināts no šī pieskāriena tā, kā viņu nekad nebija uzbudinājis sievietes auguma pieskāriens.

Tad pēkšņi viņš atkal izslējās. Viņš cinijās pēc elpas.

Saraustītām kustībām viņš aiznesa ieroci atpakaļ pie galda un nolika to uz tumši pulētā koka.

Kad viņš ielēja brendiju kristāla glāzē, viņa acu skatiens perversā valdzinājumā bija sastindzis uz brinišķīgi mirdzošā ieroča.

* * *

Tvaiki bija aizmiglojuši vannas istabas spoguļiem klātas sienas, tāpēc Rūbijas atspulgs bija izplūdis un miglains. Viņa lēni noslaucījās biezā, pūkainā dvielī. Rubija nesteidzās; viņa vēlējās dot Treisijai vismaz četras stundas laika viņas ceļojuma sākumā uz Kārtridžas līci. Ar dziļu narcisisku prieku viņa spoguļos vēroja, kā vannas karstais ūdens licis visam viņas ķermenim iekvēloties maiga sārtumā.

Ietinusies dvielī, viņa aizgaja līdz ģērbistabai un, izvelejusies vienu no sudrabotajam sukām, sāka ar to sukāt matus, ejot pie atvērtā drēbju skapja, lai izvēlētos gadījumam piemērotu kleitu. Tam bija jabut kaut kam īpašam, varbūt vēl nevalkatajai Louis Feraud garajai dzeltenā atlasa kleitai.

Vēl neizlēmusi viņa atgriezās, apsēdās pie tualetes galdiņa un uzsāka sarežģīto kosmētikas uzlikšanas rituālu. Viņa stradaja ar pedantisku rūpību, līdz beidzot varēja apmierināti uzsmaidīt savam atspulgam.

Rūbija nometa dvieli, atgriezās pie skapja un stāvēja tā priekšā slaida un kaila. Bridi saraukusi pieri pārdomās, viņa beidzot tomēr izšķīrās neņemt Feraud. Tad viņa pēkšņi pasmaidīja un pasniedzas pēc Benedikta udeļadas.

Viņa ietinās balganajā kažokadas mākonī, uzcēlusi apkakli, lai aptvertu ar to seju. Tā bija nevainojama. Tikai kažokāda un zelta laiviņu pāris, bāls zelts, pilnīgi pieskaņotas matiem.

Tagad viņa pēkšņi steidzās, izskrēja no majas un metās uz piebrauktuvi, kur bija novietota viņas automašīna.

Iegriežoties piebraucamaja ceļā, kurš līkumoja augšup uz vietu, kur Vainberga pakalna augšgalā bija pieplakusi veca maja, Rūbija izslēdza starmešus. Dzinēja klusais troksnis bija gandrīz nedzirdams, un to pārmāca nakts vēja šalkoņa riekstkoku lapotnē piebraucama ceļa malās.

Novietodama automašīnu iekšpagalma, viņa redzēja, ka Benedikta rolsroiss joprojām atrodas garāžā un studija deg lampa, kas bija redzama kā iegarens plankums uz aizkaru fona. Ārdurvis bija vaļā. Rūbijas laiviņās tērptās kājas neradīja nekādu skaņu drūmi tumšajos gaiteņos, un, kad viņa pamēģināja atvērt darbistabas durvis, tas viegli padevās. Viņa iegaja telpa un aizvēra durvis. Viņa stāvēja ar muguru pret tumšajiem sienas koka paneļiem. Telpu krēslaini apgaismoja viena vienīga aptumšota lampa.

Benedikts sēdēja pie galda. Telpas gaiss bija piesmacis no cigāru dūmiem un brendija izgarojumiem. Viņš bija dzēris. Viņa seja bija piesārtusi un augšējā krekla poga vajā. Uz galda viņa priekšā gulēja bise. Ierocis Rūbiju pārsteidza, tas neļāva viņai koncentrēties, un sagatavota runa aizmirsas.

Benedikts pacēla skatienu pret viņu. Tas bija nedaudz miglains; viņš lēni samirkšķināja acis. Tad viņš pasmīnēja. Smīns izķēmoja viņa muti, un viņa balss runājot bija neskaidra.

—   Tad atpakaļ gan!

Mirkli viņas naids atgriezās visā pilnība. Taču viņa paturēja vienaldzīgu seju. — Jā, — viņa piekrita. — Es esmu atgriezusies.

—   Nāc šurp! — Viņš pagrieza krēslu paralēli galdam. Rūbija nekustējās, tikai atspiedās pret durvīm.

—   Nāc šurp! — Tagad Benedikta balss bija spēcīgāka, un pēkšņi Rūbija pasmaidīja un paklausīja.

Viņa stāvēja tā priekšā, ietinusies kažokādā.

—   Meties ceļos! — pavēlēja Benedikts, bet viņa vilcinājās.

—   Ceļos! — Viņa balss aizlūza. — Ceļos, nolādēts!

Rūbija nolaidās viņa priekšā uz ceļiem, un viņš krēslā izslējās. Viņa padevīgi tupēja ceļos Benedikta priekšā, noliekusi galvu uz priekšu, tā ka zeltainie mati kā aizkars aizsedza viņas seju.

—   Saki to! — viņš ļauni tīksminājās. — Lūdz man piedošanu!

Rūbija lēni pacēla galvu un uzlūkoja viņu.

—   Treisija šovakar piecos trīsdesmit devās uz Kārtridžas bci, — viņa klusi teica.

Benedikta sejas izteiksme pārvērtās.

—   Viņa izbrauca pirms četrām stundām, tagad viņa jau ir pusceļā.

Pavēris mīkstās, sarkanās, ļenganās lūpas, Benedikts blenza viņā.

—   Viņa brauc pie Džonija, — Rūbija turpināja. — Viņa zina par to ierīci uz Zvejnieku karaļa. Viņa zina par lielo, zilo dimantu.

Viņš sāka neticīgi kratīt galvu.

—   Rīt agri par to zinās arī Džonijs. Tā ka redzi, mīļumiņ, tu atkal esi zaudējis — vai tā nav? Tu nekad nevari viņu uzvarēt, vai ne, Benedikt? Vai tu to vari, manu mīļumiņ? — Viņas balss triumfējot pieauga skaļumā.

—   Tu? — viņš nogārdza. — Tu?…

Un viņa iesmējās, ar galvas mājieniem apstiprinot savu piekrišanu teiktajam, aiz smiekliem nespēdama parunāt.

Benedikts neveikli izklupa no krēsla, viņa rokas sniedzās pēc Rūbijas rīkles. Viņa nogāzās atmuguriski, un viņš uzkrita tai virsū. Viņas smiekli gārdzot apslāpa rīklē.

Viņi saķērušies vēlās pa grīdu. Benedikta rokas bija saslēgušās ap viņas kaklu, viņa balss pacēlās dusmu un izmisuma kliedzienā. Sperot un triecot ar garajām kājām, skrāpējot viņa seju un rokas, Rūbija cīnijās pretī kā kaktā iedzīts zvērs.

Tad viņi pēkšņi atvēlas atpakaļ — un Benedikta galva atsitās pret galda masīvo kāju ar tādu krakšķi, kas satricināja visu viņa ķermeni. Viņa tvēriens ap sievietes rīkli kļuva vaļīgāks, un viņa izrāvās brivībā, ar vaļējo muti kampdama gaisu. Viņa aizvēlās prom un vienā slaikā kustībā pielēca kājās, grīļīgi kāpdamas prom no viņa — ar vaļēju kažoku, matiem viļoties priekšā sejai.

Benedikts, pieķēries pie galda, uzvilkās kājās. Viņš joprojām kliedza augstā, neartikulētā, spalgā balsī, kamēr Rūbija streipuļoja uz durvīm. Pašas matiem aizsedzot skatienu, cīnīdamās pēc elpas, viņa taustījās pēc durvju roktura, pagriezusi muguru pret Benediktu.

Benedikts pasniedzās un paņēma no galda bisi. Joprojām tupēdams ceļos blakus galdam, viņš turēja ieroci pie gurna. Atsitiens bija kā šķidrs un pulsējošs trieciens viņa plaukstas, un grāviens no stobra Udzīgi pērkonam atbalsojas slēgtajā telpā, garā, dzeltenā liesma izgaismoja telpu kā fotogrāfa zibspuldze.

Smagais lādiņš ķēra Rūbiju jostasvietā. Šāda attālumā skrotīm nebija izkliedes, tās kā cieta, graujoša lode izgāja cauri mugurkaulam un vēderam. Tās izrāvās cauri vēdera priekšā, nometot un pagriežot viņu sāniski gar sienu. Rūbija noslīdēja sēdus stāvokb ar seju pret viņu, ar vaļējo ūdeļādu sev apkārt.

Tupēdams uz ceļiem, Benedikts ar bisi sekoja viņas kritienam un izšāva no otra stobra; atkal telpu piegrāva pērkons un izgaismoja uguns.

Šauts no vel tuvāka attāluma nekā pirmais, lādiņš trāpīja

Rubiju tieši skaistajā, zeltainajā sejā.

* * *

Benedikts stāvēja garāžā, piespiedis pieri rolsroisa aukstajam metālam. Bise vēl bija viņa rokās un kabatas piebāztas ar patronam, ko viņš bija uzlasījis no grīdas pirms iziešanas no darbistabas.

Viņš spēcīgi trīcēja kā cilvēks ar augstu temperatūru.

— Nē! — viņš klusi vaidēja, atkal un atkal atkārtodams šo nolieguma vardu, atspiedies pret lielo automašīnu.

Tad, atcerēdamies paša satīkoto asinspirti, viņš pēkšņi norīstījās un izvēmās, joprojām atspiedies pret rolsroisu, izpūšot ārā brendiju sajaukumā ar paša bailēm.

Pec tam viņš bija bals un vājš, taču stabilāks. Pa atvērto logu viņš nosvieda bisi uz rolsroisa aizmugures sēdekļa un drebelīgi ierausās vadītāja vietā.

Kamēr viņš tur sēdēja, sagumis pār stūri, pār viņu guva varu pašsaglabāšanas instinkts.

Viņam likās, ka vienigais atkapšanās ceļš joprojām ir atvērts. Mežazoss bija spējīga pārvest viņu pāri okeānam — varbūt uz Dienvidameriku —un Šveicē bija nauda.

Viņš iedarbināja rolsroisu un atmuguriski izbrauca no garažas; riepām griežoties pret betonu, starmešu staros uzpeldēja zili dūmi.

Mersedess rāpās caur biezajām smiltīm, starmeši nesekmīgi taustījās spilgti oranžajā putekļu miglā, kas bezgabgi aizvijās priekšā pa ceļu. Karstais, smilšainais vējš dauzīja mašīnu, kratīdams to.

Treisija bija saliekusies vadītāja sēdeklī, ar acīm, kas bija pietūkušas un miklas no noguruma un vizlas putekļiem, cieši skatīdamās uz priekšu.

No galvenā ceļa līdz pat piekrastei šis apvidus ceļš bija vienīgā sauszemes pieeja Kārtridžas bcim. Tās bija simt jūdzes izdangata ceļa, kas sastāvēja no dziļam smilšu grambam un akmens atlūzām vietas, kur tas šķērsoja kādu no daudzajām klinšu grēdām.

Mersedesa radiators nikni vārījās, parkarsis no sausā vēja un zemo pārnesumu malšanās pa biezajām smiltīm. Daudzviet Treisija atrada ceļu tikai pēc spraugām nīkulīgo tuksneša krūmu audzēs. Ik pēc brīža, vēja dzīts, par ceļu ka izbiedēts spalvains zvērs pārvēlās kāds kamolaugs.

Reizēm viņa nebija pārliecināta, vai nav palaidusi garam kādu pagriezienu, un bezmērķīgi malās pa tuksnesi, līdz priekšā starmešu gaisma atkal uzmundrinoši parādījas riteņu iebrauktas dubultsliedes. Vienu reizi viņa nobrauca no ceļa, un mersedess uzreiz apstājās, aizmugures riteņiem bezcerīgi griežoties uz vietas irdenajās smiltīs. Viņai nācās izkāpt no kabīnes un ar kailām rokām izgrābt smiltis no riteņu apakšas, iestumjot ieplakās kamolaugu mudžekļus, lai riteņiem būtu kur ieķerties. Viņa gandrīz apraudājās atvieglojuma, kad mersedess atmuguriski, neveikli atkal izlīda uz ceļa.

Caur putekļu mākoņiem lēni ausa gaisma; Treisija, izslēgusi starmešus, tikai brauca un brauca, līdz piepeši un gluži necereti bija sasniegusi Kārtridžas līci. Priekšā pēkšņi izpeldēja noliktavu ēkas, un viņa pameta mersedesu un skrēja uz dzīvojamām telpām. Viņa ilgi, neatlaidīgi rībināja durvis; priekšstrādnieks tās atvēra un mirkli pārsteigumā blenza, tikai tad atjēdzās un aicināja viņu iekšā. Visus viņa jautājumus Treisija nocirta pati ar savējo:

—   Kur ir Mežazoss?

—   Aizveda misteru Lenšu uz Zvejnieku karali, bet tagad tā ir atgriezusies un stāv pie piestātnes.

—   Hugo Krāmers, kapteinis?

—   Viņš ir uz borta, savā kajītē.

—   Paldies! — Treisija viņu pameta, ar vēju cīnidamās, atgrūda durvis un izskrēja lauka vētrā.

Mežazoss stāvēja pie piestātnes, ar smagām tauvām nostiprināta pie pāļiem, tomēr grozīdamās un raustīdamās vēja grūdienos. Uz klāju veda laipa, un iluminatoros dega gaisma. Treisija uzkāpa uz kuģa.

Hugo Krāmers iznāca savas kajītes durvis, tērpies svītrainā, saburzītā pidžamā. Treisija paspraucās viņam garam.

—   Vai jūs aizvedāt Lenšu uz Zvejnieku karali? — viņa tam apsūdzoši noprasīja, viņas balss bija asa un satraukta.

-Jā.

—   Ak jūs, stulbeni, vai tad jus nesapratat, ka tur kaut kas notiek? Miļais Dievs, kāpēc gan citādi lai viņš būtu lidojis šurp šāda laikā!

Hugo blenza Treisijā, un viņa instinktīvi nojauta, ka tas, ko stāstījusi Rūbija, ir patiesība.

—   Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — viņš izgrūda.

—   Jūs to itin labi sapratīsiet tad, kad mēs visi sēdēsim aiz restem, — mums būs piecpadsmit gari gadi, lai to pārdomātu! Lenss to uzodis, jūs, muļķi, un man viņš jaaptur! Vediet mani uz Zvejnieku karali!

Hugo bija apjucis un nobijies.

—   Es neko nezinu par… — Viņš atkal iesāka.

—   Jūs zaudējat laiku. — Treisija strupi noraidīja viņa protestus. — Izvediet mani ārā uz Zvejnieku karali!

—   Jūsu brālis — kur viņš ir? Kāpēc viņš neatbrauca?

Treisija jau bija sagatavojusies šādam jautājumam. — Lenss viņu piekāva — un zvērīgi. Viņš ir slimnīcā. Viņš sūtīja mani.

Pēkšņi I lugo bija noticējis.

—   Gntt! — viņš nolādējās. — Ko tad lai mēs darām? Ši vētra… Es jau varētu jūs turp aizvest, bet es nevarēšu atstāt Mežazosi. Mana komanda šada vētrā netiks ar to galā. Ko tad jūs viena tur varēsiet pasākt?

—   Aizvediet mani uz turieni! — teica Treisija. — Nogādājiet mani uz Zvejnieku karaļa borta, un varat atgriezties. Tas itālietis Kaporeti — mēs abi tiksim gala ar Lenšu. Šādā vētrā ļoti viegli var gadīties, ka kādu pārskalo pār bortu.

—   Jā. — Hugo sejā atplauka atvieglojums. — Tā gan! Itālietis!— Un viņš pasniedzās pēc eļļota apģērba, kas karājās pie starpsienas. Pārvilkdams to pāri pidžamai, viņš ar agrak nebijušu cieņu palūkojās Treisijā.

—   Jūs… — viņš teica, — es nezināju, ka jūs an esat tur iekšā.

—   Vai tad jūs domājāt, ka mēs ar brāli stāvēsim un noskatīsimies, kā svešinieks mums atņem mūsu likumīgo mantojumu?

Hugo pasmīnēja. — Jūs nu gan esat vēsā dāma, patiešām!

Apmuļķojāt pat mani. — Un viņš devās uz tiltiņu.

* * *

Džonijs Lenss un Serdžo Kaporeti plecu pie pleca stāvēja uz Zvejnieku karaļa tiltiņa. Par kuģa priekšgalu kā blīva ūdens siena šļācās zaļie jūras viļņi, un vēja nestās šļakatas sitās pret tiltiņa mājas armētā stikla logiem.

Zvejnieku karalis iepriekšējā vakara bija izmetis enkuru, atstājot lielās, dzeltenās bojas peldam enkurtauvu galos, bet tagad tas atbrīvojās no savām važām. Tā navigāciju vadīja skaitļotājs, ar dzinēju un stūres palīdzību pret bangām un vēju turot to nemainīgā stāvoklī virs jūras dibena.

—   Tas nav labi, — Serdžo drūmi teica. — Mēs pienakam pārāk tuvu klintīm. Man metas slikti ap dūšu, uz tām skatoties.

Parspīti varenajam vēja brāzmām, putekļu mākoņi nenokļuva tik tālu jūrā, un redzamība bija kadu jūdzi vai vairāk, pietiekama, lai verdošaja jura saskatītu abus vienādos Zibensspēriena un Pašnavibas kukumus. Vētras satrakotās bangas plīsa pret tiem, uzsviežot baltas putas divsimt pēdu augstumā drūmi tumšajās debesīs, tad atkāpjoties, atklajot mirdzoši baltas klintis.

—   Turi to! — norēcās Džonijs. Pa nakti viņi jau divas reizes bija mainījuši atrašanās vietu, ar katru reizi tuvojoties spraugai starp abām salām. Zvejnieku karalis braši cīnījās, lai noturētu savu stāvokli virs juras dibena pret iesūcošo straumi, kas naca talkā bangām un vējam.

Džonijs tagad nemēģināja pamatīgi izstrādāt kadu no ieplakām, viņš vienīgi centas sev atlikuša ja laika veikt pēc iespējas vairāk paraugsmēlienu no šī lauka. Vētra viņu nevareja apturēt, jo Zvejnieku karalis bija konstruēts ta, lai varētu strādāt vēl nelabvēlīgākos laika apstakļos neka šie. Ta šļūtenes kompensācijās nodalījums turēja bagara galvu uz juras dibena par spīti korpusa svārstībām augšup un lejup.

—   Nomierinies, Serdžo! — Džonijs nedaudz atslāba. — Skaitļotājs ir absolūti drošs.

—   Tam sasodītajam skaitļotājam, tam jau nav acu, lai redzētu tās klintis. Man gan ir acis — un no ta, ko tas redz, man kļūst slikti.

Divas reizes nakts laikā Džonijs bija nokāpis lejā vadības telpā un licis skaitļotajam sniegt ziņojumu par iegūtajiem dimantiem. Ik reizi atbilde bija ta pati — neviena paša akmens virs četriem karatiem un tikai nedaudz citu.

—   Es parskatišu lomu. Uzmani kuģi! — Džonijs norīkoja Serdžo un, streipuļodams, lai noturētos kājās pret kuģa celšanos un zvalstīšanos, iegāja pa durvīm aiz tiltiņa.

Viņš apstajās pie skaitļotāja dublējošā ekrāna un ar vienu acu uzmetienu redzēja — Zvejnieku karalis turpina izpildīt primāro operāciju, visas daļas darbojas normāli. Viņš pagāja garām ekrānam un noliecās pār karšu galdu.

Pie dēļa bija piesprausta liela mēroga karte, kurā bija attēlota Dienvidrietumu Āfrikas piekraste posmā starp Ludericu un Volvisa līci. Bija atzīmēti Mežazoss veiktie dziļuma mērījumi un rūpīgi iezīmēti Zvejnieku karaļa smēlieni ap Zibensspēriena un Pašnāvības salām.

Džonijs paņēma cirkuli un domīgi lūkojās kartē. Pēkšņi viņā uzbangoja niknums pret šiem abiem nosaukumiem. Tie bija solījuši tik daudz un devuši tik maz.

Viņš blenza uz vārdiem «Zibensspēriens» un «Pašnaviba», kas kursivā bija iespiesti starp dziļuma mērījumu atzimem, un viņa niknums pārauga aklā, sarkana naidā. Ār cirkuļa adatām viņš cirta kartē, krusteniski nelīdzenā plēsienā uzšķēržot biezo audekla papīru vienu reizi, tad otru…

Šis nelielais vardarbības akts lika viņa niknumam izplēnēt. Viņš jutas samulsis, tas bija sīks un bērnišķīgs žests. Cenzdamies izlīdzināt plēsuma malas, spraugā viņš sataustīja vēl vienu vaļīgu papīra strēmeli, ko kads bija paslidinājis zem kartes. Viņš iebaza plēsuma vietā pirkstu un izzvejoja strēmeli. Viņš skatijas uz rokraksta uzskribelēto virsrakstu un tam sekojošajam skaitļu virknēm.

KAMINIKOTO SEKUNDĀRĀS IEGUVES PROGRAMMA.

Viņš to pētīja, brīnīdamies par virsrakstu, taču pazīdams skaitļu virknes — skaitļotāja programmu —un Serdžo Kaporeti slīpo eiropieša rokrakstu. Visvienkāršākais veids, ka izdibināt noslēpumu, bija pajautāt par to Serdžo. Džonijs devas atpakaļ uz tiltiņu.

—   Bos, — Serdžo satraukts sauca, kad Džonijs ienāca pa durvīm, — skatieties!

Viņš rādīja uz priekšu pašā vēja mutulī. Džonijs piesteidzās viņam blakus, aizmirsis saujā sagumzīto papīru.

—   Mežazoss, — Serdžo teica, atpazinis mazo kuģīti, kas, izniris no pustumsas, svārstīdamies un zvalstīdamies nāca uz viņu pusi.

—    Ko, pie velna, tas te dara? — Džonijs skaļi brīnījās.

Mežazoss vairakas ilgas sekundes pazuda aiz zaļās jūras ūdens sienas, tad atkal pacēlās nedabiska cēlumā, jājot viļņa galotnē un atklājot sava dibena sarkano svina krāsojumu; no kuģīša gāzās ūdens, un tad tas atkal šāvās lejup pa viļņa nogāzi, dziļi ierakdamies ar priekšgalu bangojošajā ūdenī. Tas ātri tuvojas pa vējam, iegriežoties blakus Zvejnieku karalim.

—   Ko, pie velna, viņš te rotaļajas? — Džonijs protestēja un tad neticīgi pamanīja kādu slaidu stāvu izskrienam no Mežazoss stūres majas un nostājamies pret Zvejnieku karali vērsta ja pusē.

—   Tā ir Treisija! — Džonijs iesaucās.

Viņa sasniedza reliņus tieši tad, kad kārtējā banga nogāzās pār kuģi, to applūdinadama. Džonijs jau domaja, ka viņu tūlīt aizskalos, taču viņa cieši turējās pie reliņiem.

Iegrūdis papīra lapu kabatā, Džonijs šķērsoja tiltiņa stūri un pa tērauda kāpnēm traucas lejup uz klaju, pēdējās desmit pēdas nolēkdams un jau tajā pašā bndi sākdams skriet.

Viņš sasniedza malu un paskatījās lejup uz Treisijas samirkušam kaķēnam bdzigo augumu.

—   Atpakaļ! — viņš auroja. — Atpakaļ! Nemaz nemēģini!

Viņa nokliedza kaut ko, kas pagaisa nakamaja bangu triecienā, un, kad tas noplaka, Džonijs redzeja, ka viņa gatavojas lēkt pari putojošā ūdens bezdibenim starp abiem kuģiem.

Viņš pārsviedās pār Zvejnieku karaļa bortu un ātri norāpās lejup pa tērauda pakapieniem.

Viņš vēl atradās desmit pēdas augstāk, kad Treisija sagatavojās Iecienām.

—   Nē! — viņš izmisuma iekliedzās.

Viņa lēca, kļūdījās un iekrita slepkavīgaja ūdens joslā starp abiem kuģiem. Viņas galva šūpojas viļņos zem Džonija, un viņš juta, kā pār viņiem nogažas nakamais vilnis. Tas metīs Mežazosi pret Zvejnieku karaļa tērauda klinti, sašķaidot Treisiju.

Džonijs norāpās lejup šis pēdējās desmit pēdas un, karadamies vienā roka, apķēra Treisiju ar otru roku un ar rāvienu, kas lika nokrakšķēt viņa muskuļiem un locitavām, izvilka viņu no ūdens tieši tajā bridi, kad abi kuģi triecās viens pret otru ar tādu graujošu sparu, kas atrāva koka šķēpeles no Mežazoss apšuvuma un atstāja uz Zvejnieku karaļa korpusa tērauda plāksnēm svešas krāsas pēdas.

Mežazoss aizšūpojās prom un, dīzeļiem ierēcoties, saslējusies uz augšu, devās iekšā vējā.

* * *

Treisija stāvēja Zvejnieku karaļa viesu kajītes vidū, un ap kājām no izmirkušā apģērba krājās juras ūdens peļķes. Viņas tumšie mati bija pielipuši pie sejas un kakla, un no nervu satricinājuma un ledainā ūdens viņa tricēja tā, ka nespeja parunāt. Viņas žokļi bija sakrampējušies kopā un lūpas aukstuma nozilējušas.

Izmisīgi viņa centās veidot vārdus, acīm nenovēršoties no Džonija sejas.

Viņš ātri novilka Treisijai drēbes un, apmetis vienu dvieli viņai ap pleciem, ar otru sāka raupji ierīvēt viņā siltumu.

—   Tu, mazā idiote! — viņš to rāja. — Vai tu, sasodīts, esi galīgi traka?

—   Džonij… — viņa izspieda caur klabošajiem zobiem.

—   Jēziņ, cik tur trūka! — viņš tai uzrūca, nometies ceļos, lai sarīvētu viņas kājas.

—   Džonij, klausies…

—   Aizveries un izsusini matus!

Viņa tam padevīgi paklausīja, un viņas trīcēšana gāja mazumā; tad Džonijs izņēma no skapīša biezu džemperi un pārvilka viņai pār galvu. Tas nokarājās viņai gandnz līdz ceļiem.

—   Nu, — viņš teica, rupji saņēmis viņas plecus. — Ko, ellē, tas viss nozīmē?

Un viņa tam visu izstāstīja — vārdu straumē, kas gāzās ka ūdens no pārrauta aizsprosta. Tad viņa izplūda asarās un izmisumā stāvēja, gluži pazudusi milzīgajā džemperi, slapjajiem matiem karājoties uz pleciem, un raudaja tā, it kā sirds viņai lūztu.

Džonijs viņu apkampa.

Ilgu mirkli Treisija baudīja viņa siltumu un spēku, taču viņa bija pirmā, kura atrāvās.

—   Dari kaut ko, Džonij! — viņa lūdzās vēl arvien asaru smacētā balsi. — Apturi viņus! Tu nedrīksti ļaut, ka viņiem tas izdodas!

Džonijs atgriezās pie skapīša, un, kamēr viņš meklēja apģērbu, kas Treisijai varētu deret labāk, viņa prāts drudžaini pardomaja viņas stāstīto.

Viņš vēroja, kā viņa uzvelk zila sarža bikses un sasien tās ap vidukli ar garu auklu. Viņa atlocija staru galus un sabāza tos biezas vilnas zeķēs, pec tam iestumjot kājas jūrnieku zābakos, kas viņai bija tikai dažus izmērus par lielu.

—   Ar ko mēs sāksim? — viņa jautāja, un viņš atcerejās papīra lapu. Viņš izmakšķerēja to no kabatas, izlīdzināja uz galda blakus kojai un ar skatienu atri pārskrēja skaitļu stabiņiem. Pirmais minējums izrādījās pareizs — ta tiešām bija skaitļotāja programma.

—   Paliec šeit! — viņš pavēlēja Treisijai.

—   Nē! — viņa atcirta, un viņš pasmīnēja.

—   Klausies, es tikai uzkāpšu uz tiltiņa, lai uzdotu viņiem nodarbošanos. Es atgriezišos pēc tevis, es apsolu! Tu neko nepalaidīsi garām.

* * *

—   Kā viņai ir, bos? — Serdžo Kaporeti rūpes bija neviltotas. Džonijs saprata, ka viņš noteikti ir uztraucies līdz ārpratam, cenzdamies uzminēt Treisijas ierašanās iemeslu.

—   Viņa ir krietni satrūkusies, — Džonijs atbildēja.

—   Ko tad viņa grib — viņai vēl trakoti paveicās! Gandriz kļuva zivīm par barību.

—        Nezinu, — Džonijs noteica. — Es gribu, lai tu pārņem te vadību. Lai Zvejnieku karalis turpina darbu. Es iešu nolikt viņu gultā, un es tev pa/iņošu, ko tas viss nozīme, tiklīdz pats to zināšu.

—   Labi, bos…

—   Ak jā, Serdžo, — uzmani tās klintis! Neļauj tam vēl vairāk tām tuvoties. — Džonijs bija izvēlējies spēcīgu stimulu, lai Serdžo paliktu uz tiltiņa.

Džonijs viņu atstaja un gāja lejā, apstadamies tikai pie viesu kajītes.

—   Nāc!

Treisija viņam sekoja, nestabili zvalstoties lidzi Zvejnieku karaļa svārstībām nemierīgaja jurā.

Viņi sasniedza skaitļotāja vadības telpu divus klajus zemāk, un Džonijs atslēdza smagas tērauda durvis, tad atkal aizslēdza tās aiz viņiem. Treisija atspiedās pret starpsienu un vēroja, kā Džonijs apsēžas pie konsoles un pieliek saburzīto papīra lapu pie dēļa. Lasīdams no lapas, viņš uz klaviatūras uzdrukāja pirmo skaitļu rindu. Skaitļotājs nekavējoties protestēja.

«Operatora kļūda,» tas atbildēja. Džonijs ignorēja šo noraidījumu un uzdrukāja otro rindiņu. Šoreiz protests bija noteiktāks.

«Nav procesa. Operatora kļūda.»

Un Džonijs uzdrukāja nakamo skaitļu rindu. Viņš pieņēma, ka, lai kurš arī būtu ievadījis skaitļotāja atmiņa šo programmu, viņš noteikti būs parūpējies par vairāku pakāpju bloķēšanu, lai neļautu to kādam nejauši atklāt. Viņam pretī atkal uzzibsnīja noliegums:

«Operatora kļūda.»

Un Džonijs nomurmināja: — Trīs reizes, pirms dziedās gailis,— saspringtaja vadības telpas gaisotnē viesdams liktenīgu, tādu ka bībelisku noskaņu.

Viņš uzdrukāja pēdējo skaitļu rindu, un noliegums izzuda no ekrāna. Konsole iekrakšķējas kā milzu krabis, tad pēkšņi sāka drukāt ziņojumu.

KAMINIKOTO SEKUNDĀRĀS IEGUVES PROGRAMMA.

1969. GADA OKTOBRI LASPALMASĀ INSTALĒJIS HIDEKI KAMINIKOTO, TOKIJAS UNIVERSITĀTES ZINĀTŅU DOKTORS.

Mazais japānis nebija spējis atteikties no prieka parakstīties zem sava meistardarba. Treisija un Džonijs noliecās pie ekrāna, šausminošā vilinājumā nenovēršot no tā skatienu, kad skaitļotājs sāka rakstīt savu ziņojumu. Tas sakās ar nostrādāto stundu skaitu un šajā laikā pārstrādātās grants masu. Pēc tam tas ziņoja par koncentrāta masu, kas bija izgājusi caur ciklonu, un beigās grupās un kolonnās izdrukāja visu no jūras iegūto dimantu svaru un lielumu. Lielais Zilais šajā sarakstā bija ierindots goda vietā, un Treisija bez vārdiem ar rādītājpirkstu pieskārās skaitlim 320. Džonijs drūmi pamāja.

Skaitļotājs nobeidza savu ziņojumu ar iegūto dimantu karātu kopējo summu, un Džonijs pirmo reizi ierunājās.

—   Tā ir taisnība, — viņš klusi teica. — Tas šķiet neiespējami, taču tā ir.

Skaitļotāja klikšķi un dūkoņa apklusa, ekrāns nodzisa.

Džonijs izslējās krēsla.

—    Kur viņi to novietojuši? — viņš sev jautāja, ātri prātā parlūkodams dimantu ieguves līniju. Viņš piecēlās un caur svina stikla lodziņu ieskatījās rentgenstaru telpā. —Tam jābūt šajā pusē ciklonam, šajā pusē žāvētājam… — Viņš domāja balsī. — Starp žāvētāju un rentgenstaru telpu.

Tad viņa atmiņā uzpeldēja izmaiņas plānojuma, par kurām viņš bija gribējis painteresēties, taču bija aizmirsis.

—   Pārbaudes lūka transportiera tunelī! — Viņš ar dūri trieca otras rokas plaukstā. — Viņi pārvietojuši pārbaudes lūkas vāku! Tur tas ir! Tas ir transportiera tunelī.

Rokas viņam steigā trīcēja, atslēdzot tērauda durvis uz vadības telpu.

* * *

Serdžo Kaporeti soļoja pa tiltiņu kā krātiņā iesprostots lācis, tik nikni pakšķinādams savu cigāru, ka no tā gala lidoja dzirksteles. Vējš nevaidami gaudoja ap stūres maju, un no ziemeļiem joprojām nāca bangu rindas.

Pēkšņi viņš pieņema lēmumu un vērsās pie stūrmaņa:

—   Uzmani tās nolādētās klintis — uzmani tās labi!

Stūrmanis pamaja, un Serdžo caur karšu telpu aizslāja uz

savu kajīti. Viņš aizslēdza durvis un piegaja pie galda. Darbodamies ar atslēgām, viņš atvēra galda apakšējo atvilktni un, pameklejies zem cigāru paciņu grēdas, izvilka audekla maisiņu.

—   Tas Džonijs, tas nu gan ir viens gudrs maita, — viņš noņurdēja. — Labak jānoliek drošā vieta. — Tad viņš pieņema lēmumu. — Drošākā vieta, kur es tos visu laiku varu sargāt…

Viņš pavēra jaku un iestūma maisiņu tās iekškabata, tad aizpogāja jaku un papliķēja jakas uztūkumu virs savas sirds.

—   Jauki! — Serdžo noteica. — Labi! — Un piecēlās no galda. Viņš steidzās atpakaļ uz tiltiņu. Viņš apstājās karšu telpas vidu, un viņa galva pagriezās pret skaitļotāja dublējošo ekrānu. Skaņas signāls tarkšķēja ka klaburčuska, un maigi mirgoja sarkanā spuldzīte, kas brīdināja par jauna procesa sākumu.

Serdžo bailēs tuvojās ekrānam un noliecās par to. Viņam pietika ar vienu skatienu; no turienes viņš metās atpakaļ pie karšu galda un ieraudzīja krustveida plēsumu kartē.

—   Jaunava Marija!

Viņš parava uz sevi biezo, ieplēsto papīru un meklēja zem tā. Tad atkapās no galda un iesita sev pa krūtīm.

—   Stulbenis! — viņš iesaucās. — Idiots! — Kādas desmit sekundes viņš pavadīja paššaustoties, tad sāka lūkoties apkārt pēc ieroča. Kajītes durvju aizbīdnis bija divpadsmit collu garš tērauda stienis ar paresninājumu galā. Viņš izvilka tapu, noņēma to un aizbāza aiz bikšu jostas.

—   Es eju lejā, — viņš strupi paziņoja stūrmanim un norāpās pa kāpnītēm.

Serdžo ātri gāja pa kuģi, izveicīgi balansēdams. Sasniedzot apakšējo klāju, viņa gaita kļuva zaglīgāka, viņš klusi lavījās uz priekšu. Tagad viņš turēja tērauda stieni labajā roka. Ik pēc dažiem soļiem viņš apstajās, lai ieklausītos, taču Zvejnieku karaļa korpuss dārdēja un dunēja bangu triecienos. Nevienu citu skaņu viņš nedzirdēja.

Serdžo pielavijas pie vadības telpas durvīm un piesardzīgi ieskatījas pa mazo armētā stikla lodziņu. Vadības telpa bija tukša. Viņš pamēģināja nospiest rokturi un atklāja, ka durvis ir aizslēgtas.

Tad viņš izdzirdēja balsis, kas atskanēja no transportiera telpas atvērtajām durvīm viņam aiz muguras. Viņš ātri piegaja pie tām un pieplaka aplodai.

Bija dzirdama neskaidra, apslāpēta Džonija balss:

—   Te ir vēl viena lūka. Padod man no darbarīku skapīša puscollas uzgriežņu atslēgu!

—    Kāda izskatās puscollas uzgriežņu atslēga?

—   Ta ir liela. Uz tās uzspiests izmērs.

Serdžo ar vienu aci paskatījās gar aplodu. No pārbaudes lūkas transportiera tunelī bija noņemts vāks, un Treisija bija iebāzusi galvu cauruma. Bija skaidrs, ka Džonijs Lenss ir tur iekšā un ka viņš uzgājis slepeno nodalījumu.

Treisija izvilka galvu no lūkas; Serdžo atrāvās atpakaļ un pārlūkoja eju. Darbarīku skapītis bija pieskrūvēts pie starpsienas zem kāpnēm, kas veda lejup no augšēja klāja. Viņš apcirtas apkart un metas aiz stūra.

Treisija iznāca no transportiera telpas un devās pie skapīša. Viņa atvēra durvis, aiz kurām bija mirdzošu darbarīku rindas, katrs no tiem droši iestiprināts tureklī. Kamēr viņa stāvēja pie skapīša, pilnībā iegrimusi puscollas uzgriežņu atslēgas meklējumos, Serdžo iznāca no stūra un klusi piezagas viņai aiz muguras.

Viņš paslēja virs pleca tērauda stieni un pacēlās pirkstgalos, gatavs sitienam.

Treisija kaut ko klusi sevī murmina ja, nedaudz pieliekusi galvu un cilādama uzgriežņu atslēgas, — un Serdžo nodomāja, ka sitiens sadragās viņai galvaskausu.

Viņš izraidīja šo domu no prāta un rūpīgi nomērķēja uz galvaskausa pamatni. Viņš jau atvēzēja stieni… un tad to apturēja. Kādu sekundi, kura šķita nebeidzami ilga, viņš palika sastindzis. Viņš to nespēja.

Atskanēja apmierinājumā sauciens — Treisija bija atradusi meklēto. Kad viņa aizgriezas prom no skapīša, Serdžo atravas atpakaļ aiz starpsienas, un Treisija steidzas atpakaļ transportiera telpa.

—   Es to dabūju, Džonij! — viņa sauca luka.

—   Nes to man šurp! Atrak, Treisij! Serdžo radīsies aizdomas, — viņš atkliedza, un Treisija uzrava augšup savas apjomīgās bikses un ielocījās lūkā.

Viņa četrrāpus pievirzījās Džonijam blakus. Šaurajā tunelī bija smacigi un karsti. Džonijs paņēma no viņas uzgriežņu atslēgu.

—   Turi lukturīti! — Viņa paņēma to, vērsdama staru uz paneli, kamēr viņš atskrūvēja skrūves un nocēla vaku.

Gulēdams uz sāniem, Džonijs ieskatijas atvere.

—   Tur ir tvertne, — viņš norūca un pasniedzās iekša. Kadu brīdi viņš cīnījās ar skavam, tad leni izcēla nerūsošā tērauda kausu.

Šajā brīdi Zvejnieku karalis saslējās pār spēcīgu vilni un nolaidās atpakaļ, kauss izslīdēja Džonijam no pirkstiem, un no tā izbira dimanti. Tie nobira pār viņiem kā dažnedažādu izmēru un krāsu dārgakmeņu lietus. Daži ieķērās Treisijas mitrajos matos, pārējie gāzās un bira pār viņiem, gaisma, kas naca no lūkas, iezaigodamies kā saulstaru šķembas.

—   Manu dieniņ! — noelsās Treisija un iesmējās par Džonija triumfa kaucienu.

Guļot sānu pie sāna, viņi graba un ķera dārgumus, kas bija nobiruši ap viņiem.

—   Paskaties uz šo! — gavilēja Treisija.

—   Un šo! — Sajūsmā viņi bija kā zaudējuši prātu, viņu plaukstas pildīja dimanti. Viņi apkampās un ekstāzē skūpstījās, smejoties viens otram mutē.

Džonijs atjēdzas pirmais. — Nāc! Mums jātiek āra no šejienes.

—   Un kā ar dimantiem?

—   Atstāj tos! Vēlāk mums būs pietiekami daudz laika.

Viņi atmuguriski līda atpakaļ pa tuneli, joprojām smiedamies

un izsaukdamies, un viens aiz otra izrāpās transportiera telpā. Kamēr viņi kārtoja apģērbu un atguva elpu, Treisija jautāja: — Un ko tagad?

—   Vispirms mums jādabū aiz atslēgas jauneklis Serdžo un ari viņa komanda. — Džonija seja kļuva skarba. — Nolādētie nelieši! — viņš nikni piebilda.

—    Un tad? — jautāja Treisija.

—   Tad mēs izvilksim šļūteni un brauksim ar Zvejnieku karali atpakaļ uz Kārtridžas lici. Pēc tam mēs pa radio izsauksim policiju. Jānoslēdz rēķini ar visu šo neliešu bandu, ieskaitot tavu dārgo brabti.

Džonijs devās uz durvīm, pa ceļam iejautadamies:

—   Kāpēc tu aizvēri durvis, Treisij?

—   Es to neesmu darījusi, — viņa atbildēja, steigdamās viņam nopakaļ, — un Džonija sejas izteiksme pēkšņi mainijās. Viņš pieskrēja pie smagajam tērauda durvīm un ar visu svaru metas pret tām. Tās nepakustējās, un viņš apsviedās apkārt, lai paskatītos uz durvīm, kas veda uz ciklona telpu.

Ari tās bija aizvērtas. Viņš pārskrēja pāri telpai un sagrāba rokturi, spiežot uz tā ar visu spēku.

Beidzot viņš atkāpās un ar vajata zvēra skatienu pārlūkoja garo, šauro telpu. Nebija nevienas citas izejas, ne lūkas, ne durtiņu — nekā, vienigi mazais kvadrātveida lodziņš tērauda durvju vidū, kuras veda ciklona telpā. Lodziņu klāja trīs collu biezs armēts stikls, un tas bija tikpat stiprs kā to ietverošais tērauds. Viņš palūkojās caur to.

Augstais ciklona aparāts sniedzās no grīdas līdz griestiem un aizņēma lielāko daļu telpas. Aiz tā cauri griestiem no augšklāja nāca tērauda caurule, kas nesa granti no jūras gultnes, taču neviena cilvēka ciklona telpā nebija.

Džonijs lēni pagriezās pret Treisiju un aplika roku viņai ap pleciem.

—   Mēs esam ķezā, — viņš teica.

* * *

Aizvēris un aizslēdzis abas durvis, kas veda uz transportiera telpu, Serdžo aši uzkāpa atpakaļ uz tiltiņa. Stūrmanis ziņkārīgi uz viņu paskatijas.

—   Kā iet dāmai?

—   Labi! — Serdžo atcirta. — Viņa ir drošibā. — Un tad ar nevajadzīgu niknumu: — Ei, kāpēc tu nenodarbojies ar savām darīšanām, ko? Tu domā, ka tu esi šī kuģa kapteinis?

Pārsteigtais stūrmanis aši pievērsās vētrai, kura joprojām plosījās ap viņiem. Serdžo sāka soļot šurp un turp pa tiltiņu, viegli un instinktīvi turēdams bdzsvaru pret tā spēcīgajām kustībām. Viņa gludā bērna seja bija sašķobījusies niknā grimasē; viņš aizkūpināja cigāru. No visas sirds Serdžo noladēja savu iesaistīšanos šajā lieta. Viņš vēlējās, kaut nekad nebūtu dzirdējis par Zvejnieku karali. Šobrīd viņš labprāt būtu pārdevis savu nemirstigo dvēseli, ja vien atkal varētu sēdēt Ostijā, jūras malā, sūkt grapu un vērot garāmejošās meitenes.

Viņš impulsīvi atrāva vaļā vētras durvis tiltiņa stūri un izgāja uz atklātās platformas. Vējš viņu raustīja un lika viņa mīkstajiem matiem dejot un lēkāt.

Viņš izvilka audekla maisiņu no jakas iekškabatas.

—   Te ir visa nelaime, — viņš nomurmināja, uzlūkodams maisiņu sava rokā. — Nolādētie akmentiņi!

Viņš atvēzēja roku kā beisbola sitējs, gatavs nosviest maisiņu lejā, šņācošajā, zaļajā jūrā, taču atkal viņš nespēja izšķirties par šo kustību. Klusi sevi lādedamies, viņš iebāza maisiņu atpakaļ jakā un atgriezās stūres mājā.

—   Sadabū man radio operatoru! — viņš pavēlēja, un stūrmanis aši pasniedzās pēc sarunu caurules.

Radio operators ieradās uz tiltiņa ar miegainām acīm, pogādams apģērbu.

—   Sazinies ar Mežazosi! — Serdžo norīkoja.

—   Šajā putrā es nevarēšu to izdarīt, — virs protestēja, palūkodamies ārā, vētrā.

—   Sazinies! — Serdžo draudigi pakāpās uz viņa pusi. — Mēģini, kamēr izdodas!

* * *

Mežazoss šūpojas un zvarojas satrakotaja straumē pie ieejas Kārtridžas līcī, līdz iecīnījās kanāla patvērumā.

Hugo manāmi nomierinājās. Brauciens atpakaļ no Zibensspēriena un Pašnavibas bija ilgs un grūts. Tomēr arvien vēl palika trauksmes sajuta. Viņš cerēja, ka meitene spēs tikt galā ar Lenšu. Šis Lenss nebija ar pliku roku ņemams; Hugo vēlējas, kaut būtu varējis doties Treisijai līdzi, pārliecināties, ka viss notiek gludi. Piecpadsmit gadi bija sasodīti ilgs laiks, tiem beidzoties, viņam jau būs gandrīz piecdesmit.

I lugo sekoja kanala bojām, kas iznira no putekļu mākoņiem ka ceļastabi, līdz priekšā jau varēja saskatīt piestātnes un noliktavu ēku aprises.

Viņš ievēroja, ka tur kāds stāv, sarāvies aiz dīzeļdegvielas mucu kalna, ļuzdams pēkšņu satraukumu, Hugo sasprindzināja skatienu.

—   Kas, ellē, tas tāds? — viņš skaļi pratoja. Cilvēks izslējās un naca šurp, lai nostātos ūdens malā. Kailu galvu, ģērbies tumša, saburzītā biznesa uzvalka, šis virs viena roka turēja bisi — un vel pec dažam sekundēm Hugo viņu pazina.

—   Jēziņ! Tas ir boss! — Hugo juta uzliesmojam satraukumu vederā un krūtīs, tas aizžņaudza viņa elpu.

Benedikts van der Bils nolēca uz Mežazoss klāja tai pašā bridi, kad kuģa borts pieskārās krastam.

—   Kas noticis? — Benedikts noprasīja, iedrāzies stūres mājā.

—   Es domāju, ka jus esat slimnīcā, — Hugo aizstāvējās.

—   Kas tev to teica?

—   Jūsu māsa.

—   Tu viņu redzēji? Kur viņa ir?

—   Es viņu aizvedu uz 7,vejnieku karali. Tā, ka jus likāt. Viņa devās tikt galā ar Lenšu.

—   Tikt gala ar Lenšu! Viņa ir ar to uz vienu roku, tu, stulbeni, viņa nav ar mums! Viņa zina visu to padarīšanu. Visu!

—   Viņa man teica… — Hugo bija pārbijies. Taču Benedikts viņu apklusināja:

—   Viss ir izgāzies. Mums jāpazūd. Liec savai komandai salādēt tilpnē šīs dīzeļdegvielas mucas. Ka ar tavām ūdens tvertnēm?

—    Pilnas.

—   Pārtika?

—   Pietiks.

—   Cik ilgam laikam?

—   Trim nedēļām, vajadzības gadījuma četrām.

—   Paldies Dievam, ka tā! — Benedikts izskatījās atvieglots. — Šī vētra pūtīs vēl kādas trīs dienas — tik daudz laika mums būs, lai uzsāktu ceļu. Viņi mūs tajā nemūžam neatradīs. Kad noskaidrosies, mēs jau būsim gabalā.

—    Uz kurieni — uz Angolu?

—   Ak Dievs, nē! Mums jālaižas labi tālu. Uz Dienvidameriku.

—   Dienvidameriku!…

—   Jā, mēs to varam, ja paņemam degvielas rezerves.

Hugo brīdi klusēja, aprazdams ar šo domu.

—   Mēs to varam, — Benedikts atkārtoja.

—   Jā. — Hugo pamāja. — Mēs to varam, — viņš domīgi piemetināja. Pirmo reizi viņš vērīgi ielūkojās Benedikta. Viņš redzēja, ka tas šobrīd ir emocionāli un fiziski nelīdzsvarots; Benedikta asiņu pieplūdušās acis bija dziļi iegrimušas, ar ziliem lokiem apkārt, neskūto zodu klāja tumši rugāji, un viņa skatiens bija drūms un iebiedēts — kā vajātam dzīvniekam.

Viņa apģērbs bija putekļains un uz žaketes priekšas kaut kādi traipi, ko varēja uzskatīt par sakaltušiem vēmekļiem.

—   Bet ko tad mēs darīsim, kad būsim tur nokļuvuši? — Pirmo reizi visā laikā, kopš Hugo pazina Benediktu, viņš jutās nokļuvis vadībā. Tagad bija īstā reize vienoties, slēgt darījumus.

—   Mēs izkāpsim krastā kādā vientuļā vietā, un tad mēs šķirsimies un izzudīsim.

—   Un kā ar naudu? — Hugo runāja piesardzīgi. Viņš pameta skatienu uz bisi. Benedikta rokas nemierīgi, raustīgi darbojās ap ieroci.

—   Man ir nauda.

—   Cik daudz? — jautāja Hugo.

—   Pietiekami, — Benedikts novilka samiegtām acīm.

—   Ari man? — Hugo tincināja, un Benedikts pamāja.

—   Cik daudz man? — Hugo nerimās.

—   Desmit tūkstoši.

—   Mārciņu?

—   Mārciņu, — piekrita Benedikts.

—   Tas ir pārāk maz. — Hugo pašūpoja galvu. — Man vajadzēs vairāk.

—   Divdesmit. — Benedikts paaugstināja likmi, taču viņš apzinājās, ka spēlē ar stiprāko no vājākā pozīcijām. Sakropļotais Rūbijas līķis gulēja viņa darbistabā, iespējams, ka tīkls ap viņu jau savilkās.

—   Piecdesmit, — Hugo izlēmīgi teica.

—   Tik daudz man nav.

—    Kuru tu gribi apmuļķot, ērms tads! — nošņāca Hugo. — Tu taču esi to krājis un slēpis jau gadiem.

Benedikts draudoši pacēla bises stobrus pret Hugo vēderu.

—   Uz priekšu! — 1 lugo viņam teica smīnēdams, izbolīdams bālas albīna acis. — Tad tev nāksies pašam airēt šo laivu — vai gribi pamēģināt? Tu taču to uzsēdināsi jau pie ieejas līcī, tālāk tu netiksi!

Benedikts nolaida bises stobrus sāņus.

—   Piecdesmit, — viņš piekrita.

—   Tad labi! — Hugo strupi noteica. — Taisāmies, ka tiekam prom no šejienes…

* * *

Mežazoss bija pametusi aizmugurē zemi un augstos, necaurredzamos putekļu mākoņus. Viļņi, tai sekodami, šļakatās šķīda zem tās pakaļgala, dzidami to lidojumā uz rietumiem, un augstā vēja spiegoņa takelāžā mudināja to pasteigties.

—   Kāpēc tu nevarētu nokāpt leja un pagulēt? — teica Hugo. Viņu traucēja Benedikta nemierīgā, vajājošā klātbūtne šaurajā stūres mājā.

Benedikts to ignorēja. — Ieslēdz radio! — viņš teica.

—   Kāpēc? Tu tur nekā neatradīsi.

—   Mēs esam ārā no putekļiem, — atbildēja Benedikts. — Varam uztvert kādu policijas ziņojumu.

Gara acu priekšā viņam nemitigi rēgojas Rūbijas tēls. Viņš vēlējās zināt, vai viņa jau atrasta. Viņš atkal juta kaklā kāpjam nelabumu. Ši galva — ak Dievs, šī galva! Viņš strauji piegaja pie radioaparāta un ieslēdza to.

—   Viņi vēl nebūs mums uz pēdām, — teica Hugo, taču Benedikts jau grozīja pogas, pārmeklēdams radioviļņus. Atmosfēras trokšņi kauca, buldurēja un spiedza kā ārprātīgs maniaks.

—   Izslēdz! — nocirta 1 lugo, un tai brīdī starp trokšņiem iespraucās kāda balss.

—   Mežazoss! — samērā skaidri teica balss no skaļruņa. Benedikts satraukts pārliecās pār aparātu, viņa rokas darbojās ar pogām, un Hugo nostājās viņam blakus.

—   …atsaucies, Mežazoss! Šeit Zvejnieku karalis. Atkārtoju — Mežazoss, atsaucies…

Benedikts un Hugo palūkojās viens otrā. — Neatbildi! — teica Hugo, taču ne ar kustību neiejaucās, kad Benedikts nokabināja no āķa mikrofonu.

—   Zvejnieku karali, šeit Mežazoss!

—   Paliec uz līnijas, Mežazoss! Runāsi ar kapteini Kaporeti!

—   Mežazoss klausas.

Hugo satvēra Benedikta plecu, viņa balss bija saniknota un baiļu pilna: — Liecies mierā, neesi muļķis!

Benedikts nokratīja roku, un skaļrunī nodārdēja Serdžo balss:

—   Šeit Kaporeti — kas tur?

—   Nekādu vardu! — Benedikts viņu brīdināja. — Kur ir tavi viesi?

—   Viņi ir drošība — apakšā, droši ieslēgti.

—    Droši? Vai tu esi pārliecināts? Abi drošībā? -Jā.

—   Paliec! — Benedikts noliecas par aparatu, un viņa domas joņoja. Džonijs Lenss bija viņa vara. Ši bija viņa pati pēdēja iespēja. Plāni sāka veidoties, ātri pieņemt veidolu viņa prātā.

—   Dimanti! Kaporeti ir dimanti. Tas lielais Zilais jau pats vien ir vērts kadu miljonu, — teica I lugo. — Ja Kaporeti ir pievācis ari pārējos, tas būtu riska vērts.

—   Jā. — Benedikts pagriezās; viņš jau bija domājis par to, ka varētu piedabūt Hugo braukt atpakaļ. Viņš bija piemirsis par dimantiem. — Tas būtu to vērts, — viņš piekrita.

—   Tikai ātri nobrauksim gar Zvejnieku karali, paņemsim Kaporeti ar dimantiem un dosimies tālāk, — teica Hugo.

—   Man būs jāuzkāpj uz borta, — Benedikts sacīja.

—   Kāpēc?

—   Lai izdzēstu informāciju no skaitļotāja, kurā ir programma, — tur ir ta japaņa vārds. Viņi var to uzmeklēt. Es viņam maksāju caur savu Šveices banku. Viņi atradis rēķinu.

Hugo vilcinājās. — Nekādu slepkavību vai kaut kā tamlīdzīga! Mums jau tāpat ir pietiekami daudz nepatikšanu.

—   Vai tu domā, ka es esmu traks? — Benedikts noprasīja.

—   Nu tad labi, — I lugo piekrita.

—   Zvejnieku karali! — Benedikts runāja mikrofona. — Mēs nākam pie jums. Es uzkāpšu uz borta, lai savilktu kopā galus.

—   Labi. — Caur atmosfēras elektrības trokšņiem viņi varēja saklausīt atvieglojumu Serdžo balsī. — Es gaidīšu.

Mežazosij bija vajadzīgas gandnz divas stundas, lai aizcīnītos atpakaļ uz vietu, kur aiz spokaini baltajām Zibensspēriena un Pašnāvības aprisēm viļņos šūpojās Zvejnieku karalis, un bija jau pēcpusdiena, kad 1 lugo sāka manevrēt Mežazosi liela kuģa aizvējā.

—   Nekavējies! — Hugo bndināja Benediktu. —Jo ātrāk mēs dosimies ceļā, jo labak mums visiem.

—   Es tur būšu kādu pusstundu, — atbildēja Benedikts. — Pabrauc nost un gaidi mūs.

—    Vai tu ņemsi Ildzi to sasodīto bisi?

Benedikts pamāja.

—    Kāpēc? — Taču Benedikts neatbildēja, viņš bija pacēlis skatienu augšup pret debesim. Saule bija tikai sudrabainas gaismas plankums, kas vidēja caur jūras šļakatām un vēja dzītajiem miglas plīvuriem, jura joprojām badīgi plosījās vētra.

—   Tā traucēs tev kāpt pa trepēm. — Hugo vēlreiz noradīja uz bisi. Viņš ļoti velējās šķirt to no Benedikta, viņš gribēja, lai tā atrastos aiz borta, jo tas klātbūtne uz kuģa varētu traucēt plāniem, kurus Hugo bija kalis dažu pēdējo stundu laikā, — plāniem, kuri sevī ietvera dimantu labo noieta tirgu Dienvidamerikā un nevēlarnibu dabt šādi gūtos ienākumus starp diviem partneriem.

—   Es to ņemšu. — Benedikts ciešāk aptvēra ieroča laidi. Bez tā viņš justos kails un neaizsargāts — un ta bija an viņa paša nākotnes plānu sastāvdaļa. Ari Benedikta prāts pēdējo stundu laika nebija stāvējis dikā.

—   Ka tev tik. — I lugo samierinājās ar Benedikta atteikumu; gan jau iespēja radīsies vēlāk, ilgajā braucienā pār Atlantijas okeāna dienvidu daļu. — Tagad labāk kap augšā!

Šoreiz tuvošanas Zvejnieku karalim notika pavisam gludi; ieplakā starp milzīgajiem viļņiem Mežazoss ar bortu pieskārās pie lielā kuģa tērauda sāniem. Pirms tuvojas nakamais vilnis, Benedikts jau bija pārkāpis pār spraugu un uzrāpies pa tērauda kāpnēm, un stavēja pie Zvejnieku karaļa reliņiem.

Viņš ar mājienu norādīja, lai Hugo ar Mežazosi attālinās, un tad, turēdamies pie reliņiem, devās uz Zvejnieku karaļa tiltiņu.

—   Kur ir Lenss? — viņš noprasija Serdžo tajā paša bndī, kad uzkāpa uz tiltiņa, taču Serdžo zīmīgi paskatijas uz stūrmani, kurš viņos saspringti klausījās, un ieveda Benediktu sava kajītē.

—   Kur ir Lenss? — Benedikts atkārtoja uzreiz, tiklīdz bija aizslēgtas durvis.

—   Viņš un jusu māsa ir transportiera telpā.

—   Transportiera telpā? — Benedikts neticīgi pārjautāja.

—   Jā. Viņi atklāja Kamija ierīci. Viņi atvēra lUku un iekļuva iekšā. Es aizslēdzu abas durvis. Labi viņus ieslēdzu.

—   Vai viņi arī tagad ir tur? — Benedikts jautaja, lai iegūtu laiku savu plānu pārveidošanai.

-Jā.

—   Nu labi… — Benedikts bija pieņemis lēmumu. — Tagad klausies, Kaporeti, ko mēs darīsim! Viss mūsu pasākums ir izgāzies. Mums jāiznīcina pēc iespējas vairak pierādījumu, tad mes vāksimies prom. Ar Mežazosi dosimies uz Dienvidameriku. Tev taču ir tie dimanti, vai ne?

—   Jā. — Serdžo papliķēja pa savas jakas priekšpusi.

—   Atdod tos man! — Benedikts pastiepa roku, bet Serdžo pasmīnēja.

—   Es domāju, ka es tos pieskatīšu. Tie silda manu sirdi.

Benedikta acis samiedzās aizkaitinājumā, taču viņš ļāva tam

norimt.

—   Nu labi! — Viņa tonis joprojām bija draudzigs. — Tagad tev jānokāpj vadības telpā un jāizdzēš Kaminikoto programma. Izdabū no tā teksta viņa vārdu. Vai viņš tev parādīja, ka tas darams?

—   Jā. — Serdžo pamāja.

—   Cik ilgs laiks tam vajadzīgs?

—   Kada pusstunda, ne vairāk, — atbildēja Serdžo, un Benedikts, palūkojies rokaspulkstenī, secināja, ka viņam pietiks laika izdarīt to, ko bija nodomājis.

—    Labi! Sāc darboties.

—   Bos… — Serdžo vilcinoties apstajās kajītes durvīs. — Un kā bus ar maniem puišiem, manu komandu? Viņi ir labi puikas, vai viņiem nebūs nepatikšanas?

—   Viņi ir tīri, — Benedikts aizkaitināts teica. — Es viņus tagad savākšu kopā un paskaidrošu viņiem, ka tev jābrauc krastā. Viņi varēs turēt Zvejnieku karali vētrā un gaidīt tavu atgriešanos. Kad vētra pāries, viņi sazināsies ar radio bazi un atklās, ka mēs esam pazuduši. Ar viņiem viss būs kārtībā.

Serdžo apmierināts pamāja.

—   Es viņus visus tagad sasaukšu uz tiltiņa. Parunājiet ar viņiem!

* * *

Visi pieci komandas locekji sapulcējās uz Zvejnieku karaļa tiltiņa; Serdžo jau bija nokāpis lejā.

—   Vai kāds no jums runā angliski? — Benedikts noprasīja, un divi apstiprinaja, ka runā gan.

—   Labi, — Benedikts vērsās pie viņiem. — Jus nu gan laikam brīnāties par šo braukāšanu šurp un turp tādā laikā. Es vēlos, lai jūs visi būtu gatavi atstāt kuģi. Savāciet visas savas mantiņas — tūlit!

Viņi ātri iztulkoja teikto pārējiem, kuri bažīgi uzlukoja Benediktu. Viņš izskatījās dīvains — ar mežonīgām acīm un bisi padusē.

—   Labi, ejam! — Neviens no pārējiem neiebilda, un viņi devās uz kāpnēm.

Benedikts, sekodams viņiem ceļā uz komandas kajītēm, pameta ašu skatienu rokaspulkstenī. Bija pagājušas septiņas minūtes. Viņš paskatījās uz vīriem savā priekšā.

Viņu pakauši bija labs mērķis. Tā viņš Namakvalendā bija šāvis pērļu vistiņas, kad tās biezā barā bēga prom no viņa, — nometies uz viena ceļa un mērķēdams galvu biežņā, ar abiem stobriem nopļaudams pusi bara.

Viņš zināja, ka ar diviem šāvieniem var nogāzt visus piecus vīrus. Bija tikai jāļauj viņiem paiet tālāk uz priekšu, lai skrotīm butu izkliede. Taču tad viņš atcerējās Rubiju, un viņam sāka griezties vēderā. Otrs veids būs tikpat drošs.

—   Stāt! — viņš nokomandēja, kad visi pieci bija nokļuvuši līdz krasu noliktavai. Viņi paklausīja un apgriezās ar seju pret viņu. Tagad viņš turēja bisi tā, ka draudi bija nepārprotami. Viņi izbijušies blenza uz bisi.

—   Atveriet tās durvis! — Viņš norādija uz krāsu noliktavu. Neviens nepakustējās.

—   Tu! — Benedikts izvēlējās vienu no tiem, kuri runāja angliski. Gluži kā transā tas piegaja pie tērauda durvīm un pagrieza slēgratu. Viņš atgrūda durvis.

—   Iekša! — Benedikts izteiksmīgi noradīja ar bisi. Visi pieci negribīgi ielida mazajā nodabjumā bez logiem. Benedikts aizcirta aiz viņiem durvis un aizgrieza slegratu, ar visu svaru u/.guldamies uz tā.

Tagad viņam bija tīrs spēles laukums, un rokaspulkstenis atvēlēja vēl divdesmit minūtes. Viņš steidzās uz priekšu, lai tiktu tālāk no vadības telpas un Serdžo Kaporeti.

Pa priekšgala kāpnēm viņš metas lejup uz darba klaju, ceļā uzmeklēdams savus atslēgu dublikātus.

UZMANĪBU! SPRĀGSTVIELAS! NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA!

Viņš atslēdza durvis un, nolicis bisi plakaniski uz klaja, nocēla no plaukta divdesmit piecu mārciņu plastikata sprāgstvielas muciņu.

Steiga viņš pret muciņas vāku aizplēsa pirksta nagu, taču gandrīz nesajuta sāpes. Viņš notina sešas pēdas no mīkstā, tumšā kafijas krāsas materiāla un apmeta to sev ap kaklu. Pēc tam viņš izvēlējās kartona kārbu ar laika degļu stabiņiem. Viņš izlasīja uzrakstu uz tās.

—   Četrpadsmit minušu aiztures laiks. Tas varētu derēt.

Asinis no ieplēstā naga atstāja uz kartona brūnus plankumus;

Benedikts izvilka no kastes četrus stabiņus, paņēma bisi un steidzās uz kuģa pakaļgalu. Ciklona kaukoņa kļuva apdullinoši skaļa, kad viņš tam tuvojās.

* * *

Treisija bija saritinājusies uz kailajām tērauda plāksnēm, palikusi zem galvas salocīto Džonija jaku. Viņa gulēja pārguruma miegā, kas bija tik dziļš, ka līdzinājās nāvei.

Ik pēc brīža Džonijs pārtrauca savu nemierīgo staigāšanu pa transportiera telpu, lai noliektos par viņu, palūkotos uz viņas neapziņā guļošo augumu. Katru reizi, kad Džonijs pētīja viņas skaisto, bālo seju, viņa paša sejas izteiksme atmaiga. Vienu reizi viņš noliecās pār meiteni un maigi pacēla no vaiga tumšo matu šķipsnu, tad atkal sāka soļot šurp un turp pa šauro telpu.

Ik reizi, kad viņš sasniedza transportiera telpas durvis, viņš paskatījās pa mazo lodziņu. Stikls bija izturējis visus viņa mēģinājumus sasist to ar kadu no uzgriežņu atslēgam. Viņš bija gribējis dabūt lodziņu vaļā, lai pasauktu palīgus, taču viņa centieni nebija atstājuši nekādas pēdas biezajā, armētaja stiklā.

No nodalījuma nebija iespējams izkļūt. Džonijs bija apsvēris visus iespējamos ceļus. Transportiera lentes sistēmas atveres vienā galā aizsargaja krāsns, bet otra — kustigās mehānisma daļas, kas bez žēlastības sarautu gabalos ikvienu, kurš tur iekļūtu. Viņi bija droši iesprostoti, un Džonijs soļoja pa savu

krātiņu.

/

Viņš atkal apstājās pie lodziņa, tad ar savilktam dūrēm metās pret durvīm. Tērauda plāksne nobrāza adu no viņa pirkstu kauliņiem, kad viņš sita pa to, un sāpes lika viņam atjegties. Viņš piespieda seju stiklam un caur to redzēja, ka transportiera telpā ienāk Benedikts van der Bils un, pat nepaskatījies uz lodziņu, dodas pie ciklona.

Benedikts nolika malā bisi, ko nesa rokā, un kadu bridi stāvēja, lūkodamies augšup uz resno tērauda cauruli, pa kuru no augšējā klāja sūkņiem plūda grants. Kad viņš nocēla no kakla resno plastikāta auklu, Džonijs precīzi zināja, ko viņš gatavojas darit.

Viņš kā apmāts vēroja, kā Benedikts pieslien pie ciklona sāniem tērauda kāpnes. Ar vienu roku turēdamies pie kāpnēm, Benedikts ar otru pasniedzās un neveikli aptina plastikāta auklu ap grants cauruli. Tur tā karājās kā kaklarota ap kāda nejauka aizvēsturiska briesmoņa kaklu.

—   Tu, izdzimteni! Tu, nolādētā slepkavīgā cūka! — Džonijs kliedza un atkal sāka ar dūrēm dauzīt tērauda durvis. Taču biezās durvis un ciklona kaukoņa apslāpēja viņa balsi. Nekas nenorādīja, ka Benedikts butu kaut ko dzirdējis, taču Treisija piecēlās sēdus un miegainām acīm lūkojas apkārt. Tad viņa pieslējās kājās un, streipuļodama pa svārstīgo klāju, piegāja blakus Džonijam un piespieda seju pie lodziņa.

Benedikts sprauda mīkstajā, tumšajā sprāgstvielā laika degļus. Viņš izlietoja visus četrus degļus, nepaļaudamies uz nejaušību.

—   Ko viņš dara? — Treisija jautāja, kad bija atguvusies no pārsteiguma, ieraudzījusi savu brāli.

—   Viņš gatavojas noraut cauruli, lai Zvejnieku karalis piesūknē sevi pilnu ar granti.

—   Nogremdēt to? — Treisijas balss satraukumā bija griezīga.

—   Tas sasūknēs sevī ūdeni un granti ar tadu spiedienu, kas noraus visas iekšsienas.

—   Šo arī? — Treisija uzsita pa tērauda plāksni.

—   Tā pārsprāgs kā papīra maisiņš. Ak Dievs, ja tu zinātu, cik šie sūkņi spēcīgi…

—   Nē! — Treisija pakratīja galvu. — Viņš ir mans brālis. Viņš to nedarīs, Džonij. Viņš nespēs mūs nogalināt.

—   Kad viņš būs beidzis savu darbu, — Džonijs drūmi viņai iebilda, — Zvejnieku karalis gulēs ūdeni divsimt pēdu dziļumā. Tā korpuss būs tik cieši pieblīvēts ar granti, ka līdzināsies cementa blokam. Mēs un viss, kas šeit atrodas, ieskaitot šo mazo mašinīti, bus saplacinats lidz nepazīšanai. Zvejnieku karaļa izvilkšana maksās miljonus, bet nevienu tas tik ļoti neinteresēs.

—   Nē, ne jau nu Benedikts! — Treisija gandnz lūdzas. — Viņš nav tik ļauns…

Džonijs strupi viņu pārtrauca: — Viņam tas varētu izdoties. Tas ir labs mēģinājums, viņa pēdēja iespēja, lebetonēt visus pret viņu vērstos pierādījumus un apglabāt tos jūras dzelme!

—   Nē, Benedikt… — Treisija vēroja brāli, kamēr viņš nokāpa lejā pa ciklona kāpnītēm un paņēma bisi. — Ludzu, Benedikt, nedari to…

It ka būtu viņu sadzirdējis, Benedikts pēkšņi pagriezās un pamanīja lodziņā abas sejas. Mirkli viņš sastinga skaudrā vainas apziņā, skatīdamies uz viņiem — uz Treisijas balajām lupām, kas veidoja viņam nedzirdamus vārdus, un uz Džonija apsūdzībā kvēlojošajām acīm.

Benedikts nolaida skatienu, kā šaubīdamies paskatījās uz degļu auklu… tad pasmīnēja. Ironiski sašķiebis lūpas, viņš izstreipuļoja no ciklona telpas un prom bija.

—   Viņš atgriezīsies… — čukstēja Treisija. — Viņš neļaus tam notikt!

—   Es tavā vietā par to vis negalvotu, — teica Džonijs.

* * *

Benedikts sasniedza Zvejnieku karaļa reliņus un pieķērās pie tiem. Viņš paskatījās turp, kur bangās šūpojās un lēkāja Mežazoss. Aiz stūres mājas ka baltu burbuli viņš saskatīja Hugo seju, taču, kad mazais traleris sāka tuvoties, lai viņu paņemtu, Benedikts ar rokas mājienu raidīja to prom. Viņš atkal palūkojas pulksteni, tad pameta nepacietīgu skatienu atpakaļ uz tiltiņu.

Vilkās ilgas minūtes. Kur, ellē, palicis itālietis? Benedikts nevarēja viņu atstāt — vismaz tik ilgi, kamēr tas dimants bija pie viņa, tik ilgi, kamēr viņš vēl varēja apturēt bagara sūkņus un atbrīvot lejā ieslēgtos gūstekņus.

Benedikts atkal palūkojas pulksteni: bija jau pagājušas divpadsmit minūtes, kopš viņš ievietojis degļus. Jāatgriežas un jaatrod Kaporeti! Viņš sāka doties gar reliņiem atpakaļ, un šajā bridi tiltiņa malā parādijas Serdžo. Viņš kliedza Benediktam kadu jauta jumu, kas pagaisa vēja.

—   Nāc šurp! — Benedikts drudžaini žestikulēja. — Nāc šurp! Ātrāk!

Uzmetis pēdējo skatienu tiltiņam, Serdžo pieskrēja pie kāpnēm un norāpās klāja līmeni.

—   Kur mani puikas? — viņš uzkliedza Benediktam. — Kāpēc neviens nevada kuģi? Ko tu ar viņiem izdanji?

—   Ar viņiem viss kārtībā, — Benedikts viņu drošināja. Viņš bija pagriezies pret reliņiem un signalizēja Mežazosij, lai tā tuvojas no sāniem.

—    Kur viņi ir? — Serdžo noprasīja. — Kur mani zēni?

—   Es viņus aizsūtīju pie… — Benedikta atbilde aprāvās, jo zem viņu kājām nodrebeja Zvejnieku karaļa klājs. Sprādziens bija ka truls trieciens tā korpusā, un Serdžo žoklis atkarās. Benedikts gar reliņiem atkapās no viņa.

—   Sudi! — Serdžo žoklis aizcirtas, viss viņa ķermenis pieblīda niknuma. —Tu viņus nogalināji, netīra cuka! Tu nogalināji manus zēnus. Tu nogalināji Džoniju — un meiteni.

—   Nenāc man klat! — Benedikts pieķērās pie reliņiem, lai būtu brīvas abas rokas un varētu lietot bisi.

Pat Serdžo neuzdrošinājās tuvoties nāvējošajiem stobru caurumiem. Viņš nedroši apstajās.

—   Es izšķaidīšu tavas iekšas pa klāju, — Benedikts viņu brīdināja, un viņa rādītājpirksts bija apķēris gaili.

Viņi cieši skatījās viens otrā, un vējš plandīja viņiem matus un plosīja apģērbu.

—   Atdod man tos dimantus! — Benedikts pavēlēja. Serdžo vēl arvien nekustīgi stavēja, un viņš nepacietīgi turpinaja:

—   Netēlo varoni, Kaporeti! Es varu tevi nošaut un paņemt tos pēc tam. Atdod tos man —un mūsu darijums paliks spēkā. Tu brauksi kopā ar mums. Es tevi izvilkšu no šejienes. Goda vārds!

Serdžo niknums saka gaist. Viņš vēl bridi vilcinājās.

—   Ātrāk, Kaporeti! Mums nav daudz laika. — Varbūt tas bija iztēles auglis, taču Benediktam šķita, ka 'Zvejnieku karaļa izturēšanas ūdeni bija mainījusies, tas neveikli pretojas bangām, un ta šūpošanās bija kļuvusi spēcīgāka.

—   Labi, — teica Serdžo un sāka pogāt vaļa jaku. — Tu vinnēji. Es tev dodu.

Benedikts atvieglojumā atslāba, un Serdžo iebāza roku jaka un pakāpās viņam preti. Viņš saņēma audekla maisiņu aiz gala un izvilka to, satvēris ka sitamo.

Serdžo bija tuvu, pārak tuvu, lai Benedikts varētu pavērst pret viņu bisi. Serdžo sejas izteiksme kļuva mežonīga, un viņa nolūks atspoguļojās viņa tumšajas acis, viņš pacēla audekla maisiņu un taisījās sist Benediktam pa galvu, taču viņš nebija reķinajies ar pretinieka iedzimtajiem sportista refleksiem.

Kad Serdžo sita, Benedikts novērsa plecus un galvu no sitiena, pacēlis bises laidi ka aizsargu. Serdžo plaukstas locītava atsitas pret riekstkoku, un viņš sāpēs ierēcas. Viņa pirksti, kļuvuši nejūtīgi, atlaidās, audekla maisiņš izslīdēja no viņa tveriena, nozibēja gar Benedikta deniņiem un nokrita uz klāja, tad aizslīdēja un apstajās pret vienu no saspiestā gaisa tvertnēm trīsdesmit pēdas tālāk.

Benedikts kā dejodams atkāpās, nolaižot lejup bises stobrus, līdz tie bija vērsti pret Serdžo galvu.

—   Stāvi mierīgs, izdzimteni! — Benedikts viņam uzšņaca.

—    Tu esi izvelejies. Tagad paskatīsimies, kādas izskatās tavas zarnas!

Serdžo bija piespiedis savainoto roku pie vēdera un saliecies pār to. Benedikts atkāpās līdz vietai, kur pie tvertnes gulēja maisiņš. Viņa seja bija dusmās saviebta un drudžaini pietvīkusi, taču viņš nemitīgi meta iesāņus skatienus uz audekla maisiņu.

Šajā brīdi pār Zvejnieku karaļa priekšgalu gāzās vēl viens vilnis — un ūdens aizšjācās pa klāju, satverdams maisiņu un nesdams to uz noteku pusi.

—   Uzmanies! — Serdžo kliedza. — Maisiņš! Tas aiziet!

Benedikts tvēra pēc tā, nostiepdamies visā garumā. Ar brīvo

roku viņš sagrāba izmirkušo audekla maisiņu bridi, kad tas jau nozuda aiz borta. Taču viņš bija trīsdesmit pēdu atstatu no Serdžo, un otrā rokā viņam arvien vēl bija bise. Serdžo nebija nekādu cerību sasniegt viņu, nesaņemot vēderā lādiņu no abiem stobriem.

Tad Serdžo apcirtās apkārt un skrēja pa klāju atpakaļ uz tiltiņa pusi.

Benedikts bija nometies uz ceļiem, drudžaini stuķēdams jakas sānu kabatā dimantu maisiņu un nokliegdams pakaļ

Serdžo:

—   Stāvi! Stāvi, vai es šaušu!

Serdžo neatskatijās un nepalēnināja skrējienu, taču Benediktam maisiņš jau bija kabatā un abas rokas nu bija brivas. Viņš pacēla bisi un balansējot mērķēja.

Atskanot šāvienam, Serdžo nedaudz sagrīļojās, taču turpināja skrējienu. Viņš sasniedza kāpnes un skrēja augšup pa tām.

Benedikts vēlreiz nomērķēja, un bise dobji riobukšķēja vēja auros. Šoreiz Serdžo lielo ķermeni sarava sāpju konvulsijas, un viņš sastinga uz kāpnēm.

Benedikts rakņājās kabatās pēc jaunām patronām, taču, iekams viņš bija paguvis pārlādēt, Serdžo atkal bija sācis kāpt. Benedikts atlauza bisi un iebāza stobru caurumos patronas. Viņš aizcirta bisi ciet un pacēla skatienu tieši taja bridi, kad Serdžo stāvs nozuda aiz vētras durvīm, — un abi šāvieni, ko Benedikts raidīja viņam nopakaļ, tikai izroboja durvju krāsojumu un ieplēsa stūres mājas loga stiklu.

—   Stulbais kretīns! — Hugo ņurdēja, vērodams notiekošo no Mežazoss stūres mājas. — Viņš sagājis sviestā…

Hugo bija dzirdējis sprādzienu un redzējis šaušanu.

—    Piecpadsmit gadi jau ir gana labi — taču ne jau nu cilpa.

Viņš pagrieza stūri, un Mežazoss piebrauca blakus Zvejnieku

karalim. Cītīgi skatīdamies caur jūras putu un sāls aiztrieptajiem logiem, viņš redzēja, kā Benedikts uzvelkas kājās un sāk pa klāju dzīties nopakaļ Serdžo.

Hugo paķēra no statīva elektrisko megafonu un, atrāvis vaļā stūres mājas sānu logu, pacēla megafonu pie lūpām.

—   Ei! Tu, stulbais kretīn, vai tu esi palicis traks? Ko, pie velna, tu tur dari?

Benedikts paskatījās uz traleri un tad ignorēja to, lai pievērstu visu uzmanību bises pārlādēšanai. Viņš gāja atpakaļ pa klāju pie Serdžo, lai viņu piebeigtu.

—   Tevis dēļ taču mūs visus pakārs, tu, idiot! — Hugo sauca megafonā. — Atstāj viņu! Tinamies prom no šejienes!

Benedikts turpināja rāpties un šļūkt uz Zvejnieku karaļa tiltiņa pusi.

—   Es braucu prom — tūlīt! Vai tu mani dzirdi? Tu vari tur vārīties pats savā sula. Es izstājos.

Benedikts palūkojās lejup uz traleri. Viņš kaut ko kliedza un rādīja uz tiltiņu. Hugo uztvēra tikai vienu vārdu — «dimanti».

—   Nu labi, draugs! Dari, kā vēlies, — gan jau kādreiz tiksimies! — Hugo nokliedzās un līdz galam atvēra tralera droseli. Dīzeļu rēkoņa un skrūvju sakultais ūdens pārliecināja Benediktu.

—   Hugo! Pagaidi! Pagaidi mani, es nāku! — Viņš aizdrāzās atpakaļ pie kāpnēm un sāka kāpt pa tām lejup.

Hugo padeva atpakaļgaitu un piestūrēja Mežazosi tieši pie kāpnēm.

—        Lec! — viņš noaurojās megafonā, un Benedikts paklausīgi lēca, smagi atsizdamies pret priekšklāju. Bise izlidoja no viņa rokam un iekrita ūdeni blakus kuģim. Benedikts pavadīja bisi ar ilgpilnu skatienu, tad uzrausās kājās un vilkās uz stūres māju.

Mežazoss jau šūpojās prom pāri vēja dzītajiem viļņiem. Kad Benedikts iegāja stūres maja, 1 lugo pavērsa pret viņu savu sārto albīna seju, ko bija izķēmojusi dusmu grimase.

—   Ko, ellē, tu tur esi sastrādājis, tu, mergli? Tu man meloji. Kas tas bija par sprādzienu?

—   Sprādziens… es nezinu. Kas par sprādzienu?

Hugo apveltīja viņu ar dzeļošu vaļējas plaukstas cirtienu pa vaigu.

—   Mes vienojāmies, ka nebūs slepkavību, — un tu tagad liec uz spēles mūs visus! — Hugo cieši raudzijas uz Benediktu, kurš bija atkāpies stūres mājas tālākaja stūri un berzēja tumšsartās pirkstu pēdas, kas rotāja viņa vaigu. — Tu uzspridzināji Zvejnieku karali, lai tas nogrimtu, — vai tad tā nav, tu, smirdīgais kuņasdēls? Ak Dievs, man pat negribas iedomāties, ko tu esi izdarījis ar Lenšu un to skuķi!

Āra vētra tuvojās kulminācijai. Pār Mežazosi nogāzās lietus siena — tā bija droša pazime, ka vējš drīz rimsies.

1 lugo automātiski ieslēdza stiklu tīrītājus, lai attīrītu logu no lietus, tai paša laikā turpinadams tirdīt Benediktu.

—   Es redzēju, kā tu centies nogalināt itālieti. Jēziņ! Par ko? Viņš taču ir viens no mums! Vai es esmu nākamais tavā sarakstā?

—   Viņam bija dimanti, — nomurmināja Benedikts. — Es centos viņam tos atņemt.

Un Hugo sejas izteiksme mainijas; viņš novērsās no stūres un blenza Benediktā.

—   Tu nedabūji dimantus? Vai to tu gribi teikt? — Viņa tonis bija gandriz apvainots.

—   Es mēģināju — viņš nedeva…

Hugo pameta stūres ratu un ka balts leopards lēca pāri stūres mājai. Viņš sagrāba Benedikta jakas priekšu un kliedza viņam sejā:

—   Tu atstāji dimantus! Tu iebāzi manu degunu sūdos — un man par to nekas netiek!

Viņš niknumā drebēja, bālās acis spiedās arā no dobuļiem.

Skatīdamies šajās acis, Benedikts aptvēra draudošās briesmas. īsajā brīdī, kamēr Benedikts tika no Zvejnieku karaļa klāja līdz tralera stūres majai, viņš bija nolēmis sacit Hugo, ka dimanti joprojām ir pie Serdžo. Par spīti Hugo klīrīgajam sašutumam par Džonija un Treisijas noslīcināšanu, par spīti viņa atkārtotājiem piekodinājumiem iztikt bez slepkavībām, Benedikts instinktīvi apzinajas, ka I lugo nav nodoma dalīties ar viņu dimantos vairāku miljonu mārciņu vērtībā.

Benedikts saprata — tiklīdz 1 lugo butu pārliecināts, ka dimanti ir uz kuģa pie Benedikta, viņam vairs nebUtu nekādu izredžu dzīvam nokjUt Dienvidamerika.

Šķērsojot okeānu, paietu vairakas nedējas; tralera komandai maksāja Hugo, un ta bija uzticīga vienīgi viņam. Benediktam būtu jāguļ, un naktī viņi varētu tikt ar to galā.

Protams, no otras puses, ari Benediktam nebija ne mazākas velēšanās dalīties vairaku miljonu vērtajos dimantos ar I lugo Krāmeru. Locīdamies Hugo tveriena, viņš lika balsij skanēt žēlabaini:

—   Es mēģināju… Tie bija pie Serdžo… Viņš tos nedeva — tāpēc jau es šāvu uz, viņu!

Hugo atvilka roku, lai atkal sistu Benediktam. Benedikts viegli saliecās un ar celi iespēra Hugo kājstarpe, likdams viņam, kājstarpi satvērušam un sāpēs kaucošam, pārstreipuļot pār stūres māju.

—   Tā, Kramer! — Benedikts klusi teica. — Tā tev būs neliela māciba. Uzvedies kārtīgi — un otra Atlantijas okeana krasta tu saņemsi savus piecdesmit taukšķus.

Viņi cieši skatījās viens otrā. Hugo Krāmers, vājš un sāpes nobālējis, Benedikts — atkal izslējies un augstprātīgs.

—   Izturies pret mani laipni, Krāmer! Es esmu tavs pusdienu talons. Atceries to!

Hugo blenza viņā. Pozīcijas bija mainījušās tik strauji. Viņš izslējās taisni; viņa balss bija sāpēs piesmakusi, taču padevīga.

—   Atvainojos, mister van der Bil, es zaudēju savaldīšanos. Tas bija traks…

—   Skiper! Priekšā! — krāsainais stūrmanis Hanss izkliedza brīdinājumu.

Hugo piestreipuļoja pie savā vaļā atstātās stūres un paskatījās arā, vētrā.

Mežazoss drāzās lejup pa kārtējo zaļā ūdens nogāzi, un tieši tās priekšā Hugo ieraudzīja vienu no lielajām, dzeltenajām bojām, ko Zvejnieku karalis bija izlicis un tad pametis. Bangās to cieši turēja enkura tauva. Tauva kā stingrs tērauda stienis bija nostiepusies tralera ceļā, tikai nedaudz pacēlusies virs ūdens virsmas; bojas raditajā spriedzē no tās lidoja ūdens piles.

—   Ak Dievs! — Hugo pagrieza stūri un ieslēdza Mežazoss dzinējus atpakaļgaitā, bet tā jau slīdēja lejup pa bangas nogāzi, ātrumam nemazinoties, kad tauva raupji noskrāpēja tās ķīli.

Tad atskanēja dzinēja vārpstas čerkstošie sitieni un klaboņa, tauvai ieķeroties skrūvē, — un sekoja krakšķis, parlūstot vārpstai. Mežazoss dzinējs iekaucās, jo tam bija noņemta slodze.

Hugo aizvēra droseli, un stūres majā iestājās klusums. Mežazoss šūpojās viļņos, kas putojot gāzās pār tās klāju. Bez skrūves tā no maza un dūšīga jūras radījuma bija pārvērtusies dreifējoša koka gabalā, kas atkarīgs no katras straumes un vēja untumiem.

I lugo galva lēni pagriezās, līdz viņš lūkojās pa vējam uz turieni, kur caur lietusgāzi tikko jaušamas vīdēja Zibensspēriena

un Pašnāvības masivās aprises.

* * *

—  Aizspied ausis — cieši! — Džonijs Lenss piespieda Treisiju pie starpsienas, atvirzījis viņu tik tālu no ciklona telpas, cik vien bija iespējams. — Tur ir divdesmit piecas mārciņas plastikāta — tas sprāgs kā vulkāns. Viņš būs lietojis īso degli, četrpadsmit minūtes. Mums vairs nenāksies ilgi gaidīt.

Džonijs plakaniski piespieda Treisijas plecus pie tērauda plātnēm un pārliecās pār viņu, cenzdamies aizsegt viņu ar savu ķermeni.

Zobus sakoduši, viņi lūkojās viens otram acis, viņu plaukstas bija cieši piespiestas pie ausim, un viņi sakņu pa, gaidot sprādzienu, kam bija jāseko.

Ritēja minūtes, ilgākās minūtes Treisijas dzīvē. Viņa nebūtu spējusi tās panest, nesākot kliegt histērijā, ja vien nebūtu šī lielā un stingra auguma, kas viņu sargaja, — un pat ar to viņa juta, kā viņas bailes pastāvīgi pieaug, laikam izpilot sīrupainos pilienos.

Pēkšņi viņai uztriecās gaisa vilnis, izsitot no plaušām elpu. Džonija augums smagi atsitās pret viņu. Trieciens iespiedās bungādiņās un izšķīda galvā tā, ka viņas skatienu aizsedza spilgtas dzirkstis; viņa juta, kā tērauda plātnes ieliecas zem viņas pleciem.

Tad viņas apziņa noskaidrojās, un, kaut an bungādiņas dūca un dziedāja, viņa pēkšņā atvieglojumā atskarta, ka vēl ir dzīva.

Viņa pasniedzās pēc Džonija, taču viņš bija nozudis. Panikā viņa ķēra sev apkārt, tad atvēra acis. Viņš streipuļoja uz priekšu pa garo transportiera telpu un, sasniedzis aizslēgtās durvis tās attālajā gala, piespieda seju pie lodziņa.

Sprādziena gāzes kā virmojoša, zilgana migla vēl pildīja ciklona telpu, taču caur tām Džonijs jau varēja izšķirt sprādzienā nodarītos postījumus.

Milzīgais ciklons bija norauts no tā pamatnes un tagad sašķaidīts bija atgāzies pret attālo starpsienu. Tas bija tikai īsa skatiena vērts, iekams Džonijs sastinga, ieraudzījis patiesās šausmas.

Grants caurule bija pilnīgi norauta tieši zem tās savienojuma ar augšklāju. Tās gals rēgojās ārā kādu sešu pedu garumā, taču pa to plūstoša strūkla to raustīja un locīja tā, it kā tā ncbutu tērauda caurule, bet gan dārza laistama gumijas šļūtene.

Strūkla bija ka stingrs astoņpadsmit collu resns stabs, bruņu dubļu, dzeltenas grants un jūras ūdens kolonna, kas sitās pret korpusa tērauda plāksnēm dobji rībošā dārdoņā.

Dažās sekundēs pēc sprādzienā ciklona telpu jau līdz pusei bija piepildījusi gluma, dūņaina putra, kas, kuģim šūpojoties, gāzās gan pret vienu, gan pret otru sienu. Ta bija ka šausminoša medūza, kas ar katru sekundi pieņēmās svarā un spēka.

Treisija nokļuva blakus Džonijam, un viņš aplika roku viņai ap pleciem. Viņa palūkojas caur bruņustiklu un juta savu ķermeni sastingstam.

Šaja bridi dzeltenais monstrs aizveļas priekša logam, pilnīgi to aptumšojot. Džonijs zem plaukstam sajuta tērauda plākšņu pirmo sakustēšanos. Tas nodrebēja un ieliecās, tad skaļi iečerkstējās, protestējot pret neizturamo spiedienu. Paveras kada šuve, un smalka netīra ūdens strūkliņa šņācot izlauzās no spraugas un ledaini izdūras cauri Džonija džemperim.

— Ej atpakaļ! — Džonijs pavilka Treisiju nost no čīkstošās un dārdošās starpsienas. Viņi klupdami devās atpakaļ pa šauro transportiera telpu, ar pūlēm noturēdami līdzsvaru, jo klajš zem viņu kājām sasvērās, Zvejnieku karalim sākot šķiebties no arvien pieaugošā svara savā vēderā.

Joprojām turēdams Treisiju, viņš sasniedza aizslēgtas durvis un pārvarēja muļķīgo kārdinājumu mesties tām virsu ar kailam rokam. Ta vietā viņš lika strādāt savam smadzenem, cenšoties paredzēt notikumu secību, kas beigsies ar Zvejnieku karafa pilnīgu bojāeju — kopā ar visiem, kas atrodas uz tā borta.

Benedikts bija atstājis plaši atvērtu otru izeju no ciklona telpas. Viskozā dubļu un ūdens masa jau droši vien strauji izplātījās pa korpusa apakšējiem līmeņiem, vienmēr ejot pa mazakas pretestības ceļu, meklējot vājās vietas un izlaužoties tām cauri.

Ja transportiera telpas sienas izturētu spiedienu, tad tiktu piepildīta visa pārējā korpusa daja un viņi nokļūtu ši milzīga dzeltena monstra gūsta, kļūstot par mazu gaisa burbuliti ta iekšiene un nogrimstot kopa ar to, kad tas atgriezīsies dzīlēs, no kurām nācis.

Vai transportiera telpas sienas izturēs? Atbilde sekoja gandrīz tajā pašā bridi — metala griezīgā čīkstoņa pret metālu un plīstošo kniežu krakšķi.

Briesmonis bija atradis vajo vietu — caur žavēšanas krāsns atveri uz transportieri; norāvis neizturīgos deflektorus un tvaika mākoni izlauzies caur krāsni, tas iegāzās transportiera telpa, nesot Ildzi juras dziļumu duņu puvuma smirdoņu.

Zvejnieku karalis vēlreiz neveikli nozvalstījās — tas nepavisam nelīdzinājās ta parastajai gludajai gaitai —, un dubļi ceļu augstumā blivā sienā drāzās uz priekšu pa tuneli.

Straume ar satricinošu speķu svieda viņus abus pret tērauda durvīm, un dubļu pieskāriens bija auksts un pretīgs, it ka tie butu jau sen miruši un satrūdējuši.

Zvejnieku karalis sasvērās — un dubļi aizslīdēja, atsitas pret starpsienu otra galā, tad atkal metas pret viņiem. Tie trapija viņus jau gurnu augstuma un nakamaja atkapšanas reizē centās iesūkt viņus, aizraut sev līdzi.

Treisija tagad jau kliedza, viņas nervu un muskuļu saspringums bija sasniedzis galējo pakapi. Viņa bija pieķerusies Džonijam, bdz viduklim stigdama smirdošajas dūņas, viņas acis un mute šausmās bija atvērtas, viņai vērojot, ka dubļi pārkārtojās nakamajam uzbrukumam.

Džonijs taustījas pēc kaut ka, kur pieturēties. Viņiem bija jāpaliek kājās, ja pēc ši nākamā dubļu trieciena viņi vel gribēja palikt dzīvi. Viņš atrada durvju rokturi un ieķērās tajā, ar visiem spēkiem turēdams Treisiju.

Dubļi klusi un slepkavīgi tuvojās atkal. Tie nogāzās par viņu galvam un ar apdullinošu spēku trieca viņus pret tērauda apšuvumu.

Tad tie atkal atslīdēja atpakaļ un atstaja viņus stāvam uz ceļiem; viņus bija noturējis vienīgi Džonija tvēriens pie durvju roktura.

Treisija vēma pretīgos dubļus, tie pildīja viņas ausis, acis un nāsis, tā ka elpa kļuva gārdzošā.

Džonijs juta, kā meitene viņa rokās kļūst slābana, viņas centieni nostāties uz kājām kļuva arvien vārgāki.

Ari viņam pašam jau zuda spēki. Bija vajadzīgas pēdējas speķa rezerves, lai uzrautu viņus abus augšā.

Durvju rokturis pagriezās viņa rokās un turpināja griezties vaļā. Tērauda durvis, pie kuram viņš bija pieķēries, aizslīdēja, tā ka viņam nācās streipuļot atmuguriski bez atbalsta, tomēr joprojām cieši turot Treisiju.

Bija tikai mirklis, kura viņš paguva pazīt sev blakus lielo, iedrošinošo Serdžo Kaporeti ķermeņa masu un sajust ta roku kā priedes zaru noturam viņu, kad viņus trapija dubļu straume no transportiera telpas un visus trīs notrieca zemē, liekot viņiem virpuļot un velties kūleņiem, līdz straumes spēks izkliedējās jaunajā brīvajā telpā aiz transportiera telpas durvim.

Džonijs uzvilkās kajas, turēdamies pie starpsienas. Viņš bija pazaudējis Treisiju. Apdullis un izmisis viņš lūkojās pēc viņas, šļupstot viņas vārdu.

Viņš atrada to, uz. sejas gulošu, bezmerķīgi airējamies dubļos, kuru dziļums bija līdz viduklim. Viņš saņēma sauja Treisijas dubļainos matus un izcēla viņas seju arā, taču dubļi bija sagūstījuši viņa kājas un, skalodamies šurpu turpu, lika viņam zaudēt līdzsvaru.

— Serdžo! Palīdzi! — viņš nogardza. — Dieva deļ, Serdžo.

Un Serdžo bija klat, pacēla Treisiju uz rokam ka bērnu un brida uz kāpnēm, kas veda uz augšklaju. Dubļi atkal notrieca Džoniju zemē, un, kad viņš izķepurojās, Serdžo jau neapstadamies kāpa augšup pa kāpnēm.

Par spiti dubļiem un ūdenim, kas aizplīvuroja Džonija skatienu, viņš pamanīja, ka Serdžo plato mugum no pleciem līdz pat viduklim izraibina daudzi caurumiņi, it kā viņš butu durstīts ar resnu adatu. No katras sikas brūcītes sūcās asins piles un ka bruņa tinte pa dzēšlapu i/.plūda pa viņa netīro jaku.

Kāpņu galā Serdžo apgriežas, joprojām turēdams uz rokam Treisiju; viņš staveja kā koloss, nolūkodamies lejup uz Džoniju, kurš apakšā vārtījās un slīdēja pa dubļiem.

—   Ei, Lens, — ej un izslēdz savu sasodīto mašīnu! Tā nogremdēs manu kuģi. Es to tagad vadīšu pats — un tā, kā pienakas. Nekādu stulbu mašīnu!

Džonijs atspiedās pret starpsienu un sauca viņam uz augšu:

—   Serdžo, kas notika ar Benediktu, kur viņš ir?

—   Es domāju, ka viņš aizlaidas ar Mežazosi, taču pirms tam viņš sašāva mani lupatas. Tiec gala ar to savu mašīnu, nav laika pļāpāt!

Un viņš aizgaja, arvien vēl nesot Treisiju.

Nākamais dubļu trieciens aizrava Džoniju pa pārpludināto eju un meta pret vadības telpas durvīm. Viņa ķermenis jau tā bija kā viena vienīga sapoša brūce, un dauzīšana vēl turpinājās, kamēr viņš centas atslēgt un atvērt vadības telpas durvis.

Beidzot ar dubļu straumes pabdzibu viņš tas atrāva vaļa un iegāzās iekšā kopa ar dzeltenajiem dubļiem — tie sekoja viņam pa pēdām un piepludināja nodalījumu plecu augstuma. Pieķēries pie skaitļotāja konsoles, viņš pasniedzās uz augšu un spieda galvenas vadības pogas.

«Apturēt sūkni.»

«Apturēt bagara dzinējus.»

«Galvenā dzinēja rokas vadība.»

«Navigācijas sistēmas rokas vadība.»

«Partraukt visas programmas.»

Mirkli rēkoņa no bojātās sūkņa caurules, kura visa viņu cīniņa laikā bija atbalsojusies kuģī, apklusa, it kā pēkšņi butu izžuvis kāds milzu ūdenskritums. Iestājas klusums. Visai relatīvs, jo korpuss joprojām dardeja un čīkstēja no nesamērīgās nastas, ko tam tagad nācās nest, un dubļi skalojās un šļakstījās pret plātnēm.

Vājš un pārguris Džonijs turējās pie konsoles. Viņš trīcēja no aukstuma, un katrs viņa ķermeņa muskulis bija sāpīgi saspringts.

Pēkšņi kuģa kustība mainijas, kā valis, kuram trāpījusi harpūna, tas saslējās zem viņa kājām, pagriezdamies pret vētru ar sāniem. Džoniju pārņēma satraukums.

Gājiens atpakaļ uz kāpnēm pa dubļu pilnajām ejām bija īsts prata un ķermeņa izmisums, jo Zvejnieku karalis tagad izturējās dīvaini un nedabiski. Skats, kas sagaidīja Džoniju, kad viņš izvilkās uz tiltiņa, sastindzināja viņa prātu tāpat, kā ledainie dubļi bija sastindzinājuši ķermeni.

Zibensspēriens un Pašnāvība atradās mazāk neka astotdaļjūdzes attalumā no Zvejnieku karaļa laba borta. Abas salas ietina putu mākonis no bangam, kuras ar lielgabalu šāvieniem līdzīgu dārdoņu triecās pret klintīm.

Vēja ārprātīgā gaudošana saplūda ar bangu dārdoņu, veidojot tadu simfoniju, kura varētu skanēt elles kambaros, un cauri šai velnišķīgajai mūzikai Serdžo Kaporeti auroja: — Mums nepienāk strāva galvenajam dzinējam!

Džonijs pagriezās pret viņu. Serdžo bija saliecies par stūri, un Treisija ka nosviesta lelle gulēja uz klaja viņam pie kajam.

— Ūdens sabendējis galveno sadali. — Serdžo raustīja dzinēja telegrāfu. Tad, atteicies no šiem pūliņiem, viņš paskatījas pār bortu.

Kūpošās baltās klintis tagad jau bija tuvāk, daudz tuvāk — šķita, ka pietiktu pastiept roku, lai tām pieskartos. Vējš strauji dzina kuģi uz priekšu.

Serdžo līdz galam pagrieza stūri, cenšoties pavērst Zvejnieku karaļa priekšgalu pret viļņiem un vēju. Tas šūpojās tā, ka nekad nebūtu jašūpojas nevienam kuģim, katrā vilni sasveroties tik stipri, ka šķita — stūres majas logi atrodas tikai dažas pēdas no zaļo viļņu galotnēm. Tā tas karajās, it ka nekad vairs nedomātu izslieties taisni. Tad neveikli un negribīgi tas atsvēras atpakaļ — arvien straujak, līdz bija sasniedzis vertikālu stāvokli, — un tad milzīgā dubļu un ūdens masa ta korpusa gāzās uz otru pusi, mūžībai līdzīgu sekunžu laikā noturot to šadi, līdz tas atkal spēja uzslieties, lai atkartotu šo ciklu.

Serdžo bija nostiprinājis stūri nekustīgi, taču Zvejnieku karalis joprojām gāzelejās arvien tuvāk Zibensspēriena un Pašnavibas klintīm. Vējš bija to saķēris kā suns, nesot zobos kaulu. Ar pusi savas jaudas un klāju zem ūdens Zvejnieku karalis nespēja izrauties no ši tvēriena.

Džonijs bija bezpalīdzīga vērotāja loma, aiz bijīgam šausmām viņš nespēja ne pakustēties, lai palīdzētu Treisijai, kura joprojām gulēja uz klāja. Viņš visu redzēja pardabiski skaidri — no mazajiem, pilošajiem šāvienu caurumiņiem Serdžo mugura līdz dārdošajiem un visvarenajiem putojošā ūdens triecieniem pret klintīm, kuras rēgojās tik tuvu kuģa sāniem.

—   Viņš neklausa stūrei. Pavisam beigts. — Serdžo tagad runaja ikdienišķa balsi, kas pārsteidzoši skaidri izlauzas caur dabas stihijas dārdiem. — Nu labi. Mes darisim citādi. Mēs iesim caur šķirbu.

Kadu mirkli Džonijs nesaprata, bet tad viņš to ieraudzīja. Zvejnieku karaļa priekšgals tuvojās šaurajai spraugai starp abām salām.

Ta bija eja, kuras platums šaurakaja vieta bija mazaks par simt jardiem, kur viena pret otru triecās varenas straumes, saduroties un uzlidojot gaisa piecdesmit pedu augstuma. Ūdens virsmu šeit klaja bieza sanesumu kārta, kas slejās un bangoja augšup, it ka okeāns cīnītos pēc elpas zem biezas kremkrasas segas.

—   Ne! — Džonijs pakratīja galvu, skatīdamies šai nodevīgajā eja. — Mums tas neizdosies, Serdžo. Mums nekas nesanaks.

Taču Serdžo jau grieza stūri no vienas atdures lidz otrai, un 7,vejnieku karalis neticama kārta paklausīja. Ar vēja palīdzību tas tagad leni apgriezās, ar priekšgalu gandnz skarot Zibensspēriena baltās klintis, pārstaja zvalstīties un devas tieši sprauga. Tad Džonijs pēkšņi to ieraudzīja.

—   Ak kungs, tieši priekšā ir kuģis!

Līdz šim to bija slēpušas augstas bangas, taču tagad tas pacēlās viļņa galotnē. Tas bija mazs traleris, kurš savā strupaja mastā ka vētras buru bija uzvilcis netīra audekla stremeli un nožēlojami cīnījās Zibensspēriena un l'ašnavibas granīta žokļos.

—   Mežazoss! — ierecās Serdžo un pasniedzās pēc miglas taures roktura, kura karajās virs viņa galvas.

—   Tagad nedaudz papriecāsimies! — Un viņš parāva rokturi. Ķērcošā miglas taures skaņa atbalsojās klintis, kas pacēlas viņiem abās puses.

—   Nogalinat manus puikas — ja? Nošaut mani — ja? Nu es tevi pārmācīšu — un kārtīgi! — Serdžo pastiprinaja savus triumfa kliedzienus ar miglas taures pūtieniem.

—   Ak Dievs, ne! Tu to nedarīsi! — Džonijs satraukuma satvēra lielo itālieti aiz pleca, taču Serdžo pasita nost viņa roku un stūrēja tieši uz traleri, kurš pilnīgi bija aizšķērsojis šauro eju.

—   Es viņu brīdināju! — Serdžo raidīja vel vienu taures pūtienu, kas atbalsojās klintis. — Viņš gan mani nebridināja, kad šava uz mani, — tas maita!

Uz tralera priekšklāja bija cilvēku grupiņa. Džonijs redzēja, ka viņi stiepj piepušamu glābšanas plostu, biezu melnas gumijas matraci, uz tralera tuvāko malu. Tagad viņi sastinga, izdzirdējuši Zvejnieku karaļa taures aurus. Viņi staveja un lūkojās augšup uz augsto tērauda klinti, kas gazas lejup pār viņiem. Viņu sejas krēsla bija kā bali burbuļi.

—   Serdžo! Tā ir slepkavība! Griez prom, nolādēts, tu vel vari pabraukt viņiem garam! Griez prom! — Džonijs atkal metās pāri stūres majai un sagraba stūri.

Serdžo atgrūda viņu ta, ka viņam nokrakšķēja deniņi, viņš pusapdullis atstreipuļoja atpakaļ, atkrita pret vētras durvīm.

—   Kurš ir ši nolādētā kuģa kapteinis?! — Uz Serdžo lūpām bija asinis, kliedziens bija viņa kaut ko pārplēsis.

Zvejnieku karaļa priekšgals cēlas un nolaidas pār traleri ka bendes cirvis. Tagad viņi jau bija pietiekami tuvu, lai Džonijs spētu izšķirt virus uz tralera klaja, taču tikai viens no tiem pilnībā piesaistīja viņa uzmanību.

Benedikts bija sakņupis pie tralera reliņiem, saķēris tos ar abam rokam. Viņa tumšie, mīkstie mati plīvoja vēja, acis vidēja līķa balaja seja ka melni caurumi galvaskausa un lupas bija savilkušās sārta šausmu aplīti.

Tad pēkšņi traleris nozuda zem Zvejnieku karaļa masīvā priekšgala, un uzreiz pēc tam atskanēja plīstoša un krakšķoša skaņa, pārlustot ta koka bortiem. Zvejnieku karalis traucas talak pa eju starp klintīm, pat nesamazinājis ātrumu.

Džonijs darbojās ar vētras durvju aizslēgu, līdz vējš atrava tās vaļa. Viņš izstebereja ara uz atklatā tiltiņa un sasniedza ta reliņus.

Tur viņš stavēja, vētrai plosot apģērbu, un nolūkojās lejup uz. atlūzām, kas lēni slīdēja gar Zvejnieku karaļa korpusu un tad palika aizmugure.

Starp atlūzām viļņos šūpojās cilvēku galvas, un Zvejnieku karaļa skrūves radīta straume virzīja tās uz Pašnāvības klinšu pusi.

Vilnis pacēla augša vienu no vīriem un strauji nesa to uz klinti, uzsvieda gaisā un tad atkapās, atstajot ķermeni uz gludās baltā granīta joslas.

Cilvēks vel bija dzīvs, Džonijs redzēja, ka viņš ar kailajiem pirkstiem ķeras gludaja klintī, cenšoties uzvilkties augšā, ārpus jūras tvēriena.

Tas bija Hugo Krāmers; pat caur ūdens šļakatu miglu nebija iespējams nepazīt baltos matus un lokano ķermeni, kas tagad bija krampjaini saliecies.

Nākamais vilnis pasniedzas augšup un atvilka viņu pa klinti atpakaļ, noraujot nagus viņa sakrampētajiem pirkstiem, kad

viņš centās atrast atbalstu.

/

Ūdens virpulis zem klints viņu metaia un grieza, līdz nākamais vilnis viņu pacēla un atkal svieda pret granītu. Viena viņa kāja no trieciena spēka bija celi lauzta un kajas apakšdaļa ūdenī šļaugani svārstījās kā vējdzirnavu spārns.

Hugo atkal palika izskalots uz klints, bet tagad viņš vairs nekustējās. Viņa rokas bija plaši izplestas un ka ja atkarājas no ceļa nedabiskā leņķi.

Tad no varenajiem viļņiem pacēlas zaļa ūdens masa, liekot pārējiem viļņiem izskatīties kā punduriem tās priekša.

Tā lēni un majestātiski izslējās pilna augumā un mirkli it ka sastinga virs granīta klints, tad nogāzās pār 1 lugo salauzīto ķermeni ar grāvienu, kas šķita satricinam pašas klintis.

Kad milzu vilnis atkāpās, klints bija noskalota tira. Hugo bija prom.

Tas pats vilnis, kas bija viņu iznīcinājis, tagad veļas pa eju starp klintīm; gluži pretēji tam, ka bija izturējies pret Hugo Krāmeru, vilnis nu bija maigs kā mate, paceļot Zvejnieku karali un iznesot to atklata jurā, ārpus nežēlīgo klinšu bangu joslas.

Atskatoties spraugā starp salam, pēdējais, ko Džonijs manīja no Mežazoss, bija melnais glābšanas plosts, kas grima un atkal augstu pacēlas sabangota ūdens un jūras sanesu krēmkrasas virpuli.

— Viņiem tas vairs nepalīdzēs, — Džonijs balsi teica. Ar skatienu viņš meklēja kadu dzīvu palikušo, taču tādu nebija. Viņi bija saberzti putra Zibensspēriena un Pašnavibas žokļos un ierīti juras auksti zaļaja vēderā.

Džonijs aizgriezās un devās atpakaļ stūres mājā. Viņš pacēla Treisiju no klaja un ienesa viņu Serdžo kajītē.

Noliekot viņu uz. kojas, viņš tai čukstēja: — Man prieks…

Man prieks, ka tev tas nebija jāredz, mana mīļa.

* * *

Pusnakti vējš vēl kauca ap kuģi, sviežot bkva lietus šaltis pret tiltiņa logiem. Pēc četrdesmit minūtēm vējš jau bija pagriezies par simt astoņdesmit grādiem un pārvērties viegla dienvidaustrumu vēsma. Melnas debesis pavēras kā priekškars teātrī, un pilnmēness gaisma i/lauzas caur to tik spilgti, ka lika nobālēt zvaigznēm. Kaut an augstas, melnas bangas vel ka karavīri rindas turpināja maršēt no ziemeļiem, maigais vējš tās nomierināja un ieaijaja.

—   Serdžo, tev tagad jaatpūšas. Es pārņemšu stūri. Ļauj Treisijai apkopt tavu muguru!

—   Tu pārņemsi stūri! — Serdžo nicīgi nosprauslājas. — Es izglābu kuģi — un tu viņu man tagad nogremdēsi! Ne prātā nenāk!

—   Klausies, Serdžo… Mēs nezinām, cik nopietni tu esi ievainots. Tu pats sevi bendē nost.

Tas pats strīds nemitīgi sprēgāja un uzliesmoja no jauna visu garo nakts stundu laikā, kamēr Serdžo neatlaidīgi turējās pie stūres, vadīdams smagi piepūlēto kuģi atpakaļ uz Kārtridžas līci. Viņš uzstāja, ka jāatkāpjas talu atklatā jūra, lai izvairītos no salam, un ta, uzaustot nta gaismai, zeme bija saskatāma vairs vienigi ka šaura, brūna līnija pie apvāršņa, un iekšzemes kalni vidēja tikai ka attāls zilganums.

Stundu pēc ntausmas Džonijs pa radio sazinajās ar ārkārtīgi uztraukto opera toni Kārtridžas līci.

—   Mister Lens, mes cenšamies sazināties ar jums jau kopš vakardienas vakara!

—   Es biju aizņemts. — Par spīti pargurumam, Džonijs pats pasmīnēja par savu necilo paziņojumu. — Tagad klausies mani! Mes nākam iekša Kārtridžas bci. Mēs tur būsim pēc paris stundām. Es gribu, lai tu liec arstam, doktoram Robiņam Sazerlendam, atlidot šurp no Keiptaunas, un tapat es gribu, lai tu izsauc policiju. Man vajadzīgi pārstāvji no dimantu policijas un no laupīšanas un slepkavību nodaļas, vai saprati?

—   Policija jau ir šeit, mister Lens. Viņi meklē misteru Benediktu van der Bilu. Viņi atrada šeit automašīnu — un viņiem ir orderis… — Operatora balss aprāvās, Džonijs dzirdēja balsu murdoņu fona un tad: — Mister Lens, vai jūs klausāties?

Palieciet, runāsiet ar inspektoru Stenderu no galvenās izmeklēšanas nodaļas!

—   Nē! — Džonijs iejaucās viņa pārraidē. — Es nerunāšu ne ar vienu. Viņš var pagaidīt, līdz mēs ienakam līcī. Galvenais, lai gatavībā butu doktors Sazerlends. Man uz borta ir smagi ievainots virs.

Džonijs noliecās par rāciju un izslēdza tas galveno slēdzi, tad izslējās un lēni devās atpakaļ uz tiltiņu. Katrs viņa ķermeņa muskulis bija stīvs un sāpošs, un viņš bija apdullis no pārguruma, tomēr atsaka strīdu ar Serdžo taja vietā, kur viņi bija to pārtraukuši.

—  Tagad uzklausi mani, Serdžo! Tev jaatguļas. Tu varēsi ievest mūs iekšā par sēkli, bet tagad tev stunda vai divas jāatpūšas.

Serdžo arvien vēl neatlaida stūri, taču piekrita izģērbties līdz viduklim, lai Treisija varētu aplūkot viņa muguru.

Balto muskuļu plašuma vīdēja mazi, melni caurumiņi, ap katru no tiem bija tumši violets valnītis. Daži caurumiņi bija pārvilkušies ar melnām, sarecējušām asinīm, no citiem vēl sūcās šķidrums, bezkrāsains vai iesārts, — un no brūcēm naca tikko jaušama saldena smaka.

Džonijs un Treisija apmainijas ar uztrauktiem skatieniem, tad Treisija paņēma pirmās palīdzības piederumu kārbu un ķērās pie darba.

—   Kā tur izskatās, Džonij? — Serdžo jautrais tonis nesaderēja ar viņa seju — tā izskatījās ka maizes klaips ar zilgani zaļam ēnām.

—   Tas atkarīgs no tā, vai tev patīk jēla gaļa. — Džonijs pielāgojas viņa tonim, un Serdžo iesmējās, taču smējiena vidū saviebās sāpēs.

Džonijs iesprauda starp Serdžo lūpām cigāru un paturēja viņam iedegtu sērkociņu. Kad Serdžo pakšķinadams panāca, ka cigāra gals iekvēlojās, Džonijs it ka starp citu pajautāja: — Kas tev lika pārdomāt? — Un Serdžo caur cigāra dūmiem pameta uz viņu ašu un vainīgu skatienu.

—   Mēs taču bijām tavās rokās. Tu būtu varējis tikt sveikā cauri… varbūt, — Džonijs klusi turpināja. — Kas tev lika atgriezties?

—   Klausies, Džonij… Es gan esmu savā mūža darījis šadas tadas nelabas lietas, taču es nekad neesmu nogalinājis nevienu vīrieti vai sievieti — nekad. Viņš teica, ka nebūs slepkavību. Labi, es piedalos… Tad es dzirdu to plastikata sprādzienu. Es zinu, ka jūs abi esat tur iekša transportiera telpā. Es nodomāju — nu, pie velna to visu! Tad nu es gribu lēkt no ratiem, bet tie brauc pārāk ātri. Tad es saņemu pilnu pakaļu ar skrotīm.

Viņi bridi klusēja. Treisija bija iegrimusi darbā, aplīmējot šāvienu brūces ar plāksteri.

Džonijs partrauca klusumu. — Vai tur bija liels dimants, Serdžo? Liels, zils dimants?

—   Si. — Serdžo nopūtās. — Tāds dimants, kādu tu vairs nemūžam neredzēsi.

—   Vai tas palika Benediktam?

—   Si. Tas palika Benediktam.

—   Vai tas bija viņam klāt?

—   Viņa jakā. Viņš to ielika jakas kabatā.

Treisija pakāpās atpakaļ. — Tas nu būtu viss, ko mēs pagaidām varam darīt, — viņa nomurmināja un, sastapusies acim ar Džoniju, viegli pašūpoja galvu un noraizējusies sarauca seju. — Jo drīzāk mēs viņu dabūsim pie ārsta, jo laimīgāka es būšu.

Neilgi pirms pusdienlaika Serdžo ievadīja Zvejnieku karali pa ieeju Kārtridžas licī, stūrēdams dubļiem pilno kuģi ar visu pieredzējuša jūrnieka meistarību, taču, kad viņi bija sasnieguši pirmo kanāla pagriezienu, viņš lēni saļima uz klāja un stūre izšļuka viņam no rokām.

Iekams Džonijs paguva sasniegt stūri, Zvejnieku karalis jau bija smagnēji sagriezies šķērsām kanalam. Tā ātrums bija tik mazs, ka tad, kad tas uzskrēja smilšu sēklī, bija sajūtams tikai neliels grūdiens un kuģis par dažiem grādiem sasvērās.

Džonijs norāva dzinēja telegrāfu uz STOP.

—   Palīdzi man, Treisij! — Viņš noliecās pār Serdžo un saņēma viņu aiz padusēm. Treisija satvēra tā potītes. Pa pusei velkot, pa pusei nesot, viņi aizdabuja Serdžo lidz viņa kajītei un noguldīja koja.

—   Ei, Džonij… Piedod, Džonij… — Serdžo šļupstēja. — Pirmā reize, kad es uzsēdinu kuģi uz sēkļa, — visa mūžā! Idiots! Tik tuvu — un tad bumsl Piedod, Džonij…

Piestātni atstaja kuteris un pa kanalu tuvojās smilšu sēklim, kurā bija uzskrējis Zvejnieku karalis. Kutera klājs bija pilns ar cilvēkiem, un tā piekarama motora kaukoņa lika ūdens putnu baram pacelties spārnu vēzienu virpuli.

Kad kuteris bija pienācis tuvāk, Džonijs pazina dažus no tā pasažieriem. Maikls Šapiro un kopā ar viņu Robins Sazerlends, bet tur bija ari divi formas tērpti policisti un vēl kads cilvēks privātdrēbēs, kurš piecēlās kajas, kad kuteris bija piebraucis sauciena attaluma, un taurē salika plaukstas pie mutes.

—   Es esmu policijas virsnieks. Man ir orderis, lai arestētu Benediktu van der…

Maikls Šapiro pieskārās vīrieša rokai un kaut ko klusi viņam teica. Virsnieks vilcinādamies atkal paskatījās augšup uz Džoniju, pēc tam piekrītot pamāja un apsēdas atpakaļ sēdeklī.

—   Robin, kāp augša, cik atri vien vari! — Džonijs nokliedzas lejup uz kuteri, un, kad Robins bija par malu uzkāpis uz klaja, Džonijs viņu skubinaja tiltiņa virziena, bet Maikls Šapiro steidzās viņiem nopakaļ.

—    Džonij, man ar tevi jārunā!

—   Ar to var pagaidīt.

—   Nē, nevar. — Maikls Šapiro pagriežas pret Treisiju. — Vai jus, ludzu, nepalidzētu arstam? Man jārunā ar Džoniju pirms policijas.

Maikls paveda Džoniju talak pa klāju un piedāvaja viņam cigareti, kamēr visi trīs policisti taktiski ieturēja distanci.

—   Džonij, man ir šausmīgas ziņas. Es vēlos tev tas pavēstīt pats.

Džonijs saslējās. — Ja?

—   Tas ir sakara ar Rubiju…

* * *

Zvejnieku karaļa viesu kajītē Džonijs nodeva liecību policijas inspektoram. Viņam vajadzēja divas stundas, lai pilnībā izstāstītu visu notikumu, un šajā laika viens no forma tērptajiem policistiem atrada komandu, kas bija ieslodzīta krāsu noliktava zem klāja. Vīri bija gandnz noindējušies krāsu izgarojumos, taču vēl spēja sniegt liecības policijai.

Inspektors lika viņiem pagaidīt blakus esošajā kajīte, kamēr pats beidza pratinat Džoniju.

—   Vēl divi jauta jumi jums, mister Lens! Vai, pec jūsu domām, sadursme starp abiem kuģiem bija nejauša vai tīši izraisīta?

Džonijs ielūkojās pelēkajās acis un pirmo reizi samelojās.

—   Tā bija neizbēgama.

Inspektors pamaja un kaut ko atzīmēja sava rakstambloka.

—   Un pēdējais jautajums. Kādas bija izredzes tiem no tralera, kuri palika dzīvi?

—   Šāda vētra — nekādas. Nebija nekādu iespeju uzsākt glābšanas darbus, ņemot vēra to, ka Zvejnieku karalis bija gandriz nemanevrējams, kā an bangas starp salam.

—   Es saprotu. — Inspektors pamaja. — Paldies, mister Lens! Pagaidām tas an būtu viss.

Džonijs atstāja kajīti un ātri devas uz augšklaju. Treisija un Robins joprojām darbojas ap Serdžo koju, taču, kad Džonijs nostājās durvis, Robins pacēla skatienu un nevilcinoties pienāca viņam klat.

—    Kā viņam ir, Robin?

—   Viņam nav nekādu izredžu, — Robins atbildēja, cenzdamies runāt klusi. — Viena plauša ir sabmkusi, un šķiet, ka ir sašauts kuņģis un zarnas. Man ir aizdomas par spēcigu vēderplēves iekaisumu. Es nevaru viņu pārvietot, neriskējot ar sekundāru asinsizplūdumu.

—   Vai viņš ir pie samaņas?

Robins pakratīja galvu. — Viņš ātri izdziest. Dievs vien zina, kā viņš izturējis tik ilgi.

Džonijs piegāja pie kojas un aplika roku ap Treisijas pleciem. Viņa piespiedās tam klāt, un viņi stāvēja, nolūkodamies uz Serdžo.

Viņa acis bija aizvērtas un sejas apakšdaļu klāja jaundigušās bārdas tumšie rugāji. Viņa elpa skaļi šņāca kajites klusumā, un drudzis bija iededzis vaigos spilgti sārtus plankumus.

—   Tu, lielais, vecais blēdi… — Džonijs maigi teica, un Serdžo acis pavērās.

Džonijs strauji noliecas pār viņu.

—   Serdžo! Tava komanda — tavi puikas ir drošībā. Serdžo pasmaidīja. Viņš aizvēra tumšās gazeles acis, tad

atkal tās atvēra un sāpīgi nočukstēja: — Džonij, vai tu man dosi darbu, kad es iznākšu no cietuma?

—    Viņi neiebāzīs tevi cietumā — mērķē nedaudz zemāk. Serdžo centās iesmieties. Viņam izdevās viens samocīts

krekšķis, tad viņš paslējās kojā augšup uz elkoņiem, izbolījis acis, ar muti tverot pēc elpas. Viņš vēl vienreiz noklepojās ar asu, plosošu skaņu, un asinis biezos, melnos recekļos un spilgti sarkanos pilienos izsprāga no viņa lūpām.

Viņš atkrita atpakaļ spilvenos un bija miris, iekams Robins

paguva piesteigties viņam klāt.

* * *

Treisija bija iemigusi blakusistabā. Robins bija sadevis viņai pietiekami daudz miegazāļu, lai viņa šādā stāvokb pavadītu vēl nākamās divpadsmit stundas.

Džonijs kails gulēja Kārtridžas līča bāzes viesu telpa, un, kad viņš ieslēdza lampiņu pie gultas, viņa rokaspulkstenis rādija 2.46 no rita.

Viņš palūkojās lejup pats uz savu ķermeni. Vietās, kur dubļi bija savainojuši viņu pret nelīdzeno tērauda apšuvumu, par viņa ribām un sāniem stiepās tumši violetas un nikni un karsti sarkanas brūces. Tagad viņš vēlējās, kaut būtu pieņemis Robiņa piedāvātās miega tabletes, jo ķermeņa sāpes un domu vērpetes visu nakti nebija ļāvušās viņam iemigt.

Nakts murgu juceklis nelaida vaļā viņa domas, likdams tam nemitigi atgriezties pie abām navem, par kurām Benediktam van der Bilam nāksies atbildēt tajās tumsības vietās, uz kuram viņš noteikti bija devies.

Rūbija un Serdžo. Rūbija un Serdžo. Vienu nāvi Džonijs bija redzējis pats, bet otru spēja iztēloties visos tas šaušalīgajos sīkumos.

Džonijs uzslējās sēdus un aizdedza cigareti, lai novērstu domas no kroplīgajiem tēliem, ar kādiem viņu bombardēja pārlieku sakairinatās smadzenes.

Viņš centās koncentrēties, apsvērt praktiskos pasakumus, kādi būtu veicami, lai likvidētu pēdējo katastrofālo dienu postījumus.

Iepriekšējā vakara viņš pa rāciju bija runājis ar Larsenu un saņēmis no viņa sobjumu par pilnīgu finansiālu atbalstu laika, kurš būs nepieciešams, lai izvāktu dubļus no Zvejnieku karaļa korpusa un atgutu transportiera tunelī esošos dimantus, kā arī segtu iekārtu atjaunošanas un remonta izdevumus, līdz bagars atkal būs gatavs ievākt ražu bagātīgajos Zibensspēriena un Pašnāvibas laukos.

Remontbrigāde ielidos nt, lai sāktu darbu pie Zvejnieku karaļa. Viņš bija nosūtījis telegrammu IBM inženieriem, lai tie novērtētu bojājumus, ko skaitļotajam bija nodarījis jūras ūdens.

Sešas nedēļas, lesa Džonijs, līdz Zvejnieku karalis atkal bus gatavs doties jūrā.

Tad viņa nemierīgā iztele pēkšņi pārlēca uz priekšu, uz

Rūbijas bērēm. Tās bija paredzētas nākamajā otrdiena. Džonijs nemierīgi vārtījās pa koju, cenzdamies noslēgt savu pratu pret domām, kas tam uzbruka, taču tās tumšā masā pulcējās ap viņu.

Rūbija, Benedikts, Serdžo, lielais, zilais dimants.

Viņš atkal piecēlās sēdus, nodzēsa cigareti un pasniedzas, lai izslēgtu gultas lampiņu.

Tā viņš an sastinga, jo viņam uzmācās jauna doma. Atmiņa viņš dzirdēja Serdžo balsi:

«Tāds dimants, kadu tu vairs nemūžam neredzēsi.»

Tagad viņš sajuta, ka pa viņa muguru spokaini lien ideja, satraukuma liekot saslieties matiņiem uz viņa kakla un rokam.

—   Sarkanie Dievi! — viņš izsaucas, gandnz izkliedzot šo vardu. Un atkal ierunājās Serdžo balss:

«Viņa jaka. Viņš to ielika jakas kabata.»

Džonijs izsvieda kajas no kojas un pasniedzās pec drēbēm. Pogadams ciet kreklu, viņš zem pirkstiem juta, ka dauzas sirds. Viņš uzrāva bikses un svīteri, aizsēja kurpju auklas un, skriedams āra no telpas, paķēra aitadas jaku.

Viņš uzrava mugura jaku, ieiedams tukšaja radiostacijas telpa un ieslēgdams gaismu. Viņš strauji piegāja pie karšu galda un noliecās pār to.

Kartē viņš uzmeklēja nosaukumu un atkārtoja to skaļi.

—   Sarkanie Dievi.

Uz ziemeļiem no Kārtridžas līča krasta linija kadas tnsdesmit jūdzes bija taisna un neizteiksmīga, bet tad to pēkšņi pārtrauca sarkanas klintis — kā apsūdzošs pirksts tās sniedzās iekša jūra.

Džonijs to labi zinaja. Viņa darba pienākumos ietilpa jebkādu dabas objektu meklēšana un pētīšana, kuri varētu darboties ka barjera valdošajam krasta virzienā plūstošajām straumēm. Šādas vietās krastā tika izmesti dimanti un citi juras nesti priekšmeti.

Viņš atcerejas sarkanas klintis, ko vējš un jura bija izgrebuši par groteskam dabiskam statujam, —šadi klintis bija dabūjušas savu nosaukumu, — taču vel svangak bija tas, ka viņš atcerejas okeāna mēslu kārtu liedagā zem klintīm. Siekstas, kuģu apšuvuma gabali, tukšas pudeles, plastmasas tvertnes, neilona zvejas tiklu skrandas un korķa pludiņi, viss, kas savulaik ticis pārmests par bortu un ko straume atnesusi, lai noguldītu pie ši zemesraga.

Džonijs ar pirkstu vilka pa karti un apturēja to pie punktiņiem, kas apzīmēja Zibenssperienu un Pašnavibu. Viņš izlasīja lakonisko skaidrojumu pie sīkajam bultiņām, kas no salam traucās uz zīmīgajam Sarkano Dievu kontūrām.

— Dienvidu—dienvidrietumu straume. Pieci mezgli.

Virs karšu galda mazos kasīšos karājas bāzes atslēgas, katrai bija savs apzīmējums un numurs.

Džonijs izvēlējās divas atslēgas, uz. kurām bija atzīmes GARĀŽA un LENDROVERS.

Pilnmēness spīdēja augstu debesis. Nakts bija mierīga un bez vēja pusmiņas. Džonijs atvēra garažas dubultdurvis un iesledza lendrovera gabaritu gaismas. To spiduma viņš parbaudija braucamo: degvielas tvertne pilna, piecu galonu rezerves kannas savos statīvos pilnas, dzerama ūdens tvertne pilna. Viņš iemērca pirkstu dzeramā ūdens tvertnes kakla un nogaršoja to. Ūdens bija tīrs un labs. Viņš pacēla pasažiera sēdekli un pārbaudīja nodalījumu zem ta. Domkrats un riteņu atslēga, pirmās palīdzības komplekts, kabatas lukturis, signālraķetes un dumu sveces, ūdens blašķe, audekla paklajs, divas pārtikās krājumu bundžas izdzīvošanai, trose, darbarīku komplekts, mugursoma, nazis un kompass. Lendrovers bija apgadats ar visu, lai tā braucējs statos pretī jebkādai avarijai tuksneša ceļojuma.

Džonijs iekapa pie stūres un iedarbināja dzinēju. Viņš klusi un leni pabrauca garām bāzes ēkam, nevēlēdamies uzmodināt kadu no iekšā gulošajiem, taču, nonācis uz. cietajām smiltīm lagūnas malā, ieslēdza starmešus un piedeva gāzi.

Viņš izšāvās cauri smilšu kāpām pie ieejas līci un nogriezās pa liedagu ziemeļu virziena. Starmeši svieda jūras migla blīvus baltas gaismas starus, un izbiedētie jūras putni, spocigi plikšķinot spārnus, spurdza gaisa joņojošā lendrovera priekša.

Paisums bija beidzies, un atsegtais liedags bija ciets un mikli spidošs, gluds kā asfaltēta šoseja. Džonijs brauca ātri, un baltie liedaga krabji, starmešu apžilbināti, sausi kraukšķēja zem riepām.

Rītausma pienāca drīz, iezīmējot kāpu noslēpumainos siluetus pret sarkanajām debesim.

Vienu reizi viņš izbiedēja liedaga vilku — vienu no brūnajam hiēnām, kas rakņājās juras mēslos; uzrāvusi plecus, tā pārbīli aizlēkšoja kāpu drošība. Pat savā steiga Džonijs paguva sajust riebumu pret pretīgo radījumu.

Auksta un mitrā vēja brāzma sejā atsvaidzināja Džoniju. Tā atvēsināja iekaisušās acis un lika atslābt bezmiega pulsēšanai deniņos.

Saule izspraga virs apvāršņa, ar pilnu skatuves apgaismojuma dramatisko efektu izgaismojot Sarkanos Dievus, kas atradās piecas jūdzes priekšā. Tie zeltaini sarkani kvēloja rītausma ka milzigi, pa pusei cilvēciski tēli, kas maršēja iekšā jūrā.

Kad Džonijs piebrauca tuvāk klintīm, ko atdzīvināja gaismēnu rotaļas, viņš ieraudzīja simt pēdu augstu Neptuna tēlu, kurš bija noliecies un iemērcis jurā savu garo, sarkano bārdu, kamēr viņam blakus dīžajas briesmonigs likmuguris ar vilka galvu, jaunavu — vestāliešu rindas garos sarkana akmens tērpos drūzmējas dīvainu, fantastisku stāvu pūlī. Tas izskatījās baismīgi un satraucoši. Džonijs apvaldīja savu iztēli un pievērsa uzmanību liedagam klinšu pakājē.

Tas, ko viņš ieraudzija, atkal lika viņa ādai iekņudēties, un viņš iespieda akseleratora pedāli grīdā, pa mitrajam smiltim joņodams uz vietu, kur baltu jūras putnu mākonis griezās, laidās un lēkāja ap kaut ko, kas gulēja ūdens malā.

Kamēr viņš tam tuvojas, lendrovera ceļu šķērsoja lidojoša kaija. No knābja tai nokarājās kaut kada mitra, gaļīga strēmele, un kaija lidojumā to badīgi rija. Tās guza bija bezveidīgi izpletušies no aprītās baribas.

Jūras putni pacēlas gaisā, nepacietībā griezīgi ķērkdami, atstadami savu kāju nospiedumu izraibinātā un izkritušu spalvu un mēslu piedrazotā smilšu laukuma vidū guļam cilvēka ķermeni.

Džonijs nobremzēja lendroveru un izlēca ārā. Vienu ilgu mirkli viņš uzlūkoja ķermeni, tad strauji novērsās un ar rokām ieķeras mašīnas sānos. Viņa riklē karstā straumē kāpa nelabums, bet viņš atspieda to atpakaļ.

Ķermenis bija kails, ja neņem vēra dažas netīras apģērba driskas un jūrnieka zābaku, kas arvien vēl aizsaitēts turējās vienā kājā. Putni bija uzklupuši katrai atklātās miesas collai, vienīgi galvas apmatojumam ne. Seju nevarēja pazīt. Deguna vairs nebija, acu vietā rēgojās tukši, melni caurumi. Nebija vairs lūpu, kas nosegtu ņirdzošos zobus.

Bezkrāsainu alblna matu vīkšķis virs šis sapostītās sejas izskatījās kā parūka, ko tur uzlicis kāds neķītrs un bezgaumīgs jokdaris.

Hugo Krāmers bija veicis tālo ceļojumu no Zibensspēriena un Pašnāvības bdz Sarkanajiem Dieviem.

Džonijs paņēma no lendrovera pasažieru sēdekļa apakšas audekla paklāju. Novērsis skatienu no veicama darba, viņš rūpīgi ievīstīja līķi paklājā, aptina visu saini ar auklu, ko nogrieza no rituļa, tad ar pūlēm uzvilka to augšā liedagā labu gabalu virs augstākā ūdens līmeņa.

Audekls bija pietiekami biezs, lai neļautu piekļūt putniem, taču katram gadījumam Džonijs savaca izskalotos kokus un kuģu apšuvuma daļas, kas bieza slāni bija sakrājušās gar augstāko ūdens līmeni, un apkrāva ar tām līķi.

Dažas apšuvuma daļas bija nesen nolauztas, krāsa uz tām bija spilgta un svaiga. Džonijs pieņēma, ka tas varētu but Mežazoss atlūzas.

Viņš atgriezās pie lendrovera un brauca uz Sarkanajiem Dieviem, kas atradas tikai jūdzes attāluma. Saule tagad jau bija krietni pakāpusies, un karstums kļuva nepanesams. Braucot viņš izvīstijās no aitādas jakas, nepārtraukti parlukodams liedagu sev priekša. Viņš meklēja vēl kadu juras putnu puli, taču ta vieta pamanīja lielu, melnu priekšmetu, kas gulēja sēkli sarkano akmens klinšu ieloka.

Džonijs bija piecdesmit jardu attālumā no tā, kad aptvēra, kas tas ir.

Viņš juta kuņģi savelkamies kamola.

Tas bija melns piepūšamais glābšanas plosts — un kads bija to uzvilcis augšā liedagā virs augstākā ūdens limeņa.

Izkāpjot no lendrovera, Džonijs juta, kā tric kājas, it kā viņš tikko būtu uzkāpis augstā kalnā. Krūtis tā žņauda, ka bija grūti elpot.

Viņš lēni devās pie plosta; un mīkstajās smiltīs varēja izlasīt kādu stāstu.

Gluda sliede, kur bija vilkts plosts, un divi pari pēdu nospiedumu. Viens bija gājis basām kajam; pēdas bija platas, ar strupiem pirkstiem un plakanam pēdu apakšām, ka cilvēkam, kurš paradis staigāt bez apaviem. Džonijs nolēma, ka šis pēdas atstājis kāds no Mežazoss krāsainajiem apkalpes locekļiem, pameta tas un pievērsa visu uzmanibu otram pēdu pārim.

Apautas kājas, slaidas un šauras gludas ādas zoles; nospiedumu kontūras bija asas, norādot, ka kurpes ir jaunas un maz. valkātas, soļa garums un iespiedumu dziļums lika domāt, ka gājis gara auguma un spēcīgas miesasbūves vīrietis.

Džonijs pārsteiguma secinaja, ka nu jau viņam tnc rokas, pat lupas dreb. Viņš bija ka cilvēks ar augstu temperatūru — reibstošu galvu, vajš un trīcošs. Pēdas bija atstājis Benedikts van der Bils. Džonijs skaidri zināja, bija par to pilnīgi pārliecināts. Benedikts bija izdzīvojis Zibenssperiena un Pašnāvības elles virpuli.

Džonijs cieši sažņaudza rokas dūres un, sakniebis lūpas, izvirzīja uz priekšu apakšžokli. Naids arvien vēl tumšiem, karstiem viļņiem parpludinaja viņa apziņu.

— Paldies Dievam! — viņš čukstēja. — Paldies Dievam… Tagad es pats varēšu viņu nogalinat.

Pēdu nospiedumi bija visapkārt plostam. Tiem blakus gulēja biezs apšuvuma dēlis, kas bija ticis izmantots kā svira, lai noplēstu no plosta grīdas avārijas ūdens tvertni un pārtikas skapīti.

Pārtikas skapītis bija iztukšots un pamests. Viņi noteikti bija sabāzuši neaizskaramas pārtikas rezerves kabatās, lai ietaupītu svaru, taču ūdens tvertni gan bija aiznesuši.

Abas pēdu nospiedumu virknes devas augšā kāpas. Džonijs skriešus metās tām nopakaļ un jau pirmās kāpas vēja sapūstajas smiltīs uzreiz tās pazaudēja.

Džonijs neapmulsa. Kapu josla pletās tikai kādu tūkstoš jardu platumā, tad zemes iekšienē to nomainija līdzenumi un sāls laukumi.

Viņš aizskrēja atpakaļ pie lendrovera. Tagad viņš atkal valdīja pāršāvām emocijām. Viņa naids bija sarāvies cietā, nesagremojama kamola aiz ribām, un viņš dažus mirkļus apsvēra, vai nevajadzētu ņemt lendrovera rācijas mikrofonu un izsaukt Kartridžas līci. Inspektora Stendera policijas helikopters staveja uz nolaišanās joslas aiz bāzes ēkām. Pusstundas laika policija varētu būt klāt, un pēc stundas Benedikts van der Bils butu

viņiem roka.

/

Džonijs atmeta šo domu. Oficiāli Benedikts bija miris, noslicis. Neviens viņu nemeklētu viņa seklajā kapa Namībijas tuksneša plašumos. Komandas loceklis, viņa līdzgājējs, varētu radīt sarežģījumus, taču to varētu piekukuļot vai iebaidīt, vai piedraudēt viņam. Nekas nedrīkstēja stāties ceļa atriebībai. Nekas.

Džonijs atvēra lendrovera nodalījumu un uzmeklēja nazi. Viņš piegāja pie plosta un vairākās vietas iedūra ar asmeni biezaja gumijā. Gaiss šņākdams izlauzās pa caurumiem, un plosts lēni saplaka. Džonijs saritinaja to lendrovera aizmugurē. Viņš apraks to tuksnesi; nedrīkst palikt nekādi pierādījumi tam, ka Benedikts izkļuvis krasta.

Viņš iedarbinaja dzinēju, ieslēdza četru riteņu piedziņu un sekoja pedam līdz. kāpu pakājei.

Viņš devās talak cauri ieplakām un pāri asajām smilšu korēm.

Kad viņš nobrauca lejā pa pēdējo kāpu nogāzi, viņš juta, kā viņu apņem nospiedošais iekšzemes klusums un plašums. Šeit, tikai kādu jūdzi no jūras, aukstās Benguelas straumes atvēsinošā ietekme vairs nebija jūtama.

Karstums bija šausminošs. Džonijs juta, ka sviedri sūcas no viņa ādas porām un mirkb izžūst nāvējoši sausajā gaisa.

Viņš pagrieza lendroveru paralēli kapu līnijai un vilkās uz priekšu kājāmgājējā ātrumā, izkāries pār mašīnas malu un ar skatienu pārmeklēdams zemi. Spilgtie vizlas plankumi smiltīs atsita saules raidīto karstumu viņa sejā.

Viņš ieraudzīja pēdas vietā, kur tās iznāca no kāpām, un brauca pa tām uz priekšu taisnā ceļā uz talo kalnu grēdu, ko jau pamazām aizsedza zilgana migliņa: tuvojoties dienas vidum, karstums pieauga.

Vietās, kur pēdas bija skaidri saskatāmas, palielināja ātrumu un tad atkal un atkal bija spiests apstāties, lai dotos mokpilnos meklējumos pa klinšu radzēm un akmeņu laukiem. Divas reizes viņš izkāpa no lendrovera, lai grubuļainajā zemē uzmeklētu pēdas, bet pēc tam viņš tikpat īsā laikā pa plakanajiem baltās sāls līdzenumiem šķērsoja četras jūdzes. Pēdas rindojās kā kaklarotas pērlītes, skaidri saskatāmas miidzošajos sāls kristālos.

Aiz bdzenuma tas iemaldījās melnu klinšu labirinta, ko izvagoja ieplakas un apsvgāja augsti, bezveidīgi monolīti.

Vienā no ieplakām viņš atrada Hansīti, sīko, veco Mežazoss komandas matrozi. Viņa galvaskauss bija iedragāts ar klints atlūzu, kas, asirum notriepta, gulēja viņam līdzās. Asinis uz galvas bija sakaltušas spldigā, gludā kārtā, un Hanss ar sausām acīm blenza nežēlīgajas debesīs. Viņa sejā bija viegls pārsteigums.

Šis jaunas traģēdijas stāsts bija ierakstīts ieplakas smilšainajā dibenā, juceklīgu pedu nospiedumu klāta laukumā, kur abi viri bija strīdējušies. Džonijs varēja iedomāties, ka Hanss droši vien gribējis atgriezties piekrastē. Viņš, jādomā, zinājis, ka šis ceļš ved aiz kalniem simt jūdžu attālumā. Viņš vēlējies atteikties no šī mēģinājuma un atgriezties piekrastē, Kartridžas līcī.

Strīds bija beidzies, kad viņš bija uzgriezis muguru Benediktam un devies atpakaļ pa savām vecajam pēdām. Smiltīs bija redzams iespiedums tai vietā, kur Benedikts bija pacēlis klints gabalu un sekojis viņam.

Stavēdams pie Hansiša un nolūkodamies lejup uz viņa veco, sadragāto galvu, Džonijs pirmo reizi aptvēra, ka seko ārprātīgajam.

Benedikts van der Bils bija zaudējis prātu. Viņš vairs nebija cilvēks, bet gan trakojošs, izmisis dzīvnieks.

— Es viņu nogalināšu, — Džonijs apsobja vecajai, sirmi pinkainajai galvai pie savām kājām. Tagad vairs nebija vajadzīgi nekādi aizbildinājumi.

Ja viņš panāks Benediktu un to izdaris, nevienai pasaules tiesai neradīsies nekādas šaubas, ka ta bijusi pašaizsardzība. Benedikts bija nostādījis sevi ārpus cilvēku likumiem.

Džonijs paņēma saplacināto gumijas plostu un apklāja ar to Hansīti, nostiprinot gumijas malas ar akmens gabaliem.

Viņš turpināja savu braucienu caur trīsošajiem, mirgojošajiem karsta gaisa slāņiem jaunā noskaņojumā: tās bija slepkavīgas, pacilatas gaidas. Viņš apzinājas, ka šobrīd pats pa daļai ir dzīvnieks, ko satracinājusi viņa vajatā vira mežonība. Viņš vēlējās pilnu samaksu no Benedikta van ^er Bila — Benedikta paša naudā. Dzīvību par dzīvību, asinis par asinīm.

Kādu jūdzi tālāk viņš atrada ūdens tvertni. Tā bija ar speķu mesta sāņus un pēc inerces turpinājusi slīdēt pa smiltīm; ūdens bija izlijis no tas vaļējā kakla, atstajot izslāpuša ja zemē izžuvušu caurumu.

Džonijs neticīgi to uzlūkoja. Pat ārpratīgais nevarētu nolemt sevi tik drausmīgam galam.

Džonijs piegāja pie vietas, kur piecu galonu misiņa tvertne gulēja, nomesta uz sāniem. Viņš to pacēla un pakratīja; iekša skalinajās aptuveni kada pinte šķidruma.

—   Ak Dievs! — viņš šausmas nočukstēja, sev pašam par spīti juzdams žēluma uzpludus. — Tagad viņš vairs ilgi neizvilks.

Viņš pacēla tvertni pie lupām un iesūca vienu malku. Viņa nāsis mirkli iepletās riebumā, un viņš sparīgi izspļāva šķidrumu, nometot kannu un slaukot lūpas ar rokas virspusi.

—   Jūras ūdens! — viņš nošļupstēja. Viņš aizsteidzās pie lendrovera un izskaloja muti ar saldūdeni.

Viņš zināja — nekad vairs neizdosies noskaidrot, ka notikusi tvertnes piesārņošanās. Iespējams, ka plosts nogulējis uz Mežazoss daudzus gadus un neviens nebija parbaudījis un atjaunojis ta krājumus.

No ši brīža Benedikts acīmredzot jau zina ja, ka viņa liktenis ir nolemts. Viņa izmisums bija skaidri manams haotiskajos pedu nospiedumos. Baiļu dzīts, viņš bija sācis skriet. Piecsimt jardus tālāk viņš bija smagi nokritis izžuvušas ieplakas gultne un kādu laiku tur gulējis, iekams uzvilcies augšā pa tas malu.

Tagad viņš bija zaudējis gājiena virzienu. Pēdas sāka plašu loku ziemeļu virzienā, tas atkal skrēja. Tās apmeta pilnu apli, un tur, kur tas krustojas, Benedikts bija apsedies. Viņa dibena nospiedums bija sazīmējams nepārprotami. Šeit viņš bija pārvarējis savu paniku, jo pēdas atkal apņēmīgi devas uz kalnu pusi.

Tomēr pēc pusjudzes viņš bija klupis un pakritis. Tagad viņš atkal bija novirzījies no kursa un aizklīdis uz dienvidiem. Viņš bija pakritis velreiz, turklāt šeit viņš bija pazaudējis kurpi.

Džonijs to pacēla un izlasīja ar zeltītiem burtiem iespiesto uzrakstu zoles iekšpusē. BALLY Šveicē, īpaši izgatavots firmai HARRODS. — Ja, tas ir mūsu Benedikts! Neko citu ka pašu dārgāko un tikai melna krāsā, — viņš drūmi nomurmināja un ierausās atpakaļ lendroverā. Viņa satraukums tagad bija sasniedzis kulmināciju. Tas notiks drīz, ļoti drīz.

Tālāk uz priekšu Benedikts bija ieklīdis senas straumes gultnē un nogriezies, lai ietu pa to. Viņa labo kaju bija sadurstījušas kā bārdas nazis asas klinšu šķembas upes gultnē, un katrā soli viņš bija atstājis aiz sevis bruņu, sarecejušu asiņu plankumiņu. Viņš bija grīļojies ka piedzēris.

Džonijs līkločiem izvadīja lendroveru caur akmens bluķiem, kas aizsprostoja gultni. Ieplaka padziļinājās, no abām pusēm to ierobežoja melno klinšu smailas, gaiļa sekstei līdzīgās šķautnes. Gaiss upes gultnē bija ka smaga karstuma sega. Tas lika izžūt rīklei un izkaltēja gļotas Džonija nāsis ta, ka tas sacieteja kā adatas. No kalniem puta neliela dienasvidus vēsmiņa, leni kustinot smago gaisu, — tā nesniedza atvieglojumu, vienīgi šķita vēl vairāk pastiprinam saules dedzinašanu un gaisa slapējošo spiedienu.

Gar upes gultni rēgojās panīkušu kramu čemuri, gadiem ilga sausuma izkropļoti ķemigi, sīki augi. No viena tāda lendrovera priekšā, letarģiski plivinot spārnus, pacēlās spocīgs, melns putns. Džonijs iepleta acis, nebūdams pārliecināts, vai tā ir īstenība vai karstuma un smagā gaisa radīta mirāža.

Pēkšņi putns pārvērtās par tumšzila uzvalka žaketi. Ta karājas dzelkšņainajos zaros, vēja pūsma lika plīvot dārgā auduma stūriem.

Viņa jaka. Viņš to ielika jakas kabatā.

Nenovērsdams acu no žaketes, Džonijs neapdomīgi nospieda akseleratora pedāli, un lendrovers rāvas uz. priekšu. Viņš nepamanīja ceļgalu augstuma dzelzsrūdas bluķi un uztriecās tam ar ātrumu divdesmit jūdzes stunda; lendrovers apstājas ka iemiets, šņirkstot pbstošajam metālam. Džonijs triecās pret stūri ar tādu spara, ka ta izsita no viņa plaušām visu gaisu.

Arvien vel cīnīdamies ar trieciena radītajām sāpēm un smagi elsdams, viņš piekliboja pie žaketes un pakampa to no krūma.

Un sajuta pilnas kabatas svara.

Tad apaļais audekla maisiņš bija viņa rokas, ta saturs grabēja kā rieksti, kad viņš pavilka auklu. Nekas cits pasaulē nespeja sagādāt šadu sajutu.

Tāds dimants, kadu tu vairs nemūžam neredzēsi.

Aukla bija aizsieta cieši. Džonijs aizskrēja atpakaļ pie lendrovera un, drudžaini krāmēdamies pa kārbu zem sēdekļa, sameklēja nazi. Viņš pargrieza auklu un izgaza maisiņa saturu uz lendrovera motora pārsega.

— Ak Dievs! Ak mīļais Dievs! — viņš čukstēja ar sasprēgājušām lūpām. Viņa acis samirkšķinājās, lielais, zilais dimants gaiši iemirdzējās caur asaram, kas aizmigloja skatienu.

Pagāja vesela minūte, iekams viņš piespieda sevi tam pieskarties. Tad viņš to darija — bijīgi, it kā tā butu kāda svēta relikvija.

Visu savu mūžu Džonijs Lenss bija strādājis, lai iegUtu tādu akmeni kā šis.

Viņš saņēma to abās rokas un atslīga lejup ēnas mazumiņa aiz lendrovera korpusa.

Pagāja vēl minūtes piecas, līdz motoreļļas karstā, šķebigā dvaka sasniedza viņa prata apzināto daļu.

Viņš pagrieza galvu un zem lendrovera šasijas ieraudzīja eļļas peļķi, kas lēni pletās plašuma. Viņš strauji apvēlās uz vēdera un, joprojām sažņaudzis rokā dimantu, palīda zem mašīnas. Dzelzsrūdas bluķis bija sadragājis dzinēja karteri. Lendrovers bija noasiņojis, iztecinot savas dzīvības sulas karstajas upes gultnes smiltis.

Džonijs izlocījās āra no lendrovera apakšas un atlaidās pret priekšējo riteni. Viņš palūkojas rokaspulksteni un pārsteigts atklāja, ka ir jau pēcpusdiena, dažas minūtes pari diviem.

Tāpat viņu pārsteidza ari apzinātas pūles, kas bija nepieciešamas, lai koncentretu skatienu uz pulksteņa ciparnīcu. Divas dienas un divas naktis bez miega, šo dienu un nakšu nemitīgā emocionālā spriedze, triecieni, ko bija saņēmis viņa ķermenis, ilgās karstumā pavadītas stundas un šis Meness ainavas dvēseli nomācošā pamestība — tas viss bija atstājis ietekmi. Viņš juta, ka galva ir tikpat viegla ka pirmajas dzēruma pakapes; viņš jau saka rīkoties nesapratigi. Si strauja, neapdomīga triekšanas pa akmens bluķiem nosēto upes gultni, kas bija padarījusi lendroveru nederīgu, bija viņa pašreizējās garīgās nestabilitātes pazīme.

Viņš apmīļoja lielo dimantu, ar lupām pieskaroties siltajai, gludajai virsmai, maigi to berzējot starp īkšķi un rādītājpirkstu, pārliekot to no vienas rokas otrā, bet tikmēr viss viņa augums, ikviena muskuļu šķiedriņa brēktin brēca pēc atpūtas.

Maiga, nodevīga letarģija izpletās pa viņa ķermeni un nokļuva līdz smadzenēm, tās iemidzinot. Viņš tikai uz bridi pievēra acis, lai pasargātu tās no kveles, un, kad viņš tās atkal ar pūlēm atvēra, pulkstenis bija jau četri. Viņš pierausās kajas. Ēnas ieplaka bija kļuvušas garākas, vēja pūsma pierimusi.

Kaut an viņš kustējās stīvi ka vecs vīrs, miegs bija apskaidrojis apziņu, un tikmēr, kamēr viņš aprija paciņu biskvītu, ko bija apziedis ar gaļas pastēti, un noskaloja tos ar krūzi sasiluša ūdens, viņš pieņēma lēmumu.

Viņš apraka audekla maisiņu ar dimantiem smiltīs zem lendrovera, taču nespeja piespiest sevi šķirties no lielā Zilā. Viņš to iepogāja bikšu aizmugures kabatā. Vieglajā mugursomā, ko izņēma no sēdekļa kastes, viņš ielika divu pintu ūdens pudeli, pirmās palīdzības komplektu, mazu, uz rokas piesprādzējamu kompasu, divas dūmu sveces un nazi. Viņš pārbaudīja kabatas, vai tajās ir šķiltavas un cigarešu paciņa.

Tad, pat neuzmetis skatienu rācijai uz lendrovera paneļa, Džonijs pagriezās un aizkliboja uz priekšu pa ieplaku nopakaļ Benedikta van der Bila pēdām.

Pec pusjudzes viņš bija izdzinis stīvumu no ķermeņa un spēra garakus soļus, tagad jau iedams bez grūtībām. Naids un atriebības alkas, kas bija noplakušas līdz gruzdošu pelnu kaudzītei brīdī, kad viņš bija atradis dimantus, tagad atkal spēcīgi uzliesmoja. Tas deva spēku viņa kājām un saasināja viņa jutekļus.

Pēdas strauji nogriezās augšup pa ieplakas malu, un melnajās kraujas klintis viņš tās pazaudēja, taču jau ar pirmās reizes meklēšanu atkal atrada.

lāgad viņš strauji tuvojās mērķim. Pēdas veda pa smiltīm, un bija skaidrs, ka Benedikts zaudē pēdējos spēkus. Viņš vairakas reizes bija kritis, uz asiņainajiem ceļiem rāpojis pa nežēlīgi aso granti un akmeņiem, bija iestreipuļojis krūmos un atstājis sava apģērba skrandas uz līkajiem ērkšķiem ar sarkanajiem galiņiem.

Tad pēdas izveda āra no krūmiem un akmeņu šķembām vel viena tumši oranžā smilšu pakalnu plašumā, un Džonijs metās skriet sīkā riksī. Saule debesis jau slīdēja lejup, metot zilganas ēnas kapu ieplakas, un karstums mazinājās, ta ka sviedri pirms izžūšanas paguva atdzesēt ādu.

Džonijs neatlaidīgi petija streipuļojošos pēdu nospiedumus, sākdams uztraukties, ka varētu atrast Benediktu jau mirušu. Pēdas liecinaja, ka cilvēks ir ārkārtējā ciešanu stāvokli, taču vēl arvien dodas uz priekšu.

Džonijs neievēroja otrus pēdu nospiedumus, kas iznaca no kapam un skrēja paralēli Benediktam, līdz pienāca pavisam klāt un saka klāties pari cilvēka pedam.

Viņš pieliecās un notupas uz viena ceļa, lai izpētītu platos, suņa pedam līdzīgos ķepu nospiedumus.

—   Hiēna! — to izteicis, viņš sajuta vedera sīku nelabuma un pretīguma drebuli. Viņš aši pameta skatienu apkart un pamanīja no kreisas puses tuvojamies otru pēdu virkni.

—    Divas! Viņas saodušas asinis.

Tagad Džonijs sāka skriet pa pēdām. Viņam uzmetas zosāda, iedomājoties, kas var notikt, kad hiēnas sastapsies ar bezpalīdzīgo cilvēku. Tas ir paši netīrākie un gļēvākie no Āfrikas dzīvniekiem, bet tam ir žokļi, kas spej sagrauzt Šķēpelēs pieauguša bifeļa stilba kaulu, un to resnos, trulos ilkņus no puvušu maitu skrubinašanas klāj tada baktēriju kārta, ka to kodiens ir tikpat bistams kā melna indīgā zirnekļa mambas kodiens.

«Ļauj man pagūt laikus, lūdzu, Dievs, ļauj man viņu atrast laikus…»

Tad viņš to sadzirdēja. Aiz nākamās kapas virsotnes. Skaņas šaušalīgums lika viņam apstāties pussoli. Tas bija spalgs, izsmējīgs, buldurējošs kliedziens, kas noslāpa klusuma.

Džonijs stavēja un klausījas, pēc skrējiena smagi elsdams.

Tas atskanēja atkal. Dēmoniski smiekli, uzbudināti un asinskari.

«Tās viņu atradušas.»

Džonijs metās augšup pa lēzeno smilšu nogāzi. Viņš sasniedza virsotni un palūkojas lejup bļodveida ieplaka, ko ieskava kāpas pusmeness.

Benedikts gulēja uz muguras. Viņa baltais krekls bija līdz gurniem vaļā, zilas uzvalka bikses saplosītas un skrandainas, tās atsedza ceļus. Viena pēda bija asiņains zeķes un sakaltušu netīrumu klumpis.

Hiēnu pāris bija iemīdījis taciņu smiltis ap viņa ķermeni. Tās bija riņķojušas ap viņu jau stundām, līdz badlgums bija uzveicis gļēvumu.

Viena no hiēnām tupēja desmit pēdu attalumā no viņa, neķītri iepletusies un ierāvusi plakano čūskas galvu starp uzkumpušajiem pleciem. Ta bija bruņa un pinkaina, ar tumšākiem bruņas krasas plankumiem, tas apaļās ausis bija saslietas uz priekšu, melnās acis dzirkstīja alkatība un uzbudinājuma, vērojot savu partneri.

Otra hiēna stāvēja, uzlikusi priekšķepas uz Benedikta krūtīm. Tās galva bija pieliekta un zobi ieķērušies Benediktam seja. Ta saslējās, iecirtuši ķepas viņa krūtis, un, sparīgi raudama, centās atplēst gabalu miesas. Benedikta galva metajas un raustījās, hiēnas plosīta. Viņa kājas vārgi spārdījās un rokas cilājas smiltis ka balti, ievainoti putni.

Tad sejas ada pārplīsa. Džonijs to skaidri sadzirdēja tuksneša vakara pilmgaja klusuma. Ta plīsa ar maigu, zīdainu skaņu — un Džonijs iekliedzās.

Abas hiēnas no kliedziena laidās begt, šausminoša klaunu panikā parkūleņodamas par kapas attālo virsotni, atstajot Benediktu guļam ar asiņainu masku sejas vietā. Nolūkodamies uz šo masku, Džonijs saprata, ka tagad nespēj Benediktu nogalināt, varbūt vispār nekad to nespēs. Viņš nespēja atriebties šim salauztajam radījumam ar sakropļoto seju un sajukušo pratu.

Viņš nometās ceļos tam blakus un ar neveikliem pirkstiem atraisīja mugursomas aizdari.

Benedikta viena auss un vaigs biezā saplosītas gaļas strēmelē nokarājās pār viņa muti. Zobi žokļa malā bija atsegti, un asinis pilēja un šļācās tievas strūkliņās.

Džonijs noplēsa absorbējošā pārsēja iesaiņojumu un ar pārsēju piespieda gaļas gabalu atpakaļ vietā. Viņš to spieda klāt ar visu izplesto pirkstu speķu. Asinis sūcās cauri pārsējam, taču spiediena ietekmē plūsma mazinājās.

—   Viss ir labi, Benedikt… Tagad es esmu šeit… Ar tevi būs labi, — viņš darbodamies piesmacis čukstēja. Ar brivo roku viņš atbrīvoja no iesaiņojuma vēl vienu pārsēju un ar to saudzīgi nomainija iepriekšējo, kurš bija jau piesūcies. Cieši spiezdams klat tīro pārsēju, viņš pacēla Benedikta galvu un noguldīja to sev klēpī

—   Mes tikai apturēsim asiņošanu, un tad mēs tev iedosim padzerties. — Viņš pasniedzās pirmās palīdzības somā, izņēma vates kumšķi un sāka maigi tīrīt asinis un smiltis no Benedikta nāsīm un lūpām. Benedikta aizžņaugta elpa kļuva nedaudz rāmaka, taču joprojām svelpjot lauzās caur melnajām lūpām. Viņa mēle bija pietūkuši, kā plakans violets sūklis tā piepildīja viņa muti.

—   Nu jau ir labak, — Džonijs nomurmināja. Neatslābinot spiedienu uz kompresi, viņš atskruvēja ūdens pudeles korķi. Turot īkšķi priekšā tās kaklam, lai regulētu plusmu, viņš ļāva sīkam ūdens malkam ielīt tumšaja, sausajā mutes caurumā.

Pēc desmit malkiem viņš iesprauda ūdens pudeli smiltīs un maigi masēja Benedikta rīkli, lai stimulētu rīšanas refleksu. Bezsamaņā gulošais vīrs sāpēs tos norija.

—   Labs zēns! — Džonijs viņu uzslavēja un atkal sāka viņa rīklē iepildīt pa malkam, maigi dudinādams.

— Ar tevi viss bus labi… Ta, ta, rij to nost…

Pagāja minūtes divdesmit, kamēr Džonijs iebaroja Benediktam puspinti silta saldūdens, un šajā laika asiņošana jau bija ievērojami mazinājusies. Džonijs atkal pasniedzās pirmās palīdzības komplekta un uzmeklēja divas sāls un divas glikozes tabletes. Viņš ielika tās pats savā mute un sakošļāja smalkā, plānā putriņa, tad noliecās pār tā vīra sakropļoto seju, ko viņš bija solījies nogalinat, un piespieda savas lūpas Benedikta pietukušajam un sausajām lupām. Viņš iešļāca sāls un glikozes maisījumu Benedikta mutē, tad izslējās un atkal sāka pilināt tur ūdeni.

Iebarojis Benediktam vel četras tabletes un pusi no ūdens pudeles satura, Džonijs aizkorķēja pudeli un atlika atpakaļ mugursoma. Viņš piesūcināja kompresi ar spilgti dzelteno akriflavina šķīdumu un cieši piesaitēja to vietā. Tas bija grūtāks uzdevums, neka viņš bija iedomājies, un pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem viņš pabāza pārsēju zem žokļa un pārlika to pār acīm, pilnība ietinot Benedikta galvu, atstājot brīvu vienīgi degunu un muti.

Tikmēr saule jau bija pie apvāršņa. Džonijs piecēlās un iztaisnoja muguru un plecus, vērodams kārtējās tuksneša dienas zeltaini sarkano navi.

Viņš apzina jās, ka vilcinās ar nākama lēmuma pieņemšanu. Līdz vietai, kur viņš ieplaka bija atstājis lendroveru, varēja but aptuveni piecas jūdzes. Piecas jūdzes pa grutu apvidu, gājiens četru stundu ilgumā — tumsā varbūt piecu. Vai var atstāt Benediktu šeit, lai dotos atpakaļ pie braucamā, pa rāciju sazinātos ar Kārtridžas līci un tad atgrieztos pie viņa?

Džonijs apsviedas apkart un palūkojas augšup kāpas. Tur bija viņa atbilde. Viena no hiēnām tupēja kapas virsotne, cītīgi viņu vērodama. Bads un nakts tuvošanās bija padarījuši to neparasti drosmīgu.

Džonijs nokliedza kādu rupjību un ar draudīgu žestu pakapās uz tās pusi. Hiēna palēcās un pārvēlās par kapas malu.

«Meness šovakar lec astoņos. Līdz tam laikam es atpūtīšos — un mes iesim pa vēsumu,» viņš nolēma un atgulās smiltis blakus Benediktam. Cietais gabals bikšu aizmugures kabata viņam traucēja, un viņš izņēma dimantu un turēja to roka.

Tumsa hiēnas sāka buldurēt un spiegt, un, kad uzlēca mēness, tas apgaismoja to Jaunos stāvus kāpas virsotnē virs bļodveida ieplakas.

—   Celies, Benedikt! Mēs ejam mājas. Tur ir paris simpātisku policistu, kuri vēlas ar tevi aprunaties. — Džonijs pieslēja viņu sēdus, pārmeta Benedikta roku sev par plecu un pats piecēlās, kā ugunsdzēsējs pieslienot līdzi ari viņu.

Mirkli Džonijs tā stāvēja, līdz potītēm iegrimis irdenajas smiltis, apmulsis no savas nastas smaguma.

—   Mēs atpūtīsimies ik pēc tūkstoš soļiem, — viņš sev apsolīja un sāka smagi vilkties kāpas virzienā, klusi sevi skaitot, taču apzinoties, ka nespes vēlreiz pacelt Benediktu, ja nebūs kādas klints vai cita atbalsta punkta. Viņam bija jātiek āra no smilšu kapam viena gājienā.

«…deviņsimt deviņdesmit deviņi, tūkstotis.» Viņš skaitīja vienīgi domās, sasprindzinājis visus speķus, saliecies zem nesama svara. Viņa pleci un mugura bija saravušies sāpīgos krampjos, smiltis kavēja katru soli. «Vēl piecsimt. Mēs iesim vēl piecsimt.»

Aiz viņa slāja abas hiēnas. Tās bija aprijušas asiņainos pārsējus, ko Džonijs bija pametis ieplaka, un asiņu garša bija novedusi tās līdz histērijai.

«Ta. Vēl piecsimt.» Un Džonijs saka skaitīt trešo reizi, tad ceturto un piekto.

Džonijs sajuta piles — piles uz savu kaju stilbiem. Benedikts, karājoties ar galvu uz leju, atkal bija sācis asiņot, un hiēnas vidžinaja un kauca, sajūtot asiņu smaku.

«Gandnz jau klāt, Benedikt… Izturi… Gandrīz jau esam klāt…»

Viņiem pretī peldeja pirmās sidrabainās mēnessgaismas

w»

apspīdētas klintis, un Džonijs iegāja starp tam un saļima ar seju uz priekšu. Pagaja ilgs laiks, iekams viņš sakopoja tik daudz spēka, lai nostumtu Benedikta svaru no saviem pleciem.

Viņš sakartoja Benedikta apsējus un iepildīja tam mutē malku ūdens, ko tas uzreiz norija. Tad Džonijs pats ar diviem skopiem malkiem no ūdens pudeles noskaloja lejup sauju sals un glikozes tablešu. Skatīdamies pulksteni, viņš atpūtās divdesmit minūtes, tad, atspiedies pret klints bluķi, viņš atkal uzcēla Benediktu sev pleca, un viņi devās tālāk.

Ik stundā Džonijs atpūtās desmit minūtes. Vienos nakti viņiem beidzās pēdējais ūdens, un divos Džonijs jau nešaubīgi zināja, ka ir noklīdis no gultnes un apmaldījies.

Viņš atslejas pret dzelzsrūdas bluķi, pārgurumā un izmisuma notrulināts, un ieklausījās kladzinošaja nāves kori starp tuvīnajam klintīm. Viņš centās saprast, kā varējis kļūdīties. Varbūt ūdens gultne bija aizlocījusies prom un tagad viņš gaja tai paralēli, varbūt viņš to jau bija šķērsojis nepazīdams. Tas bija iespējams, viņš bija dzirdējis par cilvekiem, kuri aptruluma pārgājuši pāri asfaltētam ceļam, to pat neievērojot.

Cik virsotņu viņi jau bija šķērsojuši? Viņš nespēja atcereties. Kādā vietā viņš bija ietenterējis ērkšķu krūma un saplēsis kajas. Varbūt tā ari bija gultne.

Viņš pierapoja pie Benedikta.

— Saņemies, vecīt! Mēs ejam atpakaļ.

Pēdējo reizi Džonijs pakrita neilgi pirms rītausmas. Viņš pavēla galvu un sāniski pašķielēja uz rokaspulksteni, jo bija jau pietiekami gaišs, lai varētu saskatīt ciparnīcu. Pulkstenis bija pieci no rīta.

Viņš aizvēra acis un ilgi gulēja; viņš bija padevies. Mēģinājums bija labs, taču nekas nebija sanācis. Pēc stundas uzlēks saule. Tad viss būs cauri.

Kaut kas klusi un zaglīgi kustējās viņam blakus. Viņš nosprieda, ka tas nav uzmanības vērts. Tagad, kad viss bija cauri, viņš vienkārši vēlējās mierīgi gulēt.

Tad viņš sadzirdēja ošņāšanu, izsalkuša suņa skarbo ošņāšanu. Viņš atvēra acis. Hiēna bija desmit pēdas atstatu un vēroja viņu. Tās apakšžoklis bija atkāries, un sārtā mēle nokarājās no mutes kaktiņa. Viņš varēja to saost, smirdēja kā dzīvnieku krātiņos zooloģiskajā dārza — pēc mēsliem, iekšām un pūstošam maitam.

Džonijs mēģināja kliegt, taču no mutes nenāca ne skaņa. Viņa rīkle bija aizpampuši un mele piepildīja visu muti. Kaut kādi viņš uzslējās uz elkoņiem. Hiēna atkapās, taču jau bez iepriekšējās groteskās panikas. Tā laiski aizrikšoja un tad atkal pagriezās, lai uzlukotu viņu no divdesmit jardu attaluma. Ta atņirdza zobus smīna, ieraujot sārto mēli mute, norijot siekalas.

Džonijs pierāpoja pie vietas, kur gulēja Benedikts, un palūkojās lejup.

Aklā, apsaitēta galva lēni pagriezās pret viņu, melnās lūpas sakustējās.

—    Kas tur ir? — Sausi, piesmakuši čuksti. Džonijs centās atbildēt, taču balss viņam atkal neklausīja. Viņš sāpīgi košļāja un nstījās, cenzdamies sadabūt mute nedaudz mitruma. Tagad, kad Benedikts bija pie samaņas, Džonijā atkal uzliesmoja naids.

—    Džonijs, — viņš nogardza. — Te ir Džonijs.

—   Džonijs? — Benedikta roka pacēlās, un viņš pieskārās pārsējiem, kas sedza viņa acis.

—   Ko?

Džonijs, gulēdams uz sāniem, pasniedzās un atraisīja mezglu pie Benedikta deniņiem. Viņš noraisīja apsējus, un Benedikts samirkšķinaja acis, lūkodamies uz viņu. Rītausmas gaisma tagad bija spēcīgāka.

—   Ūdeni… — Benedikts lūdza.

Džonijs pakratīja galvu.

—    Lūdzu…

—   Nav.

Benedikts aizvēra un tad atkal atvēra acis, šausmās uzlūkodams Džoniju.

—    Rūbija! — Džonijs čukstēja. — Serdžo! Hansītis!

Benedikta seju i/ķēmoja vainas konvulsija, un Džonijs pieliecās tuvāk, lai iešņaktu viņam ausī vienu vienīgu vārdu:

—   Izdzimums!

Sāpīgi norīstīdamies, Džonijs paslējās uz elkoņiem, tad atkal ierunājās.

—   Augšā! — Viņš aizlīda aiz Benedikta un stumšus un vilkšus uzdabūja to sēdus stāvokb.

—   Skaties!

Divdesmit jardus tālāk gaidot sēdēja abas hiēnas, idiotiski ņirgdamas, nepacietībā plaši iepletušas acis.

Benedikts sāka trīcēt, izdvesa žēlabainu činkstienu. Džonijs lēni nolaida viņu atpakaļ, līdz bija atbalstījis viņa muguru pret klinti.

Viņš atkal atpūtās, atspiedies pret klinti blakus Benediktam.

—   Es eju, — viņš nočukstēja. — Tu paliec.

Benedikts atkal iečinkstējās, vāri šūpodams galvu un blenzdams uz abiem siekalainajiem dzīvniekiem sev priekšā.

Džonijs uzstīvēja mugursomu. Viņš aizvēra acis un sakopoja pēdējos spēkus. Ar pūlēm pieslējās ceļos. Viņa redzes lauku aizsedza tumsa un spilgti gaismas uzliesmojumi. Tie izzuda, viņš atkal saņēmās un pieslējās kājās. Viņa ceļi ļodzījās, un viņš pieķērās pie klints, lai saglabātu lidzsvaru.

—   Priekā! — viņš nočukstēja. — Lai tev jautri iet! — Un grīļodamies un streipuļodams devās prom melno klinšu labirintā.

Aiz viņa muguras činkstieni pārauga gārdzošā kliedzienā:

—   Džonij! Lūdzu, Džonij!

Džonijs nocietināja savu apziņu pret šo kliedzienu un brida uz priekšu.

—   Slepkava! — iekliedzās Benedikts.

Šī apsūdzība lika Džonijam apstāties. Viņš atslējās pret kadu klinti un atskatījās.

Benedikta seja bija krampjaini savilkusies, ap lupām bija šaura asiņainu putu josliņa. Asaras ritēja par viņa vaigiem, iesūcoties asiņu un antiseptisko līdzekļu izraibinātajos apsējos.

—    Džonij… Brāli… Nepamet mani!

Džonijs atgrūdās no klints. Viņš saļodzījās un gandrīz pakrita. Tad viņš aizkliboja atpakaļ pie Benedikta un sēdus noslīdēja viņam blakus.

No mugursomas viņš izņēma nazi un ielika to sev klēpi. Benedikts šņukstēja un vaidēja.

—   Aizveries, nolādētais! — Džonijs nočukstēja.

* * *

Saule tagad jau bija krietni pakāpusies. Tā kvēloja tieši Džonijam seja. Viņš juta, kā vaigu āda nostiepjas līdz plīšanas robežai. Skatienu nemitīgi aizmigloja tumsas plīvuri, taču viņš tos aizgainija. Acu plakstiņu mirkšķināšana bija vienīga kustība, ko viņš bija veicis pēdējās stundas laika.

Hiēnas bija viņus ielenkušas. Tas nervozi soļoja turp un atpakaļ gar vietu, kur sēdēja Džonijs un Benedikts. Tagad viena no tam apstājās un izstiepa kaklu, badīgi ošņādama Benedikta asiņaino kāju, collu pa collai līzdama tuvāk.

Džonijs sakustejas, un neradījums atlēca atpakaļ, pieglairrugi kratot galvu un smīnot kā atvainodamies.

Bija pienācis laiks ķerties pie pedējiem aizsardzības pasākumiem. Džonijs cereja, ka vēl nav par veļu. Viņš bija ļoti vājš. Acis un ausis viņu vīla, viss miglaini lēkāja acu priekša, un klusumam bija dūcoša skaņa, it kā tuksnesis būtu bišu pilns augļu dārzs. Viņš pagrieza šķiltavu ritenīti, un iedegas liesmiņa. Viņš uzmanīgi pielika to pie dūmu sveces degļa, un tas sprakšķot aizdegās.

Džonijs pasvieda dumu sveci uz hiēnu pusi, un, kad sāka izplatīties sārto dūmu mākoņi, tas aizbēga, pārbīlī spiedzot.

Pēc stundas tās bija atpakaļ. Lavīdamas pa klintīm, atkal kļuvušas piesardzīgas. Džonijs redzēja tas tikai fragmentāri starp tumsas periodiem savā apziņa. Kukaiņu dūkšana viņa ausīs bija kļuvusi skaļāka, tā radīja apjukumu un neļāva domāt skaidri.

Viņam bija vajadzīgas minūtes desmit, lai iedegtu otru sveci. Metiens bija tik vajš, ka svece nokrita tikai dažas collas no viņa paša kājām. Abus pārklājā sārtie dumi.

Asinis duca Džonijam ausīs, un viņu ietvēra mutuļojoši, sārti mākoņi. Sera dumi koda rīklē, aizrava elpu. Skaņa ausis vērtas dārdošā rēkoņā, klabošos, šņācošos auros. Tad tuksneša sastingumā ielauzās mežonīgs vējš un brīnumainā kārtā pēkšņi aizrāva dūmu mākoni prom.

Džonijs palūkojās debesīs, lai noskaidrotu, no kurienes nak spēcīgais vējš. Divdesmit pēdu augstuma virs viņiem mirdzošajos rotora spāres spārnos karajās policijas helikopters.

Helikoptera loga rāmis iekļava Treisijas seju. Pirms paģibšanas Džonijs vēl manīja, ka viņas lUpas veido viņa vardu.

JĀNA RQZES ĢRĀMATNICA

IEPRIECINIET SEVI UN DRAUGUS!

JĀŅA ROZES GRĀMATNĪCA PIEDĀVĀ IEGĀDĀTIES

PIRCĒJA KARTI

Pircēja karte Nr.0001

Derīga Iklz 01.01.2000

JĀNIS JĀŅROZĪTIS

TĀ NODROŠINĀS JUMS 10% ATLAIDI VISOS MŪSU FIRMAS VEIKALOS LlDZ 2000. GADAM PIRCĒJA KARTES CENA Ls 10,-

Studenti, pasniedzēji, zinātnieki,

visi, kas interesējas par kādu tēmu vai nozari!

1998. gada jūlijā atvērta jauna un moderna mācību un zinātniskās literatūras

LU AKADĒMISKĀ GRĀMATNĪCA

Basteja bulvāri 12

Lasi to pašu, ko lasa pasaulē! 1.asi kopā ar

JĀŅA ROZES GRĀMATNĪCU!

JAŅA ROZES GRAMA TNICAS

RIGĀ

Kr. Barona ielā 5 t. 7284288

Brīvības ielā 90 t.274556

Tirdzniecības centrs

DOLE Maskavas ielā 375 t.7018414

Universālveikals CENTRS

Audēju ielā 16 t.7018092

LU Akadēmiskā grāmatnīca

Basteja bulvārī 12 t. 7210080

Tirdzniecības centrs MOLS

Krasta ielā 46 t. 7030331

Elizabetes ielā 85a t.7286636

Visvalža ielā 4a

VANGAŽOS

Vidzemes ielā 11, t. 995322

Firma «Jānis Roze», SIA, Kr. Barona ielā 3, Rigā, LV-1050. ReЈ. Nr. 40003080915. Korektore Veltn Dukn Datorsalikums SIA «Vārds». Iespiests un iesiets a/s «Paraugtipogrāfija», Puškina ielā 12, Rigā, I.V-1050.

* * *

Sakumā Džonijs dzirdēja balsis. Nepazīstamu balsi:

«…It kā viņu butu plosījis meža zvērs! Man nāksies ziņot policijai.»

Tad kāda balss, ko Džonijs pazina. Viņam bija vajadzīgs

* * *

Viņš atradās caur zemes iežiem izraktas piecpadsmit pedu dziļas izlūktranšejas dibenā. Tranšejas dziļuma valdīja spiedīgs karstums; Džonijs bija izģērbies līdz mazām haki īsbiksītēm, viņa saules nobrūninatie muskuļi eļļaini mirdzēja sviedros, taču viņš cītīgi strādaja pie saviem paraugiem. Viņš noteica kontūras un profilu senai jūras terasei, kuru gadu simti un tūkstoši bija aprakuši smiltīs. Tieši šeit, uz pamatklintaja, viņš cerēja atrast plāno, dimantus saturošo grants slāni.

Content

Smits Vilbers Dimantu zvejnieki.