Abdullajevs Čingizs

Drongo. Reizi tūkstoš gados

Čingizs Abdullajevs

Drongo. Reizi tūkstoš gados

- Izlaidīgu sieviešu nav, ieteicās ērģelnieks. - Tas ir aizspriedums. Ir sievietes, kuras trīsdesmit gadus guļ ar vienu vīrieti, un sievietes, kuras pa reizei guļ ar trīsdesmit vīriešiem.

- Un sievietes, kuras vispār neguļ ar vīriešiem, - piebildu es, domājot par sevi. Man aptrūka elpas, es visu redzēju kā caur miglas plīvuru un nosarku līdz pat kaklam. Es laikam izskatījos ļoti muļķīgi.

- Svētais Augustīns ir teicis, ka dzi-muminstinkts nav atkarīgs no gribas, -turpināja ērģelnieks. - Svētais Benedikts glābās tādējādi, ka uz galvas metās nātrēs. Nav citu dzimumdzīves izkropļojumu kā vien bezlaulība.

Haldors Laksness "Atombāze ”

Pirmā nodaļa

Drongo zvilnēja uz dīvāna un tīksminājās par Borhesa jauno izdevumu. Diženā rakstnieka paradoksālā domāšana vienmēr izraisīja viņā sajūsmu. Taču telefona zvans lika neviļus saraukt pieri. Viņš paskatījās uz aparātu un klausījās, kā ieslēdzas automātiskais atbildētājs. Atskanēja Vladimira Vladi-miroviča pazīstamā balss:

- Ja esi mājās, pacel klausuli. Man apnicis klausīties tavā balsī, kas atskan no automātiskā atbildētāja.

- Kas atgadījies? - pacēlis klausuli, jautāja Drongo.

- Tevi grib redzēt kāds cilvēks. Man šķiet, tev būs interesanti ar viņu tikties.

- Atkal ... - saraucis pieri, teica Drongo, - atkal kāds nojāšu bijušajiem kolēģiem. Jūs taču zināt, ka man netīk strādāt ar specdienestu virsniekiem. Ar gadiem notiek acīmredzams regress. Vai tad jūs to nemanāt? Pēc tam, kad beidzās aukstais karš, labākie virsnieki Rietumos iesaistījās biznesā, bet daudzi no mūsējiem kļuva par kriminālo grupējumu konsultantiem. Varbūt tāpēc tur palikuši tikai neveiksminieki.

- Savu kompetento viedokli par specdienestiem labāk pasaki tad, kad tiksimies personiski, - Vladimirs Vladimirovičs nikni teica. - Šoreiz varu tevi nomierināt-runa ir par kādu biznesmeni, kas grib ar tevi tikties.

- Kāds biznesmenis? Jūs esat sākuši nodarboties ar komersantiem? - brīnījās Drongo. - Vai viņš strādā slepenā uzņēmumā? Bet kādi gan slepeni uzņēmumi varēja saglabāties mūsu valstī? Kas viņš ir?

- Interesants cilvēks. Pat ļoti interesants. Man šķiet, ka viņš tev patiks. Jūs savā ziņā esat līdzīgi. Tikai tu esi kļuvis par ciniķi, bet viņš ir saglabājis optimismu.

- Apsveicu, - noburkšķēja Drongo. - Starp citu, kāpēc jūs domājat, ka esmu ciniķis?

- Es tikai pajokoju. Es atsūtīšu pie tevis šo cilvēku. Tūliņ pat. Kad tu parunāsi ar viņu, sapratīsi, ka man bija taisnība. Tev viņš patiks.

- Labi, - piekrita Drongo, - sūtiet pie manis to jūsu biznesmeni. Taču ar tādiem tipiem man vēl darīšana nav bijusi. Visi tagadējie biznesmeņi ir vai nu valsts

apzadzēji, kas pamanījušies piesūkties pie valsts īpašuma un pakampt savu gabalu, vai vienkārši zagļi, kas apšmaukuši savus biznesa kompanjonus un kolēģus.

- Viņš ir no citas kategorijas. Dažreiz mēdz gadīties arī izņēmumi, - noslēpumaini teica Vladimirs Vladimirovičs, - tu aprunājies ar viņu, bet pēc tam es pajautāšu, kādas ir tavas domas. Esmu pārliecināts, ka sarūgtināts tu vismaz nebūsi.

Drongo nolika klausuli un atgriezās uz dīvāna, lai turpinātu lasīt Borhesu. Pēc stundas viņam piezvanīja. Drongo pacēla klausuli im izdzirdēja nepazīstamu balsi.

- Labdien, - atskanēja pārliecinoša, skanīga balss, atvainojiet, ka traucēju mājās, bet man teica, ka

jums nav sava ofisa.

- Par laimi nav, - labsirdīgi nomurmināja Drongo. - Citādi man cilvēkus nāktos pieņemt darba telpā un imitēt vētrainu darbību.

Es gribētu ar jums tikties. Atvainojiet par traucējumu. Man jūsu telefona numuru iedeva Vladimirs Vladimirovičs...

- Tā jau es domāju. Varat atbraukt, - atļāva Drongo. - Es brīdināšu apsardzi, lai jūs ielaiž.

Elitārajā mājā, kurā dzīvoja Drongo, bija privāta apsardze, kas gādāja par iedzīvotāju drošību. Tādas mājas Maskavā parādījās deviņdesmito gadu beigās, kad kriminālā patvaļība, kas uzliesmoja pilsētā, piespieda tamlīdzīgos dzīvojamo namu kompleksos izveidot privātu apsardzi, lai kaut vai daļēji garantētu savu iedzīvotāju drošību un pasargātu viņus no nevēlamiem apmeklētājiem.

Nepazīstamais ieradās apmēram pēc pusstundas. Kad viņš piezvanīja pie durvīm, Drongo, paskatījies uz monitora ekrāna, ieraudzīja ciemiņu. Tas bija plikgalvains vīrietis, augumā mazliet garāks par vidēju, dzīvām acīm, kustīgiem sejas pantiem, lielu, gaļīgu degunu un lielām ausīm. Drongo nesteidzīgi aplūkoja svešinieku. Viņa uzmanību saistīja garie, skaistie pirksti. Labajā rokā atnācējs turēja celofānā ietītu sainīti. Drongo palika apmierināts ar redzēto. Viņš piecēlās un gāja atvērt durvis, lai ielaistu viesi.

- Sveicināti, - ienācis dzīvoklī, bilda nepazīstamais.

Viņš smaržoja pēc dārga parfīma un cigāriem. Saldena cigāru smarža ... Drongo to sajuta, tiklīdz atvēra durvis.

- Labvakar.

Drongo pamāja ar galvu, jo viņš nekad nesniedza roku nepazīstamiem cilvēkiem.

Viesis novilka mēteli. “Diezgan dārgs mētelis,” Drongo pie sevis nodomāja, “laikam itāliešu, šūts no laba tumšzila kašmira.”

Viesis bija ģērbies dārgā uzvalkā. Drongo labi pazina tamlīdzīgas markas apģērbus. Tas, protams, nebija ne Brioni, ne Vālentīno, tomēr tās bija ļoti kvalitatīvas drēbes. “Droši vien Balansiaga,” Drongo sprieda, “viņi mēdz izmantot kašmiru, bet šim tipam, šķiet, patīk tādi uzvalki. Bet kaklasaite ir no “Diora”. To nav iespējams sajaukt ne ar ko citu.”

- Eduards Leonidovičs, - stādījās priekšā ienācējs. - Mans uzvārds ir Halupovičs.

- Ļoti patīkami, - noburkšķēja Drongo, - nāciet uz viesistabu un uzreiz pasakiet, ko jūs dzersit -kafiju, tēju vai ko stiprāku?

Es zinu, ka dzīvojat viens, tāpēc negribu jūs apgrūtināt. Starp citu, neesmu atnācis tukšām rokām. -Un viņš norādīja uz saini, kurā bija samanāmas pudeļu aprises.

Viņš veikli izņēma no saiņa divas pudeles franču konjaka. Nav nemaz īpaši jāaizraujas ar konjaku, lai orientētos tā dārgajās šķirnēs. Drongo konjaku nedzēra, bet prata to novērtēt.

- Labi, ka neesmu amatpersona, - viņš noteica,

citādi jūs nolidinātu pa trepēm, bet, ja nu jūs reiz

esat atnesis konjaku, ejiet viesistabā un atkorķējiet pudeli. Es atnesīšu šokolādi. Ceru, ka jūs konjakam neuzkožatskābētus gurķus?

- Nē, - iesmējās Halupovičs. Viņi acīmredzot viens otram bija iepatikusies.

Viesistabā ciemiņš atkorķēja pudeli un ielēja dzin-tarkrāsas šķidrumu divās vēderainās glāzēs. Drongo apsēdās savā ierastajā krēslā. Ciemiņš iekārtojās uz dīvāna. Konjaks izrādījās lielisks, Drongo novērtēja tā aromātu.

- Tātad, - viņš teica, - sāksim sarunu. Kā lai es jūs godāju? Par Halupoviča kungu vai vienkārši vārdā un tēvvārdā? Varbūt jums labāk patīk vecā režīma “biedrs”?

- Varat vienkārši saukt par Ediku, man ir četrdesmit četri gadi, kaut gan šogad paliks četrdesmit pieci, un man šķiet, ka esat vecāks par mani.

- Starp citu, esmu par jums dažus gadus jaunāks, - pasmaidīja Drongo, - man vienmēr ir patikusi kāda plikgalvainu cilvēku īpašība - jaunībā tu izskaties daudz vecāks, bet brieduma gados - daudz jaunāks. Sirmums nav tik ļoti pamanāms kā cilvēkiem ar kupliem matiem, bet, ņemot vērā to, ka mēs esam līdzīgi viens otram, ceru, ka neizskatos vecāks.

- Jūs vienkārši esat druknāks, - attapās Halu-povičs, - un tāpēc zemapziņā man šķitāt mazliet vecāks par saviem gadiem, lai gan, iespējams, mani psiholoģiski ietekmējušu slava.

- Jūs turklāt vēl esat lišķis, - smaidīja Drongo. - Jums ir daudz trūkumu. Interesanti, kas jūs esat pēc horoskopa? Pagaidiet, centīšos uzminēt. Kliedzoša, grezna kaklasaite, dārgs konjaks, ko atnesāt nepazīstamam cilvēkam, absolūti nekādu kompleksu ... No otras puses, jūs acīmredzot savā pašreizējā darbā esat guvis lielus panākumus. Vismaz spriežot pēc jūsu lieliskās ārienes. Taču tāds darbs jums nav bijis vienmēr. Uz labās rokas es pamanīju senu rētu, kas šķērso plaukstu. Vai nu esat kāvies, vai tā ir ražošanā gūta trauma. Pēc dabas esat sangviniķis, nevis holēriķis, tāpēc vieglprātīgi kautiņā vis neiesaistīsities, bet vienlaikus jūs esat arī neatlaidīgs un stūrgalvīgs savos centienos. Acīmredzot godkārīgs, ja izlēmāt vērsties tieši pie manis, uzskatot mani par jūsu uzmanības cienīgu ekspertu. Jūs pēc horoskopa esat vai nu auns, vai vērsis. Kaut gan vērši ir vēl stūrgalvīgāki.

- Auns, - iesmējās Halupovičs. - Mēs abi esam dzimuši vienā zodiaka zīmē.

- Ļoti patīkami, - pasmaidīja Drongo. - Jūs turklāt esat arī gatavojies uz šo tikšanos. Man ir patīkami to dzirdēt, bet nu ķersimies pie lietas. Kāpēc jūs gribējāt ar mani tikties?

- Mani piejums atveda visai neparasti apstākli. -Halupovičs pasmaidīja. - Sāku gandrīz kā romānā -miglaini un noslēpumaini. Nekad nebūtu domājis, ka ar mani kaut kas tāds varētu notikt.

Drongo paskatījās uz viņu, bet neko neteica. Halupovičs mazliet uztraucās, un viņam vajadzēja dot iespēju nomierināties.

- Lieta ir tāda... - Halupovičs nopūtās. - Atvainojiet, bet man ir jābūt pārliecinātam, ka viss, ko teikšu, paliks šeit...

- Jūs gribat mani aizvainot?

- Protams, ne. Atvainojiet, ja esmu jūs aizskāris. Es tikai gribēju...

- Dārgais Edik Halupovič! Ja es gribētu pārcilāt un iztirzāt visus noslēpumus, kurus es zinu, tad, manuprāt, sanāktu daudzsējumu kopotie raksti, tā ka neuztraucieties un mierīgi izklāstiet savu problēmu.

- Jā, jā, protams. Atvainojiet!

Viņš samulsis pasmaidīja un, paskatījies uz konjaka pudeli, turpināja:

- Pēc dabas esmu aizrautīgs cilvēks. Jums taisnība - es ne vienmēr tāds biju. Pabeidzu Baumaņa Augstāko tehnisko universitāti, sadalē nonācu “pastkastītē”, kā toreiz dēvēja militāros uzņēmumus. Maza pilsētiņa, kur cits citu pazīst. Es tur pavadīju veselus piecus gadus. Pēc tam tiku pārcelts uz citu “pastkastīti”.

Un tā līdz astoņdesmit astotajam gadam, kad tika atļauti kooperatīvi... Es tikko kā biju pārcelts uz Maskavu. Mums bija mazliet brīvas naudas, jo, kā zināt, tolaik militārajos uzņēmumos labi maksāja. Mēs bijām trīs kompanjoni. Un mēs visu naudu ieguldījām datoros. Tad datoni bums valstī tikko kā bija sācies, un bija vajadzīgi cilvēki, kas vismaz kaut ko saprot šajā jautājumā. Vispār ņemot, mums veicās gluži labi. Deviņdesmit pirmajā gadā mums bija apmēram astoņi miljoni rubļu, un tolaik tā bija milzu nauda. Pēc tam Gaidars ar savu reformu mūs mazliet piežmiedza. Nācās sākt no nulles. Jūs taču atceraties, cik liela inflācija tolaik bija! Bet pēc datoriem tik un tā bija liels pieprasījums, un pēc pieciem gadiem mūsu kontā bija vairāk nekā pieci miljoni dolāru. Deviņdesmit septītajā - jau piecpadsmit miljoni. Viens kompanjons aizbrauca uz Izraēlu, bet otrs - uz Ameriku. Es toreiz nolēmu palikt šeit. Kā es varēju zināt, kas vēlāk notiks?

HalupoviČs ielēja sev konjaku, un pēc tam, Drongo glāzē pielējis klāt dzērienu, pacēla savējo.

- Labs konjaks, - gluži kā sevi pārliecinādams, viņš noteica un vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, it kā dzertu viskiju vai šņabi.

- Man palika apmēram astoņi miljoni dolāru, -HalupoviČs turpināja, - un es gribēju izvērsties. Jūs pat nevarat iedomāties, kā es dzīvoju laikā no deviņdesmit septītā līdz deviņdesmit astotā gada pirmajai pusei: īrēju villas $cnttropā, dzīvoju līdzās princesei Diānai, viņa augustā, īsi pirms bojāejas Parīzē, tieši 10

tur pavadīja laiku ar mīļāko. Es sāku paplašināt savu darbību. Jūs droši vien atceraties, kā toreiz bija.

Viņš smagi nopūtās.

- Kas toreiz varēja iedomāties, ka deviņdesmit astotajā gadā būs krīze? Pavasarī jau bija manāmas katastrofas pirmās pazīmes, kad Čemomirdinu nomainīja ar Kirijenko, bet es nevēlējos tās saskatīt. Pat naudu atteicos saņemt. Uzskatīju sevi par miljonāru. Man maksāja septiņdesmit piecus procentus, bet atlikušos divdesmit piecus - pēc datoru ieviešanas. Dolārs maksāja sešus rubļus, bija stabili fiksēts, un man šķita, ka viss būs kārtībā. Augusta sākumā es atlidoju uz Maskavu, un mēs “Prāgā” nosvinējām mana drauga dzimšanas dienu. Pēc tam mēs aizlidojām uz Nicu atpūsties.

Nekad neaizmirsīšu astoņpadsmito augustu. Mēs sēdējām restorānā, bet pie blakus galdiņa apmetās kāds tips svītrainā sporta kreklā. Viņš paņēma mobilo telefonu un smaidīdams sāka runāt, taču smaids viņa sejā pamazām izdzisa. Blakus viņam sēdēja sieviete ar mazu bērnu. Bija redzams, ka sieviete nesaprot notiekošo. Vispirms viņa ar bērnu ieturēja vakariņas, bet viņš joprojām runāja. Pēc tam viņi pacietīgi gaidīja. Tad izstaigājās pa veikaliem, bet vīrietis vēl aizvien sēdēja pie galdiņa, ēdienam nepieskāries, un turpināja runāt. Tajā brīdī jums vajadzēja redzēt viņa seju! Viņš norunāja vairākas stundas, un tad es sapratu, ka noticis kaut kas nelabojams.

Toreiz acīmredzot izziņoja krīzi. Un jūs jau zināt, kas notika pēc tam. Bankas slēdza, rublis krita, un

viss iebrauca ellē. No manas naudas izdevās saglābt pusotru miljonu. Lai nomaksātu parādus, firmu nācās slēgt.

- Nav nekāds jautrais stāsts, - Drongo teica, kad viesis apklusa, - ceru, ka neesat nācis aizņemties naudu. Man tāda nauda diezin vai atradīsies.

-Nē,-ciemiņš pasmaidīja, - cienu jūsu humoru. Paldies Dievam, šajā ziņā viss ir kārtībā. Man izdevās no jauna atvērt firmu un kaut cik uzlabot stāvokli. Tiesa gan, tagad es ņemu naudu uz priekšu un nevienam neuzticos. Es domāju - nevienai tēvzemes bankai. Es visu naudu turu aiz robežas, tā ir drošāk, bet ne jau par to ir runa... Es cerēju, ka visas manas problēmas ir jau aiz muguras, bet izrādījās, ka esmu kļūdījies. Vispār ņemot, pats esmu vainīgs. Šī krīze man tā sadeva pa galvu, ka kļuvu mazliet sentimentāls.

Kad situācija bija kaut cik nostabilizējusies, es nolēmu atcerēties visu savu dzīvi. Katram no mums ir savas atmiņas: dažiem - patīkamas, dažiem - ne visai, tāpēc es nolēmu kolekcionēt patīkamās atmiņas. Manā dzīvē ir bijušas trīs sievietes, kuras es atceros. Trīs mirkļi manā dzīvē. Plus sieva. Jūs teiksit, ka tas ir maz četrdesmit četros gados.

- Neteikšu, - nopietni atbildēja Drongo. - Es neuzskatu, ka sieviešu skaits ir galvenais vīrieša dzīvē, un šis ir tas gadījums, kad daudz svarīgāka ir kvalitāte. Daudziem ir veicies vēl vairāk nekā jums. Viņi sastop vienu sievieti - un visam mūžam. Tas nav tik maz - četras sievietes jūsu mūžā.

-Ja jau būtu tikai četras vien, - Halupovičs pēkšņi skumji pasmaidīja. - Patiesībā es esmu brunču med-12

nieks. Vienkāršs brunču mednieks. Sieva, protams, neko nenojauš. Es runāju par četrām sievietēm manā mūžā, pret kurām man ir bijušas kaut kādas jūtas, bet pārējās... jūs laikam mani saprotat. Pie manis ir pabijušas arī citas sievietes.

- Nesaprotu, - vēsi piezīmēja Drongo, - jo es domāju, ka vīrietis guļ ar sievieti, kas viņam patīk, un ka tam nolūkam citas sievietes nav vajadzīgas.

- Tādā gadījumā jūs neesat brunču mednieks, -nopūtās Eduards Leonidovičs, - bet man attiecībās ar sievietēm patīk iepazīšanās process, katras noslēpums un viņu savstarpējās attiecības.

- Kādā nozīmē?

- Karnevāla nozīmē. Kad es biju ticis pie lielas naudas, varēju atļauties izklaidēties ar sievietēm. Vienlaikus ar vairākām. Vai jūs mani saprotat?

- Nē.

- Man bija interesanti, - Halupovičs, mazliet samulsis, pasmaidīja, - jutos kā pieņemšanā pie ārsta. Saprotiet, ap četrdesmit gadiem gribas kaut ko jaunu, kaut kādas sevišķas izjūtas. Man ir bijušas daudzas sievietes. Dažām es maksāju milzu naudu. Pēc maniem klejojumiem pa “pastkastītēm”, kur nācās apmierināties ar atraitnēm vai izlaidīgiem sievišķiem, es varēju atļauties satikties ar tām sievietēm, ar kurām vēlējos. Tas man iepatikās. Pamazām es sāku eksperimentēt. Daži pāriet uz narkotikām, daži kļūst par biseksuāļiem, taču es esmu pilnīgi normāls vīrietis. Turklāt narkotiku lietošana ietekmē darbu, bet tas normālā biznesā nav pieļaujams. Arī ar alkoholu īpaši neaizrāvos.

Viņš uzmeta acis pudelei un pasmaidīja.

- Tas tikai tā - drosmei. īsi sakot, esmu normāls cilvēks. Taču reiz es uzaicināju divas meitenes - sev un draugam, bet viņš neatbrauca. Man iepatikās abas meičas. Viņām jau bija samaksāts, un viņas abas palika. Pēc tam es uzaicināju trīs. Arī tas man iepatikās. Nē, ne gluži tā! Man pat ļoti iepatikās. Kopš tā laika es aicināju meitenes, iepriekš pasūtījis viņas pēc zināmām adresēm. Turklāt es aicināju meičas no dažādām vietām. Jums vajadzēja redzēt, kā viņas cita ar citu iepazinās! Tā bija īsta drāma, karnevāls. Viņas bija mazliet greizsirdīgas, cita citu mazliet apskauda, raugoties uz uzspiestajām draudzenēm. Pat viņu vērošana vien izraisīja ne ar ko nesalīdzināmu baudu. Reiz es aizgāju pārāk tālu. Uzaicināju reizē piecas: trīs - no vienas vietas un divas - no citas vietas. Un zināt, tās līdz pat šim laikam ir bijušas pašas labākās atmiņas manā mūžā. Piecas jaunas, skaistas sievietes - un es. Ja paradīze vispār pastāv, tad īsu brīdi esmu tajā bijis. Es līdz pat šim laikam atceros viņu vārdus. Tas bija skaisti! Mēs kopā pavadījām kādas četras stundas, un, kad es beidzot piecēlos no gultas, viņas visas, visas piecas reizē, pēkšņi sāka man aplaudēt. Vai varat iedomāties? Tas bija tik neparasti. Tikai nedomājiet, ka es lielos! Man parasti iebilst, ka kaut kas tāds neesot iespējams, bet es nemeloju. Goda vārds! Kāpēc lai es jūs mānītu, kāda jēga to darīt? Viņas man aplaudēja, un tās ir pašas labākās atmiņas manā dzīvē.

- Nākamajā reizē es jums pasūtīšu nopelniem bagātā brunču mednieka diplomu, - purpināja Drongo. 14

Vai jums nešķiet, ka esat pārāk aizrāvies? Manuprāt, šis stāstījums sagādā jums baudu. Bet varbūt jums vajadzēja kādam izsūdzēt grēkus?

- Protams, ne. Mani ir piemeklējusi traģēdija, un es atnācu piejums pēc palīdzības. Man vajadzēja visu izstāstīt, lai jūs mani saprastu. Es neesmu sentimentāls, bet, kad ir pazīstamas tik daudzas sievietes, neviļus nāk prātā arī cilas attiecības. Es nolēmu atcerēties tās sievietes, ar kurām mani saistīja ne tikai vienkāršas atmiņas. Ir trīs sievietes, kuras es mīlēju un kurām, kā man šķita, es ļoti patiku. Beidzas gads, gadsimts, tūkstošgade ... Tad nu es, lūk, nolēmu sarīkot sev šādus svētkus. Reizi tūkstoš gados. Es viņas sameklēju, atradu citās pilsētās un izsaucu uz Maskavu. Es gribēju viņas citu ar citu iepazīstināt.

- Ceru, ka jūs negrasījāties ar viņām veikt to pašu eksperimentu, ko darījāt ar izsauktajām meitenēm?

- Protams, ne. Neko sliktu - tikai pasēdēt, iedzert tēju, vienkārši iepazīties un parunāties. Turklāt ir aizritējis tik daudz gadu ... - pasmaidīja Halupo-vičs, - un šīs dāmas jau ir gados, daudz vecākas par manu sievu. Es gribēju viņas izmitināt dažādos hoteļos, lai pēc tam sarīkotu pārsteigumu. Man šādiem nolūkiem ir dzīvoklis. Katra no viņām atbrauca uz dzīvokli paskatīties, kur es dzīvoju. Protams, es tur nedzīvoju, bet dzīvoklis nav slikts - trīs istabas pilsētas centrā. Šo dzīvokli zina tikai mani vistuvākie draugi, kas šeit ir ciemojušies. Sieva, protams, neko nezina. Sievietes pie manis ir bijušas arī agrāk. Reizi nedēļā nāca mājkalpotāja uzkopt dzīvokli. Viss bija

kā parasti. Visas trīs sievietes, kuras es pēc daudziem gadiem biju uzmeklējis, atnāca ciemos pa kārtai ar vienas stundas intervālu. Satikties viņas nekādi nevarēja. Starp mums nekas nenotika. Ar katra es izdzēru glāzi šampanieša, bet pēc tam izsaucu mašīnu, lai aizvestu viņu uz hoteli.

Vakarā man vajadzēja aizbraukt uz lidostu, jo ieradās mūsu galvenais piegādātājs no Vācijas. Viņam bija pasūtīts VIP salons. Labi, ka nolēmu braukt. Var pat teikt, ka man sevišķi paveicās. Es aizbraucu uz lidostu, un kā parasti atnāca mājkalpotāja. Pēc tam milicijas darbinieki man paziņoja, ka viņa ir dzērasi ūdeni no pudeles, kas atradusies virtuvē uz galda. Tajā bijusi inde. Nesaprotu, kā inde tur varēja gadīties. Nelaimīgā sieviete uz vietas nomirusi.

Es tajā laikā biju lidostā, to varēja apstiprināt vairāki liecinieki. Es gribēju braukt uz vasarnīcu, bet pirms tam vajadzēja iegriezties mājās, lai aizslēgtu durvis. Es ilgi klauvēju, bet durvis neviens neatvēra. Izrādījās, ka tās ir aizslēgtas no iekšpuses. Es klaudzināju tik skaļi, ka salasījās kaimiņi. Nācās izsaukt miliciju. Es nodomāju, ka dzīvoklī ir zagļi. Labi, ka izsaucām miliciju. Es nespēju pat iedomāties, kā citādi spētu attaisnoties. Tad mēs ieraudzījām nelaimīgās sievietes līķi. Bail pat atcerēties tās šausmas. Eksperti konstatēja, ka nāve iestājusies momentāni. Tas bija noticis apmēram astoņos vakarā, tieši tajā laikā, kad es lidostā sagaidīju savu viesi. Izrādījās, ka man ir dzelžains alibi - mani bija ievērojuši gan robežsargi, gan muitnieki, gan VIP zāles darbinieki. Mani ncaiz-16 turēja un vakar no rīta atlaida mājās. Sievai sameloju, teikdams, ka biju vasarnīcā. Un kopš tā brīža - bet ir aizritējušas jau divas dienas - es staigāju kā pusdzīvs. Kam un kāpēc bija vajadzīga mana nāve? Es nešaubos, ka gribēja nogalināt mani, nevis to nelaimīgo sievieti, par kuru neviens, izņemot mani, nezināja. Bet kurš un kāpēc vēlējās manu nāvi? Es divas dienas domāju par to drausmīgo gadījumu un neko nevaru izdomāt.

- Vai prokuratūra ir ierosinājusi krimināllietu?

- Jā. Mani jau nopratināja. Lūk, tāpēc arī atnācu pie jums. Šausmīgs gadījums, par kuru pat baismi stāstīt. Taču zinoši cilvēki-ieteica vērsties piejums. Viņi uzskata jūs par labāko ekspertu pilsētā, par labāko speciālistu, kas var palīdzēt šādās samudžinātās lietās.

Otrā nodaļa

Drongo dažas minūtes klusēja. Viņš pārdomāja situāciju. Pēc tam pavaicāja:

- Vai dzīvoklī nekas nav pazudis?

- Nekas. Dzīvoklī bija pieci tūkstoši dolāru, un tie atradās tur, kur nolikti. Nekas nav pazudis. Vienīgi durvis bija aizslēgtas no iekšpuses, bet septītajā stāvā nav tik viegli nokļūt. Balkoniem ir žalūzijas, un tās vienmēr - aizvērtas.

- Vai tā sieviete, kas tika nogalināta, jau sen strādā piejums?

- Pusotra gada. Tāda strādīga un klusa sieviete. Viņai palika mazmeita, kuru viņa audzināja. Māte aizbraukusi uz Dienvidslāviju, bet bērna tēvs jau sen viņas pametis. Tiklīdz iedomājos, tā šermuļi pa kauliem skrien. Es jau uzdevu savai sekretārei pieskatīt bērnu. Meitenītei trīspadsmit gadu, un viņai neviena vairs nav. Viņu atveda uz mūsu kantori un pagaidām iemitināja manā atpūtas istabā. Mūsu kantorī ir diennakts apsardze, tā ka ar meitenīti nekas nevar atgadīties. Protams, es uzņemšos rūpes par bēru organizēšanu, bet līķi man pagaidām nav izdevuši.

Viņš, skumji pasmaidījis, nopūtās un paņēma pudeli.

- Pēc tāda stāsta labāk tempt šņabi, nevis šito konjaku. Tas tikai palielina spriedzi. Vai smēķēt drīkst? - viņš jautāja.

- Vispār ne, - atbildēja Drongo, - bet reizēm izņēmuma kārtā es saviem viesiem to atļauju. Tūlīt atnesīšu pelnutrauku.

Mājastēvs piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Atgriezies viņš uzlika uz galda pelnutrauku un lielu pudeli šņabja.

- Man ir šņabis, - teica Drongo, - šķiet “Absolūts”. Turu viesiem. Tas ir piparu šņabis.

- Paldies, - pasmaidīja Halupovičs, - cs taču teicu, ka gandrīz nemaz nedzeru. Iztikšu ar konjaku. - Viņš paņēma cigāru ar jau apgrieztu galu un iededza šķiltavas. Istabu piepildīja dārga cigāra aromāts. Halupovičs ielēja sev konjaku un iemērca cigāru glāzē.

- Lūk, tāds ir mans neticamais stāsts, - beidzot viņš sacīja. - Tomēr pats interesantākais ir tas, ka tieši pirms izbraukšanas uz lidostu kāds man piezvanīja. Kāda sieviete. Uzmanu mobilo telefonu. Un teica, ka man draudot briesmas. Varat iedomāties? Iznāk I la, ka šī nepazīstamā sieviete zināja, ka man grasās uzbrukt.

- Vai izmeklētājam to pateicāt?

- Jā. Viņi pārbaudīja šo zvanu. Zvanīts bija no telefona automāta. Kaut kur Kuzņcckas tilta tuvumā.

Drongo, drūmi pamājis, jautāja:

- Vai tās sievietes, kuras uzaicinājāt, jūs jau sen neesat redzējis vai arī uzturējāt ar viņām kādus sakarus?

- Protams, ne. Vienu no viņām neesmu redzējis gadus divdesmit. Otru - piecpadsmit... Viņas ir ļoti pārvērtušās. Mans draugs Elmārs, osetīns pēc tautības - viņš patlaban strādā mūsu vēstniecībā Vašingtonā - reiz ieteicās, ka nevajag tikties ar sievietēm, kas savulaik pazītas. Tas izraisa neiedomājamu vilšanos.

- Nekad neatgriezieties tur, kur esat bijis laimīgs, - piebilda Drongo. - Jūsu draugs ir devis labu padomu. Kāpēc neņēmāt vērā?

- Nezinu. Es jau teicu, ka esmu kļuvis sentimentāls. Nolēmu Maskavā sapulcināt sievietes, par kurām man saglabājušās patīkamas atmiņas. Tad nu arī šīs trīs uzaicināju. Vienai pat palīdzēju izkārtot vīzu.

- Sāksim analizēt visu pēc kārtas. Jūs sameklējāt trīs sievietes, ar kurām jums kaut kad ir bijušas tuvas attiecības. Jūs daudzus gadus neesat viņas sastapis, nezināt, kas ar viņām noticis un kur viņas tagad dzīvo.

- Kaut ko jau zinu, ja varēju viņas atrast.

- Tad pastāstiet man, ko jūs tieši zināt. Jūs gribat, lai palīdzu, bet es nevaru dot jums netiešus padomus, pirms neesmu sapratis, kas īsti ir noticis.

- Saprotu. Atvainojiet, ka manis dēļ jums nākas tērēt tik daudz laika. Mēs varētu vienoties par samaksu.

- Par to mēs vienosimies, - pasmaidīja Drongo. - Šobrīd man ir interesanti ar jums sarunāties. Man jātiek skaidrībā par to, kas īsti ir nolicis. Tātad jūsu dzīvokli apmeklēja trīs sievietes. Sāksim visu pēc kārtas. Cikos atnāca pirmā?

- Trijos dienā. Es speciāli aizgāju agrāk no darba. Viņu atveda mans šoferis. Viņa bija apmetusies hotelī “Nacionāle”.

- Vai jūs apmaksājāt viņu uzturēšanos Maskavā?

- Protams. Pasūtīju numurus dažādos hoteļos. Elga dzīvo “Nacionālē”.

- Kā jās teicāt?

- Elga Rummo. Viņa atbrauca no Igaunijas. Man nācās uz turieni nosūtīt ielūgumu, lai viņai varētu noformēt vīzu. Iedomājieties, cik tas viss ir dīvaini, -viņa dzīvo Tallinā tajā pašā mājā, kurā dzīvoja pirms divdesmit diviem gadiem, kad mēs pirmoreiz iepazināmies. - Halupovičs kūpināja cigāru, dziļi ievelkot dūmu.

- Pastāstiet sīkāk!

- Protams. Mani nosūtīja komandējumā uz Igauniju. Tieši pirms Olimpiādes, septiņdesmit devītajā gadā. Baltijas republikas mums tolaik bija īstas ārzemes. Es taču nevarēju izbraukt aiz robežas, jo strādāju “pastkastītē”, no turienes nelaida pat uz Bulgāriju. Tallinā es nodzīvoju gandrīz mēnesi, tur arī iepazināmies ar Elgu. Viņa toreiz bija slaida, smaidoša blondīne, kas vienmēr smējās. Ar viņu bija tik jautri.

- Vai viņa bija precējusies?

- Jā. Bet baltieši šajā ziņā bija vairāk “pavirzījušies uz priekšu” nekā pārējie. Tādai detaļai mēs nepievērsām uzmanību. Viņai ir pieaudzis dēls un divi mazbērni. Varat iedomāties! Lai gan viņa ir tikai pusotru gadu vecāka par mani. Taču pagājis tik daudz gadu. Viņa labprāt atbrauca uz Maskavu un, šķiet, pat nebrīnījās par manu izsaukumu.

- Jūs tikāties ar viņu trijos dienā?

- Jā. Mazliet pasēdējām, parunājām. Es solīju viņai piezvanīt. Viņa krieviski runā ar izteiktu baltiešu akcentu.

- Pēc tam viņa aizbrauca uz hoteli?

- Protams. Mēs aizvedām viņu uz hoteli, bet es iegriezos pēc otras sievietes. Viņa dzīvoja netālu -“Metropolē”. Viņa atbrauca no Jckaterinburgas. Brīnumainā kārtā man tomēr izdevās viņu sameklēt. Viņa bija mainījusi adresi - pārcēlusies uz citu rajonu. Nācās sūtīt palīgu, lai viņš to sameklē. Pēc tik daudz gadiem. Es tolaik strādāju Jekaterinburgā, pareizāk sakot, ne jau pašā pilsētā, jo mūsu “pastkastīte” atradās piepilsētā. Reizumis mēs aizkļuvām arī līdz centram. Jebkurš stacijas restorāns mums toreiz bija ideāla atpūtas vieta. Jūs taču atceraties nekaunīgos šveicarus, kuri necieta apmeklētājus. Tas bija dīvains laiks. Visā pasaulē cilvēkus restorānos aicina iekšā, bet pie mums bija otrādi - neielaida. Nu gan es mazliet novirzījos sānis...

Toreiz es iepazinos ar Farizu. Viņa dzīvoja pie vecākiem un mācījās augstskolā. Mēs satikāmies kādus trīs mēnešus, bet pēc tam izšķīrāmies. Kaut kā muļķīgi izšķīrāmies, vienkārši vairs nezvanījām viens otram, apvainojāmies kā bērni. Godīgi sakot, es pat gribēju viņu apprecēt, taču nesanāca. Man toreiz bija divdesmit seši, bet viņai divdesmit. Pēc pusgada mani pārcēla uz citu objektu. Es viņai vēl dažas reizes piezvanīju, un mēs vienkārši palikām draugi. Interesanti, ka viņa pa šiem daudzajiem gadiem nemaz nav mainījusies. Aizritējuši taču deviņpadsmit gadi.

- Jūs teicāt - Fariza?

- Jā, Fariza Mamadžanova. Pa tēva līniju viņa ir uzbekiete, pa mātes līniju - šķiet, ukrainiete, bet no Kazahstānas. No neskarto zemju apguvējiem. Tāds interesants apvienojums.

- Atvainojiet par manu jautājumu: vai jūs bijāt viņai pirmais vīrietis?

- Kāpēc jūs tā domājat? - Eduards Leonidovičs brīnījās.

- Astoņdesmito gadu sākums, mūsu valstī “seksa” nav, - paskaidroja Drongo, - dzīvojāt provinciālā pilsētā, tēvs - uzbeks ... Ir dabiski uzskatīt, ka viņa bija vēl jaunava.

- Jā, - pamāja Halupovičs, - jums taisnība. Tieši tā arī bija. Viņa negribēja braukt šurp, nācās viņai vairākas reizes zvanīt un pierunāt.

- Tā ir jūsu otrā sieviete. Bet trešā?

- Oksana no Kijevas. Tur, paldies Dievam, vīza vēl nav vajadzīga. Viņa atbrauca uz Maskavu, bet no hoteļa atteicās, nolēma apmesties pie radiniekiem. Es viņai iedevu savu adresi, un Oksana pati sešos vakarā atbrauca pie manis.

- Kāpēc viņa atteicās no viesnīcas?

- Viņas māsa dzīvo Maskavā. Es, protams, neuzstāju. Ar Oksanu es iepazinos pirms piecpadsmit gadiem. Tāda neparasta tikšanās Kijevā. Zināt, kurā gadā? Astoņdesmit sestā gada vasarā, tieši pēc Černobiļas notikumiem. Kijevā toreiz rīšana izraisīja sāpes. Šo sajūtu es atceros līdz pat šim laikam. Varbūt uz mums šādi iedarbojās radiācija. Tā bija neparasta tikšanās. Divas dienas mēs nc par ko citu nespējām domāt. Man bija pie trīsdesmit, viņai - jau trīsdesmit. Tīts bija lieliski.

- Vai viņa bija precējusies?

- Šķiet, ka šķīrusies. Toreiz mēs to viens otram nejautājām. Mūs nekas cits šajā pasaulē neinteresēja. Tā nebija mīlestība, bet pēkšņi uzliesmojusi kaisle.

- Jums bijusi interesanta dzīve, - piemetināja Drongo.

- Laikam gan, - Eduards Leonidovičs pasmaidīja un nodzēsa cigāru. - Oksana pie manis uzkavējās mazliet ilgāk par citām. Pa telefonu runāja ar māsu. Pēc tam pati aizgāja, atteikusies no mašīnas. Bet es, sagaidījis mājkalpotāju, braucu uz lidostu.

Vai jūs nemēdzāt atstāt viņai rezerves atslēgas?

- Nē, nekad. Viens komplekts vienmēr ir pie manis, otrs - mājās. Nē, atslēgu nevienam nebija. Šo noteikumu es stingri ievēroju. Arī sava seifa atslēgas es nevienam neuzticu. Tas atkrīt.

- Vai milicijas darbinieki ķermeni apskatīja? Vardarbības pazīmju nebija?

- Protams. Viņi visu apskatīja un nofotografēja. Nelaimīgā sieviete nejauši iedzēra ūdeni - un nomira.

Uz galda stāvēja liela pudele ar ūdeni. Franču ūdens “Eviana”. Man tas garšo. Šoferis man parasti atved dažas pudeles. Kafijai es lietoju avota ūdeni, bet dzeru “Evianu”. Kā gan varēja iedomāties, ka atgadīsies kaut kas tāds? Tur bija kaut kāda stipra inde, manuprāt, kaut kas līdzīgs žurku indei, es tikai nesapratu, kas tieši. Nelaimīgā strādāja trijās vietās. Es, protams, nojaušu, ka nogalināt gribēja mani, nevis viņu. Bet tad ir jautājums: kurš?

- Vai jūs atceraties, kura no senajām paziņām iegāja virtuvē?

- Protams, atceros. Viņas visas pabija virtuvē. Mēs tik daudzus gadus nebijām tikušies, un katra gribēja aplūkot manu dzīvokli. Tas ir tipisks vecpuiša miteklis. Kā gan viņas varēja zināt, ka esmu sen precējies un ka man ir pieaugusi meita.

- Cik gadu ir jūsu meitai?

- Piecpadsmit.

- Vai tad, kad satikāties ar Oksanu, jūs jau bijāt precējies?

- Jā. Bet kāda tam nozīme? Es jau jums paskaidroju, ka tā bija nevis mīlestība, bet kaislība.

- Vai jūsu sievai ir kāda nojausma par jūsu plašo mīlestību?

- Nedomāju vis. Mēs nekad par tamlīdzīgiem tematiem neesam runājuši Es uzvedos samērā neuzkrītoši, lai viņai nesagādātu nepatikšanas. Turklāt, vispārīgi runājot, es viņai nekad neesmu bijis neuzticīgs, pat ar Oksanu ne.

Drongo izbrīnīts paraudzījās uz viesi. Tad paņēma konjaka pudeli un mazliet ielēja savā glāzē.

- Reizumis man ir grūti uztvert jūsu loģiku,-viņš iesmējās, - es ne visai labi izpratu pēdējo frāzi. Vai tad visas jūsu tikšanās ar “meičām pēc izsaukuma” un jūsu “kaisle” pret Oksanu bija tikai platoniska? Varbūt jūs šajos vārdos ieliekat cilu jēgu?

- Fiziski, protams, es ar viņām gulēju, bet sievai neuzticīgs nebiju, tas ir, man pat prātā nenāca pamest sievu un meitu un aiziet pie kādas no viņām, pat pie Oksanas ne. Tie bija vienīgi “Fiziski vingrinājumi”, kas nepieciešami tonusa pacelšanai. Stāsta, ka prezidents Džons Kenedijs reiz atzinies, ka bez sievietēm nevarot iztikt. Ja viņš izlaidis kādu dienu, viņam sāpējusi galva. Bet viņš taču negrasījās šķirties no sievas. Šīs tikšanās viņam bija fiziski nepieciešamas.

- Tagad es sapratu. Tātad jūs jēdzienu “neuzticība” šķirat no fiziskas tuvības ar citām sievietēm.

- Neapšaubāmi. Bet vai jūs domājat citādi?

- Godīgi sakot, jā, - purpināja Drongo, - bet katram jau ir sava loģika. Es jau sen izvairos dot padomus šādos jautājumos. Tā ir katra paša darīšana. Taču mani interesē tas, kā jūs izturaties pret savu dzīvesbiedri.

- Es viņu joti mīlu.

- Nešaubos. Ceru, ka jūs šo savu teoriju neattiecināt arī uz sievu. Varbūt jūs domājat, ka arī viņai ir tiesības uz šādiem “Fiziskiem vingrinājumiem”? Atvainojiet, ka uzdodu jums šādu jautājumu, bet man ir jātiek skaidrībā par problēmas būtību.

- Tās ir dažādas lietas, - sapīka Eduards Leoni-dovičs, - jūs vadāties pēc deviņpadsmitā gadsimta

morāles. Mēs esam brīvi cilvēki. Nepieciešamās fiziskās formas uzturēšanai man ir vajadzīgas citas sievietes, bet viņai pilnīgi pietiek ar tādu vīrieti, kāds esmu es.

- Deviņpadsmitā, - noburkšķēja Drongo. - Tad viss kļūst skaidrs. Tātad jūs domājat, ka jūsu sieva neko nenojauš?

- Viņa saprot, ka neesmu eņģelis, bet sīkumus es viņai neatklāju. Arī par dzīvokli viņa nezina.

- Vai neviens nevarēja viņai pastāstīt, ka jūs satiekaties ar citām sievietēm?

- Protams, ne. Neviens par viņām nezināja. Vai jūs domājat, ka viņa uzzināja par manu dzīvokli, atnāca un nolēma mani nogalināt? - Halupovičs iesmējās. - Jūs nepazīstat manu laulāto draudzeni. Viņa nekad dzīvē nekristu tik zemu, lai mani izsekotu. Nekad! Vēl vairāk! Viņa nekad neietu dzīvoklī, kur nav aicināta, un ncsaindētu ūdeni. Nē, tas nav iespējams!

- Attiecībā uz savu dzīvesbiedri jūs varbūt arī nekļūdāties, bet attiecībā uz to, ka neviens par to nezināja, gan kļūdāties. Es jau saskaitīju vismaz divus trīs cilvēkus, kuri varēja to zināt.

- Vai jūs runājat par sievietēm, kuras es uzaicināju? Bet es taču viņām citai par citu nestāstīju.

- Nē, es runāju par jūsu palīgu, kas Jckaterinburgā meklēja Mamadžanovu, par jūsu šoferi, kas izvadāja sievietes pa viesnīcām, un, visbeidzot, par jūsu sekretāri, kas uzņēmās aprūpēt meitenīti. Viņi visi varēja zināt par jūsu dzīvokli.

- Viņi zina, - piekrita Halupovičs, - taču tikai detaļas. Palīgs meklēja Jekaterinburgā man vajadzīgo sievieti, bet es viņam neesmu stāstījis par savu agrāko dzīvi. Šoferis vispār neko nezina. Viņa uzdevums bija atvest un aizvest man vajadzīgo cilvēku. Bet sekretāre noņemas ar meitenīti, kuras vecmāmiņa ir gājusi bojā. Kāds tam visam sakars ar to, ka es satiekos ar sievietēm?

- Vai hoteļos numurus pasūtīja jūsu sekretāre?

- Protams.

- Vai jums ar viņu ir tuvas attiecības? Cik viņai gadu?

- Divdesmit trīs. Bet starp mums nekas nav bijis, goda vārds. Viņa ir vienīgi mana sekretāre.

- Skaista meitene?

- Jā, bet viņa nav meitene. Viņa ir jau māmiņa, viņai ir trīs gadus vecs dēls. Pie manis strādā divus gadus. Viņu ieteica viens no mūsu nodaļas priekšniekiem. Tā ir viņa māsasmeita. Prot angļu un spāņu valodu, ļoti kārtīga un disciplinēta. Jāievēro taču “saprātīgas robežas”. Neesmu askēts, bet savus sakarus cenšos neafišēt.

- Laba frāze, - pasmaidīja Drongo, - “saprātīgas robežas”. Uzskatīsim, ka jūs mani nemānāt. Jūsu gadījums, protams, ir ļoti interesants - sapulcināt Maskavā trīs sievietes, ar kurām esat saticies pirms daudziem gadiem. Tā jau pati par sevi ir diezgan interesanta doma. Un vēl mēģinājums jūs nogalināt... protams, ja kāds gribēja nogalināt tieši jūs.

- Vai jūs varat man palīdzēt? - vaicāja Halupovičs. - Prokuratūrā uzskata, ka viņa pati pārskatoties varēja indi noturēt par kādu produktu un ielikt to pudelē.

Taču man mājās tādas indes nebija, turklāt viņai nebija nekādas vajadzības saindēt ūdeni.

- Varbūt jums ir ieviesušās žurkas?

- Septītajā stāvā? Nē, tur nekad nav bijušas žurkas.

- Vai jūsu dzīvoklī ir atkritumu vads?

- Nē, tas ir kāpņu telpā. Turklāt esmu pietiekami civilizēts cilvēks un ar kaut kādiem pašdarinātiem līdzekļiem neindēju žurkas, kuru man nekad nav bijis. Es uzticos profesionāļiem. Šajā nolūkā es izsauktu profilaktiskās deratizācijas nodaļas speciālistu. Tādēļ es arī vēršos piejums. Jūs esat pats labākais profesionālis no tiem, kurus man ieteica. Un man vajag, lai jūs sameklētu “žurku”, kas gribēja man iekost.

- Ļoti tēlaini. - Drongo pacēla savu glāzi. - Labi. Man tagad ir laiks, un es varu pievērsties jūsu neparastajam gadījumam. Vai mēs varam tūlīt pat braukt uz hoteli un aprunāties ar jūsu sievietēm?

- Protams, es viņām piezvanīšu. Viņas ir ļoti noraizējušās. Esmu izsaucis viņas uz Maskavu un divas dienas neesmu ticies ar viņām. Varu iztēloties, ko viņas par mani domā.

- Vai jūs par viņām esat pateicis milicijas vai prokuratūras darbiniekiem?

-Nē! Protams, neteicu. Kā es milicijas darbiniekiem varētu izskaidrot viņu parādīšanos? Kad es devos uz lidostu, mājkalpotāja vēl bija dzīva, un es neuzskatīju par iespējamu par savām paziņām stāstīt izmeklētājiem.

- Brauksim tūlīt, - izlēma Drongo. - Nevajag vilcināties. Izmeklētāji var uzzināt, ka jūsu dzīvokli 28

ir apmeklējušas nepazīstamas sievietes, un sākt interesēties par viņām. Es tikai pārģērbšos.

Runājot par jūsu honorāru,... - iesāka Halu-povičs. - Vai jūs varat nosaukt summu, lai mēs varētu to pārrunāt?

- Jā, - atteica Drongo, pieceldamies no krēsla. - Es nevaru ciest šo momentu. Domāju, ka četrdesmit tūkstoši mani apmierinātu. Protams, es negarantēju lietas sekmīgu pabeigšanu. Ceru, ka jūs mani saprotat?

- Pilnīgi. - Eduards Lconidovičs iebāza roku kabatā. - Vai piecdesmit procenti avansa jūs apmierinās?

- Aizvāciet naudu! - drūmi ieteica Drongo. - Vispirms es paveikšu savu darbu. Manā praksē ir bijuši vairāki gadījumi, kad man nācies atteikties no samaksas.

- Kāpēc? - brīnījās Halupovičs.

- Jūs pats tādā veidā varējāt viņu noslepkavot, -paskaidroja Drongo. - Varbūt jūsu mājkalpotāja bija kaut ko uzzinājusi, un jās to pudeli speciāli atstājāt virtuvē, bet pats aizbraucāt uz lidostu, lai nodrošinātu sev alibi? Vai jūs tādu variantu izslēdzat?

Halupovičs atvēra muti, tad aizvēra un ar šausmām raudzījās uz sarunu biedru.

- Vai arī jūs mani turat aizdomās?

- Es runāju par to kā par notikumu attīstības vienu variantu, - paskaidroja Drongo, - bet domāju, ka tas ir pats nereālākais variants. Galu galā jūs varējāt viņu vienkārši padzīt. Jūs esat pārāk dažādi cilvēki, lai jūsu intereses varētu kaut kā krustoties. Tieši tāpēc es naudu iepriekš neņemu. Brītiņu pagaidiet! Es pārģērbšos, un tad mēs dosimies ciemos pie jūsu paziņām.

Trešā nodaļa

Viņi izgāja no mājas un iesēdās baltajā audi. Tas bija astotais modelis ar lielu, plašu salonu. Sēžoties mašīnā, Drongo pavīpsnāja. Biznesmeņi parasti priekšroku deva mersedesiem, kas jau sen tika uzskatīti par sliktas gaumes lieciniekiem. Mašīnas pie tā bija vismazāk vainojamas, bet tas, ka Halupovičs bija izvēlējies audi, raksturoja viņu pašu. Pie stūres sēdēja jauns cilvēks, pēc izskata gadus divdesmit piecus vecs, skaistiem kastaņbrūniem matiem un pareiziem sejas vaibstiem. Kad viņi sēdās mašīnā, šoferis atvēra Halupovičam durvis, un varēja redzēt, ka viņš augumā ir garāks par savu patronu.

“Puišus, kuriem ir tāda āriene un augums, parasti izraugās gvardei,” nodomāja Drongo.

Kad mašīna brauca pa Tveras ielu, Drongo parādīja vienu no mājām.

- Tajā ir mans dzīvoklis.

- Pirmais vai otrais? - precizēja Drongo.

-Tas pats. - Halupovičs sarauca pieri. - Dzīvoklī, kur mīt mana ģimene, ir apsardze, un tur neaicināts ciemiņš nevar iekļūt. Tāpat kā jūsu mājā.

- Tajā dzīvoklī tātad apsardzes nebija, - saprata Drongo. - Vai tad ieejas durvis nav aizslēgtas ar šifra atslēgu?

- Ir, - pamāja Halupovičs. - Bet kuru tā var atturēt? Vajag tikai pagaidīt kādu no iemītniekiem un ieiet kopā ar viņu mājā. Riskanti, bet absolūti droši. Šāda atslēga nepasargā no zagļiem, tā drīzāk ir šķērslis 30

puišeļiem un “bomžicm”, kas tagad vairs nevar iekļūt kāpņu telpās, lai sasildītos.

- Pēe tam atgriezīsimies piejums, un es apskatīšu jūsu dzīvokli, - ierosināja Drongo. - Piezvaniet uz "Nacionāli” un pasakiet savai paziņai, ka mēs drīz ieradīsimies.

- Protams. - Halupovičs paņēma telefona aparātu un sastādīja numuru.

- Vai jūs tām sievietēm pateicāt sava mobilā telefona numuru? - vaicāja Drongo.

- Jūs domājat, ka zvanītāja varēja būt kāda no viņām? -jautāja Halupovičs. - Protams, pateicu. Viņas ir svešā pilsētā, varbūt pēkšņi kaut ko ievajagas. Hallo! -beidzot sazvanījis, viņš teica. - Labvakar, Elga! Kā tev klājas? Nē, viss kārtībā. Es driz pie tevis iegriezīšos kopā ar vienu manu draugu. Viņš grib ar tevi panmāt. Nē, nē, tu viņu nepazīsti. Paldies, Elga, mēs drīz būsim!

Viņš ielika telefonu kabatā.

- Prasīja, kur es divas dienas esot nozudis. Tik neveiksmīgi viss sanācis. Es biju plānojis šīs tikšanās sarīkot pavisam citādi.

- Dažreiz mūsu plāni mainās neatkarīgi no mūsu vēlmēm, - piebilda Drongo un, pamājis uz jaunekli, kas sēdēja pie stūres, jautāja:

- Vai šis ir tas pats šoferis, ar kuru jūs braucāt pēc savām paziņām?

-Nē,-atbildēja Halupovičs, sapratis, ko tieši Drongo ir gribējis jautāt. - Viņš ne. Tā ir pārstāvniecības mašīna. Jcgors agrāk ir dienējis Kremļa pulkā. Tāds skaistulis! Viņa fotogrāfija pat greznoja kāda aizrobežu žurnāla

vāku. Viņš pats man parādīja to žurnālu. Bet sievietes pie manis brauca ar citu mašīnu. Tā ir mazliet mazāka. Ševrolcts. To vada otrs šoferis, daudz vecāks parJego-ru. Viņam ir pāri piecdesmitiem. Viņš pie manis strādā kādus gadus sešus. Es viņam pilnībā uzticos.

- Man vajadzēs viņu satikt.

- Protams. Es varu viņu izsaukt jebkurā laikā.

- Starp citu, kas jums izvēlas mašīnas?

- Neviens. Es pats. Man nepatīk standartmodeļi, tie ir visiem. Es atzīstu kaut ko oriģinālu.

- Es to ievēroju. Vai jums neviens nav teicis, ka esat liels savādnieks?

- Ir gan. Taču man šķiet, ka tas nav slikti. Man nepatīk standartdomāšana, vienādas drēbes, līdzīgas domas un izteicieni. Manuprāt, katrs cilvēks ir apbrīnojams dabas veidojums. Varbūt tāpēc mani tik |oti saista sievietes. Satiekoties ar viņām, es ik reizi neviļus saskaros ar cita cilvēka noslēpumu.

- Vai jūs domājat, ka jums izdodas atminēt citu noslēpumus?

- Ne vienmēr, - Eduards Leonidovičs godīgi atzinās.

- “Man ir bijušas daudzas sievietes, bet ik reizi, kad tikos ar viņām, jutos vientuļš. Galu galā tā ir pati sliktākā vientulība.” Šos vārdus ir teicis Hcmingvejs, un viņš jau nu gan pazina sievietes.

- Skaisti teikts, - piekrita Halupovičs. - Varbūt tas tā tiešām arī ir. Galu galā ikviens no mums ir traģiski vientuļš šajā pasaulē. Vai jūs ticat aizkapa dzīvei?

- Nē. Ļoti gribētos ticēt, bet mans prāts atsakās atzīt bezgalību.

- Jūs esat materiālists, - saprata Halupovičs, - tāpēc tik neapšaubāmi ticat savas loģikas spēkam. Bet es ticu, ka dvēseles iemiesojas. Un arī aizkapa dzīvei. Pretējā gadījumā nav jēgas tam, ka esam ieradušies šajā pasaulē.

- Varbūt jums vajadzētu izlūgties piedošanu par saviem grēkiem, - ieteica Drongo, - citādi jūs nonāksit ellē.

- Ceru, ka nenonākšu. Mans grēks ir vienīgi laulības pārkāpšana. Nekādu citu grēku man nav, citā ziņā es grēkojis neesmu. Varbūt tāpēc man ir tik svarīgi atrast slepkavu.

- Bet ņemiet vērā: kad es sarunāšos ar jūsu paziņu, jums nāksies iziet ārā.

- Kā tā - iziet ārā? - nesaprata Eduards Leonido-vičs. - Kāpēc iziet ārā? Man šķita dabiski, ka jūs ar katru no viņām sarunāsities manā klātbūtnē.

- Nē, - iebilda Drongo, - jūsu klātbūtnē viņas man neko nestāstīs. Lai varētu mierīgi sarunāties, man nāksies iztikt bez jūsu klātbūtnes.

- Varbūt labāk būs, ja es uz turieni vispār nebraukšu? - Halupovičs neapmierināts jautāja.

- Man ir svarīgi, lai mūs iepazīstinātu tieši jūs. Pēc tam var piezvanīt šoferis, un jūs aizbrauksit. Starp citu, ja nebūs vēl pārāk vēls, tad palūdziet, lai jūsu palīgs un šoferis atbrauc pie mums uz dzīvokli.

- Labi.

Vairāk viņi nebilda ne vārda. Mašīna nogriezās pie “Nacionāles” un apstājās ieejas priekšā. Halupovičs un Drongo iegāja viesnīcā. Acīmredzot Eduardu

Leonidoviču te uzskatīja par savu cilvēku, jo, laipni smaidot, viņu sveica pats viesnīcas pārzinis. Viņi devās uz numuru, kur bija apmetusies Elga Rummo.

Viņa, ģērbusies tumšzaļā kleitā, smaidīdama atvēra durvis. Viņa bija miesās izplūdusi, gadus četrdesmit piecus veca sieviete ar gaišiem, izbalējušiem matiem. Zem acīm bija manāms neliels uzpampums, kas, iespējams, liecināja par slimām nierēm. Kājās - vari-kozs vēnu paplašinājums. Ieraudzījusi atnācējus, viņa sasita rokas un pakāpās soli atpakaļ.

- Sveiks, Edik, - viņa, uzsverot līdzskaņus, teica ar igauņiem raksturīgu akcentu. - Cik labi, ka tu beidzot atbrauci.

Viņas mutē tas skanēja apmēram šādi: “Ssveikks, Ettikk! Cikk lappi, kka ttu beidzzott atprauci.”

- Sveika! - Halupovičs viņai pamāja, ieiedams istabā pirmais un noskūpstīdams viņu uz vaiga. - Iepazīsties, Elga, tas ir mans paziņa. Misters Drongo.

- Jummss irr dīvainns vvārc, - Elga teica, pastiepusi roku, - bett mmann ir pattīkkammi ar jumms ieppazītties, mmistter Drongo.

- Paldies. - Drongo paspieda viņas roku.

Viņa bija vidēja auguma sieviete, bet izskatījās daudz iespaidīgāka par Halupoviču, kaut gan abi bija gandrīz vienādi gari.

- Elga, - teica Eduards Leonidovičs, raudzīdamies acīs savai senajai paziņai, - es tev gribu ko lūgt. Parunājies ar manu draugu. Man atgadījies kaut kas ļoti nepatīkams, ir gājusi bojā mana mājkalpotāja.

- Kā viņa gāja bojā? - Elga izbijusies jautāja. Acīmredzot desmit neatkarības gadi bija ietekmējuši viņas raksturu. Nu viņa atradās svešā pilsētā, kas viņu mazliet biedēja.

- Gāja bojā, - atkārtoja Halupovičs. - Tu man izdalīsi lielu pakalpojumu, ja parunāsi ar manu draugu. Viņš tev uzdos dažus jautājumus.

- Saprotu, - pamāja Elga, - es viņam izstāstīšu visu, ko zinu. Vai tu nepaliksi pie manis?

- Nē, šodien ne. Es pagaidīšu lejā, restorānā, -viņš atteica un, paraudzījies uz Drongo, piebilda: - Un pie viena izsaukšu visus tos cilvēkus, par kuriem mēs vienojāmies. Atvaino Elga, es negribu jums traucēt. Labāk pagaidīšu lejā.

Viņš apgriezās un izgāja no telpas. Sieviete izbrīnīta noskatījās nopakaļ. Pēc tam viņa pievērsās Drongo:

- Neticami. Kāpēc viņš aizgāja? Jūs zināt?

- Šķiet, nojaušu, - Drongo drūmi atbildēja. - Vai atļausit man apsēsties?

- Protams. Sēdieties uz krēsla, - viņa atvēlēja un apsēdās iepretim.

Drongo pievērsa uzmanību viņas apaviem. Samērā dārgi apavi sievietei, kas pieņēmusi dāvanu no sena paziņas, - bezmaksas braucienu uz Maskavu. Un rūpīgi koptām rokām. Viņas acis bija reti sastopamā zaļganā krāsā.

- Par ko jūs gribējāt runāt? - viņa painteresējās, pievērsdamās Drongo. Viņa, protams, mazliet uztraucās, taču jutās pārliecinātāka, nekā justos daudzas sievietes, atrazdamās viņas vietā.

- Viņa mājkalpotāja gājusi bojā, - atkārtoja Dron-go, - tāpēc viņš lūdza, lai es noskaidroju dažas notikuma detaļas, pirms prokuratūras darbinieki tiekas ar jums.

- Skaidrs, - viņa tikko manāmi nopūtās. - Par ko man jāstāsta?

- Par to, kas saistīts ar Eduardu Leonidoviču. Jūs taču tikāties ar viņu pēc divdesmit gadiem. Vai jūs tiešām nebrīnījāties par šo zvanu?

- Pēc divdesmit diviem gadiem, - mazliet pasmaidījusi, precizēja Elga. - Mēs neesam redzējušies veselus divdesmit divus gadus.

- Un nebrīnījāties, kad viņš jums piezvanīja?

- Nē, nebrīnījos.

- Vai drīkstu zināt - kāpēc?

- Es bieži viņu atcerējos. Bieži par viņu domāju. Un viņš acīmredzot arī domāja par mani. Man vienmēr ir licies, ka agri vai vēlu mēs tiksimies, noteikti tiksimies. Ja ne šajā, tad nākamajā dzīvē.

- Jūs ticat Dievam?

- Dīvains jautājums. Vai man jāatbild uz to?

- Kā vēlaties...

- Jā, es ticu, - mazliet izaicinoši viņa sacīja.

- Paldies. Vēlreiz atvainojos par savu jautājumu. Vai jūs atceraties jūsu tikšanās Tallinā?

- Protams, atceros, - Elga pasmaidīja. - Tās bija skaistākās dienas manā jaunībā. Mums divatā bija ļoti labi. Mēs satikāmies pie viesnīcas “Viru” un tad gājām cauri vecpilsētai. Tā sākas tieši blakus viesnīcai. Vai esat bijis Tallinā?

Viņa savas pilsētas vārdu izrunāja ar diviem burtiem “n”, kā pilsētu tagad oficiāli sauc it kā par spīti krievu valodai, kurā dubulto burtu “1”, nevis “n”.

- Daudzreiz, - Drongo pamāja, - man patīk Baltija un it īpaši jūsu pilsēta. Es to labi pazīstu.

- Paldies. - Viņai tas patika. - Šajos gados pie mums daudz kas ir mainījies.

- Jūs satikāties ar viņu septiņdesmit devītajā gadā?

- Jā. Toreiz Tallina gatavojās Olimpiādei. Oficiāli skaitījās, ka tā notiks Maskavā, bet pie mums bija paredzēta olimpiskā regate. Pilsētā bija daudz VDK virsnieku. Sākumā es domāju, ka viņš ir viens no tiem. Viņš strādāja kaut kādā slepenā darbā, un man šķita, ka viņš mani māna. Viņš toreiz izskatījās tik noslēpumains, runāja kaut kādās vispārīgās frāzēs un par savu darbu nebilda ne vārda. Viņš man toreiz ļoti iepatikās.

- Jūs nebijāt precējusies?

- Vai tiešām jūs domājat, ka viņš man bija pirmais vīrietis? - iesmējās Elga. - Protams, ne.

Viņa izņēma no somiņas cigarešu paciņu un noklikšķināja šķiltavas. Drongo pievērsa uzmanību somiņai, tā bija no “Selēnas” un maksāja ne mazāk par četrsimt dolāriem. Sieviete aizsmēķēja un turpināja:

- Es satikos ar puišiem jau tad, kad mācījos skolā. Devītajā klasē. Pēc tam man bija tuvs draugs, kuru iesauca armijā. Augstskolā man bija tuvas attiecības ar kādu jaunu pasniedzēju. Pēc tam apprecējos ar citu jaunekli. Kad satikos ar Ediku, man jau bija dēls. Man toreiz bija divdesmit pieci, bet viņam divdesmit trīs gadi. Viņš bija tik jauns, turklāt cirtainiem matiem, šatens. Tagad tam ir grūti noticēt, un es viņu uzreiz nepazinu. Viņš kļuvis plikgalvis. - Elga iesmējās.

- Vai viņš zināja, ka esat precējusies?

- Protams, zināja. Mūsu attiecības ilga gandrīz mēnesi. Visu laiku, kamēr viņš bija Tallinā. Es toreiz viņā ļoti iemīlējos. Tādu puisi vēl nebiju satikusi. Viņš bija vaļsirdīgs un maigs, gultā īpaši liegs un rūpīgs. Viņš nekad neiegāja vannas istabā pirms manis un tik aizkustinoši aplidoja mani. Līdz pat šim brīdim man ir sāpīgi to atcerēties. Viņš bija tik piesardzīgs, droši vien tāpēc, ka tik jauns. Domāju, ka pirms manis viņam daudz sieviešu nebija bijis. Viena vai divas. Īstenībā es viņam biju pirmā sieviete. Stāsta, ka katra vīrieša dzīvē ir tāda sieviete. Lūk, es viņam biju tāda sieviete. Man jau bija divdesmit pieci gadi. Es biju, kā to lai saka, ļoti sīka.

- Un pēc tam ar viņu vairs neesat tikusies?

- Nē, nekad. Es cerēju, ka viņš piezvanīs, bet viņš nezvanīja. Viņam bija savas problēmas, viņš bija jauns, ambiciozs cilvēks. Kam gan viņam vajadzīga precēta sieviete? Tolaik viņa rīcībā bija daudz jaunu sieviešu. Viņš aizbrauca un aizmirsa mani, bet es viņu neesmu aizmirsusi.

Izsmēķējusi cigareti, viņa pelnutraukā to nodzēsa. Drongo paskatījās uz šķiltavām. Tās maksāja ne mazāk par simts dolāriem. “Interesanta sieviete,” viņš nodomāja.

- Un kopš tā laika jūs neesat vairs redzējušies? -precizēja Drongo.

- Nē, kopš tā laika mēs neesam redzējušies. Es par viņu neko nezināju, taču zemapziņā nojautu, ka mēs kaut kad tiksimies.

- Vai jūs nebrīnījāties, kad viņš jums piezvanīja?

- Protams, ļoti brīnījos. Es nedomāju, ka viņš mani sameklēs. Pēc tik daudz gadiem! Viņš man atsūtīja, kā to lai saka, ak, jā, ielūgumu, un es Krievijas vēstniecībā noformēju vīzu.

- Par ko jūs toreiz strādājāt, kad iepazināties ar Halupoviču?

- Par laboranti, - atbildēja Elga, izņemdama no somiņas otru cigareti un atkal noklikšķinādama šķiltavas.

- Jums bija divdesmit pieci gadi, - atgādināja Drongo. - Bet par ko tolaik strādāja jūsu vīrs?

Viņas sejas vaibsti mazliet izmainījās. Izpūtusi dūmu strūklu, viņa mierīgi atbildēja:

- Viņš bija partijas rajona komitejas sekretāra automašīnas vadītājs. Tolaik vēl bija partija rajona komitejas, ja atceraties.

- Protams, atceros, - pasmaidīja Drongo. - Jūs teicāt, ka jums ir dēls. Tagad viņš jau ir pieaudzis.

- Jā, - viņa moži attrauca, - man ir dēls un meita. Un divi mazbērni - dēla bērni. Es jau esmu vecmāmiņa, protams, ļoti jauna.

- Un skaista, - piebilda Drongo.

- Paldies, - viņa pasmaidīja. - Mēs te sēžam un neko neēdam. Es restorānā pasūtīšu, lai mums kaut ko atnes. Minibārā ir ļoti mazas pudelītes. Vakar pie manis bija atnākusi paziņa, un mēs ļoti jauki pavadījām laiku restorānā.

- Te ir labs restorāns, - piekrita Drongo. - Tātad jums ir dēls un meita? Cik gadu ir meitai?

- Sešpadsmit, - viņa pasmaidīja. - Viņa studē, man ir līdzi viņas fotogrāfija.

Elga atkal atvēra somiņu un izņēma meitas fotogrāfiju. Tajā bija divi jaunieši. Jauneklis un meitene apkampušies raudzījās fotoaparāta objektīvā.

- Tic ir mani bērni, - Elga lepni teica. - Dēls apciemoja viņu Londonā, viņa tur mācās.

- Laikam labi mācās?

- Jā, ļoti labi. Man ar bērniem ir paveicies.

Viņš pasniedza Elgai fotogrāfiju, un, kad viņa ar

roku tai pieskārās, Drongo ar nodomu ieprasījās:

- Bet ar ko jums nav paveicies?

Fotogrāfija viņas rokās notrīsēja. Redzami notrīsēja. Izrāvusi fotokartīti viņam no rokām, Elga to ātri paslēpa somiņā, it kā gribēdama savus bērnus pasargāt no nevēlamas uzmanības.

- Ko jums vajag? - viņa drūmi vaicāja. - Kāpēc jūs mani mokāt? Kas jūs esat?

- Esmu eksperts, kas izmeklē noziegumus, - paskaidroja Drongo. - Mana profesija ne sevišķi patīk apkārtējiem cilvēkiem. Dažreiz mani jautājumi viņus noved pie nervu sabrukuma, dažreiz viņi izplūst asarās. Bet man ir tāds darbs, ka jāuzdod jautājumi un jāsaņem atbildes. Mans galvenais uzdevums ir redzēt un klausīties. Turklāt klausīties tā, lai sadzirdētu to, ko man vajag.

- Un vai jūs kaut ko sadzirdējāt?

- Nedaudz. Bet, ja atļausit, izklāstīšu jums dažus apsvērumus. Pirmkārt, jūs neesat Halupovičani tei-40

kusi, ka jums ir meita, kas piedzima sešus gadus pēc jūsu pazīšanās. Man jūs parādījāt savu bērnu fotogrāfiju, bet viņam par bērniem neesat neko teikusi, lai gan viņš ir noskaidrojis, ka jums no dēla ir divi mazbērni. Jūs kaut ko neapzināti gribējāt no viņa noslēpt. Otrkārt, jūs strādājāt par laboranti, bet jūsu vīrs -par šoferi. Es saprotu, ka pa šiem gadiem varēja notikt lielas pārmaiņas, taču ne tik lielas, lai jūs varētu valkāt tik dārgus apavus, iegādāties tik dārgas šķiltavas un rokassomiņu un meita mācīties Anglijā. Pat tad, ja jūsu dzīvesbiedrs būtu saņēmis milzīgu mantojumu vai pēkšņi kļuvis bagāts, jūs tā neizturētos. Droši vien arī nepasūtītu, lai no restorāna jums nogādā pusdienas numurā, un nevarētu atļauties pusdienas ieturēt ”Na-cionālē”, kur nākas atstāt visai pieklājīgu summu. Pie tāda dzīvesveida jāpierod gadiem ilgi. Un pēc visa spriežot, dēls un meita pēc izskata ir ne sevišķi līdzīgi jums, un man šķiet, ka viņi līdzinās dažādiem vīriešiem. Vai jums ir bijis vēl kāds cits vīrietis?

Viņa, smagi nopūtusies, nodzēsa otru cigareti un paņēma trešo.

- Es nevienam neesmu to stāstījusi, - atzinās Elga, - turklāt pagājis tik daudz gadu ...

Aizsmēķējusi viņa ielika šķiltavas somiņā.

- Man ir otrs vīrs, - viņa bilda, - bet es Edikam neesmu to teikusi. Es paturēju pirmā vīra uzvārdu -Rummo. Manam dēlam ir tāds pats uzvārds. Pirms septiņpadsmit gadiem es apprecējos otrreiz.

- Kāpēc jūs to nepateicāt Halupovičam?

- Neuzskatīju par vajadzīgu.

- Viņš domā, ka jūs joprojām dzīvojat ar pirmo vīru. Tieši tāpēc viņš, aicinot jūs uz šejieni, apmaksāja viesnīcu un bijetes. Taču jūs viņam neko neteicāt. Bet, spriežot pēc jūsu izskata un manierēm, jūsu sociālais stāvoklis ir ļoti mainījies. Un jūs neko par to neesat teikusi Halupovičam. Vai es varu uzzināt - kāpēc?

- Kāpēc, jūsuprāt, man tas viss ir jāstāsta jums?

- Bojā gājusi sieviete, - paskaidroja Drongo, - un jūsu bijušo draugu var turēt aizdomās. Tieši šā iemesla dēļ esmu šurp atbraucis. Vai tiešām jums ir vienalga, kas ar viņu notiks?

- Es domāju, ka jūs mani mānāt, - Elga apjuka. Viņa nodzēsa trešo cigareti, paskatījās uz cigarešu paciņu un uz somiņu, bet ceturto cigareti neizņēma.

- Kas jūs interesē? - Elga jautāja.

- Man šķiet, ka jūs apzināti kaut ko slēpjat. Varbūt es maldos?

Viņa klusēja. Veselu minūti. Skatījās uz somiņu un klusēja. Pēc tam lēni jautāja:

- Vai jūs kaut ko uzzinājāt?

- Pagaidām ne. Bet stāstot par savu tikšanos ar Halupoviču pirms divdesmit diviem gadiem, jūs ieteicāties, ka līdz pat šim brīdim jums ir sāpīgi to atcerēties. Kāpēc sāpīgi? Kāpēc jūs lietojāt tieši šo vārdu?

Viņš gaidīja vēl veselu minūti. Beidzot viņa sadūšojās. Aizsniedza somiņu, paņēma šķiltavas un izvilka no paciņas jaunu cigareti.

- Es negribēju Edikam stāstīt par savu traģēdiju, - viņa beidzot sacīja, - negribēju, ka viņš par notikušo uzzina.

- Tātad tas ir saistīts ar jūsu pirmo vīru, - Drongo saprata. - Jūs Halupovičam teicāt, ka joprojām dzīvojat kopā ar savu vīru.

- Jā. Tāpēc es arī uzvārdu nemainīju. Ediks toreiz aizbrauca, paguvis atvadīties no manis. Pēc kāda laika es uzzināju, ka manam vīram viss ir izstāstīts. Visos sīkumos. Vienmēr ir tenkotāji, kuriem baudu sagādā tas, ka viņu vārdi citiem nodara sāpes. īpaša veida sadisti.

Tas notika apmēram mēnesi pēc Edika aizbraukšanas. To uzzināja mana vīra darbavietā, rajona komitejā. Sekretārs teica, ka cilvēkam, kurš strādā tādā solīdā organizācijā, jātiek galā ar savu morāli pagrimušo sievu, pretējā gadījumā viņu pašu padzīs no rajona komitejas. Es domāju, ka sekretārs vienkārši niknojās uz mani. Viņš bija jauns - ap trīsdesmit pieciem gadiem. Viņš mani dažas reizes bija saticis un mēģinājis pat aplidot, bet man viņš nepatika. Kaut kāds mīkstmiesis, gnīda, nevis vīrietis. Viņš vīram visu izstāstīja, gribēdams man tādā veidā atriebties. Vīrs, pārnācis mājās, uzkliedza man dēla klātbūtnē. Un tad pirmo reizi dzīvē man iesita. Un kaut kur aizbrauca...

Viņa konvulsīvi nopūtās.

- Pēc tam es dabūju zināt, ka viņš visu nakti līdz pat rītam bija dzēris, bet no rīta, atgriežoties mājās, pie stūres aizmidzis un ietriecies autobusā ... Autobusa vadītājs un vēl divi cilvēki tika ievainoti, bet mans vīrs bija pagalam. Uz vietas...

Viņa ar asu kustību nodzēsa cigareti.

- Kopš tā laika es uzvārdu neesmu mainījusi. Tas notika tik sen. Pēc sešiem gadiem es sastapu citu cilvēku. Viņš strādāja institūtā par direktora vietnieku. Jau tolaik viņš bija samērā turīgs cilvēks. Es pārcēlos pie viņa, bet dēls kopā ar manu māti palika vecajā dzīvoklī. Mums piedzima meita, pēc deviņdesmitā gada mans vīrs kļuva par institūta direktoru, viņi tika pie lielas naudas, iznomājot savas telpas. Vīrs to veiksmīgi ieguldīja biznesā. Nu mēs dzīvojām daudz labāk. Pat varējām atļauties sūtīt meitu uz Angliju mācīties. Par to, kas notika ar manu pirmo vīru, neesmu nevienam stāstījusi. Tas bija ļoti sāpīgi. Vīra bērēs es tam rajona komitejas sekretāram iespļāvu sejā. Mani grasījās iesēdināt cietumā, VDK uzskatīja, ka tas ir pretpadomju izlēciens, taču par mani iestājās otrā sekretāre, ļoti gudra sieviete. Tagad smiekli nāk, to visu atceroties.

Kad mēs izstājāmies no Padomju Savienības, par galveno nacionālistu kļuva tas pats rajona komitejas sekretārs. Viņš nekavējoties aizmeta savu partijas biedra karti un sāka aģitēt par neatkarību. Nesen es viņu sastapu. Tirgojis kokmateriālus, bet izputējis. Tagad viņam ir neliels pārtikas preču veikaliņš. Tāds nožēlojams izskatās, visiem smaida un cenšas iztapt. Lūk, tāds ir tas notikums! Tikai Edikam neko nesakiet, viņš pārdzīvos, nervozēs. Kāpēc viņam tas jāzina? Viņš taču ne pie kā nav vainojams.

Drongo klusēja, lai Elga varētu sakopot domas. Pēc tam precizēja:

- Vai tur vēl kāds bija tad, kad jūs viesojāties viņa dzīvoklī?

- Nē, neviena paša.

- Jūs dzērāt šampanieti?

- Šķiet, ka dzērām. Mēs mazliet pasēdējām, parunājām. Ediks ir ļoti pārvērties. Kļuvis nervozs, pārlieku rosīgs. Novecojis ... - viņa skumji piebilda. - Arī es laikam esmu novecojusi, tikai pati to nepamanu. Varu iedomāties, ar kādām šausmām viņš uz mani skatījās. Pēc tik daudziem gadiem.

- Vai jūs virtuvē iegājāt?

- Protams, iegāju. Man gribējās redzēt, kā viņš dzīvo. Viņam ir laba virtuve. Dzīvoklis centrā. Es gan nedomāju, ka viņš tik daudzus gadus paliks vecpuisī.

- Vai viņš to teica?

- Jā. Viņš teica, ka šajā dzīvoklī dzīvojot viens.

- Vai jūs dzērāt vienīgi šampanieti vai vēl kaut ko?

- Šķiet, kafiju. Viņš pagatavoja brīnišķīgu kafiju, viņam ir kafijas automāts. Mēs iedzērām kafiju, un es piedāvājos nomazgāt tasītes, bet viņš neatļāva. Pēc tam es aizbraucu, un viņš teica, ka piezvanīs. Tagad es saprotu, kāpēc viņš vakar un šodien bija tik aizņemts.

- Vai jūs zinājāt, ka viņš vēl kādu gaida atnākam?

- Nē, nezināju, bet nojautu. Sieviete tādas lietas vienmēr nojauš. Viņš divas reizes neuzkrītoši paskatījās pulkstenī. Laikam vēl ar kādu vajadzēja satikties. Virtuvē bija vairākas vienādas šampanieša pudeles. Es sapratu, ka pie viņa bieži viesojas sievietes. Bet es nebiju greizsirdīga. Kāpēc lai es būtu greizsirdīga pēc tik daudziem gadiem...

- Bet jūsu vīrs? Vai viņš nejautāja, kāpēc esat nolēmusi braukt uz Maskavu?

- Mēs jau daudzus gadus esam precējušies, un viņš man pilnībā uzticas, - Elga paskaidroja, - turklāt es jau sen grasījos braukt uz Maskavu. Es vīram paskaidroju, ka izsaukumu atsūtījis sens paziņa, un viņš neiebilda.

- Kad jūs dodaties atpakaļ?

- Pēc divām dienām.

- Pēdējais jautājums. Vai jūs zināt viņa mobilā telefona numuru?

- Zinu, - pamāja Elga. - Viņš iedeva sava mobilā telefona numuru, un es to iegaumēju. Vai jūs vēlaties, lai viņam piezvanu?

Nē, paldies. Man vairāk jautājumu nav. Atvainojiet par traucējumu.

- Man bija patīkami ar jums parunāt, - atbildēja Elga.

- Vēlreiz paldies. - Viņš piecēlās no krēsla. - Elga, es gribu atvainoties par saviem jautājumiem. Saprotu, ka neviļus esmu jums sagādājis sāpes.

- Nekas, - viņa pamāja par zīmi, ka piedod, - kā mēdz sacīt angļi, katram skapī ir pa skeletam.

Drongo, noskūpstījis viņas roku, izgāja no numura un devās lejā. Vestibilā nervozi šurp turp staigāja Eduards Lconidovičs. Ieraudzījis Drongo, viņš steidzās pie tā.

- Beidzot! Kāpēc tik ilgi? Ko viņa jums pastāstīja?

- Par jūsu toreizējo tikšanos. Viņai bija patīkami atcerēties jūsu attiecības.

- Protams, - Halupovičs plati smaidīja, - mums bija ļoti labi. Steigsimies uz “Metropoli”, Fariza jau gaida mūs.

- Kā jums pašam šķiet, kas varēja piezvanīt, lai jūs brīdinātu? Es domāju - kura no trijām jūsu sievietēm?

- Nezinu, - Eduards Lconidovičs sarauca pieri.

- Varbūt Elga. Lai gan neesmu pārliecināts. Pēc balss es nepazinu.

Automašīnas salonā, kad viņi jau brauca projām, Drongo pēkšņi jautāja:

- Sakiet, Eduard Leonidovič, vai jums mēdz būt depresijas lēkmes?

- Nē, - iesmējās Halupovičs, turot rokā cigāru.

- Nekad! Dažreiz es sanervozējos, bet cenšos savaldīties. Kāpēc jūs jautājat?

- Lai labāk izprastu jūsu raksturu.

Ceturtā nodala

Pēc piecām minūtēm viņi piebrauca pie viesnīcas “Metropole”. Pie Valsts Domes ēkas vēlā vakarā nebija visai daudz automašīnu, tāpēc nebija arī ierastā sastrēguma. Viņiem nācās doties pie viesnīcas pārziņa un paskaidrot, kur viņi grib iet. Pārzinis piezvanīja Mamadžanovai un, saņēmis viņas piekrišanu, atļāva viņiem doties uz liftu, lai brauktu augšā. Viņi gāja pa gaiteni. Durvis jau bija atvērtas. Uz sliekšņa stāvēja sieviete. Viņa nebija vairs jauna, bet par pavecu viņu arī dēvēt nevarēja. Acīmredzot viņa pievērsa sev uzmanību, jo bija ļoti iznesīga un slaida. Ņemot vērā Halupoviča teikto, viņai ir ap gadiem četrdesmit. Tumšajās biksēs un gaišajā džemperī viņa labi izskatījās. Uz sejas nebija saskatāmas kosmētikas pēdas, mati saņemti pakausī. Acīmredzot viņa bija gaidījusi ciemiņus.

Sieviete laipni uzsmaidīja Drongo un atturīgi saskūpstījās ar Halupoviču. Viņš šādu skūpstu uzskatīja par vienkāršu sasveicināšanos, savukārt viņa - par mazliet ekstravagantu soli. Taču viņa neko neteica, tikai pasmaidīja un aicināja viesus numurā. Halupovičs iegāja pirmais un Juzdamies kā saimnieks, iekārtojās uz dīvāna. Drongo apsēdās krēslā, viņa - iepretim. Viņai bija mīksti, samtaini mati, gaišbrūnas acis, skaisti veidota galva, garš kakls, plānas lūpas un vijīga zoda līnija.

- Piedod, Fariza, - iesāka Halupovičs, - ir jau vēls, bet mums jāaprunājas. Es atbraucu kopā ar savu draugu, viņš grib aprunāties ar\evi. Viņam ir neparasts vārds. Viņu sauc misters Drongo.

- Ļoti patīkami. - Viņa nebrīnījās un neko nejautāja. Vienkārši pamāja, it kā Halupovičs visus šos aizvadītos gadus to vien būtu darījis kā viņu uzmeklējis un vēlu vakarā atvedis savus draugus.

- Lieta tāda, ka man ir nepatikšanas, - paskaidroja Eduards Leonidovičs. - Saproti, ir gājusi bojā mana mājkalpotāja. Tieši tajā mājā, kur biji tu.

Viņa uzmanīgi klausījās. Drongo patika viņas mierīgums. Viņa nebrīnījās, nesasita rokas un nepārtrauca runātāju. Viņa ieklausījās, ko saka sens draugs, cenšoties saprast, kāpēc tieši pie viņas vēršas ar šādu jautājumu. Bet varbūt viņai jau bija zināms šā pēkšņā apmeklējuma iemesls?

- Milicijas darbinieki uzskata, ka viņa ir noindējusies. Pārskatījusies un iedzērusi kaut kādu šķidrumu,-melojaHalupovičs, acīmredzami nervozēdams par viņas ilgo klusēšanu. - Es nezinu, kā izskaidrojama viņas nāve, tāpēc atvedu privātekspertu. Viņš runā ar visiem, kuri todien bija manā dzīvoklī.

Viņa joprojām klusēja.

- Tevi, protams, neviens nevaino, - steidzīgi piebilda Eduards Leonidovičs,-bct agri vai vēlu izmeklētājs gribēs zināt visu to cilvēku vārdus, kuri todien bija manā dzīvoklī. Tāpēc cs gribu, lai tu būtu uz to sagatavojusies.

- Vai tajā dienā pie tevis bija daudz cilvēku? -beidzot viņa pajautāja.

- Ko? Protams, ne. Mans palīgs, šoferis, mājkalpotāja - viņi visi bija pie manis atbraukuši. Tāpēc es arī paņēmu līdzi privātekspertu, lai viņš ar visiem panmā.

- Lūdzu. - Viņa paskatījās uz Drongo. - Vai jūs esat tas privāteksperts?

- Jā, - Drongo pamāja, - ja atļausit, es jums uzdošu dažus jautājumus.

- Protams, - viņa piekrita, - varat jautāt. Es Maskavā neesmu bijusi kādus gadus desmit un tāpēc atceros katru savu soli.

Drongo paskatījās uz Halupoviču. Viņš saprata, ko nozīmē šis skatiens.

- Atvainojiet. - Halupovičs piecēlās no dīvāna. - Man jānoiet lejā. Man ir vēl viena tikšanās. Es tev pēc tam piezvanīšu, Fariza. Paldies, ka saprati mani. Uz redzēšanos!

Viņš atkal noskūpstīja Farizu uz vaiga. Un viņa atkal |āva to darīt, pat nemēģinādama izlikties, ka

- Ko gan cs varu pastāstīt? - Viņa paraustīja plecus. - Mēs redzējāmies tikai dažas reizes. Viņš bija jauns, skaists, gudrs, drosmīgs. Vai viņš jums nestāstīja, kā mēs iepazināmies? Es stacijā gaidīju vilcienu. Man piesējās divi huligāni. Viņš nekavējoties iejaucās, vienam sadeva pa mīdi, pēc tara iesita otram. Viņi aizbēga. Tādi tipi parasti ir lieli gļēvuļi, un, saskārušies ar pretsparu, viņi atkāpjas. Pēc tam Ediks teica, ka viņš neesot baidījies, jo līdzās bijis viņa biedrs, boksa čempions. Tiesa gan, šis čempions pat nepaguva iejaukties. Tā es ar Eduardu iepazinos. Mēs satikāmies dažus mēnešus. Tad mazliet atsalām, pēc tam sastrīdējāmies. Viss notika tā, kā mēdz notikt ar jauniem cilvēkiem. Viņš strādāja kaut kādā slēgtā objektā, toreiz tos dēvēja par “pastkastītēm”. Protams, viņš man nevarēja iedot sava telefona numuru, un iznāca tā, ka reizēm es dienām un naktīm gaidīju, kad viņš man beidzot piezvanīs. Tas ietekmēja mūsu attiecības. Tad viņu kaut kur pārcēla. Viņš ieraduma pēc vēl dažas reizes man piezvanīja, taču mēs abi sapratām, ka viss ir beidzies.

- Es gribu jums uzdot kādu intīmu jautājumu. Atvainojiet, ja tas jums šķitīs netaktisks.

- Nekas. Esmu pieaugusi sieviete. Kāds tad ir jūsu jautājums?

- Vai viņš bija jūsu pirmais vīrietis?

Viņa nodrebēja un, palūkojusies uz Drongo, jautāja:

- Vai viņš jums to pateica?

- Nē, - sameloja Drongo, - bet mans jautājums ir visai loģisks. Paskatieties spogulī! Jums nav vairāk 52

par trīsdesmit pieciem gadiem, bet jūs ar Halupoviču satikāties pirms deviņpadsmit gadiem. Tā ka šāds pieņēmums ir loģisks.

Neglaimojiet! - Viņa sarauca pieri. - Man jau ir gandrīz četrdesmit. Bet man nav ko slēpt. Jā, viņš bija mans pirmais vīrietis.

Un tiklīdz viņš aizbrauca, jūs apprecējāties?

-Jūs visu laiku atgriežaties pie šā jautājuma. Mans vīrs nekādā veidā nav saistīts ar šo notikumu. Es apprecējos divus gadus pēc tam. Mans vīrs ir ģeologs, tāpat kā es. Sadalē cs tiku norīkota uz Kurgānu. Tur cs iepazinos ar viņu, un pēc dažiem mēnešiem mēs apprecējāmies. Pēc tam mums piedzima dēls. Ja jūs interesē termiņi, varu pateikt, ka tas notika vairāk nekā divus gadus pēc tam, kad pēdējo reizi tikos ar Eduardu. Viņš nekādi nevar būt mana bērna tēvs. Saprotu, ka es jūs mazliet sarūgtinu. Jūs jau droši vien bijāt izveidojis šādu teoriju: Halupovičs mani tika pametis, un es pēc daudziem gadiem ierodos, lai viņam atmaksātu. Bet es negribēju braukt, varat to pajautāt Eduardam.

Un tomēr jūs piekritāt. Kāpēc jūs pametāt savu pilsētu? Vai tiešām tajā apgabalā nebija vajadzīgi ģeologi, ka jums nācās pārcelties uz Kurgānu?

- Mums bija sadale, - viņa vēsi paskaidroja.

- Vai jūs ģimenē esat vienīgais bērns?

- Nē, man ir vecāks brālis. Viņš ir beidzis augstāko milicijas skolu un strādā kriminālmeklēšanas jomā.

- Bet kāpēc jūs aizbraucāt uz Kurgānu? Un kāpēc pirms četriem gadiem atgriezāties dzimtajā pilsētā? Vai atkal bija “sadale”?

- Nē, - viņa klusi atbildēja, bet mēs esam novadnieki. Mans vīrs un es. Mēs abi esam no vienas pilsētas.

- Jūs esat saglabājusi savu uzvārdu.

- Tad nāktos mainīt daudzus dokumentus, bet es nevēlējos to darīt. Turklāt mans vīrs ir pazīstams ģeologs, institūta direktors, un es negribēju, lai visi to zinātu. Es disertāciju aizstāvēju Sanktpētcrburgā, un daudzi pat nenojauta, ka zālē sēž mans dzīvesbiedrs. Tā bija ērtāk.

- Kāds ir viņa uzvārds?

- Vai tas nepieciešams izmeklēšanas nolūkā?

- Jā.

- Hizmatullins. Zulfikars Hizmatullins. Viņš ir tatārs. Viņa senči Jekaterinburgā dzīvojuši jau pagājušajā gadsimtā. Viņš ir profesors, Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis.

- Jūs tā arī neatbildējāt, kāpēc pārcēlāties uz Kurgānu.

- Es sacīju, ka sakarā ar sadali, - viņa iebilda.

- Tā nav īstā atbilde. Ja jūs būtu gribējusi, jūs varējāt atgriezties jau pēc trijiem gadiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka abi ar vīru esat no vienas pilsētas.

- Ko jūs no manis gribat?

- Gribu, lai jūs pasakāt patiesību. Atvainojiet, Fariza, bet jūsu atbilde man šķita nepārliecinoša.

- Varbūt, viņa nopūtusies piekrita. - Es pati prasījos uz Kurgānu. Jums taisnība. Es negribēju palikt dzimtajā pilsētā.

- Vai drīkstu zināt - kāpēc?

- Drīkstat. Mani gribēja izdot pie vīra. Apprecināt ar mūsu ģimenes paziņas dēlu. Es, protams, atteicos. Izcēlās ģimenes skandāls, un man nācās demonstratīvi atteikties. Pēc tam es aizbraucu.

-Tad jau tikšanās ar Halupoviču jums ir sabojājusi dzīvi.

- Es tā nedomāju. Aizbraukusi uz Kurgānu, es iepazinos ar savu nākamo vīru. Mums ir lielisks dēls. Gluži otrādi! Esmu Eduardam ļoti pateicīga par visu, kas noticis.

- Vai arī jūsu ģimene tā uzskata?

- Nē, viņi uzskata, ka esmu apkaunojusi ģimeni. Protams, viņi visi bija ļoti neapmierināti. Mamma visai nopietni saslima, nekādi nespēdama samierināties ar domu, ka meita aizgājusi no dzimtās mājas. Vispār notika tas, kas notika. Tāpēc biju mazliet pārsteigta, kad Eduards mani uzmeklēja. Domāju, ka viņš mani jau sen ir aizmirsis.

- Kā redzat, nav aizmirsis. Sakiet, Fariza, vai jūs nepamanījāt ko neparastu, kad bijāt viņa dzīvoklī?

Nē. Man patika viņa mājoklis. Labs dzīvoklis pilsētas centrā. Ļoti mājīgs. Nē, neko nepamanīju. Kaut gan virtuvē es ievēroju atkorķētu šampanieša pudeli un divas glāzes.

- Jūs bijāt virtuvē?

-Jā.Pirms prombraukšanas iegāju virtuvē, lai izmazgātu glāzes. Sieviešu ieradums. Viņš, tiesa, paņēma glāzes un teica, ka viņam ir cilvēks, kas ievieš kārtību. Un pēc tam pavadīja mani uz mašīnu, bet pats līdzi nebrauca. Atvainojās, teikdams, ka viņam

ir daudz kas darāms. Es tā arī nesapratu, kāpēc viņš mani uzmeklēja.

- Vai tad viņš necentās paskaidrot?

- Protams, centās. Teica, ka nolēmis Maskavā sapulcināt sievietes, kurām viņa dzīvē bijusi zināma loma. Dīvaini, ka viņš mani vēl atceras. Bet vispār mazliet aizvainojoši, ka esmu tikai viena no viņa sievietēm. Tas nekad nav visai patīkami. Tiesa gan, viņš neprecizēja, cik viņam tādu sieviešu ir bijis. Divas, trīs vai vairāk. Taču es teicu, ka man nav interesanti tikties ar citām sievietēm. Teicu, ka esmu viņam ļoti pateicīga par izsaukumu uz Maskavu. Tas arī viss. Hotelis, protams, ir ļoti dārgs, un es gribēju no šejienes pārcelties uz citu viesnīcu un pati maksāt par uzturēšanos, bet viņš teica, ka numuru esot apmaksājusi kaut kāda sabiedrība. Tas bija vēl dīvaināk. Eduards pierunāja, lai palieku šeit, un es nolēmu sagaidīt vīru. Pēc tam mēs, protams, brauksim projām. Tic, lūk, ir visi mani noslēpumi. Vai jūs vēl kaut kas interesē vai šai dienai pietiks?

- Protams, pietiks, - pasmaidīja Drongo. - Kur mācās jūsu dēls?

- Kur gan citur viņš var mācīties? Protams, nolēma kļūt par ģeologu, studē pirmajā kursā.

- Paldies. - Drongo piecēlās. - Vai jūs atceraties šoferi, kas jūs aizveda?

- Nē, neatceros. Nepievērsu viņam uzmanību. Šķiet, viņam bija ap gadiem četrdesmit vai piecdesmit. Mēs braucām īsu brīdi. No Eduarda mājas līdz mūsu viesnīcai ir minūtes desmit ko braukt. Es gan

Maskavu slikti pazīstu. Vīram Maskavā ir daudz draugu, tāpēc nolēmu aizstāvēt disertāciju Sankt-pētcrburgā. Domāju, ka rīkojos pareizi.

- Vai pēc tam jūs nekur negājāt? - Drongo gribēja precizēt.

- Mazliet pastaigājos tepat hoteļa tuvumā.

- Vai jums ir Halupoviča mobilā telefona numurs?

- Viņš man to iedeva, bet neatceros, kur to noliku. Gribat, lai sameklēju?

- Nē, negribu. Paldies par atklātību. Vēlu jums panākumus!

Viņš šķiroties paspieda Farizai roku un izgāja no numura.

Nokļuvis lejā, viņš konstatēja, ka Halupoviča nekur nav.

- Kur gan viņš varēja palikt? - Drongo neapmierināts nodomāja un tajā pašā brīdī pamanīja Halupo-viču, kas, juzdamies mazliet vainīgs, steidzās pie viņa.

- Atvainojiet, - viņš teica, - man piezvanīja izmeklētājs no prokuratūras. Dīvaini, ka viņi strādā tik vēlā stundā. Kāda kaimiņiene pievērsusi uzmanību sievietēm, kas ciemojās pie manis. Viņš jautāja, kas pie manis ir bijis. Es izlocījos, cik spēdams, teicu, ka kaimiņiene ir kļūdījusies un droši vien mājkalpotāju noturējusi par manu paziņu. Viņš apsolīja rīt visu vēlreiz pārbaudīt. Man ir ļoti maz laika. Stāstīt par sievietēm es nevaru un nevēlos. Neviens tik un tā neticēs. Nezinu, ko lai daru?

- Vai jūs izsaucāt šoferi un palīgu, kā biju lūdzis?

- Protams, izsaucu. Viņi sēž mašīnā pie mājas. Gaida, kad mēs atbrauksim.

- Kur jūs nozudāt?

- Es taču nevarēju ar prokuratūras darbinieku sarunāties šeit. - Halupovičs pamāja uz hoteļa vestibilu. - Es bieži uzturos šādās vietās. Kāpēc viņiem jāzina manas problēmas? Nācās doties uz tualeti. Pie viena tur var arī uzsmēķēt. Tagad visi ir aizrāvušies ar nesmēķēšanas kampaņu un nevienas viesnīcas holā smēķēt nedrīkst.

- Bagātie arī raud, - Drongo jokoja. - Vai biznesmeņiem ir savas problēmas?

- Jā, - mazliet pasmaidījis, pamāja Halupovičs. Viņš prata novērtēt joku. - Patiešām, mēs esam sava veida neaizskaramo kasta. Visu par visiem zina. Visi zina, kuru atbalsta tas vai cits noziedzīgais grupējums, kurš politiķis kuru konkrēto finanšu grupu atbalsta. Vai otrādi - kuru politiķi kura finanšu grupa algo. Tikai žurnālisti reizumis melš niekus, neko nezinādami par daudzu baņķieru un komersantu rīcības konkrētajiem motīviem.

- Katrai ļaužu grupai ir sava profesionālā virtuve, - piekrita Drongo.

Viņi izgāja uz ielas. Lija lietus. Kad viņi iesēdās mašīnā, Halupovičs pēkšņi pieliecās pie Drongo un klusi teica:

- Varbūt es kļūdījos. Varbūt nevajadzēja viņas šurp aicināt? Varbūt tiešām nedrīkst uzjundīt pagātni?

- Nezinu, - atzinās Drongo, - dažreiz laikam nedrīkst. Tas ne vienmēr ir saistīts ar patīkamām emocijām. Kāds mūsu solis reizēm var ietekmēt visu turpmāko dzīvi. Gan mūsu pašu, gan apkārtējo ļaužu dzīvi. 58

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi piebrauca pie Halu-poviča mājas. Lietus sāka līt stiprāk, un, kad viņi izkāpa no mašīnas, piesteidzās divi vīrieši, kas acīmredzot bija gaidījuši vienā no stāvvietā novietotajām automašīnām.

- Sveicināti, Eduard Leonidovič, - teica viens no viņiem.

Tas bija pamaza auguma vīrietis ar ieapa|u, kustīgu seju. Galvu sedza tumša žokejcepure, bet mugurā bija garš lietusmētelis. Otrs bija ģērbies siltā ādas jakā. Viņš bija gara auguma vīrietis ar iesirmiem matiem. Otrs pieklājīgi sasveicinājās, bet vairāk neko neteica.

- Iesim mājās, - īsi pavēlēja Halupovičs. - Mans paziņa vēlas ar jums parunāt. Tikai veicīgi, citādi mums nāksies izgriezt savu ve[u. Tādā lietū labāk nestāvēt.

Viņi steidzās uz durvīm. Halupovičs sastādīja koda numuru, un viņi iegāja namā. Ar liftu uzbraukuši septītajā stāvā, viņi iznāca kāpņu laukumā iepretim Halupoviča dzīvoklim. Drongo pievērsa uzmanību tam, ka lifta kabīne stipri dārd. Eduards Leonidovičs paņēma atslēgu, lai atvērtu durvis. Drongo uz metāla durvīm ievēroja svaigu nobrāzumu. Acīmredzot pirms tam kāds jau bija mēģinājis izsist atslēgu. Dzīvoklī neviena vairs nebija, bet bija jūtama sasvīdušu ķermeņu un cigarešu dūmu smaka un svešu cilvēku klātbūtne. Halupovičs sarauca pieri.

- Ejiet ēdamistabā, - viņš mudināja savus viesus, es atvēršu logu. Mihail, palīdzi man izvārīt kafiju!

Šoferis pakāra jaku uz drēbju pakaramā un iegāja virtuvē. Palīgs novilka garo lietusmēteli, un nu viņš izskatījās vēl mazāks nekā varēja domāt.

- Savelijs Nikolajcviēs Troškins, - viņš stādījās priekšā.

-Tas ir Drongo kungs, - Halupovičsnosauca sava viesa vārdu. - Jūs parunājiet ēdamistabā, bet mēs izvārīsim kafiju.

- Varbūt es varētu iet un gatavot kafiju? - ieteicās Troškins.

- Nē, Drongo kungs grib ar tevi parunāt. Tāpēc jūs ejiet ēdamistabā, bet mēs ar Mišu, lai netraucētu, iesim uz virtuvi, - izrīkoja Halupovičs. Acīmredzot viņš bija priekšnieks, kas izvirza augstas prasības. Rīkojumus viņš izteica mierīgā, nosvērtā balsī, kas necieta iebildumus. Troškins dzīvoklī nejutās sevišķi drošs, turpretim šoferis klusēja, jo apzinājās savu pārākumu. Acīmredzot viņš biežāk bija apmeklējis šo dzīvokli.

- Es vispirms gribētu apskatīt dzīvokli, - Drongo ieminējās.

- Lūdzu, - atļāva Halupovičs. - Troškins jums visu parādīs. Apskatiet, bet es nomazgāšu rokas.

Drongo sāka aplūkot dzīvokli. Tas nebija visai liels - ne lielāks par kādiem piecdesmit vai sešdesmit kvadrātmetriem, un galvenā loma tajā bija ierādīta ēdamistabai. Pārējās divas istabas bija maziņas - pa piecpadsmit sešpadsmit kvadrātmetriem katra. Agrāk tādus dzīvokļus uzskatīja par elitāriem un tos deva tikai augstu stāvošiem ierēdņiem, kas bija pelnījuši galvaspilsētas centrā dzīvokli ar atlaidēm. Desmit gadus vēlāk, kad valsts sabruka, vairākumam mūsdienu politiķu un ierēdņu tādi dzīvokļi šķita smieklīgi. Tagad viņi pirka villas dienvidu zemēs un ārpilsētā būvēja trīsstāvu mājas, taču intīmiem pasākumiem šis dzīvoklis bija visai piemērots. Drongo pievērsa uzmanību dzīvokļa saimnieka gaumei. Dzīvoklī bija Itālijā ražotas labas kvalitātes mēbeles, pie sienām karājās ļoti interesanti modernu Maskavas mākslinieku darbi. Guļamistabā bija spoguļstikla griesti un arī skapis ar spoguli, acīmredzot tāpēc, lai dzīvokļa saimnieks varētu no jebkuras vietas vērot sevi. Tur atradās milzīga gulta, kuras izmērs bija divi reiz trīs metri, un to sedza Luīzes Ašlcjas pārklājs. Acīmredzot tieši tāda gulta bija piemērota Halupoviča intīmajām izpriecām. Troškins guļamistabā neiegāja, viņš sastinga uz sliekšņa, neiedrošinoties tam pārkāpt.

Kabinetā bija samērā daudz grāmatu, ņemot vērā to, ka saimnieks te uzturējās ne pārāk bieži. Rakstāmgalds, dīvāns, divi krēsli. Ēdamistabā bija masīvas itāliešu mēbeles. Drongo nekad nav patikušas “Tch-nopolisa” stila mēbeles, un šis iekārtojums atbilda viņa gaumei. Smagi, tumši aizkari, žalūzijas pie logiem un diviem balkoniem, mēbeles ar grieztiem rotājumiem, masīvi krēsli un klubkrēsli. Uzreiz bija noprotams, ka dzīvokļa saimnieks ir pietiekami nodrošināts cilvēks.

“Varbūt tā tam arī vajadzēja notikt,” nodomāja Drongo. “Tas taču nebija normāli, ka dzīvokļus ierēdņiem pasniedza kā balvu par labu darbu, nevis viņi tos pirka par savu nopelnīto naudu, kā to dara visā pasaulē. Varbūt pārmaiņas, kas ir notikušas pēdējos gados, bija nepieciešamas un pavēra cilvēkiem iespēju dzīvot labāk? Varbūt man gluži nav taisnība, ka es ar tādu nostalģiju atceros savu bijušo valsti, kas nu ir zaudēta uz visiem laikiem?” domāja Drongo. No otras puses, viņš labāk par jebkuru citu zina, tieši kas guva visus labumus. Halupoviča gadījums nav pat sliktākais. Šis biznesmenis pietiekami “godīgi” ir nopelnījis savu naudu. Deviņdesmit deviņi procenti turīgo cilvēku par bagātiem kļuva vienkārši tāpēc, ka izšķirošajā brīdī varēja valsts īpašumu pārrakstīt uz sava vārda, tas ir, vienkārši izsakoties, nozagt naudu, kas tagad pieder viņiem. Vai arī izmantot savu ietekmi un privatizēt savulaik bagātās valsts milzīgo īpašumu. “Nē,” nopūtās Drongo, ejot uz virtuvi. “No tā sabrukuma un apzagšanas varēja izvairīties. Starp citu, tagad nav vērts par to domāt. Kas noticis, noticis!”

Viņš iegāja virtuvē. Iebūvētās gaišbrūnās itāliešu mēbeles acīmredzot bija veidotas pēc individuāla dizaina. “Vijīgas līnijas, maigi, klusināti toņi. Iespējams, ka šeit strādājis īsts profesionālis,” domāja Drongo.

-Te viss arī notika, - klusi bilda Halupovičs, iegājis virtuvē līdz ar viņu. Kur stāvēja pudele?-precizējot vaicāja Drongo.

Viņš pievērsa uzmanību tukšajai kastei, kas stāvēja pie ledusskapja. Tajā bija atradušās minerālūdens pudeles. Uz kastes bija franču “Evianai” raksturīgais attēls - augsti, smaili, sniegiem klāti kalni.

- Uz galdiņa pie plīts, - rādīja Halupovičs, - parasti tur stāv gāzēts minerālūdens un pudele negāzēta ūdens. Pudele, no kuras dzēra nelaimīgā sieviete, atradās blakus “Perjē” pudelei. Abas pudeles bija atkorķētas. Izmeklētāji paņēma līdzi arī “Perjē” pudeli, jo nolēma pārbaudīt abu saturu. Tā ir otra kaste, - teica Halupovičs, rādīdams uz tukšo kasti. - To, no kuras tika izņemta tā nolāpītā pudele, arī paņēma izmeklētāji.

- Kāpēc jūs domājat, ka viņa dzēra tieši “Evianu”?

- Pudele bija atkorķēta, un viņai rokās bija glāze. Viņa ar glāzi rokā bija nokritusi uz grīdas. Drausmīgs skats, vienkārši drausmīgs, - nopūtās Halupovičs.

- Kā viņu sauca? - Drongo jautāja

- Kuru? - Halupovičs nesaprata. - Ak, jā! Jeļiza-veta Matvejevna. Viņai bija tikai piecdesmit deviņi gadi. Cik muļķīgi viss sanācis. Es domāju, ka vajag pārbaudīt veikalu, kurā mēs ņēmām tās pudeles. Viņa taču pati varēja noindēties.

- Vai dzīvoklis bija aizslēgts no iekšpuses?

- Tur jau tā lieta. Viņa mājās bija viena pati, un neviens ārā nav gājis, ja jūs domājat, ka slepkava no šejienes ir izgājis ārā.

- Es to neesmu teicis.

- Bet žalūzijas uz balkoniem bija nolaistas, -piebilda Halupovičs.

- Es esmu sapratis, ka pa balkonu piejums iekļūt nevar, - pamāja Drongo. - Vai pārējās pudeles, kas atradās kastē, arī paņēma prokuratūras darbinieki?

- Jā. To es pats ieteicu. Es saprotu, ka būtībā tas ir muļķīgi. “Evianu” pērk visā pasaulē, un šī marka ir tikpat pazīstama kā mersedesi un boingi. Es no dzīvokļa izgāju pēdējais un braucu uz lidostu. Viņa aizvēra durvis. Taču, kad atgriezos, viņa bija jau mirusi. Tātad loģiski iznāk tā, ka tieši es esmu viņu noindējis. Tad nu rodas jautājums: kāpēc man tas būtu vajadzīgs? Vai es pretendēju uz viņas kambari Mitiščos? Vai viņa solīja man atstāt mantojumu?

- Kā jūs zināt, kur viņa dzīvoja? Vai esat braucis pie viņas?

- Nevajag piesieties vārdiem. Protams, neesmu braucis, bet parasti es zinu, kur dzīvo mani darbinieki. Turklāt reizēm viņai nācās aizkavēties līdz pat vēlai stundai, un mans šoferis veda viņu uz mājām. Miša labi zina, kur viņa dzīvoja. Viņš bieži viņu veda. Starp citu, viņš aizbrauca uz dzīvokli pēc bērna un atveda viņu pie mums.

- Kur tas ir - pie jums?

- Pie manas sekretāres. Es taču nevarēju meiteni atstāt vienu, viņa būtu pagalam. Tāpēc es liku, lai Ņina viņu pieskata. Ņina ir mana sekretāre, - paskaidroja Halupovičs. - Es uzskatu, ka zināmā mērā esmu atbildīgs par to, kas notika.

Man vajadzēs aparunāties arī ar jūsu sekretāri.

- Labi, bet tikai rīt. Šodien ir pārāk vēls.

- Protams.

Drongo iegāja ēdamistabā. Tur jau bija iekārtojies Savelijs Nikolajevičs.

- Sēdieties. - Troškins parādīja uz sarkaniem dabiskās ādas krēsliem. Viņš še jutās tikpat kā saimnieks.

Drongo apsēdās krēslā, bet viņa sarunu biedrs iekārtojās uz dīvāna, otru krēslu diplomātiski atstādams dzīvokļa saimniekam.

- Vai jūs šeit agrāk esat bijis? - jautāja Drongo.

- Protams, - brīnījās Troškins, - es vairākas reizes esmu šeit bijis. Vedu steidzamus dokumentus, sūtījumus. Bet kāpēc jūs to jautājat?

- Vai viņš jums deva dzīvokļa atslēgas?

- Nē, nedeva. Es nekad arī neesmu prasījis. Tas nesaskan ar maniem pienākumiem. Es daru tikai to darbu, ko man liek darīt. Es nekad nejaucos šefa darīšanās, - Troškins ar cieņu paziņoja.

- Tas ir slavējami, - piekrita Drongo. - Tad mazliet parunāsim par jūsu darbu. Vai jūs zinājāt, ka Eduards Leonidovičs meklē trīs sievietes, ar kurām viņš agrāk bija saticies? Meklē, lai aicinātu viņas uz Maskavu.

Protams, zināju, - pamāja Troškins. - Es pat braucu uz Jekaterinburgu, lai sameklētu Mamadžanovu.

-Tieši ar viņu tad arī sāksim. Kā jūs viņu atradāt? Viņa taču bija mainījusi adresi un vispār vairākus gadus pilsētā nedzīvoja.

- Jā, viņa bija nesen pārcēlusies, bet viņu atrast nebija sarežģīti. Kaut gan nācās papūlēties. Eduards Leonidovičs adresi precīzi neatcerējās un pateica man to pēc atmiņas. Izrādījās, ka viņš bija sajaucis mājas numuru. Es izstaigāju visu ielu, līdz beidzot atradu viņas bijušo dzīvokli, taču atklājās, ka tur neviens nedzīvo. Nācās noskaidrot, uz kurieni viņi pārcēlušies. Kaimiņi atcerējās, ka viņa ar vīru no Jekaterin-burgas aizbraukuši un šeit vairs nedzīvo. Vārdu sakot. nekādu pēdu. Beidzot viens no kaimiņiem atecrējās, ka viņas brālis strādā milicijā. Man nācās doties uz Iekšlietu pārvaldi un uzmeklēt viņas brāli. Labi, ka zināju uzvārdu. Tā man izdevās atrast Farizu Mamadžanovu.

- Kādu amatu brālis ieņem?

- Viņš ir operatīvais darbinieks. Šķiet, ka nodaļas priekšnieka vietnieks. Viņš ir milicijas apakšpulkvedis. No viņa es uzzināju, kur dzīvo viņa māsa. Viņš gan sākumā Farizas adresi negribēja dot. Nācās ilgi viņu pierunāt un izdomāt visādus iemeslus. Pēc tam bija problēmas ar Farizu. Viņa atteicās braukt uz Maskavu. Teica, ka vīrs neļaujot. Troškins mazliet sarauca savu apaļo degunu. - Dīvaini, ka viņas vecumā vīrs vēl ir greizsirdīgs. Būtu jāpriecājas, ka pēc tik daudziem gadiem kāds vēl atceras viņa sievu.

- Cilvēkiem ir dažāds priekšstats par dzīvi, -iesmējās Drongo. - Vai jūs ar Farizu runājāt?

- Vairākas reizes. Es Jekatcrinburgā pavadīju divas nedēļas, pazinu tur katru suni. Tomēr viņa joprojām nepiekrita braukt. Es vairs nezināju, kā lai Eduardam Leonidovičam izskaidro viņas atteikšanās iemeslu. Pēc tam noskaidrojās, ka viņas vīrs lido uz Minsku, un viņa piekrita doties uz Maskavu. Taču bez īpaša entuziasma. Viņas dēļ mēs mainījām šīs tikšanās laiku arī pārējām.

- Pie pārējām jūs arī lidojāt?

- Par laimi ne. Elgu Rummo mēs atradām uzreiz. Viņa bija saglabājusi savu dzīvokli.

- Tallina ir tipiska Eiropas pilsēta, tur viss ir uzskaitē, tā ka pazust nav iespējams. Tāpēc mēs viņu 66

tūlīt atradām. Un viņa uzreiz piekrita. Protams, bija problēmas ar vīzu. Nācās ielūgt, zvanīt uz mūsu vēstniecību Igaunijā. Taču visumā īpašu problēmu nebija.

- Bet ar trešo sievieti?

- Viņa ir kā sapnis, - pasmaidīja Troškins. - Man tādas patīk. Neielaižas konfliktos, visu saprot, drosmīga, enerģiska. Vispirms viņa mani sīki izprašņāja, nu gluži kā īsta izmeklētāja. Un tūlīt arī piekrita. Bet precizēja, ka dzīvos nevis hotelī “Meriots”, kur viņai bija pasūtīts numurs, bet pie māsas. Ar viņu vispār nebija nekādu problēmu. Paldies Dievam, ar Ukrainu mums vīzu režīms nav ieviests, tāpēc atbraukt no Kijevas nav problēma. Protams, ja nebrauc ar vilcienu, kur muitnieki un robežsargi vandās pa jūsu mantām, bet civilizēti lido ar lidmašīnu.

- Vai jūs viņas sagaidījāt?

- Izņemot Elgu. Viņu sagaidīja Miša, bet es -pārējas.

- Neko neparastu nepamanījāt?

- Nē. Mamadžanovai Maskava patika, īpaši pilsētas centrs, viņa sen šeit nebija bijusi. Oksana sēdēja, vienaldzīgi raugoties pa logu, un neko nejautāja.

- Kur dzīvo viņas māsa?

- Netālu no Kurskas stacijas.

Drongo nodomāja, ka viņš šo rajonu jau ir aizmirsis. Sen atpakaļ, vēl citā dzīvē, vilcieni no Baku pienāca Kurskas stacijā. Viņa tēvam nepatika lidot ar lidmašīnām, tāpēc viņš uz Maskavu parasti brauca tālsatiksmes vilcienos, guļamvagonos. Drongo kopš bērnības bija pieradis pie šīm savdabīgajām pilsētas dzelzceļu staciju smaržām. Ceļot vienmēr bija interesanti. Vilcieni šķērsoja Zicmeļkaukāzu; tur varēja nopirkt mazsālītus gurķīšus, ābolus, siltu maizi un īpaši pagatavotu pīli vai vistu, vārītus, dzeltenus kartupeļus. Par sprādzieniem dzelzceļa stacijās toreiz netika dzirdēts. Vienīgās nepatikšanas, kas pasažieri varēja piemeklēt, bija tad, kad viņš atpalika no vilciena, taču vienmēr varēja paļauties uz kaimiņiem, kas tolaik neindēja līdzbraucējus ar klofelīnu, nozuz-dami ar viņu mantām, bet pieskatīja koferus pa to laiku, kamēr atpalikušais pasažieris centās panākt vilcienu. Tas bija brīnišķīgs vispārējas stabilitātes laiks, kad divu dienu ilgais ceļojums vilcienā bija brīnumains piedzīvojums, un aiz loga zibēja visdažādākās ainavas - no Donas stepēm līdz Piemaska-vas mežiem, no saules izdedzinātiem klajumiem dienvidu ciematos līdz Kaukāza kalnu grēdām un virsotnēm. Tas viss bija palicis agrākajā dzīvē. Pēdējo reizi Drongo šādā veidā bija ceļojis astoņdesmit devītajā gadā, bet jau toreiz vilciena logos tika mesti akmeņi un saplēsto stiklu lauskas ievainoja pasažierus. Par ceļošanu gadu tūkstoša beigās pat nebija ko sapņot. Jaunie vīrieši pirmām kārtām izraisīja Maskavas milicijas aizdomas, un tā kašķīgi pārbaudīja visus pasažierus attiecībā uz reģistrēšanos un pierakstu, pēc tam vilciens šķērsoja Ukrainas teritoriju, un visi vīrieši vecumā līdz piecdesmit gadiem tika pārbaudīti sevišķi rūpīgi. Un visbeidzot Rostovas rajonā varēja 68 gaidīt, ka pārbaudi veiks “brīvprātīgie”, kuri sevišķi kašķīgi izturējās pret nepazīstamiem cilvēkiem. Vilcieni meta līkumu ap Čečeniju, un arī Dagestānas milicija bez īpašām ceremonijām izturējās pret vīriešu kārtas pasažieriem, jo turēja viņus aizdomās un uzskatīja par iespējamajiem teroristiem. Visbeidzot vajadzēja šķērsot Krievijas un Azerbaidžāņus robežu, neradot aizdomas ne vienai, ne otrai pusei.

Notikušā fantasmagorija kļūtu skaidra, ja cilvēki, kas sagrāva valsti, būtu mēģinājuši kaut reizi veikt šādu ceļojumu, bet tamlīdzīgas problēmas viņus neuztrauca. Turpretī parastajiem pasažieriem bija reāla iespēja galapunktā nokļūt piekautiem, aplaupītiem, apzagtiem. Tomēr tas vēl nebija pats sliktākais variants, jo viņiem līdzās varēja atrasties bumba, kurai piemīt ārkārtīgi nelāga īpašība uzsprāgt visnepiemērotākajā brīdī.

- Kurskas stacija, - domīgi teica Drongo.

- Ko? - Troškins nesaprata. - Vai jūs ko vaicājāt?

- Neko. Par ko strādā viņas māsa? Vai viņa ir precējusies?

- Es noskaidroju,-paziņoja Savclijs Nikolajevičs. - Viņas māsasvīrs ir augsts ierēdnis mūsu Transporta ministrijā. Šķiet, nodaļas priekšnieks. Viņi abi ar sievu ir ukraiņi.

- Vai to jūs arī noskaidrojāt? - Drongo pasmaidīja

- Viņa minēja māsas uzvārdu, un es uzreiz sapratu, - pamāja Troškins. - Pret ukraiņiem es izturos labi, - viņš nezin kāpēc uzmanīgi piebilda. - Mana māsa dzīvo Harkovā. Viņas vīrs ir ukrainis.

Pārliecinājāt, - Drongo teica. - Vai jūs uz lidostu tajā naktī, kad notika slepkavība, braucāt kopā?

- Kopā, - Troškins ātri atbildēja, - bet mēs viņu gaidījām lidostā. Dis uz turieni aizbraucu ar savu mašīnu, bet viņam bija savs šoferis.

- Vai viņš bija uztraucies? Vai jūs nepievērsāt uzmanību tam, kā jutās Halupovičs?

Troškins pagriezās, paskatījās virtuves virzienā un čukstus jautāja:

-Vai jūs tiešām domājat, ka es liecināšu pret savu priekšnieku?

Vai jums ir kas slēpjams? - tāpat čukstus uz jautājumu ar jautājumu, maskēdams smīnu, atbildēja Drongo.

- Nē, - skaļi atbildēja Savelijs Nikolajevičs, sapratis, ka Drongo vienkārši ironizē. - Protams, nav. Mēs sagaidījām savus viesus un pametām lidostu. Es viņus aizvedu uz hoteli.

- Jūs teicāt “mūsu viesus”. Vai tad viņš nebija viens?

- Viņi bija divi. Mēs jau bijām hoteļos pasūtījuši numurus. Nabaga Eduards Leonidovičs bija iecerējis visu pabeigt vienā dienā, bet viņam nācās dot liecības prokuratūras darbiniekiem. Nevar taču to, kas noticis, izskaidrot mūsu partneriem no Vācijas. Viņi nekavējoties sašaurinātu darījumus. Mūsu partnerus tā bija nobiedējuši stāsti par krievu mafiju, ka viņi ir gatavi noticēt visādiem niekiem, tāpēc mēs viņiem neko neteicām. Sarunas jau ir pabeigtas, un mūsu viesi rīt lidos projām. Mums nācās, vadoties pēc Eduarda 70

Leonidoviča norādījumiem, dokumentus gatavot bez viņa klātbūtnes. Viņš, protams, šodien atbrauea parakstīt papīrus, bet tas nepavisam nebija tā, kā mēs bijām plānojuši, kaut gan mēs parakstījām labu kontraktu.

- Sakiet, Troškin, vai jūs jau ilgi strādājat pie Eduarda Leonidoviča?

- Jau vairākus gadus.

- Un viņam vienmēr bijusi ... tik plaša sirds?

Troškins bailīgi pavērās uz virtuves pusi.

- Es to jautāju ne jau ziņkāres dēļ, - stingri atgādināja Drongo. - Man jāzina visi lietas apstākļi, lai varētu izdarīt pareizus secinājumus.

- Visi vīrieši mīl sievietes, - filosofiski sprieda Savelijs Nikolajcvičs, tad nopūtās un pamāja uz virtuves pusi. Arī viņš viņas mīl. Reizēm pat pārlieku stipri. Un daudzas nelietes to izmanto. Izsūc no viņa naudu taksometriem, vakariņām un dažādiem niekiem.

-Jūs gan, Savclij Nikolajevič, nemīlat sievietes, -pārmetoši bilda Drongo.

- Nemīlu, - piekrita Troškins. - Par ko lai viņas mīl? Mazliet dibenu pagroza - un tūlīt grib miljonu. Katra sapņo par savu vīrišķi. Lai būtu bagāts un ar atsevišķu dzīvojamo platību. Lai nauda būtu un Alēna Delona izskats.

- Tas ir atkarīgs no naudas daudzuma, - iebilda Drongo. - Ja summa pārsniegs robežskaitļus, tad būs ar mieru atteikties arī no Alēna Delona. Taču mēs runājam par specifisku cilvēku kategoriju. Vairākums vīriešu sievietes mīl ar acīm, un viņiem ir svarīgs sievietes izskats, bet sieviete grib nodrošināt ne tikai sevi, bet arī savus bērnus.

- Māte - tas ir svētums, - piekrita Troškins. - Bet kur tagad ir atrodamas tādas sievietes? Vienas draņķes atlikušas. Visas normālās jau sen ir aizņemtas. Atlikušas vienīgi tādas tiklīdz Eduards Leonidovičs pamāj ar pirkstu, tā drāžas šurp.

- Ne visas, - iebilda Drongo. - Kāpēc, piemēram, Mamadžanova negribēja braukt? Kā viņa pamatoja savu atteikšanos?

- Parasta sievietes kaprīze. Negribēja - un viss. Bet varbūt tas ir saistīts ar viņas vīru. Ir tādi greizsirži, kas līdz sirmam vecumam tur savas sievas aizdomās. Varbūt mums ir pagadījies tieši tāds eksemplārs.

- Jūs domājat, ka nevar izjust greizsirdību uz savu četrdesmitgadīgo sievu? - painteresējās Drongo.

- Nezinu. Man šķita smieklīgas tādas pārspīlētas rūpes, - atzinās Troškins. - Es neesmu precējies, bet pat tad, ja būtu, es par viņu nesatrauktos. Ja grib, lai brauc. Vīram neuzticīga viņa var kļūt arī savā dzimtajā pilsētā.

- Cik jums gadu?

- Trīsdesmit astoņi, - Troškins ar cieņu paziņoja. - Es vispār domāju, ka ar to nav jāsteidzas. Dzīvoju kopā ar māti. Vispirms jānostājas uz kājām, jāiekrāj pietiekams kapitāls. Māsu vecvectēvi precējās četrdesmit gadu vecumā un neuzskatīja to par sliktu.

- Baidos, ka tādā vecumā mūsu vecvectēvi jau bija miruši, - noburkšķēja Drongo. Šajā brīdī ēdamistabā ienāca Halupovičs. Viņam sekoja Miša ar paplāti rokās. 72

- Mēs tūlīl iesim laukā un netraucēsim jūs, - paskaidroja Eduards Leonidovičs.

- Nav nepieciešams, - at|āva Drongo, - mēs savu sarunu jau beidzām. Es tagad runāšu ar jūsu šoferi.

- Vai man jāiet laukā? -jautāja attapīgais Halu-povičs.

- Ja varētu, - lūdza Drongo. - Baidos, ka jūsu klātbūtnē viņš nejutīsies brīvi.

- Skaidrs. Savelij, iesim kabinetā un datorā vēlreiz pārlūkosim māsu kontraktu, bet tu, Miša, paliec šeit. Atbildēsi uz jautājumiem, kurus tev prasīs, -deva norādījumu Halupovičs un pirmais izgāja no ēdamistabas. Troškins piecēlās un steidzīgi sekoja viņam.

Sestā nodala

Miša nolika paplāti uz galdiņa un uzmanīgi piemetās uz krēsla maliņas. Bija jūtams, ka viņš nervozē. Vīrietim bija ap gadiem piecdesmit, taču viņš izskatījās daudz jaunāks. Noģērbis jaku, viņš palika džemperī un tumšās biksēs. Apavus Miša bija novilcis, jau nākot iekšā, un tagad kājās viņam bija čības, ko acīmredzot bija iedevis dzīvokļa saimnieks. Drongo paskatījās uz paplāti. Pudele minerālūdens, divas pudeles alus, pudele pepsikolas un dažas glāzes. Neviena pudele nebija attaisīta, un izskatījās, ka dzīvokļa saimnieks nevienam vairs neuzticas.

- Atvainojiet, - iesāka Drongo, - kā lai es jūs uzrunāju? Vārdā un tēvvārdā vai ...

- Varat mani saukt vienkārši par Mišu, atļāva šoferis.

- Sakiet, Miša, vai jūs jau ilgi strādājat pie Eduarda Lconidoviča?

- Jā, - pamāja Šoferis-jau sešus septiņus gadus.

- Vai viņu labi pazīstat?

Kopā strādājam, šoferis atbildēja.

- Vai jūs agrāk esat bijis šajā dzīvoklī?

- Jā, pamāja Miša. Eduards Leonidovičs reizēm deva man atslēgas, lai atvedu uz šejieni ūdeni vai produktus.

Dīvaini, - Drongo skaļi teica, - man viņš lika apgalvojis, ka šā dzīvokļa atslēgas nevienam nav devis.

- Viņš arī man tās nedeva, - paskaidroja šoferis. - Reizēm mēs atbraucām kopā, bet viņš negribēja doties augšā. Tad viņš man iedeva atslēgu, un es nesu produktus uz virtuvi.

- Tātad arī ūdeni jūs pirkāt un aiznesāt uz virtuvi?

- Vedu, - nopūtās Miša, - mani jau prokuratūrā nopratināja. Bet es, kā parasti, kasti pirku supermārketā. Es taču to vaļā netaisu. Tikai atnesu un nolieku virtuvē. Kā es varu zināt, kas pudelēs ir iekšā.

- Vai jūs labi pazināt mirušo?

- Jeļizavetu Malvejevnu? Protams, pazinu. Labsirdīga sieviete. Lai viņai debesu valstība! Viena pati mazmeitu audzināja. Trijos vai četros darbos rāvās, lai viņas mazmeitai Taņai viss būtu tāpat kā citiem cilvēkiem. Meita taču jau pirms pusotra gada aizbrauca.

- Eduards Leonidovičs teica, ka viņas meita aizbraukusi uz Dienvidslāviju.

Nu jā, laikam uz turieni. Taču var arī būt, ka ne uz turieni. Varbūt uz Turciju vai Āfriku. Tur tagad daudz mūsu meiteņu grozās.

Vai viņa aizbrauca peļņā?

- Kāda tur peļņa! Salīga strādāt bārā. Zinām mēs darbu bārā: vispirms ielej šņabi, pēc tam klienti viņu apčamda. Bet ko lai dara? Jauna sieviete, viena pati, bez atbalsta un bez vīra. Kas viņai atlika? Pa Tveras ielu staigāt, vīrišķus ar “ķerrām” meklēt?

- Pagaidiet, Drongo mazliet sarauca pieri. Viņam nepatika tamlīdzīgi žargona izteicieni. - Kāpēc pa Tveras ielu? Vai tad viņai nebija darba?

- liet kam tas bija? - atjautāja Miša. - Mums vēl paveicās pēc krīzes deviņdesmit astotajā gadā, kad pusi no mūsu puišiem nācās atlaist. Un neviens Eduardu Leonidoviču par to nevainoja, jo visi redzēja, kādos mēslos esam iekūlušies. Viņa darbu bija zaudējusi vēl agrāk, un pēc augusta jau neko vairs atrast nevarēja. Vairākus mēnešus šurp turp skraidīja. Ja gribi strādāt par oficianti vai apkopēju, vispirms ar priekšnieku jāpārguļ, turklāt vēl jāpacieš viņa apvainojumi un uzmākšanās. Jāstrādā visu dienu, bet saņem grašus. Viņai jau bija meita. Un kauns bija mātei uz kakla sēdēt. Vispirms mēģināja nopelnīt tāpat kā citas. Pat pastāvīgs klients uzradās ar Jegora mašīnai līdzīgu auto. Bet no tā nekas neiznāca. Nezinu, kāpēc: vai nu viņa savu raksturu parādīja, vai viņam izpriecām bija vajadzīgs tumīgs sievišķis. Tā, lūk, viņa salīga darbā kaut kur patālāk, bet bērnu atstāja pie mātes.

- Kas bija viņas vīrs?

- Nezinu. - Miša paraustīja plecus. - Mans paziņa dzīvo Mitiščos. Mēs ar viņu kopā par taksistiem strādājām. Viņš man par viņām šo to pastāstīja, bel kas bija viņas vīrs un kāpēc pameta - to es nezinu. Parasta lieta - vīrišķis tikai bikses pakrata, bet sievišķis jau ar vēderu staigā.

-Tātad jūs ieteicāt viņas māti šim mājkalpotājas darbam?

Iznāk, ka es, - piekrita Miša. Viņa daudz strādāja. Es jau teicu, ka viņi ir mana drauga kaimiņi. Dzīvo pirmajā stāvā. Un tā nu es nolēmu par viņu pateikt Eduardam Leonidovičam. Iepriekšējā mājkalpotāja uzteica darbu un kaut kur aizbrauca, bet viņš paņēma Jeļizavetu. Viņa bija laba sieviete.

- Vai jūs zinājāt, ka Eduards Leonidovičs šajā dzīvoklī reizēm rīko konfidenciālas tikšanās?

- Kādas tikšanās?

- Personiskas, - izlaboja Drongo.

- Protams, zinu. - Miša pasmaidīja. - Mēs uz šejieni bieži vedām meitenes. Viņš, tā sakot, pasūta, cik viņam vajag. Un mēs vedam. Kāpēc ne? Viņš vēl ir jauns vīrietis. Sieva visu laiku Eiropā pieskata meitu, kas tur mācās. Uz Maskavu atbrauc divreiz mēnesī kā komandējumā. Un tā viņu šī lieta sāka vilināt. Viss ir pareizi.

- Vai sievietes jūs vedāt uz šejieni? Es domāju tās - no hoteļiem?

- Jā. Mēs vedām.

Miša nopūtās un paskatījās uz kabinetu, no kurienes atskanēja viņa saimnieka un Troškina balsis, -viņi kaut ko apsprieda. Pēc tam Miša piebilda:

- Eduards Leonidovičs man pieteica, lai es, neko neslēpjot, jums visu izstāstu, tāpēc jautājiet, ko vien vēlaties. Es jums atbildēšu.

- Es jau arī jautāju. Par sievietēm.

- Es vadāju, - Miša teica, izskatīdamies tā, it kā atzītos slepkavībā. Prokuratūrā es neko neteicu. Kāpēc viņiem būtu jārakņājas mūsu lietās? Bet dāmītes bija solīdas. Atbrauca uz pusstundu un aizbrauca. Bija redzams, ka darīšanas, nevis lai blēņotos.

- Vai jūs to izlasījāt viņu sejās? - slēpdams smaidu, precizēja Drongo.

- Nē, nevis viņu sejās. Tas uzreiz ir redzams, kad iet izaicinoša sieviete. Citāds apģērbs, citāds galvas pagrieziens, un arī sarunājas citādi. Mēs taču esam taksometra šoferi, mums ir trenēta acs. Tiesa, reizumis arī es kļūdos. Reiz savā mašīnā paņēmu dāmiņu. Tāda trausla, ārzemnieciski tērgāja, pēc dārgām smaržām smaržoja. Nu, nodomāju, ārzemniece. Adresi iedeva- kaut kur Izmailovā, mēs uz turieni arī braucām. Bet tur mūs gaida jauns cilvēks, tā ap gadiem trīsdesmit pieciem. Ieraudzīja viens otru, metās ap kaklu, raud, kliedz, apkampjas. Pēc tam viņa man dod simts rubļus un lūdz, lai es viņus atstāju vienus. Protams, tā nav pieņemts, bet es piekritu. Novietoju mašīnu, bet pats aizgāju aiz stūra, lai savu volgu varu redzēt. Maz kas var gadīties. Kaut gan agrāk tādas patvaļas nebija. Tā nu es no sava posteņa redzu, ka viņi, tā sakot, ar to lietu nodarbojas. Es pilnīgi apstulbu. Ārzemniece, bet sevi tā apkauno! Pēc tam tas puisis aizgāja, un es dāmiņu aizvedu uz hoteli. Viņa ļoti steidzās un visu laiku rādīja uz pulksteni. Domāju, ka nesamaksās, kad atbrauksim, bet viņa aiziedama iedeva vēl piecdesmit. Toreiz tā bija liela nauda. Lūk, no tā laika es arī sāku dāmiņas vērot.

- Spriežot pēc naudas, tas notika padomju laikā, - pasmaidīja Drongo.

- Jā, astoņdesmit trešajā, - atbildēja Miša.

- Bet vai jums neienāca prātā, ka šī ārzemniece toreiz nevarēja savu viesi aicināt uz viesnīcu. Un arī tikties ar viņu nevarēja. Varbūt viņiem tā bija vienīgā vieta un vienīgā tikšanās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa steidzās uz hoteli. Vai jūs to nepieļaujat?

Ak, nē! Es visu sapratu. Tāds laiks. Bet tagad ir cits laiks. Un dāmītēm ne no kā nav jābaidās.

-Jums ir izveidojusies vesela filosofija. Kuru tad jūs vedāt pirmo?

- No “Nacionāles”. To uzkrītošo blondīni. Krieviski runāja ar stipru baltiešu akcentu.

- Vai viņa ilgi šeit uzturējās?

- Nē, kādas divdesmit, trīsdesmit minūtes. Un tūlīt iznāca ārā.

- Kas notika pēc tam?

- Pēc tam mēs viņu atstājām un braucām pēc otras. Viņa dzīvoja “Metropolē”. Arī nav vietējā. Laikam tadžikiete. Pēc izskata redzams, ka nav mūsējā, bet krieviski runāja labāk par mani. Lai gan viņa tikai dažus vārdus bilda, kad braucām uz dzīvokli. Un visu laiku atskatījās, it kā baidoties, ka mums kāds varētu sekot. Lūk, kādas dāmītes mēdz būt! Pati uz Maskavu atbraukusi pie visa gatava un vēl no vīra baidās.

- Bet atceļā?

- Atceļā visu laiku klusēja. Tikai pateica paldies, kad es viņu aizvedu, un iegāja viesnīcā. Eduards Leoni-dovičs nevarēja viņu pavadīt, tāpēc lūdza to izdalīt man.

- Bet trešā sieviete? - jautāja Drongo.

- Kāda - trešā? - nesaprata šoferis. - Es vairāk nevienu nevedu. Stāvēju pie mājas un gaidīju, kad iznāks Eduards Leonidovičs. Viņš gan iznāca kopā ar citu dāmiņu, kuru es iepriekš nebiju redzējis. Viņa bija ģērbusies tumšā mētelī. Viņi pie mašīnas mazliet parunāja, un dāmiņa aizgāja. Mēs ar Eduardu Leoni-doviču aizbraucām uz lidostu.

- Kā viņš izskatījās?

-Kā parasti. Labā noskaņojumā, mūziku ieslēdza.

- Vai lidostā jūs gaidīja Troškins?

- Jā. Viņš tur bija ieradies agrāk par mums. Mēs sagaidījām ārzemniekus, Troškins viņus aizveda uz pilsētu, bet mēs atgriezāmies dzīvoklī, lai aizvadītu Jeļizavetu un aizslēgtu durvis. Un tad, lūk, viss arī noskaidrojās.

Jūs uzbraucāt augšā kopā ar Eduardu Leonidoviču?

- Nē. Vispirms viņš uzbrauca viens. Ilgi klauvēja. Pēc tam iznāca kaimiņi, dažādas pļāpukules. Sāka stāstīt, ka esot atnācis kāds vīrietis. Visādas muļķības izdomāja. Tur blakus viena večiņa dzīvo, tāda kā ķerta. Augām dienām pa logu uz pagalmu skatās. Nav ko darīt, tāpēc arī vēro. Eduards Leonidovičs miliciju negribēja saukt - veselu stundu klauvēja. Pēc tam mēs tomēr piezvanījām uz nodaļu, un viņi atbrauca. Dzīvoklī taču ir signalizācija, svešinieks te ieiet nevar.

- Vai Jeļizaveta Matvejcvna zināja, ka tur ir signalizācija?

- Nē. To neviens nezināja. Izņemot mani, protams. Izsaucām miliciju, taču arī viņi ilgi noņēmās ar durvīm. Tās taču ir no dzelzs. Kā seifam. Tik viegli vis neatvērsi. Noņēmās vairākas stundas, ar autogēnu sagrieza. Eduards Leonidovičs pat simts dolāru iedeva, lai visu izdarītu ātrāk. Beidzot atmūķēja atslēgu, iegāja dzīvoklī un ieraudzīja nogalināto.

- Kāpēc nogalināto? - precizēja Drongo. - Šķiet, viņa pati bija noindējusies?

- To ūdeni es pats tur atvedu, - iebilda Miša, -tur nekā slikta nebija. Viņu laikam ir noindējuši. Kabatlakatiņu ar indi piesūcinājuši - un pie deguna... Tā nu viņa Dievam dvēseli ir atdevusi. Droši vien gribējuši te parakņāties, jo zināja taču, ka Halupovičs nav nabags.

- Pagaidiet, - Drongo viņu pārtrauca. - Jūs taču pats teicāt, ka durvis bija aizslēgtas no iekšpuses.

- Bet balkons? - Miša uzvaroši jautāja. - Acīmredzot viņi pa balkonu bija ielīduši.

- Nesanāk, - iebilda Drongo. - Uz balkona taču ir tērauda žalūzijas. Turklāt tās ir regulējamas no iekšpuses, nevis no ārpuses.

- Tagad ir tādi “brīnumdari”, kas “noregulēs” nezin ko. - Miša atmeta ar roku. - Bet vai tad par to ir runa? Nogalināja viņu, bet neko paņemt nepaspēja. Mēs ar Eduardu Leonidoviču atgriezāmies, un viņi aizbēga.

- Kādā veidā? Pajumtiem? Pa gaisu?

- Es nezinu. Tā nav mana darīšana. Bet viņu neviens nav indējis, tas nu tā ir. Viņa irnogalināta, bet kā nogalināta - to es nezinu. Jums ir jāatrod cilvēks, kas to izdarījis.

- Katrā ziņā, - purpināja Drongo. - Tāpēc jau mēs tagad nodarbojamies ar šo dīvaino lietu. Jūs pieminējāt kaimiņieni, to “ķerto večiņu”, kas visu laiku skatās pa logu. Vai izmeklētājs arī viņu iztaujāja?

- Protams, iztaujāja, - pamāja šoferis, - bet viņa nav normāla. Viņa ir pazīstama biznesmeņa sievasmāte. Šeit, šajā mājā, parasti cilvēki vairs nedzīvo. Tikai tie, kuri var atļauties dzīvot pilsētas centrā. Pārējie izīrē savus dzīvokļus, bet paši pārceļas kaut kur tālāk no centra.

- Kur viņa dzīvo?

- Sestajā stāvā, Miša pasmaidīja, - tieši zem mums. Viņa augām dienām dirn pie loga. Stāv un skatās pa logu.

- Tātad viņa varēja redzēt iespējamo slepkavu, -precizēja Drongo.

- Ja arī redzēja, tad neko nesaprata. - Miša atmeta ar roku. - Es jums jau teicu - ķerta. Traka uz kārtīm. Tikai tām vien tic. Es viņu šoferi pazīstu, reizēm pagalmā tiekamies, viņiem ir piecsimtais mersis. Arī viņš saka: ķerta! Tāpēc viņa jums par liecinieci neder. Neko prātīgu nepastāstīs, tikai par savām kārtīm tarkšķēs, un, ja arī pastāstīs, tad viņas stāsts būs graša vērts. Nenormālie nevar liecināt.

- Vai viņa dzīvo viena?

- Protams, ne. Viņu pieskata krustmeita. Pareizāk sakot, ne gluži krustmeita, bet kaut kāda radiniece. Lāgā nezinu.

- Jūs redzējāt tās sievietes, kuras vedāt uz šejieni, - atgādināja Drongo. - Jums kā bijušajam taksometra šoferim ir īpašs skatiens. Kā jūs domājat, vai kāda no viņām varētu izdarīt šādu noziegumu?

- Nezinu, - godīgi atzinās šoferis. - Pirmā ir loti bagāta. Viņa, protams, varēja pastrādāt tādu nekrietnību, bet kāpēc viņai vajadzētu mēģināt nogalināt Eduardu Leonidoviču un riskēt nokļūt cietumā? Viņa varētu kādu nolīgt, lai viņš novāc cilvēku. Kāpēc lai viņa pati tik ļoti riskētu? Bet otrā bija visai noslēgta. Viņa kaut ko slēpa, glabāja kādu noslēpumu kā jau visas Austrumu sievietes. Viņa jau nu neies indēt cilvēku. Drīzāk nodurs vai nogrūdīs no balkona. Tā man šķiet.

- Bet vai Troškins varētu vēlēties sava šefa nāvi? - klusā balsī jautāja Drongo. Šoferis nodrebēja. Tad neizpratnē uzlūkoja sarunu biedru, it kā neticēdams dzirdētajam.

-Protams, ne. Viņš dievina Eduardu Leonidoviču. Kurš gan cits viņu turēs par tādu naudu? - Šoferis acīmredzami apskauda veiksmīgo palīgu. Bet katram gadījumam viņš runāja ļoti klusi.

- Skaidrs. Bet vai Halupoviča sekretāre ir bijusi šajā dzīvoklī?

- Ņina? - Šoferis bailīgi atskatījās uz virtuvi. - Nē! - pārliecinoši atbildēja Miša. - Nē, nē! Viņa šeit nekad nav bijusi.

- Bet vai viņa zināja par šo dzīvokli?

- Jā, - Miša pamāja, - domāju, ka zināja. Viņai ir šā dzīvokļa telefona numurs, un viņa zina, ka Eduards 82

I eonidovičs reizēm šeit uzturas, bet viņa uz šejieni nekad nav braukusi. Tas patiešām ir tā.

Paldies. - Drongo piecēlās no krēsla. Viņš tā arī nebija pieskāries aizkorķētajām pudelēm, kas atradās uz paplātes.

Arī šoferis piecēlās un, palūkojies uz pudelēm, smaidot jautāja:

- Arī jūs baidāties? Nevēlaties šajā mājā dzert?

- Nē, - atbildēja Drongo. - Nedomāju, ka slepkava varēja šajā mājā saindēt visu ūdeni un kaut kādā veidā samaitāt ūdeni arī aizkorķētā stikla pudelē. Gluži vienkārši man negribas dzert. Miša, nevajag būt tik aizdomīgam, tā var piemesties vajāšanas mānija.

I -es domāju, ka, izņemot vienu pudeli, kurā mums pagaidām nezināmu iemeslu dē] atradās inde, pārējās pudelēs ūdens būs tīrs. Esmu par to pārliecināts.

Drongo izgāja no istabas. Sadzirdējuši viņa soļus, gaitenī parādījās Halupovičs un Troškins. Dzīvokļa saimnieks rokā turēja ierasto cigāru.

- Vai vēl kas? - jautāja Eduards Leonidovičs. - Varbūt vēlaties vēl ar kādu parunāt?

- Protams. Vispirms ar Oksanu, pēc tam - ar jūsu sekretāri. Pie viena arī ar kaimiņieni, kas dzīvo stāvu zemāk. Gribu redzēt ari meiteni, kas nakšņoja jūsu birojā.

- Skaidrs. Jūs domājat, ka kāds no viņiem ir vainojams Jcļizavetas Matvejevnas nāvē?

- Pagaidām nezinu. Visai ticams, ka viņa pali no mājas bija atnesusi indi, lai noindētu grauzējus, kas, iespējams, ložņāja līdzās atkritumu vadam. Tomēr man katrā ziņā vajadzēs parunāt ar katru no četriem cilvēkiem, kurus cs minēju. Un tad varbūt man radīsies kāds konkrētāks viedoklis.

- Labi, - piekrita Halupovičs, - rīt no rīta mēs to visu noorganizēsim. Tikai par mūsu kaimiņieni es mazliet šaubos. Vajadzētu parunāt ar viņas znolu, bet viņš kaut kur ir aizlidojis. Bez viņa ziņas bāzt degunu svešā dzīvoklī nav sevišķi ērti. Jūs mani saprotat?

- Protams. Un tomēr nebūtu slikti, ja jūs varētu noorganizēt šo tikšanos.

- Palūkosim, - pamāja Eduards Leonidovičs, - taču tā ir vienīgā tikšanās, kuru cs nevaru garantēt, kaut gan centīšos kaut ko izdomāt. Tagad jau ir pārāk vēls, lai ar kādu tiktos. Miša aizvedīs jūs uz mājām.

- Paldies. Ja iespējams, vienojieties par to, lai ar Oksanu mēs varētu tikties ap divpadsmitiem, bet pēc tam - ar citiem.

- Kāpēc ap divpadsmitiem? - Eduards Leonidovičs nesaprata. - Var arī agrāk.

- Es vēlu ceļos, - paskaidroja Drongo, - un savus ieradumus mainīt negribu. Turklāt man viss dzirdētais ir jāpārdomā. Tāpēc norunājiet tikšanos uz divpadsmitiem. Tā būs labāk. Bet mašīna man pakaļ lai atbrauc kādas trīsdesmit, četrdesmit minūtes pirms tikšanās.

- Skaidrs. Es vienošos ar Oksanu.

- Un vēl viens padoms. Rīt no rīta nedzeriet ūdeni ne no vienas pudeles, kas atrodas jūsu dzīvoklī. Dzeriet tikai no tās, kuru pats būsiet nopircis. Pats personiski, turklāt vēlams lielā supermārketā.

Es neeju uz supermārketu, - iesmējās Halupovičs, - bet varu pēc ūdens aizsūtīt kādu no maniem darbiniekiem.

Tādā gadījumā es nekavējoties pārtraucu izmeklēšanu, - cietsirdīgi paziņoja Drongo. - Šķiet, es izteicos pietiekami skaidri: tikai to ūdeni, ko pats nopirksiet.

Troškins un Miša vienlaikus sarauca pieri un apvainojumā šņākuļoja. Eduards Leonidovičs atskaldās uz viņiem, pēc tam palūkojās uz Drongo un drebošā balsī izdvesa:

- Es sapratu. Tikai to ūdeni, ko cs pats būšu nopircis. Es tā visu arī izdarīšu.

- Uz redzēšanos.

Drongo paspieda viņam roku un izgāja no dzīvokļa.

Tajā naktī viņš iemiga piecos no rīta, un, jo vairāk viņš pārdomāja notikušo, jo drīzāk gribēja satikties ar pārējiem lieciniekiem. Jau ausa gaisma, kad viņš gāja gulēt, bet tieši vienpadsmitos viņš kā parasti pamodās, jau zinot, ka pēc pusstundas viņam pakaļ atbrauks Miša ar brīnišķīgo ševroletu.

Septītā nodaļa

Drongo, iesēdies automašīnā, pievērsa uzmanību šofera sadrūmušajai sejai. Atbildes sveiciena vietā šoferis tikai kaut ko norūca. Miša bija ģērbies siltā ādas jakā. Abi šoferi valkāja līdzīgas jakas, tikai Mišas jaka bija gaišāka nekā Jegora.

- Kaut kas atgadījies? - jautāja Drongo.

- Eduardu Lconidoviču atkal izsauca uz prokuratūru, - Miša negribīgi paskaidroja. - Viņš aizbrauca ar citu mašīnu un lūdza, lai es aizvedu jūs uz hoteli, kur ieradīsies viņa paziņa. Uz “Redisonu”. Viņš tur pasūtīja numuru, lai jūs varētu mierīgi aprunāties.

Viņa nāks uz turieni? - gribēja precizēt Drongo.

-Jā, viņu atvedīs Savelijs Troškins. Viņš sagaidīja Oksanu lidostā un aizvedīs arī uz hoteli. Eduards Leo-nidovičs lūdza viņu atvainot. Es jau paņēmu atslēgu. Tiklīdz jūs būsiet beidzis sarunu, es jūs aizvedīšu uz mūsu biroju, kur varēsiet sastapt Ņinu, viņa sekretāri.

- Vai arī meitene ir piejums?

- Protams. Viņa jau ir iejutušies. Savā ziņā viņai pie mums ir pat labāk nekā mājās. Gan labi baro, gan pieskata.

-Nedomāju, ka jūsu darbinieki spēs viņai aizstāt vecmāmiņu.

- Protams, ne. Mēs no viņas visu slēpjam: sakām, ka vecmāmiņai ir sirdslēkme un ka viņa atrodas slimnīcā. Viņa, protams, pārdzīvo, bet Eduards Leonido-vičs uz visstingrāko ir pieteicis meiteni neuztraukt.

- Pareizi darījis, - nopūtās Drongo. Vakar mēs runājām par Eduarda Leonidoviča kaimiņieni. Kā jūs domājat, vai ar viņu varēs aprunāties?

- Šķiet, Eduards Leonidoviēs jau ir vienojies, -sacīja Miša. - Viņš no rīta kādam zvanīja, bet precīzāk es neko nezinu.

Pusdivpadsmitos viņi jau bija hotelī “Redisons”, kur uz Mišas vārda bija pasūtīts numurs. Miša gāja līdzi Drongo uz numuru, atvēra ciemiņam durvis un devās lejā. Numurā bija divas istabas, uz galdiņa atradās minerālūdens un augļi. Drongo, paskatījies uz divām minerālūdens pudelēm, iesmējās. Tā bija “Evi-86 ana”. Halupoviča gaume nebija mainījusies, un Drongo, kam arī garšoja šis minerālūdens, nodomāja, ka tagad katru reizi, kad dzers “Evianu”, atcerēsies biznesmeni ar plašo sirdi.

Viņš piegāja pie galda, atkorķēja pudeli un ielēja ūdeni glāzē, tad, mirkli padomājis, iesmējās un izdzēra glāzi tukšu. Patīkams, svaigs, negāzēts ūdens. Drongo atsēdās uz krēsla un sāka gaidīt sievieti, kuru atvedīs Troškins.

Ilgi gaidīt nenācās. Troškins acīmredzot bija disciplinēts darbinieks, un tieši šīs īpašības dēļ viņu arī cienīja. Tieši tris minūtes pāri divpadsmitiem viņš jau atradās pie numura, kurā viņu gaidīja Drongo. Viņš klusi pieklauvēja, un Drongo atvēra durvis, cienīdams Troškina taktiskumu, jo viņš taču varēja paņemt otru atslēgu no Mišas, kurš sēdēja lejā, vestibilā.

Troškins, palaidis pa priekšu sievieti, pieklājīgi sasveicinājās. Mugurā viņai bija elegants tumšpelēks mētelis, kājās-melni puszābaki. Viņa mierīgi iegāja istabā, it kā būtu pieradusi pie šādām situācijām, un noņēma kažokādas cepurīti. Sievietei bija vērīgas, pētošas brūnas acis. Tumšie mati apgriezti kārē stilā. Drongo patika viņas skatiens - mierīgs, pārliecinošs, stingrs. Sasveicinājusies viņa piegāja pie galda un pievērsās Troškinam.

- Kur ir Eduards Lconidovičs?

- Viņš atbrauks, - taisnodamies paskaidroja Troškins, - mēs viņu te pagaidīsim.

- Kāpēc katrā ziņā hotelī? - viņa interesējās. - Kāpēc man jāgaida viņa drauga klātbūtnē?

Viņa acīmredzot runāja par Drongo, kuram pat aci nebija uzmetusi. Viņš pasmaidīja, bet neko neteica.

- Eduards Leonidovičs lūdza, lai mēs atbraucam uz šejieni un uzgaidām viņu, izlīdzinoši bilda Troškins. - Viņš teicās ierasties ap divpadsmitiem. Goda vārds, es saku taisnību.

- Cienītā, - sarunā iejaucās Drongo, - varbūt jūs noģērbtos? Vai atļausiet man palīdzēt?

Beidzot viņa paskatījās uz Drongo. Novērtēja viņa uzvalku, kaklasaiti, apavus. Pamanīja gudras acis un, pēkšņi pasmaidījusi, sacīja:

- Es domāju, ka sievietes tā vairs neuzrunā. Vismaz Maskavā ne. - Viņa novilka mēteli, Drongo paņēma to un iekāra skapī. Pēc tam viešņa, apsēdusies pie galda, stingri palūkojās uzTroškinu, kas stāvēja, mēteli nenovilcis.

- Kad beidzot nāks jūsu saimnieks?

- Viņš ir prokuratūrā. - Drongo steidzās Troš-kinam palīgā.

Kur?! Viņa bija pārsteigta daudz vairāk nekā no šīs stiprās sievietes varēja gaidīt. Tomēr viņa neizbijās, drīzāk gan jutās izbrīnīta.

Prokuratūrā, - paskaidroja Drongo, - viņu izsauca uz turieni kā liecinieku.

- Kas viņam jāliecina? - viņa lietišķi precizēja.

Tieši tāpēc viņš lūdza jūs sagaidīt šeit, - Drongo

sāka skaidrot. - Lieta tāda, ka viņa dzīvoklī, kur jūs pirms divām dienām bijāt iegriezusies, ir notikusi slepkavība.

- Ко? - viņa pārjautāja, neticēdama dzirdētajam. - Slepkavība? - Tad viņa pēkšņi atgāzās pret krēsla atzveltni un pasmaidīja.

Troškins izbrīnīts palūkojās uz Drongo un paraustīja plecus. Varbūt arī šai dāmiņai piemīt kāda dīvainība? Tamlīdzīgu neadekvātu reakciju viņi nebija gaidījuši. Savelijs Nikolajcvičs paspēra soli atpakaļ. Viešņa, smaidot un skatoties uz Drongo, jautāja:

- Vai tā ir izjokošana?

- Es neatļautos šādā veidā jokot ar nepazīstamu sievieti, - vēsi piemetināja Drongo.

- Tiešām notikusi slepkavība? - nu jau, kļuvusi nopietna, viņa jautāja.

-Jā. Gājusi bojā sieviete. Mājkalpotāja. Viņa nāca uzkopt dzīvokli.

-Ceru, ka Eduards Leonidovičs ir tikai liecinieks. Vai viņš nav aizdomās turētais? Jūs to skaidri zināt?

Drongo pievērsa uzmanību viņas vārdiem. Ikviens cilvēks teiktu, ka Halupovičs ir vai nu liecinieks, vai apsūdzētais, bet viņa teica “aizdomās turētais”. Tātad viņa zina starpību starp aizdomās turēto un apsūdzēto.

- Jūs esat juriste? - vaicāja Drongo.

- Jā, - viņa pamāja. - Vai tad viņš jums to nav teicis?

-Nē.

- Par ko jūs strādājat?

- Esmu privāteksperts. Dažreiz konsultēju savus paziņas drošības jautājumos. Atvainojiet, ka neesmu jums stādījies priekšā. Parasti mani sauc par Drongo.

- Kā jūs teicāt? Drongo? Tātad jūs esat tas slavenais eksperts, kas izmeklē visnoslēpumainākos noziegumus?

- Paldies, ka jūs tā sakāt, bet es domāju, ka tāds vērtējums ir mazliet pārspīlēts.

Nedomāju vis. Par jums esmu dzirdējusi no īstiem profesionāļiem. Taču arī jūs esat labais,-viņa teica, palūkojusies uzTroškinu, kas joprojām stāvēja mētelī. - Būtu vismaz brīdinājis, kurš šeit būs. Tad man nebūtu ko jautāt.

-Jā ... Bet es nezināju ... Mēs ... Atvainojiet... -stomījās Troškins.

- Jūs varat pagaidīt lejā, - ieteica Drongo. - Pie viena Mišām pajautājiet, kad atbrauks Eduards Lconidovičs. Bet mēs parunāsimies ar...

... Oksana Grigorjcvna, - viešņa stādījās priekšā, - kaut gan var arī vienkāršāk: Oksana.

- Protams, pagaidīšu, - Troškins uzreiz piekrita, juzdamies iepriecināts par to, ka situācija tika atrisināta šādā veidā. Viņš izsteidzās pa durvīm, pat ncatsvcicinādamics.

- Niecība! - Oksana Grigorjevna sarauca pieri. - Man tādi cilvēki nepatīk. No viņiem vienmēr var sagaidīt jebkuru sīku nelietību... Tātad Eduardu Lco-nidoviču izsauca uz prokuratūru. Ļoti interesanti! Bet jūs acīmredzot nolēmāt parunāt ar mani, lai paralēli veiktu izmeklēšanu, neievērojot pienācīgas procesuālās normas. Vai man ir taisnība?

- Absolūta taisnība. Tikai es parasti vados pēc citām normām, kas man šķiet daudz svarīgākas. Es taču neesmu ne izziņas izdarītājs, ne izmeklētājs un nevaru veikt daudzas man nepieciešamās procesuālās darbības.

- Es jau nopratu, ka jūs arī esat jurists, - viņa teica, norādīdama uz krēslu sev pretim. - Sēdieties un uzdodiet jautājumus, bet vispirms izstāstiet, kas noticis.

Viņa paņēma tīru glāzi, pavilka uz savu pusi “Evianas” pudeli un ielēja minerālūdeni. Tad norija pirmo malku.

- Viņa tika noindēta, - teica Drongo. - Virtuvē kāds bija ielicis indi minerālūdens “Eviana" pudelē.

Viņa neaizrijās, pat nenodrebēja. Vienkārši uzmeta acis pudelei, no kuras tikko kā bija ielējusi sev ūdeni. Pārstājusi dzert, viņa nolika glāzi uz galda un tikai tad pajautāja:

- Viņu noindēja?

- Tā šķiet. Atvainojiet, ja mani jautājumi jums šķitīs netaktiski, - teica Drongo, - bet man nāksies jums uzdot arī tamlīdzīgus jautājumus.

- Nevajag atvainoties. - Sieviete pavīpsnāja. - īstenībā vainīga esmu vienīgi es pati. Man jau pašā sākumā vajadzēja visu izstāstīt Eduardam Leonidovi-čam, taču es nezin kāpēc nolēmu to nedarīt. Tāpēc arī radās zināms pārpratums.

- Es jūs nesaprotu.

- Mēs ar viņu iepazināmies pirms daudziem gadiem, - paskaidroja sieviete. - Tolaik man bija trīsdesmit, tagad jau ir daudz vairāk. Tolaik es celtniecības trestā strādāju par juriskonsulti. Kad mēs pēc tik daudziem gadiem satikāmies, es neprecizēju, tieši kur es strādāju. Vienīgi pateicu, ka joprojām strādāju savā specialitātē.

- Skaidrs. Jums jau nebija daudz laika.

- Jā, nebija. Šķiet, viņš steidzās uz lidostu. Man šķita interesanti redzēt, kāds viņš tagad izskatās, bet viņš acīmredzot gribēja atsaukt atmiņā savus labākos gadus. Tagad par viņa izskatu var likt tikai trīs ar krustu. Un ari tas ir par dārgo apģērbu un ārējo spožumu. Kļuvis plikgalvis, uzaudzējis vēderiņu, mokās ar aizdusu. Ko gan laiks dara ar cilvēku! Toreiz viņš bija enerģisks jauneklis! Tieviņš. Bet tagad? Laikam arī es diez ko labi neizskatos.

- Nu gan jūs izaicināt mani, lai saku komplimentus, - Drongo smaidīja.

- Liecieties nu mierā! - Viņa atmeta ar roku. - Pie velna! Kādus vēl komplimentus! Es izskatos tā, kā jau četrdesmit piecos gados mēdz izskatīties. Man jau klimakss deguna priekšā, kaut gan dzemdēt tik un tā nav nekādu cerību. Taču gadu jau ir daudz, un, lūk, attiecīgi tā arī izskatos.

- Jūs esat drosmīga sieviete, - sacīja Drongo, - daudzas dāmas par tamlīdzīgām problēmām cenšas nerunāt.

- Es neesmu meitenīte, kura pūlas slēpt savu vecumu, - stingri teica Oksana Grigorjevna. - Zināt, tieši ko es noslēpu no sava bijušā paziņas? Tikai pieturieties pie krēsla, lai nenokristu. Tas tiešām būtu smieklīgi. Mums bija maz laika, viņš steidzās uz lidostu, tā ka mēs pat nepaguvām lāgā parunāt. Nabaga Eduards Leonidovičs tā arī nenoprecizēja, tieši kur es tagad strādāju. Un arī es par to nerunāju.

Drongo raudzījās uz viņu, gaidot paskaidrojumus.

- Es esmu juriste ne tikai pēc profesijas, - viņa piebilda. - Pēc toreizējās tikšanās ar Eduardu Leoni-92

doviču cs sāku strādāt prokuratūrā. Tagad es esmu pilsētas prokuratūras Vispārējās uzraudzības nodaļas priekšniece. Vai jums būs vēl kādi jautājumi, vai varbūt esat nolēmis man vairs neko nejautāt? - viltīgi smīnēdama, viņa vaicāja.

Tas bija spēcīgs trieciens. No vienas puses, tas ievērojami sarežģīja darbu, bet no otras - atviegloja. Profesionāļi vienmēr cits citu saprot labāk.

- Būs, - pamāja Drongo. - Būdama juriste, jūs mani sapratīsiet, un mēs izvairīsimies no liekiem jautājumiem.

- Vai jūs tiešām esat tas pats Drongo? - interesējās Oksana Grigorjevna. - Es Kijevā esmu par jums daudz dzirdējusi. Stāsta, ka jūs esot pats labākais eksperts pasaulē. Kaut kas līdzīgs Šerloka Holmsa un komisāra Megrē vai Puaro hibrīdam. Vai tā ir taisnība?

Protams, nav taisnība. Sarežģītos jautājumos es dažreiz konsultēju savus paziņas, bet neesmu apveltīts ne ar kādiem īpašiem talantiem.

- Jūs velti esat tik pieticīgs.

“Viņa neprot smaidīt, viņa spēj vienīgi vīpsnāt,’’ Drongo pēkšņi saprata. Profesija vienmēr uzliek savu zīmogu ne tikai liktenim, bet arī izskatam. Ļumīga seja ir pavāram, kas stāv pie plīts, stingra un sasprindzināta sejas izteiksme ir skolotājam, kas vienmēr gatavs uzklausīt skolēnu, pārākumu pauž biznesmeņi, kuri apzinās, ka par savu naudu var daudz ko nopirkt. Tsi sakot, profesija tā vai citādi ietekmē cilvēka manieres, uzvedību un sejas izteiksmi. Viņai bija raksturīgs vērīgs skatiens, arī sejas vaibsti un smīns, smaidīja tikai lūpas, pārējie sejas muskuļi gandrīz nekustējās.

- Pie mums runā, ka jūs esot izmeklējis vairākus skandalozus kriminālnoziegumus, - teica Oksana Grigorjevna.

- Baumas vienmēr ir pārspīlētas.

- Iespējams, - viņa piekrita. Bet jūs man nepateicāt, kad notikusi slepkavība. Vai nelaimes gadījumu jūs izslēdzat?

- Par deviņdesmit deviņiem procentiem.

- Kāpēc?

- Sievietei nāve iestājusies dažas stundas pēc jūsu tikšanās ar Halupoviču. Jūs aizgājāt, atteikusies izmantot viņa mašīnu, bet viņš aizbrauca uz lidostu. Kad Halupovičs atgriezās mājās, sieviete jau bija mirusi. Lai nokļūtu dzīvoklī, nācās uzlauzt durvis. Viņa bija dzērusi minerālūdeni no pudeles, kurā kāds bija paguvis iebērt indi. Spriežot pēc Halupoviča stāstītā, pēdējais cilvēks, kas uzturējās dzīvoklī kopā ar viņu, bijāt tieši jūs, Oksana Grigorjevna.

- Ļoti interesanti,-viņa samērā vienaldzīgi teica. - Nu un? Jūs uzskatāt, ka man bija pamats nogalināt viņa mājkalpotāju?

- Protams, ne. Bet man. tāpat kā izmeklētājam, ir aizdomas, ka sievietei inde tikusi kļūdas pēc. Drīzāk tā bija domāta dzīvokļa saimniekam, nevis viņa mājkalpotājai.

-Tas jau vairāk izskatās pēc patiesības, - piekrita Oksana Grigorjevna. - Taču šajā gadījumā man nav iemesla nogalināt savu agrāko paziņu. Vai jūs domā-94

jat, ka es gaidīju piecpadsmit gadus, lai ierastos šeit un viņu noindētu? Kālab man tas būtu vajadzīgs?

- Es neteicu, ka jūs mēģinājāt viņu noindēt. Es vienīgi pievērsu jūsu uzmanību tam apstāklim, ka bijāt pēdējā, kura apmeklēja Halupoviča dzīvokli.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Viņš pats man to teica. Jūs satikāties ar viņu apmēram pēc pulksten sešiem. Sieviete gājusi bojā pulksten astoņos.

- Vai tad tajā dienā neviena cita, izņemot mani, dzīvoklī nebija? Man šķita, ka tur pirms manis ir bijušas sievietes.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Kaut kā nojautu. Sajutu svešas kosmētikas aromātu. Tās ir netveramas izjūtas. Jā, jā, pirms manis dzīvoklī bija uzturējusies cita sieviete.

- Pareizi, - apstiprināja Drongo. - Pat divas sievietes, bet viņas aizgāja pirms jums.

- Tagad es atceros. Virtuvē uz galda stāvēja dažas šampanieša pudeles, bet es tur neredzēju minerālūdeni. Vai esat pārliecināts, ka nelaimīgā sieviete ir noindēta?

- Pilnīgi droši. Prokuratūra jau izmeklē. Jūs taču zināt, ka tamlīdzīgas sevišķi smagas lietas izmeklē prokuratūras izmeklētāji.

Halupovičs teica, ka es pēdējā biju viņa dzīvoklī?

- Viņš prokuratūrā to neteica, uzskatīdams, ka nebūtu visai godīgi jūs iegāzt. Turklāt viņš nezina, kur jūs strādājat. Taču izmeklētāji agri vai vēlu to

var konstatēt, nopratinot viņa otru šoferi, kas redzēja jūs aizejam. Starp citu, kāpēc jūs neizmantojāt viņa automašīnu? Droši vien viņš jums piedāvāja savu mašīnu?

- Protams, piedāvāja, bet es gribēju pastaigāties pa pilsētu. Pēc tik daudziem gadiem bija interesanti paskatīties Gorkija ielu. Kaut gan es aizmirsu. Šķiet, ka tagad to sauc par Tveras ielu. Es tik reti braucu uz Maskavu. Interesanti pašai visu redzēt. Maskavā dzīvo mana māsa, bet es te ierodos reti. Vismaz pēdējā laikā.

- Vai jums ir bērni?

- Pieaugusi meita. Viņa ir precējusies, bet bērnu nav. Šķiet, viņi nesteidzas padarīt mani par vecmāmiņu. Tagadējie jaunieši ir pragmatiskāki par mums, viņi izvirza daudz konkrētākus mērķus, tāpēc meita un viņas vīrs vairāk domā par savu karjeru, nevis par nākamo paaudzi. Viņiem šķiet, ka visa dzīve vēl priekšā.

- Bet jūs runājat tā, it kā dzīve jau beigtos.

- Protams, ne, - viņa pavīpsnāja, - bet manā vecumā cilvēki dažas lietas izprot labāk. Vīriešiem tas ir labākais vecums, bet sievietēm, ak vai, pēdējā iespēja vēl justies kā sievietei. Pēc piecdesmit gadiem mēs nevienam vairs neesam vajadzīgas, pat pašu vīriem ne. Žēl, ka man nav dēla. Mēdz sacīt, ka zēni vairāk tiecas pēc mātēm.

Iespējams. Taču jūs esat maksimāliste.

- Jā, - vīpsnāja Oksana Grigorjevna. - Tieši tāpēc es arī aizgāju strādāt uz prokuratūru. Vispār pēc dabas esmu aizrautīga. Vai Halupovičs jums netika stāstījis, 96

kā mēs iepazināmies? Tas uzliesmoja kā zibens. Viņš ar kādu kompāniju izklaidējās restorānā, bet es ar saviem paziņām sēdēju zāles viņā galā, un, kad abi dejojām katrs ar savu partneri, mēs pēkšņi ieraudzījām viens otru. Es sapratu, ka patīku viņam. Arī viņš man patika. Viņa acīs kvēloja izaicinājums un iekšēja uguns. Tā man vismaz likās. Vai zināt, kāds vīrietis viņš bija! Ar īpašu iekšēju degsmi, izaicinoši drosmīgs. Vajadzēja būt pietiekami izlēmīgam cilvēkam, lai visu pamestu un uzaicinātu mani dejot. Nākamajā dienā mēs tikāmies un gandrīz trīs dienas pavadījām kopā. Visai romantisks stāsts. Ikviena sieviete vismaz reizi mūžā to ir piedzīvojusi. Viņš man bija kā talismans, vienīgais vīrietis, kuru atceras visu mūžu. Labi, ja šis vīrietis kļūst par dzīvesbiedru, bet tā jau ir laime, kādu piedzīvo ārkārtīgi reti. Jāapmierinās ar to, ko dzīve dod.

- Viņš tik ļoti jums patika?

-Tas nav īsti precīzs formulējums. Drīzāk tobrīd sakrita mūsu uzskati, mūsu iekšējā enerģētika. Tagad es domāju: labi, ka toreiz viss arī beidzās. Būtu nepanesami dzīvot līdzās viņam un skatīties, kā viņš noveco. Taču no tā nepavisam neizriet, ka es atbraucu uz Maskavu, lai viņu noindētu. Ja es gribētu nogalināt vīrieti, tad es drīzāk viņu nošautu. Tagad nav grūti dabūt ieroci, lai izdarītu tamlīdzīgu noziegumu. Varbūt pēc manis vēl kāds ir apmeklējis Halupoviča dzīvokli?

- Nē. Viņš pavadīja jūs, sagaidīja mājkalpotāju un aizbrauca. Viņa dzīvoklī palika viena. Kad viņš 7 — 350

atgriezās, durvis no iekšpuses bija aizslēgtas. Virtuvē gulēja mirusī sieviete. Septītajā stāvā no ārpuses iekļūt nevar, turklāt balkona žalūzijas bija nolaistas. Ekspertīzē tika konstatēts, ka viņa mirusi tūlīt pēc tam, kad bija iedzērusi saindēto minerālūdeni no pudeles, kas atradās virtuvē uz galda.

- Cik viņai bija gadu? - interesējās Oksana Grigorjcvna.

- Piecdesmit deviņi. Ja domājat, ka viņa bija Halupoviča mīļākā un ka viņš centās atbrīvoties no viņas, tad jūs maldāties.

- Es neko tādu neesmu teikusi. Vienīgi pajautāju, cik viņai gadu. Kam gan ievajadzējās noindēt šo nelaimīgo... vai Eduardu Leonidoviču? Kam viņi bija vajadzīgi? Domāju, ka ir notikusi traģiska nejaušība.

- Bet ja nu ne? Dzīvoklī taču indes nebija. Vēl jānoskaidro, kā tā nokļuvusi minerālūdens pudelē.

- Ko Halupovičs tika pieņēmis pirms manis?

- Divas sievietes. Divas savas paziņas, kuras viņš bija saticis pirms jums.

Oksana Grigorjevna sarauca pieri. Saruna viņai bija nepatīkama, bet Oksana vīrišķīgi to turpināja, nemēģinot izvairīties no iztaujāšanas. Viņa bija stipra sieviete, un Drongo saprata, ka arī viņa analizē situāciju, cenzdamās rast risinājumu.

- Viņam ir pārāk daudz pazīstamu sieviešu. - Viņa asi iesmējās. - Kas tās bija? Vai viņš jums teica, kas viņu apmeklēja pirms manis?

- Es pat runāju ar viņām. Tās ir Halupoviča paziņas, ar kurām viņš bija ticies pirms daudziem gadiem.

Viņa pavīpsnāja un tad iesmējās. Pēc tam ielēja glāzē ūdeni un vienā paņēmienā izdzēra.

- Tātad viņš bija nolēmis savākt visu savu kolekciju, sieviete rūgti secināja. - Tātad es viņam biju tikai taurenītis, viņa kolekcijas rota.

- Nevajag spriest tik kategoriski,- iebilda Drongo.

Tas bija viņa sapnis - sapulcināt Maskavā sievietes,

ar kurām viņam saistās vislabākās atmiņas. Arī jūs taču tikko kā teicāt, ka ar Halupoviču jums saistās vislabākās atmiņas. Varbūt jūs viņam arī izraisāt vislabākās atmiņas dzīvē. Vai tad kaut kas tāds nav iespējams?

- Jums ir grūti iebilst,- viņa atzinās. - Es nesen atmetu smēķēšanu. Vai jums nav cigarešu?

- Nē, es nesmēķēju.

- Es varētu jums piekrist, bet viņš taču uzaicināja arī citas sievietes.

- Vīrieša dzīve sākas tikai četrdesmit piecos gados,-Drongo atgādināja viņas pašas pirms dažām minūtēm teikto. - Viņam nemaz tik daudzas sievietes, kā jūs domājat, nav bijušas. Kaut gan jums varbūt ir taisnība to ir bijis tik daudz, ka viņš ir mazliet sapinies. Bez jums viņa dzīvē ir bijušas vēl divas sievietes, tikšanās ar kurām viņš vēlas atcerēties. Šīs tikšanās viņam ir bijušas ļoti svarīgas.

- Patīkamāk ir būt vienai no trijām, nevis vienai no daudzām, - viņa sarkastiski piebilda. - Kas ir šīs sievietes?

- Viņš gribēja jūs citu ar citu iepazīstināt-sarīkot tādu kā atmiņu vakaru. Reizi tūkstoš gados, kā viņš teica. Sapulcināt jūs, lai atcerētos pašas labākās lapaspuses savā mūžā. Manuprāt, tā ir mazliet ekscentriska ideja, bet katrs cilvēks jau vadās pēc savām estētiskajām kategorijām.

- Varbūt indi ielika viena no šīm sievietēm, - savu pieņēmumu izteica Oksana Grigorjevna. - Viņa varbūt dabūja zināt, ka Halupovičs grasās tikties ar citu sievieti, un kļuva greizsirdīga uz sāncensi.

- Uz kādu sāncensi! Viņš taču nebija ticies ar šīm sievietēm vairāk nekā divdesmit gadus. Satikdamas uz ielas, viņas Halupoviču nebūtu pazinušas.

- Tātad es esmu vienīgā aizdomās turētā?

- Nē, nedomāju, ka vienīgā.

Viņa novērtēja Drongo taktiskumu. Paraustījusi plecus, Oksana Grigorjevna pagriezās uz loga pusi.

- Jebkurā gadījumā, - viņa beidzot teica, - ir muļķīgi kaut ko slēpt. Jādodas uz prokuratūru un viss jāizstāsta, lai izvairītos no nevajadzīgiem sarežģījumiem. Es domāju, ka man ticēs, taču nepatikšanas man, protams, nav vajadzīgas.

Šajā mirklī, it kā saklausījis viņas vārdus, iezvanījās telefons. Drongo pacēla klausuli.

- Tas esmu es, - viņš izdzirdēja Troškina steidzīgo balsi, - zvanīja Eduards Lconidovičs. Viņš prokuratūrā aizkavēsies. Lūdza viņu atvainot. Ja vēlaties, mēs jūs aizvedīsim uz mūsu biroju. Vai jūs jau beidzāt sarunu?

Astotā nodaļa

Oksana Grigorjevna labāk par citiem saprata, cik sarežģīta ir situācija, kurā nonācis viņas kādreizējais paziņa. Tieši tāpēc viņa uzstāja, ka viņiem abiem ir jābrauc uz Halupoviča biroja. Ceļā uz turieni Oksana klusēdama skatījās sāņus, un tikai tad, kad mašīna jau nogriezās pie ēkas, viņa, pievērsusies Drongo, ieteicās:

- Viņš droši vien ir precējies.

- Tādi jautājumi ir jāuzdod pašam Eduardam Leonidovičam, - Drongo deva padomu.

Miša, kas sēdēja pie stūres, mazliet pagriezās, bet neteica nc vārda. Viņiem sekoja Troškina mašīna.

- Protams, - viņa vīpsnāja. - Arī šajā ziņā viņš man ir melojis. Teica, ka līdz pat šim laikam nav precējies, un es, muļķe, viņam noticēju. Domāju, ka viņš tiešām dzīvo viens. Šķiet, ka tas dzīvoklis bija paredzēts randiņiem.

Drongo klusēja. Sarunāties ar vērīgu sievieti ir visai sarežģīti, bet sarunāties ar aizvainotu sievieti ir gandrīz neiespējami, taču, ja šī sieviete ir arī prokurore, tad labāk ir klusēt un padarīt šo dialogu par monologu, jo saprātīgas alternatīvas taču nav. Turklāt viņa bija gudra sieviete. Sapratusi, ka viņas teiktie vārdi ir adresēti citam cilvēkam, Oksana Grigorjevna apklusa. Bet varbūt lepnums neļāva viņai šādā tonī turpināt sarunu.

Kad viņi piebrauca pie biroja ēkas, pulkstenis bija jau divi. Miša apturēja mašīnu un aizsteidzās pa priekšu, lai brīdinātu apsardzes darbiniekus, kas stāvēja pie ieejas. Acīmredzot viņiem bija doti stingri norādījumi attiecībā uz ikvienu viesi. Tieši tāpēc viņi ļoti uzmanīgi pārbaudīja atbraucēju dokumentus. Pat Troškins nespēja viņus pierunāt, lai viņi atkāpjas no noteikumiem.

Šajā ēkā kādreiz bija izvietojies zinātniskās pētniecības institūts. Pēc deviņdesmit pirmā gada piecstāvu ēkas četri stāvi tika iznomāti un bijušajās laboratorijās iekārtojās visdažādākās kompānijas-gan tādas, kas nodarbojās ar dažādu preču pārdošanu un produktu piegādi, gan tūrisma firmas. Pamazām daži biroji tika slēgti vai pārvietoti uz citiem rajoniem. Deviņdesmit septītā gada sākumā uz šejieni pārcēlās Halupoviča firma. Tolaik tā aizņēma trīs stāvus. Pamazām daļa telpu tika pārbūvēta, un tagad blakus galvenajai ieejai atradās divi pārbūvēti lifti. Ar vienu varēja nokļūt līdz ceturtajam stāvam, bet otrs nogādāja piektajā stāvā, kur atradās agrākā Pārtikas rūpniecības zinātniskās pētniecības institūta laboratorijas. Līdz deviņdesmit astotā gada krīzei firmas vadība nopietni domāja, ka varēs atpirkt arī pārējās telpas, bet atlikušās institūta nodaļas pārvietot uz citurieni, taču pēc krīzes tamlīdzīgas idejas vairs nefigurēja, un Halupo-vičs nolēma, ka arī četri stāvi ir pārāk liela greznība un ka var iztikt ar trijiem stāviem. Tomēr, lai kā arī būtu, piecstāvu mājas četrus stāvus aizņēma Halupoviča firma. Tālāk - kreisajā pusē - bija vēl viens neliels lifts. Tas bija paredzēts firmas vadībai, kuru drīkstēja izmantot Halupovičs un divi firmas viceprezidenti.

Institūta darbinieki, kas bija izvietojušies piektajā stāvā, centās netraucēt bagātos nomniekus. Ēdnīcu, kas bija iekārtota otrajā stāvā, viņi neapmeklēja, -tajā bija noteiktas speciālas cenas, kas domātas tikai firmas darbiniekiem. Turklāt nokļūt citos stāvos institūta darbinieki tik un tā nevarētu. Ieeju katrā stāvā aizsprostoja dzelzs režģis, bet durvju atslēga bija tikai firmas saimniecības daļas vadītājam. Pilnīgi aizsprostot stāvus nomnieki nedrīkstēja, to pamatoti nepieļautu ugunsdrošības inspekcija, bet pa kāpnēm, kas atradās pa labi, no pirmā stāva varēja nokļūt tikai piektajā stāvā. Visas pārējās durvis bija aizslēgtas, turpretī ēkas kreisajā pusē varēja nokļūt līdz ceturtajam stāvam, un tur visas durvis bija atvērtas. Tiesa gan, pret šādiem jaunievedumiem nopietni iebilda ugunsdrošības inspektori, kas laiku pa laikam še parādījās, bet saimniecības daļas vadītājam bija speciālas instrukcijas, un ugunsdrošības inspektori devās prom, būdami apmierināti ar savām vizītēm un čaukstinādami naudu, kas viņiem tika pasniegta pateicībā par problēmas “izpratni”.

Taču institūta darbiniekiem ne prātā nenāca pusdienot nomnieku ēdnīcā. Institūtā bija atlicis ne vairāk par astoņdesmit darbiniekiem, un visi viņi mitinājās piektajā stāvā, būdami apmierināti ar to, ka institūts nav likvidēts un ka viņi var saņemt algu no līdzekļiem, kas gūti par ēkas iznomāšanu. Tiesa gan, līgumā bija ierakstīta summa, no kuras tika maksāti nodokļi un alga institūta darbiniekiem, taču lielāko daļu naudas saņēma direktors un viņa vietnieks,

precīzāk sakot, tas notika apgrieztā kārtībā - vietnieks un direktors. Direktors bija dīvains inteliģents cilvēks. Viņš neiejaucās finansu jautājumos. Viņš bija zinātņu kandidāts un sevi uzskatīja par ievērojamu zinātnieku. Viņa vietnieks saimniecības jautājumos atgādināja lielu žurku. Nobarojies, ar sarkanu ģīmi, lielu dzimumzīmi uz vaiga un izvalbītām acīm, vietnieks sekmīgi kārtoja visas lietas. Pimis dažiem gadiem viņš pirmo reizi direktoram par ēkas iznomāšanu dolāros "piemaksāja” diezgan pieklājīgu summu tieši tajā brīdī, kad viņa priekšniekam izmisīgi vajadzēja naudu: viņš grasījās nomainīt savu sagrabējušo mašīnu. Kopš tā laika direktors nekad neko nav jautājis savam vietniekam. Ik mēnesi saņemot aploksnē tūkstoš dolārus, viņš patiesi ticēja, ka viss notiek pareizi un ka viņa palīgs saņem tikpat. Kā gan viņš varēja zināt, ka izveicīgais vietnieks ņem desmit reizes vairāk un ir jau paguvis Maskavas apkārtnē uzcelt diezgan lielu vasarnīcu, uz kurieni savus darbabiedrus nekad netika aicinājis.

Apsardze gādāja par Halupoviča firmas drošību un Troškinu pazina pēc sejas, taču tā saņēma stingrus norādījumus no paša Eduarda Leonidoviča un tāpēc pārbaudīja katru viesi un salīdzināja viņa dokumentus ar iepriekš iesniegto pieteikumu. Drongo pacietīgi gaidīja, kamēr viņam un viņa ceļabiedrei izraksta caurlaides, pirms viņiem tika atļauts ieiet.

Nokļuvuši ceturtajā stāvā, viņi nonāca Halupoviča pieņemamajā istabā. Te viņus sagaidīja jauna sieviete ar kārtīgi mezglā savītiem matiem. Uz mazā deguntiņa 104 bija elegantas brilles. Mazliet uz priekšu izvirzītie zobi nevis bojāja viņas izskatu, bet piešķīra tam savdabīgu valdzinājumu. Viņa bija samērā eleganti ģērbusies, un pēc tā Drongo varēja spriest par viņas algas līmeni. Tā bija tā pati Ņina, par kuru Halupovičs viņam bija stāstījis.

- Labdien, - teica Ņina un dežūrsmaids rotāja viņas seju. - Zvanīja Eduards Leonidovičs un lūdza jūs pagaidīt. Viņš drīz ieradīšoties. Jūs varat pagaidīt viņa kabinetā.

Pieņemamajā istabā atradās vēl otra jauniete. Ņinai bija gaiši kastaņbrūni mati, bet otra darbiniece bija blondīne, turklāt viņas matu krāsa bija dabiska. Viņai bija proporcionāli sejas panti, plānas lūpas un tumšas acis. Arī acu krāsa acīmredzot bija dabiska-viņa nelietoja tagad modē nākušās lēcas. Tumšas acis un gaiši mati izskatam piešķir seksuālu valdzinājumu. Abas jaunietes bija gara auguma, un svārki, kas beidzās augšpus ceļgaliem, izcēla viņu kāju slaidumu.

“Dīvaini! Kāpēc Halupovičs man nepateica, ka viņam ir vēl viena sekretāre,” nodomāja Drongo.

Oksana Grigorjcvna ar skatienu novērtēja gan izremontēto ēku, gan Halupoviča sekretāru ārējo spožumu. Pieņemamajā istabā bija daudz ziedu. Abi galdi bija novietoti viens otram pretim. Acīmredzot te strādāja divas sekretāres. Pieņemamās istabas otrā pusē iepretim Halupoviča kabinetam karājās tabelīte ar palīga uzvārdu. Troškins vienmēr atradās blakus, vienmēr bija pa rokai. Drongo nodomāja, ka arī tas daudz ko liecina par paša Halupoviča raksturu. Parasti

kopīga pieņemamā istaba mēdz būt prezidentam un viceprezidentam, bet nekādā gadījumā ne ar palīgu, kura kabinets varētu atrasties citā - mazāk prestižā vietā. Taču Halupovičs acīmredzot domāja citādi un rīkojās tā, kā uzskatīja par vajadzīgu.

Halupoviča plašais kabinets, ko greznoja gaišas Karēlijas bērza mēbeles, liecināja par tā saimnieka gaumi. Logus sedza bēši aizkari. Apslēptie gaismas ķermeņi izstaroja dīvainu izkliedētu gaismu. Vienu sienu aizsedza iebūvēti skapji, kuros atradās grāmatas, žurnāli un darbam nepieciešamā literatūra. Aiz stikla vīdēja šādi tādi nieciņi - no dažādām valstīm atvesti suvenīri. Halupoviča galds atradās pie loga, bet pie pretējās sienas karājās triju Krievijas moderno mākslinieku gleznas, kas acīmredzot bija paredzētas kabineta interjeram. Katru gleznu apstaroja papildu gaismeklis, kas atgādināja zeltītu pilienu.

Pie loga atradās garš galds ar divpadsmit krēsliem. Pa labi - ar dabisku ādu apvilkts dīvāns siltā, gaiši bēšā krāsā. Oksana pirmā devās dīvāna virzienā, un Drongo sekoja viņas paraugam.

-Tēju vai kafiju?- laipni smaidīdama, jautāja Ņina.

Man kafiju, - lūdza Oksana Grigorjevna.

- Bet man tēju, — smaidīdams piebilda Drongo.

Ņina izgāja. Troškins stāvēja durvīs un arī smaidīja.

- Vai mums ilgi nāksies gaidīt jūsu saimnieku? -Oksana Grigorjevna stingri noprasīja. Acīmredzot jaunās un skaistās Ņinas klātbūtnē viņa nejutās sevišķi pārliecinoši. Sievietes noveco dažādi: vienas samierinās ar nenovēršamo, priecājas par jaunajām izjūtām un ar aizbildniccisku labvēlību izturas pret jaunajiem. Citas noslēdzas sevī un krasi maina dzīves stilu. Dažas iemanās k|ūt sevišķi nejaukas, viņas tracina ikviena sieviete, kas ir jaunāka un skaistāka. Oksanai piemita dažas šīs nejaucības iezīmes, un ar gadiem tās izpaudās arvien redzamāk.

Viņam drīz vajadzētu ierasties, - nopūtās Troš-kins. - Vai jūs vēl kaut ko vēlaties?

Drongo nepaspēja atbildēt, jo ienāca Ņina un sniedza viņam telefonu. Zvanīja Halupovičs. Viņš informēja, ka ir izbraucis no prokuratūras.

- Es drīz būšu klāt, - viņš teica. - Izmeklētāja mani atkal mocīja. Visu laiku taujāja par Jeļizavetas Matvejcvnas mazmeitu. Labi, ka man ienāca prātā paņemt meiteni pie sevis. Pretējā gadījumā es pieredzētu savā dzīvē vislielākās nepatikšanas. Izmeklētāja grib izvaicāt arī viņu.

- Vai jūs drīz atbrauksiet?

- Tiklīdz izkļūšu no sastrēguma. Dienā vairs nav iespējams pārvietoties, - sūrojās Halupovičs.

- Sameklējiet meiteni, - teica Drongo, pievērsdamies Troškinam. - Jūsu vadītāja atpūtas kabinets acīmredzot atrodas aiz viena no šo skapju durvīm.

Viņam nepatika verdziskais vārds “saimnieks”, tāpēc viņš labprātāk teica 'Vadītājs”. Troškins nodrebēja.

- Vai jūs šeit jau esat bijis? - viņš jautāja.

-Nē. Vienkārši uzminēju. Ir taču skaidrs, ka tik

ekstravagants cilvēks kā Eduards Leonidovičs droši vien ir nomaskējis savas “atpūtas istabas” durvis. Kur tad patlaban ir meitene?

- Tūlīt noskaidrošu.

Troškins steidzīgi šķērsoja istabu, atvēra vidējā grāmatu skapja durtiņas, kas, kā izrādījās, veda uz otru istabu, un iegāja tajā. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca un noplātīja rokas.

-Neviena nav. Meitene laikam kaut kur aizgājusi.

Troškins steidzās uz pieņemamo istabu. Bija redzams, ka viņš nervozē.

- Kāda meitene? - Oksana Grigorjcvna nesaprata. - Ko jūs meklējat?

- Nomirušajai ir palikusi mazmeita, un Eduards Leonidovičs iemitināja viņu savā birojā, lai viņa dzīvoklī nepaliktu viena, - paskaidroja Drongo.

- Manuprāt, ir muļķīgi meiteni pa nakti atstāt vienu, - strikti piezīmēja Oksana Grigorjevna. - Labāk būtu, ja viņu nosūtītu uz kādu bērnunamu.

- Viņa nav tik maziņa,-paskaidroja Drongo. - Viņa ir pusaudze, un viņai vēl nav pateikta taisnība.

Troškins atkal parādījās kabinetā. Viņš bija apjucis.

- Meitene droši vien ir nogājusi uz ēdnīcu, - viņš ieteicās, - Ņina viņai vakar parādīja, kur atrodas ēdnīca. Es tūlīt došos lejā un atvedīšu viņu.

- Ja var. - Drongo pamāja.

Troškins aizgāja. Oksana Grigorjcvna pavīpsnāja, taču šoreiz komentārus neizteica.

Tiklīdz Troškins bija izsteidzies gaitenī, kabinetā ienāca Ņina. Viņai rokās bija paplāte, uz kuras atradās porcelāna tasītes, cukumīca im kārba ar šokolādes konfektēm. Kad viņa visu bija rūpīgi salikusi uz galdiņa viesu priekšā un grasījās iet laukā, Drongo lūdza: 108

- Neaizejiet.

Viņa izbrīnījusies paskatījās uz Drongo.

- Man jāpaliek?

- Ja varat. - Drongo pamāja. - Es gribētu ar jums parunāt. Vakar es lūdzu Eduardam Leonidovičam, lai viņš jums to pasaka.

- Viņš no rīta zvanīja un teica, ka jūs gribot tikties ar mani.

Viiia stāvēja blakus Drongo un raudzījās viņam acīs.

- Tādā gadījumā apsēdieties un parunāsim, - viņš uzaicināja.

- Tūlīt pieņemamajā istabā ienāks mana pāriniece Oļa, - teica Ņina, - un tad es varēšu ar jums parunāties. Viņa devās lejā kopā ar Savcliju Nikolajcviču, lai uzmeklētu meiteni.

- Jūs viņu atstājāt ēkā vienu pašu? - jautāja Drongo.

- Protams, ne, - Ņina tūlīt atbildēja, - te viņa tikai atpūtās. Es viņu ņēmu sev līdzi uz mājām, kā bija lūdzis Eduards Leonidovičs, un no rīta vedu atpakaļ. Meitene ir laba, vienīgi mazliet noslēgta.

- Vai jūs viņai pateicāt, kas noticis ar vecmāmiņu?

- Nē. Taču man šķiet, ka viņa nojauš. Varbūt man tā tikai izlikās. Viņa mani izvaicāja, un es atbildēju, ka vecmāmiņai uznākusi sirdslēkme un ka viņa patlaban atrodas slimnīcā.

- Vai viņa jums noticēja?

- Viņa klusēja. Vai es drīkstu iziet? Pieņemamajā istabā neviena nav. Pēc tam es atgriezīšos.

- Jā, jā, atvainojiet, ka es jūs aizkavēju, - purpināja Drongo.

- Mirkli pagaidiet, - pēkšņi atskanēja Oksanas Grigorjevnas griezīgā balss. Sakiet, vai jūs esat bijusi dzīvoklī, kurā notika slepkavība?

Ņina pagriezās pret viņu. Šis jautājums nozīmēja tikai vienu - vai viņa ir bijusi sava patrona mīļākā. Ņina palūkojās uz viešņu. Tad lēni pakratīja galvu.

- Nē, - viņa teica, - es nekad neesmu bijusi tajā dzīvoklī.

- Vai jau ilgi šeit strādājat? - gribēja precizēt Oksana Grigorjevna.

- Apmēram četrus gadus, - Ņina atbildēja. Vai jūs vēlaties man vēl ko jautāt? - Un, atbildi nesagaidījusi, izsteidzās no kabineta.

Oksana Grigorjevna paraustīja plecus.

- Nekaunīga, jauna būtne. - Oksana nebija labvēlīgi noskaņota. - Es viņas vecumā uzvedos daudz atturīgāk.

- Kādā ziņā?

- Vai tad jūs neievērojāt? Viņa taču sava šefa dēļ ir greizsirdīga uz mani. Un uz visām sievietēm, ar kurām viņš varētu satikties.

- Manuprāt, tas ir subjektīvs viedoklis, - ieminējās Drongo. - Viņai nepatika pats jautājums, precīzāk sakot, šajā jautājumā ietvertais zemteksts.

- Katram ir sava specializācija, - piemetināja Oksana Grigorjevna, paņemdama tasīti ar kafiju. Drongo ievēroja, ka cukuru viņa nepielika.

- Jūs acīmredzot ilgu laiku esat specializējies skaļu politisku noziegumu lietās, viņa piebilda, malkodama kafiju, -bet es vispirms strādāju izmeklēšanas pārvaldē,

Es lieliski zinu, ka deviņdesmit procentiem šādu noziegumu ir izteikti sadzīvisks raksturs. Nedomāju, ka tādā veidā konkurenti vai iespējamie sāncenši centās atbrīvoties no Halupoviča. Šādā nolūkā mēdz nolīgt killerus, kas nekļūdīgi novāc bīstamo cilvēku. Viņa sprieda pārlieku mierīgi, it kā izklāstīdama savu teoriju attiecībā uz procesuālo tiesību attīstību valstī. - Bet saindēt minerālūdeni ir ļoti sievišķīgi. Viltīgi, taču ne visai gudri. Domāju, ka jums ir taisnība. Protams, gribēja nogalināt Eduardu Leonidoviču, bet bojā gāja nelaimīgā sieviete. Iespējams, ka slepkava ir kāda no Halupoviča paziņām. Es nedomāju, ka slepkava ir bijusi viena no mums, kuras viņš pēc tik daudziem gadiem sameklēja un uzaicināja pie sevis. Lai izdarītu slepkavību, ir nepieciešama spēcīga motivācija. Vairāk ticams, ka slepkava ir kāda cita Halupoviča paziņa. Un aizdomās var turēt arī sievu, mīļāko, sekretāri... Vienu no viņām.

- Sekretāre todien dzīvoklī netika bijusi, - teica Drongo. - Viņa tur vispār nav bijusi.

- Tā saka viņa.

- Halupovičs man teica to pašu.

- Varbūt viņš meloja.

- Tā kā viņš ir lūdzis mani nodarboties ar šo lietu, tad diezin vai viņš ķertos pie tādiem meliem, saprotot, ka tas negatīvi ietekmēs turpmāko izmeklēšanu.

- Vīriešiem ir sava loģika. Varbūt Halupovičs domā, ka viņa netiek turēta aizdomās, - Oksana Grigorjevna palika pie sava.-Turklāt indi varēja iebērt arī citā dienā.

- Nesanāk, jo šoferis kasti ar minerālūdeni nopirka tieši tajā dienā.

- Varbūt viņa dzīvesbiedre? Viņa taču varēja uzzināt par sava laulātā dzīvokli. Dažas sievas nepiedod šādas “aušības”.

- Neesmu pārliecināts, taču man šķiet, ka viņa pat nezina, kur šis dzīvoklis atrodas.

- Un jūs domājat, ka noziegumu pastrādāju es vai kāda no tām sievietēm, kuras ar Halupoviču tikušās pirms daudziem gadiem? - izsmejoši vaicāja Oksana Grigorjevna.

- Varbūt jūs uzskatāt, ka darbs prokuratūrā dod jums indulgenci, kas atbrīvo no jebkādām aizdomām?

- Nē, - viņa viltīgi pasmaidīja, - bet kāpēc man vajadzētu viņu nogalināt? Turklāt tik primitīvā veidā. Uzskatu, ka jūs tikai pajokojāt.

- Iespējams, - piekrita Drongo. - Bet kas tad to ir izdarījis?

Viņa nesamulsusi izdzēra kafiju, nolika tasīti uz galda un tad mierīgā balsī teica:

- Ikvienam cilvēkam ir savi noslēpumi. Kāpēc jūs domājat, ka Halupovičs ir izņēmums? Iespējams, ka viņš pats ir izdomājis šo skaisto stāstu par sievietēm, kuras sabraukušas no dažādām pasaules malām un ar kurām viņš reiz ir ticies. Izdomājis, lai slēptu iepriekš ieplānoto slepkavību un padarītu sarežģītu izmeklēšanu. Vai tādu variantu jūs nepieļaujat?

-Vai jums ir Halupoviča mobilā telefona numurs?

- Viņš man iedeva savu vizītkarti un uz tās uzrakstīja telefona numuru, - atcerējās Oksana Grigorjevna. - Vizītkarte atrodas manā somā, un es ne reizes neesmu 112 pat paskatījusies uz to. Mani tas neinteresē. Varbūt jūs domājat, ka situācija ir gluži citāda?

Drongo ievēroja, ka viņai ir skaista, taču vienlaikus arī nikna seja. “Nezin kāpēc skaistas sievietes sejā pēc četrdesmit gadiem iezīmējas tieši tādi vaibsti. Tā vienlaikus kļūst skaista un arī nikna. Neglītenes kļūst labākas, jo viņām nav tik sāpīgi šķirties no jaunības, turpretī skaistās sievietes sāk jukt prātā, pamanot acīm redzamas pārvērtības, kas katru dienu parādās spogulī. Varbūt tieši tāpēc viņas kļūst tik ļaunas?” Tomēr Drongo zināja, ka šim likumam ir arī izņēmumi.

- Jūs teicāt, ka jums kopā ar viņu bija labi, -Drongo nepieklājīgi atgādināja. - Varbūt es jūs pārpratu?

- Vai tad tam ir kāds sakars ar šo lietu? - viņa neliekuļoti brīnījās. - Viņš var būt brīnišķīgs mīlnieks un arī aukstasinīgs slepkava. Tās ir dažādas lietas. Vai jūs tā nedomājat?

- Man ir grūti iedomāties, ka tāds epikūrietis, kāds ir Halupovičs, varētu nogalināt savu mājkalpotāju, -atzinās Drongo. - Drīzāk viņš to vienkārši padzītu no mājas. Kāpēc viņam būtu jānogalina šī nelaimīgā sieviete?

- Mājkalpotāja varbūt bija uzzinājusi kaut ko būtisku par viņa finansiālo stāvokli vai izdibinājusi kādu citu viņa noslēpumu, kuru neklājās zināt. Un neskatieties uz mani tā! - viņa lūdza. - Galu galā tic ir tikai mani pieņēmumi. Arī es saprotu, ka viņš diez ko neizskatās pēc aukstasinīga slepkavas. Man laikam vajadzētu iepazīties ar abām manām “sāncensēm”.

Šos vārdus viņa izteica ar zināmu pārākumu un acīmredzamu izsmieklu. Viņa apzinājās, ka savā vecumā izskatās visai labi. Arī Drongo konstatēja, ka viņa izskatās labāk par mazliet izplūdušo Elgu Rummo un Farizu Mamadžanovu, kuras savam izskatam nepievērsa tik lielu uzmanību, un, kaut gan arī Fariza neizskatījās slikti, viņas acīs tomēr neatspoguļojās tā mazliet nekaunīgā pārliecība, kāda piemita Oksanai Grigorjev-nai. Viņa acīmredzot apzinājās spēku, kas piemīt viņas ārienei, un tas zināmā mērā bija sekmējis panākumus darbā pat tādā specifiskā organizācijā kā prokuratūra.

- Es domāju, mums jābrauc uz prokuratūru un viss jāizstāsta, - stingri noteica Oksana, jo varam nonākt muļķīgā situācijā; mūs uzskatīs par lieciniekiem, kas izvairās no liecināšanas ...

Viņa nepaguva pabeigt savu sakāmo, jo durvis atvērās un kabinetā ienāca Eduards Leonidovičs. Viņam mugurā bija elegants tumšs, viegls mētelis, ko viņš nebija paguvis novilkt pieņemamajā istabā.

- Labdien, - viņš īsi noteica, - arī es esmu klāt.

- Mēmā scēna, - palūkojusies uz ienācēju, izsmejoši noteica Oksana Grigorjevna. - Tu esi ieradies īstajā brīdī. Vai vari izstāstīt, kas noticis?

- Nepatikšanas, - novilkdams mēteli, purpināja Halupovičs. - Ņina, - viņš uzsauca sekretārei, nometa mēteli uz krēsla atzveltnes un, piegājis pie dīvāna, apsēdās blakus Drongo.

Ienāca Ņina, klusēdama paņēma mēteli un iznesa pieņemamajā istabā. Acīmredzot viņa zināja patrona gaumi un tāpēc nejautāja, ko viņš dzers, - tēju vai kafiju. 114

- Es jau esmu dzirdējusi par tavām nepatikšanām, - kategoriskā tonī teica Oksana Cirigorjevna.

Saaicināji mūs visas un iepini nepatīkamā situācijā.

- Tu domā, ka cs to speciāli izdarīju? - nikni noprasīja Halupovičs. - Vai tev neviens nav sacījis, ka tavā balsī ieskanas prokuroriem raksturīgais tonis?

Viņa, paskatījusies uz Drongo, pasmaidīja. Tad teica:

- Ja tu vērīgāk izturētos pret cilvēkiem, tad būtu painteresējies, kur es tagad konkrēti strādāju.

- Vai tiešām par prokurori? - brīnījās Eduards Leonidovičs.

- Tieši tā. Esmu nodaļas priekšniece pilsētas prokuratūrā. Starp citu, to es tev jau pateicu, kad tikāmies dzīvoklī, bet tev tas paslīdēja gar ausīm. Tajā brīdī zvanīja telefons, un vēlāk tu neko nepārjautāji.

-Tu teici “nodaļas priekšniece”, un cs nodomāju, ka tu esi juridiskās nodaļas priekšniece, - purpināja Halupovičs. - Tikai prokurora man vēl trūka, lai justos pilnīgi laimīgs. Un kāda dienesta pakāpe tad tev ir? Prokuratūras ģenerālis vai maršals?

- Prokuratūrā nav ne maršalu, ne ģenerāļu. Ir tiem pielīdzināti justīcijas padomnieki, bet varu tevi nomierināt: par padomnieku vēl neesmu kļuvusi. Taču, ja pielīdzina armijā piešķirtajām pakāpēm, tad es jau esmu apakšpulkvedis. Vai tevi tas apmierina vai gribētu ko vairāk?

- Es tagad gribētu atpūsties zilzilas jūras krastā un nedomāt par slepkavību, - purpināja Halupovičs. -Tev jau droši vien pastāstīja, kas noticis manā dzīvoklī.

Ņina ienesa kafiju un nolika Halupovičam priekšā. Pēc tam, paskatījusies uz Oksanu Grigorjevnu, jautāja:

- Vai jums vēl pasniegt kafiju?

- Paldies, mīļā, viešņa pasmaidīja ar vāji slēptu sarkasmu. - Šķiet, esmu jau pārdzērusies.

- Vēlaties vēl tēju? - Ņina jau daudz maigāk jautāja Drongo.

Acīmredzot Oksana Grigorjevna viņai nepatika, un viešņa atbildēja ar to pašu. Drongo nevēlējās tēju, taču saprata, ka viņam ir jālūdz Ņinai šis pakalpojums, lai situācija atslābtu. Un viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Jaunā sieviete novērtēja viņa taktiskumu un izsteidzās no kabineta.

Ņina! - Halupovičs uzsauca viņai nopakaļ. - Kur Troškins? Kur Oļa? Kur viņi nozuduši?

- Meklē Taņu, - atkal parādoties kabinetā, atbildēja Ņina.

- Kā tā - meklē? Vai tad viņa pazudusi?

- Nē. Nogāja mūsu ēdnīcā. Tūlīt viņu atvedīs.

- Labi. - Halupovičs kaklasaites mezglu palaida maz-liet vaļīgāk. Pēc tam paskatījās uz Drongo. - Kā izrādās, mūsu plānprātīgā kaimiņiene ir redzējusi, ka pie manis nākušas sievietes. Tikai viņa apgalvo, ka bijušas piecas, nevis četras, taču es skaidri zinu, ka bija četras -nelaimīgā Jeļizaveta Matvejevna un trīs manas viešņas.

- Bet viņa apgalvo, ka piecas? - pārjautāja Drongo.

- Traka vecene. - Halupovičs atmeta ar roku. - Tomēr pats interesantākais ir tas, ka izmeklētāja viņai nepavisam netic, jo kā viņa var zināt, kurš nācis pie manis, bet kurš devies uz citiem dzīvokļiem?

- Kā viņa to paskaidro?

- Lifts! Mums slikti darbojas lifts. Tas grab kā tukša alus muca. Viņa droši vien dzirdēja, ka lifts apstājas mūsu stāvā.

- Tavā stāvā ir vēl viens dzīvoklis, - piebilda vērīgā Oksana Grigorjevna. - Varbūt kāds nāca pie taviem kaimiņiem?

-Tur jau sen neviens nedzīvo, - atgaiņājās Halupovičs. - Kaut gan - kāda starpība? Uz manu stāvu kāds nejauši varēja uzbraukt, bet pēc tam doties lejā. Tā reizēm gadās - cilvēks sajauc pogas un nokļūst citā stāvā. Taču tik un tā, ja pat būtu atnākušas simts sievietes, mēs arī tad neko konkrētu nevaram noskaidrot. Un vispār - kāda starpība? Es, protams, izmeklētājai neko neteicu, tomēr arī viņa uzskata, ka manā dzīvoklī ir bijušas nepiederošas sievietes. Visbriesmīgākais ir tas, ka es parakstīju tās nolādētās lapeles, kur rakstīts, ka esmu kriminālatbildīgs par nepatiesas liecības sniegšanu.

Bet kāpēc tu tā darīji? - Oksana sarauca pieri.

- Vajadzēja uzreiz izstāstīt patiesību.

- Kādu patiesību? Kurš man ticēs? Tas taču ir neticams stāsts. Izmeklētāja domās, ka esmu jucis. Viņa jau tā man ne visai tic.

- Tavu lietu izmeklē sieviete? - smīkņāja Oksana.

- Šķiet, ka esi nokļuvis sieviešu valstībā.

- Tieši tā!

Halupovičs paņēma tasīti un izdzēra kafiju. Tad, nolicis lasīti uz galda, atkal uzsauca:

- Ņina, vai viņi vēl nav atnākuši?

- Nē, Eduard Leonidovič, - viņa atbildēja, ienākdama kabinetā. Ņina nesa Drongo domāto tēju. - Vai lai es nobraucu lejā viņiem pakaļ?

- Nē, - Halupovičs neapmierināts rūca. - Piezvani pa mobilo un pasaki, lai viņi beidzot parādās. Ko viņi tur dara? Varbūt kopā ietur pusdienas? Lai steidzami dodas šurp!

Viņa klusēdama pamāja un nemanāmi izslīdēja ārā. Drongo nodomāja, ka tā ir īpaša prasme - staigāt pa parketa grīdu tā, ka neklaudz papēži.

- Kuru viņi tur aizdomās? Ko jums teica izmeklētāja?

- Viņu interesēja tas, kādas sievietes varēja pie manis nākt, - paskaidroja Halupovičs. Kad es teicu, ka todien neviens pie manis nav bijis, viņa sāka iztaujāt, kādas bijušas manas un Jcļizavetas Matvejevnas attiecības un vai viņa nav mana mīļākā. Ak Dievs! Kaut ko tādu ir pat briesmīgi iedomāties! Pēc tam izmeklētāja sāka interesēties par viņas meitu. Dīvaini, ka viņas meitai bija tāds reti sastopams vārds - Eloiza. Un es pat nezināju, ka tā sauc viņas meitu. Šķiet, viņa tagad ir Dienvidslāvijā, bet es neesmu ne dzirdējis viņas vārdu, ne arī viņu jebkad redzējis. Izmeklētāja uzskata, ka es gandrīz vai esmu viņu aizsūtījis šajā ārzemju braucienā. Un viņa, protams, arī interesējās, kur atrodas Jcļizavetas Matvejevnas mazmeita. Es jau tā daudz biju samelojies, tāpēc par meiteni melot negribēju. Kaimiņi jau tik un tā zina, ka mans šoferis viņu atveda uz šejieni, uz biroju, tāpēc es atzinos, ka Taņa ir pie manis. Izmeklētāja par to bija ļoti priecīga - it kā Taņa būtu mana meita. Tad atkal sākās muļķīga iztaujāšana par viņas māti. Tā vietā, lai meklētu īsto slepkavu, viņa uzdeva muļķīgus jautājumus.

- Izmeklētājs zina, kādi jautājumi jāuzdod, -stāstījumā iejaucās Oksana Grigorjcvna. - Neuzskatiet, ka esat par visiem gudrāks, Halupovič!

“Dīvaini, ka Oksana viņu uzrunā uzvārdā,” nodomāja Drongo. “Kaut gan zināmā mērā arī tā ir tradīcija. Elga Rummo un Fariza Mamadžanova sauca viņu vārdā: Elga teica “Ediks”, bet Fariza - “Eduards”, turpretī Oksana Grigorjcvna uzrunāja viņu uzvārdā. Nezin kādēļ slāviskas izcelsmes sievietes uzrunā vīriešus uzvārdā, tomēr šajā gadījumā ir acīmredzams, ka Oksana Grigorjcvna izturas pret savu seno paziņu daudz striktāk nekā pārējās divas sievietes.” Es vispār nezinu, ko darīt. - Halupovičs kļuva nikns. - Ņina! Kur ir tas velna Troškins? - viņš rēca.

- Atvainojiet, Eduard Leonidovič! - Durvīs parādījās sekretāre. Bija redzams, ka viņa ir apjukusi. Sakārtojusi brilles, viņa aplaizīja lūpas.

- Kas noticis? - jautāja Halupovičs.

- Meitene ir nozudusi, - paskaidroja Ņina.

Devītā nodaļa

Iestājās klusums, tad gaitenīatskanēja kliedziens. Acīmredzot ziņa par notikušo jau bija izplatījusies pa stāviem.

- Kā tā - nozudusi? - Halupovičs samulsis jautāja un acumirklī pielēca kājās. Kur viņa nozuda? - viņš kliedza. - Sameklējiet meiteni!

- Viņa devās lejā ... - Ņina centās paskaidrot, bet Halupovičs, rupji pagrūdis viņu nost, izskrēja no kabineta.

Ari Drongo piecēlās.

- Tā tik vēl trūka! - skaļi noteica Oksana Grigor-jevna. Viņa paskatījās uz Drongo un paraustīja plecus. Ņina lūdzoši raudzījās uz Drongo, it kā viņš varētu paveikt brīnumu un sadabūt meitenei. Tā vietā, lai sekotu Halupovičam uz pieņemamo istabu, Drongo devās uz kabineta viņu galu un atvēra atpūtas istabas durvis. Iegāja tajā un palūkojās visapkārt. Nelielajā istabā atradās televizors. Uz dīvāna bija spilvens un plāns pleds. Vienas durvis veda uz vannas istabu, otras - uz koridoru.

Uz galdiņa stāvēja pudele ar gāzētu ūdeni, uz šķīvja - pusapēsta sviestmaize, bet uz krēsla blakus apdilušai mugursomai karājās oranža šallīte. Drongo ieskatījās mugursomā: grāmatas, lēta kosmētika, dzīvokļa atslēgas, daži mazi zaķīši, acīmredzot no kinder surprise... Pēkšņi aiz muguras atskanēja Oksanas Grigorjcvnas balss:

- Ja tās būtu meitenes lietas, viņa tās šeit neatstātu.

- Iespējams, - piekrita Drongo. - Vismaz skaidrs ir tas, ka viņa nav aizbēgusi. Citādi nebūtu pametusi šeit atslēgas. Taču pievērsiet uzmanību tam, ka šeit nav virsdrēbju.

- Jūs domājat, ka viņa ir aizbēgusi?

- Nē. Tad viņa būtu paņēmusi atslēgas. Varbūt meitene tiešām ir devusies uz ēdnīcu?

-Tad izmeklētājai ir taisnība, - mīklaini piebilda Oksana, - kāds ir gribējis meiteni izzagt.

-Varbūt mēs viņu atradīsim... - iebilda Drongo.

- Meitene varēja iziet koridorā pa šejieni. - Oksana norādīja uz durvīm.

Drongo piegāja pie durvīm un apskatīja atslēgu. Tad atvēra durvis. Tās no koridora puses bija aplīmētas ar tapetēm, un cilvēkam, kas to nezināja, pat prātā nevarēja ienākt, ka te ir durvis. Turklāt durvīm nebija roktura, tā ka, izgājis ārā, pat Halupovičs šeit nevarēja iekļūt no koridora. Durvis varēja atvērt tikai no istabas puses.

- Ja viņa arī izgāja, tad atgriezties vairs nevarēja, - Drongo teica, rādīdams uz durvīm.

- Kāpēc gan Halupovičam vajadzīgas tādas durvis? - Oksana Grigorjcvna paaugstināja balss toni. - īsti spiegu noslēpumi!

Biznesmenim jāprot izvairīties no uzbāzīgiem apmeklētājiem, - smīkņāja Drongo. - Viņam reizēm nākas slēpties no neērtiem klientiem vai nodokļu dienesta darbiniekiem.

- Biznesmeņiem ir pašiem savi likumi, - neapmierināti piebilda Oksana Grigorjcvna.

Viņi atgriezās kabinetā, un Drongo izgāja pieņemamajā istabā. Ņina bāla sēdēja pie telefona un atbildēja uz zvaniem. Pēc viņas balss varēja noprast, ka Ņina nervozē. Paša Eduarda Leonidoviča pieņemamajā istabā vairs nebija. Acīmredzot viņš bija aizsteidzies uz ēdnīcu, kur vēl joprojām atradās Troškins.

- Vai meitene ir atrasta, - jautāja Drongo, pievērsdamies Ņinai.

Viņa noraidoši papurināja galvu. Koridorā atskanēja soļu troksnis. Halupovičs acīmredzot bija sacēlis kājās visus savus darbiniekus.

- Kas viņai bija mugurā? - interesējās Drongo.

- Tumši violets mētelis, - Ņina atbildēja.

Durvīs parādījās Oļa. Paskatījusies uz Ņinu, viņa

klusēdama nopūtās.

- Kur viņa ir? - jautāja Ņina.

- Pirms pusstundas viņa redzēta institūtā, - paskaidroja Olga. - Viņa laikam ir gribējusi doties uz ēdnīcu, bet sajaukusi liftus un nonākusi institūtā. Šaļņevs aizgāja viņu meklēt.

- Tātad viņa ir ēkā. - Ņina atviegloti uzelpoja. - Droši vien kaut kur noslēpusies. Viņa ir vērīga meitenīte, tikai klusa.

- Vai viņa ir devusies uz ēdnīcu? - gribēja precizēt Drongo.

- Nē, - klusi atbildēja Olga, viņu tur neviens nav redzējis. Mēs jau likām, lai apsardzes dienesta darbinieki pārmeklē visu ēku. Apsardzes vīri apgalvo, ka no ēkas neviens nav izgājis. Tātad meitene atrodas kādā no stāviem.

- Vai ēkai ir vēl kāda izeja?

- Jā, avārijas izeja, taču tā ir slēgta, - Ņina atbildēja. - Izkļūt no ēkas var tikai pa galvenajām durvīm, bet aiz mājas ir iekšējais pagalms, tur atrodas garāža un iebrauc mūsu mašīnas. Arī tur ir apsardze. Tiek pārbaudītas visas mašīnas. Mums ir stingra kārtība.

- Tad nav jāuztraucas, - Drongo centās mierināt sievietes. - Meitenei jābūt ēkā.

- Taču viņas nekur nav, - Oļa stūrgalvīgi apgalvoja. Varēja redzēt, ka viņa ir ļoti satraukta.

- Varbūt viņa kādā istabā ir aizmigusi? - vēršoties pie Oļas, savu pieņēmumu izteica Oksana Grigor-jevna. Nezin kāpēc blondā Oļa viņai patika labāk nekā Ņina. Laikam tāpēc, ka Ņina izskatījās daudz efektīvāk nekā viņas pāriniece.

- Mēs ar Troškinu izmeklējāmies pa visiem stāviem, - atzinās Oļa.

Tajā brīdī atskanēja steidzīgi soļi. Pieņemamajā istabā strauji ienāca Halupovičs. Aiz viņa skrēja no uztraukuma piesarkušais Troškins. Līdz ar viņiem ienāca vēl viens vīrietis, kuru Drongo nepazina. Viņš bija mazliet garāks par vidēju augumu, ģērbies tumšā bīt-lenē un tumšpelēkā uzvalkā. Drongo pievērsa uzmanību viņa rokām. Acīmredzot bijušais cīkstonis: spēcīgi mezglaini pirksti, šķiet, kreisā auss bijusi lauzta... Skaidri redzams, ka šis cilvēks agrāk bijis profesionāls sportists.

-Nāciet! -īsi izmeta Eduards Lconidovičs, ienākdams kabinetā. Viņiem sekoja pārējie. Iegājis kabinetā, Halupovičs apsēdās savā krēslā un vairākas reizes pagriezās no vienas puses uz otru, it kā gribēdams nomierināties. Aiz pārējiem kabinetā ienāca Drongo un Oksana Grigorjevna.

- Sēdieties, - strupi teica Halupovičs un norādīja uz garo galdu. Tad arī pats pārsēdās pie tā un ieņēma ierasto priekšsēdētāja vietu. Troškins un nepazīstamais vīrietis apsēdās galda vienā pusē, Drongo un Oksana Grigorjevna - otrā pusē.

- Iepazīstieties, - teiea Halupovičs, ar grūtībām izspiezdams vārdus. - Mūsu firmas viceprezidents, kas atbild par piegāžu un iekārtu drošību un arī par mūsu apsardzes darbu, - Antons Jurjevičs Šaļņevs. Troškinu jūs jau pazīstat. Un tie ir mani viesi: Oksana Grigorjcv-na no Kijevas un... Drongo kungs. - Viņš mazliet saminsti-nājās, bet nosauca tieši tā, nevis minēja viņa vārdu.

Brīdi klusējis, viņš teica:

- Ir noticis kaut kas ārkārtējs. Māsu firmas birojā ir pazudis bērns. Apsardzes vīri apgalvo, ka meitene nav laukā izgājusi. Viņa nevarētu nepamanīta paiet garām diviem vīriešiem - tātad viņa ir ēkā.

- Mēs viņu neesam atraduši, - atzinās Šaļņevs,

- bet stāsta, ka viņa redzēta institūtā.

- Ko nozīmē “stāsta”? - Halupovičs uzliesmoja.

- Kā viņa apsargātā ēkā varēja pazust?

- Mēs visu pārbaudījām, - drūmi teica Šaļņevs.

- Mēs centīsimies viņu atrast.

- Mani jau šodien prokuratūrā izvaicāja par viņu, -nopūtās Halupovičs. - Es jau tev, Anton, teicu, ka tur interesēsies par meiteni. Kad es zvanīju, viņa bija šeit. Vajadzēja viņu paņemt pie sevis kabinetā.

- Viņa sēdēja jūsu pieņemamajā istabā, - paskaidroja Šaļņevs. - Kurš gan varēja iedomāties, ka notiks kaut kas tāds. Jūs neuztraucieties, Eduard Leonidovič, es visu noskaidrošu. Tas ir skaidrs, ka no ēkas neviens nav izgājis. Tātad mēs viņu atradīsim. Vai atļausiet man ar to nodarboties?

- Jā, protams, - nogurušā balsī piekrita Halupovičs. -Un lai institūtā pārbauda vēlreiz. Varbūt viņa ir kaut kur noslēpusies. Ja nepieciešams, parunājiet ar direktoru vai viņa vietnieku.

- Katrā ziņā, - pamāja Šaļņevs. Jūs neuztraucieties, Eduard Leonidovič, mēs viņu noteikti atradīsim.

- Varbūt viņai apnika šeit sēdēt un viņa aizbēga? - skaļi domādams, jautāja Halupovičs un palūkojās uz Drongo. - Kā jūs domājat, vai tas ir iespējams?

- Viņa jūsu atpūtas istabā ir atstājusi dzīvokļa atslēgu un savu kosmētiku, - paskaidroja Drongo. - Tie parasti ir paši lielākie dārgumi tāda vecuma meitenei. Ja jau viņa tos vakar paņēma līdzi no mājām, tad droši vien būtu paņēmusi arī šodien. Es domāju, ka viņa vismaz nebija plānojusi bēgt.

Kur tad viņa ir nozudusi? - Halupovičs sapīcis jautāja. - Anton, sapulcini visus mūsu darbiniekus, un pārbaudiet visas istabas, pie viena - arī visus skapjus, pieliekamās telpas un noliktavas. Vārdu sakot, visas vietas, kur var paslēpties. Un noskaidrojiet, kurš pēdējais viņu ir redzējis.

- Visu izdarīsim! - Šaļņevs piecēlās. - Neuztraucieties, mēs viņu atradīsim. Tikai viens lūgums: es došu rīkojumu, lai bez jūsu zīmītes nevienu no ēkas neizlaiž. Arī institūta darbiniekus ne. Tas mums nodrošinās kaut vai stundu ilgu normālu darbu.

Viņš izgāja no kabineta. Troškins pat galvu nepagrieza, viņš skatījās savam saimniekam acīs.

- Lūk, tādas ir tās lietas, - rezumēja Halupovičs, pievērsdamies viesiem. - Redzi, Oksana, cik tas viss ir sarežģīti. Sameklēju pēc tik daudziem gadiem, speciāli izsaucu, lai satiktos, bet viss tik muļķīgi sanāca. Kas to būtu domājis?

- Tu labāk atceries, kas todien bija tavā dzīvoklī, atcirta Oksana Grigorjevna.

Acīmredzot viņai nepatika kabineta saimnieka mazliet familiārais tonis. Galu galā viņu romāns bija risinājies pirms tik daudziem gadiem. Un tagad viņi, kā izrādījās, atradās dažādās sociālajās grupās. Viņa ir kļuvusi par augsti stāvošu prokuratūras darbinieci, bet viņš ir veiksmīgs biznesmenis, komersants, viens no tiem, kurus prokuratūras darbinieki mēdz uzskatīt par blēžiem un krāpniekiem. Viņu apziņā vēl stingri turas vecā - padomju - režīma likumi, saskaņā ar kuriem godīgā ceļā daudz naudas nevar nopelnīt. Nelikumīgas operācijas ar valūtu, privātā uzņēmējdarbība, amatpersonu kukuļošana... Agrākajos laikos uz Halupoviču attiektos daudzi kriminālkodeksa panti.

Es jau paskaidroju: dzīvoklī neviena cita, izņemot jūs, nebija. - Acīmredzot Oksana aizvien vairāk aizkaitināja Halupoviču. - Tikai trīs sievietes, ar kurām es pirms daudziem gadiem satikos. Un vairāk neviena.

-Tu aizmirsi pašu bojāgājušo, - stingri atgādināja Oksana Grigorjevna.

- Vai tu uzskati, ka viņa pati noindējās? - Halu-povičs jautāja ar neslēptu ironiju. - Neņem ļaunā, Oksana, bet prokurorus es nekad neesmu mīlējis. Tas man laikam ir asinīs.

- Bet es nemīlu komersantus, - ne mazāk nikni atcirta Oksana Grigorjevna.

Viņi klusēdami skatījās viens otram acīs.

- Parunājāmies... - rūgti pasmaidīja Eduards Lconidovičs.

Pēkšņi sāka raustīties viņa sejas kreisā puse.

- Savelij Nikolajevič! - caur zobiem noteica Halupovičs. Acīmredzot tad, kad Halupovičs nervozēja, viņš savus padotos uzrunāja vārdā un tēvvārdā. - Sameklē Elgu un Farizu Mamadžanovu. Pasaki, ka viņām steidzīgi jāierodas pie manis birojā. Ņem mašīnu un brauc!

- Ar Mišu jābrauc? - precizēja Troškins.

- Nē, ņem Jegoru. Mašīna ir sētā. Brauciet! Lai viņas abas ierodas te. Pie viena iepazīsies ar Oksanu Grigorjevnu, Halupovičs skumīgi pasmaidīja.

Troškins steidzīgi piecēlās un izgāja no kabineta.

- Nenervozējiet, - Drongo deva padomu. - Jūs aizmirsāt iedot zīmīti savam palīgam.

Velns parāvis! - nolamājās Halupovičs. - Ņina! -viņš pēkšņi uzsauca.

Ņina iedrāzās kabinetā.

- Noķer Troškinu un iedod viņam zīmīti, - nervozi teica Halupovičs, paņemdams pildspalvu, - citādi apsargi neizlaidīs viņu.

Viņš iedeva zīmīti Ņinai.

- Labi.

Ņina, paņēmusi zīmīti, ātri izgāja no kabineta.

Halupovičs nosvieda pildspalvu un smagi nopūtās. Iestājās ilgs klusums. To pārtrauca Oksana Grigorjevna.

- Man šķiet, ka tu lāgā pat nesaproti, kādā neglītā notikumā esi mūs iepinis. Cik mujķīga iedoma -atcerēties savu jaunību. Sailgojies pēc “odziņām”? Varēji uzaicināt jaunākas meičas. Re, kādas meitiņas sēž tavā pieņemamajā istabā! Bet nē! Tev katrā ziņā icvajadzējās šeit sasaukt visas tās, kuras varētu apjūsmot tavu hiperseksualitāti. Vēsturiska drāma vairākos cēlienos. Atradis izklaidēšanos! Un pat nedomāji, kādā situācijā tu mūs visas nostādi. Tagad katrai no mums nāksies prokuratūrā paskaidrot, ko viņa darījusi tavā dzīvoklī. Un tu vēl uzdrošinies uz mani apvainoties? Man ir jāsajūk prātā, ņemot vērā situāciju, kādā atrodos. Es darbā atprasījos, lai uz dažām dienām aizbrauktu uz Maskavu pie māsas. Ko es teikšu mūsu pilsētas prokuroram? Vai to, ka izrādījos lieciniece slepkavības lietā? To, ka nejauši nokļuvu aizdomās turēto kategorijā? Vēl varbūt vajadzētu paskaidrot, ko es darīju tavā dzīvoklī un kā es tur nokļuvu? Vai tu maz saproti, kādās nepatikšanās es varu iekulties tās slepkavības dēļ! Tavu melu dēļ! Varēji izmeklētājai godīgi pateikt, kas pie tevis ir nākuši un kāpēc nākuši. Tagad viņi noskaidros, ka esmu tur bijusi, un nosūtīs uz Kijevu vēstuli, ar kuru mani aicinās uz Maskavu sniegt liecību vai palūgs kādam manam kolēģim nopratināt mani. Vai tev tāds variants ir pa prātam?

Halupovičs pārsteigts klusēja. Viņš tikai tagad sāka apzināties, kādi sarežģījumi turpmāk iespējami. Līdz šim viņš bija domājis tikai par sevi, bet tagad pēkšņi viņš saprata, ka viešņai ir taisnība. Un, ja Drongo nevarēs atmudžināt šo dīvaino situāciju, tad var izrādīties, ka aizdomās tiks turētas visas trīs atbraukušās sievietes.

— Mazliet nomierināsimies, - izlīdzinoši teica Drongo. - Nomierināsimies un apspriedīsim situāciju. 128

Tātad tajā dienā piejums ieradās trīs sievietes, turklāt katra no viņām dzīvoklī iegāja reizē ar jums? Vai tā?

- Jā. Un arī ceturtā - Jeļizaveta Matvcjcvna -iegāja reizē ar mani...

- Pagaidām par jūsu mājkalpotāju nerunāsim. Tātad jūs esat cieši pārliecināts, ka vairāk neviens jūsu dzīvoklī ieiet nevarēja?

- Pilnīgi pārliecināts! Atslēga ir pie manis, un neviens no maniem piederīgajiem par šo dzīvokli nezina. Atslēgas es nevienam nedodu, tāpēc neviens svešinieks dzīvoklī iekļūt nevarēja.

- Tātad viena no mums ir noziedzniece, izsmējīgi teica Oksana Grigorjevna.

- Iespējams, ka tā arī ir, - nikni purpināja Halupo-vičs. - Bet kā es noskaidrošu, kurš saindēja ūdeni tajā velna pudelē?

- Varbūt viņa pati kaut ko sajauca, - iestarpināja Oksana Grigoijevna. - Varbūt tu pats apmainīji pudeli?

- Ko tu ainā?-piesardzīgi izdvesa Eduards Leonido-vičs. - Kāpēc lai es būtu mainījis pudeli? Tas ir muļķīgi! Es taču uzreiz kļūtu par galveno aizdomās turēto.

- Meitene ir pazudusi, turklāt tavā birojā, - nesaudzīgi atgādināja Oksana Grigoijevna, - tā ka nerādi tik izbrīnītu seju. Es neapgalvoju, ka tu esi nogalinājis mājkalpotāju, bet, kad izmeklētāja uzzinās, ka meitene nozudusi tieši tavā birojā, tev būs ļoti grūti paskaidrot, kāpēc tu viņu šeit turēji. Tu esi dīvains cilvēks -vispirms sapulcini sievietes, ar kurām tu pazinies pirms daudziem gadiem, pēc tam paņem pie sevis tavā mājā mirušās mājkalpotājas meitu.

- Та ir viņas mazmeita, - Halupovičs izlaboja viešņas teikto.

- Kaut arī mazmeita. Kāda starpība! Tu, Eduard Leonidovič, tik un tā esi dīvains cilvēks. Tev grūti nāksies pārliecināt izmeklētāju, ka visi tavi izlēcieni liecina vienīgi par ekstravaganta dīvaiņa raksturu.

- Labāk pasaki, ko lai es daru. Tu taču esi prokurore. - Halupovičs centās mazināt spriedzi. - Tev jāzina, kā vajadzētu rīkoties tamlīdzīgos gadījumos.

- Es neesmu atradusies tamlīdzīgās situācijās, -atcirta Oksana Grigorjevna. - Un es |oti ceru, ka nekad vairs nenonākšu līdzīgā situācijā.

Halupovičs klusējot paraudzījās uz viņu. Pēc tam, mazliet padomājis, piecēlās, piegāja pie galda un izsauca sekretāri.

- Ņina, kas jauns? viņš klusi jautāja.

- Meklē, Eduard Leonidovič, - viņa arī klusi atbildēja. - Pagaidām nekā jauna nav.

- Vai Troškins zvanīja?

- Nē. Viņš aizbrauca kopā ar Jcgoru, bet Miša ir pieņemamajā istabā. Viņš lūdz, lai viņam atļauj piedalīties meitenes meklēšanā.

- Iesauc viņu pie manis, - Halupovičs pavēlēja.

Viņš apsēdās krēslā, it kā tīši atvirzoties no galda,

pie kura sēdēja Drongo un Oksana Grigorjevna. Pēdējās dienas laikā Halupovičs bija manāmi pārvērties: kļuvis domīgāks, mazkustīgāks, saspringtāks. Bija redzams, ka viņš smagi pārdzīvo notikušo.

Kabinetā piesardzīgi ienāca Miša. Arī viņš jau zināja par meitenes nozušanu un jutās mazliet vainīgs, |o savulaik bija ieteicis Jeļizavetu Matvcjevnu mājkalpotājas darbam.

Ak, ieradies...-naidīgi pavīpsnāja Halupovičs, i audzīdamies uz šoferi. - Nu ko, Mihail, esam iepinusies ķezā.

Šoferis klusēja.

Kur viņa varēja aizbēgt? - jautāja Eduards I conidovičs.

Droši vien uz māju. - Miša paraustīja plecus.

- Nē, - Halupovičs iebilda, - dzīvokļa atslēgas ir palikušas šeit.

- Tad es nezinu.

Varbūt Taņai Maskavā ir radinieki un viņa aizbraukusi pie tiem?

Nezinu ... Šķiet, viņiem bija radiniece. Māsīca. I'aču skaidri nezinu.

- Kā māsīca? - nepacietīgi jautāja Halupovičs.

- Vai nu mātes, vai vecāsmātes. īsti nezinu. Bet viņa dzīvo kaut kur visai tālu. Jcļizaveta Matvcjevna reiz teica, ka, lai aizbrauktu pie radinieces, ceļā paiet kādas divas stundas. Ļoti tālu. Bet tieši kur - to es nezinu.

- Un māsīcas uzvārdu arī nezini?

- Nē, nezinu, - vainīgs juzdamies, Miša atbildēja.

Varbūt aizbraukt uz skolu, kurā Taņa mācās? Varbūt

tur kāds zina, kur dzīvo viņas radiniece?

Tu vēl milicijai iesniegumu uzraksti, lai visi zina, ka meitene pazudusi, - nošņāca Halupovičs. - Un pie viena norādi arī manu uzvārdu. Lai visi zina, kas vainojams viņas pazušanā. Viņš man vēl tādus padomus dod! Kur viņa varēja palikt - lūk, tas mani interesē!

- Nezinu, - Miša ar grūtībām izdvesa. - Varbūt viņa joprojām ir šeit, ēkā?

- Ej projām, - atmeta ar roku Halupovičs. - Iesauc pie manis Ņinu.

Miša, vainīgi nodūris galvu, izgāja no kabineta.

Tūlīt viņa vietā kabinetā parādījās Ņina. Viņa bija paguvusi kaut cik attapties un sakārtoties mati bija savesti kārtībā, briļļu stikli notīrīti. Arī ap acīm izplūdusī tuša bija noslaucīta. Kad viņa ienāca, Oksana Grigorjevna sarauca pieri, bet neko neteica.

- Sēdies, Ņina, - Halupovičs teica un norādīja uz krēslu, kas atradās blakus viņa krēslam.

Viņa apsēdās uz krēsla maliņas un gaidīja jautājumus.

- Sīki izstāsti, kas vakar atgadījās ar meiteni, -lūdza Eduards Leonidovičs. - Par ko tu ar Taņu runāji? Varbūt tu pateici, ka vecmāmiņa ir mirusi, un meitene nolēma aizbēgt?

-Nē. Es visu darīju tā, kā jūs lūdzāt,-pārliecinoši teica Ņina. - Vakar viņa atpūtās jūsu istabā. No ēdnīcas viņai atnesa vakariņas. Viņa skatījās televizoru. Es viņu līdz desmitiem vakarā atstāju pie Oļas, bet pēc tam atbraucu uz šejieni un paņēmu viņu pie sevis. No rīta mēs paēdām brokastis un atbraucām uz biroju. Jūs vēl nebijāt atnācis. Lai netraucētu mums strādāt, es teicu, lai viņa uzturas atpūtas istabā. Turklāt es negribēju, lai apmeklētāji viņu pamana. Taņai k|uva garlaicīgi, un viņa vairākas reizes ienāca pieņemamajā istabā pie mums, taču no pieņemamās istabas viņa ārā neizgāja. Atpūtas istabai ir durvis arī 132

uz koridoru. Viņa varbūt ir izgājusi pa tām, un durvis aizcirtušās. Mēs abas viņu ārā neizlaidām. Pieņemamajā istabā vienmēr kāds ir - vai nu es, vai Oļa.

Halupovičs paskatījās uz Drongo, it kā gaidot viņa jautājumus. Un Drongo uzdeva pirmo jautājumu:

- Jūs teicāt, ka viņa vaicājusi par vecmāmiņu?

-Jā. Un es viņai sacīju, ka vecmāmiņai kļuva slikti

un ka viņu aizveda uz slimnīcu. Apsolīju, ka pēc kādām divām dienām mēs viņu apciemosim. Vairāk neko es viņai neesmu teikusi.

- Un viņa nciztaujāja?

- Tikai precizēja, kad vecmāmiņu redzēs, un nomierinājās.

- Vai naktī viņa mierīgi gulēja?

-Jā. Tikai vienu reizi pamodās un aizgāja uz tualeti.

- Vai jums ir liels dzīvoklis?

- Ko? - Ņina mazliet samulsa, it kā viņai būtu uzdots nepieklājīgs jautājums.

- Cik liels ir jūsu dzīvoklis? - Drongo neatlaidās.

- Trīs istabas. Mēs nesen pārcēlāmies. Divus dzīvokļus samainījām pret vienu.

- Jūs teicāt, ka atbraucāt pēc meitenes desmitos vakarā. Jūs pati vadāt mašīnu. Vai vēl kāds bija kopā ar jums?

- Nē, - brīnījās Ņina. - Neviena nebija. Es atbraucu ar dežūrmašīnu. Mūsu firmai ir dežūrmašīna. Es to izsaucu un atbraucu pēc meitenes.

- Jums ir mazs bērns?

- Jā.

- Un kas palika pie viņa?

- Mamma, - Ņina pasmaidīja. - Es dzīvoju kopā ar mammu.

- Kad jūs pieminējāt dzīvokļus, vai jūs runājāt par savu un mammas dzīvokli?

- Jā. Mums bija divi divistabu dzīvokļi, un mēs tos samainījām pret vienu trīsistabu dzīvokli.

- Kur atrodas jūsu dzīvoklis?

Viņa atkal mazliet samulsa.

Vai tas ir saistīts ar mūsu problēmām? - Halu-povičs neizturēja.

- Ir saistīts, - Drongo ietiepīgi teica.

- Sretenskas bulvārī.

-Bet kur bija divi iepriekšējie dzīvokļi?

- Dažādās vietās.

- Vai jūs varat konkrētāk pateikt?

- Mans dzīvoklis bija Novobasnrannajā, bet mammas - Mitina.

- Varētu domāt, ka viņa manas mājkalpotājas slepkavību plānojusi savā dzīvoklī,-Halupovičs atkal neizturēja. - Mani vairāk uztrauc tas, kur pazudusi meitene.

- Mani ari, - piezīmēja Drongo. - Ņina, kā jūs domājat: vai Taņa bija noraizējusies, iebiedēta, satraukta?

- Drīzāk - mazliet nomākta, - Ņina, brītiņu padomājusi, atbildēja. - Bija mazliet uztraukta, bet ne pārāk. Viņa uzvedās kā parasts bērns, kas atrastos tādā situācijā kā viņa, - ziņkārība, bailes, neuzticība pret svešiem.

- Bet kur jūs bijāt līdz desmitiem? - Drongo uzdeva pēdējo jautājumu. - Kāpēc jūs tik vēlu atbraucāt viņai pakaļ?

- Pie draudzenes, - Ņina paskaidroja. - Viņa brauc uz Kanādu, un es iegriezos atvadīties. Eduards Leonidovičs to zina.

- liet iepriekšējā dienā? - Drongo pēkšņi jautāja.

Vai jūs mājās atgriezāties laikā?

- Nē, - atbildēja Ņina, nezin kāpēc samulsdama.

Es iegriezos veikalā. Man bērnam vajadzēja šo to nopirkt.

- Kādā veikalā?

- Bērnu pasaulē, Lubjankā.

- Paldies. - Drongo pamāja.

- Pagaidiet, - atskanēja Oksanas Grigorjevnas balss. Oksana bija pamanījusi, ka Ņina grasās atstāt kabinetu. Sekretāre paskatījās uz Halupoviču, kurš pamāja, ka piekrīt.

- Kāpēc jūs atstājāt meiteni vienu?

- Es viņu neatstāju vienu, - iebilda Ņina. - Es jau paskaidroju, ka līdz desmitiem vakarā viņa bija kopā ar Oļu, bet pēc tam es atbraucu viņai pakaļ.

- Varbūt Oļa viņai izstāstīja par vecmāmiņas nāvi?

Viņa to nav darījusi, - stingri iebilda jaunā

sieviete.

- Bet Šodien no rīta? Varbūt kāds no jūsu firmas darbiniekiem ir izstāstījis par notikušo? - joprojām uzstāja Oksana Grigorjevna.

-To neviens nevarēja izdarīt. Es nevienu nelaidu pie meitenes.

- Un tomēr meitene ir devusies projām no jūsu stāva. Kad mēs ienācām ēkā, es pamanīju, ka pie kāpnēm, kas atrodas pa labi, ir uzraksts - “Institūta

darbiniekiem”, bet pie kāpnēm pa kreisi - “Firmas darbiniekiem”. Vai tas nozīmē, ka labās puses kāpnes jūsu darbiniekiem ir slēgtas?

- Jā. Mēs izmantojam vai nu liftu, vai kāpnes pa kreisi, - nenojaušot lamatas, teica Ņina.

- Tad jau iznāk, ka meitene ir nokļuvusi pie kāpnēm, iziedama cauri pieņemamajai istabai. Jums garām.

Nevarētu sacīt, ka Oksanai Grigorjevnai trūktu loģikas.

- Mēs nevienu neredzējām, - Ņina stūrgalvīgi atbildēja.

- Bet jūs teicāt, ka visu laiku uzturējāties pieņemamajā istabā, un, ja pareizi esmu sapratusi, pieņemamās istabas durvis gandrīz vienmēr ir vaļā.

Drongo rauca pieri. Protams, Oksana Grigorjevna bija gudra sieviete, taču viņa kļūdījās, tāpat kā visi prokuratūras darbinieki, kuri ilgus gadus ir strādājuši ar dažāda veida aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem. Visiem izmeklētājiem pasaulē ir raksturīga uzbrūkoša taktika. Viņi cenšas pieķert liecinieku neprecizitātēs, uzdodot daudzus sīkus jautājumus, precizē detaļas, cenšoties samulsināt sarunu biedru.

Acīmredzot to saprata arī Halupovičs. Viņš īgni paskatījās uz viešņu.

- Mēs varam, cik vien tīk, vainot mūsu meitenes, bet no tā jau labāk nekļūs. Ja tu Ņinai vairs neko nevēlies jautāt, ļausim viņai iet. Viņai jau tā ir grūti. Paldies, Ņina, tu vari iet! Ieaicini Oļu.

Ņina paskatījās uz Oksanu Grigorjevnu un, sakārtojusi brilles, izgāja no kabineta. Šoreiz kurpju papēži 136 skaļi klaudzēja, it kā viņa tīšām tos klaudzinātu par spīti viešņas liegajai gaitai.

Uz sliekšņa parādījās Olga. Viņa bailīgi paskatījās visapkārt, neuzdrīkstēdamās doties tālāk. Halupovičs viņu pie galda neaicināja. Viņš tikai jautāja:

- Vai vakar vakarā tu pieskatīji meiteni?

- Jā, - izdvesa Olga.

- Tu viņai kaut ko teici par vecmāmiņu?

Nē. Viņa skatījās televizoru. Tad jautāja par mūsu firmu, - viņa ļoti klusu atbildēja.

- Runā skaļāk! - ierēcās Halupovičs, un viņa sarāvās kā no sitiena. - Vai šorīt neviens ar viņu nesarunājās?

- Neviens, - Oļa atbildēja. - Tikai Miša no rīta ar viņu sasveicinājās un Troškins kaut ko jautāja.

- Ko?

- Nezinu. - Oļa nosarka. - Viņš kaut ko jautāja, un meitene atbildēja.

- Neviens cits ar viņu nerunāja?

- Neviens.

- Vai tu neko neievēroji? Kā viņa no šejienes izgāja?

- Nē, - atbildēja Oļa. - Pēc tam mēs ar Troškinu viņu meklējām.

- Uz redzēšanos, - Halupovičs dzestri noteica un pēc tam steidzīgi piebilda: - Jums jautājumu nav?

Oksana Grigorjevna klusēja. Acīmredzot savus jautājumus viņa jau bija paguvusi uzdot, bet Drongo pēkšņi ievaicājās:

Vai jūs jau sen šeit strādājat?

- Pusotra gada, - Oļa atbildēja.

- Vai jums nelikās, ka meitene jau zina, kas noticis ar vecmāmiņu? Varbūt šorīt viņa bija vairāk satraukta nekā vakar?

- Nē. Es neko neievēroju.

- Paldies, Oļa. Man vairāk jautājumu nav.

- Vai varu iet?

Halupovičs pamāja. Oļa izgāja no kabineta. Šajā brīdī atskanēja telefona zvans. Eduards Leonidovičs, īgni saraucis pieri, paņēma mobilo telefonu. Paskatījās uz zvanītāja numuru un pielika aparātu pie auss.

- Eduard Lconidovič, - viņš saklausīja Troškina steidzīgo balsi, es jau paņēmu Elgu un tagad braucu pēc nākamās. Vai viņas abas reizē atvest vai pa vienai?

- Idiot! - caur zobiem noburkšķēja Halupovičs. - Reizē, - viņš noteica un atslēdza aparātu.

Desmitā nodaļa

Ņina ienesa kafiju un tēju. Sasprindzinājums pieauga, kad Šaļņevs paziņoja, ka viņi esot pārmeklējuši visu ēku, pārbaudījuši visas istabas un noliktavas, pat ieskatījušies ledusskapī, kas atrodas virtuvē, taču meitenes nekur nebija. Tagad apsardzes darbinieki piektajā stāvā pārmeklēja katru kaktu, nekautrīgi ielaužoties institūta darbinieku istabās un tādējādi izraisot pamatotu neapmierinātību, jo viņi par notikušo neko nezināja.

Halupovičs sadrūma aizvien vairāk. Viņa noskaņojumu neietekmēja pat ziņa par to, ka atbraucis Troš-kins ar abām sievietēm. Halupovičs sēdēja savā kabinetā, kad durvis atvērās un ienāca Elga Rummo un Fariza Mamadžanova. Drongo piecēlās, slēpdams netīšo smaidu. Vajadzēja tik redzēt, ar kādu uzmanību Oksana Grigorjevna aplūkoja atnācējas, jo viņa jau zināja, kas atnāks. Savukārt sievietes tikpat uzmanīgi aplūkoja nepazīstamo. Elga izturējās mierīgi. Viņu uzjautrināja pati situācija: Ediks Halupovičs-vīrietis ar plašo sirdi un viņa sievietes. Fariza, kā jau Austrumu sieviete, atturīgāk pauda savas izjūtas, taču arī viņa ar interesi aplūkoja Halupoviča kabinetu un klātesošos.

- Apsēdieties, - Halupovičs, piecēlies no krēsla, visus aicināja.

Elga bija ģērbusies kostīmā, kas nepavisam neapslēpa viņas pievilcīgās apaļīgās formas. Kājās viņai bija zābaciņi, bet ap kaklu tumšsarkana šalle, kas lieliski papildināja tumšbrūno kostīmu. Fariza bija tērpusies bikšu kostīmā, kas izcēla viņas slaido figūru. Kostīms nebija dārgs, taču izskatījās visai eleganti.

Abas atnācējas apsēdās pie galda līdzās Oksanai Grigorjcvnai, it kā gribēdamas uzsvērt šīs vizītes oficiālo raksturu. Elga neviļus pasmaidīja, noraugoties uz sava bijušā iemīļotā “draudzenēm”.

-Atvainojiet, ka liku jums braukt šurp,-purpināja Halupovičs, apsēdies pie galda iepretim sievietēm. Drongo apmetās viņam blakus, un nu iznāca tā, ka viņi divatā sēž pretim trijām sievietēm.

“Viņam ir laba gaume,” jau kuru reizi nodomāja Drongo, raudzīdamies uz pretim sēdošajām sievietēm.

Katra savā ziņā bija skaista, un nodzīvotie gadi tikai izcēla šo saglabājušos skaistumu. Turklāt sievietes bija salīdzinoši jaunas - ap gadiem četrdesmit. Dažāda tipa sievietes, kaut gan viņām visām bija kaut kas kopīgs - skaistas acis. Visām trijām bija apbrīnojamas acis. Kaut gan, kas to lai zina, kādas šīs acis bija pirms tik daudziem gadiem.

- Es nedomāju, ka mūsu tikšanās izvērtīsies šādi, - atzinās Halupovičs. - Biju paredzējis, ka mēs to nosvinēsim restorānā. Atvainojiet, ka es jūs iztraucēju. Pirms daudziem gadiem es Tallinā sastapu jauno Elgu Rummo un iemīlēju viņas nebēdnīgo, atklāto un jautro raksturu, viņas apburošo igauņu akcentu...

Elga pasmaidīja. Viņai patika izteiktie komplimenti.

- Pēc kāda laika nu jau citā pilsētā, Urālos, es sastapu Farizu Maniadžanovu, un mani pārsteidza viņas mierīgums un maigums apvienojumā ar Austrumu gudrību ...

Arī Fariza mazliet pasmaidīja, bet piesardzīgi palūkojās visapkārt. Viņa nevēlējās skaļi apspriest attiecības, kādas viņai bijušas ar kabineta saimnieku.

- Un visbeidzot Kijevā es ieraudzīju Oksanu, -Halupovičs teica, lūkodamies viņai acīs.

- Man toreiz šķita, ka sajukšu prātā. Tu biji tik kaislīga, dabiska, temperamentīga...

- Esmu palikusi tāda pati, - Oksana Grigorjcvna viņu pārtrauca, - bet tu gan esi pārvērties.

- Tā kā pasaule svin otrās tūkstošgades beigas un jaunas tūkstošgades sākumu, cs nolēmu šo notikumu atzīmēt pēc sava prāta, - atzinās Eduards Leonidovičs. 140

Es nolēmu uzaicināt jūs- sievietes, kuras man bijušas tik tuvas... pat ļoti tuvas, lai kopīgi atcerētos aizvadītā gadsimta patīkamākās dienas. Labākās dienas. Taču viss sanācis tik nelāgi...

- Par ko tu runā? - Elga uztraucās. - Vai tad vēl nekas nav noskaidrojies?

- Nē, - Halupovičs bēdīgi papurināja galvu. - Gluži otrādi! Viss vēl vairāk ir sarežģījies, un tāpēc es ataicināju jūs, lai aprunātos. Mani šodien iztaujāja prokuratūrā. Es sameloju, ka dzīvoklī neviens nav bijis. Saku to mistera Drongo klātbūtnē, jo viņš ir lietas kursā par visiem maniem noslēpumiem. Bet tagad es nezinu, ko lai daru. Saku jums pavisam godīgi: izņemot jūs trīs, manā dzīvoklī neviens nav bijis. Tas ir pilnīgi droši! Mana mājkalpotāja nevienam durvis neatvērtu. Arī par to es esmu pārliecināts. Tad iznāk...

Viņš mazliet sastomījās.

- ... Iznāk, ka viena no mums ir gribējusi tevi nogalināt, - nesaudzīgi pabeidza Oksana Grigorjcvna.

- Es tik kategoriski vis neapgalvotu, - iebilda Halupovičs. - Es ataicināju jūs, lai aprunātos un ari lai iepazīstinātu jūs citu ar citu. Elgai un Farizai jau rit jābrauc projām: Elgai ir biļete uz vilcienu, bet Farizas vīrs rit ierodas Maskavā, un viņai jālido uz mājām reizē ar vīru.

- Visi kaut kur steidzas, - izsmejoši teica Oksana Grigorjcvna, - un rezultātā tu paliec viens aci pret aci ar noziegumu.

- Es ne visai saprotu, - sarunā iejaucās Fariza. - Tātad mēs nevarēsim aizbraukt? Mums nāksies aizkavēties Maskavā'? Vai kā to dēvē - dot parakstu, ka neaizbrauksim?

- Mums neliks uzkavēties, - iebilda Oksana. - Neviens vēl nezina, ka tieši mēs trīs viesojāmies Eduarda Lconidoviča dzīvoklī. Viņš šo faktu noslēpa gan prokuratūras, gan Iekšlietu ministrijas darbiniekiem.

- Bet viņi var to uzzināt, - Fariza uztraucās, - un tad mums nāksies izstāstīt patiesību.

- Kādu patiesību? - Halupovičs nesaprata.

- Mums nāksies izstāstīt, kāpēc esam šeit ieradušās un kas mūs ir uzaicinājis.

- Tu ne visai to gribētu. Vai ne? - viņš jautāja Farizai.

- Nē, - viņa godīgi atzinās, - nepavisam negribētu, bet, ja tas nepieciešams izmeklēšanai ... Ir svarīgi, lai viņi pārliecinās, ka viņu priekšā ir godīgi cilvēki, kuri nav saistīti ar notikušo nelaimi.

- Bet kas ir saistīts? - jautāja Oksana. - Vai jūs domājat, ka tas tiešām ir nelaimes gadījums? Tā taču ir visīstākā slepkavība! Pilnīgi pieļauju, ka nogalināt gribēja nevis mājkalpotāju, bet pašu Eduardu Lconi-doviču, kaut gan pēc meitenes nozušanas esmu mazliet mainījusi savu pozīciju. Iznāk tā, ka ir gribēts nogalināt tieši mājkalpotāju, un objektīvi visnopietnākās aizdomas krīt uz tevi, - viņa vērsās pie kabineta saimnieka. Viņš pat nepakustējās, toties Elga satraukti vaicāja:

- Kāpēc uz viņu?

- Eduards Leonidovičs pietiekami ilgi pazina savu mājkalpotāju. Viņš aizbrauc no dzīvokļa un tādējādi nodrošina sev alibi, bet redzamā vietā atstāj saindētu 142

ūdeni. Pēc tam atgriežas un cenšas iekļūt dzīvoklī. Vispār klasiska slepkavība. Jādomā, ka tādi minējumi izmeklēšanā radās. Taču, kad viņš nolemj paņemt pie sevis nogalinātās mazmeitu, viņa pazūd no noslēgta, labi apsargāta biroja. Un tad nu es nezinu, ko pati darītu prokurora vietā, kurš veic šīs izmeklēšanas uzraudzību.

- Un ko tad tu darītu? - greizi smīnēdams, vaicāja Halupovičs.

Gribi zināt patiesību? - Es izsniegtu orderi tavam arestam.

Iestājās klusums, kuru pārtrauca Eduarda Leonidoviča aplausi.

- Bravo! Vai tas ir viss, ko vari pateikt man par mierinājumu? Liels paldies! Starp citu, es aizmirsu tevi stādīt priekšā mūsu viesiem. Aizmirsu pateikt, ka tu ieņem augstu amatu Kijevas prokuratūrā. Varat mīlēt un cienīt. Fariza Mamadžanova ir ģeoloģe, šķiet, ievērojama zinātniece, bet, lūk, Elga vienkārši ir mīloša māte un sieva.

-Tu velti tik ļoti nervozē,-prātīgi noteica Oksana.

Tā vietā, lai juktu prātā, labāk minūti pa minūtei atceries, kas pie tevis bija tajā dienā un arī iepriekš. Es tev pateikšu, kas varēja atgadīties. Iespējams, ka tajā dienā dzīvoklī neviens nebija. Vai iepriekšējā dienā tevi kāds apmeklēja? Slepkava indi varbūt neiebēra tajā pudelē. Viņš to varēja ielikt citā pudelē, bet tava mājkalpotāja nolēma, ka izfiltrētu ūdeni nevar laist postā, un pārlēja ūdeni tieši tajā pudelē. Tā tas varēja notikt.

- Interesanti. - Halupovičs kļuva možāks. - Es to nebiju iedomājies. Mēs visu laiku noņēmāmies ar to pudeli, kuru mans šoferis tajā dienā nopirka, bet neapsvērām citas iespējas. Viņa reizēm pāri palikušo ēdienu salika mazos katliņos, lai varētu ielikt ledusskapī. Varbūt viņa patiešām ielēja ūdeni no citas pudeles.

- Tad tev ir jāccnšas atcerēties, kas tevi apmeklēja dienu iepriekš.

Halupovičs iekoda lūpā un sarauca pieri. Viņš acīmredzot turpināja risināt savu domu. Tajā brīdī Ņina ienesa paplāti ar augļiem, šampanieti un franču konjaku. Aiz viņas nāca Olga, kurai rokās bija paplāte ar šokolādi, itāliešu cepumiem, beļģu cepumiem, beļģu vafelēm un vēderainām šampanieša glāzēm. Nolikušas to visu uz galda, meitenes klusi izslīdēja no istabas. Pudeles jau bija attaisītas, un Halupovičs pats ielēja visiem šampanieti.

- Par mūsu tikšanos, - viņš mazliet skumji teica. - Lai Dievs dod, ka viss labi beigtos un mēs atkal sapulcētos pēc tūkstoš gadiem.

- Kaut vai pēc desmit gadiem, - Elga pasmaidīja un pirmā saskandināja ar Halupoviču. Pārējie sekoja viņas paraugam. Sievietes saskatījās un uzsmaidīja cila citai. Jaunībā piedzīvotais tagad šķita skaists. Tomēr eiforija ilgi turpināties nevarēja.

Durvis atvērās, un ienāca Šaļņevs. Viņš klusēdams raudzījās uz kabineta saimnieku. Halupovičs nolika savu glāzi uz galdiņa un jautājoši paskatījās uz atnācēju.

- Nekā, - atzinās Šaļņevs. - Mēs neko neatradām.

- Ko tu domā darīt? - Eduards Leonidovičs mazliet drebošā balsī jautāja.

г Ja atļaujat, - nopūtās Šaļņevs, - man ir ideja.

- Kāda? - Halupovičs gurdeni apvaicājās. - Vai tu domā, ka Taņa ir izgaisusi? Varbūt citplanētieši viņu ir nolaupījuši?

-Nē. Bet man ir pazīstams kinologs.

- Kāds tam sakars ar kinologu? - Eduards Leonidovičs nesaprata. Man patlaban izklaidēšanās nenāk ne prātā.

Acīmredzot viņš domāja, ka kinologs ir speciālists kino jautājumos.

- Tu nesaprati, - Oksana pasmaidīja. - Kinologs ir speciālists, kas nodarbojas ar dienesta suņiem.

-Tu gribi zvanīt milicijai? - brīnījās Halupovičs.

- Nē. Tas ir mans sens paziņa. Viņam ir ļoti labi trenēti suņi.

- Tu vēl kamieļus pieaicini, - gurdeni piebilda kabineta saimnieks. - Kāpēc te būtu vajadzīgi suņi?

- Ja meitenes nav ēkā, suņi viņu var atrast, ejot pa pēdām, - paskaidroja Šaļņevs. - Ja jūs atļaujat, es piezvanīšu savam paziņam.

- Un kā tu paskaidrosi, kāpēc viņš mums ir vajadzīgs? Darbinieki, ieraugot te suni, sapratīs, ka atgadījies kas briesmīgs.

- Mēs nevienam neko nepaskaidrosim. Tagad pilsētā ir nemierīgi. Teiksim, ka suns meklē spridzekli. Var arī teikt, ka tās ir parastas mācības. Ja jums nav iebildumu, mēs paši visu izdarīsim. Jums pat nevajadzēs iziet no kabineta.

- Labi, - pamāja Halupovičs. - Dariet, kā uzskatāt par vajadzīgu. Tikai ātrāk. Ja viņa vēl ir dzīva, - viņš pēkšņi ne no šā, ne no tā piebilda.

10—350

Fariza nodrebēja. Elga bailīgi paskatījās uz Ha-lupoviču, tikai Oksana neapmierināti purināja galvu.

- Nerunā tā, piesauksi vēl nelaimi.

- Sliktāk jau vairs nevar būt. - Halupovičs atmeta ar roku. - Labi, Anton, rīkojies tā, kā uzskati par vajadzīgu. Tikai akurāti, lai neizceltos panika.

Kad Šaļņevs izgāja, Halupovičs smagi nopūtās. Visiem bija nospiests garastāvoklis.

- Vai tava meita ir pazudusi? - interesējās Elga.

- Paldies Dievam, ne, - Eduards Lconidovičs uzelpoja. -Pazudusi ir tās pašas manā dzīvoklī nomirušās mājkalpotājas mazmeita.

- Kā tā - pazudusi? - Elga nesaprata. - Vai tev ir apsardze? Vai krieviski tā saka?

Jā, man ir apsardze, bet no tā jau vieglāk nekļūst. Es nolēmu paņemt meiteni uz šejieni, lai viņa nepaliek viena tukšā mājā, bet nu izrādās, ka uz šejieni viņu nevajadzēja vest. Viņa pazuda tieši no mana kabineta, pareizāk sakot, no atpūtas istabas, kas atrodas aiz kabineta. Tiešām kaut kāda mistika.

- Tev jāzvana policijai, - teica Elga.

- Mums ir milicija,-Fariza viņai atgādināja.

- Pareizi - milicijai. Vajag steidzami zvanīt.

-Viņš nedrīkst izsaukt miliciju,-saprātīgi iebilda

Oksana, - jo tad viņam nāksies paskaidrot, kāpēc meitene atradās šeit un kādā veidā tā ir pazudusi.

- Es milicijas darbiniekiem teicu, ka parūpēšos par meiteni, tāpēc viņi atļāva man Taņu paņemt pie sevis,-Halupovičs nopūtās. - Nepilngadīgo lietu inspektors 146 atgriezīsies rīt un izvaicās bērnu. Man pagaidām atļāva parūpēties par meiteni.

Tātad milicijā zināja, ka meitene uzturēsies šeit, - Oksana precizēja. - Tad jau viss ir kārtībā. Piezvanīsim un pateiksim, ka bērns ir pazudis.

- Ahā! Tā jau nu es darīšu. Tu pati tikko kā teici, ka dotu sankciju manam arestam, ja uzzinātu, ka meitene pazudusi. Bet kas būs tad, ja prokurors uzzinās par meitenes pazušanu? Tad man būs jādodas uz cietumu? Un pat tad, ja pēc kāda laika noskaidrosies, ka nevienu neesmu nogalinājis un ka neesmu savā birojā slēpis meiteni, būs jau par vēlu. Mūsu cietumā es dažās dienās saslimšu ar tuberkulozi, dabūšu sifilisu vai mani apdraudēs AIDS vai vēl kaut kāda infekcija. Vai to tu gribi?

- Nedramatizē situāciju. - Oksana sarauca uzacis.

Ja meiteni līdz vakaram neatradīs, tev tik un tā

nāksies zvanīt milicijai un pateikt, ka meitene ir pazudusi. Un, jo agrāk tu to izdarīsi, jo labāk būs.

- Varbūt man brīvprātīgi jāpicsakās un jāatzīst sava vaina? - Halupovičs neizturēja. - Un vēl jāpaskaidro, kāpēc esmu melojis izmeklētājiem?

- Katrā ziņā tā mums visiem būtu labāk, - Oksana prātīgi noteica.

- Nē, - sarunā iejaucās Elga. - Tā nedrīkst! Tad mani vairs neatlaidīs uzTallinnu.

Igauņi savu pilsētu sauca par Tallinnu, dubultojot vai pat trīskāršojot pēdējo līdzskani.

- Viņiem viss ir jāpārbauda. - Oksana sakārtoja frizūru. Viņai bija patīkami, ka uz šā fona viņa neizskatījās sliktāk par citām.

- Ļoti nepatīkams atgadījums, - klusi noteica Fariza. - Tomēr visu vajag izstāstīt izmeklētājai. Gan jau tur noskaidros, ka mēs ne pie kā neesam vainīgas. Kāpēc mums gan vajadzētu noindēt jūsu mājkalpotāju?

Viņa bija vienīgā no trim sievietēm, kas uzrunāja Halupoviču uz “jūs”; tas drīzāk bija neapzināti, nevis tāpēc, lai uzsvērtu zināmu atsvešināšanos, bet, pateikusi kabineta saimniekam “jūs”, viņa izjuta zināmu neveiklību, it kā līdz ar to būtu norobežojusies no notikuma.

- Mujķīga situācija, - murmināja Eduards Leoni-dovičs. - Nevaru iedomāties, ko lai daru. Es jau neskaitāmas reizes atkārtoju, ka manā dzīvoklī neviens nav bijis. Neviena sieviete! Bet tagad noskaidrosies, ka esmu melojis un ka pie manis uzreiz ir bijušas trīs sievietes. Izmeklētāja sapratīs, ka esmu viņu tīšuprāt mānījis. Turklāt vēl mans paraksts! Es taču kā liecinieks devu liecību. Tagad mani apsūdzēs par nepatiesu liecināšanu.

- Ja pats mainīsi savu liecinājumu un izstāstīsi patiesību, viss nokārtosies, - Oksana centās Halupoviču pārliecināt. - Saproti, tā ir vienīgā iespēja! Tev tik un tā - agri vai vēlu - nāksies to izdarīt. Turklāt labāk pašam atzīties, nevis darīt to piespiedu kārtā. Tad tev nepiedos un sacīto atbilstoši visiem paragrāfiem uzskatīs par nepatiesu liecību.

- Ak Kungs! - purpināja Halupovičs. - Es pat iedomāties nevarēju, ka viss beigsies tā.

Šajā brīdī atskanēja iekšējo sakaru zvans. Halupovičs piegāja pie sava galda un nospieda aparāta pogu. 148

г- Klausos!

- Atvainojiet, Eduard Leonidovič, - teica Ņina, pie mums ieradies institūta direktora vietnieks. Viņš

ir sašutis, ka institūta darbiniekus neizlaiž no ēkas. Lūdz, lai viņu pieņem.

- Lai viņu pieņem Saļņevs,-atbildēja Halupovičs.

Pēc tam, mazliet padomājis, uzmeta acis klātesošajiem un atkal nospieda aparāta pogu, lai sazinātos ar sekretārēm.

-Ņina, pasaki uz leju, lai apsardze izlaiž visus, kuri grib iet. Nedomāju, ka viņi mazu meiteni neatšķirs no institūta darbiniekiem.

- Viņa jau ir pusaudze, - juzdamās mazliet vainīga, Ņina izlaboja.

- Un lai ir uzmanīgi. Var taču atšķirt, kad iet pusaudze un kad - pieaudzis cilvēks. Šķiet, ka tā būs pat labāk. Ja meitene centīsies izkļūt, mēs viņu ieraudzīsim. Un vēl: lai apsardze pārbauda kastes un lielas somas. Tu mani saprati?

- Jā, - Ņina atbildēja.

- Kā pie tevis varēja nokļūt direktora vietnieks? -Oksana nenoturējās. - Jums taču visas durvis ir slēgtas, bet lifts līdz piektajam stāvam nebrauc.

- No otras puses visas durvis līdz pirmajam stāvam ir vaļā, - paskaidroja Halupovičs. - Turklāt ar vienu liftu var nokļūt tikai piektajā stāvā. Mēs ar nolūku tā iekārtojām, lai viņu apmeklētāji varētu nokļūt institūtā, pabraucot garām mūsu četriem stāviem. Viņi pa trepēm var noiet lejā līdz pirmajam stāvam un uzkāpt pie mums pa citām trepēm. Vai arī nobraukt ar savu liftu lejā, bet pēc tam uzbraukt ar mūsējo. Kā redzi, nekā neparasta.

Bet ja nu meitene ir vienkārši apmaldījusies un uzbraukusi piektajā stāvā? - Oksana izteica savu pieņēmumu. - Un tagad nezina, kā nokļūt atpakaļ?

-Tu taču dzirdēji, ko teica mans vietnieks: viņi ir pārbaudījuši visu piekto stāvu. Meitenes nekur nav. Un neviens viņu tur nav redzējis. Ja kāds būtu viņu pamanījis, tad varētu domāt, ka viņa nezina, kā atgriezties. Bet viņas ēkā nav!

- Tiešām kaut kāda mistika, - piebilda Oksana. - “Slepenie materiāli”. Ar ko nodarbojas institūts, kas atrodas virs jums? Varbūt tur tiek veikti kādi slepeni izmēģinājumi?

- Jā, ar desu vai pastēti, - atcirta Halupovičs. - Tas ir Pārtikas rūpniecības institūts. Viņi nosaka ogļhidrātus un olbaltumvielas. Nekādu brīnumu tur nav.

- Piezvani prokuratūrai un izsauc izmeklētāju, -uzstājīgi pieprasīja Oksana. - Tev jāpieņem lēmums, kamēr mēs vēl esam šeit.

Eduards Leonidovičs paskatījās uz klusējošo Drongo.

- Ko lai dara? - viņš jautāja. - Varbūt jūs to pateiksiet?

- Ir jātiek skaidrībā par to, kur palikusi meitene, -drūmi atbildēja Drongo, - un kam bija izdevīgi, lai viņa pazustu.

- Bet ja mēs viņu neatradīsim?

- Jūs gribat, lai mēs šo tematu apspriestu kopīgi? - precizējot vaicāja Drongo.

- Protams. Mēs visi četri esam aizdomās turētie, -atbildēja Halupovičs.

- Es domāju, ka nav lietderīgi kaut ko slēpt no mums, - piebilda Oksana.

Vai jūs uzskatāt, ka es varu būt pietiekami atklāts un izpaust jums savas aizdomas? - Drongo interesējās.

- Neapšaubāmi.

Pagaidām vienīgais cilvēks, kam varētu būt izdevīga meitenes pazušana, esat jūs, Eduard Leoni-dovič, - Drongo mierīgi teica.

- Jūs tā domājat? - Halupovičs drūmi iesmējās.

Tad jau iznāk tā, ka es vispirms nogalināju

vecmāmiņu, bet pēc tam noorganizēju meitenes nolaupīšanu. Bet motīvs? Kāpēc lai es pats sev sagādātu nepatikšanas?

- Viņam ir taisnība, - Oksana piekrītoši pamāja, tad pievērsās Drongo. - Ir taču jābūt visai svarīgiem iemesliem, lai izdarītu tamlīdzīgu noziegumu.

Var būt dažādi iemesli, - Drongo mīklaini teica,

piemēram, viņa varēja zināt, kādas ir Eduarda Lco-nidoviča attiecības ar Ņinu.

- Ko? - Halupovičs pārsteigts jautāja. - Ko jūs sacījāt?

Viņš nevijus atmeta ar roku un aizskāra tasīti, kurā vēl atradās kafija. Tasīte nokrita un saplīsa. Visi klātesošie pēkšņi ievēroja, ka Halupoviča sejā atspoguļojās ne tikai izbrīns, bet arī rūpīgi slēpts satraukums.

- Ko jūs atļaujaties? - nervozi iesaucās Eduards Leonidovičs. Viņš pieliecās, lai no kārbiņas paņemtu cigareti. Bija redzams, ka viņš nervozē un savu stāvokli cenšas noslēpt ar drudžainām kustībām.

Jūs pats lūdzāt, lai es sāku sarunu, - atgādināja Drongo. - Ņemot vērā to, ka mums ir maz laika, es jums izklāstīšu tikai galvenos momentus, kam uzreiz pievērsu uzmanību. Pirmkārt, jūsu sekretārei Ņinai ir liels dzīvoklis. Ja viņa paguva izšķirties un dabūt lielisku dzīvokli centrā, tad es nešaubos, ka viņa ir piemaksājusi visai lielu summu. Viņas mātes dzīvoklis taču atradās Mitina. Pieņemsim, ka šajā jautājumā palīdzēja viņas vīrs. Otrkārt, jūs pieļāvāt nelielu kļūdu. Vakar, stāstot man par Ņinu, jūs pieminējāt trīs gadus veco puisīti un netīšām samelojāt, ka Ņina piejums strādā divus gadus, turpretī pati Ņina šodien pirms jūsu ierašanās uz Oksanas Grigorjevnas jautājumu, cik ilgi viņa strādā jūsu firmā, atbildēja, ka apmēram četrus gadus. Visbeidzot, treškārt, vakar, kad es jūsu šoferim jautāju, vai Ņina varēja ierasties jūsu randiņiem paredzētajā dzīvoklī, viņš izbijās un sāka visu noliegt. Es neapgalvoju, ka tas ir jūsu bērns, bet jūsu attiecības ar Ņinu man nešķiet tik nevainīgas, kādas jūs gribējāt tās attēlot.

-Tā jau es domāju! - atskanēja Oksanas Grigorjevnas triumfējošā balss. - Šis nekaunīgais skuķis pa reizei tevi vēl izklaidē.

- Kā jums nav kauna! - Fariza sarauca pieri. Vai tad tā var runāt?

- Vai tad man nav taisnība? - jautāja Oksana, vēršoties pie Halupoviča, kas sadrūmis kūpināja cigāru. Tad, palūkojies uz Drongo, Halupovičs teica:

- Man vajadzēja jums uzreiz visu pateikt. Jums taisnība! Mums bija zināmas attiecības, bet tas nav mans bērns. Viņa tiešām izšķīrās un patiesi palika ar bērnu viena. Es viņu vienkārši pažēloju. Ņinai, izņemot māti, neviena nav. Vispirms es Ņinai nopirku dzīvokli Novobasmannajā, bet viņai vienai bija grūti dzīvot, tāpēc es palīdzēju viņām pārcelties tuvāk, apmainot divus dzīvokļus pret vienu dzīvokli. Un tas arī ir viss. Viņa ir brīnišķīga sieviete, labsirdīga, maiga, centīga. Es vienkārši gribēju viņai palīdzēt.

- Edik, tu vienmēr esi bijis labs cilvēks, - aizkustinātā Elga dziļi nopūtās.

- ... Un vienlaikus izklaidējies ar meiteni, - nerimās atriebīgā Oksana. - Labi esi iekārtojies, Halu-povič! Visa tava dzīve ir bijusi saistīta ar sievišķiem. Tu esi velna ērzelis. Pat sekretārei mieru neliki. Ar otru arī satikies?

-Nē! - Halupovičs papurināja galvu un uzmanīgi ielika cigareti pelnutraukā. - Un nevajag runāt tādā tonī, Oksana! Es, protams, neesmu eņģelis, bet ērzelis, kā tu teici, arī ne. Patiesībā man nemaz tik daudz to sieviešu nav bijis.

- Redzu. - Oksana norādīja uz savām kaimiņienēm. - Ierīkojis sev harēmu. Sapulcināji savas draudzenes, un galu galā mēs iedzīvojāmies nepatikšanās. Šī tava meitene droši vien zināja, kur tu pavadi laiku, un, protams, ieradās tur, lai saindētu ūdeni.

Bet es, muļķe, domāju, ka tevi gribēja noindēt un ka tava mājkalpotāja kļūdījās un to ūdeni izdzēra. Taču tagad es saprotu, kā viss ir bijis. Ņina bija dabūjusi zināt, ka tu tiksies ar senajām draudzenītēm. Viņa taču nevarēja zināt, ka tavām draudzenītēm ir jau tik daudz gadu. Viņa nevarēja zināt, ka mēs vairs neesam viņai sāncenses, bet zaudēt tādu pielūdzēju viņa negribēja. Tad nu viņa nolēma sagatavot “cienastu” vienai no mums. Lai viena nomirtu, bet aizdomas kristu uz otru. Viņa visu bija apsvērusi! Lūk, kāda maita! Bet tu vaukšķēji, ka tur neviens nav bijis. Laikam arī viņu uz turieni esi vedis.

- Pietiek! - Halupovičs viņu pārtrauca. - Suņi vaukšķ, bet es runāju patiesību.

- Ukraiņu valodā tas nozīmē, ka neesat teicis patiesību, - Drongo pasmaidīja. - Oksana Grigorjevna, nevajag sarežģīt situāciju! Man šķiet, ka jūs mazliet aizrāvāties un savas apsūdzības nobeigumā neminējāt dažus svarīgus momentus. Pirmkārt, Ņina zināja, kas brauc un cik kuram gadu. Viņa lieliski zināja, ka jūs esat Eduarda Lconidoviča agrākās piegulētājas. Atvainojos par šo vārdu, ja tas jūs aizvaino. Varu pateikt arī citādi: “sirdsdāmas”. Tāpēc viņai jau no paša sākuma bija skaidrs, ka jūs neesat viņai konkurentes. Otrkārt, diezin vai Halupovičs aicinātu Ņinu uz dzīvokli, kur viņš tiekas ar vajadzīgiem cilvēkiem. Ņina jau bez visa tā daudz zināja. Turklāt viņas jaunais dzīvoklis nav tālu no šejienes, un Halupovičs viņu varēja apmeklēt tur. Un, visbeidzot, pats galvenais. Jūs nepievērsāt uzmanību tam, ka jūsu vārdi acīmredzami nesakrīt ar jūsu secinājumiem. Ja jau Ņina tik ļoti turas 154

pie sava šefa, uzskatīdama viņu par labdari, tad viņa nekādā gadījumā un nekādos apstākļos nesaindētu ūdeni sava labdara virtuvē. To taču varēja iedzert ne tikai viņa viesi, bet arī viņš pats. Taču, ja viņa tik ļoti gribētu noindēt kādu nojums, viņa to varētu izdarīt, indi ieliekot tieši jūsu kafijas tasītē.

Savu monologu viņš nobeidza, norādīdams uz Oksanas Grigorjevnas tukšo tasīti. Viņa neviļus atsprāga atpakaļ, nožagojās un pēkšņi sāka klepot, it kā būtu aizrijusies. Pēc tam atmeta ar roku.

- Jūs būtu labs advokāts.

- Esmu izmeklēšanas eksperts, - iebilda Drongo, - un man ir jāredz jebkuras parādības gan labās, gan sliktās puses. Man jāpamana vissīkākie fakti un jāpievērš uzmanība visnenozīmīgākajām detaļām, tāpēc nesteigsimies izdarīt secinājumus. Sakiet, Eduard Lconidovič, bet esiet atklāts: vai Ņina todien bija piejums?

- Viņa tajā dzīvoklī nekad nav bijusi, - Halupovičs stingri noteica. - Ticiet man, esmu vaļsirdīgs.

Tajā brīdī no pieņemamās istabas atkal atskanēja zvans. Halupovičs paskatījās uz Drongo un nospieda aparāta pogu.

- Eduard Leonidovič, - atskanēja Ņinas balss. Oksana mazliet sarauca pieri. - Atvainojiet, ka es jūs traucēju, bet lejā pieņemamajā istabā kāds milicijas virsnieks jautā pēc Farizas Mamadžanovas. Viņš domā, ka viņa esot mūsu firmas birojā.

- Vai tad arī milicija jau visu zina? - Halupovičs gurdenā balsī vaicāja. - Bet kāpēc tu to saki man, nevis Šaļņevam? Lai viņš par visu tiek skaidrībā ...

- Tā nav mana darīšana, - Halupovičs asi noteica.

- Tikai milicijas te vēl trūka.

- Nē, neuztraucies! - Fariza piecēlās kājās. - Tas ir mans brālis. Viņš strādā milicijā. Atbraucis uz Maskavu komandējumā un grib mani satikt. Tūliņ es nobraukšu pie viņa.

- Varbūt labāk lai viņš uzbrauc pie mums, -ierosināja Eduards Leonidovičs.

- Nevajag, - Fariza nervozi iebilda. - Es pati nobraukšu pie viņa.

Viņa steidzīgi izgāja no kabineta. Halupovičs, mazliet padomājis, devās viņai līdzi.

- Viņas brālis ir milicijas darbinieks, - Elga saprata.

- Vai jūs strādājat prokuratūrā? - viņa jautāja Oksanai.

- Strādāju gan, - Oksana piekrītoši pamāja.

- Jūs esat ļoti stiprs cilvēks, Elga teica, - bet man šķiet, ka nevajag tik ļoti uzbrukt Edikam. Viņam jau tā ir grūti.

Elga runāja lēni, meklējot vārdus un uzsverot līdzskaņus.

- Es neuzbrūku. Viņš pats ir vainīgs. Viņam nevajadzēja tik muļķīgi rīkoties. Nolēmis - ko neteiksi! atceroties savas sievietes, - nikni teica Oksana. - Viņš vienmēr tā ir darījis - domājis tikai par sevi. Viņam ir vienalga, kas notiks ar citiem.

- Vai viņš vienmēr tāds bijis? - jautāja Drongo.

- Vienmēr. - Oksana piekrītoši pamāja. - Gan jaunībā, gan tagad. Viņš pēc rakstura ir egoists.

- Atvainojiet, - bilda taktiskā Elga. - Vai es drīkstu iziet ārā? Palūgšu ūdeni.

Viņa izgāja no kabineta.

- Laikam aizgāja uz tualeti, - smīkņāja Oksana. -Tie baltieši sevi uzskata par eiropiešiem.

- Jūs teicāt, ka viņš vienmēr ir bijis egoists, -atkārtoja Drongo. - Iespējams, ka jums ir taisnība. Taču viņš ir tāds egoists, kādi ir visi vīrieši. Viņš var satikties ar sievieti, aizrauties, bet pēc tam aizmirst viņu, - Drongo turpināja, uzmanīgi vērodams sarunu biedres reakciju. - Varbūt jūsu nepatika pret viņu ir arī pamatota, ja ir kādi citi fakti, par kuriem viņš nezina.

Viņa viegli nodrebēja un nobālēja. Šīs dienas laikā viņai pirmoreiz mazlietiņ mainījās sejas izteiksme.

“Es neesmu kļūdījies,” Drongo nodomāja.

- Jūs kaut ko gribat teikt? - jautāja Oksana.

- Vai zināt, kāda ir mana “metode”? - Drongo uz jautājumu pēkšņi atbildēja ar pretjautājumu. - Es parasti nevienam to neatklāju, bet jūs esat prokuratūras darbiniece, un jums būs interesanti to uzzināt. Lieta tā, ka visi - gan liecinieki, gan aizdomās turētie - zemapziņā vienmēr sagatavojas atbildēt uz izmeklētāja jautājumiem un neviļus novelk robežu starp to atzīšanos, kuru viņi var izpaust, un to noslēpumu, kuru viņi vēlas noklusēt.

- Nesaprotu, par ko jūs runājat?

- Tūlīt paskaidrošu. Vairākums izmeklētāju un ekspertu sāk nopratināt liecinieku, cenšoties noskaidrot papildu faktus. Arī dzīvē notiek kaut kas tamlīdzīgs. Cilvēks grib saņemt papildu informāciju un uzdod jums jautājumus. Jūs negribat uz tiem atbildēt un, protams, stostāties, cenšoties noslēpt patiesību, bet, ja jūs negribat man teikt patiesību, tad man to būs grūti no jums uzzināt. Tomēr ir vel cits veids, kā iegūt informāciju. Reizēm tas pat ir vēl iedarbīgāks. Jūs nciztaujājat sarunu biedru, bet sākat spēlēt atklātību un turpināt rimāt, it kā grasītos viņam atklāt visus savus noslēpumus. Viņš nevi|us atslābinās, jo runājat taču jūs, nevis viņš. Un tieši šajā psiholoģiski svarīgajā brīdī jūs izsakāt frāzes, kas nepieciešamas jums, un vērojat sarunu biedru. Šajā brīdī viņš ir atklāts, jo nav sagatavojies tādam paņēmienam. Viņš taču visu laiku klusēja un tikai reaģēja uz jūsu vārdiem, taču viņa reakcija var izrādīties daiļrunīgāka par viņa vārdiem. Vai jūs mani sapratāt?

- Ne visai.

- Šodien jūs samērā nervozi reaģējāt uz Halu-poviču un viņa piedzīvojumiem, kuri acīmredzot jūs satrauc. Un tad es jautāju sev: kāpēc jūs tik ļoti nervozējat? Kāpēc jūs pēc tik daudziem gadiem kopš jūsu tikšanās joprojām visu ņemat tik tuvu pie sirds? Tam es nespēju noticēt, ka jūs joprojām viņu mīlat. Tad iznāk, ka jūs viņu ienīstat. Bet kāpēc? Par ko? Kad es ierunājos par viņa egoismu, jūs ļoti strauji reaģējāt. Turklāt es atcerējos, ka jūs ieminējāties par dēlu: ja jums būtu zēns... Tā jūs teicāt, turklāt ar lielu nožēlu. Un vēl viena frāze. Sarunājoties ar mani, jūs, pa pusei jokojoties, teicāt, ka jums jau klimakss ir deguna priekšā, kaut gan dzemdēt jums tik un tā nav cerību. Vai varu uzzināt - kāpēc?

Viņa klusēja. Kaut kas bija mainījies viņas skatienā. Tomēr viņa joprojām ietiepīgi klusēja. Pēc tam pajautāja:

- Vai jums ir cigarete?

- Nav. Es nesmēķēju, bet varu kādam palūgt, lai atnes.

- Nevajag. Ārsti uzskata, ka man nevajadzētu smēķēt. - Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. - Tā bija tāda tikšanās... - gandrīz čukstus viņa turpināja. - Jūs pat nevarat iedomāties, kas ar mums toreiz notika. Es agrāk neko tādu nebiju izjutusi. - Viņa atvēra acis. - Mēdz sacīt, ka cilvēkiem ir dažādi bio-ritmi: fiziskie, emocionālie, intelektuālie. Lūk, toreiz mūsu bioritmi acīmredzot sakrita. Un uzvirmoja savstarpējas jūtas. Es pēc tam vēl ilgi nesapratu, kas ar mani noticis...

Viņa paskatījās uz tukšo tasīti un pēkšņi lūdza:

- Ielejiet man konjaku!

Viņš ielēja dzintarkrāsas šķidrumu glāzē. Tad apsēdās iepretim viņai. Oksana norija vienu malku, tad otru un pateicīgi pamāja.

Vispār mēs neizsargājāmies, - apņēmīgi, it kā metoties no kraujas ūdenī, viņa teica. - Kad viņš aizbrauca, izrādījās, ka gaidu bērnu. Dzemdēt es nevarējušo bija neiespējami paskaidrot, no kā ir šis bērns. Turklāt izredzes kļūt par māti neietilpa manos plānos. Tātad es iztaisīju abortu. Acīmredzot es mazliet par ilgu biju domājusi, vajadzēja par to izšķirties nedaudz agrāk. Uct varbūt visu ietekmēja pati situācija, kāda bija izveidojusies Kijevā. Toreiz, pēc Černobiļas avārijas, radiācija aizsniedza pat Skandināviju. Nezinu. Man neviens neko skaidri nav pateicis, taču ārsti paziņoja, ka bērnu man vairs nebūs. Nekad! Lūk, tad es arī nolēmu mainīt visu savu dzīvi. Pārgāju darbā uz prokuratūru un pilnīgi pārvērtos. Pilnīgi ...

- Atvainojiet, - Drongo sacīja, - es negribēju jūs aizskart.

- Jūs neaizskārāt. Jūs vienkārši likāt atcerēties mana mūža lielāko traģēdiju. Es tik ļoti gribēju laist pasaulē puisīti! Bet man nekas nesanāca. Varbūt meita man dāvās mazdēlu. Kā jūs domājat?

- Varbūt, - Drongo sadrūmis piekrita. Viņš pastiepa roku un pieskārās viņas rokai.

- Jūs esat skaista sieviete, - viņš bēdīgi noteica.

- Vai jūs to sakāt, lai mani mierinātu? - viņa jautāja, palūkojusies uz Drongo.

- Nē. Jūs patiešām esat skaista sieviete.

- Kā jūs domājat: vai es vēl varu iepatikties vīriešiem?

Viņa centās pasmaidīt, taču viņas lūpas drebēja.

- Protams. Es domāju, jūs pati zināt, ka patīkat vīriešiem.

- Nevajag glaimot! Vispirms sarunājāt rupjības, bet tagad pielabināties. - Viņa lēni atbrīvoja savu roku. - Labi, es ieiešu atpūtas istabā sakārtoties. Šķiet, tur ir arī tualete. Jūsu dēļ man tūliņ tuša izplūdīs.

Viņa piecēlās, paņēma somiņu un paskatījās uz Drongo.

- Dīvaini, arī jūs taču neesat eņģelis. Jūs protat sagādāt sāpes. Pati nesaprotu, kāpēc es to visu jums stāstīju. Es to neesmu nevienam teikusi, pat mātei ne. Kā jums tas izdevās?

Atbildi nesagaidījusi, viņa aizgāja uz atpūtas istabu. “Viņa negribēja iet uz pieņemamo istabu, lai viņu neviens neieraudzītu šādā stāvoklī,” saprata Drongo.

Viņš paskatījās uz konjaka pudeli un, sev par pārsteigumu, ielēja pamatīgu devu. Tad lēnām izdzēra.

“Es neesmu eņģelis,” Drongo domāja, “viņai ir taisnība. Moku sievieti tikai tādēļ, lai iegūtu informāciju. Vispirms es Halupovičam sabojāju garastāvokli, liekot atzīties, ka viņam ir intīms sakars ar Ņinu, pēc tam piespiedu nabaga sievieti, lai viņa pastāsta par traģēdiju, kas norisinājusies pirms tik daudziem gadiem. Varbūt es kļūstu par sadistu? Vai man patīk tamlīdzīgas uzvaras? Nē! Man nepatīk, ka cilvēki cieš. Man tas nepavisam nepatīk, taču ir jānoskaidro patiesība. Tās nav medības, tas nav spēlētāja azarts. Tas drīzāk ir morāles likums katrā no mums, par kuru runāja Kants. Kā viņš ir teicis? “Divas lietas pilda dvēseli ar apbrīnu: zvaigžņotā debess pār mani un morāles likums manī.” Dievs un sirdsapziņa - vai tas ir viens un tas pats? Es dažreiz nožēloju, ka man nepiemīt reliģiskā apziņa. Varbūt Dievs eksistē kā kāda mums neizprotama substance? Varbūt agnostiķiem ir taisnība, ka pasaule nav izzināma? Taču noticēt tam, ka pastāv paradīze un elle, es tik un tā nespēju. Varbūt tā ir mana traģēdija? Varbūt tāpēc, ka neticu citai -aizkapa - dzīvei, es tik neatlaidīgi cenšos visus neliešus sodīt šajā dzīvē un panākt taisnību tepat un tagad? Varbūt manis paša morāles likums ir tik stiprs un man nozīmīgs, ka tieši šā likuma pildīšana galu galā ir mans aicinājums? Es taču daudzas reizes esmu varējis mainīt savu dzīvi un kļūt tāds pats kā visi citi - iemācīties mazliet melot, mazlct klusēt, mazliet glaimot, mazliet zagt, mazliet izlikties, mazliet ienīst un mazliet mīlēt.

un dzīvot tā, kā dzīvo visi. Nē! Nē, nē un vēlreiz nē! Man tas tik un tā neizdotos. Es tik un tā nelietim pateiktu, ka viņš ir nelietis. Es tik un tā neiemācītos sasveicināties ar blēdi un sevi vairs necienītu, ja klusētu tad, kad redzētu klaju netaisnību. Un tad nu iznāk, ka labprātīgi esmu nolēmis sevi šādai dzīvei.

Nevaru sacīt, ka man tā tik ļoti patiktu. Vai tiešām visu savu atlikušo dzīvi man nāksies atmaskot cilvēkus, kuri ir pārkāpuši šo morāles likumu sevī? Varbūt tas ir mans aicinājums? Ja Dievs ir, tātad esmu radīts šādam mērķim, bet, ja Dieva nav, tad iznāk, ka manis paša kategoriskais imperatīvs liek man šādi rīkoties. Taču tad es par savām uzvarām izjustu gandarījumu. Bet kāpēc es pēdējā laikā aizvien biežāk izjūtu vilšanos? Varbūt tieši tāpēc, ka manas uzvaras vienmēr kādam nozīmē zaudējumu? Ja Dievs ir, tad grēcinieka dvēsele nonāk ellē, bet, ja Dieva nav, tad vaininieka ķermenis ar visu viņa dvēseli nokļūs cietumā vai kolonijā un nonāks ellē zemes virsū. Un vēl nav zināms, kas ir sliktāk, jo viņpasaules elle - tās ir mokas, ko atvieglo apziņa, ka cilvēka dvēsele, izcietusi sodu, agri vai vēlu nonāks paradīzē, bet elle zemes virsū ir uz laiku laikiem. Tās ir amiiņas, kas ieslodzītajam saglabājas līdz viņa nāvei. Tie ir gadi, kuri izsvītroti no viņa īsās dzīves. Un tad jau iznāk, ka elle zemesvirsū ir daudz briesmīgāka par viņpasaules elli, jo pirmajā gadījumā soda ilgumu nosaka soda termiņš, bet otrajā gadījumā termiņam nav nozīmes - priekšā taču ir mūžība.”

Viņš paskatījās uz savu glāzi. “Jāiedzer vēl mazliet, lai izprastu šos metafiziskos veidojumus,” Drongo 162

ironiski domāja. “Bet no otras puses, Halupovičam ir taisnība. Trešās tūkstošgades sākums patiesi ir interesants laiks. Nabaga Eduards Leonidovičs bija nolēmis sarīkot sev svētkus, nemaz nenojaušot, par ko tic izvērtīsies.”

Taču Drongo nepaguva savu domu izrisināt līdz galam. Vēlāk, atceroties šo dienu, viņam prātā nāca tas, ka tieši tajā mirklī, kad viņš domāja par Halu-poviča nepatikšanām, atskanēja kliedziens - kā atbilde uz viņa jautājumu, uz visām viņa domām. Atskanēja apslāpēts kliedziens. Pielēcis kājās, viņš metās uz kabineta durvīm un atvēra tās. Pieņemamajā istabā sēdēja Ņina, šausmās aizsegusi seju ar rokām. Tā bija viņa, kas kliedza. Iepretim stāvēja Antons Šaļņevs. Viņa seja atgādināja sastingušu masku. Tomēr visbriesmīgākā metamorfoze bija notikusi ar Halupoviču. Stāvot pie loga, viņš ar pārvērstu skatienu lūkojās uz apkārtējiem, cenzdamies sakļaut drebošās lūpas. Viltam uztraukumā raustījās sejas muskuļi. Drebēja rokas.

- Kas atgadījies? - jautāja Drongo, vērsdamies pie Šaļņeva. - Kas noticis?

- Viņa ir nogalināta, - ar grūtībām izdvesa Šaļņevs. - Viņas līķi mēs atradām uz trepēm. Kāds viņu nogrūdis no kāpņu augšējā laukuma.

Divpadsmitā nodala

Halupovičs tvēra pie sirds. Acīmredzot saņemtā ziņa satrieca viņu. Ņina, uzlēkusi kājās, ielēja glāzē

ūdeni un pasniedza viņam. Halupovičs vienā elpas vilcienā izdzēra ūdeni un piecēlās.

- Iesim! - viņš īsi sacīja.

Viņi izgāja gaitenī. Drongo sekoja Šaļņevam un Halupovičam. Kad viņi tuvojās kāpnēm, no tualetes iznāca Elga. Aizvērusi durvis, viņa ieraudzīja vīriešus steidzamies kāpņu virzienā. Mazliet samulsusi, viņa jautāja:

- Kurp jūs steidzaties?

- Elga, ej uz kabinetu! - Halupovičs neapstājoties izmeta. - Nekavējoties atgriezies kabinetā.

Viņi devās lejup pa firmai piederošajām kāpnēm. Otrajā stāvā drūzmējās cilvēki. Pie nogalinātās stāvēja divi apsardzes darbinieki. Pulcējās aizvien vairāk un vairāk cilvēku. Atskanēja kliedzieni un sieviešu šņuksti.

Izklīstiet! - uzsauca Šaļņcvs, izgrūstīdams cilvēkus. - Izklīstiet!

Visi atskatījās. Ieraudzījuši Halupoviču, cilvēki apklusa. Smagiem soļiem viņš tuvojās nogalinātajai, pieliecās un ilgi skatījās uz viņu. Drongo redzēja tikai viņas kājas. Viņš izbrīnīts raudzījās uz apaviem. “Vai tiešām pusaudze, kurai ir vienīgi vecmāmiņa, kas strādā par mājkalpotāju, var atļauties tik dārgas kurpes?” Šobrīd viņš redzēja tikai Halupoviča muguru. Halupovičs pacēla galvu un klusi pavēlēja:

- Es lūdzu visus izklīst. Tūlīt mēs izsauksim miliciju.

Par vadītāju nevar kļūt. Par vadītāju ir jāpiedzimst.

Acīmredzot valdonīgās notis, kas ieskanējās viņa balsī, cilvēkiem lika pakļauties. Pamazām visi izklīda. Kad bija palikuši vairs tikai apsardzes darbinieki, Drongo 164

piegāja tuvāk pie nogalinātās ... Un neviļus sarauca pieri tā nebija tā meitene, kuru viņš bija domājis!

-Tā ir Olga, - Halupovičs teica. - Runā, ka viņa nokritusi pa kāpnēm. Kā jās domājat, vai tas ir noticis nejauši?

Halupoviča sekretāre gulēja uz grīdas. Galva bija nedabiski pagriezta, un bija skaidrs, ka dzīvajos viņa nevarēja palikt. Apkārt galvai bija izplūdis asins plankums. Drongo sadrūma. Viņš nekādi nevarēja pierast pie tamlīdzīgām traģēdijām. Vēl pirms dažām minūtēm viņš bija sarunājies ar šo jauno, skaisto sievieti. Nu tā guļ šeit - nekustīga, nedzīva.

Viņš pietupās.

- Neko neaiztieciet! - atskanēja Šaļņeva balss.

Mēs tūlīt izsauksim miliciju. Tas ir nelaimes gadījums.

Viņa droši vien ir paklupusi un nokritusi.

Drongo paskatījās uz apaviem. Papēži nav nolauzti. Ja viņa būtu kritusi no kāpņu augšējā laukuma, tad būtu nolauzusi kurpei papēdi. Bet kā varēja gadīties, ka viņa tik neveikli nokritusi? Halupovičam taisnība - tādās lietās nejaušību nav! Drongo paņēma kabatlakatiņu. Viņam kabatā aizvien bija divi kabatlakatiņi neparedzētiem gadījumiem.

- Nevajag aiztikt, - Šaļņevs atkārtoja.

- Man jāpaskatās, - iebilda Drongo, - es nemainīšu ķermeņa stāvokli.

Drongo paskatījās uz Halupoviču, kas piekrītoši pamāja, atļaujot turpināt.

Drongo, aptinis kabatlakatu ap plaukstu, pacēla nelaimīgās galvu. Labajā pusē deniņos bija redzama liela brūce. Drongo palūkojās uz Šaļņevu un uzmanīgi 11* — 350

nolaida nelaiķes galvu. Pēc tam piecēlās, nolika kabat-lakatu uz trepēm un aplūkoja margas. Viņš lēnām kāpa augšā, tās pētīdams. Nonācis kāpņu laukumā, viņš uzmanīgi apskatīja sienas. Apsardzes darbinieki klusēdami vēroja viņa rīcību.

- Ko jūs darāt? - Halupovičs neizturēja. - Gribat radīt iespaidu?

- Nē, - pagriezies atbildēja Drongo. - Es šo nekaunīgo jautājumu jums piedodu tikai tāpēc, ka atrodaties tādā stāvoklī. Viņa nav nokritusi, Halupovič, viņa ir nogalināta. Kāds viņai ar smagu priekšmetu ir iesitis pa galvu un sadragājis deniņus, bet pēc tam viņa ir kritusi lejā. Uzkāpiet pie manis, es gribu jums kaut ko parādīt.

Halupovičs klusēdams kāpa augšā, Šaļņevs viņam sekoja.

- Paskatieties. - Drongo rādīja mazus asins traipiņus uz sienas un plankumu uz grīdas. - Redzat? Viņa ir nokritusi no turienes, bet asins traipi redzami šeit. Vai nu slepkava viņu ir gaidījis kāpņu laukumā, vai arī viņi tur ir stāvējuši un sarunājušies. Es domāju, ka viņa ir pazinusi cilvēku, kurš viņu nogalināja, jo no lejas var labi saskatīt, kas kāpņu laukumā stāv. Slepkava ir iesitis viņai un nogrūdis lejā. Viņa ir nogalināta, Halupovič! Tā ir realitāte, kurai jūs negribat ticēt.

- Nogalināta... - atkārtoja Eduards Leonidovičs, uzmetis acis Šaļņevam. - Iznāk, ka mums te ir kaut kāda sazvērestība.

Pārsteigtais Šaļņevs klusēja. Aizelsies augšā uzskrēja Troškins. Acīmredzot viņš bija ļoti steidzies, jo gandrīz vai nogāza no kājām vienu no apsardzes darbiniekiem. Halupovičs paskatījās uz viņu, bet neko neteica.

- Ko lai dara? - vaicāja Halupovičs, drīzāk vērsdamies pie sevis, nevis pie pārējiem.

- Vai piezvanīt milicijai? - gausi vaicāja Šaļņevs.

- Bet kur ir tavs suns? - drūmi ironizēja Halupovičs. - Varbūt tu atsauksi uz šejieni kādu kaķi? Vai tīģeri? Stāsta, ka tie sajūtot asinis.

Šaļņevs klusēja. Troškins konvulsīvi nopūtās. Viņam acīmredzot šķebināja dūšu, bet viņš visiem spēkiem turējās, cenšoties neskatīties uz nogalināto.

- Kā viņa šeit nokļuva? - jautāja Halupovičs, vēršoties pie viņa. - Kas viņu uz šejieni sūtīja?

- Nezinu, - mazliet vainīgi bilda Troškins. - Biju ēdnīcā. Nezinu, Eduard Leonidovič ...

Acīmredzot viņa pašsajūtu ietekmēja arī tikko notiesātais ēdiens, kas žņaudza kuņģi un saistībā ar redzamo ainu raisīja nepatīkamas izjūtas.

- Atradis laiku, kad pusdienot! - Halupovičs nicīgi noskaldīja. - Izsauciet miliciju, paziņojiet prokuratūrai. Tic nav joki. Pie mums darbojas maniaks. Šaļņev, parūpējies, lai nevienu neizlaiž no ēkas. Pat tad, ja kādai sākas dzemdības, arī viņu neizlaist no ēkas. Lai sastāda to cilvēku sarakstu, kuri jau ir ēku pametuši.

- Labi, - pamāja Šaļņevs un steidzās lejā, lai izsauktu miliciju un brīdinātu apsardzes vīrus.

- Novāciet manu kabatlakatiņu, - lūdza Drongo. - Pretējā gadījumā man būs grūti paskaidrot milicijas darbiniekiem, kāpēc tas atrodas blakus nogalinātajai.

- Troškin, paņem kabatlakatu. - Halupovičs vienaldzīgi pamāja ar roku. Viņš gribēja paņemt cigāru, bet nevarēja to atrast.

Troškins samulsis mīņājās uz vietas, pēc tam palūkojās visapkārt. Viņš paņēma savu kabatlakatiņ uzmeta to virsū asinīm piemirkušajam Prongo kabatla-katam un, uzmanīgi pacēlis to, devās tualetes virzienā.

- Pagaidiet! - Drongo viņu atturēja. - Jūs laikam gribat kabatlakatus izmest tualetē atkritumu kaste, bet labāk nedariet to. Ja tos tur atradīs, mums būs grūti rast tam attaisnojumu.

Ko tad lai es ar tiem daru? - žēlabaini jautāja Troškins.

- Labāk sadedziniet. Tos nevienā vietā atstāt nedrīkst.

- Labi, sadedzināšu, - Troškins piekrita un pēkšņi pamanīja, ka asinis sūcas cauri viņa kabatlakatam. Tagad viņam šķita, ka rokas kļuvušas lipīgas. Viņš atlaida pirkstus, un samirkušie lakatiņi nokrita zemē. Troškins paskatījās uz tiem, vēlreiz - uz nogalināto un salīgojās. Viņam uznāca vēmiens. Viņš pat nepaguva aizskriet līdz kāpņu starptelpai. Apsardzes darbinieki riebumā novērsās. Halupovičs sarauca pieri.

- Atvainojiet, - Troškins drebēdams šļupstēja, - lūdzu, atvainojiet!

Tajā brīdī ceturtajā stāvā atskanēja soļi. Kāds nāca lejā. Halupovičs sarauca pieri. “Nāksies paskaidrot, kas šeit noticis. Labi vēl, ka institūta darbinieki te nevarēja parādīties.” Soļi tuvojās.

Drongo novērsa acis no samulsušā Troškina. Pat labi sagatavota cilvēka nerviem šīsdienas notikumi radīja pārlieku lielu spriedzi. Viņš pacēla galvu. Pēc visa spriežot, lejā nāca sieviete. Ieraugot šo ainu, viņai droši vien kļūs slikti. Viņš gribēja doties augšā pa kāpnēm nācējam pretim. Tā tiešām bi ja sieviete. Viņš pēkšņi pazina šos puszābaciņus un sastinga, gaidot, kad viņa nokāps lejā. Sieviete beidzot parādījās uz kāpņu augšējā laukumiņa. Tā bija Oksana Grigorjevna. Acīmredzot viņa jau zināja par notikušo. Nepaskatījusies uz nogalināto, viņa turpināja kāpt lejā. Pēc tam beidzot paskatījās uz Olgu - mierīgi, bez riebuma. Skatījās tā, it kā pētītu nezināmu objektu.

“Viņai laikam diezgan bieži nākas saskarties ar tamlīdzīgiem gadījumiem,” nodomāja Drongo.

Oksana paskatījās uz Drongo, tad uz Halupoviču.

- Viņa ir nogalināta vai pati nokrita?

- Nogalināta, - atbildēja Drongo, - viņa ir nogalināta. Kāds ir iesitis un nogrūdis viņu lejā.

- Bet kur ir meitene?

- Viņas nekur nav.

Oksana nokāpa vēl pāris pakāpienu zemāk un vērsās pie Halupoviča:

-Varbūt jums ir kāds ienaidnieks, kurš ienīst visu, kas ar jums ir saistīts?

- Kāpēc lai man būtu tāds ienaidnieks? - Eduards Lconidovičs paraustīja plecus. Viņš paskatījās uz nogalināto un neizturējis uzkliedza:

- Troškin, paņem beidzot tos kabatlakatus un atnes kādu palagu vai galdautu, ar ko pārklāt nelaimīgo.

Troškins, kā pātagas cirtienu saņēmis, paķēra kabatlakatus un aizskrēja uz ēdnīcu. Oksana pakratīja galvu. Nervi neturēja nevienam.

- Vai arī viņa bija tava mīļākā? - painteresējās Oksana.

Pat Drongo sarauca pieri. Šī sieviete bija nevis vienkārši skarba, viņa bija pat cietsirdīga.

- Tev patīk mans stāvoklis? - Halupoviča lūpas sašķobījās.

- Tu pats iedzini viņu šajās lamatās, - viņa nesaudzīgi turpināja,-tāpēc nedomā, ka izraisīsi manī līdzjūtību. Vai tu jau devi rīkojumu, lai piezvana milicijai?

- Jā.

- Pie viena var piezvanīt arī prokuratūrai. Tādas lietas parasti izmeklē prokuratūras darbinieki.

- Kairā ziņā. Tu nevari vien sagaidīt, kad te ieradīsies tavi kolēģi?

- Viņi tik un tā ieradīsies.

- Ko viņi var izdarīt? - Halupovičs smagi nopūtās. Viņš piegāja pie viena no apsardzes vīriem, kurš stāvēja pie nelaimīgās, un pēkšņi palūdza cigareti.

- Man ir mūsu pašu, Krievijas, Eduard Leonidovič, -it kā atvainodamies sacīja apsardzes darbinieks.

- Kāda starpība. - Halupovičs pastiepa roku. Vai tu domā, ka vienmēr esmu smēķējis tikai cigārus?

Viņš nervozi aizsmēķēja.

- Visticamāk, ka slepkava vēl nav atstājis ēku, tātad viņš ir šeit, - prātīgi noteica Oksana Grigorjevna. - Tava sekretāre man teica, ka bojā gājusi viņas pāriniece. Nokritusi pa kāpnēm. Es uzreiz sapratu, ka tā nav nejaušība. Tātad tev ir kāds nelabvēlis. Viņš ir bijis tavā dzīvoklī un centies tevi noindēt. Pēc tam nolaupījis un, iespējams, arī nogalinājis meiteni, lai aizdomas kristu uz tevi. Un tagad ir nogalinājis tavu sekretāri. 170

Varbūt viņš gribējis to nogalināt tāpēc, lai sagādātu tev sāpes? Varbūt domāja, ka abas sekretāres ir tev tuvi cilvēki.

- Pasaki to izmeklētājam, - Halupovičs nervozi ierosināja.

- Man šķiet, ka jūs atkal mazliet steidzaties, - teica Drongo. - Lieta tā, ka slepkavam kaut kā vajadzēja ietikt dzīvoklī. Pēc tam iekļūt ēkā un kaut kur noslēpt līķi, ja viņš meiteni patiešām ir nogalinājis. Turklāt nav skaidrs, kāpēc viņš gaidīja šodienu, ja varēja to izdarīt vakarvakarā. Meitene taču vakar līdz desmitiem vakarā atradās šajā ēkā, bet cilvēku šeit bija maz. Un, visbeidzot, kāds tam visam sakars ar Olgu? Pat tad, ja kāds vēlētos Eduardam Leonidovičam sabojāt dzīvi, arī tad nebūtu loģiski nogalināt otru sekretāri. Tad jau drīzāk vajadzēja nogalināt Ņinu vai Troškinu, kas ir viņa labā roka vai kreisā kāja, kā nu jums vairāk tīk.

- Vai jūs zināt, kas to ir izdarījis? - viņa jautāja Drongo.

- Nezinu. Tomēr gribu pievērst jūsu uzmanību tam, ka aizdomās var turēt tikai tās personas, kuras jūs pazīstat.

- Kādā nozīmē?

-To varēja izdarīt Elga Rummo. Viņa bija tualetē, kas atrodas koridora galā tieši blakus trepēm. No turienes pusminūtē var nokāpt. Izmeklētājam aizdomas var radīt fakts, ka viņa devās uz tualeti, kas atrodas koridorā, nevis izmantoja to, kura atrodas Halupoviča atpūtas istabā. Es saprotu, ka viņa atšķirībā no mums abiem nezināja, ka tur ir tualete. Bet tomēr viņa bija izgājusi.

Aizdomas krīt ari uz Farizu Mamadžanovu, kas izgāja pirms Rīgas un varēja uz pirmo stāvu doties pa kāpnēm, nevis braukt ar liftu. Un visbeidzot jūs, Oksana Grigorjevna!

- Visi, izņemot mani, - smīkņāja sieviete.

Viņas smaids vienlaikus bija viltīgs un patīkams.

Ap lūpām iezīmējās skarbas līnijas. Drongo ievēroja, ka viņai ir skaisti zobi. Smalki, līdzeni.

- Kāpēc tāds izņēmums?

- Jūs zināt, ka es iegāju atpūtas istabā sakārtoties, tāpēc diezin vai es varu nokļūt aizdomās turēto kategorijā.

-Ja labi grib, var pieņemt, ka jūs tā rīkojāties tādēļ, lai jums būtu alibi. Iegājāt atpūtas istabā, jau zinādama, ka no turienes ved durvis uz koridoru. Tāpēc jūs izgājāt, lai dotos uz kāpnēm, nogalinājāt Olgu un atgriezāties. Lai to izdarītu, daudz laika nav vajadzīgs. Tikai jāuzmanās, lai durvis, pa kurām no atpūtas istabas var nokļūt koridorā, neaizcirstos. Taču arī šajā gadījumā var kaut ko izdomāt.

- Jums ir spilgta iztēle, - viņa nervozi teica. - Es iesaku jums rakstīt grāmatas. Jums izdotos visai labi detektīvi. Tomēr varu jūs sarūgtināt. Es līdz pat šodienai viņu nepazinu, un man nav nekādu acīm redzamu iemeslu vēlēties viņas nāvi.

- Diezgan! - Halupovičs pabeidza smēķēt un izsmēķi nosvieda zemē. - Drīz jūs sāksiet vainot cits citu. Ko lai es saku? Ko lai daru?

- Piezvani savai izmeklētājai, - neatlaidās Oksana Grigorjevna, - un palūdz, lai viņa atbrauc. Citi varianti nevar būt.

- Izskatās, ka man uzreiz vajadzēja tevi paklausīt, - Halupovičs nopūtās.

No lejas atskanēja Šaļņcva stiprā balss:

-Miliči ir atbraukuši. Viņi tūlīt kāps augšā. Mūsu kinologs ar suni arī ir klāt.

- Nu viss... - drūmi noteica Halupovičs. - Tagad mani arestēs un es būšu galvenais aizdomās turētais. Šķiet, mūsu izmeklēšana ir beigusies, pirms tā vēl ir sākusies, - viņš teica, pievērsdamies Drongo.

- Nedomāju vis, - asi atteica Drongo. - Viss vēl tikai sākas. Starp citu, es gribētu jums pajautāt: kur ir Fariza un viņas brālis?

- Es apsardzei devu rīkojumu, lai viņus ielaiž iekšā, - nogurušā balsī atbildēja Halupovičs. - Es teicu, lai viņi uznāk augšā manā kabinetā.

- Savādi gan, - sacīja Drongo. - Kad mēs gājām ārā no pieņemamās telpas, viņi vēl nebija atnākuši. Interesanti, kur gan viņi ir aizkavējušies?

- Droši vien Farizas brālim noformē caurlaidi, jo, kaut arī viņš ir milicijas virsnieks, piejums visiem tiek izvirzītas vienādas prasības. Turklāt pēc meitenes nozušanas esmu devis apsardzei rīkojumu maksimāli uzmanīgi izturēties pret visiem, kuri nāk iekšā vai iet laukā.

Lejā atskanēja so|i un balsis. Tie bija milicijas darbinieki, kas kāpa augšā. Halupovičs paraudzījās lejup. Pēc tam viņš uzlūkoja Olgu.

- Nabaga meitenīte! - viņš nočukstēja. - Un tas viss ir manis dēļ. Manis dēļ!

Pie nogalinātās vienlaicīgi pienāca seši vai septiņi cilvēki. Kāpņu laukumiņā sāka trūkt vietas. Viens no pienācējiem sāka klikšķināt fotoaparātu. Troškins, kas bija pienācis pēdējais, tā arī palika stāvam, turēdams rokās galdautu. Milicijas darbinieku vidū bija vairāki virsnieki, un viņi tūdaļ ķērās pie nopratināšanas, šim nolūkam pieprasīdami atbrīvot vairākus otrā stāva kabinetus. Halupovičs iegrima prostrācijā. Atgriezies savā kabinetā, viņš apsēdās uz dīvāna un palūdza Ņinai, lai atnes stipru kafiju. Klusēdams viņš smēķēja cigāru un nepievērsa nevienam uzmanību. Ņina, kura jau vairākkārt visu seju bija paguvusi notriept ar skropstu tušu un to atkal notīrīt, sēdēja ar pietūkušām, apsārtušām acīm. Viņa ar drebošām rokām visu laiku bīdīja augšup savas brilles, it kā tās nemitīgi grasītos noslīdēt no viņas glītā deguntiņa.

- Paklau, Ņina! - viņu negaidīti uzrunāja Halupovičs. - Kad Šaļņcvs mums pavēstīja par Olgu, tu iesaucies, ka kaut ko jau nojauti. Ko tu tieši zināji? Kā lai saprot tavus vārdus?

Ņina klusēja. Viņa stāvēja Halupoviča priekšā un klusēja. Ņina rokā turēja tukšo kafijas krūzīti un apakštasīti, un bija dzirdams, kā ik pa brīdim iešķindas krūzīte viņas trīcošajās rokās.

- Es kļūdījos, Eduard Leonidovič,- ļoti klusā balsī atbildēja Ņina. - Es biju iedomājusies, ka pie mums ir ielavījies kāds nepiederošais. Es domāju, ka kāds svešinieks atrodas mūsu ēkā.

- Un kas par to? - nesaprata Halupovičs. - Pat ja kāds arī bija te, kas tad ir?

- Neviens mūsu ēkā nav ienācis, - Ņina klusi noteica. Neviena nepiederoša šeit nebija. Es visu uzzināju. - Un viņa negaidīti palūkojās uz Farizu, kas sēdēja pie galda. Halupovičs saprata viņas skatienu un saviebās.

- Viņas brālis ir milicijas dienesta virsnieks. Un šajā ēkā viņš neienāca, - sacīja Eduards Leonidovičs. - Tas nebūt nav tā, kā tu iedomājies. Uzvāri mums kafiju! - Viņš beidzot atļāva Ņinai atstāt telpu.

Drongo redzēja to, kādā stāvoklī ir Halupovičs, un satraukto sekretāri, taču saprata, ka milicijas darbā nevajag iejaukties. Viņiem ir jāveic operatīvās izmeklēšanas darbības. Turklāt milicija parasti dusmojas, ja nepiederošs cilvēks jaucas tās darbā.

Pat Oksana Grigorjcvna tik tikko spēja nomierināties un, ienākusi kabinetā un apsēdusies iepriekšējā vietā pie galda, vairs neuzdrošinājās tracināt Eduardu Leonidoviču ar aizskarošām replikām. Te nu viņi visi sēdēja - trīs pārbiedētas sievietes pie galda un Drongo un Halupovičs - uz dīvāna. Fariza paskaidroja, ka viņas brālis ir devies projām, jo negribējis noformēt caurlaidi, kas bija nepieciešama, lai varētu ienākt šajā ēkā, tāpēc viņi esot aprunājušies uz ielas. Lejā milicijas darbinieki nopratināja lieciniekus.

Pēkšņi atsprāga kabineta durvis, un tajā ienāca divi cilvēki: viens civilā apģērbā, otrs - milicijas majora formā. Tam, kas bija tēipies civilā apģērbā, no pirmā acu uzmetiena varēja būt aptuveni četrdesmit pieci gadi, ne mazāk. Šis vidēja auguma vārgulīgais, gandrīz jau plikgalvainais cilvēks, kas valkāja brilles, drīzāk izskatījās pēc piekasīga grāmatveža, nevis pēc prokuratūras vecākā izmeklētāja. Majors bija mazliet garāka auguma, nedaudz druknāks un plecīgāks vīrietis ar lielām, spēcīgām rokām, pilnīgām lūpām un mazliet izvalbītām acīm. Tūlīt pēc viņiem kabinetā ienāca arī Šaļņevs. Pamanījis nepazīstamus cilvēkus, Halupovičs piecēlās kājās. Tūdaļ piecēlās arī Drongo un ar galvas mājienu sasveicinājās ar vienu no ienācējiem.

- Labdien, Arsenij Nikolajevič!

Ienācējs bija prokuratūras darbinieks Bozins, kuru viņš pazina.

- Sveicināti, Drongo kungs! - Bozins pamāja ar galvu. - Es jūs bieži atceros. Un arī atgadījumu lidostā es atminos. Toreiz jūs mums visiem pamatīgi palīdzējāt.

- Ne jau cs palīdzēju, bet gan pulkvedis Demi-dovs, - iebilda Drongo. - Taču tik un tā ir patīkami, ka mani vēl atceraties.

- Majors Ozijevs, - Bozins klātesošos iepazīstināja ar milicijas darbinieku. - Bet šis ir eksperts Drongo, viņš ir pazīstams visā pasaulē. Ļaudis runā, ka viņš spējot atšķetināt jebkuru - pat pašu samudžinātāko noziegumu. Tā ka mums, major, ir paveicies, jo varbūt arī šoreiz Drongo kungs mums palīdzēs tikt ar visu galā.

Piegājis pie galda, Bozins paņēma krēslu un apsēdās iepretim sievietēm. Ozijevs apmetās viņam blakus. Arī Halupovičs, Šaļņevs un Drongo piesēdās tuvāk galdam. Pārlaidis acis klātesošajiem, Bozins tieši noprasīja:

- Kas atgadījās? Kā gan šī sieviete varēja nokrist tā, ka tūdaļ iestājās nāve? Vai nerodas iespaids, ka viņai kāds ir “palīdzējis”?

- Jā, - pamāja Drongo. - Palīdzēja gan.

- Un kurš, jūsuprāt, to varēja izdarīt? - interesējās Bozins.

- Pagaidām nezinu. Mēs visi atradāmies šajā kabinetā, - paziņoja Drongo, taču nesāka izklāstīt visas notikuma detaļas. - Šīs sievietes bija atbraukušas ciemos pie Halupoviča kunga, - viņš paskaidroja,

- tāpēc viņas atradās šeit.

- Atvainojiet, ka es tik pēkšņi ielauzos, - ierunājās inteliģentais Bozins, - taču es domāju, ka mūsu viešņas var doties projām. - Jūs taču saprotat, ka šis ir ārkārtējs notikums. - Viņš pavērsās uz sieviešu pusi.

- Mēs pierakstīsim jūsu adreses, un jūs varēsiet doties mājup.

- Nē, - sarunā iejaucās Oksana Grigorjevna. - Nedo-māju vis, ka mēs varam doties projām. Ja arī aizbrauksim, jūs tik un tā drīz vien sāksiet mūs meklēt. Es esmu Kijevas pilsētas prokuratūras priekšniece. Lūdzu, mana apliecība. - Un viņa pasniedza Bozinam savu dokumentu. Rūpīgi to aplūkojis, viņš apliecību atdeva Oksanai Grigorjevnai.

- Rodas tāds iespaids, ka šeit notiek detektīvu sapulce, - jokoja Bozins. - Vai jās arī esat juristes? -viņš jautāja, skatīdamies uz Elgu un Farizu.

Sievietes noliedzoši papurināja galvu.

- Es esmu no Tallinas, - mazliet saspringtā balsī sacīja Elga. - Lūdzu, mana pase!

- Bet es esmu no Jckaterinburgas, - piemetināja Fariza. - Iebraucu Maskavā uz pāris dienām. Ja vajadzīga mana pase, es tūdaļ ...

- Paldies! - Bozins pamāja ar galvu. - Milicijas darbinieki pierakstīs ziņas par jums, un es domāju, ka jūs varēsiet kārtot savas darīšanas. Ja radīsies tāda nepieciešamība, mēs jūs paaicināsim pie sevis.

- Nē, - vēlreiz iebilda Oksana Grigorjevna, - mēs paliksim šepat. Ja Eduards Leonidovičs parūpēsies par to, lai mūs pabaro, mēs būsim viņam pateicīgas. Un visbeidzot - viņam ir jāpiezvana izmeklētājai, to jau esmu viņam teikusi.

- Par kādu izmeklētāju jūs runājat? - nesaprata Bozins.

“Šī sieviete ir īsta fūrija,” nodomāja Drongo. “Viņa

nesaudzē ne sevi, ne citus. Taču, no otras puses, viņai ir taisnība. Ja par notikušo kāds uzzinās, tad viņa cietīs daudz vairāk.”

Viņš paskatījās uz Halupoviču, kas tikai bezcerīgi paraustīja plecus, it kā būtu ar mieru piekrist visam notiekošajam.

-Tad darīsim tā, - ierosināja Drongo. - Mēs tūdaļ ar Arseniju Nikolajeviču dosimies uz blakuskabinctu aprunāties, bet jūs palieciet šeit un paēdiet pusdienas. Es domāju, ka šajā ziņā Eduards Leonidovičs pārjums parūpēsies.

Par ko tad mēs runāsim? - jautāja sapīkušais Bozins, jo bija jau sapratis, ka runa būs ne tikai par slepkavību vien.

- Es vēlētos jums kaut ko pastāstīt. Centīšos iekļauties piecpadsmit, divdesmit minūtēs, bet pa šo laiku mūsu dāmas būs jau ieturējušas pusdienas.

- Es negribu pusdienot, - sacīja Elga. - Pēc visa, kas še notika, es nespēju ēst. Tad jau labāk lai mums vēl atnes kafiju.

- Arī es negribu ēst, - viņai pievienojās nobālusī Fariza.

- Lai mums atnes kādas sviestmaizītes, - ierosināja Oksana Grigorjevna, - un ūdeni, bet tikai aizkorķētās pudelēs. - Halupovičs viņas balsī saklausīja draudīgas notis un neviļus nodrebēja.

- Iesim! - Drongo sacīja un pavērsās pret Bozinu. -Jūs patlaban esat tieši tas cilvēks, ar kuru es vēlētos pakonsultēties, bet jūs, Eduard Leonidovič, parūpējieties par visiem un mazliet atpūtieties. Mēs bez jūsu klātbūtnes jutīsimies mierīgāk. Turklāt es jums palūgšu: lūdzu, neizejiet no šā kabineta! Labāk būs, ja jūs uzturēsities šeit. Tā būs labāk visiem. Savukārt mēs iekārtosimies Troškina kabinetā, ja vien viņam nebūs iebildumu.

- Mēs dosimies lejā, - pamājis ar galvu uz Šaļņcva pusi, sacīja majors Ozijevs. - Mūsu puiši tur nopratina lieciniekus, lai gan tiešu liecinieku it kā nav. Līķi uz trepēm atrada apkopēja un tūdaļ arī izsauca milicijas darbiniekus.

- Lai notiek! - piekrita Bozins. - Bet mēs parunāsim ar Drongo kungu.

Viņi ienāca Troškina kabinetā. Tā bija neliela telpa ar galdu, uz kura neatradās ne papīri, ne arī rakstāmpiederumi. Acīmredzot Troškinu vairāk cienīja tieši par praktisko palīdzību, kuru viņš spēja sniegt. Drongo un Bozins apsēdās pie galda viens otram pretim.

- Šis ir neticams un visai samudžināts gadījums, -sarunu uzsāka Drongo, - un tas viss ir tāpēc, ka šo firmu vada cilvēks, kas ir nc vien ekstravagants, bet arī sentimentāls. Stāvot uz trešās tūkstošgades sliekšņa, viņš vēlējās atcerēties jaunību un sapulcināt sievietes, kuras viņam kādreiz bijušas tuvas ...

Un Drongo sāka savu stāstu. Viņš runāja aptuveni piecpadsmit minūtes, cenzdamies neko neizlaist. Drongo stāstīja par Jcļizavetas Matvejcvnas nogalināšanu un par pazudušo meiteni - viņas mazmeitu; pastāstīja arī par bērna meklēšanu un par Halupoviča sniegtajām liecībām prokuratūrā. Viņš centās itin neko neizlaist un stāstīja visu ļoti sīki. Bozins rauca pieri, brīžiem sadrūma un vairākas reizes, noņēmis brilles, slaucīja lēcas. Viņu saruna tika pārtraukta tikai vienu reizi - brīdī, kad Ņina ienesa kafiju, taču Drongo viņai neatgādināja, ka viņš kafiju nelieto, vienīgi brītiņu pagaidīja, līdz viņa izgāja no kabineta.

Beidzis savu stāstījumu, viņš paraudzījās Bozinā. Tas kārtējo reizi noņēma brilles un sāka slaucīt lēcas, bet pēc tam domīgi ierunājās.

- Dīvains atgadījums. Tad jau iznāk tā, ka ir kaut kāds slepkava, kura rīcības mērķi mums nav zināmi. Bet varbūt viņš nogalina tos, kas atrodas Halupoviča tuvumā? Vai tā nevarētu būt kāda sieviete, kas kaislīgi iemīlējusi Eduardu Lconidoviču?

Nezinu. - Drongo paraustīja plecus. - Pagaidām man nav nekādu aizdomu. Pareizāk sakot, man par viņām pagaidām nav konkrēta priekšstata, taču esmu gandrīz vai pārliecināts, ka pašam Halupovičam nav 180 nekāda sakara ne ar mājkalpotājas, ne ar sekretāres nogalināšanu.

- Pārliecība vēl nav pierādījums, - Bozins nopūtās, - taču prokuratūras izmeklētājam viņš tika melojis. Kurā vietā atrodas viņa dzīvoklis? Tveras ielā. Tātad mājkalpotājas slepkavību izmeklēs vietējā prokuratūra. Es viņiem tūdaļ piezvanīšu. Vai jūs gadījumā nezināt izmeklētāja uzvārdu?

- Nē. Taču to var pajautāt Halupovičam.

- Nevajag. Es pats pacentīšos to uzzināt.

Bozins pievilka sev tuvāk telefona aparātu un uzgrieza numuru. Uzzinājis Centrālā apgabala prokuratūras telefonu, viņš piezvanīja uz turieni un palūdza noskaidrot, tieši kurš izmeklē gadījumu par sievietes noindēšanu, kas noticis Tveras ielā. Jau pēc minūtes viņš zināja, ka šo lietu izmeklē Valentīna Ļinovicka.

Viņš piezvanīja Ļinovickai. Gaidīt nenācās ilgi. Acīmredzot viņa bija uz vietas.

- Labdien, Valentīna Oļegovna! - Bozins iesāka sarunu. - Jūs traucē pilsētas prokuratūras vecākais izmeklētājs Arsenijs Bozins. Es patlaban atrodos jums zināmā Halupoviča kunga firmas birojā.

- Vai Eduarda Leonidoviča? - klausulē atskanēja izbrīnīta sievietes balss. - Kas tur atgadījies?

- Šeit notikusi slepkavība, - paziņoja Bozins. - Mūs par to informēja no Iekšlietu pārvaldes. Ja kaut kas tamlīdzīgs notiek lielās sabiedrībās vai nogalina kādu biznesmeni, tad parasti šādas lietas uztic mūsu prokuratūrai. Tiesa gan, šoreiz tika nogalināts nevis biznesmenis, bet viņa sekretāre.

- Halupoviča sekretāre? - brīnījās izmeklētāja.

- Jā gan, - atbildēja Bozins, - un es gribētu, lai jūs atbraucat uz šejieni. Šīs firmas birojā notikusi ne jau vienkārši slepkavība. Tā notika tūdaļ pēc tam, kad bija pazudusi meitene - tās pašas Halupoviča dzīvoklī nogalinātās Jeļizavetas Matvejcvnas mazmeita.

- Kā tā - pazudusi? - Ļinovicka nesaprata. - Par ko jūs runājat?

- Viņa pazuda, - apstiprināja Bozins. - Vēl no rīta meitene bija šajā ēkā, bet patlaban viņas šeit vairs nav.

- No rīta Halupovičs bija ieradies pie manis, -sacīja izmeklētāja. - Vai jums ir kāds pieņēmums par to, kur varētu būt šī meitene?

-Nē, bet tūlīt es sūtīšu mūsu darbinieku pie viņas uz mājām.

- Nevajag! - sarunā iejaucās Drongo. - Viņas nav mājās. Viņa atstājusi savas atslēgas atpūtas telpā, kura atrodas blakus Halupoviča kabinetam. Viņa nevarēja aizmukt uz mājām, lai gan mēteli viņa nav atstājusi.

- Mēs uzskatām, ka viņa ir vai nu nolaupīta, vai arī noticis vēl kas nepatīkamāks, - noteica Bozins.

- Neko nesaprotu. Kāpēc tad nogalināja sekretāri? Un kur varēja pazust meitene?

- Būtu labāk, ja jūs atbrauktu, - uzstājīgi atkārtoja Bozins, - un es domāju, ka arī pats Halupovičs gribēs mainīt savas iepriekšējās liecības, kuras viņš tika sniedzis krimināllietā sakarā ar mājkalpotājas nāvi.

- Kā jūs sacījāt, kāds ir jūsu uzvārds? - katram gadījumam precizēja Ļinovicka.

- Bozins. Arscnijs Nikolajevičs Bozins. Par mani jūs varat painteresēties pie mūsu prokurora. Viņš mani labi pazīst. Tātad esam vienojušies, Valentīna Oļegov-na! Es jūs gaidīšu.

Pabeidzis sarunu, Bozins ierosināja:

- Atgriezīsimies Halupoviča kabinetā. Varbūt tur uzzināsim pēdējos jaunumus. Man nepatīk skatīties uz miroņiem. Runā, ka tā esot bijusi skaista sieviete. Vienmēr īpašs žēlums pārņem tad, kad kaut kas tāds atgadās ar jauniem cilvēkiem.

Viņš devās uz pieņemamo istabu, un Drongo viņam sekoja. Tur atradās vairāki cilvēki. Ņina sēdēja pie sava galda, un apsārtušās acis skaidri liecināja par viņas noskaņojumu. Viņai blakus stāvēja abi šoferi -Jegors un Miša. Viņi abi bija ģērbušies vējjakās, jo acīmredzot gaidīja Halupoviča rīkojumus, un klusu par kaut ko sarunājās. Pieņemamās istabas otrā galā sēdēja Troškins. Ieraudzījuši Bozinu un Drongo, visi sastinga. Troškins steigšus piecēlās kājās. Ņina pamāja ar galvu un, atvērusi durvis, Eduardam Leonidovičam saspringtā balsī pavēstīja, ka atgriezies Bozins un Drongo.

Kabinetā valdīja drūma noskaņa, gluži kā cellē. Acīmredzot Oksanajau bija paguvusi Elgai un Farizai izklāstīt visas notikuma detaļas. Sievietes bija pārņēmušas šausmas. Viņas nespēja iedomāties, ka ir iejauktas asiņaina notikuma izmeklēšanā. Halupovičs, atmetis galvu un pievēris acis, sēdēja uz dīvāna. Arī Ņinas teikto viņš noklausījās, pat neatvēris acis. Un likai tad, kad kabinetā ieradās Bozins un Drongo, viņš pagrieza galvu un paraudzījās uz abiem ienācējiem.

- Vai tagad jūs visu zināt? - viņš vienaldzīgā balsī pajautāja Bozinam.

-Jā, man pastāstīja par jūsu nelaimēm. - Arsenijs Nikolajcvičs pamāja ar galvu. - Es piezvanīju jūsu lietas izmeklētājai Valentīnai Oļcgovnai un palūdzu, lai viņa atbrauc uz šejieni. Es domāju, ka būtu pareizāk, ja jūs pats viņai pastāstītu par visu, kas noticis. Un iepazīstiniet viņu ar savām viešņām.

- Tas būtu pareizi, - tūdaļ pat atzina Oksana Grigorjevna. - Jo dziļāk mežā, jo vairāk malkas. Tā, liekas, skan krievu paruna. Labāk ir tūdaļ visu izstāstīt. Godīgi un vaļsirdīgi.

Bozins devās pie galda. Drongo, izrādīdams Halupovičam solidaritāti, apsēdās viņam blakus uz dīvāna. Halupovičs prata novērtēt šo žestu un pateicībā pamāja ar galvu. Bozins palūkojās uz sievietēm, noņēma brilles un nu jau nez kuro reizi noslaucīja lēcas, bet pēc tam, atkal uzlicis brilles, noprasīja:

- Vai jūs bijāt kabinetā tajā brīdī, kad notika slepkavība?

- Nē, - atbildēja Oksana Grigorjevna. - Mēs atradāmies dažādās vietās, bet kāpņu telpā mēs nebijām.

- Tātad tieši kur “dažādās vietās”? - centās precizēt Bozins.

- Es atrados Eduarda Leonidoviča atpūtas istabā un centos sevi savest kārtībā, - pārējo vietā atbildēja Oksana. - Fariza devās lejā, jo pie ieejas durvīm viņu gaidīja brālis, bet Elga atradās pieņemamajā istabā.

- Es devos uz tualeti, - pavēstīja Elga, mazliet piesarkdama, - un atgriezos, taču neko ne redzēju, ne dzirdēju. 184

- Ar ko nodarbojas jūsu brālis? - pavērsies pret Farizu, jautāja Bozins. - Vai viņš dzīvo Maskavā?

-Nē, Jckaterinburgā! Viņš ir milicijas apakšpulkvedis un strādā par kriminālizmeklētāju.

- Jūsu paziņas ir saistīti ar prokuratūru un miliciju, - pavērsies pret Halupoviču, Bozins pirmo reizi pa visu šo laiku pasmaidīja, taču Halupovičs palika sēžam iepriekšējā pozā.

Kabinetā ienāca majors Ozijevs un Šaļņevs.

- Mēs pabeidzām, - paziņoja Ozijevs. - Vai mirušās ķermeni jau var aizvest?

- Vai visus nopratinājāt? - gribēja precizēt Bozins.

- Itin visus, kuri tur atradās, - apstiprināja majors. - Neviens neko nav dzirdējis. Taču slepkavība acīmredzot bija notikusi pāris minūtes pirms tam, kad atrada nogalināto. Suns saoda pēdas un aizveda uz virtuvi, bet tur ir tik daudz smaku ... Apsardzes darbinieki apgalvo, ka tajā laikā, kad notika slepkavība, no šīs ēkas neviens netika izgājis, bet pēc tam viņi nevienu nav laiduši ārā. Pulkstenis pašlaik jau ir septiņpadsmit. Institūta darbinieki lūdz, lai viņiem atļauj doties mājās. Vai viņi drīkst doties projām?

- Drīkst, - pamāja Bozins, - taču drošības pēc noejiet lejā un nopētiet katru, kas dodas ārā. Pievērsiet uzmanību viņu apģērbam, lai gan visi acīmredzot būs virsdrēbēs, un tāpēc mēs visticamāk neko nepamanīsim. Tomēr palūkojieties.

- Vai mirušo drīkst aizvest?

- Drīkst. Pasaki pataloganatomam, ka man steidzīgi būs nepieciešams ekspertīzes akts. Spriežot pēc sitiena, to ir izdarījis vīrietis, bet tik un tā lai paskatās un pasaka, vai tādu sitienu būtu varējusi izdarīt arī sieviete...

- ... Vai pusaudzis, - piemetināja Oksana Gri-gorjevna.

Visu klātesošo skatieni pavērsās uz viņas pusi. Pat Halupovičs nedaudz piecēlās no dīvāna un, acis nemirkšķinādams, raudzījās sievietē.

- Ko jūs ar to gribējāt sacīt? - centās precizēt Bozins.

- Ja meitene bija nolēmusi paslēpties, viņa varēja atrast kādu klusu stūrīti, - paskaidroja Oksana Gri-gorjevna. - Un, ja Olga viņu atrada, tad arī meitene varēja viņai iesist. Manā praksē Kijevā bija tāds gadījums, kad divi pusaudži nosita jaunu sievieti.

- Un kur tad pēc tam paslēpās meitene? - iejautājās Drongo. - Starp citu, kā Olga varēja atrasties uz tām kāpnēm? Vai jūs viņu kaut kur sūtījāt, Eduard Leonidovič?

- Nē, - sacīja Halupovičs. - Nekur nesūtīju.

Ozijevs un Šaļņevs devās uz durvju pusi.

- Pasauc Ņinu! - Šaļņcvam palūdza Eduards Leonidovičs.

Kad Ņina ienāca kabinetā, Halupovičs viņai jautāja:

- Kāpēc Oļa atradās kāpņu telpā? Kurš viņu uz turieni sūtīja?

- Es nezinu, Eduard Leonidovič! - noskumusi atbildēja Ņina. - Viņa bija pieņemamajā istabā. Kad atnācāt jūs, viņa visu laiku sēdēja kopā ar jums. Bet pirms tam viņa kopā ar Troškinu visu laiku meklēja pazudušo meiteni.

- Un nekur ārā negāja? - precizēja Drongo.

- Nē, - atbildēja Ņina, bet pēc tam, bridi padomājusi, klusu piemetināja: - Viņa vienu reizi kaut kādu zīmīti aiznesa, kuru Eduards Leonidovičs bija uzrakstījis Troškinam, lai viņu mašīnu izlaiž ārā.

- Bet kāpēc jūs pati nenogājāt lejā? - jautāja Drongo.

Viņa klusēdama paraudzījās uz Halupoviču un pēc

tam nopūtās:

- Savelijs Nikolajevičs un Jegors brauca projām, un Oļa pati nolēma nokāpt lejā.

- Viss ir skaidrs, - sacīja Halupovičs, nepārprotami pabeigdams šo sarunu. - Un tomēr nav gluži skaidrs, kāpēc Olga tur atradās.

- Arī es neko nesaprotu. Viņa taču bija kopā ar jums, pēc tam uz brīdi izgāja ārā, un es nodomāju, ka viņa dodas uz tualeti. Taču viņa ... vairs neatgriezās. -Ņinas balss iedrebējās.

- Tātad vienlaicīgi no pieņemamās istabas jūs nemēdzat iziet? - saprata Bozins. - Tikai pēc kārtas?

- Jā, - atbildēja Ņina. - Kad devās ārā Olga, tad paliku es, bet, ja gāju es, tad palika Olga. Mēs vienmēr aizstājām viena otru. Formāli ņemot, Olga skaitījās Savelija Nikolajeviča sekretāre, bet es - Eduarda Leo-nidoviča sekretāre, taču, kad tas bija nepieciešams, mēs vienmēr viena otrai palīdzējām.

Viņai nācās pielikt ne mazums pūļu, lai atkal neizplūstu asarās. Acīmredzot Bozins saprata viņas stāvokli un, pamājis ar galu, ļāva viņai doties projām.

Kad Ņina bija izgājusi, Bozins pagriezās pret Halupoviču.

- Jūs sacījāt, ka jums viss ir skaidrs? Kas jums ir tieši skaidrs?

- Olgai patika mans jaunais šoferis, - precizēja Halupovičs. - Manuprāt, viņi pat satikās, lai gan droši apgalvot to nevaru.

- Tikai tāpēc? - sarunā iejaucās Drongo. - Kurš jums parasti iznēsāja pasta sūtījumus un zīmītes? Kāpēc jūs pats nepiezvanījāt uz garāžu?

- Mums darbojas tāda drošības sistēma, - paskaidroja Halupovičs, - ka ir nepieciešama rakstiska atļauja. Turklāt, raugoties no administratīvās ētikas viedokļa, tas nebūtu gluži pareizi, ka firmas vadītājs zvana uz garāžu apsardzei. Tad man nāktos likt malā visus darbus un regulēt automašīnu iebraukšanu un izbraukšanu. Un Olgas pienākumos ietilpa arī pasta sūtījumu iznēsāšana. Taču tajā brīdī, kad Troškins brauca pakaļ sievietēm, Oļa sēdēja pieņemamajā istabā. Es pats redzēju.

- Un pēc tam viņa izgāja, - sacīja Drongo.

- Jā, izgāja, - apstiprināja Eduards Leonidovičs. - Un nav saprotams, ko viņa tur darīja. Aizsūtīt viņu uz citu nodaļu pēc kādiem dokumentiem varēju tikai es. Vai arī izņēmuma gadījumā-Troškins. Taču Ņinai vajadzēja zināt, uz kurieni iet viņas pāriniece.

- Tātad viņu uz turieni neviens netika sūtījis? -centās precizēt Bozins.

- Neviens, - atbildēja Halupovičs. - Jūs taču dzirdējāt, ko sacīja Ņina. Droši vien viņa izgāja gaitenī un kāpņu telpā sastapa kādu no pazīstamajiem, bet, kad viņa devās lejā, viņai iesita un pašu nogrūda zemē. 188

- Tad jau iznāk, ka slepkava ir kāds no jūsu firmas darbiniekiem, - secināja Bozins.

- Tā šķiet, - Halupovičs sadrūma. - Iespējams, ka tas tā ir.

- Ja slepkava ir jūsu firmas darbinieks, tad viņš varēja noslēpt ari meiteni, - piemetināja Bozins. - Vai jums nešķiet, ka vajadzētu vēlreiz pārbaudīt visu jūsu darbinieku istabas? Pat tās, kuras reiz jau tika pārmeklētas.

- Es likšu Šaļņevam vēlreiz pārbaudīt visas istabas, - piekrita Halupovičs.

Izņēmis no kabatas mobilo telefonu, Halupovičs sastādīja Šaļņeva numuru un, kad viņš atbildēja, steidzīgā balsī sacīja:

- Sapulcini vēlreiz savus cilvēkus un pārbaudi visus kabinetus. Pat tos, kurus reizi jau pārlūkojāt. Arī visus skapjus, bēniņus, pagrabus. Ja nepieciešams, liec lietā suni, taču meitene ir jāatrod. Dzīva ...

Viņš palūkojās uz sievietēm un sadrūma.

- Dzīva, - viņš piebilda. - Tikai dzīva!

Četrpadsmitā nodaļa

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri pieciem. Elga sameklēja mobilo telefonu un sastādīja Tallinas numuru. Viņa runāja igauniski - laikam ar kādu no radiniekiem, mēģinādama paskaidrot, ka rīt viņai droši vien nāksies nodot atpakaļ biļeti un aizkavēties Maskavā. Fariza, palūkojusies pulkstenī, nopūtās, taču nevienam nezvanīja. Acīmredzot viņa jau bija brīdinājusi brāli, ka viņai šeit nāksies aizkavēties. Arī

Oksana Grigorjcvna pa savu telefonu kādam skaļā balsī krievu valodā paziņoja, ka aizkavēsies un atgriezīsies vēlāk.

- Tā sacīt, es pastaigājos pa Maskavu, - viņa rūgti ironizēja, bet pēc tam vērsās pie Bozina: - Kur tad ir jūsu izmeklētāja? Kad beidzot viņa parādīsies?

- Tūdaļ būs klāt, - pārliecināts pamāja Arsenijs Nikolajevičs - Šķiet, mēs tagad ne tik drīz atgriezīsimies savos viesnīcu numuros, - prognozēja Elga, palūkojusies savā pulkstenītī. - Etdik! - viņa tieši tā izrunāja šo vārdu, lietodama “t” burtu “d” priekšā, - tava sieva droši vien ļoti uztraucas?

- Nē, - atbildēja Eduards Leonidovičs, - es nolēmu, ka viņa ir jāpasargā no šiem ekscesiem. Šodien no rita viņa ar meitu aizlidoja uz Londonu. Un es esmu te palicis viens, varētu pat teikt, esmu vecpuisis, - pajokoja Halupovičs.

- Es domāju, tu atradīsi, ar ko šonakt nodarboties, - indīgi pasmīkņāja Oksana Grigorjcvna.

Viņa vēl nebija paguvusi pabeigt frāzi, kad durvis atvērās un ienāca Ņina.

- Ieradusies izmeklētāja no prokuratūras, - viņa sacīja, vērsdamās pie Halupoviča. - Valentīna Ļinovicka.

- Lai ienāk. - Sagurušais Halupovičs beidzot piecēlās no dīvāna. - Mēs viņu jau gaidām.

Ņina izgāja, bet kabinetā ienāca jauna sieviete. Pēc izskata spriežot, viņai nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadiem - atklāta, patīkama seja, vērīgs skatiens, gaišbrūni kastaņkrāsas mati, kas uz pieres bija smieklīgi apgriezti, nedaudz pilnīgas lūpas.

“Šādas simpātiskas sievietes administratīvās struktūrās ilgi nepaliek zemos amatos,” pie sevis nodomāja Drongo. “Viņas vai nu izvirza vadošos amatos, vai arī rada tādus apstākļus, ka pašas aiziet no darba.” Ļinovicka bija ģērbusies tumšzilā prokurores kostīmā, kura svārki bija mazliet virs ceļgala. Slaikas, glītas, bet nedaudz pilnīgas kājas. Šķiet, šai sievietei vispār bija nosliece uz pilnīgumu, lai gan viņa joprojām bija slaida auguma. Drongo paraudzījās uz viņas apaviem. Diemžēl to izmērs bija mazliet par lielu, ja ņem vērā viņas augumu. “Ne mazāki par četrdesmito lielumu,” Drongo nodomāja. “Interesanti, ka sievietēm šajā ziņā parasti piemīt aizspriedumi, un jebkura no viņām nikni apgalvo, ka valkā tikai trīsdesmit devīto lielumu, dažreiz piekrītot, ka tas ir trīsdesmit deviņi ar pusi, bet nekādā ziņā nepieļauj pāriet uz sakrālo skaitli “četrdesmit”, kaut gan droši vien ir muļķīgi būt aizspriedumainai attiecībā uz savām kājām. Pat tad, ja tās ir neglītas. Būt neapmierinātai ar savām kājām nozīmē būt nemierā ar savu likteni, un tas ir tikpat muļķīgi kā sūroties par sauli.”

Drongo valkāja četrdesmit sestā lieluma apavus un nekad šajā ziņā nejuta aizspriedumus. Gluži otrādi - viņš vienmēr pirka par vienu izmēru lielākus apavus, lai justos komfortablāk. Ienākusī sieviete viņam tūdaļ iepatikās. Viņš tajā saskatīja to iekšējo kodolu, kāds viņam vienmēr ir paticis cilvēkos. Sievietei bija gudras, vērīgas acis. Palūkojusies uz Halupoviču, izmeklētāja pamāja viņam sveicienu un devās pie galda.

- Labdien! - Bozins, viņu sveicinādams, piecēlās. - Es jums zvanīju. Esmu Arsenijs Bozins. Paldies, ka atbraucāt!

- Labs vakars! - Viņa apsēdās iepretim sievietēm blakus Bozinam un vērīgi visus aplūkoja. Pēc tam pievērsās pie durvīm stāvošajam Halupovičam.

- Man sacīja, ka jums ir radusies vēlēšanās mainīt savas iepriekšējās liecības, - viņa jautāja. - Es nedomāju, ka tas būtu pats labākais jūsu joks, Eduard Leonidovič.

"Šķiet, ka viņš ir pārcenties,” pie sevis nodomāja Drongo. Ieraudzījis savā priekšā jaunu, simpātisku sievieti, Halupovičs sāka dzīt jokus un koķetēt. Visumā viņš izturējās tāpat kā parasti, aizmirsdams to, kādā situācijā pašlaik atrodas. Un, protams, viņš izgāzās, nespēdams savu lomu nospēlēt līdz galam, un viņa to nolika pie vietas. Spriežot pēc visa, viņa prokuratūras struktūrās vēl nebija atradusi “aizbildni”. Iespējams, pat nebija mēģinājusi to darīt. Un, protams, viņu ērcināja gan Halupoviča izaicinoši greznās kaklasaites, gan dārgie uzvalki, gan parfīma smarža. Arī viņa bagātība. Kā lai šai sievietei paskaidro, ka viņš ir nevis blēdis, bet parasts komersants? Kā lai iestāsta viņai, ka ne jau visi bagātnieki ir nelieši un blēži? “Šķiet, ka tamlīdzīgs stereotips vēl ilgi nomāks šīs zemes sabiedrisko apziņu,” Drongo nodomāja.

-Tas nav vis joks, - izdvesa Halupovičs. - Es šodien gribēju jums visu izstāstīt, bet pietrūka dūšas. Un tagad pēc visa notikušā es gribu jums vaļsirdīgi atzīties.

- Vai jūs noindējāt savu mājkalpotāju? - meklēdama diktofonu, iejautājās izmeklētāja.

- Nē! Ko jūs! - nobijās Halupovičs. - Protams, nē! Es nevienu neesmu nogalinājis. Es gribu sniegt gluži citādu paziņojumu - pastāstīt par visu to, kas noticis šajās dienās. Par to, kurš tieši bija pie manis dzīvoklī un kāda traģēdija notika.

- Pagaidiet! Jūs varbūt vispirms pabeidziet savu apspriedi. - Izmeklētāja norādīja uz sēdošajām sievietēm.

- Viņām ir vistiešākais sakars ar manu notikumu, -precizēja Halupovičs. - Es jums tūdaļ visu izstāstīšu.

- Vienu minūti! - viņu pārtrauca izmeklētāja. Tad,

vērsdamās pie Bozina, viņa precizēja: Vai slepka

vība notika šajā ēkā?

- Jā, - atbildēja Arsenijs Nikolajcvičs. - Tāpēc mēs jūs šurp aicinājām.

- Vai visiem klātesošajiem ar to ir kāds sakars? neslēpdama izbrīnu, vaicāja izmeklētāja.

- Ne gluži visiem, - pieiedams pie gaida, sarunā iesaistījās Drongo. - Ja atļausiet, es pagaidīšu pieņemamajā istabā un pie viena, Eduard Leonidovič, aprunāšos ar jūsu darbiniekiem.

- Kas jūs esat? - pagriezusies pret viņu, jautāja Ļinovicka. - Halupoviča vietnieks vai viņa kompanjons?

Acīmredzot viņu apmulsināja Drongo dārgais uzvalks, “Fārenheita” aromāts, kuru nespēja nomākt pat Halupoviča cigaretes dūmi, kā arī viņa pašpārliecinātais, respektablais izskats. Un pat viņa jau samanāmā plikgalvība, kas viņu padarīja tik līdzīgu Halupovičam.

- Nē, - Drongo pasmaidīja. - Es esmu nevis viņa kompanjons, bet drīzāk gan testamenta izpildītājs.

Tas ir Drongo, - Bozins viņu stādīja priekšā. - Tas pats slavenais Drongo. Varbūt jūs esat par viņu jau dzirdējusi?

Viņas acīs kaut kas iezibējās. Bet varbūt viņam tikai tā izlikās? Taču izmeklētājas seja tūdaļ pārvērtās. Tajā vairs nemanīja agrāko nicinošo izteiksmi. Tur bija jaušama ziņkārība un arī cieņa. Jā, viņš bija uztvēris precīzi - ziņkārība un cieņa.

- Atvainojiet, - viņa nomurmināja. - Vai jūs esat tas pats eksperts, kas strādājis ANO?

- Jā, - viņš pamāja ar galvu. - Vai tiešām jūs par mani esat dzirdējusi?

- Mazliet esmu. - Viņa novērsās, taču tūdaļ atkal ziņkāri pavērās Drongo.

Viņš nebija kļūdījies - Ļinovicka bija pievērsusi viņam uzmanību. Iespējams, viņa patiesi bija kaut ko dzirdējusi par Drongo.

Vai jūs strādājat par ekspertu Halupoviča firmā? - viņa iejautājās.

- Par laimi tik tālu vēl neesmu nonācis. Esmu eksperts, kas piedalās šā mīklainā notikuma izmeklēšanā, kurš atgadījies pie viņiem. Eduards Leo-nidovičs palūdza, lai viņam palīdzu.

- Un jūs viņam palīdzējāt, - painteresējās izmeklētāja.

- Pagaidām vēl ne, - vaļsirdīgi atzinās Drongo. - Vēl ir tikai pulksten seši pēcpusdienā, bet es ceru, ka līdz pusnaktij jau būšu paspējis atrisināt kaut vai dažas viņa problēmas. Atvainojiet, bet jūs labāk aprunājieties ar pašu Eduardu Lconidoviču. Ticiet man, jūs uzzināsiet daudz jauna un negaidīta.

Kad Drongo gāja ārā no kabineta, viņš sajuta sev pievērsto Ļinovickas skatienu. “Cik muļķīgi gan viss ir iekārtots,” nodomāja Drongo, atcerēdamies Dž.ilu. “Kad tev ir divdesmit gadu un kad tu vai prātu zaudē sieviešu dēļ, kuras tev gadās ceļā, tevi neviens nepazīst un par tevi neviens neinteresējas. Tajā laikā tev nekā nav - ne naudas, ne vārda sabiedrībā, ne mantas, ne sakaru, ne slavas, bet ap četrdesmit gadiem, kad tu ar to visu jau esi sācis apaugt, tavā dvēselē sāk izplēnēt tā pati uguns, kura tevi padarīja vai traku divdesmit gadu vecumā.” Ja šī pati jaunā, simpātiskā sieviete pirms gadiem divdesmit būtu uz viņu paskatījusies ar tādu pašu skatienu kā pašlaik, viņš no sajūsmas būtu zaudējis prātu. Taču šodien viņš vienīgi konstatēja sev pievērsto šīs sievietes interesi, bet ne vairāk.

Pieņemamajā istabā vēl joprojām sēdēja abi šoferi un Troškins, kurš gaidīja Halupoviča norādījumus. Viņš bija tik ļoti nobijies, ka viņam pietrūka drosmes ieiet savā kabinetā. Drongo devās pie galda, pie kura agrāk bija sēdējusi Olga. Šeit jau bija strādājuši milicijas darbinieki un savākuši nelaimīgās sievietes mantas. Abi šoferi drūmi palūkojās uz viņu. Drongo apsēdās viņiem blakus. Mišām mugurā bija vējjaka, bet Jcgors bija tērpies biezā džemperī. Ņina izgāja no Troškina kabineta un apsēdās savā vietā.

- Kā jums šķiet, - atskanēja Troškina balss, - vai mūs šodien palaidīs uz mājām vai ari mēs paliksim tepat?

- Palaidīs, - Drongo viņu nomierināja. - Bet kāpēc jūs atrodaties šeit? Manuprāt, Eduards Leonidovičs deva rīkojumu vēlreiz pārbaudīt visas telpas.

- Mani šurp atsūtīja Šaļņevs, - paskaidroja Troš-kins. - Viņš uzskata, ka varu ievajadzētics Eduardam Leonidovičam. Šaļņevs telpu apskati sāka kopā ar šo majoru. Kā nu viņu sauca... Šķiet, viņš ir čečenietis. Man gan nevarēja ienākt prātā, ka čečeniešiem ir atļauts dienēt mūsu milicijā.

- Čečenicšu nav. Ir čečeni, - pacietīgā balsī viņa teikto izlaboja Drongo. - Un kur jūs to rāvāt, ka viņš ir čečens? - Drongo jautāja.

- Viņš pats sacīja, - atbildēja Troškins. - Es jautāju, kāds ir viņa uzvārds, un viņš stādījās priekšā kā majors Ozijevs. Es arī noprasīju, kāpēc viņam ir tik reti sastopams uzvārds. Man šķita, ka viņš ir vai nu annēnis, vai gruzīns. Viņu milicijas rindās ir pietiekami daudz. Taču izrādījās, ka viņš ir čečens... Bet es visu laiku domāju, ka čečenus darbā milicijā neņem.

- Kāpēc tad viņi tur nevarētu strādāt? - noprasīja Drongo.

- Vai tad jūs nezināt? - brīnījās Troškins. - Vai tad viņiem var uzticēties? Viņiem taču izsniedz milicijas darbinieka apliecību, ieroci un ieroča nēsāšanas atļauju. Jebkuru apvedīs ap stūri! Es viņiem neuzticos. Teiksim, armēņi vai gruzīni tic vēl kaut kam der, lai gan arī viņi ir “iegūlusi prece”. Viņus es vēl varu saprast. Viņi tomēr ir kristieši, kaut gan otrās šķiras. Bet čečeni? Vai tad viņus var iesaistīt valsts dienestā? Tad jau rīt darbā milicijā sāks pieņemt arī azerus, visādus lezgīnus 196

un tatārus. Kas tad notiks? Azeri taisnā ceļā no tirgus uz miliciju skries. Nu nē! Nevienu no viņiem tur nevar laist! Ne čečenus, ne citus “melnos”. Citādi mūsu milicija mūs pašus vairs neaizsargās. Kam tad mums tāda milicija ir vajadzīga?

- Starp citu, arī es esmu dzimis Baku, - paziņoja Drongo. - Jūs, iekams sākāt savu tirādi, man pat nepajautājāt, kāda ir mana tautība.

- Jūs droši vien esat dienvidslāvs. Varbūt rumānis? - ar zināmu cerību balsī jautāja Troškins. - Bet varbūt bulgārs? Jums ir tāds reti sastopams vārds Drongo. Esat ebrejs? - viņš piepeši izbijies ieminējās.

- Zināt, Troškin, kāpēc jūs vienmēr paliksiet tikai kāda vietnieks, nevis kļūsiet par ko citu? - Pinno reizi visas dienas laikā Drongo sanāca smiekli. Viņa priekšā sēdēja cilvēks, kuram bija skaidrs priekšstats par pasaules uzbūvi, un tāpēc viņš bija tik nelaimīgs un vientuļš.

- Nē, - atbildēja Troškins.

-Tieši tāpēc. - Drongo pasmaidīja. - Kā jūs šodien teicāt: “Visas sievietes ir draņķes.” Vai tā jūs sacījāt? Un tātad arī citu tautību cilvēki ir salašņas. Satriecoša teorija!

- Es taču vienīgi jums to teicu, - bailīgi nomurmināja Troškins un pašķielēja uz Ņinas pusi.

- Bet es to atkārtoju, lai visi dzirdētu, - sacīja Drongo, acīm redzami sagādādams prieku abiem šoferiem. - Varu iedomāties, cik lielas mokas jums nākas ciest, Troškin! Apkārt tik daudz visādu ārzemnieku. Kā gan jūs to visu spējat izturēt?

- Nevajag! - lūdzošā balsī sacīja Troškins. - Es kļūdījos. Es nezināju...

- Vajag gan, - viņu skarbi pārtrauca Drongo, - ja jums neviens nav pateicis, ka jūs esat idiots, Troškin. Ja jums neviens nav paskaidrojis, ka pieklājīgā sabiedrībā nerunā tamlīdzīgas lietas, tad man jums tas jāpasaka. Vienīgi šaubos, vai audzinātāja lomai esmu piemērots. Taču ziniet, ka turpmāk jums vajag vismaz slēpt savus uzskatus. Pretējā gadījumā jūs vai nu dabūsiet pa pumu, vai arī cilvēki ar jums vairs nekon-taktēsies. Un tad šādai niecībai, kāds esat jūs, būs grūti atrast darbu.

Troškins klusēja. Viņš ar delnu norausa no pieres sviedrus un smagi elpoja. Pieņemamajā istabā ienāca majors Ozijevs, un Troškins, viņu ieraudzījis, nodrebēja. Viņš lūdzoši paskatījās uz Drongo, satraukti gaidīdams sarunas turpinājumu. Taču Drongo par viņu jau bija aizmirsis.

- Vai kaut ko atradāt? - Drongo jautāja majoram.

- Neko, - sadrūmis atteica majors. - Neviens pat kliedzienus nav dzirdējis. Kurš te ir Troškins? Mums vēl piektā stāva istabas vajag pārbaudīt.

- Es... - Troškins pielēca kājās. - Protams, mēs pārbaudīsim. Mēs ar institūta saimniecības daļas vadītāju jau vienojāmies. Viņš joprojām atrodas institūtā. Iesim, biedri Ozijev, es jums visu parādīšu!

Viņš smaidīdams majoru nosauca par “biedru”, labi zinādams, cik ļoti milicijas un armijas virsniekiem nepatīk, ja viņus dēvē par kungiem.

Kad viņi bija izgājuši pa durvīm, Drongo pasmaidīja. Nelaimīgajam priekšnieka vietniekam jau no domas 198

vien, ka Drongo majoram pastāstīs par viņa attieksmi pret cittautiešiem, sāka raustīties valoda. Tad Drongo pievērsās abiem šoferiem.

-Vai jūs Oļu labi pazināt? - viņš pavaicāja Mišām.

Vīrietis drūmi pamāja ar galvu. Jcgors neteica ne vārda.

- Jauka meitene bija, - negaidīti sacīja Miša. - Ja izdotos atrast, kurš to izdarīja, pats savām rokām nomušītu.

Taču es šo nelieti vis nenogalinātu, - ierunājās sadrūmušais Jegors. - Lai mokās kā traks suns.

- Tādi jau nemokās, - iebilda Miša. - Ko nu daudz runāt! Nav vairs mūsu Oļas.

- Viņa vakar birojā palika kopā ar meitenīti, -atgādināja Drongo, - un Ņina vēlu vakarā paņēma Taņu pie sevis uz mājām. Vai taisnība?

- Jā, - atbildēja Miša. - Viņa atbrauca ar dežurējošo mašīnu.

- Bet Oļa? Bija taču jau vēls. Vai viņa kājām devās mājās?

Kāpēc tad kājām? - atbildēja Jegors. - Vakar bija slikts laiks. Kad es jūs paņēmu no “Metropoles” un aizvedu uz dzīvokli, es ieraudzīju Mišas mašīnu. Kamēr jūs tur uzkavējāties, es Olgu aizvedu uz mājām. Man Eduards Leonidovičs to ir atļāvis darīt.

- Šodien viņa devās lejā, lai nodotu jums Eduarda Leonidoviča zīmīti, kas bija paredzēta apsardzes darbiniekiem, - Drongo atgādināja.

- Nē, - sacīja Jegors, man viņa neko neiedeva. Šo papīrīti saņēma Troškins. Tas bija vajadzīgs viņam. Apsardzes vīri mūs gan pazīst, taču firmā ir stingri noteikumi.

- Bet kurš viņas atveda no rīta? - painteresējās Drongo.

- Miša, - saeīja Jegors un ar galvu pamāja uz pārinieka pusi. - Mēs no rīta aizbraucām uz prokuratūru, un es tur gaidīju. Tātad Miša atveda viņas uz darbu un pēc tam brauca piejums.

- Pastāstiet, Miša, kā meitene izskatījās!

- Normāli! Sēdēja mierīgi, neko neaiztika. Viņa vispār bija mazrunīga, sevī ierāvusies ...

- Noslēgusies, - pateica priekšā Drongo.

- Jā, noslēgusies, - piekrita Miša. Vārdu no viņas bija grūti izvilkt, taču ar Ņinu viņa sarunājās. Acīmredzot mūsu Ņina viņai bija iepatikusies.

- Vai viņa jums neko nejautāja par vecmāmiņu? -Drongo centās izzināt.

- Nē, - Miša atbildēja. - No rīta mēs ar viņu vispār nesarunājāmies. Viņa visu laiku klusēja. Un viņai līdzi bija arī somiņa.

- Vai viņai varēja būt nauda? - iejautājās Drongo.

- No kurienes lai tā būtu? - Miša paraustīja plecus. - Vecmāmiņa ar tādām pūlēm pelnīja naudu. Kā gan Taņai varēja būt nauda ...

- Vai tad māte viņām nepalīdzēja? Jūs taču sacījāt, ka viņa ir devusies peļņā uz Dienvidslāviju?

- Vai tad no turienes var kaut ko palīdzēt? - brīnījās Miša. - Viņa tur pelna naudu, lai pēc tam varētu atgriezties Maskavā. Nezin vai viņa kādam tā uzticētos, lai ar viņu sūtītu naudu. Un kur gan tādu atradīsi, kam var uzticēt naudu? Tagad, saprotams, jebkurš naudu var ieraut nāsīs.

- Kāpēc tad nauda katrā ziņā būtu jāsūta ar kurjeru? - drūmi jautāja Drongo. - Pašlaik taču ir milzum daudz arī citu iespēju. Naudu taču var nosūtīt konkrētam saņēmējam, var noformēt kā speciālu sūtījumu. Var sūtīt arī pa pastu.

Miša un Jegors saskatījās un pasmaidīja.

- Nevar vis! - sacīja Miša. - Ja pastā kāds uzzinās, ka atsūtīti dolāri... Vai tad to var noslēpt. Tūdaļ kāds atnāks... Arī durvis viņiem tādas vājas. Viņu mājā pāris alkoholiķu mīt un vairāki “ostītāji”, visādi narkomāni... Viņi simts dolāru dēļ gan vecmāmiņu, gan mazmeitiņu pie griestiem pienaglos. Nē, naudu sūtīt nedrīkst! Arī mūsu bankām uzticēties nevar. Kurš gan pēc deviņdesmit astotā gada tām uzticas? Ja pat Eduards Leonidovičs “piedega”, vai tad citi ir gudrāki par viņu? Tāpēc es jums jau sacīju, ka Taņas māte viņām neko nesūtīja. Arī Taņai naudas nekad nebija. Ja jūs būtu redzējis viņas mētelīti... Pavisam nodilis, atmiņas vien palikušas. Paldies Eduardam Leonidovičam, jo viņš pavisam nesen meitenei stilīgu mēteli uzdāvināja. Viņš to Amerikā bija nopircis savai meitai, bet tas viņai izrādījās par mazu. Un tā nu viņš to uzdāvināja Taņai. Kad es viņai aizvedu šo mēteli, meitene pat negribēja ticēt, ka tas domāts viņai. Tik stipri nopriecājās. Arī dzīvoklis viņām ir tukšs. Televizors gaužām vecs, to jau sen lūžņos vajadzēja nodot. Neviens meistars klāt vairs neķeras. Vienā laidā bojājās, taču reizēm pirmo programmu vēl rādīja, lai gan bija grūti saprast, kas tur notiek. Vienīgi radio vēl darbojās. Tā nu Taņa augām dienām to klausījās, kad bija mājās.

- Vai ārpus skolas viņa arī kur citur gāja? Par ko viņa interesējās?

Nezinu, - Miša paraustīja plecus. - Kādas nu tur intereses. Par pulciņiem taču ir jāmaksā. Un kur tad Jeļizaveta Matvejcvna būtu ņēmusi tiem naudu? Nē, Taņa nekur nevarēja iet. Arī nekādu īpašu interešu viņai nebija. Pat nebija naudas, par ko grāmatas nopirkt. Kaimiņi viņai atdeva savu bērnu vecās mācību grāmatas. Vai tad tā ir dzīve? - šoferis negaidīti uzdeva jautājumu. - Vai tad agrāk kaut kas tāds varēja notikt? Ja Jeļizaveta Matvejevna trijos darbos būtu strādājusi, viņa saņemtu vairāk par diviem simtiem. Minimālā alga bija septiņdesmit rubļu. Tieši apkopējām tāda bija. Bet par diviem simtiem viņa mazmeitiņu varētu gan apģērbt, gan sūtīt labākajā skolā, gan arī mācību grāmatas viņai nopirkt. Nav vērts pat runāt.

- Varētu domāt, ka kāds ir personiski atbildīgs par to, kas noticis, - piebilda Drongo. - Valsts no sociālisma pārgāja uz kapitālismu. Nu vairs neko nevar padarīt.

- Tieši tā! - nikni sacīja Miša. - Mēs visi bijām muļķi. Es agrāk četrus simtus pelnīju. Dažreiz kopā ar prēmiju visi pieci sanāca. Nav vērts pat runāt. Ja būtu zinājis, ar ko tas viss beigsies, būtu paņēmis šauteni un augustā devies uz Balto namu. Toreiz domājām tā: nokratīsim komunistus, un mums būs viss. Tā kā Amerikā. Pigu Amerikas vietā saņēmām.

- Atradis, ko atcerēties! - saviebās Jegors. - Labāk būtu pateicis paldies, ka vispār esi atradis darbu. Pats zini, cik daudz šoferu tagad ir bez darba. Arī es, starp citu, negribēju strādāt par autovadītāju. Gribēju 202

mācīties par inženieri. Deviņdesmit pirmajā man bija tieši septiņpadsmit. Taču, kad atgriezos no armijas, viss jau bija sairis pīšļos...

- Beigsim šo politisko diskusiju, - ieteica Drongo. - Atgriezīsimies pie meitenes. Tātad viņai nebija nekādu aizraušanos. Varbūt bija kādas tuvas draudzenes? Varbūt kāda, kas dzīvoja kaimiņos?

- Iespējams, ka arī bija, - piesardzīgi atbildēja Miša. - Ar kaimiņu meitenēm viņa rotaļājās, taču ar ko viņa draudzējās - nezinu.

- Varbūt viņai pilsētā bija kādas iemīļotas vietas, kur viņa varētu būt aizbēgusi? Protams, ja vispār ir aizbēgusi, - neuzmanīgi iejautājās Drongo un tūdaļ arī pamanīja, ka Ņinai sāka nodevīgi mirguļot acis.

- Es ar to domāju, ka viņa varbūt ir devusies projām no šīs ēkas, paskaidroja Drongo. - Nebija jau katrā ziņā kaut kur jābēg. Vai jūs varbūt domājat citādi?

- Nē, - klusi sacīja Ņina. - Es ceru, ka viņa ir dzīva.

- Skaidrs.

Drongo piecēlās kājās. Ņina palūkojās uz viņu un klusu jautāja:

- Vai jūs viņu atradīsiet?

Un visi saprata, ka Ņina tagad runā par slepkavu.

- Nezinu, - sacīja Drongo. - Pagaidām man ir pārāk maz datu, taču jūs nebaidieties. Slepkava jūs šeit neaizsniegs. Ēkā strādā milicijas un prokuratūras darbinieki. Ceru, ka kopīgiem spēkiem mēs kaut ko izdomāsim.

Piecpadsmita nodaļa

Drongo atgriezās Halupoviča kabinetā. Pa šo laiku Eduards Leonidovičs galvenajos vilcienos jau bija paguvis izmeklētājai pastāstīt par savu nodomu sagaidīt tūkstošgadi un par trim sievietēm, kuras šajā liktenīgajā dienā bija atradušās viņa dzīvoklī. Ļmovicka paraudzījās uz Drongo un mazliet saviebās, taču neko nesacīja un turpināja klausīties Halupoviča stāstītajā. Kamēr viņš runāja, Oksana Grigorjcvna vairākas reizes piekrītoši pamāja ar galvu. Bozins sadrūmis savā bloknotā zīmēja kaut kādas ģeometriskas figūras. Kad Halupovičs beidzot bija galā ar savu grēksūdzi, iestājās klusums.

Drongo apsēdās uz dīvāna. Halupovičs un Bozins tagad sēdēja pret viņu ar sāniem, bet Ļinovicka -gandrīz ar muguru. Viņa nedaudz atvirzījās no galda un sāniski pagriezās pret Drongo. Tad viņa sadrūmusi jautāja kabineta saimniekam:

- Vai jūs beidzāt?

- Jā, gan. - Halupovičs nokāra galvu un vainīgi nopūtās. - Es jums nemeloju, Valentīna Oļegovna! Es vienkārši negribēju visā šajā notikumā iejaukt sievietes, no kurām viena ir jūsu kolēģe.

- Slavējama cēlsirdība, - indīgi piebilda Oksana Gri-gorjevna. - Taču es domāju, ka Valentīna Oļegovna saprot pret mums vērsto aizdomu absurdumu. Jā, mēs tajā dienā atradāmies viņa dzīvoklī. Neko ļaunu nedomādamas, mēs atbraucām, lai atkal ieraudzītu cilvēku, kuru nebijām redzējušas divus gadu desmitus. Domāju, jūs visi saprotat, ka neviena no mums nevar būt saistīta

ar viņa mājkalpotājas slepkavību. Un vainīgo vajag meklēt viņa darbinieku lokā. Slepkava varēja izgatavot rezerves atslēgu, ielavīties dzīvoklī un saindēt ūdeni.

- Kurš tad būtu varējis nogalināt Eduarda Lconi-doviča sekretāri? - iejautājās Bozins. - Un kur ir nogalinātās sievietes mazmeitiņa?

- Es jau teicu, ka vainīgo vajag meklēt firmas darbinieku vidū, - stingrā balsī atkārtoja Oksana Grigorjevna. - Un katrā ziņā vajag vēlreiz pārbaudīt visus šīs ēkas kaktiņus. No augšas līdz pat lejai.

- Jau pārbauda, - Bozins, aizvērdams bloknotu, pamāja ar galvu.

Viņš uzmeta skatienu izmeklētājai. Sieviete tikko jaušami nosarka. Viņa jutās ārkārtīgi nepatīkami, jo Halupovičs, kuram viņa gribēja noticēt, bija stāstījis viņai nepatiesību, cenzdamies apgalvot, ka dzīvoklī, izņemot viņu, neviens nav bijis, lai gan, no vienas puses, viņa saprata arī cēlsirdīgo vēlmi pasargāt sievietes no prokuratūras aizdomām. Taču, raugoties no otras puses, Halupovičam nebija tiesību tā rīkoties, un viņai, balstoties uz pēdējiem paziņojumiem, vajadzētu sastādīt protokolu un saukt viņu pie kriminālatbildības par nepatiesu liecību sniegšanu. Acīmredzot Bozins saprata viņas svārstīšanos. Viņš pavīpsnāja.

- Mūsu praksē visādi ir gadījies, - piebilda Arse-nijs Nikolajevičs. - Patlaban svarīgi būtu apvienot pūles, lai apjaustu varbūtējo slepkavu.

Viņa klusēja.

-Krimināllieta par sekretāres nogalināšanu ir jāizskata mūsu prokuratūrai, bet mājkalpotājas nonāvēšanas

fakts-jūsējai. Plus vēl meitenes pazušana. Ir jāizlemj, pie kuras lietas to pievienot-pie jūsējās vai mūsējās. Vai arī varbūt apvienosim visas trīs šīs lietas.

- Vajadzētu apvienot, - kā atguvusies piekrita Ļinovicka. Izmeklētāja paraudzījās uz viņas priekšā sēdošajām sievietēm. - Man vajadzēs jūs nopratināt un sastādīt protokolu. Es domāju, jūs saprotat, ka bez mūsu atļaujas nedrīkstat braukt projām no Maskavas.

Es jau brīdināju, - atgādināja Oksana. - Mums tagad nāksies aizkavēties Maskavā. Man tas nesagādās nekādas problēmas, jo dzīvoju pie māsas, bet pārējo izmitināšana gan Eduardam Leonidovičam radīs zināmas problēmas. Viņam nāksies apmaksāt viņu uzturēšanos šeit.

- Pateicos, - pēkšņi sarunā iejaucās Elga, - man tas nebūs nepieciešams. Vismaz obligāti ne. Es pati varu samaksāt par savu viesnīcas numuru.

- Arī es varu, - iestarpināja Fariza.

- Vai tad runa ir par maksu? - ar rūgtumu balsī iesaucās Halupovičs. Es būtu ar mieru atdot visu savu mantību, lai tikai atdzīvinātu Oļcņku un Jeļizavctu Matvejevnu!

- Taču, ak vai, - Bozins palūkojās uz viņu, - tas vairs nav iespējams. Darīsim citādi! Sastādīsim to cilvēku sarakstu, kuri zināja, ka jums ir dzīvoklis Tveras ielā, un kuri slepkavības brīdī atradās šajā ēkā; tā sacīt, ieskicēsim to personu loku, uz kurām varētu krist aizdomas.

- Pareizi, - ierunājās arī Drongo. - Ir jānoskaidro, ar kuriem cilvēkiem mums būtu jāstrādā.

Ļinovicka pagriezās un uzmanīgi paraudzījās viņā. Kaut kas viņas acu izteiksmē darīja Drongo piesardzīgu. Tā nebija vienkārša ziņkāre. Tās bija citas jūtas. Bija jaušama lielāka interese, nekā viņš to varēja gaidīt.

- Pirmais numurs būsiet jūs, Halupovič,- akurāti pierakstīdams kabineta saimnieka uzvārdu un ciparu, sacīja Bozins. - Pēc tam sekos jūsu dāmas. - Un viņš pierakstīja sieviešu datus: Elga Rummo, Fariza Mamadžanova un Oksana ... - Atvainojiet, vai jūsu uzvārds ir Fiļipenko, kā tas minēts apliecībā?

Oksana Grigorjevna piekrītoši pamāja ar galvu.

-Tātad vēl trīs,-piebilda Bozins. —Vai jūsu palīgs un sekretāre arī zināja par šo dzīvokli?

Halupovičs uzmeta skatienu Drongo. Noliegt šo faktu būtu muļķīgi.

- Zināt jau zināja, - viņš piekrita, - taču viņi tur nekad nav bijuši.

Arī viņi tur varēja pabūt, - pamatoti iebilda Bozins un papildināja sarakstu ar vēl divām personām, bet pēc tam, brītiņu padomājis, iejautājās: - Bet Šaļņevs? Viņš, šķiet, ir atbildīgais pārdrošību im turklāt vēl jūsu vietnieks.

- Viņš nekad nav bijis manās mājās, - atbildēja Halupovičs, - katrā ziņā manā dzīvoklī ne.

- Taču. neraugoties uz visu, mēs viņu tomēr ierakstīsim kā nākamo. Septiņi cilvēki - tas nav daudz, bet nav arī maz, - konstatēja Bozins. - Kas vēl? Kurš vēl varēja zināt par slepkavību un ierasties jūsu dzīvoklī?

Neviens! Es nepiederošas personas neinformēju par savām personiskajām lietām, - nervozi norādīja Halupovičs.

- Tātad nav vairs neviena? - uzstāja Bozins.

- Bet šoferi? - pēkšņi atgādināja Elga. - Viņi taču mūs gan atveda, gan aizveda.

- Jā, - pamāja Eduards Leonidovičs. - Arī viņi zināja, kur atrodas mans dzīvoklis, un pazina ar Oļu.

- Kā viņus sauc?

Mihails Žisļins un Jegors Skrjobovs.

- Tātad deviņi cilvēki, - rezumēja Bozins. - Man šķiet, ka slepkava tad arī būtu meklējams viņu vidū.

-Un ja nu tas ir kāds svešinieks?-ieminējās Elga.

- Vai jums nav ienācis prātā, ka kāds varēja ielavīties mūsu drauga mājā, bet pēc tam atnākt uz šejieni un nogalināt nelaimīgo jaunieti?

Drongo pamanīja, kā, dzirdot šos vārdus, nodrebēja Fariza, taču viņš centās neiejaukties sarunā.

- Iespējams, ka tā arī ir noticis. - piekrita Bozins.

- Taču šim svešajam vispirms vajadzēja iekļūt dzīvoklī, pēc tam tikpat nemanīti ierasties šeit, nolaupīt meiteni un nogalināt Oļu.

- Pareizi! - negaidīti viņu atbalstīja Oksana Gri-gorjevna. - Nevajag uzskatīt, ka noziegumi tiek izdarīti ar ļauno garu palīdzību vai tos veic kādi īpaši cilvēki. Parasti tos izdara normāli cilvēki, kuri dzīvo mūsu vidū; pareizāk sakot, ne gluži normāli ļaudis. Viņi tikai ārēji izskatās normāli, un viņus ir grūti atšķirt no patiešām normāliem cilvēkiem.

- Iznāk tā, ka viena no mums ir slepkava? - sarunā iejaucās Elga.

Kad viņa uztraucās, arī akcents kļuva izteiktāks. Oksana Grigorjevna neapmierināta sacīja:

- es taču neteicu, ka slepkava sēž pie šā galda, es tikai sacīju, ka slepkavam nav jābūt apveltītam ar kādām pārdabiskām spējām. Tas varētu būt arī tāds pats cilvēks kā mēs.

- Deviņi cilvēki, - ieilgušo strīdu rezumēja Ļino-vieka. Tad viņa pievērsās Drongo. Vai jums nekas nav sakāms?

- Ir gan! - Drongo piecēlās no sava krēsla. - Man šķiet, ka jūs pārāk esat aizrāvušies ar spriedelēšanu, turpretī es redzēju nogalināto un varu pasacīt, ka viņa ir saņēmusi ārkārtīgi spēcīgu sitienu. Jau pirmais sitiens ar smago priekšmetu sadragāja viņas galvaskausu, turklāt vēl viņa nokrita no augstuma. Sieviete nav spējīga tik stipri iesist. Manuprāt, slepkava ir vīrietis, taču, no otras puses, kādēj gan viņam vajadzēja riskēt, iežogoties dzīvoklī un saindējot ūdeni? Ja viņa nodoms bija nogalināt Eduardu Leonidoviču vai viņa mājkalpotāju, tad slepkava mierīgi varēja sagaidīt savu upuri kāpņu telpā un viņu nogalināt. Te kaut kas neklapē.

- Ir vēl viena versija, - sarunā iesaistījās Oksana Grigorjevna. - Un ja nu Olgu nosita aizbēgusī meitene?

- Spriežot pēc stāstītā, viņa bija trauslas miesas-būves rahītiska meitene, - piezīmēja Drongo. - Viņa pastāvīgi eieta no nepietiekama uztura, bija noslēgta un vairījās no cilvēkiem. Diezin vai viņai pietiktu spēka, lai izdarītu nāvējošu sitienu. Bez tam vēl nav zināms, kur viņa palikusi. Diezin vai tam var noticēt, ka bērns augu dienu slēpjas, tad uzrodas, lai nosistu jauno sievieti, un atkal noslēpjas... Lai tā domātu, cilvēkam jābūt apveltītam ar spilgtu fantāziju. Tomēr pats galvenais ir tas, ka meitene nespētu tik spēcīgi iesist, turklāt sist no augšas, taču tieši tā bija izdarīts šis sitiens.

- Bet ja nu viņa stāvēja uz augstāka trepju pakāpiena? - nerimās Oksana Grigorjevna.

- Nē! Nogalinātā bija stāvējusi kāpņu laukumiņā līdzās slepkavam. Tur tika atrastas asins lāses.

- Jūs spējat sagraut jebkuru versiju, - neapmierinātā balsī piezīmēja Oksana Grigorjevna.

- Jūs nepasacījāt, kuru turat aizdomās, - atgādināja Ļinovicka.

- F.s neizdaru tamlīdzīgus slēdzienus, kas balstīti tikai uz pieņēmumiem, - atbildēja Drongo. - Man nepieciešami konkrēti fakti.

- Un kas jums ir nepieciešams? - painteresējās Ļinovicka.

Pirmām kārtām man ir jāaprunājas ar Halupoviča kaimiņieni, kas dzīvo stāvu zemāk.

- Es jums varu pateikt, ko viņa sacīja, taču tas mūs nepietuvinās nozieguma atklāšanai, - vērīgi skatīdamās uz viņu, pavēstīja Valentīna Oļegovna.

Sievietes pamanīja, ka, sarunādamās ar Drongo, Ļinovicka nenovērš no viņa ne acu.

-Zinu. Man to jau stāstīja Halupovičs, taču mani tas neapmierina. Ja es varētu ar viņu aprunāties, izmeklēšana ritētu straujāk.

- Tad brauciet un aprunājieties, - ierosināja Elga.

- Tas nav iespējams, jo es neesmu ne izmeklētājs, ne prokurors. Mani gluži vienkārši var neielaist dzīvoklī un neatbildēt uz maniem jautājumiem.

- Viņa ir dīvaina sieviete, - sacīja Ļinovicka, - tāpēc jūs tikai zaudēsiet laiku.

- Iespējams, - piekrita Drongo. - Taču patiesības noskaidrošanas labad ir vērts tērēt lieku stundiņu.

- Vai jūs domājat, ka, aprunājies ar šo savādnieci, jūs spēsiet konstatēt vainīgo? - ar neliela sarkasma pieskaņu balsī pajautāja Ļinovicka.

- Es uzskatu, ka mani tas pietuvinās patiesības izpratnei, - arī skatīdamies viņai acīs, atbi īdēja Drongo.

Ļinovicka palūkojās uz sievietēm, pēc tam - uz Bozinu un Halupoviču.

Jūs, Valentīna Oļegovna, varētu kopā ar viņu aizbraukt pie šīs sievietes un vēlreiz ar viņu aprunāties, - ierosināja Arsenijs Nikolajcvičs.

- Kā jūs to domājat-aizbraukt?-mazliet samulsa Ļinovicka. - Jūs piedāvājat man sniegt palīdzību privātpersonai krimināllietā, kuras izmeklēšana uzticēta man?

- Es saprotu jūsu iebildumus, - ar maigu smaidu sejā sacīja Bozins, - taču šis ir izņēmuma gadījums. Ja tas būtu kāds cits cilvēks, es nekādā ziņā nebūtu atļāvies pat sīku mājienu uz šādu rīcību svešu personu klātbūtnē, bet šoreiz ir cits gadījums, Valentīna Oļe-govna! Jūs taču zināt, ar kādu cilvēku mums ir darīšana. Viņš ir labākais eksperts pasaulē. Mums daļēji ir paveicies, ja šos vārdus vispār var lietot attiecībā uz šeit notikušo traģēdiju. Jau no paša sākuma Drongo ir bijis to notikumu liecinieks un dalībnieks, kuri ir risinājušies šajā namā. Neaizmirstiet arī to, ka mēs vēl nezinām, kur ir meitene. Iespējams, ka slepkava

viņu ir paslēpis pie sevis, un mums ir jāizdara viss, lai atrastu bērnu, ja vien mums ir kaut vismazākās izredzes. Manuprāt, jums nevajadzētu atteikties no šā brauciena kopā ar Drongo, bet es pa to laiku noformēšu liecinieku nopratināšanas protokolus, lai ar sievietes nogalināšanas faktu saistītie dokumenti būtu gatavi.

Ļinovicka atkal paraudzījās uz Drongo un mazliet piesarka. Bija manāms, ka viņa šaubās.

Aizbrauciet gan, - pēkšņi lūdza Elga. - Man vīza ir tikai līdz nākamajai sestdienai. Ja man nāksies šeit uzkavēties, es pēc tam nevarēšu aizbraukt. Vajadzēs kārtot dokumentus mūsu vēstniecībā.

- Jums vajag braukt, - atbalstot Elgu, sacīja Ok-sana Grigorjevna, acīm redzami raizēdamās arī par savu pašas likteni. - Būs labāk, ja mēs jau šodien atrisināsim visus savus jautājumus. Ja Drongo kungs cenšas mums palīdzēt, tad arī mums vajag viņam uzticēties. Es nedomāju, ka visu varēs atšķetināt vienā vakarā, taču ir iespējams, ka pieredzēsim nelielu brīnumu un uzzināsim noziedznieka vārdu.

Fariza klusēja. Halupovičs skaļi nopūtās.

- Varbūt jums patiesi vajadzētu braukt? - viņš iejautājās. Es jums iedošu savu mašīnu. Un nav jau tālu jābrauc.

- Es viņu jau nopratināju, - gandrīz padodamās, sacīja Ļinovicka. - Nesaprotu, par ko vēl ar viņu varētu runāt...

Ļinovicka juta, ka visu klātesošo acis ir pievērstas viņai, taču bija manāms, ka stimuls ir pavisam cits. Viņa atkal paraudzījās uz. Drongo.

Vai jūs uzskatāt, ka tas ir nepieciešams?

Vīrietis klusēdams pamāja ar galvu.

Labi, - viņa piecēlās kājās, - lai gan, atklāti sakot, es pat nesaprotu, kāpēc jums piekritu. Un ņemiet vērā, Halupovič, to, ka man nāksies noformēt jūsu sniegtās liecības arī par sievietēm, kuras tomēr bija atradušās jūsu dzīvoklī.

Labi, - viņš piekrita un arī piecēlās kājās. - Es došu rīkojumu, lai jūs aizved ar mašīnu.

Kopā ar viņiem ieiedams pieņemamajā istabā, Halu-povičs pamanīja, ka Ņinai joprojām ir apsārtušas acis. Viņai līdzās sēdēja milicijas virsnieks un pierakstīja sievietes liecības. Pieņemamajā istabā šoferu nebija. Ieraudzījusi ienākam priekšnieku, Ņina pielēca kājās.

- Kur puiši? - iejūtīgā balsī viņai jautāja Eduards l.conidovičs.

- Viņi devās lejā uz garāžu, - paskaidroja Ņina. - Es varu viņus pasaukt.

- Nevajag! Pasaki Mišām, lai aizved mūsu ciemiņus, kur vajag, bet pēc tam lai pagaida un atved viņus šurp atpakaļ. Vai skaidrs?

Ņina pamāja ar galvu. Halupovičs viņai uzmundrinoši uzsita uz pleca:

- Nekas, nekas! Nevajag tik ļoti pārdzīvot! Mēs tik un tā atradīsim, kurš to ir izdarījis. Nevajag raudāt! Asaras viņai vairs nevar līdzēt ... Vai nepieciešams jūs pavadīt? - viņš vēl pajautāja Drongo.

- Nē, pateicos, - Drongo atsacīja. - Mēs paši atradīsim Mišu. Kur atrodas garāža?

- Pirmajā stāvā ir norāde.

- Gan jau atradīsim, - pamāja Drongo.

Ņina tūdaļ zvanīja uz garāžu. Drongo vispirms pasniedza mēteli Ļinoviekai un tad apģērbās arī pats. Palaidis sev pa priekšu izmeklētāju, Drongo sekoja viņai un izgāja gaitenī, lai dotos uz liftu. Lifta kabīnē jaunā sieviete viņu nopētīja no galvas līdz kājām, sajūtot viņa parfīma izaicinošo smaržu.

- Vai tas ir jūsu iecienītais “Fārenheits”? - viņa negaidīti iejautājās.

- Jūs zināt, ka man patīk “Fārenheits”? - izbrīnījās Drongo.

- Un ne tikai to vien ...

Viņa aizgriezās un nebilda vairs ne vārda.

Nobraukuši lejā, viņi devās uz garāžu. Pagalmā atradās vairākas mašīnas. Ševrolets atradās blakus audi. Miša, stāvēdams pie mašīnas, viņus jau gaidīja. Kad Drongo un Ļinovicka iesēdās ševroletā, šoferis savam pāriniekam vēl atgādināja:

- Neaizmirsti, Jegor, instrumentus! Man vēlreiz viss ir jāapskatās.

- Skatīsimies kopīgi, - Jcgors viņam uzsmaidīja.

Kad mašīna piebrauca pie vārtiem, viens no apsardzes darbiniekiem pavēlēja.

- Atver bagāžnieku, Miša! Mums tas ir jāpārbauda.

- Vili traks esi palicis? - sašuta Miša. - Mašīnā sēž prokuratūras izmeklētāja un eksperts. Neredzi, vai?

- Mums jāpilda pavēle, - stingrā balsī sacīja apsardzes darbinieks. - Mēs jau tā saņēmām no Šajņeva brāzienu. Taisi vien vajā! Mēs tik un tā tevi nelaidīsim ārā, kamēr nebūs atnācis pats Antons Jurjevičs.

Velns zina kas ... saskaitās Miša.

Viņš izkāpa no mašīnas un atvāza bagāžnieku. Tajā atradās rezerves ritenis un pāris kastes ar grāmatām. Apsardzes darbinieks riīpīgi pārbaudīja kastes. Tajā brīdī ieradās Sajņcvs. Viņš tikko bija beidzis sarunu ar I lalupoviču. Ieraudzījis Drongo un Ļinovicku, viņš ar roku pamāja apsardzes darbiniekam:

Izlaist!

Mašīna izbrauca ārā, un vārti aiz viņiem smagi aizvērās. Drongo pavērās atpakaļ. “Savādi gan,” viņš nodomāja. “Šajā ēkā palika visi šīsdienas drāmas dalībnieki. Taču var arī būt, ka ne visi.”

Sešpadsmitā nodaļa

Automašīnā Drongo klusēja, cieši raudzīdamies sev priekšā. Viņš pamanīja, ka Valentīna Oļcgovna ik pa brīdim uzmeta viņam skatienu, it kā gribēdama viņam kaut ko pajautāt, taču viņš atzina, ka nav vērts izmeklētājai uzdot liekus jautājumus, jo galu galā viņa pati pateiks visu, ko vēlas pasacīt. Vai arī nepateiks. Lieka rosīšanās varētu likties neveikla, nevīrišķīga. Viņš pēkšņi sevi pieķēra pie šādas domas. Savādi, bet viņš bija kļuvis konservatīvāks. Vai tamlīdzīgs konservatīvisms būtu raksturīgs visiem vīriešiem, kuri pārkāpuši četrdesmit gadu slieksni? Taču viņš arījuta, ka sirdī joprojām ir tikpat jauneklīgs un aizrautīgs, kāds bija pirms daudziem gadiem, kad pirmo reizi mūžā nokļuva Parīzē. Pilsēta atstāja uz viņu pārsteidzošu iespaidu, un Drongo toreiz izdomāja visai oriģinālu triku, kājuvclierdarbnīcā nolaupīt briljantus. Toreiz vēl neviens viņu nesauca šajā dīvainajā vārdā - Drongo. Daudzi pat nenojauta, ka eksistē neliels putniņš -drongo, kas prot atdarināt citu lidoņu balsis. Starp citu, toreiz cilvēkiem par daudz ko nebija ne jausmas... Kas gan pirms daudziem gadiem varēja iedomāties, ka viss tā izmainīsies? Tāpat kā citi Baku puišeļi, arī viņš bija izrēķinājis, cik gadu viņam būs, stāvot uz trešā gadu tūkstoša sliekšņa. Skaitlis ar trim nullēm tajos tālajos sešdesmitajos gados ļoti nodarbināja visu viņa pagalma bērnu prātus. Kā gan viņi varēja zināt, ka viņu ierastā pasaule sagrūs un tās vietā nāks cilas reālijas politiskās, ģeogrāfiskās, vēsturiskās, sociālās... “Droši vien arī Halupovies tika rēķinājis, cik vecs viņš būs jaunā gadu tūkstoša sākumā,” pie sevis nodomāja Drongo. “Tieši tāpēc Eduards Leonidovičs arī izšķīrās par tik neordināru akciju. Viņš nolēma nevis vienkārši sagaidīt jauno laikmetu, bet sapulcināt pašus dārgākos cilvēkus, kas viņam bijuši pagājušajā gadu tūkstotī, - trīs sievietes, kas bija saglabājušās viņa atmiņā. Kā gan viņš varēja zināt, ka viss beigsies tā? Starp citu, katram ir sava traģēdija.”

Vieniem par traģēdiju kļūst milzīgās valsts sabrukšana, piespiedu pārcelšanās uz jaunu dzīvesvietu, noziedzības un konipcijas plosīšanās, sociālā statusa zaudēšana, perspektīvas trūkums. Halupovičam, kurš bija pietiekami labi iekārtojies jaunajā dzīvē, par traģifarsu izvērtās tikšanās ar agrākajām mīļotajām, un tā rezultātā viņš bija kļuvis par galveno aizdomās turēto.

Vai jūs par kaut ko aizdomājāties? - iejautājās I. movicka.

Par Halupoviču, - atzinās Drongo. - Man iepatikās viņa ideja - jau pati doma sapulcināt pašus dārgākos, kas viņam dzīvē ir bijuši, - šīs sievietes, ar kurām saistītas viņa pašas labākās atmiņas.

Katram cilvēkam taču ir tādas atmiņas, - viņa piebilda. Pēc tam, mazliet paklusējusi, viņa negaidīti iejautājās: Vai jums tādas ir?

Viņš pārsteigts paraudzījās uz sievieti. Mirusī Elēna, nelaimīgā Marija Grota kādā Beļģijas viesnīcā, aizgājusī Lona, kāda nepazīstamā amerikāņu kinoteātrī, Džila... Viņa dzīvē ir bijušas vairākas sievietes, kas atstājušas spilgtas pēdas.

- Var jau būt, - viņš domīgi noteica. - Varbūt. Bet kāpēc jūs man to jautājat?

- Tāpat vien. Viņa izvairījās no tiešas atbildes.

“Dīvaini, ka viņu interesē kaut kādi manas biogrāfijas fakti. Varbūt prokuratūrā ir runāts par kādu manis izmeklētu gadījumu? Starp citu, dažas no šīm izmeklētajām lietām ir apvijušas leģendas.”

- Kā sauc šo sievieti? - viņš iejautājās, domādams I lalupoviča kaimiņieni.

- Sofja Ogancsovna Ovscpjana, - atbildēja Ļino-vieka. Viņas znots nopirka dzīvokli šajā mājā un iemitināja tajā savu sievasmāti. Pats viņš mūžīgi atrodas komandējumos, viņa sieva pastāvīgi dzīvo Prāgā, bet Solja Ogancsovna šeit mīt kopā ar savu krustmeitu. Meitene mācās konservatorijā. Tajā dienā, kad notika slepkavība, viņa vēlu atgriezās mājās, tāpēc Solja

Ogancsovna gandrīz visu laiku bija stāvējusi pie loga un lūkojusies pagalmā. Nezin kāpēc paveciem ļaudīm patīk tamlīdzīgā veidā pavadīt laiku.

- Arī manai vecmāmiņai patika raudzīties pa logu, -domīgi sacīja Drongo. Veciem cilvēkiem šķiet interesanti sekot līdzi citu dzīvei. Viņi zina, cik īsa ir mūsu diena, tāpēc kaut kā īpaši izbauda dzīvi, cenšoties paildzināt šo prieku. Zināt, es esmu atklājis dzīves ritējuma likumu, - pajokoja Drongo. - Pirmie desmit gadi velkas šausmīgi lēni, otrie - krietni ātrāk, trešais, ceturtais un piektais gadu desmits aizlrauc kā viens mirklis, bet pēc tam laiks atkal palēnina savu gailu, radīdams sarežģījumus ar veselību un citas problēmas. Mēs nodzīvojam sesto, septīto vai, ja paveicas, arī astoto gadu desmitu. Un tā tālāk. Un, jo ilgāk cilvēks dzīvo, jo gausāk rit viņam atvēlētais laiks. Un tā tas ir nevis tiešā, bet gan metafiziskā nozīmē.

- Jūs esat arī filozofs? - pasmaidīja Valentīna Oļegovna.

- Kāpēc “arī”? - viņš tomēr uzdeva jautājumu. - Jās varbūt zināt vēl arī kādas citas manas īpašības?

Automobilis ieripoja pagalmā un līgani nobremzēja pie Halupoviča mājas parādes durvīm.

- Zinu, - sacīja Ļinovicka, izkāpdama no mašīnas.

Viņa paraudzījās rokas pulkstenī un sarauca pieri.

Pulkstenis jau ir astoņpadsmit un trīsdesmit minūtes. Vispār mums nevajadzētu darīt šādas lietas, bet, ņemot vērā ārkārtējos apstākļus...

Viņa mazliet paliecās uz Mišas pusi.

- Vai jūs zināt durvju kodu?

-i Es atvēršu. - Šoferis izkāpa no automobiļa.

Iegājuši kāpņu telpā, viņi uzbrauca sestajā stāvā. Liftā Drongo nesāka neko iztaujāt, bet viņa - skaidrot. "Par visu parunāsim atpakaļceļā,” nolēma Drongo. Lifts klabēja kā parasti. Kad viņi bija izkāpuši kāpņu laukumiņā, Ļinovicka piespieda zvana pogu. Pēc neilga brīža atskanēja aši soļi.

- Kas tur ir? - atskanēja jaunas sievietes balss.

- Lūdzu, atvainojiet! - Ļinovicka paraudzījās uz Drongo. - Es esmu prokuratūras izmeklētāja. Vakar mēs sarunājāmies ar jūsu vecmāmiņu Sofju Oganesovnu. Man ir radusies nepieciešamība ar viņu vēlreiz aprunāties.

- Jā, protams!

Durvis tūdaļ lika atvērtas. Uz sliekšņa stāvēja aptuveni gadus divdesmit veca jauniete. Viņai mugurā bija zila kleita. Garie mati bija sapīti divās bizēs.

- Es jūs pazinu. - Meitene uzsmaidīja. - Lūdzu, nāciet iekšā!

- Kas atnācis? - atskanēja vecišķa balss.

- Piejums, Sofja Ogancsovna! - uzsauca meitene.

Kamēr Drongo un Ļinovicka vilka nost virsdrēbes,

gaitenī parādījās neliela auguma paresna sieviete ar lielu, līku degunu un kopā saaugušām uzacīm. Viņas sejas izteiksme bija nelaipna, lūpas - spītīgi sakniebtas. Tad viņa pievērsās viesiem. Abus uzmanīgi nopētījusi un pazinusi Ļinovicku, pamāja viņai ar galvu.

- Atkal atnācāt? Tātad tomēr esat man noticējusi.

Labs vakars, Sofja Ogancsovna! - saimnieci pieklājīgā tonī uzrunāja Ļinovicka. - Atļaujiet mums vēlreiz jūs traucēt.

- Protams, traucējiet, - pavisam negaidīti sieviete viņiem uzsmaidīja. - Man vienai ir garlaicīgi, jo Me-dejai visu laiku ir vai nu eksāmeni, vai semināri. Kvem pie savām grāmatām. Un tā nu es sēžu viena pati. Medeja, pagatavo mums tēju! - bargi pavēlēja veča.

Meitene aizsteidzās uz virtuvi, bet ciemiņi iegāja lielā viesistabā. Istabu greznoja masīvas antikvāras mēbeles. Griestus izdaiļoja daudzkrāsaini rotājumi. Stūros bija izvietotas augstas vāzes cilvēka augumā. Pie galda stāvošos krēslus klāja pārvalki.

- Sēdieties! Medeja mums tūdaļ atnesīs tēju. Vai šis ir jūsu palīgs? - raudzīdamās uz Drongo, iejautājās saimniece.

Ļinovicka pagriezās pret Drongo, un viņas sejā bija jaušams zināms apmulsums, taču Drongo jau devās viņai talkā.

-Zināmā mērā, - viņš smaidīdams sacīja.

- Kāpēc jūs smaidāt? - bargi noprasīja Sofja Oga-nesovna. - Jums taču ir nopietna profesija. Jums vajag radīt nopietna cilvēka iespaidu, bet jūs smaidāt. Tāpēc jau esat viņas pakļautībā. Viņa ir nopietna sieviete. Medeja, kur ir tēja?

- Jau nesu, Sofja Ogancsovna, - no virtuves atsaucās meitene.

- Vai tā ir jūsu krustmeita? - precizēja Drongo.

- Kāda krustmeita? - Solja Ogancsovna sarauca uzacis. - Man, starp citu, jau ir astoņdesmit divi gadi, bet viņai tikai divdesmit. Vai tad man var būt tāda krustmeita? Vienkārši radiniece. Viņas māte ir mana brāļa mazmeita. Tātad viņa man ir... kā nu viņu sauc... Medeja, kas tu man esi?

- Brāļa mazmeitas meita, - uzsauca meitene.

- Gluži pareizi, - apmierināti nokrekstēja Sofja Ogancsovna. - Mans brālis bija visai interesants vīrietis, bet ko nu vairs atcerēties. Viņš trīsdesmit devītajā gadā krita karā Ķīnā. Viņš, starp citu, bija Sarkanās armijas komandieris, bet viņa dēls, mans brāļadēls, ari bija liels cilvēks - viens no gaļas un piena rūpniecības vadītājiem Maskavas apgabalā. Vai varat iedomāties? Bet viņas māte ir beigusi konservatoriju. Viņai patlaban ir četrdesmit divi gadi, un viņa dzīvo Rostovā, bet meitene ir atbraukusi uz Maskavu mācīties.

- Ļoti interesanti, Ļinovicka mēģināja apturēt šos vārdu plūdus. - Mēs gribam ar jums aprunāties par to nelaimīgo gadījumu, kas atgadījies jūsu kaimiņam.

- Halupovičam, vai? - ar ļaunu izsmieklu pārvaicāja vecā sieviete. - Viņš taču ir brunču mednieks. Es jau sacīju. Pie viņa pastāvīgi nāk sievietes. Tiklīdz viņš ierodas šeit, tātad-gaidi sievieti. Dažkārt pat pa divām vai trim. Citreiz-grupās. Tādas meičas mēdz būt... Gan pavisam jauniņas, gan jau gados... Arī tajā dienā visas bija jau pusmūža vecumā. Es no šejienes varu visu redzēt. Man līdz pat šim laikam ir teicama redze... Ak, kur ir manas brilles? Es tās uzlieku vien tad, kad lasu avīzes... Medeja, kur tad tēja?

- Jau nesu, Sofja Oganesovna!

- Parunāsim mazliet konkrētāk, - Ļinovicka centās ievirzīt sarunu vēlamajā gultnē. - Jūs sacījāt, ka tajā dienā pie Halupoviča bija atnākušas četras vai piecas sievietes.

- Piecas, - pārliecināti pavēstīja Soija Ogane-sovna. - Taču ne visas reizē. Pa vienai. Vienu es pazīstu. Tā ir viņa mājkalpotāja Jcļizaveta. Lai viņai vieglas smiltis! Viņa bieži stiepa paklājus uz balkona. Pārējās es agrāk netiku manījusi, taču šoferim viņas vajadzētu pazīt. Viņš tās arī atveda.

- Vai visas? - aši iejautājās Drongo.

- Ko - visas? - nesaprata veča.

- Vai visas sievietes tajā dienā atveda ar mašīnu?

Nē, ne jau visas. Dažas ieradās pašas, taču

precīzi es vairs neatceros.

- Bet kā jūs zināt, ka bija tieši piecas?

- Es saskaitīju. - Veča viltīgi samiedza acis. - Tiklīdz mūsu kāpņu telpā parādās nepazīstama dāmītc, tūlīt var teikt, ka viņa nāk pie Halupoviča. Es dzirdēju, ka lifts klabēja. Blakusistabā, kur tagad ir bibliotēka, viss ir labi sadzirdams. Senāk tur bija guļamistaba, taču pēc tam šā paša lifta dēļ Toļiks par guļamistabu izraudzījās telpu dzīvokļa viņā galā... Medcja, kur tu kavējies?

- Tūlīt, tūlīt!

Medeja ienesa paplāti, uz kuras bija novietota tējkanna, glāzes smagos apzeltītos glāz.turos, trauciņi ar mājas cepumiem, piparkūkām, konfektēm, cukuru un ievārījumu. Tēju salēja glāzēs.

- Medeja man ir zelta vērta palīdze, - palielījās Sofja Oganesovna. Pēc tam viņa ar nožēlu paraudzījās uz Drongo. - Tu esi jau vecs un plikpaurains. Cik tad tev ir gadu?

- Tuvu pie četrdesmit.

- Ko nozīmē - tuvu? Tuvu var nozīmēt gan trīsdesmit pieci, gan arī četrdesmit pieci. Nē, tu mums nederi! Esi jau vecs. Bet es domāju, ka esi nopietns cilvēks...

- Sotja Oganesovna! - Medejai vaigos ielija sārtums. - Jūs atkal darāt savu...

- Ak, piedod! Es piemirsu. Medejas tēvs ir gruzīns. Tāpēc viņai tik strauja daba. Tiklīdz kāds sīkums-tūdaļ apvainojas... Šie gruzīni visi kā viens ir kņazi. Un vienmēr apvainojas...

- Sofja Oganesovna...

- Viss! Cietīšu klusu. Gribu pieredzēt tavu laimi, tāpēc arī tā runāju, bet tu tūdaļ mani pārtrauc. Par ko tad es stāstīju?

- Par sievietēm, - pacietīgi atgādināja Drongo.

-Jā, patiesi. Pie viņa vienā laidā nāca sievietes...

Viņa gribēja turpināt ierasto nopelšanu, taču

Drongo viņu pārtrauca.

- Jūs sacījāt, ka Halupovičam bija atnākušas viešņas. Vai esat pārliecināta, ka viņas bija piecas?

- Protams, esmu pārliecināta. Pagaidām vēl neesmu sajukusi prātā, - jūtami apbēdināta atbildēja veča. Viņas virslūpu klāja sirmas Ūsiņas, kas smieklīgi spurojās uz visām pusēm.

- Vai jūs varat atcerēties, tieši kas bija atnācis?

- Kā lai es to zinu? - Sieviete jutās patiesi izbrīnīta. -Tās bija svešas sievietes. Es nevienu no viņām nepazinu. Taču viņas visas bija jau pusmūžā, nevis jaunas. Tās es redzēju. Izņemot vienu...

- Vai arī viņu jūs saredzējāt?-ātri pajautāja Drongo.

Nē. Viņa pārskrēja pāri pagalmam. Viņa bija jauna. To zinu droši.

- Kad viņa parādījās pagalmā?

Vēlu. Ļoti vēlu. Tāpēc jau cs viņu nespēju saskatīt. Pārējās sievietes šoferis gan atveda, gan aizveda.

Drongo paskatījās uz Ļinovicku un pēc tam jautāja:

- Vai esat pārliecināta, ka pārējās atveda šoferis?

- Protams.

- Šoferis sacīja, ka viņš esot atvedis tikai divas.

Veča iegrima domās, bet pēc tam sacīja:

- Varbūt arī tikai divas atveda. Es pašlaik to droši nevaru apgalvot. Vienu gan viņš neatveda, to es atceros, bet par otru... es nevaru jums neko pateikt. Medejas nebija mājās, un es visu laiku gāju pie loga. Arī ar kārtīm zīlēju. Vai zināt, kādas kārtis man tajā dienā krita?

- Nešaubos, ka tās jums solīja mūžu simts gadu garumā, - pajokoja Drongo.

- Nevajag tā jokot, - atgaiņājās Solja Ogancsovna. - Kārtis var pat likteni pareģot. Tās visu zina precīzi. Man kārtis klājās tieši tā, ka es pat nobijos. Un izrādās, ka tieši tajā laikā augšstāvā sievieti nogalināja.

- Viņu neviens nav nogalinājis,-sarunā iejaucās Ļinovicka. - Viņa saindējās, un ir pilnīgi iespējams, ka tas noticis nejauši.

- Nejauši nekas nenotiek, - prātīgi iebilda Sofja Oganesovna. - Droši vien nelaimīgo gribēja noslepkavot, lai neizpaustu viņa noslēpumu.

- Vai viņam bija kāds noslēpums?

- To cs nezinu, taču katram cilvēkam ir kāds noslēpums. Un arī jums tāds ir.

- Un kāds tad ir mans noslēpums? - pasmaidīja Drongo.

- Tūda| uzzināsim. Vecā naski piecēlās. - Es atnesīšu kārtis, un mēs pārjums visu uzzināsim. - Un viņa steidzīgā gaitā devās uz otru istabu.

- Atvainojiet viņu, - samulsusi sacīja Mcdeja. - Viņai dažkārt tā uznāk. Viņa ir pieradusi pie savām kārtīm.

- Nekas, - nomurmināja Drongo. - Nekā briesmīga te nav.

- Kādēļ jūs viņai to atļāvāt? - sabozās Ļinovicka. - Mums ir maz laika.

Man vajag iekarot šo sievieti, - atjokoja Drongo, un izmeklētāja, juzdamās neapmierināta, apklusa.

Sofja Oganesovna ieradās ar kāršu kavu rokās. Apsēdusies pie galda, viņa sāka izklāt kārtis.

-Tūdaļ es pazīlēšu par tevi un visu uzzināšu. Kas tu būsi? Kas tu parasti esi?

- Nezinu, - atzinās Drongo. - Man nekad kārtis nav liktas.

-Tādā gadījumā būsi karalis. Melnais karalis. Tomēr ne. Kāds nu tu karalis! Nē, nē! Tas neder. Tad jau drīzāk esi kalps. Labi, liksim uz kārava kalpu.

- Kaut vai uz sešinieku, tikai pacentieties atcerēties, kā izskatījās Halupoviča viešņas.

-Tātad kārava kalps,-turpināja savu sakāmo Solja Oganesovna. - Tūdaļ mēs paraudzīsimies, kas tevi gaida nākotnē. Es viņas visas atceros. Viena bija pilnīga auguma. Viņas vairs nebija jaunas. Tikai viena, šķiet. bija jauna. Taču arī par to es neesmu ļoti pārliecināta. Paskaties, cik interesanti! Tev ir interesanta dzīve, jauno cilvēk...

- Kāds nu es vairs jaunais, pajokoja Drongo. -Jūs taču pati sacījāt, ka esmu jau vecs.

- Neko tādu neesmu teikusi, sašuta veča. - Tu labāk paskaties, kādi braucieni tev ir gaidāmi. Interesanta dzīve un daudz sieviešu.

Viņa pacēla galvu un nozibināja acis.

-Tu droši vien esi Halupoviča draugs? Arī tev ir daudz sieviešu.

- Tas nevar būt, - sāka protestēt Drongo. - Tā ir kļūda.

Nekādas kļūdas nav, - kā ar nazi nogrieza Sotja Ogancsovna. - Tev ir daudz sieviešu. Tu droši vien esi viņa draugs. Tā jau es domāju. Tu atbrauci, lai palīdzētu savam draugam. Un arī izmeklētāju atvedi. Ieraudzīji, ka viņa ir jauna, un nolēmi apmānīt.

- Viņš mani nemāna, - pasmaidīja Valentīna Oļegovna.

- Tātad vēl apmānīs, - piezīmēja Sofja Ogancsovna, izklādama kārtis.

Vai jūs neatceraties, kas vēl nāca pie Halupoviča? - iejautājās Drongo. - Varbūt iegriezās arī vīrieši?

- Nebija neviena, - sabozās veča. - Šoferis no rīta produktus atveda, kasti ūdens un dažādas paciņas. Taču es jau zinu: ja šoferis pārtiku un ūdeni ved, tātad todien Halupovičam būs ciemiņi. Vīrieši šurp nenāk. Paskatieties, kāda ir viņa dzīve! Tu esi brunču med-226

nieks, -palūkojusies uz Drongo, viņa secināja. Nē, Medcja, viņš mums nav piemērots. Ļoti bīstams cilvēks. Ar tādu nevar veidot kopdzīvi. Viņš tevi piemānīs. Nē, nē! Viņš mums nav piemērots.

Nelaimīgā Medcja vienīgi nopūtās.

- Man ir vēl daži jautājumi, - pacietīgi sacīja Drongo. - Kad vakarā atbrauca Halupovičs, vai jūs neko nedzirdējāt? Varbūt pirms tam mājā bija dzirdams cīņas troksnis vai kliedzieni?

- Nekā nebija, - viņa turpināja izklāt kārtis un māja ar galvu. - Ak, kas tu par cilvēku! Vai tiešām esi tik bīstams?

Patiesībā es esmu balts un pūkains, - jokoja Drongo.

- Kur nu pūkains, - norādīdama uz viņa galvu, sacīja Sofja Oganesovna. Matu palicis pavisam maz. Nekas, Medeja, kārtis stāsta, ka viņam ir daudz naudas. Lai uzliek labu parūku, un mēs viņu paņemsim.

Baidos, ka nekas nesanāks, - noburkšķēja Drongo.

Kas nesanāks? - Solja Oganesovna uz viņu bargi paraudzījās. - Tu negribi precēties ar tādu skaistuli?

- Sotja Oganesovna, - Medeja, nespēdama vairs savaldīties, devās projām no galda.

- Nevajag apvainoties, - viņai nopakaļ uzsauca veča. - Tieši viņš lai apvainojas. Viņš, redz, nevarot. Ko tu nevari?

- Parūku galvā nevarēšu uzvilkt, - atbildēja Drongo. - Man galva no tās sasvīdīs.

Ļinovicka, valdīdama smieklus, novērsās.

- Galva sasvīdīs, saki? - domīgi novilka veča. - Nekas!

Gan jau kaut ko izdomāsim. Man ir pazīstams kurpnieks. Jebkuru smēri var pagatavot pret radikulītu, pret muguras sāpēm, pret reimatismu... Kādu vien vēlies. Viņš tev tādu smēri pagatavos, ka galva nesvīdīs...

- Esam vienojušies, - pamāja Drongo. Bet vai pēc tam jūs dzirdējāt troksni kāpņu telpā, kad Halupo-vičs nevarēja iekļūt savā dzīvoklī?

- Protams, dzirdēju, - Sofja Oganesovna bija izklājusi uz galda visas kārtis. - Tādu troksni sacēla! Atbrauca milicija, uzlauza durvis, atslēgu kala ārā. Visa māja skanēja. Es visu dzirdēju, mīlulīt! Es pat kāpņu telpā biju izgājusi, jo domāju, ka cilvēku sit nost. Kaut gan... Nē, pagaidi! viņa paraudzījās uz izklātajām kārtīm. Vēl kaut kāds milicis bija atnācis vēlu vakarā. Milicis stāvēja pagalmā, es viņu redzēju. Pēc tam viņš devās augšā. Un tūdaļ aizgāja.

- Vai tas bija jūsu iecirkņa pilnvarotais?

- Nē, bet viņš bija formas tērpā. Un tūdaļ aizgāja.

- Skaidrs.

Drongo vienā rāvienā izdzēra atlikušo tēju un pēc tam paraudzījās uz izmeklētāju.

- Man vairs jautājumu nav.

Ļinovicka saprata viņa mājienu.

- Paldies par tēju un sarunu, - viņa sacīja, celdamās kājās.

... Un par izliktajām kārtīm, piemetināja Drongo. - Tātad man viss būs labi?

- Lieliski! Tādas kārtis, kādas izkrita tev. es sen neesmu redzējusi. Es pali pie tevis būtu gājusi par

sievu, ja vien jaunāka būtu... Tu, meitiņ, nelaid viņu projām,-viņa vērsās pie Ļinovickas. - Vai zini, kāds viņš ir vīrietis? Tādas kārtis tikai reizi tūkstoš gados izkrīt.

- Ņemšu vērā, - pasmaidīja Ļinovicka.

Medeja iznāca gaitenī un atvēra skapi, kur karājās

viņu virsdrēbes.

- Jūs neapvainojieties uz viņu, - meitene pačukstēja.

- Ko jūs! - sirsnīgi sacīja Drongo. - Viņa ir brīnišķīgs cilvēks. Gudra un labsirdīga. Paldies jums par visu, Sofja Oganesovna!

- Atnāc vēl, mīļais! Zini, ko es tev vēl pateikšu? Nepārdzīvo, ka tev atlicis tik maz matu uz galvas. Toties tu esi gudrs un visu saproti. - Veča piemiedza aci.

Kad viņi bija izgājuši kāpņu telpā, Ļinovickai paspruka smiekli.

- Piedodiet, - viņa sacīja, slaucīdama asaras. - Tas bija kaut kas vienreizējs.

- Jā, gan, - piekrita Drongo. - Man patīk tādi cilvēki. Ar viņiem ir viegli kontaktēties.

Viņi devās lejup pa kāpnēm.

- Es gribēju jums ko pavaicāt, - sacīja Drongo.

Man ir radusies tāda sajūta, ka jūs zināt kaut kādus

manas biogrāfijas faktus.

- Taisnība! - nepagriezdamās atpakaļ, viņa apliecināja teikto. - Jūs kādā braucienā bijāt kopā ar manu māsīcu. Vācijā. Deviņdesmit devītā gada novembrī. Viņa man pastāstīja daudz interesanta par jums. Izrādās, jūs esat ne vien analītiķis, bet arī prasmīgs pavedinātājs.

- Skaidrs, - drūmi noteica Drongo. - Tas notika nejauši. Sieviete, ar kuru es satikos, bija zaudējusi draugus un atradās šausmīgā stāvoklī. Vajadzēja viņai palīdzēt, bet kabatā man atradās mikrofons, par kurn es biju vienkārši aizmirsis. Tā nu jūsu māsīca varēja noklausīties mūsu sarunu.

-Un ne tikai sarunu vien... - viņa sacīja un mazliet atskatījās.

- Un ne tikai... - piekrizdams teiktajam, kā atbalss apstiprināja Drongo.

Viņi piegāja pie durvīm. Pirms atvērt tās, Ļino-vieka pavērsās pret Drongo.

- Vai jūs patiesi domājat, ka jau šovakar varēsiet nosaukt slepkavas vārdu?

- Esmu par to pārliecināts, - atbildēja Drongo.

Atgrūdusi durvis, Valentīna Oļegovna izgāja uz

ielas. Drongo viņai sekoja. Kad viņi iesēdās mašīnā, Miša pavērās atpakaļ, taču, neuzdrošinādamies neko pajautāt, iedarbināja mašīnu.

- Dīvaini, - pēkšņi ierunājās Ļinovicka, - bet es domāju, ka jūs esat citāds.

- Vai nopietnāks? - pajautāja Drongo.

- Nē. Garlaicīgāks, - viņa pateica un aizgriezās.

Viņš pasmaidīja un atlaidās dziļāk mašīnas sēdeklī.

Turpmāk netika izteikts ne vārds. Pēc vienpadsmit minūtēm viņi jau bija pie Halupoviča firmas ēkas.

Septiņpadsmitā nodaļa

Apsardzes darbiniekam blakus stāvošais Šaļņcvs viņus sagaidīja klusēdams.

- Vai kaut kas atgadījies? - iejautājās Drongo.

- Viņi at|āva cilvēkiem doties mājās, - drūmā balsī pavēstīja Šaļņcvs. - Ēkā ir palikuši tikai mani darbinieki un vairāki nodalu vadītāji.

- Un pareizi darīja, - teica Ļinovicka. - Kāpēc gan cilvēkus vajadzētu mocīt? Ja viņi vairs nebija nepieciešami, darbiniekus vajadzēja laist mājās.

- Vai jūs vēlreiz visu pārmeklējāt?-centās precizēt Drongo.

-Jā. Izstaigājām no augšas līdz lejai un apskatījām itin visu, kur varētu būt noslēpta meitene, - gan skapjus, gan kastes. Ari garāžu pārmeklējām, taču neko neatradām.

- Protams. Vai Eduards Lconidovičs ir savā kabinetā?

Šaļņcvs pamāja ar galvu, ļaudams viņiem ieiet ēkā.

Viņš neprasīja uzrādīt caurlaidi, saprazdams, ka patlaban nav tas labākais laiks, lai demonstrētu savu dienesta centību.

Liftā Drongo atkal atradās blakus Valentīnai Oļcgovnai. Tad, pievērsdamies viņai, sacīja:

Es nezināju, ka arī izmeklētājas ciena franču kosmētiku. Vai es kļūdos?

- Vai jūs uzskatāt, ka man nav tādu tiesību? -sabozās Ļinovicka.

Gluži otrādi! Es uzskatu, ka tas ir lieliski. Turklāt man bija patīkami dzirdēt, ka jūs atpazināt manu “Fārenheitu”.

- Pietika vien kopā ar jums ieiet liftā, lai sajustu tā smaržu, viņa pasmaidīja, atsegdama baltus, līdzenus zobus.

Drongo zināja, ka viņai ir taisnība. Būdams pieradis pie “Fārenheita”, viņš iegādājās šo kosmētiku lielā daudzumā. Tie bija gan losjoni, ko lieto pēc skūšanās, gan dezodoranti, gan ziepes, gan šampūni -viss, kas ir saistīts ar miesas higiēnu. Viņam patika “Fārenheita” smarža, kas tik precīzi atbilda viņa garīgajam stāvoklim un noskaņojumam.

Pieņemamajā istabā Ņina runāja pa telefonu un vienlaicīgi kaut ko pierakstīja savā bloknotā. Viņai blakus sēdēja majors Ozijevs. Acīmredzot viņš šodien bija ļoti noguris, jo snauduļoja, atspiedies pret krēsla atzveltni. Izdzirdis, ka istabā ienākuši cilvēki, viņš atvēra acis un mēģināja piecelties kājās. Viņš jau zināja, ka Ļinovicka ir prokuratūras darbiniece.

Necelieties kājās, viņa lūdza. - Mazliet atpūtieties.

Es strādāju pēc nakts dežūras, attaisnodamies sacīja Ozijevs. - Mans draugs aizbrauca uz slimnīcu, viņa sieva dzemdē, un tā nu man nācās viņu aizstāt.

Halupovičs savā kabinetā runāja pa telefonu. Bozins, novietojis uz galda nelielu diktofonu, par kaut ko iztaujāja Oksanu Grigorjevnu. Elga ar Farizu klusi sarunājās. Kad kabinetā ienāca Drongo un Ļinovicka, visi apklusa un lūkojās ienācējos.

Jau atgriezāties? vaicāja Bozins. - Vai pabeidzāt sarunu ar šo kaimiņieni?

- Jā, - atbildēja Ļinovicka, palūkodamās uz Drongo.

Viņš atkal iekārtojās uz tā paša dīvānā, kuru bija pametis pirms pusotras stundas.

- Vai ir kaut kas jauns? - iejautājās Bozins.

Ļinovicka paraudzījās uz Drongo. Viņš, tāpat kā

iepriekš, klusēja.

- Faktiski nav, - viņa atbildēja. - Lieciniece nepateica neko jaunu. Viņa atkārtoja to, ko bija man jau pateikusi. - Un izmeklētāja atkal paskatījās uz Drongo pusi. - Protams, ja neskaita kāršu likšanu. -Ļinovicka nespēja atturēties no sarkasma.

- Viņa ir redzējusi, ka tajā dienā pie Eduarda Leonidoviča bija atnākušas piecas sievietes, - beidzot ierunājās Drongo. kas līdz šim bija klusējis.

Halupovičs nolika telefona klausuli un sadrūma. Pārlaidis ar roku galda virsmai, viņš beidzot pajautāja: Kur tad gadījās piecas? Pie manis bija tikai trīs sievietes. Un šīs trīs patlaban sēž šeit.

-Jūs taču pats zināt, ka tā nav taisnība,-piebilda Drongo. - Dažkārt mēs mēdzam aizmirst pat acīm redzamas lietas.

- Kādā ziņā?

- Vai tad nelaiķi Jeļizavctu Matvejevnu jūs neskaitāt?

- Pareizi, - pēc īsas pauzes piekrita Halupovičs. - Es viņu biju pavisam aizmirsis. Tātad - četras.

Redziet nu, - bēdīgi sacīja Drongo. - Mēs dažkārt aizmirstam detaļas. Taču vēl pirms mirkļa jūs bijāt gatavs apzvērēt, ka jūsu dzīvoklī bijušas tikai trīs sievietes.

- Tā ir tīri mehāniska atruna, - iebilda Eduards Leonidovičs. - Es biju domājis dzīvos cilvēkus - tos.

kurus jūs varētu turēt aizdomās. - Viņš palūkojās uz sievietēm un tūdaļ apjēdza, ka ir pateicis muļķību, tāpēc steidzās to izlabot: - Es ar to domāju tikai viešņas. Par mirušo es netiku domājis.

- Tātad tu uzskati, ka tavu mājkalpotāju nonāvējusi viena no mums? - sašutusi ievaicājās Oksana Grigorjevna.

- Tā es neteicu, - iebilda Halupovičs. - Es tikai sacīju, ka biju aizmirsis par mirušo.

- Mēs saprotam tevi, Edik! - sacīja mīkstsirdīgā Elga. - Nesatraucies! Ne jau mēs viņu nogalinājām.

- Bet viņš domā, ka mēs, - nerimās Oksana. - Viņš patiesi tā domā.

- Es nebūt tā nedomāju, - Halupovičs negaidīti trieca pret galdu dūri. - Un pietiek mani tirdīt, Oksana! Es pārteicos. Es tikai pārteicos!

- Nevajag satraukties, - Drongo deva padomu. - Es šo piemēru minēju tikai tādēļ, lai jūs pārliecinātu. Kaimiņiene kategoriski apgalvo, ka bijušas piecas sievietes. Turklāt viņa bija pazinusi Jeļizavetu Matvc-jevnu. Pēc lifta klaboņas viņa varēja precīzi konstatēt, ka tos devies uz septīto stāvu. Tāpat viņa bija pievērsusi uzmanību tam, ka sievietes atbrauca ar jūsu mašīnu.

- Laikam gan, - piekrita Halupovičs. - Farizu un Elgu es atvedu ar mašīnu. Es par to jau stāstīju.

- Pareizi. Turpretī piekto sievieti jūs neminējāt. Es pieļauju, ka jūs par viņu nezinājāt. Vai arī piemirsāt, kā tas bija gadījumā ar Jeļizavetu Matvejevnu. Taču aizmirst par viņu jūs varējāt tikai tajā gadījumā, ja tā ir bijusi kāda no jūsu darbiniecēm. Vai tas ir iespējams? 234

- Miša veda ūdeni, - Halupovičs vēlreiz sāka visu atcerēties. - Varbūt Troškins? Vienu reizi es biju atbraucis ar Jegoru. Par sievietēm es neatceros.

- Vai tur varēja pagadīties Ņina vai Olga? painteresējās Drongo.

- Nē, nevarēja! pārliecināti sacīja Halupovičs. - Es nekad viņas uz turieni netiku sūtījis un neļāvu viņām tur rādīties.

-Jūs varbūt atkal kaut ko jaucat? - pajautāja Drongo.

- Nē, nejaucu vis! - nervozi atteica Eduards Leonidovičs. - Viņas nekad tur nav bijušas.

-Tad jau iznāk, ka viena no viņām bija tur aizbraukusi bez jūsu piekrišanas, pieļāva Drongo.

- Tas nav iespējams, - iebilda Halupovičs. - Tas nevarēja nolikt.

- Bet ja mēs pajautāsim sekretārei? - ierosināja Boz.ins.

Variet prasīt! - kabineta saimnieks atļāva.-Taču tas ir izslēgts. Ņina nekad nav bijusi manā Tveras ielas dzīvoklī. Esmu par to pārliecināts.

- Paaiciniet savu sekretāri, - palūdza Bozins.

Halupovičs pa iekšējo telefonu pasauca Ņinu. Jaunā

sieviete nekavējoties ieradās kabinetā, kā parasti rokā turēdama bloknotu.

- Ņina, - sarunu sāka Halupovičs, mums tev ir vēl daži jautājumi. Un, ja vari, atbildi uz tiem patiesi.

Eduards Leonidovičs paraudzījās uz Bozinu. Tas klusēja. Pēc tam viņš palūkojās uz Drongo. Eksperts to uzskatīja par atļauju. Viņš redzēja, ka Ļinovicka viņu rūpīgi novēro, tāpēc sacīja:

- Es gribētu jums pajautāt par dažām lietām, kuras, iespējams, jums nebūs patīkamas.

- Jautājiet, - saspringtā balsī piekrita Ņina.

- Lūdzu, apsēdieties, - Drongo norādīja uz krēslu sev blakām. Ņina paraudzījās uz Halupoviču, un viņš piekrītoši pamāja. Ņina apsēdās. Viņas svārciņi bija īsi, un tas acīmredzot jauno sievieti darīja nervozu.

- Jūs jau zināt, ka Eduards Leonidovičs ir piedzīvojis traģēdiju, - Drongo sāka sarunu. - Ir mirusi viņa mājkalpotāja. Viņas mazmeita šonakt bija piejums mājās.

Sieviete klusējot klausījās. Aiī pārējie klātesošie klusēja.

- Sieviete gāja bojā nejauši, - turpināja Drongo, - bet šodien mēs aprunājāmies ar Halupoviča kaimiņieni. Viņa dzīvo stāvu zemāk un bieži vien stāv pie loga, raudzīdamās uz ielu. Un tā, rau, viņa apgalvo, ka tajā dienā Eduardu Leonidoviču apmeklējušas nevis četras, proti, šeit klātesošās sievietes un vēl Jeļizaveta Matvejevna, bet gan piecas sievietes. Piekto mēs vēl nezinām, taču kaimiņiene apgalvo, ka viņa bijusi jauna.

Viņš apklusa, (audams Ņinai novērtēt sacīto, bet pēc tam turpināja.

- Mēs negrasāmies iejaukties jūsu personiskajā dzīvē, Ņina! Arī jūsu attiecības ar Eduardu Leonidoviču mūs nepavisam neinteresē, taču mums ir ļoti svarīgi uzzināt, vai tā bijāt vai nebijāt jūs.

- Nē, - pārāk strauji, kārtodama brilles, viņa sacīja. Bija manāms, ka Ņina nervozē.

- Nesteidzieties, - palūdza Drongo. - Mums ir ļoti svarīgi uzzināt patiesību. Jūs taču zinājāt par dzīvokļa Tveras ielā eksistenci?

Viņa atkal paraudzījās uz Halupoviču. Eduards Leonidovičs klusēja.

- Zināju, - klusi atbildēja Ņina.

- Protams, zināja. - Halupovičs steidzās viņai palīgā. - Taču viņa tur nekad nav bijusi.

- Atvainojiet manu uzbāzību, - turpināja izprašņāt Drongo, - taču tieši jūs bijāt informēta par sava šefa noslēpumiem. Vai jūs zinājāt, ka tajā dienā viņš gatavojas tikties ar šeit klātesošajām sievietēm?

- Jā, - atbildēja Ņina.

- Vai jūs zinājāt arī to, no kurienes ir atbraukušas šīs sievietes un kas pagātnē viņas ir saistījis ar Eduardu Leonidoviču?

- Jā, - viņa atbildēja, arvien zemāk nolaizdama galvu, it kā atzīdamās kādā nodarījumā.

- Vai jums ir labas attiecības ar savu vadītāju? -negaidīti pajautāja Drongo.

Viņa acīm redzami apjuka, nezinādama, ko atbildēt.

- Mums ir ļoti labas attiecības, - iesaucās Halupovičs, - taču tam nav nekāda sakara ar mūsu lietu.

- Atvainojiet mani vēlreiz, - turpināja Drongo, - taču man izlikās, ka starp jums ir daudz tuvākas attiecības, nekā varētu iedomāties.

- Nevajag par to runāt, - Eduards Leonidovičs piecēlās kājās. - Atkārtoju: mēs ar Ņinu nekad neesam tikušies Tveras ielas dzīvoklī.

Jaunā sieviete sēdēja, nolaidusi galvu.

- Vai tā ir taisnība? iejautājās Bozins.

-Jā,-viņa izdvesa, joprojām nepaceldama galvu.

- Varat iet, - atļāva Bozins.

Ņina jau grasījās atstāt kabinetu, kad izdzirdēja viņai adresētu jautājumu:

Bet vai tajā dienā jūs nebijāt kaut kur blakus Eduarda Leonidoviča mājai?

- Protams, nebija, - viņas vietā atbildēja Halupovičs.

Taču Ņina, pagriezusi muguru un nolaidusi galvu,

turpināja stāvēt.

-Ņina! - Halupovičs sauca.-Ņina, kas ir atgadījies?

Viņa paraudzījās uz Drongo un pēkšņi pamāja ar galvu.

- Biju, - viņa nočukstēja.

Lai arī cik klusu viņa to pateica, viņas atbildi sadzirdēja visi. Elga skaļi nopūtās. Viņai bija žēl jaunās sievietes. Fariza skumji pašūpoja galvu. Tun^retī Ok-sana Grigorjevna gandrīz vai triumfējoši paziņoja:

- Nu viss ir skaidrs. Meiteni vienkārši bija pārņēmusi greizsirdība pret mums. Viņa nolēma, ka mēs varam atkantēt viņai tādu vīrieti un izlika mums slazdus...

Kāpēc jūs esat tik kategoriska? - iejautājās Drongo.

Viņš piecēlās no dīvāna un pienāca pie Ņinas. Piebīdījis krēslu, viņš gandrīz vai ar spēku apsēdināja jauno sievieti. Ņinu kratīja neliels drudzis. Drongo pastiepa sekretārei glāzi ar ūdeni. - Iedzeriet un nomierinieties!

-Zināt, Oksana Grigorjevna, - turpināja Drongo, - ja jūs, strādādama par prokurori, ar tamlīdzīgu centību izturaties pret cilvēkiem, tad es baidos, ka jums savā darbā neizdosies izvairīties no brāķa.

- Bet jūs manā vietā nebaiļojieties, - sabozās Oksana Grigorjevna.

Vai tiešām jūs domājat, ka Ņina varēja saindēt ūdeni, riskēdama nogalināt pašu Eduardu Lconi-doviču? jautāja Drongo. - Vai tad viņa varēja garantēt, ka šo ūdeni izdzersiet tieši jūs, cienījamā Oksana Grigorjevna?

- Pagaidiet, - sarunā iejaucās Bozins. - Nevajag visu tik ļoti saasināt. Tātad jūs bijāt tur? - viņš pievērsās Ņinai.

- Biju, - viņa izdvesa.

- Vai jūs iegājāt arī dzīvoklī? - jautāja Ļinovicka.

- Nē. - Ņina vēl joprojām neuzdrīkstējās pacelt acis. - Atvainojiet, Eduard Leonidovie, - viņa ar mokām izspieda no sevis vārdus, - es tur pagadījos nejauši.

- Tātad jūs neiegājāt namā? - centās precizēt Ļinovicka.

- Nē, neiegāju. Es stāvēju uz stūra un ieraudzīju Mihaila mašīnu - ševrolctu. Nē, mājā es neiegāju.

Ļinovicka un Drongo saskatījās. Viņi atcerējās, ko Sotja Oganesovna bija stāstījusi par piekto sievieti: svešiniece ienāca namā un uzbrauca ar liftu septītajā stāvā.

- Varbūt tur varēja atrasties arī jūsu draudzene? -precizēja Ļinovicka.

- Kāda draudzene? - Ņina uzreiz nesaprata.

- Mirusī draudzene.

- Nē, Olga nezināja, kur ir šī māja. Nē, viņa tur nevarēja atrasties. Nē! - stingri sacīja Ņina. - Viņa nevarēja tur būt. Viņai patīk pavisam cits cilvēks.

Un Ņina, iekodusi lūpā, apklusa. Pateikdama vārdus “pavisam cits cilvēks”, viņa netieši bija atzinusies, ka viņai pašai patīk šā kabineta saimnieks. Visi klātesošie to saprata tieši tā, taču neviens nesāka uzdot jautājumus. Halupovičs greizi pasmīnēja. No vienas puses, tas ir pat patīkami, ka jauna sieviete, kas varētu būt tava meita, saka tādus vārdus. Taču, no otras puses, liek justies arī neveikli, jo viņa ir tava sekretāre. Taču vēl lielāks kauns ir par to, ka tagad to zina daudzi.

- Tātad jūs neiegājāt namā? - turpināja izprašņāt Drongo. - Vai jūs turp aizbraucāt, lai paskatītos uz sievietēm, ar kurām vajadzēja tikties Eduardam Leo-nidovičam? Vai esmu jūs pareizi sapratis?

Ņina pamāja ar galvu. Acīmredzot viņa tikai ar pūlēm valdījās, lai nesāktu raudāt. Drongo, apjautis viņas stāvokli, saudzīgi ierosināja:

- Iedzeriet ūdeni un nomierinieties! Neviens jūs ne par ko neapvaino. Vai jūs kaut ko redzējāt?

Nē. - Ņina paņēma glāzi un sīkiem malciņiem sāka dzert. Tad nolika to uz galda.

- Jās teicāt, ka redzējāt šcvroletu, - atgādināja Drongo. - Vai mašīna bija atbraukusi paka| sievietei? Tā viņu atveda vai gluži vienkārši stāvēja pagalmā?

- Kad es pienācu klāt, tā stāvēja pagalmā, -iešņukstējās Ņina. - Es redzēju, kā no kāpņu telpas iznāca sieviete un Eduards Leonidovičs.

- Vai jūs redzējāt to sievieti, kura iesēdās mašīnā? - precizēja Drongo.

- Jā.

Vai jūs varat mums viņu parādīt? - lūdza Bozins.

- Tā bija viņa. - Ņina norādīja uz Farizu.

Fariza piekrītoši pamāja ar galvu. - Es tur biju.

Ņina sēdēja, zemu nokārusi galvu.

- Vai jūs vairāk neko negribat teikt? - juzdams ko nelāgu, jautāja Drongo.

- N-nē! - viņa sastomījās.

- Ņina, vai jūs zināt, kā notiek psiholoģiskā testēšana? pēkšņi iejautājās Drongo. - Cilvēki domā, ka tiks ilgstoši pratināti, lai atšifrētu viņu psiholoģiju, taču tas nav obligāti jādara. Atliek vien uzdot elementāru jautājumu, teiksim, cik ir divreiz divi, un nogaidīt, lai redzētu, kā cilvēks reaģē. Daži atbild tūdaļ. Tic ir holēriķi, kuri nespēj pat apdomāt pašu jautājumu. Viņi atbild mehāniski. Ir arī aizdomu pilni tipi. kuri ilgi domā, bet pēc tam sāk smaidīt, tādā veidā likdami manīt, ka viņi apzinās spēles noteikumus, kurā jūs viņus gribat iesaistīt. Daži atbild arī tā: “Bet cik vajag?”, it kā gribēdami tirgoties. Vēl citi ietiepīgi apgalvo: “Pieci!”, būdami apvainoti par pašu šāda muļķīga jautājuma nostādni. Daži saka: “Trīs!”, tīšuprāt pārbaudīdami sarunu biedra reakciju. Vispār ņemot, katram tipam ir sava reakcija uz šādu vieglu jautājumu.

Ņina joprojām neuzdrīkstējās pacelt galvu. Drongo ar nodomu novirzījās no temata, lai dotu viņai iespēju nomierināties.

Kad jūs runājat, - turpināja Drongo, - tūdaļ ir redzams, ka jūs nemākat melot. Un jūsu sastomīšanās jūs pilnībā atmasko. Ko vēl jūs gribētu mums pasacīt? Vai jūs tūdaļ devāties projām no tās mājas?

- Jā, - Ņina pamāja ar galvu.

16 — 360

- Un tur vairs neatgriezāties?

- Nē. Es devos lejup pa Tveras ielu. Man vajadzēja iegriezties “Bērnu pasaulē”.

Skaidrs. Taču, neraugoties 11/ visu teikto, es tomēr vēlētos zināt, ko jūs vēl gribat mums pasacīt.

Ņina paskatījās uz Halupoviču, bet pēc tam uz sievietēm, kas sēdēja pie galda.

- Kad jūs izdzirdējāt par Olgas nāvi, jūs iesaucāties, ka jau zinājāt. Tā vismaz sacīja Eduards Leonidovičs. Taču vēlāk, kad k|uva zināms, ka neviens nepiederošs cilvēks firmas ēkā nebija ienācis, jūs no saviem vārdiem atteicāties un turpmāk neko vairs nekomentējāt. Vai es varētu uzzināt, tieši ko jūs zinājāt un kāpēc tagad vairs negribat par to runāt?

Ņina klusēja. Bija dzirdams, cik smagi viņa elpo.

- Nemokiet, - drūmi lūdza Halupovičs. - Ļausim viņai iet.

- Viņa kaut ko zina, - pārliecināti paziņoja Oksana Grigorjevna.

- Ko vēl jūs gribat mums pastāstīt? - sarunā iesaistījās Ļinovicka.

- Labāk izstāstiet tūdaļ, piemetināja Drongo.

- Es tur... es redzēju ... - stostīdamās sāka stāstīt Ņina. - Es dzirdēju, kā viņi strīdējās.

- Kas strīdējās? Ko jūs ar to gribat teikt? -nesaprata Ļinovicka.

- Kad tuvojos “Bērnu pasaulei”, sev aiz muguras izdzirdēju sarunu.

Ņina beidzot paraudzījās uz Halupoviču, un viņas acīs bija manāma stingra apņēmība visu izstāstīt līdz galam.

- Es izdzirdēju strīdu. Vīrietis sacīja, ka atradīs un nogalinās šo donžuānu, bet viņa teica, ka pati ir piekritusi atbraukt.

Par ko tu runā? iekliedzās satriektais Halupovičs.

Jūs runājat par ... - Drongo pieliecās pie Ņinas un kaut ko iečukstēja viņai ausī.

Viņa izbijusies paraudzījās uz ekspertu un pamāja ar galvu.

- Tā bijāt jūs, kas piezvanīja Halupovičam, lai brīdinātu par briesmām, - saprata Drongo.

- Jā, es teicu, ka viņam draud briesmas. Es aizsedzu priekšā kabatlakatiņu un izrunāju šos vārdus pārvērstā balsī.

- Tā biji tu, kas zvanīja? - Eduarda Leonidoviča pārsteigumam nebija robežu. - Bet kāpēc? Kādēļ?

- Varbūt jūs mums beidzot paskaidrosiet, kas šeit notiek? - atskanēja mazliet sapīkušās Ļinovickas balss. - Kas tur strīdējās? Par ko jūs runājat? Kurš gribēja nogalināt Halupoviču? Kurš centās no tā atrunāt?

Tā biju es, - pēkšņi ierunājās Fariza.

Un visi pagriezās uz viņas pusi.

A stoņpadsmitā n odtiļu

-Tu vēlējies mani nogalināt?- Halupovičs nespēja noticēt dzirdētajam. - Tu tā biji?

- Es patiešām strīdējos ar cilvēku, kurš tevi nepazīst, bet sacīja, ka grib tevi nosist, - paskaidroja Fariza.

Viņa paskatījās uz Ņinu un liegi pasmaidīja.

- Man nc prātā nenāca, ka kāds varētu dzirdēt mūsu sarunu.

- Neko nesaprotu, - apjuka Božins. - Tātad Ņina redzēja jūs pie mājas, kad sēdāties mašīnā, bet pēc tam pie “Bērnu pasaules”?

Droši vien tā bija, - piekrita Fariza.

- Vai jūs nevarētu mums kaut ko paskaidrot? -Bozins palūkojās uz Drongo.

Pacentīšos. Fakts ir tāds, ka Ņina piegāja pie mājas, acīmredzot ziņkārības dzīta. Viņa Eduardam Leonidovičam bija palīdzējusi sameklēt sievietes, kuras viņš bija tik daudzus gadus saglabājis atmiņā, un viņai šķita interesanti kaut mazliet uz tām palūkoties. Pilnīgi izprotama ziņkārība. Attiecībā uz Halupoviču jāteic, ka viņam, protams, nebija taisnība, domājot, ka viņa noslēpumu neviens nezina. Šādos gadījumos to ir grūti saglabāt. Zina šoferi, zina palīgs. Droši vien no viņiem to uzzināja arī Ņina. Protams, viņai šķita interesanti redzēt, kas tās ir par sievietēm, un viņa devās turp.

Pirms vairākām stundām sarunā ar mani Ņina atcerējās, ka slepkavības dienā viņa mājās bija pārnākusi vēlu vakarā, jo iegriezusies “Bērnu pasaulē”. Un “Bērnu pasaule” tomēr ir nevis parasts veikals, bet drīzāk gan universālveikals. Kādu laiku tur pārdeva pat vieglās automašīnas. Taču tagad pievērsiet uzmanību kādam interesantam faktam. Ņina ierauga Fari/.u, kas sēžas mašīnā, bet pati kājām dodas lejup pa Tveras ielu, lai pēc tam pāri Kutuzova tiltam dotos uz “Bērnu pasauli”. Lai to izdarītu, ir nepieciešamas 244

divdesmit vai trīsdesmit minūtes. Pa šo laiku Fariza, kas dzīvo viesnīcā “Metropole” iepretim universālveikalam, ir iznākusi no viesnīcas un nokļuvusi ielas pretējā pusē, kur viņas sarunu ar brāli nejauši dzird Ņina. Kad es vakar Farizai jautāju, ko viņa darīja pēc tam, kad bija atgriezusies no tikšanās ar Halupoviču, viņa teica, ka esot pastaigājusies netālu no viesnīcas.

Godīgi sakot, es domāju, ka zvanītāja bija Fariza, jo viesnīca “Metropole” atrodas netālu no Kutuzova tilta, tā ka viņa varēja tur atrasties un piezvanīt Halupovičam, lai brīdinātu viņu par draudošajām briesmām. Tomēr izrādījās, ka zvanījusi ir Ņina, kas bija dzirdējusi, kā Fariza strīdas ar brāli.

Kad Ņina izdzirdēja par Olgas nāvi, viņa neizturēja un iesaucās, ka ir zinājusi par briestošo noziegumu, taču noskaidrojusi, ka neviens no svešiem cilvēkiem firmas ēkā nav ienācis, viņa atteicās no sava pieņēmuma, jo pirmām kārtām aizdomās bija turējusi to pašu milicijas darbinieku, kuru jau bija redzējusi kopā ar Farizu. Viņas brāli.

- Kā jūs zināt, ka tas bija mans brālis? - balsij iedreboties, strauji pajautāja Fariza.

Pirmām kārtām viņš šodien jūs atrada šajā ēkā, tātad viņš joprojām jūs uzrauga. Otrām kārtām viņš ir milicijas darbinieks. Turklāt Halupoviča kaimiņiene sacīja, ka vēlu vakarā pie mājas esot uzradies kāds nepazīstams milicijas darbinieks. Acīmredzot viņš bija ģērbies formas tērpā. Vai tas bija jūsu brālis?

- Jā, - Fariza pamāja ar galvu. - Viņš Maskavā ir ieradies komandējumā, taču jūs veltīgi domājat, ka viņa nolūks ir bijis nogalināt Eduardu. Tad jau drīzāk viņš jokoja, par to runādams.

- Kāpēc?-jautāja Halupovičs. - Vai viņš domā, ka es varētu tev piesieties? Varbūt mēģināt pat izvarot? Vai viņš ir galīgi zaudējis prātu?

- Viņš ir gluži normāls cilvēks, - Fariza skumji pasmaidīja. - Tu, Eduard, vienkārši neko nezini. Viņš manis dēļ joprojām ir uz tevi mazliet greizsirdīgs. Varbūt ļausim tavai sekretārei iet, lai viņa varētu atpūsties, bet pēc tam es aprunāšos ar tevi, jo tu, Eduard, daudz ko nezini.

- Vai jūs vairs neko negribat mums pastāstīt? -iejautājās Bozins, vērsdamies pie Ņinas.

Sekretāre noliedzoši papurināja galvu.

- Tad jūs varat iet projām, un sagatavojiet mums stipru kafiju, pēkšņi palūdza Bozins.

- Labi. - Ņina izgāja no kabineta, vēl joprojām neuzdrīkstēdamās palūkoties uz Halupoviču.

- Viņa ir lāga cilvēks, - atzinīgi noteica Bozins un, jau pievērsdamies Farizai, jautāja: - Kāpēc jūsu brālis tik ļoti neieredz Halupoviču? Vai tad viņi ir pazīstami?

- Nē, - Fariza sacīja. Viņi nekad nav tikušies.

- Kas tad ir par lietu?

- Tas ir sens stāsts, - Fariza iesāka savu stāstījumu.

Mēs ar Eduardu pirms daudziem gadiem patiešām

satikāmies. Tas bija tik sen. Man dažreiz pat šķiet, ka tas ir atgadījies citā dzīvē.

Halupovičs raudzījās uz viņu un klusēja.

- Mēs bijām tik jauni, - sacīja Fariza. - Vispār iedomājieties šādu situāciju: provinciāla pilsēta, kurā 246

cits citu pazīst. Tas, ka satikos ar Eduardu, nevienam nebija noslēpums. Viņš man toreiz ļoti patika.

Fariza apklusa, it kā meklēdama vajadzīgos vārdus, un pēc tam turpināja:

- Viņš samērā drīz aizbrauca, bet mani saskaņā ar mūsu paražām gribēja izprecināt kādam mūsu paziņam. Es, protams, nebiju ar mieru. Viņš man nepatika, un arī precēties es vēl negrasījos. Taču vecāki uzstāja. Tēvs nebija pārāk kategorisks, bet māte to vēlējās visai noteikti. Taču es tajā laikā jau beidzu institūtu un palūdzu norīkojumu darbā uz cilu apgabalu.

Fariza atkārtoja to, ko bija jau paguvusi pastāstīt Drongo. Pēc tam viņa apklusa, turklāt uz ilgāku laiku. Līdz beidzot pasacīja:

- Man nācās mātei pastāstīt par savu tikšanos ar Eduardu, lai viņa atļautu man doties projām. Māte tādu “kaunu” nespēja izturēt. Viņu piemeklēja insults, un viņa ilgi slimoja. Mans brālis par šo notikumu uzzināja tikai pēc daudziem gadiem, un viņam, protams, nav sevišķi maigu jūtu pret Eduardu. Arī es vairs negribēju šurp braukt, lai vēlreiz nesarūgtinātu vīru un brāli. Taču brālis devās uz Maskavu mēnesi ilgā komandējumā, un es nolēmu atbraukt. Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī vīrs posās komandējumā, un mēs nolēmām, ka viņš atbrauks man pakaļ.

Kad brālis uzzināja, ka esmu tikusies ar Eduardu, viņš sāka ļoti nervozēt. Es viņam gan paskaidroju, ka mūsu starpā nekas nav noticis. Mēs tikai brītiņu pasēdējām un iedzērām šampanieti. Protams, man

nevajadzēja stāstīt, ka tikšanās ar Eduardu notika viņa dzīvoklī Tveras ielā netālu no manas viesnīcas. Brālis acīmredzot bija devies turp, taču Eduardu nesastapa, bet šodien, neatradis mani viesnīcā, viņš atbrauca uz biroju. Man bija jāpieliek daudz pūļu, lai pierunātu viņu nerīkoties tik muļķīgi un lai viņš beigtu mani apvainot ar savu neuzticēšanos.

Protams, pēc visa tā, kas savulaik bija noticis, Eduards viņam nepatīk, taču brālim likās interesanti ar viņu iepazīties - ieraudzīt cilvēku, kuru es kādreiz biju mīlējusi. Viņš nav spējīgs izdarīt slepkavību, par to esmu pārliecināta. Turklāt viņš nebūtu meklējis indi. lai sazāļotu ūdeni. Viņam ir pistole, tad kādēļ gan būtu jāmeklē inde?

- Ar katru brīdi lieta kļūst arvien sarežģītāka, nomurmināja Bozins. - Tātad jūsu brālim bija dibināts iemesls neieredzēt Halupoviču?

Viņam Halupovičs nepatika, apliecināja Fariza, - taču izdarīt slepkavību viņš nav spējīgs. Viņš ir milicijas apakšpulkvedis.

-... Un viņš grasās atriebties cilvēkam, kas apkaunojis viņa māsu un gandrīz vai nogalinājis māti, -viņas vietā stāstījumu pabeidza Bozins.

-Tikai vecās indiešu filmās virmo šādas kaislības,-pasmaidīja Fariza. Dzīvē vienmēr viss ir citādi. Arī es nedomāju, ka kāds varētu noklausīties mūsu sarunu.

- Tātad jūsu brālis tomēr apmeklēja Halupoviča māju? iejautājās Ļinovicka.

- Apmeklēja, - Fariza pamāja ar galvu, - taču ar notikušo slepkavību viņam nav nekāda sakara. Māj-248

kalpotāja viņam pat dzīvokļa durvis neatvēra. Viņa tikai pasacīja, ka mājās neviena nav, un brālis devās projām. Varat to pajautāt viņam pašam. Taču, ja runājam par nelaimīgās Olgas noslepkavošanu, tad par to nav vērts pat jautāt. Viņš vispār nebija ienācis šajā ēkā un nevarēja izdarīt šo slepkavību. Par to es varu galvot. Viņš nespētu rīkoties tik zemiski. Tas nav viņa dabā.

- Taču, neraugoties uz to, viņš tomēr sameklēja Halupovičamāju,-domīgi secināja Bozins. Mums vajadzēs ar viņu tikties.

- Cik ilgi mēs šeit vēl dimēsim? Vai visu nakti? -iejautājās Rīga. - Ir jau vēls.

- Aizdomās turēto pulkā atlikuši vairs tikai daži cilvēki, paziņoja Drongo. - Ja man tiks atvēlēta vēl pusstunda laika, es parūpēšos, lai varētu nosaukt šodienas traģisko notikumu vaininieku.

-Tikai pusstunda? izsmējīgā tonī iejautājās Oksa-na. - Bet kāpēc ne visa nakts? Vai jūsu teorētisko meklējumu dēļ mums šajā kabinetā būs jāpavada visa nakts?

- Mēs pagaidīsim, paraudzījusies uz Drongo, mierīgi paziņoja Ļinovicka. - Taču man jums ir vēl kāds jautājums.

- Kāds tad? - Drongo paraudzījās izmeklētājai acīs.

-Kad jums jautāja, cik ir divreiz divi, kādu atbildi

jūs devāt? Vai varbūt vispār neatbildējāt?

- Es sacīju, ka divreiz divi ne vienmēr ir četri, ja, teiksim, ātrumam divdesmit tūkstoši kilometru sekundē pieskaita vēl tikpat daudz klāt. Vai jums ir vēl kādi cili jautājumi?

- Nē, - Ļinovicka pasmaidīja. - Paldies! Mēs dosim jums tik daudz laika, cik vajadzēs, ja vien sieva jūs pārāk nebārs par vēlo atgriešanos.

- Bet jūsu vīrs? - painteresējās Drongo, tā arī neatbildēdams uz viņas slēpto jautājumu.

- Es dzīvoju viena pati, - viņa atteica, skatīdamās Drongo acīs.

- Tātad manā rīcībā ir pusstunda, - rezumēja Drongo un izgāja no kabineta.

Dīvains cilvēks, - kad viņš bija jau izgājis, Elga izbrīnīta noteica. - Grūti izprotams, taču viņš visu pamana.

-Ja kāds mums esošajā situācijā vispār spēj palīdzēt, tad tas ir vienīgi Drongo, - nopūtās Bozins. - Tad nu pagaidīsim, kolēģe! - Un viņš pievērsās Ļinoviekai. - Drongo mums lūdza tikai pusstundu laika.

- Es piekrītu, - pamāja ar galvu Ļinovicka, - bet tikai pusstundu, lai gan, atklāti sakot, es nesaprotu, ko viņš pagūs izdarīt tik īsā laikā.

Drongo iznāca pieņemamajā istabā. Ņina, viņu ieraudzījusi, nodrebēja, it kā būtu izbijusies. Pieņemamajā istabā sēdēja arī Ozijevs. Viņš snauduļoja, iekārtojies uz diviem krēsliem.

- Es gribētu jums uzdot vēl pāris jautājumu, -pievērsdamies Ņinai sacīja Drongo.

Viņa piekrītoši pamāja, un Drongo apsēdās līdzās sekretārei.

- Es gribētu saņemt atbildes uz vairākiem jautājumiem, —klusi ieminējās Drongo.-Tas ir ļoti svarīgi, Ņina, lai varētu atklāt patiesību. Vai vam cerēt uz jūsu vaļsirdību? 250

Viņa atkal pamāja ar galvu.

- Tādējādi mēs palīdzēsim Eduardam Leonido-vičam, - katram gadījumam vēl piebilda Drongo.

Tad viņš jautāja: - Vai Olgai bija kādas īpašas attiecības ar Halupoviču?

Jaunā sieviete tūdaļ aizsvilās. Viņa sažņaudza pildspalvu ar tādu sparu, ka likās, tā tūdaļ salūzīs gabalos. Paraudzījusies uz snaudošo Ozijevu, viņa lēni papurināja galvu.

- Nekad. Itin nekad! - viņa teica, skatīdamās Drongo tieši acīs. Acīmredzot viņa bija sašutusi par pašu šā jautājuma nostādni.

- Šajā gadījumā emocijas nav pati labākā atbilde, -piebilda Drongo. - Vai esat par to pārliecināta vai arī sakāt to tikai tāpēc, ka jums tas šķiet nepatīkami?

- Esmu pārliecināta. Oļai bija lādzīgs raksturs. Mēs abas draudzējāmies. Viņa satikās ar kādu citu cilvēku.

- Vai ar Jegoru?

- Jā. Lai gan viņu starpā nebija nekā nopietna. Viņa, nabadzīte, sapņoja par princi. Es viņai vienā laidā atkārtoju, ka reālajā dzīvē prinču nav. Es jau biju apsvilinājusies ar vienu šādu “princi”, kad ar viņu apprecējos. Pavisam jauniņa muļķīte biju, tāpēc arī esmu palikusi viena.

- Mans nākamais jautājums jums var likties ne visai taktisks. Kur jūs satikāties ar Eduardu Leonidoviču?

Ņina nolika uz galda pildspalvu, un bija manāms, cik liels gribasspēks viņai vajadzīgs, lai savaldītos. Aizgriezusies projām, viņa dažas sekundes klusēja, bet pēc tam sacīja:

- Visai dažādās vietās. Galvenokārt pie manis mājās. Tad mana māte paņēma bērnu un devās kaut kur projām, un mēs palikām divatā. Taču viņa dzīvoklī Tveras ielā mēs nekad nesatikāmies, ja to jūs gribējāt zināt.

- Ne tikai to vien. Vai māte zināja par jūsu attiecībām ar Halupoviču?

- Kas man būtu jāatbild?

- Patiesība!

- Jā, viņa to zināja.

- Un kā viņa to uzņēma?

- Kā gan māte pret to varētu izturēties? Viņa to neatbalstīja, taču bija saprotoša. Katrā ziņā viņa mani par to nenosoda.

- Vai viņa varēja uzzināt, tieši kur HalupoviČs satiekas ar savām paziņām?

- Nē ... - Ņina pēkšņi pietvīka. Vai jūs domājat, ka tā bija viņa, kas centās nozāļot Eduardu Lconi-doviču? Jūs domājat, ka viņa ir devusies turp, lai nogalinātu?

- Nevajag tik ļoti nervozēt. Es jums tikai uzdevu jautājumu.

- Mana māmuļa ir inteliģenta sieviete un nekad nemēdz iejaukties svešās darīšanās, kā skaldīt noskaldīja Ņina.

- Nešaubos. Taču sakiet, vai vakar, kad meitene palika piejums, jūsu māte ar viņu par kaut ko runāja?

- Nē. Es viņu nomazgāju un noliku gulēt, bet no rīta paņēmu līdzi uz darbu.

Kā jūs domājat, vai Oļa varēja meitenei pastāstīt par to, kas ir atgadījies ar viņas vecmāmiņu?

- Nē. Oļa zināja, ka meiteni nedrīkst traumēt. Mēs par to abas runājām.

- Un kādas bija viņas attiecības ar Troškinu? Formāli viņa bija Troškina sekretāre. Vai tā?

Tā gan, noteica Ņina. Tad viņa uz mirkli apklusa. - Viņai tas nepatika. Pareizāk sakot, viņa to necienīja. Uz F.duarda Leonidoviča fona viņš Olai likās sīks un nenozīmīgs.

- Vai Troškins nojauta, kāda bija Oļas attieksme pret viņu?

- Domāju, kājā. Viņš vispār bija sieviešu nīdējs, un tas bija tāpēc, ka sievietes viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

- Un kādas bija viņas attiecības ar Mišu?

Normālas. Jokojās, abi smējās.

Bet vai ar Jegoru viņa satikās?

Jā, satikās. Varbfit tāpēc, ka neviena labāka nebija. Kaut gan viņš Olai ļoti patika. Es to zinu.

- Miša man stāstīja, ka meitenei mugurā bijis jauns mētelis. Kādā krāsā tas bija?

- Skaists mētelis, - atdzīvojās Ņina. - Ļoti skaists. Eduards Leonidovičs to bija atvedis savai meitai, taču tas viņai izrādījās par mazu, un viņš atdeva to Jeļiza-vetas Matvejevnas mazmeitiņai. Tumši violets. Turklāt ļoti skaists. Taču tas meitenei ir mazliet paliels.

- Un vēl beidzamais jautājums. Kādas bija Oļas attiecības ar Saļņevu?

- Oļa no viņa nezin kāpēc baidījās, - nopūtās Ņina.

Nezinu kāpēc, taču Šaļņevs viņai nepatika, un viņa

no tā baidījās.

- Paldies! - Drongo piecēlās no krēsla. - Vai gadījumā nezināt, kur patlaban varētu būt šoferi?

- Garāžā.

- Bet Šaļņevs?

- Droši vien caurlaižu telpā. Viņi abi ar Troškinu pārmeklēja ēku.

Drongo nolika vietā krēslu un iznāca gaitenī. Ozijevs joprojām snauduļoja, un Drongo devās lejup pa kāpnēm. Olgas nedzīvais ķermenis jau bija aizvests, un asinis - uzslaucītas. Ja neņem vērā traipus uz sienas, te nekas vairs neliecināja par notikušo traģēdiju.

Pirmajā stāvā Drongo nejauši sastapās ar Šaļņevu, kas stāvēja pie ieejas koridorā.

Pamanījis Drongo, viņš ierunājās:

Gribēju palūkoties, kas še vēl staigā. Ļaudis runā, ka noziedznieks bieži mēdzot atgriezties nozieguma vietā. Ir tāds ticējums.

- Nedomāju vis, ka viņš tieši patlaban gribētu atrasties šajā vietā, nomurmināja Drongo. - Viņš ir viltīgāks, nekā mēs domājam.

-Jūs sacījāt “viņš”? Vai domājat, ka tas ir vīrietis?

- Sieviete nespētu tik spēcīgi iesist. Es gribētu precizēt vienu momentu. Šorīt, kad Eduards Leoni-dovičs brauca projām no prokuratūras, viņš jums piezvanīja. Vai jūs gadījumā neatceraties, par ko jūs runājāt? Kaut vai vispārīgos vilcienos.

- Protams, atceros. Viņš apjautājās, kā klājas. Es viņu informēju par vienu mūsu projektu Sanktpēter-burgā. Burtiski pāris vārdos. Bet viņš man pastāstīja par nopratināšanu. Sacīja, ka izmeklētāja interesējoties par meiteni, gribot viņu redzēt.

- Vai citu neko neteica?

- Nē. Eduards Lconidovičs tikai piebilda, ka mēs esam rīkojušies pareizi, paņemdami meitenīti pie sevis. Vēl piemetināja, ka meitene pašlaik esot viņa vienīgais glābiņš. Tas arī viss. Kad viņš piezvanīja, man blakus atradās Troškins. Es klausuli padevu viņam. Eduards Leonidovičs viņam apjautājās par jūsu tikšanos. Troškins pavēstīja, ka jūs jau esat ofisā. Un tad Halupovies teica, ka viņš jums vēlāk piezvanīšot.

- Viņš man patiesi piezvanīja, - apstiprināja Drongo. - Bet kur būtu meklējams Troškins?

Garāžā, - sacīja Šaļņevs. - Es varu jūs uz turieni pavadīt.

- Nē, labāk dodieties augšā uz pieņemamo istabu. Pēc minūtēm piecpadsmit mēs atkal visi sapulcēsimies Halupoviča kabinetā.

Drongo devās uz garāžu. Tur bez Mišas un Jcgora bija vēl daži cilvēki. Drongo pazina, ka viens no viņiem ir apsardzes darbinieks, kas bija atvēris vārtus, kad viņš un Ļinovicka brauca ārā no pagalma. Viņš uzrunāja šo cilvēku:

- Šodien, kad mēs braucām ārā, jūs sacījāt, ka esot saņēmis brāzienu no Šaļņeva.

-Tā bija, - pasmaidīja apsardzes darbinieks. Puisis bija gara auguma, ar lielu, pār jostu pārkārušos vēderu. Platajā sejā vīdēja mazas, šauras ačteles.

- Par ko tad bija brāziens?

Mēs Troškina mašīnu bez pārbaudes bijām izlaiduši pa vārtiem. Viņš ļoti steidzās. Un par to tad arī saņēmām sukas.

- Skaidrs. Bet vai jūs neesat redzējis pašu Troškinu?

- Viņš vēl tikko tc bija, - lūkodamies apkārt, pavēstīja apsardzes darbinieks.

Pie viņiem pienāca Miša.

- Vai kādu meklējat? - iejautājās šoferis.

- Nekas, - uzsmaidīja Drongo. - Nu vairs ne.

Atgriezies ēkā, Drongo iegāja gaitenī tanī brīdī, kad

blakus pieņemamajai istabai apstājās Šaļņevs un Troškins. Viņi par kaut ko klusām sarunājās. Ieraudzījuši Drongo, viņi abi reizē aprāvās. Drongo pienāca tuvāk.

- Vai jūs nevarētu uz pieņemamo istabu ataicināt abus Eduarda Lconidoviča šoferus? - lūdza Drongo.

-Tiks izdarīts.

Šaļņevs iegāja pieņemamajā istabā. Troškins iztapīgi pasmaidīja.

- Kad jūs šodien braucāt pēc sievietēm, vai jūs lās gaidījāt mašīnā vai devāties pēc viņām iekšā viesnīcā?

- Protams, gāju iekšā, - riebīgi smīnēdams, atbildēja Troškins,-Eduards Leonidovičs ir ļoti pedantisks etiķetes jautājumos. Es viņas sagaidīju viesnīcas hallē. Sākumā paņēmām Elgu Rummo, bet pēc tam braucām pēc otrās. Vai tā ir tiesa, ka viņas brālis nogalinājis Olgu?

- Nē, nav vis tiesa, Drongo sarūgtināts atbildēja. - Sāk jau izplatīties baumas. Jums ir labi noorganizēts informācijas tīkls, Troškin!

Mūsu firma nav liela, - valšķīgā tonī norādīja Troškins.

- Vai jūs pa ceļam nekur neiegriezāties? - painteresējās Drongo.

- Iegriezāmies gan, - pamāja ar galvu Troškins. - Manam audi vajadzēja nopirkt eļļu. Šīs ārzemju mašīnas ēd

baltu naudu. Mēs piebraucām, un Jegors iekrāva kasti eļļas. Tas arī viss. Taču tas notika pa ceļam, un mēs tikai uz dažām sekundēm piestājām pie veikala. Tas atrodas Kozickas šķērsielā, un tur nevar pat normāli iebraukt. Jegors iebrauca atpakaļgaitā, un mēs paņēmām eļļu.

Pie viņiem iznāca Šaļņevs.

- Es jau pasaucu šoferus, - vērsdamies pie Drongo, viņš paziņoja. - Viņi tūdaļ ieradīsies.

- Ļoti labi, noteica Drongo un iegāja pieņemamajā istabā. Ozijevs žurnālā saspringti pētīja jaunās automašīnu markas.

- Ņina, - ierunājās Drongo. - Tūdaļ šeit ieradīsies abi šoferi. Lai viņi mūs mazliet pagaida. Mēs ar Šaļņevu atgriezīsimies pēc piecām minūtēm.

Viņš vēl nebija pabeidzis savu sakāmo, kad pieņemamajā istabā jau parādījās Halupovičs. Ieraudzījis Drongo, viņš drūmi pamāja un iejautājās:

- Vai jums jau ir kaut kas jauns? Bozins apgalvo, ka pusstunda ir pagājusi.

- Ir pagājusi, - piekrita Drongo. - Pasakiet viņam, ka mēs pulcēsimies pēc piecām minūtēm.

- Vai jūs jau zināt, kurš nogalināja Olgu? - ar izbrīnu jautāja Halupovičs.

Tajā brīdī pieņemamajā istabā ienāca Troškins un Šaļņevs. Ņina nozibināja briļļu lēcas. Ozijevs nolika pie malas žurnālu.

- Jā, - sacīja Drongo. - Liekas, ka zinu. Mēs sapulcēsimies pēc piecām minūtēm. Ja jūs atļausiet, Šaļņevs dosies man līdzi.

- Protams, - samulsis atļāva Halupovičs.

Deviņpadsmitā nodaļa

Pagāja vēl piecas minūtes. Pieņemamajā istabā sēdēja abi šoferi, Troškins un majors Ozijevs, kad tajā ienāca Drongo un Šaļņevs. Ņina ar cerību pilnu skatienu paraudzījās uz Drongo.

- Vai kāds jūs varētu nomainīt? - Drongo vērsās pie jaunās sievietes.

-Nē. Ir jau vēls, un visi darbinieki ir devušies mājās.

- Tādā gadījumā aizslēdziet pieņemamās istabas durvis un nāciet uz kabinetu, - stingrā balsī sacīja Drongo. - Mums visiem ir jāsapulcējas.

Kabinetā, tāpat kā iepriekš, ap galdu sēdēja trīs sievietes, Bozins un Ļinovicka. Halupovičs, nogurumā atmetis galvu, sēdēja savā krēslā. Ieraudzījis Drongo, viņš piecēlās. Drongo pamāja viņam, tādā veidā izrādīdams savu atbalstu.

- Vai atļausiet pasaukt arī pārējos? - viņš vaicāja kabineta saimniekam.

Halupovičs piekrītoši pamāja.

Kabinetā ienāca Šaļņevs, Troškins, Miša un Jcgors. Paņēmuši krēslus, viņi apsēdās pie sienas. Ņina un majors Ozijevs ienāca pēdējie. Ņina apsēdās blakus Elgai, un Elga viņai uzmundrinoši pasmaidīja. Ozijevs devās uz kabineta vidu, paņēma krēslu, kas atradās līdzās Bozinam, aiznesa to pie durvīm un apsēdās. Viņam bija noguruša cilvēka izskats, jo par sevi atgādināja iepriekšējās nakts dežūra.

-Tikpat kā šovs,- piezīmēja Ļinovicka un pavērsās pret Drongo. - Varbūt jūs beidzot varētu mums paskaidrot, kas īsti ir noticis?

- Es paskaidrošu, tikai tas nebūs šovs. Tā ir traģēdija, kas atgadās sabiedrībā, kur cilvēka dzīves galvenā jēga ir nauda.

Drongo piecēlās kājās. Visi raudzījās uz viņu, pacietīgi gaidīdami, kad Drongo beidzot sāks runāt. Sievietes manāmi nervozēja: Fariza žņaudzīja pirkstus, Elga skaļi elpoja, bet Ņina vienā laidā slaucīja brilles. Tikai Ļinovickai un Oksanai Grigorjevnai izdevās saglabāt zināmu mieru.

- Šodien jau kopš paša rīta ir risinājušies daudzi un dažādi notikumi, kuri tādā vai citādā veidā ir ietekmējuši šīsdienas traģēdijas specifiku, savu stāstījumu iesāka Drongo. - Lieta tāda, ka jūsu sekretāres slepkavība, Eduard Leonidovič, pārklāja mājkalpotājas nāvi, kas nelaimīgo sievieti pirms divām dienām piemeklēja jūsu dzīvoklī. Turklāt pazuda arī meitene, par kuru jūs tik augstsirdīgi bijāt uzņēmies rūpes. Lai gan esmu spiests norādīt, ka tā nebija visai pārdomāta rīcība. Meitene Ņinas dzīvoklī varētu pavadīt vienu, divas, varbūt trīs naktis. Iespējams, ka viņa varētu tur pavadīt pat veselu nedēļu, tomēr agri vai vēlu jums tik un tā nāktos pieņemt smago lēmumu par viņas nosūtīšanu uz bērnunamu. Protams, ja pa šo laiku nebūtu atgriezusies viņas māte.

Es jau palūdzu kaimiņiem, lai viņi sameklē mātes adresi, - caur zobiem pavēstīja Halupovičs, - taču neviens nezina, tieši kur viņa atrodas.

- Vai gan tagad kāds kaimiņiem stāsta par to, uz kurieni viņš dosies, nemaz jau nerunājot par to, ka varētu atstāt savu adresi, - atteica Drongo. - Skaidrs,

ka viņi nevar zināt, kur atrodas meitenes māte. Un tā nu es gribētu pāriet pie paša nozieguma. Tika nogalināta jauna sieviete. Viņai iesita pa galvu, turklāt sitiens ir bijis mazliet neprecīzs, tāpēc trāpīts tika pa deniņiem. Tas nozīmē, ka saruna, bet, iespējams, pat strīds ir noticis kāpņu laukumiņā, un slepkava ir sitis no sāniem, varbūt pat dusmu uzliesmojumā. Taču, lai kā arī tur bija, sieviete nokrita un gāja bojā.

Pārējie klusēdami viņā klausījās. Bija jūtams, ka spriedze telpā ar katru minūti pieaug. To sajuta visi klātesoši e, un katrs paslepen raudzījās uz blakussēdētājiem, instinktīvi pie sevis prātodams, kurš no viņiem ir slepkava.

- Man jums jāteic, ka esmu nelabojams materiālists, - savu stāstījumu turpināja Drongo, - un ne visai ticu garu eksistēšanai vai slepkavām, kuri pēkšņi uzrodas un spēj izkūpēt gaisā, tāpēc jau no paša sākuma man bija tāda nojauta, ka šo noziegumu izdarījis cilvēks, kas labi pazina Olgu. Pat vēl vairāk - es biju pārliecināts, ka slepkavu vajag meklēt tieši šeit.

Protams, ikvienā noziegumā ir jāmeklē cilvēks, kuram šī slepkavība ir bijusi izdevīga. Ir jābūt kādam ļoti svarigam iemeslam, kura dēļ slepkava ir gatavs spert šādu baismu soli. Ja izdodas atrast un pamatot jebkura nozieguma motīvus, tad atrast slepkavu vairs nav tik grūti. Taču tas man izrādījās visgrūtāk paveicamais darbs, jo nozieguma motīvi nebija skaidri saskatāmi. Tomēr, sarunājoties ar katru no šeit klātesošajiem, pakāpeniski esmu nonācis pie noteiktiem secinājumiem, ar kuriem gribētu iepazīstināt arījfls. Cs jau norādīju, ka noziegumi, kuri 260

pārklājās, mums neviļus radīja sagrozītu ieskatu, un mēs varējām turēt aizdomās ikvienu no šeit klātesošajiem. Tā varēja būt Fariza, kura, kā ieganstu minot tikšanos ar brāli, atradās uz kāpnēm.

- Manis tur nebija, - iztrūkusies sacīja sieviete.

Protams, nebijāt. Taču šo faktu es minu kā iespējamo variantu mūsu shēmā. Jūs varējāt runāt pa telefonu, un Olgai varbūt bija izdevība dzirdēt kaut ko tādu, ko viņai nevajadzēja dzirdēt. Jo Ņina reiz jau bija noklausījusies jūsu strīdu ar brāli.

- Nē, - apgalvoja Fariza, - tā nebiju es.

- Pareizi, - pamāja ar galvu Drongo, - taču tā varējāt būt arī jūs, it īpaši ņemot vērā faktus, kurus mēs uzzinājām šodien.

Tūdaļ jūs pievērsīsieties man, - neapmierināta sacīja Oksana Grigorjcvna.

- Pievērsīšos gan, - atteica Drongo. - Jo arī jūs varējāt būt ieinteresēta šajā slepkavībā, ja Olgai gadījumā būtu kļuvuši zināmi kādi pret jums vērsti fakti, taču es neaizrāvos ar tamlīdzīgu izdomājumu. Man bija nepieciešami konkrēti pierādījumi.

- Varbūt jūs beidzot mums pateiksiet, kurš ir nogalinājis Olgu? - sašutusi teica Oksana Grigorjcvna.

- Nenervozējiet, - viņai ieteica Drongo. - Es vienīgi cenšos izklāstīt savu viedokli. Pēc meitenes pazušanas šeit klātesošie Šaļņevs un Troškins pārmeklēja visu ēku, taču jau pirms tam Olga un Troškins bija devušies lejā, lai sameklētu meiteni.

- Pareizi, - piesardzīgi iestarpināja Troškins, - taču mēs viņu nekur neatradām.

Tomēr jūs bijāt kopā ar Olgu, - atgādināja Drongo. - Pēc tam šeit uzradās Eduards Leonidovičs un pieprasīja steidzami atrast meiteni, taču viņa joprojām nebija atrodama. Tad saīgušais Halupovičs pavēlēja jums, Troškin, doties pēe Elgas Rummo un Farizas Mamadžanovas un abas atvest uz šejieni. Un jūs braucāt viņām pakaļ.

- Jā, man to lika. - Troškins manāmi nervozēja. Viņam trīcēja apakšlūpa, jo nu visi skatījās uz viņu.

Tobrīd Halupovičs rakstīja zīmīti, lai jūs izlaistu ārā no garāžas, - atgādināja Drongo. - Un aiznest šo zīmīti viņš uzticēja Olgai. Pastāstiet, kā jūs devāties lejā uz garāžu!

Braucu ar liftu. - sacīja Troškins.

- Un nekur neaizkavējāties?

- Es neatceros. Šķiet, ka es parunājos ar Šaļņevu, bet pēc tam gāju uz mašīnu.

Bet kur atradās Olga? Viņa taču devās lejā tūdaļ pēc jums.

- Garāžā, Troškins izvilka kabatlakatiņu un noslaucīja pieri. Viņa atdeva zīmīti apsardzes darbiniekiem, lai viņi izlaistu manu mašīnu.

- Un jūs izbraucāt no garāžas, - nopūtās Drongo.

Kad mēs tūdaļ pēc jums braucām ārā ar Mišas

automobili, kāds no apsardzes darbiniekiem man pavēstīja, ka viņi esot dabūjuši brāzienu no Šaļņcva par to. ka, ņemdami vērā Halupoviča zīmīti, bez pienācīgas pārbaudes izlaiduši ārā Troškina mašīnu.

Viņiem vajadzēja izkontrolēt visas mašīnas, -neizturēja Šaļņevs. - Un tāpēc es sadevu viņiem sukas, lai citreiz nekas tāds vairs neatgadītos.

Taču viņi bija saņēmuši Halupoviča atļauju, atgādināja Drongo. - Tāpēc mūsu mašīnu viņi pārmeklēja visai rūpīgi, un, protams, neko neatrada. Bet tieši tajā mirklī manī modās pirmās aizdomas, jo meiteni tā arī neviens neatrada. Ne dzīvu, ne mirušu. Un kāpēc gan viņa būtu bēgusi? Loģisks būtu secinājums, ka viņa ir paņēmusi atslēgas un aizbēgusi uz mājām. Tad kāpēc gan viņa to neizdarīja vakar, kad palika kopā ar Olgu, bet tieši šodien? Protams, ja viņa vispār ir aizbēgusi. Bet ja nu viņa ir nolaupīta? Kā tas varēja notikt? Un te nu es atcerējos, ka Eduards Leonidovičs šodien bija uz nopratināšanu pie jums, Valentīna Oļcgovna.

Izmeklētāja, viņu nepārtraukdama, visu laiku bija uzmanīgi klausījusies, bet nu, izdzirdusi minam viņas vārdu, arī iesaistījās sarunā.

- Tūdaļ jūs paziņosiet, ka pie visa vainojama prokuratūras izmeklētāja.

- Nē, nosmīnēja Drongo, novērtēdams viņas maksimālisma pakāpi. - To es, protams, neteikšu.

Tomēr tūlīt pēc sarunas ar jums Halupovičs sēžas mašīnā un zvana Saļņevam. Viņš izstāsta Šaļņevam par nopratināšanu un piemetina, ka viņam patlaban pali svarīgākā ir meitene Jcļizavctas Matvejcvnas mazmeita, kā galvenā lieciniece, no kuras ir atkarīgs viņa liktenis. Vai jūs sacījāt kaut ko tamlīdzīgu, Eduard Lconidovič?

- Sacīju gan, - apstiprināja Halupovičs. Valentīna Oļcgovna interesējās, kur atrodas mirušās sievietes mazmeita. Man pal radās tāds iespaids, ka, viņasprāt, tā ir mana meita.

Es tā nedomāju, - iebilda Ļinovicka. - Es tikai gribēju noskaidrot, kur meitene atrodas.

Un tomēr jūs viņam par to vaicājāt, - sacīja Drongo. - Pēc tam Šaļņevs klausuli iedeva Troškinam, un Eduards Lconidovičs arī viņam atkārtoja iepriekš sacīto par tādas liecinieces, kāda ir pazudusī meitene, ārkārtīgo nozīmīgumu.

- Jā. - Piekrītoši pamāja Halupovičs. - Es tā patiesi teicu.

- Es zinu. Taču Troškins pavēstīja jums par mūsu ierašanos jūsu birojā. Mēs atbraucām šurp reizē ar cienījamo Oksanu Grigorjevnu.

Sieviete tikai pasmīkņāja, novērtēdama šādu Drongo reveransu.

- Jūs acīmredzot bija ietekmējusi nopratināšana un saruna ar Troškinu, jo pavēstījāt man, ka drīz atbrauksiet. Turklāt jūs vēl sacījāt, ka izmeklētāja atkal ir jūs mocījusi.

Es neko tādu neesmu teicis, - nosarkdams iebilda Halupovičs.

- Jūsu versijā es esmu absolūta ragana, - raudzīdamās uz Drongo, noteica Ļinovicka.

- Nedomāju vis! Jūs darījāt savu darbu, bet es tikai vārdu pa vārdam atceros to, ko man sacīja Eduards Lconidovičs. Viņš toreiz teica: “Labi, ka man ienāca prātā paņemt meiteni pie sevis. Pretējā gadījumā es pieredzētu savā dzīvē vislielākās nepatikšanas.” Vai tie bija jūsu vārdi, Halupovič!

- Iespējams, kaut ko tamlīdzīgu esmu sacījis, -viņš piekrita.

-Jūs teicāt tieši tā, bet tagad pievērsīsimies pašam svarīgākajam momentam. Slepkava nejauši uzzina par to, cik |oti svarīga jums ir tāda lieciniece kā Taņa. Acīmredzot meitene tajā laikā vēl staigāja kaut knīpa institūta ēku. Pirms jūsu ierašanās šeit, Eduard Leonidovič, cilvēki viņu vēl bija redzējuši. Iespējams, ka viņa bija devusies lejā uz ēdnīcu, bet pēc tam apmaldījusies. Taču pēc jūsu ierašanās neviens viņu vairs netika redzējis. Slepkava meiteni acīmredzot bija paslēpis. Nē, nē, viņš negrasījās Taņu nogalināt! Tas būtu bijis pārāk muļķīgi. Kāpēc? Tāpēc, ka Halupovičs bija teicis, ka šī meitene ir ārkārtīgi svarīga lieciniece, no kuras teiktā, iespējams, ir atkarīga visa viņa dzīve. Noziedznieks slēpj meiteni, taču par to uzzina Olga. Uzzina nejauši un pieprasa paskaidrojumus. Acīmredzot viņu starpā uzliesmo strīds, un slepkava, lai slēptu savu līdzdalību meitenes nolaupīšanā, Olgai iesit. Nogalinājis viņu, noziedznieks dodas projām, būdams pilnīgā pārliecībā, ka nevienam neizdosies atklāt šo noziegumu. Tajā brīdī meitenes šajā ēkā vairs nav.

- Neko nesaprotu, - Halupovičs gluži apjuka.

Kurš ir šis cilvēks? Un kur tad ir palikusi meitene?

- Sarunā ar Šaļņevu, Troškinu un mani jūs ļoti emocionāli mums pavēstījāt, ka meitene ir ārkārtīgi svarīga lieciniece. Tādējādi jūs nevilšus atklājāt savu vārīgo vietu. Es domāju, ka slepkava nolēma izmantot šo apstākli un paslēpa meiteni, lai pēc tam saņemtu par viņu izpirkuma maksu vai varētu jūs šantažēt..

- Kurš to izdarīja? - ledainā balsī noprasīja Halupovičs. Viņa skatiens pievērsās Troškinam, kura augumu kratīja drebuļi. Viņam trīcēja rokas, un viņš vairs nejaudāja iebāzt kabatā nēzdogu. Visi neviļus pievērsa uzmanību šai detaļai.

Jūs sacījāt, ka slepkavības brīdī meitenes vairs nebija šajā ēkā? - ierunājās Bozins. Bet kādā veidā viņa tika izvesta no šīs ēkas, jo jau pirms Halupoviča ierašanās nevienu no ēkas vairs nelaida ārā?

- Tieši šajā apstāklī tad arī rodams visa notikušā atminējums, • nopūtās Drongo. - Slepkava visu bija izplānojis pareizi. Viņš meiteni noslēpa tādā vietā, kur viņu neviens nemūžam un nekādos apstākļos nebūtu meklējis, bet pēc tam no šejienes izveda laukā.

- Jūs sacījāt “izveda”? - strauji pajautāja Šaļņevs.

Jā, piekrītoši pamāja Drongo. - Viņa bija paslēpta audi bagāžniekā - mašīnā, ar kuru Troškins brauca pakaļ sievietēm...

Drongo vēl nebija pabeidzis savu sakāmo, kad Ņina klusi iekliedzās.

Tikai mieru! - uzsauca Halupovičs. - Tātad to izdarīji tu, Savelij?

- Nē! - Troškinam saļodzījās ceļgali, un viņš tik tikko nenogāzās uz grīdas. - Es to neizdarīju! Goda vārds, tas nebiju es!

- Viņš runā taisnību, - apstiprināja Drongo. - Viņš nespētu kļūt slepkava. To izdarīja pavisam cits cilvēks. Jegors Skrjobovs! - skaļi pavēstīja Drongo, ar roku norādīdams uz glīto, jauno puisi, kas sēdēja krēslā, sakrustojis uz krūtīm rokas. - Bez tiem darbiniekiem, ar kuriem runāja Eduards Lconidovičs, bija vēl kāds cilvēks, kas dzirdēja visas šīs sarunas. Un tas bijāt jūs, Skrjobov! Šoferis parasti zina visus sava priekšnieka noslēpumus. Jūs dzirdējāt, ko sacīja Halu-povičs, un sapratāt, kādas iespējas jums paveras. Atgriezies ēkā, jūs gluži nejauši vai pat jau ar zināmu nolūku agrāk par pārējiem atradāt meiteni. Es vēl nezinu, ko jūs viņai sacījāt un kā viņu pārliecinājāt, bet meiteni jūs paslēpāt mašīnas bagāžniekā un pēc tam aizvedāt projām no garāžas, izmantodams to apstākli, ka jūsu mašīnu neviens nepārbaudīja...

Skrjobovs klusēja.

- Vai jums ir kādi pierādījumi? - iejautājās apmulsušais Halupovičs.

Jā, ir! Pirmkārt, viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kuri dzirdēja sarunu par meiteni. Otrkārt, vienīgi viņš varēja meiteni paslēpt un izvest ārā. Pa ceļam uz viesnīcu “Nacionālo’' viņš iegriezās šķērsielā it kā tādēļ, lai nopirktu eļļu, kuru vajadzēja ieliet mašīnā. Man nebija sevišķi jānopūlas, lai jūsu garāžā noskaidrotu, ka audi eļļa tika mainīta tikai pirms nedēļas. Protams, audi ir dārga mašīna, un eļļa lai jāmaina samērā regulāri, bet ne jau katru nedēļu. Lai to saprastu, pietika ar manām nelielajām zināšanām par automašīnām. Kozickas šķērsielā viņš automašīnu iebrauca atpakaļgaitā, lai gan varēja iebraukt arī no pretējās puses. Troškins sēdēja mašīnā un neredzēja, ka Skrjobovs atvēra bagāžnieku, izlaida meiteni un iekrāva eļļu. Pēc tam mašīna devās uz “Nacionāli”.

Un tagad es jums izstāstīšu, kā notika slepkavība. Acīmredzot Olga, kas bija devusies lejā uz garāžu ar Eduarda Leonidoviča rakstīto zīmīti, kaut ko redzēja vai viņai radās kādas aizdomas. Viņa pagaidīja, kamēr Jegors atgriežas, un pieprasīja viņam paskaidrojumus. Apskaities par to, ka izjūk viņa iecerētais plāns, Ski jo-bovs iesita sievietei un devās projām no nozieguma vietas, uzskatīdams, ka viņu neizdosies atmaskot. Tā, lūk, īsi sakot, notika Olgas noslepkavošana.

- Nevar būt, - izdvesa satriektā Ņina. - Tas biji tu... Tu viņu nositi?

- Meli! saviebās Skrjobovs, nolaizdams rokas klēpī. Tie visi ir izdomājumi. Nevienu neatradāt, tāpēe nolēmāt visu uzvelt man. Es viņu, starp citu, mīlēju ...

Viņa bija jums simpātiska,- piekrita Drongo, - taču nauda, kuru jūs cerējāt saņemt no sava saimnieka, -viņš ar nolūku uzsvēra šo vārdu, - guva virsroku pār jūsu jūtām, un jūs nolēmāt izdarīt noziegumu.

- Nē, - teica Skrjobovs, vēl arvien saglabādams aukstasinību.-Nē! Eļļu es nopirku priekšdienām, bet šķērsicliņā nebija iespējams apgriezties, tāpēc es tajā iebraucu atpakaļgaitā. Vai tad tas ir noziegums?

Protams, nav, - piekrita Drongo, - taču jūsu mašīna, kā izrādījās, bija vienīgā, kura nekontrolēta izbrauca no garāžas. Man ir pierādījums.

- Kāds? - satrūkās Skrjobovs.

- Kad jūs devāties augšā uz pieņemamo istabu, mēs ar Šaļņcvu mazliet aizkavējāmies, jo bijām nolēmuši pārbaudīt jūsu mašīnu. Un es tajā atradu gabaliņu tumši violetas mēteļdrānas. Šādu mēteli valkāja meitene.

Drongo augstu virs galvas pavicināja auduma gabaliņu.

- Nē, - iekliedzās Skrjobovs un metās pie Drongo. - Es visu pārbaudīju, tur nekas tāds nepalika!

Sapratis, ka pats sevi atmaskojis, Skrjobovs mēģināja izskriet no kabineta, taču bija jau par vēlu. Majors Ozijcvs un Šaļņcvs nogāza Jegoru gar zemi un atlieca viņam uz muguras rokas. Majors uzlika viņam roku dzelžus.

- Kādas šausmas! - nočukstēja Elga, tverdama pie sirds.

Oksana Grigorjevna bargi saknieba lūpas.

- Vai jūs patiesi atradāt auduma gabaliņu? -iejautājās mazliet samulsušais Bozins, paņemdams rokā drēbes gabaliņu, kuru viņam pasniedza Drongo.

Bet, atvainojiet, tas taču ir melnā krāsā! Turklāt tā ir parasta drēbe,-sacīja pārsteigtais Arsenijs Nikolajcvies.

- Tā nav mēteļdrāna, - piekrita Drongo, - taču es biju pārliecināts, ka meiteni aizveda projām tieši bagāžniekā, un tāpēc es Skrjobovam parādīju gabaliņu tumša auduma, lai noskaidrotu, vai mana versija ir bijusi pareiza.

- Ak, tu ... - ierēcās uz grīdas gulošais Jcgors un rupji nolamājās. - Nelietojiet tādus vārdus, - stingrā balsī aizrādīja Drongo, - šeit taču ir sievietes.

- Tātad Taņa ir kaut kur pilsētā?-pajautāja Ņina.

- Nedomāju vis, atteica Drongo. - Diezin vai viņš tik vienkārši būtu palaidis meiteni vaļā, jo viņa ir pārāk vērtīga lieciniece. Viņš, nolaupīdams meiteni, taču gribēja labi nopelnīt. Manuprāt, viņš diezin vai meiteni pilsētā palaida vaļā vienu pašu bez naudas un dokumentiem. Viņa taču varēja arī aizbēgt, un tad viņš paliktu tukšām rokām. Visticamāk, ka viņš meiteni ir aizvedis pie sava pārinieka vai ari ir pierunājis viņu pabūt kādā viņam vien zināmā vietā, kaut gan es domāju, ka šis otrais variants nav reāls. Tāds tips, kāds ir jūsu šoferis, Eduard Leonidovič, neriskētu atstāt meitenei vienu pašu. Tāpēc es gandrīz vai simtprocentīgi esmu pārliecināts, ka Kozickas šķērsicliņā viņu gaidīja pārinieks, ar kuru viņš droši vien iepriekš bija par to vienojies. .Icgors meiteni atdeva savam paziņam, kura vārdu mēs pagaidām vēl nezinām, bet pats mierīgi brauca tālāk - uz viesnīcu “Nacionālo”. Skrjobovs visu šo noziegumu bija sīki izplānojis, pat palūdzis pāriniekam nopirkt viņam eļļu, lai vajadzības gadījumā to varētu minēt kā pierādījumu.

Jegoru piecēla kājās un apsēdināja uz krēsla. Niknumā piesarcis, viņš kodīja lūpas un raudzījās apkārt-sēdošajos ar savām nekaunīgajām, bet skaistajām acīm.

Kur ir meitene? - strupi noprasīja Halupovičs. - Nelieti, kur tu viņu esi noslēpis?

- Nomierinieties! - Bozins piecēlās kājās. - Mēs viņu ņemsim sev līdzi, un viņš mums visu izstāstīs.

- Bet bērns pa to laiku mocīsies? - aizsvilās Eduards Leonidovičs. - Kur ir meitene, Jegor?

- Lai viņš to atrod, ja reiz ir tik gudrs, - Skrjobovs ar galvu pameta uz Drongo pusi. - Es jums vairs neko nesacīšu.

- Viņš neko neteiks, - dīvaini raudzīdamās uz Drongo, apstiprināja Ļinovicka.

- Cik gan nelietīgs ir šis cilvēks! - skatīdamās uz slepkavu, izbijusies sacīja Elga.

-Ozijev, -pavēlēja Bozins, - vediet viņu projām!

Majors, drūmi raudzīdamies uz slepkavu, piecēlās kājās. Viņš jau pieskārās Skrjobova plecam, kad notiekošajā iejaucās Halupovičs.

- Pagaidiet, bet kā tad paliek ar meiteni? Viņa taču atrodas slepkavas iespējamā līdzzinātāja rokās! Jegor, esi taču cilvēks un pasaki, kur ir bērns!

Skrjobovs novērsās. Viņa seja pauda vienīgi nicinājumu pret apkārtējiem.

- Viņš neko neteiks,-ar pārliecību sacīja Ļinovicka.

- Jūs mazliet pārsteidzāties, - viņa pavērsās pret Drongo.

- Protams, jūs strādājat virtuozi, es pirmo reizi redzu kaut ko tādu. Atklāt slepkavu dažu stundu laikā - tas ir gandrīz vai nereāli! Taču šoreiz jūs pārsteidzāties. Vajadzēja noorganizēt viņa izsekošanu, lai noskaidrotu, kur viņš ir paslēpis meiteni. Jūsu rīcība bija efektīga, taču ne gluži efektīva.

- Vai jūs tā domājat? - jautāja Drongo.

Un viņš atkal pievērsās slepkavam.

-Tātad tu domā, ka mēs neko nespēsim izdarīt un pametīsim Taņu tava līdzzinātāja rokās?

Skrjobovs pret savu gribu kā hipnotizēts skatījās uz Drongo. Viņš nespēja novērst acis no šā cilvēka, kurš bija sagrāvis gan viņa lielisko plānu, gan arī visu turpmāko dzīvi.

- Es domāju, ka mēs samērā viegli noskaidrosim tavu līdzzinātāju, - skatīdamies slepkavam tieši acīs, turpināja Drongo, - jo jūs droši vien bijāt vienojušies satikties Kozickas šķērsieliņā, citādi nebūtu varējis atdot viņam savu upuri. Starp citu, Kozickas šķērsieliņā nemaz nav tāda veikala, kur pārdod automobiļu eļļu. Vismaz es tādu veikalu tur nezinu. Tādējādi tavs līdzzinātājs acīmredzot tevi tur gaidīja. Tu viņam atdevi meiteni, bet pretī saņēmi kasti ar automobiļu eļļu. Starp citu, tavs līdzzinātājs turklāt ir vēl arī alkatīgs muļķis. Viņš nopirka lētu eļļu, kuru nelej tik dārgās automašīnās kā audi. Tu to nekādā ziņā nebūtu lējis savā mašīnā.

Tu esi sātans, nevis cilvēks! - nočukstēja Skrjobovs.

- Runājot par mana darba efektivitāti, - pievērsdamies Ļinovickai, sacīja Drongo, - gribu teikt, ka atrast Skrjobova līdzzinātāju patiesībā nav nemaz tik sarežģīti, jo viņš ar to vienojās šodien - jau pēc tam, kad bija uzzinājis, cik daudz šī meitene nozīmē Halupovičam. Un diezin vai viņš būtu tik ļoti riskējis, ka zvanītu pa parasto telefonu.

Viņam ir mobilā tālruņa aparāts. Atliek vien pārbaudīt visus šodienas zvanus, un mēs būsim uz pēdām viņa līdzzinātājam. Manuprāt, tas ir vienkārši un efektīvi.

- N - nēē! - ierūcās Skrjobovs.

Viņš pielēca kājās, atgrūda Ozijcvu, kas centās viņu aizturēt, un metās virsū Drongo. Drongo izvairījās no sitiena un notrieca šoferi zemē.

- Es nekad nesitu cilvēkam, kam sasietas rokas,-noliecies pār pievārēto pretinieku, aukstasinīgi piemetināja Drongo, - lai gan dažkārt man ir ļoti gribējies pārkāpt šo savu principu...

Ozijevs pieslēja kājās rūcošo slepkavu un, bīdīdams no mugurpuses, izveda viņu no kabineta. Saļņevs viņiem sekoja. Miša izbīlī grozīja galvu. Viss notiekošais viņam šķita pārlieku negaidīts.

Bozins piegāja pie tālruņa, pacēla klausuli un uzgrieza ciparus.

- Pārbaudiet visus numurus, uz kuriem zvanīts no šā telefona... Kāds bi ja viņa telefona numurs? - Halu-povičam jautāja Arscnijs Nikolajevičs. Halupovičs nosauca numuru, un Bozins, to atkārtojis, palūdza ātri pārbaudīt zvanus un paziņot viņam rezultātus. Pēc tam, nolicis klausuli, viņš paraudzījās uz Drongo.

- Tas ir tik vienkārši, - viņš teica, - un arī vareni!

Un tūdaļ pat, piecēlusies kājās, Elga sāka aplaudēt.

Viņai piebiedrojās Fariza, Ņina, Miša, Troškins un I lalupovičs. Pat Oksana Grigorjevna pāris reižu sasita plaukstas. Turpretī Bozins tikai labsirdīgi māja ar galvu, bet Ļinovicka, neteikusi ne vārda, vienā laidā raudzījās uz Drongo.

Redziet nu! - ne visai priecīgi sacīja Drongo, vērsdamies pie Halupoviča. Arī es izpelnījos aplausus. Šeit ir tieši piecas sievietes.

- Redzu! -Halupovičs pasmaidīja. - Jūs spīdoši paveicāt šo izmeklēšanu. Liels paldies jums! Tagad mēs zinām, kurš nogalināja Olgu, nolaupīja meiteni un mēģināja noindēt mani. Paldies jums par visu! Bet es jūs visus uzaicinu uz restorānu. Rīt atzīmēsim mūsu tikšanos kā pienākas.

Sievietes smaidīja. Elga pateicībā pamāja ar galvu, bet Oksana Grigorjevna pa jokam padraudēja ar pirkstu. Fariza liegi smaidīja. Arī Ņina pateicīgi māja Drongo, it kā, atrazdams viņas pārinieces slepkavu, Drongo būtu kaut ko svarīgu izdarījis arī viņas labā. Visi jau rievās uz izejas pusi, kad Drongo atkal ierunājās: 18 — 350

- Nē! Tas vēl nav viss.

- Kādā ziņā? - Halupovičs, mazliet noraizējies, iejautājās.

- Mēs vēl neesam atraduši otru noziedznieku, -iebilda Drongo.

Vēl kādu noziedznieku? - nesapratnē jautāja Halupovičs. - Viņš taču visā atzinās.

- Viņš vienīgi dusmojās, ka nav izdevies viņa plāns, -iebilda Drongo. - Atlieeībā uz Olgas slepkavību es jums, iespējams, piekrītu. Un piekrītu arī par meitenes nolaupīšanu, bet attiecībā uz jūsu mājkalpotājas nāvi... Par to es vēl neesmu pārliecināts.

Divdesmitā nodaļa

Visi sastinga. Tikko panāktā vienotība bija sagrauta, un visi atkal cils uz citu raudzījās ar zināmām aizdomām.

- Ak Dievs! - pēkšņi ierunājās Fariza. - Atkal kas jauns!

- Es domāju, ka mēs šodien varētu doties katrs uz savām mājām, - saīdzis sacīja Halupovičs, it kā dusmodamies uz Drongo par to, ka viņš ir izpostījis šo idilli.

- Nē, - cietsirdīgi pavēstīja Drongo, - jūsu viešņas vārdoties projām, bet mums ir jāpaliek. Jāatrod meitene.

- Labi, - nopūtās Halupovičs. Miša, izvadā mūsu viešņas pa viesnīcām! Tu, Troškin, aizvedīsi mājās Ņinu. Un atstājiet man audi, es pats sēdīšos pie stūres, -mazliet sadrūmis viņš piebilda.

- Arī es palikšu, - palūdza Ņina. - Jums varbūt būs nepieciešama palīdzība.

Halupovičs paraudzījās uz viņu un piekrītoši pamāja ar galvu. Sievietes devās projām daudz sliktākā noskaņojumā, nekā to varēja gaidīt. Arī Šaļņevs un Troškins atstāja kabinetu. Telpā palika četri cilvēki: Halupovičs, Drongo un prokuratūras darbinieki - Bozins un Ļinovieka.

- Tas bija interesanti, - atzinās Arsenijs Nikola-jevičs. - Jūs loti prasmīgi atšifrējāt šo puisi. Kāpēc bijāt tik pārliecināts, ka tieši viņš ir nolaupījis meiteni?

- Eduards Leonidovičs ir emocionālas dabas cilvēks, - paskaidroja Drongo. - Sarunā ar mani viņš uzsvēra, cik ļoti svarīga viņam ir tāda lieciniece kā mirušās mājkalpotājas mazmeitiņa. Domāju, ka šoferis pievērsa uzmanību šiem vārdiem. Parasti pēc nopratināšanas prokuratūrā normāls cilvēks ir mazliet satraukts. Turklāt ņemiet vērā to apstākli, ka Halupovičs nebija vis parasts liecinieks. Viņš saprata, ka pats var pārvērsties par apsūdzēto, jo viens no aizdomās turētajiem ir tieši viņš.

- Es tik kategoriski vis neteiktu, - sarunā iejaucās Ļinovieka. - Mēs saprotam, ka viņš ir tikai upuris. Acīmredzot slepkava bija plānojis novākt pašu Halupoviču.

- Iespējams, - piekrita Eduards Leonidovičs. Pēdējo dažu stundu laikā viņš bija sakrities un gluži vai novecojis. - Bet kurš centās mani nogalināt? Ūdeni taču atveda Miša, viņš to bija pircis lielveikalā, bet Jegors lajā dienā, kad mira mana mājkalpotāja, nebija pat ienācis manā dzīvoklī. Tas ir pilnīgi noteikti. Bet kurš tad saindēja ūdeni?

- Jūsu mājkalpotāja pati varēja šoferi ielaist dzīvoklī, - Bozins izteica savu pieņēmumu,-jo viņa taču pazina abus šoferus. Iespējams, ka viņš bija iegriezies, kad jūsu nebija mājās, un tad arī saindēja ūdeni.

- Nē, sarunā iejaucās Drongo. Viņš to nevarēja izdarīt. Kāpēc gan viņam vajadzētu nogalināt savu šefu, ja pēc tam viņš plānoja nolaupīt liecinieci, cerēdams saņemt par viņu izpirkuma maksu? No miruša priekšnieka taču neko nevarētu saņemt. F.s esmu absolūti pārliecināts, ka Eduardu Leonidoviču nogalināt centās ne jau Jcgors. Viņš ir pavisam cita lipa cilvēks. Viņam bija vajadzīga nauda, nevis miris priekšnieks, kura nāves gadījumā viņš varētu zaudēt arī labi apmaksātu darbu.

- Tad jau iznāk, ka ir bijuši divi noziedznieki, -nopūtās Bozins.

Tieši tā! - Drongo pamāja ar galvu. - HalupoviČs pārāk emocionāli par visu stāstīja. Sākumā viņš savos iespaidos dalījās ar Šaļņcvu un Troškinu, bet pēc tam piezvanīja man. Visās šajās sarunās viņš pavēstīja to, ka izmeklētāja ir nolēmusi aprunāties ar nelaiķes mazmeitiņu, un vēl piemetināja, ka šī meitene viņam ir pati svarīgākā lieciniece. Protams, šoferis to dzirdēja un izdarīja attiecīgus secinājumus. Viņam pa daļai ir paveicies, ja mūsu situācijā vispār var lietot šādus vārdus. Meitene acīmredzot bija devusies lejā uz ēdnīcu, bet pēc tam sajaukusi liftus un nokļuvusi institūtā. Bet varbūt viņa speciāli iekāpa citā liftā, lai paklejotu pa ēku. Viņai droši vien bija garlaicīgi visu laiku sēdēt kabinetā. Un pirmais, kurš viņu ieraudzīja, bija Skrjobovs. Viņš nolēma izmantot šo apstākli un paslēpa meiteni mašīnas bagāžniekā, būdams pārliecināts.

ka viņa mašīnu neviens nekontrolēs. Tā arī notika. Viņš izbrauca pa vārtiem un devās uz norunāto vietu, kur meiteni atdeva savam līdzzinātājam.

Bet kurš tad saindēja ūdeni? - nespēja rimties Halupovičs. - Tikai nesakiet, ka to izdarījis otrs šoferis. Miša pie manis strādā jau ilgus gadus. Ja izrādīsies, ka arī viņš ir nelietis, tad es nezinu, vai vispār vairs spēšu uzticēties cilvēkiem pēc visa tā, kas noticis.

Nedomāju, ka to izdarījis viņš, - piesardzīgi iebilda Drongo. - Ja viņš būtu nolēmis izdarīt noziegumu, tad viņam vismaz vajadzētu saprast, ka aizdomas pirmām kārtām kritīs uz viņu. Jūs sacījāt, ka šoferi dažkārt jūsu dzīvoklī nogādāja ūdeni un produktus. Tātad jūs viņiem uzticējāt dzīvokļa atslēgas?

Dažreiz iedevu, - piekrita Halupovičs, - bet tik un tā Jegors nevarēja saindēt ūdeni. Viņam šādam nolūkam nebūtu laika pat tad, ja viņš būtu izgatavojis rezerves atslēgas. Dienā mājās biju es, bet, kad aizbraucu, tur palika Jcļizavcta Matvejevna.

- Viņš varēja atbraukt arī kā šoferis, - ieteicās Bozins.

Tur jau tā lieta, ka viņš to nevarēja izdarīt, -nopūtās Halupovičs. - Mums ar Jeļizavctu Matvc-jevnu bija stingra noruna - izņemot mani, viņa nevienam citam durvis vaļā nevēra. Nekādos apstākļos, pirms es viņai nebiju piezvanījis. Pat Mišām un Troš-kinam viņa nevēra vaļā. Reiz Miša nīka aiz durvīm tik ilgi. līdz viņa sazinājās ar mani un pārliecinājās, ka tieši es turp esmu aizsūtījis šoferi. Viņa šajā ziņā bija ļoti disciplinēta. Pirms vairākiem gadiem kādai 18* —3S0

viņas paziņai aplaupīja dzīvokli pēc tam, kad viņa bija atvērusi durvis savam krustdēlam. Zinādama šo gadījumu, Jeļizaveta Matvejcvna bija man lūgusi viņai piezvanīt, lai neatvērtu durvis svešiem cilvēkiem.

- Sofja Ogancsovna stāstīja, ka tajā vakarā pagalmā nevienu neesot redzējusi, atgādināja Ļinovicka.

- Izņemot sievietes un kādu milicijas darbinieku.

Varbūt tas bija Mamadžanovas brālis? - ieminējās Bozins. - Viņš varbūt gribēja īstenot savus draudus.

- Kriminālizmeklēšanas apakšpulkvedis, kas saindē ūdeni, lai nogalinātu savas māsas senu paziņu? -neticīgi jautāja Drongo. Tas šķiet pārlieku neticami. Tomēr katrā ziņā viņu vajag sameklēt un noskaidrot, ko viņš ir darījis pie Halupoviča mājas.

Atradīsim, - pārliecināti sacīja Bozins.

Tajā mirklī piezvanīja Ņina un paziņoja, ka prokuratūras dežurējošais darbinieks taujā pēc Arscnija Nikolajeviča. Bozins pacēla klausuli un, uzklausījis dežurantu, apmierināts pamāja ar galvu. Pateicies par zvanu, viņš nolika klausuli.

- Nu ir viss, - viņš sacīja, skatīdamies uz Drongo.

- Varam braukt pakaļ Taņai. Mūsu aizturētais tajā dienā vairākas reizes bija zvanījis savam brālim Aleksejam Skrjobovam. Aleksejs nekur nestrādā, nesen atgriezies no armijas. Dzīvo Petrovskas šķērsielā...

- Tā ir Moskvina iela, - precizēja Drongo, - un atrodas līdzās Kozickas šķērsielai. Pavisam blakus.

Viņam tur kādā vecā mājā ir vienistabas dzīvoklis. Manuprāt, viss ir skaidrs Meitene ir tur. Viņš nebūtu riskējis un vedis meiteni cauri visai pilsētai. 278

- Ja gribat, brauksim turp kopā, - piedāvāja Halupovičs.

- Nē. - Bozins piecēlās kājās. - Mēs paši brauksim, bet jūs palieciet birojā, un būtu vēlams, lai jūs no šejienes nekur neietu projām. Tas ir arī jūsu interesēs.

- F.s saprotu. - sadrūmis ar galvu pamāja Halupovičs.

Vai jūs brauksiet kopā ar mums? - pajautāja

Bozins, pievērsdamies Ļinovickai.

Izmeklētāja īsu brīdi svārstījās.

- Es palikšu šeit, - mazliet padomājusi, viņa sacīja. Varbūt man vajadzētu vēlreiz aprunāties ar vecāko brāli? Iespējams, ka izdosies uzzināt kaut ko jaunu savā izmeklējamajā lietā.

Lai notiek! - piekrita Bozins. - Mēs centīsimies ātri tikt galā. Ja mēs visu pareizi esam apsvēruši, tad Taņai vajadzētu atrasties Skrjobova jaunākā brāļa dzīvoklī.

Pēc tam Bozins izgāja no kabineta. Ļinovicka palūkojās uz abiem vīriešiem, kas bija palikuši kabinetā.

- Varbūt paaicināsim šurp Skrjobovu? - viņa jautāja. - Lai gan tā drīzāk būs saruna, nevis oficiāla nopratināšana. Pārāk vēls vakars, lai rīkotu nopratināšanu.

-Jūs varbūt viņam vēl parādīsiet programmu "Лг labunakti, mazuļi”, - noburkšķēja Halupovičs. - Es vairs negribu tikties ar šo neģēli. Es nebiju domājis, ka viņš var pastrādāt šādu nelietību. Es labāk pasēdēšu atpūtas istabā un padomāšu par savu pārlieku lielo uzticēšanos cilvēkiem. Varbūt šī mācībstunda man būs nākusi par labu.

Un Halupovičs devās ārā no kabineta pa durvīm, kas atradās aiz viņa rakstāmgalda. Viņi palika divatā. Ļinovicka piezvanīja uz pieņemamo istabu.

- Kur ir majors Ozijcvs? - viņa jautāja Ņinai.

- Aizbrauca kopā ar Arscniju Nikolajeviču, -pavēstīja sekretāre.

- Vai viņi paņēma sev līdzi arī Skrjobovu?

Ņina klusēja. Acīmredzot viņai negribējās runāt

par šo cilvēku.

Vai jūs klausāties? - bargi vēlreiz pajautāja Ļinovicka.

- Viņš ir Troškina kabinetā kopā ar diviem milicijas darbiniekiem.

- Pasakiet viņiem, ka es lūdzu atvest šurp Skrjobovu.

Nolikusi klausuli, viņa paskatījās uz Drongo.

Vai jūs vienmēr rādāt šādus trikus?

Un jūs uzskatāt, ka tic ir triki?-pasmaidīja Drongo.

Es pārteicos, - ātri savu kļūdu izlaboja Ļinovicka. - Jums tik lieliski izdevās paveikt šo izmeklēšanu.

-Tas ir vienīgais, koes protu darīt,-atzinās Drongo.

- Tad kāpēc jūs nestrādājat valsts iestādēs? Vai jums nešķiet, ka jūsu dotības varētu dot labumu lielam skaitam cilvēku?

- Es jau dodu, - skumji atbildēja Drongo. Taču man grūti nāktos mainīt savu dzīvesveidu. Un to nemaz arī negribu mainīt, jo esmu jau pieradis pie šāda dzīves ritma. Man tā ir ērtāk dzīvot.

Tobrīd milicijas darbinieki jau veda iekšā Jcgoru Skrjobovu. Viņa rokas bija saslēgtas dzelžos, zem acs vīdēja zilums. Acīmredzot kāds no miličiem bija pārcenties, mēģinādams nomierināt aizturēto. Skrjobovu apsēdināja krēslā, un, kad kārtības sargi gribēja apmesties viņam blakus, Ļinovicka ar pavēlošu žestu lika viņiem attālināties.

- Atvainojiet,-nedroši iebilda vecākais no miličiem, - mums tika dota pavelc neatstāt viņu vienu pašu.

- Vai tad viņš paliek viens pats?- atjautāja Ļinovicka.

- Nē, taču ... - milicis nezināja, kā tamlīdzīgā situācijā vajadzētu sarunāties ar izmeklētāju. - Ja vēlaties, mēs varam arī iziet ārā no kabineta ...

- Pagaidiet pieņemamajā istabā, - bargi pavēlēja Ļinovicka un, paskatījusies uz Drongo, vēl piemetināja: - Es taču nepalieku viena.

Milicijas darbinieki vēl joprojām svārstījās. Drongo pasmīnēja un piecēlās kājās. Viņš bija veselu galvas tiesu garāks par Skjobovu, un viņam, neapšaubāmi, bija daudz labāk attīstīta muskulatūra.

Es nedomāju, ka viņš gribēs aizbēgt, - sacīja Drongo, - taču, ja viņš arī mēģinās to darīt, tad diezin vai viņam tas izdosies. Es tiktu ar viņu galā pat tad, ja viņa rokas nebūtu saslēgtas dzelžos.

- Tad noņem roku dzelžus un aprunāsimies, -ierosināja Skrjobovs.

Viņam bija plati pleci, jo acīmredzot armijā puisis bija nodarbojies ar sportu, un, kaut arī viņš bija apmēram piecpadsmit gadus jaunāks par Drongo, kurš astoņdesmit astotajā gadā bija kāvies ar pašu Miuru, eksperts tomēr bija daudz labāk sagatavots cīniņam nekā viņa pretinieks, kura rokas turklāt bija saslēgtas dzelžos. Pie tam Drongo nebija radis pazemot vājāko.

Varbūt, pamāja ar galvu Drongo, - taču es negrasos ar jums kauties, Skrjobov! Es tikai cenšos jums parādīt, ka nozieguma izdarīšana ir grēka darbs un nelaba rīcība, un es baidos, ka tagad garus gadus jums nāksies pārliecināties par manu vārdu patiesumu.

Milicijas darbinieki, klusi aizvērdami durvis, izgāja no kabineta.

Mēs būsim pieņemamajā istabā, - katram gadījumam palicējus informēja viens no milicijas darbiniekiem

Skrjobovs drūmi pasmīnēja.

Ak, tad baidāties gan no manis, - viņš komentēja ar skaidri jaušamu cinisma pieskaņu.

Nē, mēs nebaidāmies,-cieti atbildēja Ļinovicka, - bet nu pietiek māžoties, Skrjobov! Tas nav jūsu interesēs. Ar jums nodarbosies vecākais izmeklētājs Arscnijs Nikolajcvičs Bozins, taču arī man jums irdaži jautājumi.

- Vai es drīkstu arī neatbildēt? - Tas nebija vis jautājums, bet vairāk gan apgalvojums.

- Varat, - atbildēja Ļinovicka. - Tomēr es jums ieteiktu neklusēt. Citādi jūs apsūdzēs ne tikai Olgas nogalināšanā un meitenes nolaupīšanā, bet arī jūsu vadītāja noslepkavošanas mēģinājumā.

Nu gan jūs gvelžat!-nenovaldījās Skrjobovs.-To jūs man nepiesiesiet. Es negrasījos viņu nogalināt. Kāpēc gan man būtu jālikvidē naudasmaiss? Viņu dzīvē interesē vienīgi bābas un nauda. Cits nekas.

- Tā ir viņa darīšana, - piebilda Ļinovicka. Jūs tātad strādājāt kopā ar viņu un apskaudāt šefa panākumus mīlas frontē.

- Kādus panākumus?-Jegors pavīpsnāja, un viņa piesārtušajā sejā pavīdēja nerātna izteiksme. - Tādus panākumus arī es varētu nopirkt. Samaksā tik naudu un ved sev kaut tūkstoti bābiešu. Tagad šajā ziņā problēmu nav. Nekādu problēmu! Bet tu vēl saki - panākumi...

Uzrunājiet mani uz “jūs”! - ieteiea Ļinovicka.

- Lai tad ir “jūs”, - greizi pasmīnēja Skrjobovs. - Kāda gan tur atšķirība? Galvenais ir tas, ka jūs kļūdāties. Viņš sievietes pirka. Un arī Ņinu viņš nopirka, dzīvokli viņai izgādāja, lai būtu kur satikties. Un arī Oļa viņa dēļ bija bez prāta.

- Manuprāt, tieši jūs tagad kļūdāties, - iebilda Drongo. - Sievietes, kuras šodien sēdēja šajā kabinetā, viņu mīlēja ne jau naudas dēļ. Toreiz viņš bija nevis bagāts, bet nevienam nepazīstams cilvēks, taču, neraugoties uz visu to, trīs sievietes piekrita atbraukt uz Maskavu, lai viņu atkal ieraudzītu. Panāciet to, Skrjobov, lai jūsu dzīves nogalē kaut viena sieviete vēl gribētu atbraukt piejums, un tad jūs varēsiet uzskatīt, ka jūsu dzīve ir izdevusies.

Ļinovicka ar manāmu interesi noklausījās šo monologu, taču to nekādi nekomentēja.

- Vecas čāčas. Skrjobovs pašūpoja galvu. - Taču jaunās pavada laiku kopā ar viņu par naudu. Ar datoriem spekulēja un tā kļuva bagāts.

- Jūs esat nelaimīgs cilvēks, Skrjobov! - ar nožēlu balsī teica Drongo. - Jūs strādājāt kopā ar Halupoviču un tik ļoti viņu neieredzējāt. Jūs labāk pasaudzējiet sevi, citādi jūs var piemeklēt ļauna slimība. Nenovīdība un naids izraisa onkoloģiskas saslimšanas vai noved pie sirdslēkmēm. Pasaudzējiet sevi kolonijā un centieties vairāk uzturēties svaigā gaisā.

Šoferis no apvainojuma nosēcās, taču nesacīja ne vārda.

- Vai jūs noliedzat savu līdzdalību Halupoviča noindēšanas mēģinājumā?-sarunu turpināja Ļinovicka.

- Protams, noliedzu! - skaļi sacīja Skrjobovs. Kādēļ gan man vajadzētu viņu indēt? Kādēļ? Es tajā dienā pat nebiju viņa mājās. Pat tad, ja es tur būtu aizgājis, Jeļizaveta Matvejcvna mani tik un tā nebūtu laidusi iekšā. Ja reiz viņai tas ir aizliegts, tad viņa arī nelaiž, kamēr saimnieks nav piezvanījis! Reiz arī Miša stāvēja aiz. durvīm un gaidīja, kad viņa saņems atļauju no Halupoviča.

Kurš tad, jūsuprāt, varētu gribēt viņu noindēt? -iejautājās izmeklētāja.

- Kāda no viņa sievietēm, - pasmīnēja šoferis. - Te nu ir tā jūsu reklamētā mīlestība! Atbrauca, lai nogalinātu. Droši vien toreiz viņai nesamaksāja,-klaji ņirgādamies par Drongo vārdiem, piemetināja Skrjobovs.

Vai jūsu pārinieks varētu mēģināt viņu nogalināt? -Ļinovicka turpināja uzdot jautājumus.

- N-nē! atbildēja Skrjobovs.

Viņš brītiņu padomāja un tad atkārtoja:

- Nē! Miša ir muļķa cilvēciņš, viņš ir apmierināts ar savu dzīvi. Kāpēc gan viņam vajadzētu nogalināt saimnieku? Nē. viņš to nevarēja izdarīt.

- Kā jūs nozagāt meiteni?

Ļinovicka, nolēmusi izmantot aizdomās turētā atklātību, acīm redzami centās palīdzēt Bozinam. Skrjo-bovs pat nepamanīja, ka viņu saruna bija ievirzījusies pavisam par citu tematu.

- Es viņu nejauši ieraudzīju garāžā, - paskaidroja šoferis. Es pat nedomāju, ka viņu nolaupīšu. Pat negribēju to darīt. Viņa man pajautāja, kā atrast liftu, un es viņai to parādīju. Taču pēc tam es atcerējos Halupoviča vārdus, ka meitene viņam ir pati svarīgākā lieciniece. Nu un tad ... tad es arī nolēmu ...

- Un noslēpāt viņu bagāžniekā?

- Jā. Baidījos, ka meitene tur var nosmakt, tāpēc vienā laidā skraidīju lejā, lai pārliecinātos, kā viņa jūtas. Pēc tam mēs izbraucām no firmas teritorijas un es viņu izlaidu ārā, - meloja Skrjobovs.

- Vai Olga zināja par jūsu plāniem?

- Kāds tam sakars ar Olgu? - satraucās Skrjobovs.

Es neesmu viņu nositis. Tas jums vēl ir jāpierāda.

Un arī pierādīsim, - pārliecināti sacīja Valentīna Oļegovna. Varat par to nešaubīties. Noteikti pierādīsim!

- Virsdrēbes! - atgādināja Drongo. - Ja Skrjobovs bija uznācis augšā no garāžas, tad viņam mugurā vajadzēja būt vējjakai. Pēc sitiena uz tās varēja palikt asins traipi. Es domāju, ka jūsu apģērba ekspertīze visai viegli atradīs nepieciešamos pierādījumus.

Tad meklējiet, - nikni atbildēja šoferis.

- Ar kojās viņai iesitāt?-centās precizēt Ļinovicka.

- To nu gan jūs neatradīsiet, - pārliecināts teica Skrjobovs. Neko jūs neatradīsiet un arī nepierādīsiet.

- Viņš slepkavības ieroci ir izmetis kaut kur pilsētā, - sacīja Drongo. - Taču jūs tik un tā tiksiet atmaskots un pēc kāda laika mums visu izstāstīsiet.

Neko es jums neteikšu, - atteica Skijobovs, - bet jūs neko nepierādīsiet.

- Vispirms mēs atradīsim meiteni, - iebilda Drongo, - Un es pat varu pateikt, kur jūs viņu slēpjat. Jūsu brālis - Aleksejs Skrjobovs - dzīvo blakus Kozickas šķērs-ieliņai. Vai nosaukt jums viņa adresi vai ticēsiet man uz vārda?

- Tu nu gan esi maita! - Jegors nespēja vairs novaldīties. - Kā tas viss tev izdodas? Tu droši vien proti lasīt domas.

- Jūs, Skrjobov, lieliski zināt, ka tas tā nav. Jūs velti sevi uzskatījāt par pašu gudrāko cilvēku šajā namā. Man bija patīkami likt jums vilties. Un nevajag censties mani apvainot. Hs uz jūsu rupjībām neatbildu tikai tāpēc, ka jums ir uzlikti roku dzelsi.

- No kurienes tu tāds man uzkriti uz galvas? -novaidējās Skrjobovs.

Viņš pacēla galvu un paraudzījās uz izmeklētāju.

- Es jums visu izstāstīšu, - gluži negaidīti apsolīja Skrjobovs. - Ja manu brāli neviens neaiztiks, tad es visu izstāstīšu. Viņš ne pie kā nav vainīgs. Es biju tas, kas viņu pierunāja paņemt meiteni. Es pie visa esmu vainīgs.

- Tad stāstiet, - atļāva Ļinovicka.

- Nē, - teica Skrjobovs. - Lai viņš iziet ārā. Es viņa klātbūtnē vairs nerunāšu. Lai viņš iziet ārā!

Drongo piecēlās kājās un sacīja Ļinovickai:

- Es būšu atpūtas istabā. Vajadzības gadījumā pasauciet mani.

Viņš iegāja atpūtas istabā, bet durvis cieši nepievēra. Eduards Lconidovičs, atgāzis galvu, joprojām sēdēja uz dīvāna, lzdzirdis, ka kāds ienāk istabā, viņš atvēra acis. Ieraudzījis Drongo, viņš sērīgi iesmējās.

- Esmu vājš psihologs, - drūmi sevi raksturoja Halupovičs. - Pat kārtīgu šoferi nepratu sameklēt. Nekad nebūtu domājis, ka Jegors uz to ir spējīgs. Muļķīgi un reizē arī sāpīgi. Droši vien arī ar sievietēm man vienmēr tā ir bijis. Neko es neesmu sapratis un vēl tagad nesaprotu.

Drongo apsēdās viņam blakus.

- Pārlieku nepārdzīvojiet, reizēm gadās arī tā! No tā nav pasargāts neviens. Arī man ir bijuši tādi gadījumi, kad esmu dziļi vīlies cilvēkos. Tāpēc nevajag tik ļoti šaustīt sevi. Reizi tūkstoš gados var pieredzēt neticamas lietas un tamlīdzīgas kolīzijas. Un ir labi, ja tā notiek tikai reizi tūkstoš gados, - noteica Drongo.

Halupovičs iesmējās.

- Manis paša teiktos vārdus jūs pavēršat pret mani, - viņš saprata. - Patiesi muļķīgi ir iznācis. K.ā jūs domājat, kurš tad mēģināja mani noindēt? Es visu laiku par to domāju. Par Jegoru viss ir skaidrs. Viņš nosprieda, ka ir izdevība iedzīvoties. Acīmredzot pārāk atklāti esmu viņa klātbūtnē demonstrējis gan savu bagātību, gan arī biežās tikšanās ar sievietēm. Tā man būs laba mācībstunda. Ņemšu turpmāk vērā. Es satikos ar Ņinu, bet viņš nolēma, ka var satikties ar Oļu. Un tā nu viss sanāca. Ja es būtu zinājis, ka viņam prātā nāks tādas domas...

- Francūžiem ir sakāmvārds: “Nodod vienīgi savējie,”-piemetināja Drongo.

- Gluži pareizi! Tāpēc es par Skrjobovu vairs nedomāju. Gatavais kuņas dēls! Nozaga meiteni, lai nopelnītu, bet, lai neviens neuzzinātu, nosita Olgu. Tomēr ūdeni viņš nevarēja saindēt! Tātad to ir izdarījusi viena no trim sievietēm, kuras bija manā dzīvoklī. Tagad sēžu un mokos neziņā: “Kura?”

- Jūs esat aizmirsis piekto sievieti, - atgādināja Drongo. - Jūsu kaimiņiene apgalvoja, ka bijušas pic-eas sievietes. Ņemot vērā to, ka viņa stāvēja pie loga un redzēja visus garāmejošos, viņai var ticēt. Turklāt viņa bija dzirdējusi, ka kāds ar liftu uzbraucis līdz jūsu stāvam. Vienā viņas istabā var labi dzirdēt lifta graboņu. Kura tā varēja būt?

- Es nezinu. Es patiešām nezinu.

- Varbūt ir vēl kāda sieviete, ar kuru jūs agrāk satikāties un kura gribēja jums atriebties?

-Nezinu gan, - Halupovičs k|uva domīgs. - Man nav lādu paziņu. Turklāt Jcļizaveta Matvejevna viņu neparko nebūtu laidusi dzīvoklī. Viņai šajā ziņā bija dotas stingras instrukcijas. Vēl vairāk - viņa to nebūtu laidusi virtuvē.

Vai tā nevarēja būt jūsu sieva? - ieminējās Drongo.

Vai jūsu mājkalpotāja pēc izskata viņu pazina?

- Nē. Viņas nekad nav tikušās. Un tā nevarēja būt mana sieva. Nekādos apstākļos. Bet milicis? Kāpēc jūs negribat viņu pārbaudīt?

-Noteikti pārbaudīsim! Taču jūs nupat minējāt, ka Jcļizaveta Matvejevna nebūtu atvērusi durvis nepazīstamam cilvēkam. Turklāt vēl nebūtu laidusi virtuvē.

- Pilnīgi pareizi! - noskuma Halupovičs. Iznāk gluži vai apburtais loks. Kaut kāda bezizeja. Meklējam slepkavu, kurš izkūpēja gaisā un kurš nevarēja iekļūt 28S

aizslēgtā dzīvoklī. Vai jums agrāk ir bijuši tamlīdzīgi gadījumi?

- Dažkārt ir bijuši, - noteica Drongo. - Taču visos gadījumos izrādījās, ka arī bezizejā ir izeja. Slepkavas ir izmantojuši visdažādākās metodes, lai novērstu no sevis aizdomas un iegūtu drošu alibi.

- Kurš gan tas varēja būt?

Halupovičs atkal atzvīla dīvānā un pievēra acis.

- Vai jūs zinājāt par Farizas problēmām? - viņš pēkšņi iejautājās.

- Viņa man par tām pastāstīja jau vakar, tāpēc es jums mūsu pirmās sarunas laikā to pajautāju. Viņas tēvs ir uzbeks, māte - ukrainiete, bet no Kazahstānas. Tur valda savi morāles likumi.

Meitenei, kas augusi tādā ģimenē, nevainības zaudēšana ir neiedomājams negods. Bet jūs bijāt viņai pirmais vīrietis. Kad jūs aizbraucāt, viņa droši vien to ļoti pārdzīvoja. Un tad māte nolēma viņu izprecināt jaunam, daudzsološam puisim, taču Fariza atteicās un pat paņēma norīkojumu darbā uz citu pilsētu. Protams, māte nespēja to izturēt un smagi saslima.

- Un viņas brālis mani vēl līdz pat šim laikam neieredz, - to pasacījis, Halupovičs atvēra acis.

Lai arī kas notiktu, viss ir tikai uz labu - atbildēja Drongo. - Tagad viņa ir precējusies ar cilvēku, kuru mīl. Viņš ir zinātņu doktors, profesors, korespondētājloceklis, pazīstams zinātnieks. Viņiem ir lieliska ģimene, un viņa neko nenožēlo. Ja viņa nebūtu aizbraukusi uz Kurgānu, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

- Vai jūs tā domājat?

- Esmu par to pārliecināts. Jums, Halupovič, problēmas rada nevis mīlestības pilnā sirds, bet gan pārlieku lielā vieglprātība attiecībā uz šādām tikšanās reizēm. Jums patika peldēt pa straumi, nedomājot par to, kas notiks ar šīm sievietēm, ar kurām jūs satikāties. Šīs taču nav tās sievietes, kurām jūs maksājat naudu un kurām pret jums nav nekādu pretenziju. Katra no šīm sievietēm jums ir atdevusi kādu daļu no savas dvēseles. Un katrai no viņām ir savs dzīvesstāsts, kuru jūs nezināt.

- Kādā ziņā?

Katrai no viņām ir savs noslēpums. Un arī sava traģēdija. Kad Elga Rummo satikās ar jums, viņa jau bija precēta sieva.

-Tikai nesakiet, ka viņa manis dēļ izšķīrās ar vīru vai ka saslima arī viņas māte, - Halupoviča balsī ieskanējās ironiska nots, - vai notika kas cits tamlīdzīgs.

- Ir daudz ļaunāk, nekā jūs spējat iedomāties. Jums vajadzēja pievērst uzmanību viņas somiņām, apģērbam un pat viņas šķiltavām. Taču jūs bijāt aizrāvies ar atkalredzēšanos un neko nepamanījāt. Jūs steidzāties satikties ar viņām visām, lai “atzīmētos” un pēc tam viņas savslaipēji iepazīstinātu. Kad jums bija romāns ar Elgu, viņas vīrs strādāja partijas rajona komitejā par šoferi. Pēc jūsu aizbraukšanas noskaidrojās, ka kāds bija uzzinājis par jūsu romānu. Lai gan tikumi Baltijā arī toreiz bija pietiekami liberāli, šoferim tomēr izteica pārmetumu par viņa sievas morālo izlaidību. Viņu apvainoja cilvēks, kurš pats bija gribējis patlirtēt ar Elgu. Tā rezultātā viņas vīrs piedzērās un, kad uz rīta pusi atgriezās mājās, izraisīja autokatastrofu. Un tā Elga kļuva par jaunu atraitni ar bērnu uz rokām.

- Ak Kungs! - satraucās Halupovičs. - Zvēru jums, ka cs neko nezināju! Man nebija ne mazākās nojausmas... Ja vajag, cs palīdzēšu ... Es centīšos viņai palīdzēt...

- Nu jau vairs nevajag. Viņa apprecējās otrreiz, viņai ir divi bērni, dzīve ir nokārtojusies. Viens no bērniem mācās Anglijā, un viņa ir pietiekami nodrošināta sieviete. Jums tādi sīkumi neinteresēja, bet man izdevās atraisīt viņas vaļsirdību.

- Nabaga Elga! Cik daudz gan viņai nācies pārdzīvot! Un es pat neiedomājos...

- Katram cilvēkam skapī ir pa skeletam. Šo salīdzinājumu atcerējās Elga. Arī Oksanai Grigorjevnai ir savs noslēpums, par kuru jums nav ne jausmas, -turpināja savu stāstījumu Drongo.

Vienai gāja bojā vīrs, otrai saslima māte. Liekas, es visiem sagādāju vienas vienīgas nelaimes. Vai tiešām arī ar viņu notikusi kāda traģēdija?

- Vai jūs pazīstat daudz tādu cilvēku, kas nebūtu piedzīvojuši traģēdijas? - painteresējās Drongo. Katram mēdz būt laimīgi un nelaimīgi dzīves periodi.

- Es ceru, ka tikšanās ar mani viņām ir bijušas laimīgās dienas, - nomurmināja Halupovičs. - Varbūt es kļūdos?

- Nekļūdāties. Viņas patiešām atceras šīs tikšanās ar dziļām jūtām, taču jūsu attiecības acīmredzot ir bijušas daudz nopietnākas, nekā jās to domājat. Tās nebija vienkāršas un ātri gaistošas tikšanās. Katra no tām pārvērta dzīvi šīm sievietēm, ar kurām jums bija intīmas attiecības. Oksana Grigorjcvna atceras jūsu romānu kā pašu spilgtāko notikumu savā dzīvē. Viņa līdz. pat šim laikam atceras visas detaļas. Toreiz, viņai vajadzēja piedzimt puisēnam. Iespējams, ka tas bija jūsu dēls, Halupovič! Taču, aizbraucis no Kijevas, jūs viņai vairs nepiezvanījāt. Un viņa pieņēma smagu lēmumu piekrita izdarīt abortu. Tā rezultātā viņa zaudēja puisīti, un viņai vairs nekad nebūs dēla, par kuru viņa tik dedzīgi sapņoja.

- Zēns ... - nočukstēja Halupovičs. Kāds gan idiots esmu bijis!

Redziet nu! Jūs neko par viņām nezinājāt. Acīmredzot jūs patīkat sievietēm: jūsu intelekts, jūsu ener-ģiskums, jūsu pievilcība. Taču nedrīkst domāt tikai par savu personisko labpatiku, Halupovič! Dzīve ir iekārtota tā, ka vajag padomāt arī par apkārtējiem. Dažkārt mēs tīši vai netīši sagādājam citiem sāpes un ciešanas. Dzīve - tā ir liela mīkla. Mūsu likteņi savijas ar citu cilvēku likteņiem, un visi kopā mēs veidojam vienotu veselumu. Katra mūsu dvēseles kustība rod atspulgu apkārtējo cilvēku dvēselēs. Es jau sen esmu nonācis pie tāda secinājuma.

- Paldies, ka pastāstījāt man to, - Halupovičs saviļņots sacīja. - Šķiet, ka man vajadzēs attiecībā uz dažām I ietām pārrevidēt savus uzskatus. Ko jūs par to domājat!

- Nekad nav par vēlu sākt jaunu dzīvi! - atjokoja Drongo. - Lai gan es pats neticu, ka četrdesmit gadu vecumā cilvēks vairs spēj mainīties, taču man patīk 292 jums piemītošais epikūriešu raksturs, jūsu optimisms. Atliek vienīgi uzmanīgāk izturēties pret citiem cilvēkiem - gan pret labiem, gan pret sliktiem. Tā, lūk, ir visa mana zāļu recepte, ko es jums varu ieteikt.

Divdesmit pirmā nodaļa

Kabinetā atskanēja soļi, un Drongo atvēra durvis. Viņš ieraudzīja, ka ir ienācis Bozins, kas, neapmierināti paskatījies uz Skrjobovu, dodas pie galda. Pēc viņa kabinetā ienāca majors OzijevS un palika stāvam pie durvīm.

- Kā jums veicas, Valentīna Oļegovna? - pajautāja Bozins.

- Viņš visā ir atzinies, pavēstīja Ļinovicka.

Sacīja, ka esot šajā pasākumā ievilcis arī savu brāli,

kurš, tiesa gan, vēl neko nenojauš.

- Mēs atvedām viņa brāli, - paskaidroja Bozins un, pamanījis kabinetā ienākušo Drongo, pamāja viņam, tā izrādīdams savu pateicību. - Jums bija absolūta taisnība. Meiteni viņš slēpa pie sava jaunākā brāļa. Patlaban meitene jau atrodas blakusistabā kopā ar Ņinu un pamazām atjēdzas pēc visa notikušā. Es palūdzu, lai pie viņām nevienu neielaiž. Lai meitene mazliet atgūstas no šoka. Bet otrs viņas nolaupītājs sēž pieņemamajā istabā. Tūdaļ mēs viņiem sarīkosim “brālīgu tikšanos”.

- Nedariet to! - Skrjobovs sāka lūgties. - Es jau tā visā esmu atzinies. Viņš ne pie kā nav vainīgs. Es to visu noorganizēju.

- Mēs tomēr aizturēsim jūs abus, - pavēstīja Bozins. - Manuprāt, būtu labāk, ja jūs, Skrjobov, visu izklāstītu rakstveidā. Tad varbūt patiešām izdosies mīkstināt jūsu jaunākā brā|a sodu.

- Es visu uzrakstīšu, - nopūtās Skrjobovs, - gan par meiteni, gan par Olgu.

- ...Un arī par mājkalpotāju, - aši iestarpināja Bozins.

Es viņu nenogalināju, - stingrā balsī sacīja Skrjobovs. Jūs man to nesakiet! Es tajā dienā Eduarda Leonidoviča dzīvoklī netiku bijis.

Kurš tad viņu noindēja? - painteresējās Bozins.

- To es nezinu, sacīja Skrjobovs. - Patiešām nezinu! Kādēļ gan man vajadzētu indēt šo sievieti? Tas ir muļķīgi teikts! Kam gan viņa traucēja?

- Bet varbūt jūs negribējāt nogalināt viņu? - izteica varbūtību Bozins. Ir pilnīgi iespējams, ka jūs nepareizi aprēķinājāt indes koncentrāciju.

- Kādu koncentrāciju? - nesaprata šoferis.

- Jūs varējāt cerēt uz labu ķērienu krietnu naudas summu, kas atradās Halupoviča dzīvoklī. Iespējams, ka jums pat bija ārdurvju atslēga. Iekļuvis dzīvoklī, jūs saindējāt ūdeni, cerēdams, ka Halupovičs, iedzēris ūdeni, zaudēs samaņu, kad būs palicis viens. Un pēc tam jūs ienāksiet dzīvoklī un pievāksiet naudu. Turklāt jums pašam nemaz nevajadzēja nākt, lai saindētu ūdeni. Atlika vien izgatavot atslēgas dublikātu un iedot to kādam citam, piemēram, savam jaunākajam brālim.

- Nē, - apstulbušām acīm skatīdamies uz izmeklētājiem, sacīja Jegors. - Nē! Nē! Es to neesmu darījis. Man tas nav pat prātā nācis. Ar meiteni viss 294

atgadījās nejauši. Pats nezinu, kāpēc tā izdarīju. It kā pats nelabais būtu apsēdis. Meitene man nejauši pagadījās ceļā. Tas laikam bija man uzliktais pārbaudījums. Es pat nebiju domājis meiteni zagt. Bet te vēl Eduards Leonidovičs vairākas reizes atkārtoja, cik viņam svarīga ir šī meitene. Un tad cs vairs neizturēju... Protams, biju muļķis. Nesapratu, ko daru. Un tad vēl notikušais ar Oļu... Goda vārds, tas bija viens vienīgs murgs! Viņa droši vien bija pamanījusi, ka es vienā laidā pārbaudu bagāžnieku, baidīdamies, lai meitene nenosmok. Es taču meitenei nebiju pat vīkšķi iebāzis mutē, lai viņa varētu brīvi elpot.

Kā tā? - nesaprata Ļinovicka. - Un jūs nebaidījāties, ka meitene varētu sākt kliegt?

- Nē. - To teikdams, Jegors nolaida acis. - Es viņai pasacīju, ka vecmāmiņa ir gājusi bojā un ka arī viņai draud briesmas. Un tad meitene piekrita paslēpties bagāžniekā. Es viņu pat nesasēju.

- Tātad mana versija nav gluži pareiza? - Drongo sarauca pieri. Jūs, Skrjobov, kā izrādās, esat arī labs psihologs. Es domāju, ka jūs esat tikai nolaupītājs. Taču izrādās, ka jūs nolēmāt savā labā izmantot bērna izbīli.

-Neko es neesmu izmantojis! Es tikai devu viņai padomu noslēpties, atbildēja Jegors. - Taču tad, kad meitene bija paslēpusies bagāžniekā, es sāku uztraukties. Tāpēc arī visu laiku skraidīju uz garāžu, lai pārbaudītu, kā viņai tur klājas. Un tad pēkšņi uzradās Olga. Es gan vēl paguvu aizvērt bagāžnieku, taču viņa kaut ko tomēr bija pamanījusi. Vai arī kaut ko nojauta.

Kad es atgriezos, viņa mani jau gaidīja. Piezvanīja un pateica, lai es ejot pa kāpnēm ... Un tad, kad viņa sāka mani izprašņāt, es pavisam zaudēju galvu. Meitene tobrīd jau bija pie brāļuka. Viņa dzīvoklī. Es skatījos uz Olgu un nesapratu, ko viņa runā. Tikai vienu apjēdzu-es tūdaļ zaudēšu visu cerēto naudu. Ja viņa kādam par mani pastāstīs, tad izpirkuma maksu es vairs nesaņemšu. Un Halupovičs tūdaļ apjēgs, kur ir meitene. Es nezināju, kā nomierināt Oļu. Viņa sāka uz mani kliegt, ka es esmu nelietis, bet man rokā atradās mobilais telefons. Un tad es atvēzējos un iesitu viņai pa galvu, bet es negribēju viņu nosist. Taču sitiens ķēra deniņus... Bet man bija vecs, aizvēsturiska modeļa mobilais telefons - gauži smags. Un tā arī galvu viņai pārsitu. Turklāt viņa nokrita no augstuma. Es tik ļoti izbijos! Viņa taču man patika, pat ļoti patika. Un es tūdaļ metos projām, gribēju visu izstāstīt Eduardam Lconidovičam, bet, kad biju uzkāpis augšā pieņemamajā istabā, tur sastapu Mišu. Viņš man sāka stāstīt par savu mašīnu, un tad es mazliet nomierinājos.

-Tas jūs neattaisno,-sausi piemetināja Bozins. -Tiesā jūs nevarēsiet pierādīt, ka esat rīkojies afekta stāvoklī. Jūs apzināti nositāt sievieti, lai viņa nevarētu kādam izstāstīt par meitenes nolaupīšanu. Ko gan jūs cerējāt? Vai tiešām nopietni domājāt, ka jums izdosies izspiest no Halupoviča izpirkuma maksu?

- Es viņu negribēju nogalināt, izdvesa Skrjobovs.

Taņu es pierunāju, lai viņa dodas man līdzi. Teicu, ka viņas vecmāmiņa ir gājusi bojā un ka mans pienākums ir Taņu izglābt. Un viņa piekrita noslēpties bagāžniekā. 296

Tajā brīdī uz sliekšņa parādījās Halupovičs. Pat nepaskatījies uz savu bijušo šoferi, viņš pievērsās Bozinam.

- Šis tips ir lieliski izpētījis manu psiholoģiju. Viņš droši zināja, ka es par meitenei būtu gatavs maksāt jebkuru summu, lai tikai viņu izrautu no bandītu nagiem. Viņš gribēja, lai es nervozēju, meklēju meiteni un nonāku smagā situācijā. Un beigu beigās par meiteni samaksāju viņam izpirkuma naudu. Šitāds kuņas dēls!

Skrjobovs sarāvās, it kā būtu saņēmis sitienu. Viņš neuzdrīkstējās paskatīties acīs savam bijušajam priekšniekam.

- Aizvediet viņu projām, pievērsdamies Ozije-vam, pavēlēja Boztus. Majors piegāja pie Skrjobova un uzlika viņam uz pleca roku. Šoferis piecēlās kājās un lēnā gaitā devās uz durvīm. Kad viņi bija izgājuši no kabineta, Halupovičs nopūtās.

- Pat nepatīkami atrasties ar viņu vienā telpā. Es viņam uzticējos, bet viņš, izrādās, bijis nelietis.

- Uzskatiet, ka jums ir paveicies, - piezīmēja Drongo. - Viss varēja beigties daudz bēdīgāk. Ja viņam radās tādi plāni attiecībā uz svešu bērnu, tad tikpat labi viņš varēja kaut ko izplānot arī attiecībā uz jūs ģimeni. Un tādā gadījumā izpirkuma summa būtu jau daudzkārt lielāka.

- Jā, - Halupovičs aplaizīja apkaltušās lūpas. - Es par to nemaz neiedomājos.

- Tāpēc jau es saku, ka jums ir paveicies, - savu teikto atkārtoja Drongo. - Kā jūs sastapālics ar viņa brāli, Arscnij Nikolajevič? Vai viņš jums pretojās?

-Nē. Manuprāt, mūsu ierašanās viņam bija pilnīgi negaidīta. Mums līdzi bija puiši no īpašās vienības, taču viņu iejaukšanās nebija nepieciešama. Aleksejs Skrjobovs atvēra durvis un ielaida mūs dzīvoklī.

- Bet kur atradās meitene? - painteresējās Ļinovicka.

- Sēdēja uz dīvāna, ēda iebiezināto pienu un skatījās televizoru, - paskaidroja Bozins. - Un viņa nemaz nebija pārsteigta, kad ieraudzīja mūs. Sākumā gan mazliet satraucās, bet pēc tam nomierinājās. Viņa neizskatījās nobijusies, tikai bija drūma un noslēgusies sevī. Kad mēs devāmies projām, viņa vienīgi pajautāja, uz kurieni mēs brauksim. Mēs viņai paskaidrojām, ka atgriezīsimies firmā, kur bija palikušas viņas mantas. Bet Skrjobova jaunākais brālis mums visu tūdaļ izstāstīja. Jegors viņam dienā esot piezvanījis un teicis, lai viņš ar savai žiguli atbraucot uz tuvējo Ko-ziekas šķērsicliņu. Tur tad viņš aiī atdevis meiteni brālim. Jegors esot atvēris bagāžnieku tā, lai Troškina neko neredzētu, tāpēc Troškins notiekošajam neesot pievērsis nekādu uzmanību. Tāda nu ir abu brāļu nelaimīgā epopeja. Es domāju, ka meitenes nolaupīšanas faktu un jūsu sekretāres nogalināšanu mēs, Eduard Leonidovič, spēsim pierādīt. Turpretījūsu mājkalpotājas nogalināšanas lietu Valentīnai Oļcgovnai droši vien nāksies šķetināt diezgan ilgi. Ja mājkalpotājas slepkava nav Skrjobovs - un šķiet, ka tā ir taisnība-, tad acīmredzot nāksies meklēt kādu citu cilvēku. Taču kā lai viņu atrod? Vai atkal būs jāpaļaujas uz mūsu cienījamā maestro meistarību? -Bozins paraudzījās uz Drongo un pasmaidīja. - Es domāju, ka otru noziedznieku mēs atradīsim paši.

- Es neesmu brīnumdaris, - piekrita Drongo. - Dažkārt mēdz veidoties apstākļi, kas nav no mums atkarīgi.

Tajā brīdī iezvanījās Halupoviča mobilais telefons. Viņš sameklēja aparātu un, noklausījies paziņojumu, paraudzījās uz Drongo.

- Lejā atkal parādījies tas pats apakšpulkvedis, kurš šeit bija atnācis jau dienā, - Farizas brālis. Varbūt viņš ir tas cilvēks, kurš grib mani nogalināt?

- Un tādēļ pievērš sev uzmanību? - skeptiski sacīja Drongo. - Nē, milicijas apakšpulkvedim tas ir gauži neticams žests. Turklāt man ir pārāk grūti noticēt viņa atriebības kārei. Es domāju, kaut kas ir noticis, un viņš ir atbraucis, lai satiktu jūs. Iespējams, ka viņš zina kaut ko tādu, par ko mums nav ne jausmas, jo tajā vakarā, izņemot Ņinu, pie jūsu mājas parādījās arī Mamadžanovas brālis. Pilnīgi iespējams, ka vērīgais kriminālizmeklētājs bija pamanījis kaut ko tādu, kam pārējie netika pievērsuši uzmanību.

- Manuprāt, ar viņu vajag tikties, - nogurušā balsī piekrita Bozins un palūkojās pulkstenī. - Pulkstenis ir jau vienpadsmit. Varbūt vienosimies par to, ka šis ir pēdējais apmeklētājs. Citādi mēs šodien vairs neaizbrauksim mājās.

Paņēmis mobilā telefona aparātu, Halupovičs sastādīja Šaļņeva numuru.

- Anton? Ļauj apakšpulkvedim atnākt pie mums! Tikai pārbaudi viņa dokumentus, - lūdza Eduards Leonidovičs. Viņš gribēja vēl piemetināt, lai Šaļņevs pārbauda arī to, vai apmeklētājam gadījumā nav klāt ieroča, taču, palūkojies uz kabinetā sēdošajiem cilvēkiem, to nepasacīja. Viņam kļuva kauns no simpātiskās Ļino-vickas, kura varētu par viņu nodomāt kaut ko sliktu. Nolicis telefona aparātu, Halupovičs paraudzījās uz Dron-go. Viņš novērtēja Halupoviča klusēšanu un pasmaidīja, tādējādi uzmundrinādams kabineta saimnieku.

- Mani mājās vienkārši nositīs! - pēkšņi atcerējās Bozins. - Es šodien sievai solīju, ka atgriezīšos no darba agrāk. Viņa bija nopirkusi biļetes uz teātri. Tā vien liekas, Halupovič, ka jūsu dēļ man mājās būs skandāls.

- Es sagādāšu jums biļetes uz eitu izrādi, - ieteicās Eduards Lconidovičs.

- Tātad amatpersonas kukuļošana? - atjokoja Bozins. -Ja varat, sagādājiet man biļetes uz Ļeņina komjaunatnes teātri. Jau sen neesmu tur bijis, un arī sieva gribētu aiziet uz turieni. Tikai ņemiet vērā, ka par biļetēm maksāšu es pats. Citādiem noteikumiem nepiekritīšu.

- Esam vienojušies! - pasmaidīja Halupovičs.

- Vai jās vienmēr esat tik taisns cilvēks vai tikai sarunās ar biznesmeņiem?

Es tikai izliekos,-atbildēja Bozins, - taču daru to tik veiksmīgi, ka esmu paguvis jau pierast pie šādas dzīves un arī negrasos tajā kaut ko grozīt.

- Jūsu sievai ir laba gaume, - piezīmēja Ļinovicka.

- Arī es veselu mūžību neesmu bijusi šajā teātrī. Vai arī jums patīk Ļeņina komjaunatnes teātra izrādes?-viņa pēkšņi pajautāja Drongo.

Drongo klusēdams paraustīja plecus.

Tātad nepatīk? - brīnījās Ļinovicka.

- Pat ļoti patīk, atzinās Drongo. - Es turp eju jau kādus divdesmit piecus gadus. Jau kopš tā pirmajām īOO

izrādēm. Man ļoti patika šā teātra galvenā režisora uzņemtās filmas, it īpaši filma par baronu Minhauzenu. Taču pēdējos desmit gadus es vairs neesmu liels viņa talanta pielūdzējs.

- Kāpēc tā?

Vai atceraties, kā viņš publiski sadedzināja savu partijas biedra karti? Man tas atgādināja kaut ko no ielas kumēdiņu rādītāju repertuāra. Viņa rīcībā izpaudās kaut kas teatrāls un demonstratīvi izaicinošs, bet tas aizvainoja daudzu cilvēku jūtas, it īpaši to, kuri šīs grāmatiņas sarkanajos vākos saņēma kara laikā, atrazdamies ierakumos. Viņš nedrīkstēja atļauties tamlīdzīgu demonstrēšanos! Nedrīkst savā teātrī uzvest “Sirdsapziņas diktatūru” un pēc tam sadedzināt partijas biedra karti. Viņš varēja klusām un mierīgi izstāties no partijas, kas viņam nepatīk. Taču, ieraudzījis šo balagānu, es pēkšņi sapratu, kāpēc senāk Pareizticīgo baznīca aizliedza aktierus glabāt kapsētās. Viņus, tāpat kā pašnāvniekus, glabāja aiz kapu nožogojuma. Man, tāpat kā senāk, patīk viņu uzvedumi un viņu filmas. Un man pat ļoti patīk šā teātra aktieri. Gluži cilvēciski man ir simpātisks arī viņu galvenais režisors, taču pēc visa notikušā es viņiem mazāk ticu. Lūk, tāds ir šis bēdīgais atgadījums!

- Jums ir visai savdabīgi uzskati, - atzina Ļino-vieka. - Vai jūs domājat, ka cilvēks nevar mainīties?

- Louels ir teicis, ka nemainās vienīgi muļķi un mirušie, - pasmaidīja Drongo. - Taču runa jau nav par to. Man šķiet svarīgi tas, lai dvēsele būtu zināmā mērā viengabalaina, lai tajā valdītu savs paša Dievs. No

Viņa drīkst novērsties, bet par Viņu nedrīkst smieties. Tas pats attiecas uz paša pārliecību. Tā drīkst mainīties, bet nedrīkst nozākāt savu paša dzīvi.

Durvis atvērās, un kabinetā ienāca gara auguma vīrietis ar melnām ūsām un aziātiem raksturīgu acu formu. Viņa vaibstos bija kaut kas netverami līdzīgs māsai. Biezas, tumšas uzacis, skaidri iezīmēti vaigu kauli, mazliet iesirmi mati.

- Labdien! - viņš sacīja, pievērsdamies Bozinam.

- Apakšpulkvedis Mamadžanovs. Es gribu likties ar prokuratūras darbiniekiem, kuri veic izmeklēšanu šīs slepkavības lietā.

- Kā jūs zināt par šo slepkavību? - pajautāja Bozins.

- Māsa pastāstīja, - paskaidroja apakšpulkvedis.

- Es jau vakar zināju, kas noticis Halupoviča mājās, taču šodien, kad biju atbraucis te, es sāku ļoti raizēties par savu māsu, jo uztraucos, ka ar viņu kaut kas varētu atgadīties. Un tad, kad es viņai piezvanīju, māsa man pastāstīja, kas šeit noticis.

- Jā, gan, - apstiprināja Bozins. Šajā ēkā ir notikusi slepkavība. Sēdieties, apakšpulkvedi! Atvainojiet, kā jūs lai uzrunāju?

- Varat saukt mani vienkārši par Ramilu, -pasmaidīja Mamadžanovs.

Viņš paņēma krēslu, apsēdās un pēc tam vērīgi noskatīja visus cilvēkus, kuri sēdēja pie lielā galda.

- Jūs acīmredzot esat tas privātcksperls, kas vakar bija atnācis pie manas māsas, - teica Ramils, vērsdamies pie Drongo. Bet jūs esat Halupovičs? - Un viņš pavērsās pret Eduardu Leonidoviču.

Ļinovickai, kura bija ģērbusies prokuratūras darbinieka formā, viņš nejautāja neko. Viss jau tāpat bija skaidrs.

- Jā, - ar nelielu nolemtības pieskaņu balsī sacīja Halupovičs. - Tas esmu es! Jūs laikam esat nācis šurp, lai man atriebtos?

- Atriebtos? - izbrīnījās apakšpulkvedis. Par ko gan man būtu jums jāatriebjas? Kāpēc? Jūs laikam esat kļūdījies.

- Neesmu vis kļūdījies, - Halupovičs ietiepīgi palika pie sava. - Jūs taču meklējāt mani. Pat bijāt atnācis uz manām mājām.

- Biju gan turp aizgājis, - piekrītoši pamāja ar galvu apakšpulkvedis. - Man šķita interesanti ar jums iepazīties, arī paskatīties, kur jūs dzīvojat. Māsa daudz interesanta tika stāstījusi pār jums.

- Un tāpēc jūs gribējāt mani nogalināt? - pajautāja Halupovičs.

- Es?! - izbrīnījās Mamadžanovs. - Es gribot jūs nonāvēt? Jūs kaut ko jaucat!

- Es neko nejaucu! Mana sekretāre dzirdēja, kā jūs draudējāt mani nogalināt. Arī jūsu māsa to apliecināja.

- Ko apliecināja? - nesaprata apakšpulkvedis. - Vai viņa teica, ka es gribu jūs nosist?

- Ne gluži, - Drongo nolēma iejaukties sarunā. - Viņa uzskatīja, ka tas bijis tikai joks. Taču jūsu sarunu ar māsu nejauši noklausījās Halupoviča sekretāre, un viņa dzirdēja, kā jūs draudējāt Halupoviču nosist.

- Es taču pajokoju! - mazliet apmulsis sacīja Mamadžanovs. - Es nedomāju, ka mūsu sarunu kāds noklausās.

- Kāpēc tad jūs devāties pie HalupoviČa, ja jums attiecībā uz viņu nav bijis nekādu plānu? - painteresējās Ļinovieka.

- Es gribēju iepazīties. Viņš taču pat nenojauta, cik |oti mana māsa viņu mīlēja. Viņa bija ar mieru atsacīties no jebkā, lai tikai vēl kaut reizi viņu ieraudzītu. Mūsu māte tāpēc smagi saslima. Fariza ļoti gaidīja, taču viņš pat nepiezvanīja.

- Es neko nezināju, - žēlabainā balsī nomurmināja Halupovičs. - Goda vārds, es neko nezināju!

Iespējams, ka arī nezinājāt, - piekrita Ramils Mamadžanovs, taču tāpēc viņai vieglāk nekļuva. Viņa negribēja šurp braukt, baidījās uzplēst senās brūces. Baidījās izgāzties. Viņas gados taču jau ir par vēlu visu sākt no jauna. Viņai ir biīnišķīgs vīrs, viņa to ļoti mīl. Un tomēr viņa izlēma braukt šurp. Un, kad es uzzināju, ka vakarā jūs esat tikušies, es tūdaļ steidzos pie viņas uz viesnīcu. Uz ielas mēs ar māsu aprunājāmies. Viņa man pastāstīja, ka esat nedaudz mainījies, taču vēl arvien romantisks un cēlsirdīgs. Un tad es pa jokam izmetu, ka man droši vien vajadzēs jūs nogalināt, lai māsa beidzot atbrīvotos no savām jūtām pret jums. Taču nogalināt jūs man, protams, nav nācis prātā. Vai tiešām jūs varējāt pieļaut domu, ka es esmu spējīgs to izdarīt?

- Kādēļ tad jūs bijāt atnācis uz manu dzīvokli Tveras ielā?

- Fariza man pasacīja, kur atrodas jūsu dzīvoklis, un es samērā labi pazīstu Maskavu, jo daudzas reizes esmu šurp braucis, arī mācījos šeit, tāpēc atrast jūsu māju nenācās grūti. Taču dzīvoklī mani neielaida. Kad 304

cs piezvanīju pie durvīm, atsaucās kaut kāda sieviete. Tā vairs nebija jaunas sievietes balss. Es taujāju pēc Eduarda Leonidoviča, taču viņa pateica, ka jūs esat aizbraucis. Viņa neatvēra pat durvis, un cs nodomāju, ka viņa mani māna. Taču cs sapratu, ka tā nav jūsu sieva, jo jūs taču sievas klātbūtnē nebūtu licies ar savām agrāk mīļotajām sievietēm. F.s šai sievietei pajautāju, kas viņa ir, un uzzināju, ka viņa ir mājkalpotāja. Tad cs mazliet nomierinājos un noticēju viņai, jo diezin vai tāds pazīstams biznesmenis, kāds esat jūs, būtu slēpies un sūtījis savā vietā uz pārrunām mājkalpotāju. Vēl jo vairāk tāpēc, ka es biju ģērbies formas tērpā, un neviens nevarēja zināt, ka esmu Farizas brālis. Parasti formas tērps iedarbojas uz cilvēkiem, un viņi atver durvis pat tad, kad to nekādā ziņā nedrīkst darīt.

- Tātad viņa jums neatvēra durvis. - Halupovičs triumfējoši paskatījās uz izmeklētājiem. - Redziet nu! Es taču sacīju jums, ka neviens nevarēja ienākt šajā dzīvoklī bez manas piekrišanas. Jejizaveta Matve-jevna neatvēra durvis pat milicijas apakšpulkvedim. Tomēr, neraugoties uz visu to, kāds tajā ir iekļuvis. Kaut kāda mistika! Kā gan slepkava tur nokļuva?

Bozins sarauca pieri un palūkojās uz Ļinovicku. Arsenijs Nikolajevičs pēkšņi izjuta zināmu gandarījumu par to, ka viņam uzticētā krimināllieta ir pabeigta, jo meitene ir atrasta un slepkava - atmaskots. Un tas viss bija noticis dažu stundu laikā. Turpretī Ļinovickai nāksies visu sākt no jauna, ja Skrjobovs neuzņemsies vainu par mājkalpotājas nogalināšanu.

Spriežot pēc izklāstītajiem faktiem, viņa līdzdalību šajā noziegumā varēs pierādīt vienīgi tajā gadījumā, ja izdosies atrast Halupoviča dzīvokļa otru atslēgu. Visticamāk tieši šoferis varēja saindēt ūdeni. Bet kādēļ viņam to vajadzēja darīt? Nē, pierādīt Skrjobova līdzdalību pirmajā noziegumā ir gandrīz neiespējami.

- Varbūt to tomēr izdarījis jūsu šoferis? - Halupo-vičam jautāja Arscnijs Nikolajcvičs.

- Nezinu. - Viņš paraustīja plecus. Es tagad neko vairs nezinu un nevienam neuzticos.

To pateicis, viņš sadrūma, apklusa un novērsās.

Bozins paraudzījās uz RamUu Mamadžanovu.

- Vai jūs pie mājas nevienu neredzējāt?

- Nevienu. Man durvis neatvēra, un es tūdaļ gāju projām. Taču vakarnakt māsa man pastāstīja, ka tajā mājā notikusi slepkavība un ka pie viņas bijis atnācis kāds privāteksperts ar eksotisku uzvārdu - Drongo. Māsa zināja, ka ir tādi putni drongo, taču viņa nekad nebija dzirdējusi, ka tamlīdzīgs vārds mēdz būt arī cilvēkiem. Kad izdzirdēju Drongo vārdu, es tūdaļ sapratu, ka šeit noticis neparasts noziegums. Arī mēs savā nomaļajā provincē esam dzirdējuši par slaveno Drongo, un tāpēc es šodien devos šurp, lai uzzinātu, kā jūtas Fariza. Es viņai pēc tam vairākas reizes zvanīju uz “Metropoli’', un, kad viņa beidzot ieradās viesnīcā, es uzzināju, ka ir notikusi vēl viena slepkavība. Un tad es nolēmu braukt šurp. Esmu spiests jums atklāt, ka es nopietni baiļojos par māsas dzīvību. Tieši tāpēc arī esmu atbraucis. Es viņai vairs neļaušu piejums nākt. Divas slepkavības pēc kārtas - pat pēc statistikas tas ir daudz. m6

- Ari mēs paši neko nesaprotam, - atzinās Halupovičs.

Viiiš paskatījās uz izmeklētājiem un pēkšņi sacīja:

- Acīmredzot esmu kaut kur kļūdījies, bet līdz pat šim laikam nevaru saprast, tieši kādā ziņā.

- Kas jūs izseko? - pajautāja Ramils. - Kam jūs esat stājies ceļā?

Kā lai es to zinu?- nopūtās Halupovičs.-“Pieklājīgi cilvēki” šādos gadījumos nolīgst kilIerūs, bet mani konkurenti to nav darijuši. Un arī mani ienaidnieki ne. Es nevaru saprast, kurš varētu tīkot mani nogalināt. Bet otrā slepkavība jau ir atklāta. Šeit klātesošais Drongo kungs mums palīdzēja to izdarīt. Viņš atrada slepkavu, kas izrādījās mans šoferis. Šis neģēlis nolaupīja meiteni un, gribēdams noslēpt noziegumu, nogalināja manu sekretāri.

Tātad abas slepkavības jau ir atklātas?

Nē, - kabineta saimnieka vietā atbildēja Bozins.

Atklāta ir tikai tā slepkavība, kura notika šajā ēkā, taču mēs vēl līdz pat šim laikam nezinām tā cilvēka vārdu, kurš ir saindējis ūdeni, kā rezultātā nomira Eduarda Lconidoviča mājkalpotāja.

- Varbūt jums ir nepieciešama mana palīdzība?-savu piedāvājumu izteica Mamadžanovs. Šajā mirklī kabinetā ienāca Ņina. Apakšpulkvedis sēdēja ar muguru pret durvīm.

- Taņa ir nogurusi un grib gulēt...

Ņina vēl nebija paguvusi līdz galam izteikt šo frāzi, kad Mamadžanovs pagriezās uz viņas pusi. Ņina ieraudzīja viņa seju.

- Tas ir viņš, - viņa apmulsumā nomurmināja un kāpās atpakaļ uz durvju pusi. - Tas ir viņš!

Divdesmit otra nodaļa

Ņina atradās tuvu bezsamaņai. Halupovičs, pieskrējis pie Ņinas, uzlika viņai uz pleca roku.

Tikai mieru! - viņš sacīja, skatīdamies Ņinai acīs. - Nevajag tik ļoti nervozēt. Viss ir kārtībā. Viņš mums visu izstāstīja! Nevajag satraukties!

- Es centīšos, - pūlēdamās neskatīties uz apakšpulkveža pusi, nomurmināja Ņina.

- Kā klājas meitenei? Kā viņa jūtas? - iejautājās Ļinovicka.

Ne visai labi, - paskaidroja Ņina. Man šķiet, viņa ir sapratusi, kāpēc tika nolaupīta, un ļoti to pārdzīvo. Turklāt Jegors viņai pateica par vecmāmiņas nāvi. Ak Kungs! Mēs taču viņam tik ļoti uzticējāmies!

- Varbūt man aiziet pie meitenes? - ierosināja Halupovičs.

Viņa jūtas slikti, - pamāja Ņina. Varbūt būs labāk, ja atvedīsim viņu šurp?

- Labi, atvediet! atļāva Bozins. - Var būt, ka uzzināsim kaut ko jaunu. Un pēc tam aizvediet meiteni pie sevis. Viņu šodien nevar atstāt vienu.

Ņina piekrītoši pamāja ar galvu un izgāja no kabineta. Mamadžanovs piecēlās kājās un pastiepa Eduardam Lconidovičam roku.

- Man patiešām nav nekādu iebildumu pret jums! Lūdzu, te būs mana tālruņa numurs! - Viņš uzrakstīja sava mobilā telefona numuru un pasniedza to Bozinam. - Ja jums ievājadzēsies, mani vienmēr varēs atrast. Uz redzēšanos!

Visu labu! - Arī Halupovičs pamāja viņam. - Paldies jums, Ramil, ka cs atkal spēju ticēt cilvēkiem.

- Tas gan ir pareizi, - pasmaidīja apakšpulkvedis, - nekad nevajag zaudēt ticību cilvēkiem.

To pateicis, viņš izgāja no kabineta.

- Es ceru, ka jūs vairs nešaubāties par manu vārdu patiesumu? - pievērsdamies Drongo, jautāja Halupovičs. - Nelaiķe Jcļizaveta Matvcjcvna nevarēja nevienu ielaist manā dzīvoklī. Viņa bija ļoti disciplinēta. Un, ja viņa pat milicijas apakšpulkvedi neielaida iekšā, tad Šaubīties par to, ka viņa vēl kādu ir ielaidusi dzīvoklī, manuprāt, būtu absurdi.

- Un tomēr viņa nomira. - Nezin kāpēc Ļinovicka metās aizstāvēt Drongo.

- Jā, nomira, - piekrita Halupovičs. - Taču ir iespējams arī tas, ka pudelē bijis nekvalitatīvs ūdens.

-Tā ir visā pasaulē pazīstama firma, - iebilda Drongo. - Turklāt pudele bija aizkorķēta. Pacentieties par to nekur nerunāt, citādi firma, kas ražo “Evianu”, mūs iesūdzēs tiesā.

- Un šajā prāvā jūs zaudēsiet, - piemetināja Ļinovicka. - Ekspertīze konstatēja, ka ūdenī bijusi izšķīdināta inde, ko lieto grauzēju apkarošanai, un ka tā ražota Krievijā. Šī inde nevarēja nokļūt ūdenī, ko iegūst Francijā.

Halupovičs tikai noplātīja rokas.

Durvis atvērās, un Ņina ieveda istabā ietiepīgo Ta-ņu. Bija redzams, ka savam vecumam samērā garā un mazliet stūrainā meitene ne visai labprāt nāca līdzi Ņinai. Meitenei bija izspūruši rudi mati, mazliet izvirzīts zods, uzrauts degimtiņš, gaiši brūnas acis un ar vasarraibumiem

20* — 350

klāti vaigi. Viņa valkāja nenosakāmas krāsas pelēcīgi dzeltenīgu kleitu, kājās bija zābaki. Kaklā meitene bija pakurinājusi šaurā siksniņā ievērtu Mikipclcs figūriņu. Iegājusi kabinetā, Taņa iekoda apakšlūpā un stingi raudzījās grīdā. Ņina apkampa viņas plecus, pieveda meiteni pie galda un gandrīz vai ar spēku apsēdināja viņu krēslā.

-Tatjana, - nosvērtā balsī viņu uzrunāja Ļinovicka. - Kā tu jūties?

- Paldies, - nepaceldama acis, atbildēja meitene.

- Vai tu varētu ar mums aprunāties? - pajautāja izmeklētāja.

- Varu, - ļoti klusā balsī sacīja meitene,

- Vai vari pastāstīt, kas ar tevi notika? - lūdza izmeklētāja. - Un par to, kā tevi nolaupīja. Vai tagad spēsi visu atcerēties vai labāk rīt parunāsim par to?

- Varu.

- Kā tas viss notika?

Meitene klusēja. Viņa joprojām vairījās paskatīties uz kabinetā sēdošajiem cilvēkiem. Klusēšana ieilga, un Ņina nolēma iejaukties notiekošajā.

- Viņa devās lejā uz ēdnīcu un sajauca liftus. Viņa gribēja uzbraukt augšā, lai paņemtu naudu, bet nokļuva institūtā. Tur viņai iepatikās, un Taņa ilgi klaiņoja pa gaiteņiem, bet pēc tam nobrauca lejā un devās uz garāžu. Tur viņu ieraudzīja Jegors. Tas tad arī viss, ko viņa man pastāstīja.

- Vai viss notika tieši tā? - pajautāja Ļinovicka.

- Jā, - nočukstēja meitene.

- Ko viņš tev sacīja? - gribēja precizēt izmeklētāja.

- Viņš teica... Viņš teica, ka ir mirusi vecmāmiņa. Un ka mani meklēšot... Viņš sacīja, lai es noslēpjoties bagāžniekā...

- Viss skaidrs, - meitenes murmināšanu pārtrauca Bozins. - Turpmāk vairs nebaidies. Tevi neviens neaiztiks. Un nevienam netici, izņemot Ņinu. Viņa tevi paņems sev līdzi, bet rīt mēs aprunāsimies. Vai tu mani saprati?

- Jā. - meitene pamāja ar galvu. - Vai drīkstu jums ko pavaicāt?

Viņa bija sapratusi, ka šis cilvēks te ir pats galvenais, jo viņam klausīja gan milicijas darbinieki, gan arī visi pārējie.

- Protams, - atļāva Arsenijs Nikolajevičs.

Kur ir mana vecmāmiņa? Vai viņš man sacīja taisnību'?

Pirmajā mirklī Bozins gribēja samelot, taču viņam nepatika to darīt, jo uzskatīja, ka vienmēr un visur vajag teikt vienīgi patiesību. Meitene tik un tā agri vai vēlu uzzinās bēdīgo ziņu. Bozins paraudzījās uz Ļinovicku. Sapratusi kolēģa šaubas, viņa piekrītoši pamāja, atbalstīdama viņa lēmumu. Bozins palūkojās arī uz Drongo. Viņš klusēja. Tamlīdzīgos gadījumos aizvien ir grūti pieņemt pareizo lēmumu.

- Jā, savaldīgi sacīja Bozins. -Tava vecmāmiņa ir mirusi.

Meitene neiekliedzās, pat neieraudājās. Viņa tikai saāķēja pirkstus un uzdeva nākamo jautājumu.

- Vai viņu nogalināja?

- Jā, - teica Bozins. - Viņu noindēja.

Meitene valdījās, cik vien spēja, tomēr pār viņas

vaigu noritēja asara.

Paņemiet meiteni! - pievērsdamies Ņinai, palūdza Bozins.

Viņa steidzīgi pielēca kājās un, apskāvusi meiteni, izveda viņu no kabineta.

- Nabaga bērns! Cik gan daudz viņa ir izcietusi! -Bozins nopūtās un paraudzījās pulkstenī. Manuprāt, mēs šodien esam visu padarījuši. Es vēl iegriezīšos prokuratūrā, lai noformētu Skrjobova un viņa brāļa aizturēšanas protokolu, bet rīt saņemšu oficiālu prokurora sankciju viņu arestam.

- Es varu jūs aizvest uz mājām, Valentīna Oļc-govna! - piedāvāja Halupovičs. - Jums un Drongo ir pa ceļam. Jūs abi dzīvojat vienā mikrorajonā.

-Tad es braukšu kopā ar jums, viņa piekrita. - Ceru, ka šodien nekas vairs neatgadīsies.

- Arī es tā ceru, ne visai priecīgā balsī teica Eduards Lconidovičs.

Visi izgāja pieņemamajā istabā. Ņina devās uz atpūtas telpu, lai paņemtu Taņas mugursomu. Pie viena viņa atnesa arī meitenes oranžo šai līti.

- Uz redzēšanos, - paspiezdams katram uz atvadām roku, sacīja Bozins. - Domāju, ka rīt mēs visu noformēsim.

Viņš devās projām reizē ar milicijas virsnieku, kas bija atbraucis kopā arOzijevu. Halupovičs paskatījās pulkstenī un uz pieklusušo meiteni.

Iesim, - viņš uzrunāja Taņu. - Brauksiet kopā ar mani.

Taņa atsprāga atpakaļ pie Ņinas. Viņa maigi apskāva meiteni un uzsmaidīja Halupovičam.

- Jums jau ir pasažieri. - Viņa ar skatienu norādīja uz Drongo un Ļinovicku.

Mums visiem pietiks mašīnā vietas! pretojās Eduards Leonidovičs. - Visiem četriem! Un es pie stūres. Tas nebūs nekas briesmīgs, jo vairāk tāpēc, ka mūsu pulkā ir Tapa, bet viņa ir vājina, tā ka daudz vietas neaizņems.

- Nē! - sarunā iejaucās Drongo. - Jūs jau tā esat ļoti noguris. Nevajag visus izvadāt pa mājām. Es iešu kājām. Nelīst taču un nesnieg. Nav ari pārlieku slidens. Es domāju, man būtu svētīgi paieties kājām un mazliet padomāt.

- No šejienes līdz jūsu mājām ir samērā tāls ceļš, -atgādināja Halupovičs. - Minūtes četrdesmit ilgs gājiens, ne mazāk.

- Nekā briesmīga. Man patīk staigāt kājām. Kaut kā jau aiziešu, bet, ja piekusīšu, paņemšu mašīnu. Tagad tas nesagādā nekādas problēmas. Turklāt es jebkurā brīdī varu izsaukt savu mašīnu. Vai tad es jums neesmu sacījis, Eduard Leonidovič, ka man ir mašīna un šoferis, kura pakalpojumus es dažkārt izmantoju. Man pašam nepatīk vadīt mašīnu.

- Kā vēlaties, - piekrita Halupovičs. - Un tad es gribētu jums vēl pajautāt: kad mēs tiksimies?

- Rīt, pulksten desmitos, - paraudzījies pulkstenī sacīja Drongo. - Ceru, ka man izdosies tik agri piecelties, kaut gan parasti šis laiks man ir vēl agrs rīts.

- Labi! - pasmaidīja Halupovičs. - Esam vienojušies.

Drongo pagriezās, lai dotos ārā no pieņemamās

istabas, taču izdzirdēja Ļinovickas balsi.

- Vai drīkstu iet kopā ar jums?

Viņš strauji apsviedās. Jaunā sieviete lūkojās viņā, un Drongo nezināja, ko viņai teikt.

- Protams, - viņš nomurmināja. - Protams, drīkstat.

Halupovičs uzrāva uzacis un pavīpsnāja. Ņina, būdama aizņemta ar meiteni, apkārtējiem nepievērsa nekādu uzmanību. Viņa uzvilka Taņai mēteli un tagad cītīgi pogāja to ciet. Bija manāms, ka viņa pārdzīvo meitenes nelaimi, jo nu uz Taņas pleciem gūlās tik daudz pārbaudījumu.

- Tad iesim, - Drongo ierosināja.

Ļinovickai mugurā bija plāns mētelītis, ko izmeklētāja bija uzvilkusi virs formas tērpa.

- Mana mašīna ir remontā, viņa paskaidroja, - tāpēc arī es šodien esmu “bez zirga”.

- Tādā gadījumā mēs abi esam kājinieki. - Un Drongo pasmaidīja. Uz redzēšanos, F.duard Leoni-dovič! Es ceru, ka šo nakti jūs pavadīsiet mājās.

- Neraizējieties! - sacīja Halupovičs. - Mani tagad neviens no mājas ārā neizvilks. Pietiek ar vienu pašu Skrjobovu.

Drongo un Valentīna Oļcgovna iekāpa liftā. Abi klusēja, it kā neuzdrīkstēdamies sarunāties ēkā, kurā šodien bija atgadījusies traģēdija. Pirmajā stāvā pie caurlaižu posteņa stāvēja apsardzes darbinieki un divi milicijas seržanti. Ieraudzījuši iznākušo Ļinovicku, seržanti gurdeni pielika roku pie cepures un ļāva izmeklētājai un vīrietim, kas viņu pavada, iziet ārā. Uz ielas bija vēsi - ap nulli. Ļinovicka paskatījās uz Drongo, viņš virs acīm uzbīdīja žokejcepuri. Citās valstīs Drongo parasti valkāja lielu platmali, taču tāda galvassega naksnīgajās Maskavas ielās nebūtu īsti piemērota. Tādas galvassegas te atļāvās valkāt vai nu oriģināli dīvaiņi, vai arī ekstravaganti brīvo radošo profesiju pārstāvji, un gan vienus, gan otrus ar lielu patiku izsekoja un aplaupīja ielas paklīdeņi.

- Vai jūs neesat pārdomājis! - pajautāja Valentīna Oļcgovna. - Varbūt tomēr paņemsim mašīnu?

- Nē, - sacīja Drongo. - Vienīgi tad, kad jūs pati to gribēsiet. Iesim kājām. Ļaudis runā, ka nakts pastaigas labvēlīgi iedarbojoties uz nervu sistēmu.

- Vai tad jums ir sabendēta nervu sistēma? -painteresējās Ļinovicka.

- Dažkārt man tā šķiet.

- Vai bieži?

- Pēdējā laikā pietiekami bieži.

Viņi devās centra virzienā. Ļinovicka nodrebinājās no aukstuma, un Drongo to pamanīja.

- Vai varu jums izteikt piedāvājumu? - Drongo pajokoja.

- Kādu tad? - pavīpsnāja Ļinovicka. - Ceru, ka tas nebūs precību piedāvājums.

- Nē. Drīzāk gan tas ir saistīts ar auksto nakti. Jums ir silts lakats uz pleciem. Baidos, ka mums nāksies iet ilgi, un nebūtu slikti, ja šo lakatu jūs apliktu ap galvu.

- Nē, - pasmaidīja Ļinovicka. - Pagaidām man nav auksti. Ja sākšu salt, apsolu, ka tieši tā arī rīkošos.

Viņi klusēdami nogāja dažus desmitus metru. Ķermenis pēc ilgās uzturēšanās Halupoviča siltajā kabinetā pakāpeniski pierada pie āra temperatūras. Kad viņi bija nogriezušies gar stūri, Ļinovicka jautāja:

- Pēc kā jūs vadījāties, ka nolēmāt pārbaudīt tieši Skrjobovu? Tas bija izsecināts? Varbūt intuīcija? Vai arī jums viņš nepatika jau no pirmā acu uzmetiena?

- Es nc visai ticu antipātijām no pirmā acu uzmetiena, - iebilda Drongo. - Starp citu, tāpat kā mīlestībai.

- Taču man šķita, ka esat romantiķis.

- Nē. Romantiķis ir Halupovičs. Es drīzāk esmu pragmatiķis. Un tieši tāpēc es neticu mīlestībai no pirmā acu uzmetiena. Tāpat kā kaut kādai intuīcijai attiecībā uz noziedznieku. Intuīcija rodas tikai reizē ar pieredzi. Varētu sacīt, ka intuīcija ir profesionalitāte plus pieredze, kas reizināta ar zināšanām. Halupoviču saruna ar jums bija tā ietekmējusi, ka viņš vairākas reizes atkārtoja, cik ļoti svarīga viņam ir šī meitene. Acīmredzot jūs lūdzāt, lai viņš atrod mirušās sievietes mazmeitu, jo gribējāt ar viņu aprunāties.

- Es nedomāju, ka viņam būs šāda attieksme pret meiteni, - atzinās Ļinovicka.

- Kas gan viņam atlika? Viņš sevi uzskatīja par līdzvainīgu Taņas vecmāmiņas nāvē. Turklāt mūsu kopīgo pūliņu rezultātā un viņa paša aizdomīguma dēļ mums izdevās pierādīt, ka slepkavam nav bijis nodoma izdarīt ko ļaunu viņa mājkalpotājai. Tad jau drīzāk viņš gribēja nogalināt pašu Halupoviču, jo Eduards Lco-nidovičs ir pietiekami gudrs un apsviedīgs biznesmenis, kas visu viegli apgūst. Halupovičs vienā mirklī visu saprata un secināja, ka ir netieši līdzvainīgs šīs sievietes nāvē, kura bija uzņēmusi triecienu, izdzerdama saindēto ūdeni. Un tad Eduards Leonidovičs nolēma palīdzēt viņas mazmeitai. Augstsirdīgs un pilnīgi saprotams motīvs.

- Pieņemsim, ka tā ir. Bet kāpēc jūs pievērsāt uzmanību Skrjobovam?

- Pārāk daudz sakritību. Ne uz vienu citu šādas sakritības neattiecās. Pirmkārt, tieši viņš bija tas, kas dzirdēja sarunu par meiteni. Otrkārt, tieši viņa mašīna bez kontroles bija izbraukusi no garāžas. Un vel vairāki citi fakti. Tieši viņš satikās ar Olgu, kurai būtu varējis uzticēt kādus savus noslēpumus. Ticamāk gan, nebūtu varējis uzticēt,-tas būtu tuvāk patiesībai. Ļoti svarīgs moments bija viņu attiecības. Olga ar viņu satikās, taču precēties droši vien nedomāja. Un arī viņš pats, starp citu, nesteidzās realizēt tamlīdzīgus plānus. Turklāt viņš bija jauns, glīts un savā ziņā arī gudrs puisis. Un pēkšņi viņš pamana, kā neliela auguma plikpaurains vīrietis, kas gadu ziņā varētu būt viņa tēvs, gūst kolosālus panākumus sieviešu vidū. Protams, Skrjobovs sevi mierināja ar domu, ka tas notiek tāpēc, ka Halupovičs ir bagāts, lai gan ar sirdi saprata, ka tas gluži tā nav. Šo jautājumu vajadzētu risināt psihoanalītiķiem, man izdevās tikai vāji ieskicēt šāda tipa raksturu.

- Bet triks ar mēteļa auduma gabaliņu bija nevainojams. Viņš jums patiesi noticēja! Taču tas nebija gluži godīgi.

- Piekrītu jums! Taču man vajadzēja viņu izsist no līdzsvara. Ja Taņa bija paslēpta bagāžniekā - un es par to nešaubījos -, tad viņam vajadzēja sākt nervozēt. Un tā arī nolika. Lai gan, pēc manām domām, ja mēs būtu uzmanīgi apskatījuši viņa apģērbu un mašīnu, tad droši vien būtu atraduši arī kādus citus pierādījumus.

- Vai jūs bieži izmantojat tamlīdzīgus trikus? Vai jums mērķis ir svarīgāks par līdzekļiem? Varbūt otrādi?

Atzīšos, ka esmu pārjums dzirdējusi daudz, glaimojošu izteikumu.

Drongo apstājās un noskatīja viņu no augšas līdz apakšai.

- Man svarīgi šķiet gan mērķi, gan arī līdzekļi to sasniegšanai. Taču nc attiecībā uz noziedzniekiem. Pret viņiem es parasti esmu nesaudzīgs, un, ja noziedznieks ķeras pie kādiem viltīgiem paņēmieniem, tad arī es varu atkāpties no labā toņa noteikumiem, lai atrastu un atmaskotu vainīgo.

- Ja mēs te ilgi stāvēsim, tad saaukstēsimies, ieminējās Ļinovicka.

Garām pagāja divas meitenes. Viņas acīm redzami kaut kur steidzās. Priekšā bija dzirdami smiekli, mirdzēja ugunis. Pie ēkas ieejas drūzmējās jaunieši. Te laikam darbojās kāds naktsklubs. Paskatījusies uz Drongo iespaidīgo augumu, viena no meitenēm otrai pasacīja kaut ko neķītru, un viņas abas sāka skaļi smieties. Ļinovicka sarauca pieri.

- Jūs gūstat panākumus! - viņa piezīmēja, noraudzīdamās cilvēkos, kuri steidzās uz naktsklubu.

- Varbūt man derētu pastrādāt šajā klubā? - atjokoja Drongo. - Varētu rīkot kaut ko līdzīgu vīriešu striptīzam.

- Es nedomāju, ka jūs gūtu panākumus, - atzinās izmeklētāja. - Jūsu vecumā dāmītes būs grūti pārsteigt ar kaut ko neparastu.

- Paldies, ka atgādinājāt par manu vecumu, -pasmīnēja Drongo. - Taču domāju, ka šīs meitenes satrauc pavisam kas cits.

- Tieši tā, - viņa piekrita. - Pavisam kas cits.

Viņi pagāja garām klubam. No turienes plūda

skaļa mūzika, līksmi smiekli, balsis ...

- Jaunatne dzīvo citu dzīvi, - domīgi sacīja Ļinovicka.

- Katram no mums ir citāda dzīve, - piebilda Drongo. - Mēs tikai dažkārt to nepamanām.

- Vai jūs tā domājat? Ļinovickai bija interesanti viņā klausīties.

- Esmu par to pārliecināts, - teica Drongo. - Ārējais spožums mums traucē pamanīt tās pārvērtības, kas notiek mūsu dvēselēs. Visas savas dzīves laikā mēs veicam ceļojumus. Par ģeogrāfiskajiem ceļojumiem - braucieniem un ekskursijām - zina visi. Taču ir arī cits ceļošanas veids - no sevis uz sevi. Tajā lai-kaposmā, kurš mums ir atvēlēts šajā dzīvē, mēs pastāvīgi un nemanāmi maināmies, un mūsu dvēseles ceļo šajā interesantajā pasaule, ko piepildījušas mūsu bailes, ciešanas, sapņi, slepeni nodomi, vilšanās, prieki, sarūgtinājumi, cerības... Dažas domas mēdz būt tik negaidītas un paradoksālas, ka mēs par tām pat kaunamies. Un, lūk, šīs ekskursijas ir daudz interesantākas par mūsu fiziskā ķermeņa ārējo pārvietošanos. Jo gudrā pravieša dzīve ir daudz aizraujošāka un saturīgāka nekā matroža dzīve, kurš piecas reizes ir apbraucis apkārt zemeslodei.

- Tādā gadījumā - vai jums ir interesanti dzīvot?

- Protams, bet es gan neesmu pravietis. Tieši tāpēc es vienlaikus pārvietojos divās plaknēs pats sevī un arī ārpus sevis. Šajā ziņā esmu laimīgs cilvēks.

- Pirmo reizi sastopu cilvēku, kas šādi raksturo pats sevi.

-Cilvēki parasti baidās, ka kāds varētu noskaust viņu veiksmi, un īstenībā laimīgu cilvēku nav nemaz tik daudz. Dažkārt cilvēki laimes meklējumos pavada visu savu dzīvi un neatrod to, un tikai tāpēc, ka ir izvēlējušies maldīgu mērķi. Un arī maldīgu laimes izpratni.

- Tādā gadījumā - vai jums ir šāda recepte? -painteresējās Ļinovicka.

Viņš paspēra vēl dažus soļus. Viņa pacietīgi gaidīja.

- Receptes nav, - viņš beidzot sacīja. - Taču es zinu vienu: laime vienmēr ir meklējama sevī pašā. Laime nav kaut kāds ārējs faktors, par kuru daudzi sapņo. Nauda, slava, panākumi - tie visi ir tikai laimes ārējie atribūti, apzeltījums, ko redzam arhitektūras rotājumos. Taču tas nav zelts-īstais zelts. Iekšējā un ārējā brīvība, neatkarība, dvēseles līdzsvarotība un iekšējā harmonija - lūk, tā ir patiesā laime. Es droši vien runāju pārāk gudri, taču man šķiet, ka tas arī rada patieso laimes izjūtu.

Diezgan ilgi viņi gāja klusēdami, iekams viņa uzdeva jautājumu.

Vai jūs patiešām dzīvojat viens?

Drongo pasmīnēja.

- Raugoties no normāla cilvēka viedokļa, šī nav gluži tā harmonija, par kuru es runāju. Taču es patiesi dzīvoju viens un to daru vienīgi tāpēc, ka man tā ir ērtāk. Tad es ar savām problēmām nesagādāju nepatikšanas paziņām un tuviniekiem.

- Vai viņu ir daudz?

- Kā tad?

- Paziņu un tuvinieku.

- Nē. Jums taču viņi acīmredzot neinteresē. Jums interesē, vai man ir kāda sieviete. Mīļotā sieviete. Vai es uzminēju?

- Iespējams, - savaldīgi atbildēja Ļinovicka, - taču tā nav nopratināšana, un jūs varat neatbildēt.

- Atbildēšu ar prieku, - pasmaidīja Drongo. - Man ir sieva un dēls. Viņi dzīvo Itālijā. Diemžēl dažādu iemeslu dēļ es viņiem Maskavā nespēju nodrošināt normālu dzīvi. Un ne jau materiāli, jo tieši šajā ziņā nekādu problēmu nav. Taču patiesības meklējumos man līdzās nedrīkst atrasties cilvēki, kuri varētu kļūt par neliešu upuriem. Viņiem šeit ir bīstami dzīvot tieši manas oriģinālās profesijas dēļ, jo skrjobovu skaits aug.

- Auksti! - pēkšņi sacīja Ļinovicka un apstājās. - Un ir arī jau vēls. Vai jūs nevarētu mani aizvest mājās?

Viņā acīmredzot vilšanos bija izraisījis Drongo stāstījums par Dziļu.

- Protams.

Viņš nokāpa no ietves un pacēla roku. Pēc dažām sekundēm viņiem līdzās apstājās palietots sitroens. Viņi iesēdās mašīnā, un Ļinovicka nosauca adresi. Visā brauciena laikā netika pārmīts neviens vārds. Kad viņi bija piebraukuši pie mājas, Ļinovicka izkāpa no automobiļa un sameklēja naudu.

- Aizvāciet naudu! - palūdza Drongo. - Domāju, ka man tās pietiks, lai samaksātu par šo braucienu. Turklāt es neesmu ne aizdomās turētais, ne ari apsūdzētais tajās lietās, kuras izmeklējat jūs, tāpēc drīkstu samaksāt ari pārjums.

- Jūs esat savāds cilvēks, - sniegdama viņam roku, nopūtās Ļinovieka. - Būt kopā ar jums droši vien ir ļoti interesanti. Atzīšos, ka es pat nedaudz apskaužu jūsu sievu. Taču ne visai stipri, ņemot vērā jūsu vientulību. Uz redzēšanos, gara Robinson!

Viņa pastiepa Drongo roku, un viņš uz atvadām to paspieda.

- Ceru, ka līdz rītdienai nekas neatgadīsies, - sacīja Ļinovieka, dodamās uz nama ieeju.

Viņš pagaidīja, kamēr sieviete ieiet namā. Durvis aiz viņas aizvērās. Norēķinājies ar šoferi, Drongo pagriezās, lai dotos uz savām mājām. “Kā viņa mani nosauca - par gara Robinsonu? Droši vien viņai ir taisnība.” Viņš nebija pratis saglabāt romantismu kā Halupo-vičs. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, viņš savā ziņā bija līdzīgs Eduardam Lconidovičam. Interesanti, kas notiktu, ja viņš būtu mēģinājis atkārtot Halupoviča ekstravaganto izlēcienu? Drongo ir bijušas daudzas sievietes, un dažas no viņām ir ilgi palikušas atmiņā pa! uz visu mūžu, taču uzdrošināties kaut ko tādu ... Halupovičs nav tikai vienkārši romantiķis, bet arī drošsirdīgs cilvēks. Mēģināt pagriezt atpakaļ laikaratu, atcerēties jaunību, izraut no nebūtības sievietes, ar kurām bijis pazīstams pirms daudziem gadiem... Lai to izdarītu, bija nepieciešama apņēmība.

Pēkšņi Drongo aiz muguras izdzirdēja soļus. Viņš atskatījās, lai palaistu garām kādu, kas steidzās... Un ieraudzīja, ka pie viņa skrien Ļinovieka.

- Es zināju, ka jūs tālāk ar mašīnu nebrauksiet, -viņa, mazliet aizelsusies, sacīja. Viņas sejā bija manāms

vainas pilns smaids. - Piedodiet man, ka es plijos jums virsū, taču arī es dzīvoju viena pati...

Drongo palūkojās viņā. Dažreiz šādos gadījumos ir labāk klusēt un nodot grožus sievietes rokās.

- Es jau saprotu, ka tas nav visai glīti, - tiepīgi turpināja Ļinovieka. - Taču varbūt uzkāpsim augšā pie manis? Es varētu jums piedāvāt kafiju. Kaut vai pateicībā par to, ka jūs mani pavadījāt.

Ja viņš tagad atsacīsies, viņa ne tikai apvainosies. Būdama savas profesijas pārstāve, viņa ierausies sevī, pārvērzdamās par tādu pašu maitu, kāda ir kļuvusi Oksana Grigorjevna. Viņš pāris sekunžu vilcinājās ar atbildi.

- Ja nu jūs negribat... - viņa aizsvilās.

- Nesakiet neko, - apņēmīgi sacīja Drongo. - Iesim ātrāk, citādi nosalsim. Liekas, ir kļuvis vēl aukstāks. Tikai vienosimies, ka kafijas vietā jūs man ieliesiet karstu tēju. Man labāk garšo tēja.

Divdesmit trešā nodala

Tā bija parastas deviņstāvu mājas ieeja. Durvīm gan bija kodatslēga, taču acīmredzot šeit dažreiz iekļuva arī “bomži” un kaķi. Kāpņu telpā vēdīja raksturīgā smaka. Viņi iegāja liftā. Sieviete nospieda devīto pogu. Kamēr viņi brauca augšā, Ļinovieka pēkšņi iejautājās:

- Vai jūs nebaidāties?

- Valdos, cik vien spēju, - viņš atjokoja.

Devītajā stāvā viņi izkāpa no lifta, Ļinovieka atvēra durvis un pirmā iegāja iekšā.

Katram dzīvoklim ir sava individuāla un neatkārtojama smarža. Ja tajā mitinās kaķi un suņi, viņu klātbūtne noteikti ietekmēs citas smakas. Ja dzīvoklī ir mazi bērni, tad tur smaržos pēc bērnu pūdera, piena vai kaut kā cita, kas ir salds. Ja tur dzīvo vīrietis, tad telpā valdīs noturīga cigarešu smarža, šķērma sviedru smaka un asu ēdienu aromāts. Dažās mājās prevalē parfīma smarža, kas nomāc visus pārējos aromātus. Ir dzīvokļi, kur vienmēr ir jūtama ceptu sīpolu, zupas un sautētas gaļas smarža, kur ēdienu aromāti ir iesūkušies visos sadzīves priekšmetos. īsi sakot, katrai dzīvojamai telpai ir sava - neatkārtojama smarža. Ļinovickas dzīvoklī vēdīja svaigums, vājš lavandas un labas kafijas aromāts, un kafija acīmredzot bija šā dzīvokļa saimnieces iecienīts dzēriens.

- Ģērbieties nost! - Viņa norādīja uz drēbju pakaramo.

Nelielais divistabu dzīvoklis bija iekārtots praktiski un mājīgi. Viena istaba bija atvēlēta viesiem, bet otrā bija guļamistaba, un tur droši vien atradās arī viņas bibliotēka. Istabas bija nodalītas, taču, ieiedams viesistabā, viņš ar acs kaktiņu pamanīja grāmatu skapjus un vienvietīgu gultu.

Viesistabā bija mīkstās mēbeles. Lielais, zemais galds izliekts puslokā, lai pie tā varētu apmesties vairāki cilvēki; vienā stūrī stāvēja senlaicīgs pulkstenis, kas sita stundas, bet otrā - televizors un videomagnetofons. Gaiši bēšie aizkari labi atbilda gaisotnei, kāda valdīja viesistabā. Drongo apsēdās uz dīvāna. Acīmredzot Valentīnai Oļegovnai patika brīva gaisotne.

Uz galda atradās vairāki žurnāli. Viņš paguva pašķirstīt tikai dažus no tiem, kad istabā ienāca Ļinovicka. Viņa savu kostīmu bija paguvusi nomainīt pret tumšu kleitiņu, kas sniedzās mazliet virs ceļgala. Arī apavi bija citi, un augstpapēžu kurpēs viņa izskatījās ne vien garāka augumā, bet arī sievišķīgāka. Palūkojies uz viņu, Drongo saprotoši pamāja.

- Varu iedomāties, cik ļoti jums nepatīk fonnas tērps.

Ne vienmēr, - viņa iebilda. Es vienmēr esmu

gribējusi strādāt prokuratūrā. Un pēc sadales nokļuvu tieši tur. Sākumā es gan strādāju apgabala prokuratūrā, bet pēc tam mani pārcēla darbā uz pilsētu. Tagad esmu vecākā izmeklētāja.

- Tā es arī sapratu, - viņš sacīja, atcerēdamies, ka viņai mugurā redzējis jaunākā justīcijas padomnieka formas tērpu.

- Es tikai nesen saņēmu kārtējo amata paaugstinājumu, - viņa iesmējās un ieslēdza magnetofonu. Atskanēja klusināta mūzika. Viņš pasmaidīja. Tas bija Šopēns.

Kāpēc jūs smaidāt? Vai jums nepatīk mūzika?

- Ļoti patīk. Šopēns man ir viens no pašiem mīļākajiem komponistiem. Tāpat kā Mocarts, Brāmss, Strauss ... Tas ir “Skerco-2”, bet viens no maniem iecienītākajiem skaņdarbiem ir “Revolucionārā etīde’’, par kuru cs sajūsminos.

-Jums tik ļoti patīk mūzika?

Piegājusi pie sekcijas, viņa izņēma divas glāzes un kādu grādīgu dzērienu.

- Nevaru teikt, ka esmu melomāns, - atzinās Drongo. -Taču Šopenhauers mūziku uzskatīja par pašu 21* —3S0

augstāko mākslu, jo tā rada nevis idejas, bet tieši atspoguļo cilvēka gribu.

- Jums ir laba izglītība, - konstatēja Ļinovicka.

- Nebūt ne. Man vienkārši ir daudz brīva laika, kuru es veltu grāmatām.

- Ko dzersiet? Konjaku vai vīnu? Konjaks man ir viduvējs, taču vīns - gluži pieņemams. Liekas, no Spānijas.

- Dzersim vīnu, - piekrita Drongo. - Tikai ļaujiet to atvērt man pašam, bet jūs pagatavojiet solīto tēju.

- Protams. - Un viņa aizsteidzās uz virtuvi.

Viņš apskatīja uz galda atstātās pudeles etiķeti.

Liekas, tas bija patiesi labs vīns. Vajadzēja to atvērt, lai vīns piesūcinātos ar gaisu. Drongo atvēra pudeli un sajuta smalku aromātu. Viņš pagaidīja, kamēr dzīvokja saimniece uz galda uzliek divas tasītes un konfekšu kārbu, un salēja vīnu glāzēs.

- Šodien jūs mums nodemonstrējāt savu meistarību, - skatīdamās viņam acīs, sacīja Ļinovicka. Viņa apsēdās krēslā iepretim Drongo, un viņš redzēja sievietes apaļos ceļgalus un mazliet pilnīgās kājas. Viņai bija skaistas acis, taču, ģērbusies kleitā, viņa izskatījās pavisam citāda nekā Halupoviča kabinetā.

- Es gribētu iedzert pārjums,-viņa teica, paceldama glāzi. - Biju pār jums daudz dzirdējusi, taču nezināju, ka jūs dzīvē patiesi esat tāds.

- Pārjums! - iebilda Drongo. - Pirmo tostu vienmēr dzer par sievietēm. Turklāt esmu ciemos piejums.

Un tad pārjums, - viņa paliecās uz priekšu, un viņu glāzes tikko dzirdami saskārās. Vīns bija skāņš un salds.

- Labs vīns! - uzslavēja Drongo. - Vai jūs šurp pārcēlāties nesen?

- Vai tad to var manīt?

Es pievērsu uzmanību tam, ka dzīvoklis ir visai nesen remontēts. Ne vairāk kā pirms gada. Jūs vai nu esat veikusi kapitālremontu, vai arī nesen pārcēlusies uz šejieni, iepriekš izremontējot dzīvokli. Man ticamāks šķiet otrais variants...

Pareizi! - viņa pasmaidīja un sakārtoja matus. - Es pārcēlos uz šejieni pagājušajā gadā, bet līdz tam dzīvoju kopā ar vecākiem. Mans tēvs ir pazīstamais ekonomikas profesors Oļegs Ļinovickis. Varbūt esat par viņu dzirdējis. Es dzīvoju kopā ar viņiem pietiekami ilgi, bet pēc tam nolēmu pārcelties uz šo dzīvokli, to es ieguvu maiņas ceļā. Mūsu ģimenei bija trīsistabu dzīvoklis citā rajonā. Tas bija tēvoča, mana tēva jaunākā brāļa, dzīvoklis. Viņš savulaik aizbrauca uz. Vāciju un tur arī apmetās uz dzīvi. Mūsu ģimenei ir saknes arī Vācijā. Mana vecmāmiņa bija vāciete. Tēvs palīdzēja savam brālim pārcelties, un tad arī tēvocis nolēma atstāt man savu dzīvokli. Un tā es attiecīgi pārcēlos uz šo rajonu, lai būtu tuvāk vecākiem. Viņiem ir četristabu dzīvoklis krastmalā.

- Vai jūs ģimenē esat vienīgais bērns?

-Ne. Man ir arī brālis. Viņš biznesā sadarbojas ar amerikāņiem. Brālis man palīdzēja izremontēt dzīvokli un nopirkt mēbeles. Ja viņš un vecāki nebūtu mani atbalstījuši, es par savu algu nespētu iekārtot šo dzīvokli. Tās drīzāk pietiktu tikai šādai vīna pudelei, kuru man uzdāvināja.

- Vai drīkstu uzdot jums netaktisku jautājumu? Cik jums ir gadu? Prokurores kostīmā jūs šķitāt vecāka, turpretī tagad izskatāties krietni vien jaunāka.

- Divdesmit astoņi, - viņa pasmaidīja. - Es jau jums sacīju, ka četrus gadus nostrādāju apgabala prokuratūrā, bet pēdējos trīs gadus - Maskavā. Tad nu parēķiniet! Universitāti es pabeidzu divdesmit viena gada vecumā.

- Septiņu gadu laikā jūs esat saņēmusi trīs kārtējās dienesta pakāpes, - secināja Drongo. - Tātad esat labi strādājusi. Ja tas tā turpināsies, tad drīz vien kļūsiet par ģenerāli jeb, kā tagad saka prokuratūrā, par justīcijas valsts padomnieku.

- Līdz tam vēl tālu, - Ļinovicka pasmaidīja.

-Atļaujiet iedzert par jūsu panākumiem, - Drongo

ielēja vīnu un pacēla savu glāzi. Šoreiz stikla ietink-šķēšanās bija jau jūtami skaļāka.- Vai es tagad drīkstu uzdot arī jums jautājumu? Arī tas nebūs gluži delikāts.

- Lai notiek! - piekrita Drongo. - Šī ir netaktisku jautājumu nakts. Kā teica Halupovičs, reizi tūkstoš gados to var atļauties.

- Esmu pārjums daudz dzirdējusi. Dažkārt pat fantastiskas un gluži neticamas lietas. Kāpēc jūs visu laiku esat viens? Vai tāds ir jūsu dzīves kredo vai tā tikai sanācis?

- Drīzāk jau sanācis, - atzinās Drongo. - Taisnību sakot, viss ir noticis tā, kā tam bija jānotiek. Muļķīgi ir uzskatīt, ka varētu būt arī citādi. Vēsture, tāpat kā mūsu liktenis, tiek rakstīta tikai vienu reizi. Un uz baltas lapas. Bez špikera un iespējas sākt visu no jauna. Visi 328 mūsu patiesības meklējumi, šaubas un jūtas ir atstājuši savus nospiedumus uz šīs lapas. Reizi un uz visiem laikiem.

-Kājūs domājat, kurš mēģināja noindēt Halupoviču?

- Cilvēks, kurš pabija viņa mājās, - atbildēja Drongo. - Ja jūs man pajautāsiet vēl konkrētāk, es jums neatbildēšu. Ticiet man, visām trim sievietēm, kuras tajā dienā paviesojās Halupoviča mājā, varēja būt dibināts iemesls, lai izdarītu tamlīdzīgu noziegumu, -to pateicis, Drongo iemalkoja jau atdzisušo tēju.

- Rīt es viņas visas trīs oficiāli uzaicināšu uz nopratināšanu kā liecinieces, - pavēstīja Ļinovicka, - taču es neesmu pārliecināta, ka viņu liecības mani kaut nedaudz pietuvinās patiesībai. Šķiet, ka Arsenijam Nikolajevičam ir paveicies vairāk nekā man. Jūs viņam palīdzējāt atrast noziedznieku vienas dienas laikā.

- Eduards Leonidovičs lūdza mani viņam palīdzēt, tāpēc es savu misiju vēl neuzskatu par paveiktu. Katrā ziņā ir skaidrs, ka to nav izdarījis Skrjobovs.

- Bet otrs šoferis? Mēs viņu kaut kā aizmirsām. Jo tieši viņš Halupoviča mājās atgādāja ūdeni.

- Tieši tāpēc es viņu tūda| arī izslēdzu no aizdomās turētajiem. Viņš, protams, nav nekāds gudrais, taču nav arī tāds muļķis, lai saindētu ūdeni, kuru pats ir atvedis uz dzīvokli. Turklāt viņš taču droši zināja, ka tur būs arī sievietes. Tātad ūdeni varētu iedzert arī kāds cits no apkārtējiem cilvēkiem. Mani visu laiku urda kaut kāda neskaidra nojauta, ka vēl joprojām neesmu izpratis problēmas būtību, kuram un kādēļ vajadzēja mēģināt atņemt dzīvību Halupovičam. Bet varbūt slepkava tika mērķējis 11/ citu cilvēku? Un, protams, Jcļizaveta Matvejevna jau nu nebija šis cilvēks.

- Apburtais loks, - nopūtās Ļinovicka. - Taču nerunāsim vairs par darbu. Paldies, ka atnācāt pie manis. F.s, godīgi atzīšos, nemaz necerēju, ka jūs tam piekritīsiet.

- Bet es savukārt nebiju gaidījis, ka jūs mani uzaicināsiet, - atzinās Drongo.

- Jūs taču atceraties, ko sacīja Sotja Oganesovna? Jums izkrita tādas kārtis, - Ļinovicka pasmaidīja. Viņa mani brīdināja, lai es jūs nepalaižu vaļā.

Ak, jā! Es pavisam biju aizmirsis par kārtīm. Tad nu ir skaidrs, kāpēc jūs mani pasaucāt.

- Godīgi sakot, manā mūžā tā notiek pirmo reizi, -viņa atzinās. - Es no sevis neko tamlīdzīgu nebiju gaidījusi. Droši vien mani vadīja interese, vai es pratīšu jūs pierunāt vai ne.

- Man jums ir jāatgādina, ka jūs ne visai ilgi mani pierunājāt, - Drongo atjokoja.

- Ne visai ilgi... — Un viņa pacēla savu glāzi. Par mūsu satikšanos. Man patiesi bija interesanti visu dienu jūs vērot.

-Nemudiniet mani izteikt komplimentu, - iesmējās Drongo. - Uz jums skatīties ir daudz patīkamāk nekā uz mani. Mēs esam nevienādā situācijā.

Šoreiz glāžu ietinkšķēšanās bija tikko sadzirdama. Vīns sāka iedarboties. Vaigos ielija sārtums.

Un ja nu es iešu vēl tālāk? - pēkšņi iejautājās sieviete, kad Drongo bija pastiepis roku, lai noliktu uz galdiņa savu glāzi. - Ja nu es palūgšu jums palikt te pa nakti? 330

Roka nenodrebēja. Viņš nolika glāzi uz galda.

Vai esat pārliecināta, ka jūs to patiesi vēlaties? -skumji pajautāja Drongo.

Viņa bija jauna un skaista. Šodien viņš šo sievieti bija pārsteidzis ar saviem cirka trikiem, bet kas būs rīt?

- Es vairs neesmu meitene, - nenovērsdama no viņa acis, bilda Ļinovicka. - Ja jūs kaut kas mulsina, varat man to pateikt. Tieši un godīgi.

- Nekas, - sacīja Drongo, atcerēdamies Džilu. Galu galā viņš taču negrasījās precēt šo pretimsēdošo sievieti.

Viņa piecēlās kājās. Apgāja apkārt galdiņam. Kamēr viņa spēra šos četrus soļus, arī viņš bija paguvis piecelties kājās. Pat būdama augstpapēžu kurpēs, viņa par Drongo bija mazāka augumā. Skūpsts bija ilgs. Acīmredzot viņa piederēja pie tā tipa sievietēm, kuras ir pieradušas izrādīt iniciatīvu. Drongo sajuta uz sava auguma viņas prasīgās, alkpilnās rokas.

Un vīrieša rokas sāka slīdēt uz leju. Viņa atsprādzēja vīrieša siksnu. Viņus bija pārņēmis pirmās tikšanās satraukums, kad abi iepazīst viens otru. Pirmie pieskārieni, pirmās sajūtas, pirmie glāsti... Abi sāka zaudēt realitātes izjūtu, visu, kas bija apkārtējā pasaulē...

Un tieši šajā brīdī iezvanījās telefons. Viņi abi vienlaicīgi nodrebēja. Zvanīja Drongo mobilais telefons. Viņš bija aizmirsis to izslēgt. Vēl pāris sekunžu viņi abi stāvēja, skatīdamies viens uz otru un nepievērsdami uzmanību uzstājīgajiem telefona zvaniem, kuri skanēja no vīrieša žaketes kabatas. Pēc tam Drongo sameklēja mobilo telefonu, paraudzījās uz zvanītāja numuru un saviebās. Zvanīja Halupovičs. Sapratusi, ka noticis kaut kas negaidīts, arī viņa nolaida rokas.

- Es klausos, - teica Drongo. - Es jūs klausos! Runājiet!

- Tas esmu es, - viņš izdzirda Eduarda Leonido-viča balsi. - Jūs man neticēsiet, taču mani atkal kāds mēģināja nogalināt. Šoreiz tas notika manā mājā. Gāja bojā...

Drongo parāva augšup roku. Cenzdamies saraustīt lejup slīdošās bikses, viņš izdarīja asu kustību. Mobilais aparāts nokrita uz grīdas. Viņi abi vienlaicīgi pieliecās, lai to paceltu.

- Kas noticis? - viņa jautāja, jau paguvusi aizsniegt aparātu. Taču telefons jau bija izslēgts.

- Zvanīja Halupovičs, - paskaidroja Drongo, - un sacīja, ka viņu atkal mēģinājuši nogalināt.

- Kā tā - nogalināt? - viņa apjukusi prasīja. - Tas nevar būti Piezvanīsim viņam!

Tajā brīdī atkal atskanēja telefona zvans. Viņa automātiski atkal ieslēdza aparātu un, jau atjēgusies, pasniedza to Drongo.

- Hallo! Vai jūs mani dzirdat?-atskanēja Halupo-viča balss.

Kad Drongo atkal izdzirda zvanītāja balsi, viņš jau nešaubījās par to, ka šonakt vairs nepaliks viņa priekšā stāvošās sievietes dzīvoklī.

- Es dzirdu. Mierīgi man pasakiet, kur jūs atrodaties un kas ir noticis.

- Es esmu mājās, - paskaidroja Halupovičs. - Kāds atkal gribēja mani nonāvēt. Es tikai brīnumainā kārtā izglābos. Taču nomira mūsu kaķis. Vai jūs dzirdat?

- Kāds tam visam sakars ar kaķi? - nesaprata Drongo. - Kāds vēl kaķis? Kurš gribēja jūs nogalināt?

- Atkal saindēja, tikai šoreiz pienu! - Halupovičs sāka kliegt. - Jau otro reizi. Taču šoreiz mani izglāba kaķis. Viņš apgāza krūzīti, no kuras man vajadzēja dzert, un sāka lakt no peļķītes pienu. Un tagad viņš ir pagalam. Es gribēju izsaukt miliciju, taču Oksana mani pierunāja piezvanīt jums.

- Kāda Oksana? - apskaitās Drongo. - Tātad jūs mājās neesat viens? Kas vēl ir kopā ar jums?

- Te ir visi, - juzdamies vainīgs, sacīja Halupovičs. - Tā sanāca. Es nedomāju, ka viss tā notiks. Tas gadījās nejauši, pilnīgi nejauši...

- Nekam neskarieties klāt! - pavēlēja Drongo. - Ne pie kā nepieskarieties! Vai esat savā dzīvoklī Tveras ielā?

- Nē. Man arī Ļeņina prospektā ir dzīvoklis. Un tagad es atrodos tur.

- Un blakus jums ir Oksana Grigorjcvna? - Drongo saprata. - Jūs laikam esat mazliet mazohists, un jums patīk sev pakutināt nervus. Kāpēc jūs viņu saucāt pie sevis?

- Es viņu nesaucu, - iebilda Halupovičs. - Viņas pašas ieradās...

Kas tās ir - viņas? Vai jūs neesat vieni?

- Nē. Šeit ir arī Elga un Fariza. Mēs visi esam šeit. Visi kopā.

Jūs nudien neesat normāls, - saniknots sacīja Drongo. - Es ceru, ka neviena cita nav?

- Arī Ņina un Taņa ir te. Es atvedu viņas uz šejieni, lai netraucētu Ņinas māti.

- Jūsu sacītajā ir pretrunas, - pavēstīja Drongo. - Pirms divām dienām jūs teicāt, ka nekad un nevienu nevedat pie sevis uz mājām, bet tagad sarīkojāt savās mājās bardaku? Izmantojāt gadījumu, ka uz laiku esat kļuvis vecpuisis?

- Viņas pašas šurp atbrauca, - jau sacīto vēlreiz atkārtoja Eduards Leonidovičs. - Jūs varat atbraukt šurp un par to pārliecināties.

- Pasakiet viņam, ka mēs tūdaļ aizbrauksim, -sacīja Ļinovicka.

Drongo paraudzījās uz sievieti. Ja Drongo Halu-povičam tagad pateiks, ka viņi atbrauks divatā, tad viņš tūdaļ visu sapratīs, bet, raugoties no otras puses, viņai ir tiesības to pieprasīt. Gan kā izmeklētājai, gan kā sievietei, kura ir kļuvusi par vienu no šajā traģēdijā iesaistītajām personām.

- Mēs tūdaļ aizbrauksim, - paziņoja Drongo. - Būšu kopā ar Valentīnu Oļegovnu.

- Ak kopā ar viņu? - Halupovičs tūdaļ visu saprata. - Es jūs apsveicu, Drongo! Jums ir laba gaume. Man nekas nesanāca...

- Neko neaiztieciet un nekur neejiet! - pavēlēja Drongo. - Mēs jau braucam.

Nolicis aparātu, viņš paskatījās uz Ļinovicku.

- Liekas, ir jābrauc, - ne visai pārliecinātā balsī ierosināja Drongo. - Man jums ir jāatvainojas.

- Nekas, viņa skumji pasmaidīja. - Es ceru, ka Halupovičs pirms mūsu ierašanās nebūs miris. Turklāt mēs varam satikties kādā citā reizē...

Ļinovicka jau devās ārā no istabas, kad Drongo viņu uzrunāja:

- Valentīna! - Viņš pirmo reizi nosauca šo sievieti vārdā.

Viņa strauji apsviedās.

- Paldies! - sacīja Drongo.

Viņa tūdaļ visu saprata - šis cilvēks vairs nekad šeit neieradīsies. Šis vakars bija kā apmātība, kā acumirkļa uzplaiksnījums. Otras tamlīdzīgas nakts vairs nebūs. Viņa saprotoši pamāja Drongo ar galvu. Acis nodevīgi iemirdzējās, taču viņa savaldījās.

Pēc piecām minūtēm Ļinovicka atkal ienāca istabā, taču nu viņai mugurā jau bija cita kleita. Viņa gan nebija uzvilkusi savu dienesta formu, bet viņas tumšpelēkais tērps liecināja par to, ka viņa labi izprot pašreizējo situāciju. Viņa bija pat paguvusi notīrīt no sejas kosmētiku. Drongo priekšā atkal stāvēja strikta sieviete izmeklētāja. “Viņa atkal ir kļuvusi it kā vecāka,” nodomāja Drongo.

Kad viņi gāja ārā no dzīvokļa, pulkstenis jau bija apmēram trīs naktī vai no rīta, kaut gan Maskavā ziemas laikā tā ir vēl nakts. Apstādinājuši pirmo garāmbraucošo mašīnu, viņi devās uz Ļeņina prospektu, kur atradās Halupoviča divstāvu apartamenti. Pēdējos gados šādi luksus dzīvojamie kompleksi Maskavā jau tika celti daudzviet. Tajos bija autonoma apkures sistēma, autonoma elektroapgāde, individuāla veļas mazgātava, vietējā apsardze.

Kad Drongo un Ļinovieka piebrauca pie šā kompleksa, apsardzes vīri ilgi un rūpīgi pārbaudīja viņu dokumentus un tikai pēc tam piezvanīja Halupo-vičam, kurš jau pirms tam bija viņus brīdinājis par naksnīgo viesu ierašanos. Turklāt viens no apsardzes darbiniekiem neapmierināti otram sacīja:

- Šodien pie tā tipa augu nakti nāk ciemiņi!

Otrs apsardzes vīrs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņš

viesus pavadīja līdz lifta kabīnei un paskaidroja, ka viņiem nepieciešamais dzīvoklis atrodas ceturtajā stāvā. Šajā ēkas spārnā atradās divstāvu apartamenti, kurus apdzīvoja sevišķi bagāti klienti. Visos stāvos bija uzstādītas telekameras.

- Šeit neviens svešinieks ienākt nevar, - neapmierināti sacīja Valentīna. - Varbūt viņš sirgst ar vajāšanas māniju? Vai varbūt patiesi viņš ir mazohists? Kāpēc viņam vajadzēja saukt pie sevis visus aizdomās turētos? Varbūt viņš grasījās sarīkot kārtējo šīs traģikomēdijas scēnu?

Arī pie durvīm bija ierīkota novērošanas kamera. Kad Drongo piezvanīja pie durvīm, atskanēja ātri soļi. Durvis atvēra pats Halupovičs. Viņš bija ģērbies pelēkās biksēs un zilā kreklā ar garām piedurknēm. Halupovičs pavirzījās malā, lai atbraukušos ielaistu dzīvoklī.

- Kas tad noticis? - palīdzēdams Ļinovickai novilki mēteli, painteresējās Drongo. Pēc tam arī viņš novilka virsdrēbes un uzlika tās uz pakaramā.

- Atkal... - nostenējās Halupovičs. - Kāds atkal centās mani nogalināt.

Bet kāpēc jūs visus sasaucāt pie sevis? - ieinteresējās Ļinovicka. Man šķiet, ka jūs, Halupovič, mazliet kaut ko uzspēlējat.

Dzīvoklī bija plaša priekštelpa, metrus trīsdesmit liela, tālāk atradās halle, kur bija novietots apaļš galds, bet uz tā stāvēja vāze ar ziediem. Marmora grīdas vidusdaļu sedza apaļš paklājs smaragda krāsā.

Vai jūs aizdomās turat mani? - Eduards Leoni-dovičs jutās pārsteigts.

Valentīna Oļcgovna paraudzījās uz Drongo, it kā gaidīdama viņa atbalstu, taču viņš klusēja. Tad sieviete, juzdamās iedvesmota no šīs klusēšanas, turpināja stīvu sakāmo:

- Kādēļ jūs uzaicinājāt šīs sievietes? Gribējāt sarīkot izrādi? Izskatās, ka jūs jau sen bijāt nolēmis tikt vaļā no savas mājkalpotājas, tāpēc arī izdomājāt šādu eksotisku plānu: "Reizi tūkstoš gados.” Katrai no šīm trim sievietēm, kuras atbraukušas no dažādām pilsētām, ir pamats jums atriebties. Taču pēc tam, uzaicinādams katru no viņām pie sevis dzīvoklī, jūs sarīkojāt izrādi un pēc visa tā meistarīgi tēlojāt izbrīnu. Pirmajā reizē es jums vēl spēju noticēt, turpretī otrajā -vairs ne. Jūs nevarēsiet mani pārliecināt, ka viņas atkal nejauši ir nokļuvušas jūsu dzīvoklī.

- Nejauši? - pēkšņi atskanēja Oksanas Grigorjevnas augstprātīgā balss. - Nē, ne nejauši.

Un viņa iznāca no halles.

- Vai tad jūs, mana mīļā, tā ari neko neesat sapratusi? Viņš taču visu klātbūtnē pateica, ka no rīta ir aizsūtījis sievu un meitu uz ārzemēm. Tik pieredzējušam brunču medniekam, kāds vienmēr ir bijis mūsu cienījamais Eduards Lconidovičs, šī frāze nevarēja izsprukt nejauši. Es domāju, ka jūs pievērsāt tai uzmanību. Viņš taču darīja zināmu, ka palicis viens pats. Bet Drongo kungs mums visu laiku prašņāja, vai mēs zinām Halupoviča mobilā telefona numuru. Protams, zinām! Halupovičs iedeva mums savu vizītkarti. Sacīdams, ka nu viņš ir kļuvis “vecpuisis”, viņš darīja mums zināmu, ka šonakt būs brīvs. Neizmantot šādu iespēju būtu vienkārši nepiedodami. Galu galā mēs taču šurp bijām atbraukušas tieši tādēļ, lai tiktos ar mūsu varoni. - Un Oksana Grigorjevna ar izsmieklu norādīja uz Halupoviču, kas stāvēja ar nokārtu galvu. - Mums bija interesanti redzēt, kā viņš dzīvo. Mēs taču sapratām, ka dzīvoklis Tveras ielā ir tikai tikšanās reizēm domāta vieta. Un tad nu mēs nolēmām apskatīt arī viņa īsto dzīvokli. Kad braucām uz mājām, mēs norunājām tikties ar viņu vēl vienu reizi. Sākumā atbrauca Elga. Pēc tam piezvanīju es. Pēdējā ieradās Fariza.

Ļinovicka ar aizdomām paskatījās uz Halupoviču.

- Jūs... jūs... jūs vienkārši esat paviāns! - viņa sacīja naida uzliesmojumā.

Visi devās uz viesistabu. Plašajā, apmēram piecdesmit metru lielajā telpā stāvēja milzīgs galds, kurš acīmredzot bija izgatavots pēc pasūtījuma. Ap galdu 338

stāvēja divpadsmit krēsli ar augstām atzveltnēm, kuri bi ja apvilkti ar zeltainas krāsas audumu. Telpas dažādos stūros atradās ar kokgriezumiem rotātas bufetes. No viesistabas varēja nokļūt ziemas dārzā vai uz balkona.

Viesistabā sēdēja Fariza un Elga. Viņas visas bija paguvušas pārģērbties. Elga bija ģērbusies ceriņkrāsas kostīmā ar melnu apkaklīti, savukārt Farizai mugurā bija gaišpelēks pieguļošs džemperītis un tumšpelēki svārki, bet Oksana Grigorjevna bija uzvilkusi tumšu kostīmu un baltu blūzīti. Drongo pievērsa uzmanību tam, ka Oksanai Grigotjevnai zobu līnija nav gluži līdzena, un tas piešķīra viņai zināmu šarmu. Elga un Fariza bija acīm redzami samulsušas, jo viņas Halupoviča dzīvoklī tika sastaptas nakts laikā.

- Labvakar! - Drongo sasveicinājās ar abām sievietēm, - lai gan man droši vien vajadzēja teikt: “Labrīt!”

Abas viešņas drūmi atņēma viņa sveicienu. Drongo devās pie galda, galanti palaizdams sev pa priekšu Ļinovicku. Kad viņi bija apsēdušies, pie galda pienāca arī Halupovičs un Oksana Grigorjevna. Viņi apsēdās galda pretējā pusē.

- Pastāstiet, kas ar jums notika pēc tam, kad bijāt pametis firmas ēku, - lūdza Drongo.

- Es gribēju aizvest Ņinu un meiteni uz mājām, -savu stāstījumu iesāka Halupovičs, - taču, kad mēs piezvanījām uz viņas dzīvokli, noskaidrojās, ka viņas māte jau ir devusies pie miera un neatbild uz telefona zvaniem. Šodien mūsu sarunas laikā man visu laiku bija mazliet neērti, ka Ņina nu ir uzzinājusi par manu dzīvokli Tveras ielā. Uz turieni es viņu nekad netiku aicinājis. Taču šeit viņa vienreiz ir bijusi. Tad nu es nolēmu viņas nelaist projām, lai atkal kārtējo reizi neatgadītos kas ļauns, un ierosināju doties uz manām mājām. Ņina tūdaļ piekrita. Viņa zināja, ka mana dzīvokļa augšstāvā ir arī istaba viesiem. Es aizvedu viņas uz šo istabu, un, kad viņas bija aizmigušas, devos lejā uz savu kabinetu. Taču tad piezvanīja Elga. Viņa bija pareizi sapratusi manus vārdus, ka esmu kļuvis “vecpuisis”.

Mazliet nosarkdama, Elga piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa jutās pacilāta, ka pirmā bija nolēmusi piezvanīt, tādējādi apsteigdama pat Oksanu Grigorjevnu.

Pēc tam piezvanīja Oksana, - savu sakāmo turpināja Halupovičs.

Oksana Grigorjevna sēdēja gluži mierīga. Galu galā starp viņiem nekas nebija noticis. Kad viņa atbrauca, riebīgā Elga jau bija šeit.

Pēdējā piezvanīja Fariza...

Mamadžanova ar pirkstiem tikai satvēra galda malu, bet neko nesacīja.

- Katra no zvanītājām ar mani sarunājās tikai dažas minūtes, - atzinās Halupovičs. - Un es viņas visas aicināju uz šejieni, būdams pārliecināts, ka neviena no viņām te neieradīsies. Taču atbrauca visas...

- Es pat iedomāties nespēju, ka viņš šurp ir uzaicinājis mūs visas, - nervozi atzinās Oksana Grigorjevna. - Viņš vēl joprojām ir tikpat pārgalvīgs, kāds bija jaunībā.

- Droši vien, - piekrita Eduards Lconidovičs. - Un pulksten divos naktī mēs visi atkal bijām kopā. Dzērām vīnu, atcerējāmies mūsu jaunību, pat uzdziedājām. Pēc pusstundas pamodās Ņina. Viņa mums pagatavoja kafiju arpienu. Viss bija normāli... Es aizmirsu pastāstīt, ka pie mums dzīvo Siāmas kaķis, sievas mīlulis. Viņu baro mūsu mājkalpotāja, kas no rītiem uzkopj dzīvokli. Viņa dodas projām ap pulksten trijiem dienā. Ņina atnesa mums kafiju ar pienu. Es pielēju sev pienu un jau grasījos izdzert tasīti, kad uzradās kaķis. Man jāteic, ka kaķis izglāba man dzīvību. Viņš ielēca man klēpī, pēc tam - uz galda un nogrūda tasīti zemē. Es, protams, sadusmojos un jau gribēju kaķi izdzīt no istabas, bet viņš no peļķītes sāka lakt izlijušo šķidrumu. Pēc kāda brīža kaķis sāka brēkt ne vairs savā balsī un nogāzās gar zemi. Es neko nesapratu. Taču vēlāk noskaidrojās, ka kaķis, acīmredzot sajuzdams kaut ko nelāgu, tādējādi gribēja mani izglābt. Es izsaucu apsardzes darbinieku un palūdzu aizvākt nelaimīgā dzīvnieka līķi.

- Un atkal mums ir trīs cilvēki, uz kuriem krīt aizdomas,-ar izsmieklu balsī piebilda Oksana Grigorjevna. - Tikai šoreiz mēs laikam zinām, kurš bija piektais. Piektā sieviete, kuru bija redzējusi jūsu kaimiņiene, Eduard Leonidovič, bija jūsu sekretāre Ņina. Viņa arī patlaban ir šeit. Meitene guļ - es to pārbaudīju bet jūsu Ņina sēž virtuvē.

- Nē, - ienākdama viesistabā, sacīja Ņina. - Es biju vannas istabā un dzirdēju, ko jūs teicāt. Taču es nebiju tā piektā sieviete. Es jau jums sacīju, ka tajā dzīvoklī neesmu bijusi. Tāpēc mani nevajag turēt aizdomās. Man nav indes, un es arī nemaz, negatavojos nogalināt Eduardu Lconidoviču.

- Iespējams, - sacīja Drongo. - Varat nākt iekšā un apsēsties. Nevajag slepeni noklausīties. Sekretārei tā nav pati labākā nodarbošanās. Turklāt jums var iepatikties tamlīdzīgas lietas.

- Es nekad nenoklausos, - uzliesmoja Ņina. - Es vienkārši nejauši dzirdēju, ka par mani te runā nejau-cības, - izaicinoši piebilda Ņina.

-Vēl tikai brīdis, un viņa mani izsauks uz divkauju,-pavīpsnāja Oksana Grigorjcvna.

Apsēdieties un nomierinieties! - atkārtoja Drongo, un Ņina apsēdās tā patālāk no Oksanas Grigoijcvnas.

Viņa nosmīnēja un pagriezās pret Drongo:

- Es domāju, jūs jau esat sapratis, ka citu aizdomās turamo šajā mājā nav. Apsardze pārbauda katru, kurš šeit ienāk. Tomēr mums beidzot ir jātiek galā ar šo samudžināto lielu. Kaut vai tādēļ vien, lai nomierinātu Eduardu Leonidoviču.

- Ko tad jūs iesakāt? pajautāja Drongo.

- Veikt elementāru kratīšanu! - paskaidroja Oksana Grigorjcvna. - Apskatīt mūsu somiņas. Un beidzot noskaidrot, kura tad pie sevis glabā indi. Šeit ir klāt arī prokuratūras darbiniece, kas izmeklē ar mājkalpotājas nāvi saistīto krimināllietu. Es ierosinu, lai viņa pārbauda mūsu somiņas.

- Tas neko nedos, - drūmi iebilda Drongo. - Ja slepkava uzdrošinājās dot otro triecienu, tātad viņš ir padomājis par to, kā panākt sev drošību.

- Slepkavniece uzdrošinājās, - viņa teikto izlaboja Halupovičs, - jo šeit nav citu vīriešu, izņemot mūs abus.

Es šajā gadījumā biju domājis, ka vārds “slepkava” var attiekties gail uz sievieti, gan uz vīrieti. Taču attiecībā uz sievietēm jums, Halupovič, nav taisnība! Iespējams, kāda no viņām jūs mīl tik ļoti, ka ir gatava jūs noindēt, lai jūs netiktu citai. Vai tādu liktenīgās mīlestības variantu jūs izslēdzat?

-Nezinu, kā lai ar jums strīdos, - sabozās Halupo-vičs. - Jūs ar saviem argumentiem spējat satriekt jebkuru cilvēku un sagraut jebkuru manu pozīciju.

- Tas nebūt nav mans pašmērķis, - paskaidroja Drongo. - Mani uztrauc vienīgi patiesība. Vēl vakar jūs neko nezinājāt ne par Mamadžanovas ģimenes problēmām, ne par Elgas Rummo traģēdiju, ne arī par Oksanas Grigorjevnas pārbaudījumiem.

- Pagaidiet, - viņu pārtrauca Eduards Lconidovičs. - Iespējams, ka jums ir taisnība. Taču es lūdzu jūs savas psiholoģiskās etīdes atstāt uz nākamo etapu. Man interesē tikai viens - kurš un kāpēc mani tik neatlaidīgi vajā. Kura no šīm pie galda sēdošajām sievietēm nu jau otro reizi cenšas mani noindēt? Kura? Un, kamēr es nebūšu saņēmis atbildi uz šo jautājumu, es nespēšu aizmigt, nebaidoties, ka mani kāds varētu nosmacēt ar manu paša spilvenu.

- Mēs jūs apsargāsim, - apsolīja Ļinovicka.

- Mani nevajag apsargāt! Labāk beidzot atrodiet slepkavu. Es jau sāku noticēt pasaciņai par neredzamo cilvēku. Kā gan citādi lai izskaidro to, ka slepkava iekļuva manā dzīvoklī cauri aizslēgtām durvīm un pats pēc tam nozuda? Vai arī ieradās šeit tādēļ, lai pēc tam atkal izgaistu...

Labāk iztiksim bez mistikas! Ļinovicka saviebās. - Ja jūs nespēsiet mums paskaidrot, kā ir aizgājusi bojājušu mājkalpotāja un kādēļ slepkava ir tik neatlaidīgs, tad man būs vairāk nekā pietiekams pamats vainot tieši jūs savas mājkalpotājas nogalināšanā.Nekādus citus paskaidrojumus es nepieņemšu.

- Vai esat pārliecināta, ka viss ir tik vienkārši? -pievērsdamies izmeklētājai, jautāja Drongo.

Bet jūs gribat visu tikai sarežģīt! - viņa aizsvilās.

Dzīve vispār nepakļaujas nekādai loģikai, saudzīgi piemetināja Drongo.

- Man vispār nav tiesību neko lemt, ja netiek ievērotas procesuālās normas. - izmeklētāja viņam atgādināja. Un man nav jātic tam, ka slepkava spēj izgaist. Sākumā viņš no manis slēpa, ka ir svarīgi liecinieki, bet pēc tam mēģina mani pārliecināt par to, ka slepkavam piemīt spēja iziet cauri sienām. Pietiek, Halupovič! Es vairs netaisos ticēt jūsu meliem!

Te Drongo negaidīti piecēlās.

- Ņina, - viņš teica, vai jūs esat pārliecināta, ka mājās neviena cita vairs nav?

- Protams, - Ņina pamāja ar galvu. - Bet Taņa guļ viesiem domātajā istabā.

- Iesim! - palūdza Drongo. Pavadiet mani. Lai viņi aprunājas bez mums, bet mēs pēc pāris minūtēm atgriezīsimies.

Un klātesošo neapmierināto skatienu pavadīti, viņi izgāja no viesistabas. Tad pa platām vītņveida kāpnēm viņi devās uz otro stāvu. Pagājuši tālāk pa gaiteni, 344 viņi nokļuva plašā, gaišā istabā. Meitene gulēja. Viņa bija sarāvusies kamoliņā, pievilkusi klāt kājas un apsegusi galvu. Drongo sakārtoja segu. Taņa miegā saviebās. Viņš paraudzījās uz meitenes lēto pulkstenīti, kas stāvēja uz. naktsgaldiņa, un paņēma rokās viņas talismanu, kas parasti karājās viņai kaklā.

Tā ir visa viņas bagātība, - sacīja Ņina.

- Jā, - piekrita Drongo. - Kad jūs gatavojāt kafiju, vai virtuvē vēl kāds atradās?

Nē. Neviens. Tomēr pagaidiet... Elga bija ienākusi virtuvē, viņai interesēja Halupoviča iegādātās mēbeles. Tieši tā! Viņa bija ienākusi virtuvē. Un vēl bija arī Taņa. Viņai gribējās dzert, tādēļ meitene bija nokāpusi lejā. Taču Taņa tūdaļ aizgāja, bet Elga uzkavējās vēl kādas piecas minūtes.

- Skaidrs! nopūtās Drongo. Ejiet lejā un visiem pasakiet, ka es tūdaļ atgriezīšos. Liekas, esmu visu sapratis.

- Vai tā arī sacīt? - pajautāja Ņina.

- Tā arī sakiet! Tomēr pagaidiet. Man jums ir radies vēl viens jautājums. Apsolu, ka atbildi neuzzinās neviens. Sakiet man, bet tikai vaļsirdīgi: vai Halupovičs kā vīrietis jums patīk?

Viņa saknieba lūpas. Acīmredzot gribēja atbildēt kaut ko bezkaunīgu, taču vienīgi nočukstēja:

- Jā.

- Paldies, viņš pamāja Ņinai ar galvu un pastiepa roku...

Meitene atvēra acis. Acīmredzot viņai bija ļoti

trausls miegs. Ieraudzījusi pār sevi pārliekušos vīrieti, viņa iekliedzās.

- Klusāk, - nočukstēja Drongo. - Guli! Es tūdaļ iešu projām.

Tomēr meitene turpināja piesardzīgi uz viņu skatīties. Ņina metās pie viņas un sāka kaut ko runāt, lai meiteni nomierinātu. Drongo izgāja no istabas.

Viņš devās uz virtuvi. Te valdīja itāliešu dizaina un baltā metāla valstība. Galda piederumi, naži un pannas-viss atradās vai karājās savās vietās. Valdīja ideāla kārtība.

Drongo paņēma rokās vienu no pannām. Tas bija pats jaunākais modelis. Kad uz tās kaut ko sāka gatavot, tūdaļ iedegās zaļa uguntiņa. Viņš pasmaidīja, nolika pannu savā vietā un izgāja gaitenī. Kad Drongo ienāca viesistabā, visi apklusa. Acīmredzot viņa prombūtnes laikā šie cilvēki bija turpinājuši strīdēties.

- Virtuvē ir ideāla kārtība, - domīgi pavēstīja Drongo.

- Atliek Halupoviču vienīgi apsveikt - mazliet nevērīgi paziņoja Ļinovicka.

- Ideāla kārtība, - atkārtoja Drongo. - Šodien visi mūsu slēdzieni balstījās uz to faktu, ka slepkava kaut kādā veidā bija mācējis piemānīt Jeļizavetu Matve-jevnu un nokļūt Halupoviča virtuvē. Taču vai nevarētu būt tā, ka slepkava nemaz nav ienācis mājā? Varbūt neviens nevienu vispār nav apmānījis?

- Es jūs absolūti nesaprotu, - sadrūma Ļinovicka.

- Pieņemsim, ka mājkalpotāja izrādījās atbildīgs cilvēks un patiesi nevienu dzīvoklī nelaida, kā to tika apliecinājis arī Ramils Mamadžanovs. Un kas tad?

- Nezinu, - Ļinovickai jau sāka apnikt viņa rēbusi. Viņa bija pieradusi pie protokoliem un nopratināšanas, nevis pie tamlīdzīgiem trikiem.

Toties es zinu, - pēkšņi apgalvoja Drongo.

Elga sāka krēslā dīdīties, bet Oksana Grigorjevna sabozās. Pat Fariza tramīgi pagriezās un sāka pētīt apkārtējos.

Visi gaidīja paskaidrojumus. Un tie arī tūdaļ sekoja.

Divdesmit piektā nodala

- Man jāteic, - savu stāstījumu iesāka Drongo, - ka kopējā darba procesā mēs pakāpeniski atmetām vairākas visai ticamas versijas, kurām bija jāpiesaista mūsu uzmanība. Es patlaban principā nerunāšu par Skrjobovu, jo mani interesē pirmais izdarītais noziegums, kura rezultātā nomira Je|izaveta Matvcjcvna.

Visu skatieni bija pievērsti Drongo. Elga sastinga, baidīdamās pat pakustēties, it kā lai nenobaidītu stāstītāju.

-Tātad mums bija mājkalpotājas līķis plus vēl trīs sievietes, kuras dažādā laikā bija ieradušās šajā dzīvoklī, - tuipināja Drongo. - Pievērsiet uzmanību tam faktam, ka katra no atbraukušajām sievietēm nekad nebija bijusi Halupoviča dzīvoklī Tveras ielā un tādējādi nevarēja zināt, vai viņai radīsies iespēja noindēt savu seno paziņu. Ja noticam tādai versijai, tad mums ir jāatzīst, ka viena no šeit klātesošajām dāmām ir gaidījusi ilgus gadus, lai nokārtotu rēķinus ar Eduardu Lconidoviču. Jums man jāpiekrīt, ka tas neizklausās visai ticami, ja vien atceramies dažus apstākļus saistībā ar viņu ierašanos. Elgai Rummo nācās noformēt vīzu, lai varētu iebraukt mūsu valstī.

bet Farizu Mamadžanovu vajadzēja ilgi pierunāt, iekams viņa piekrita šurp braukt.

- Tikai es biju ņipra braucēja, - smaidīdama stāstījumā iejaucās Oksana Grigorjcvna.

- Pareizi! Un jūs, apmezdamās pie māsas, arī atsacījāties no viesnīcas. Turklāt ir kļuvis zināms, ka jums ir pilnīgs pamats nemīlēt Halupoviču. Tomēr es nesteidzos jūs tiesāt, jo domāju, ka pēc tik ilgiem gadiem jūs vairs negribēsiet viņu nogalināt, izmantojot tik nedrošu paņēmienu. Bija klaji redzams, ka viņš var arī nepieskarties šim ūdenim. Tomēr gribas jautāt: “Kas to varēja izdarīt?” Nevarēja pieļaut arī domu, ka pati Jcļizavcta Matvejevna šādā veidā būtu nolēmusi aiziet no dzīves. Turklāt šodien bija jau otrais mēģinājums noindēt Eduardu Leonidovieu. Tā rezultātā gāja bojā sievas mīlulis kaķis.

Pareizi! piekrītoši pamāja Halupovičs. - Pat nezinu, ko es viņai teikšu.

I lalupoviča kaimiņiene, kas dzīvo stāvu zemāk, apgalvoja, ka viņa redzējusi un dzirdējusi, ka pie Eduarda Leonidoviča dienas otrajā pusē bija atnākuši pieci cilvēki - četras sievietes un vīrietis, milicijas darbinieks. Ar apakšpulkvedi Mamadžanovu mēs jau aprunājāmies. Mēs varam šaubīties par minētajiem motīviem, kas viņam lika ierasties šajā mājā, taču, manuprāt, mēs visi ticam, ka nelaiķa Jcļizavcta Matvejevna nekādos apstākļos nebūtu viņu ielaidusi dzīvoklī. Veidojas noslēgtais loks. No vienas puses, neviena nebija, bet, no otras puses, slepkava tomēr ir bijis dzīvoklī. Taču, ja uzmanīgi analizē visus mums 348

zināmos faktus, tad tūdaļ var nosaukt slepkavu. Ātri un viegli. Solja Ogancsovna stāstīja par četrām sievietēm. Viņa bija dzirdējusi, ka šīs sievietes izkāpj no lifta, un zināja, ka viņas ir bijušas arī dzīvoklī. Ņina sacīja, ka netika iegājusi pagalmā, bet visu novērojusi no malas. Un es arī pieļāvu, ka viņa teica patiesību.

- Jūs domājāt, ka viņa jums ir samelojusi? -jautāja Eduards Lconidovičs.

Protams, ne! - Drongo pasmaidīja. - Un tomēr atcerēsimies faktus. Tātad Jcļizaveta Matvejevna neparko nebūtu ielaidusi dzīvoklī svešu cilvēku. Uz septīto stāvu ar liftu uzbrauca kāda mums nepazīstama dāma. Šī dāma izmantoja piemērotu brīdi un saindēja ūdeni, gribēdama nogalināt Halupoviču. Turklāt, saindējot ūdeni, viņai vajadzēja būt absolūti pārliecinātai, ka to neiedzers neviens cils. Es domāju, jūs jau esat sapratuši, kas to izdarījis.

Elga ar Farizu saskatījās, bet Oksana Grigorjevna saviļņota sacīja:

- Tas nevar būt!

- Var gan, - skarbi paziņoja Drongo. - Turklāt bija vēl vesela virkne maznozīmīgu faktu, kuriem man vajadzēja pievērst uzmanību.

- Kādi fakti? Par ko jūs runājat?-jautāja nu jau gluži apjukušais Halupovičs. - Kāds mēģināja mani nogalināt. Ja tās nav bijušas manas viešņas, tad tā ir Ņina?

Šajā brīdī viesistabā ienāca Ņina. Viņa dzirdēja sava patrona beidzamos vārdus un paraudzījās viņā ar šausmām un izmisumu. Viņas seju klāja sārti plankumi.

- Nomierinieties! - Drongo viņu uzrunāja. - Nevajag tik ļoti nervozēt. Pirmkārt, jūs nemaz nebūtu ielaista dzīvoklī. Otrkārt, jūs nevarējāt garantēt, ka Halupovičs nomirs. Viņš ar šo ūdeni varēja pacienāt kādu no viešņām. Taču jūsu aizbildnībā esošā persona to varēja.

-Taņa? Ņina pārsteigumā iekliedzās.

- Tieši tā! - drūmi sacīja Drongo. - Un savā jaunajā mētelī pienācīgā attālumā viņa izskatījās pēc jaunietes. Tieši viņu, vienīgo no visiem Eduarda Leonidoviča apkārtējiem cilvēkiem, Jeļizaveta Matve-jevna varēja ielaist dzīvoklī. Un tieši Taņai, savai mazmeitai, viņa varēja pastāstīt, ka drīz pabeigs darbus un atgriezīsies mājās. Vienīgi Taņa, labi pazīdama savas vecmāmiņas raksturu, varēja būt pārliecināta, ka Jeļizaveta Matvejcvna nedzers to ūdeni, kas ir domāts dzīvokļa saimniekam.

Un visbeidzot pats veids, ar kādu mēģināja nonāvēt Halupoviču. Spēcīgas iedarbības inde, kas domāta grauzējiem, varēja būt tikai tādā mājā, kur mitinās šādi dzīvnieciņi. Jeļizaveta Matvejcvna ar mazmeitu dzīvoja pirmajā stāvā.

Tomēr arī tas vēl nav nekāds pierādījums. Atcerieties, cik paklausīgi viņa paslēpās mašīnas bagāžniekā, kad Skrjobovs sāka viņai melot, cenzdamies meiteni iebaidīt. Viņš vēl joprojām nav sapratis, kāpēc viņam tas tik viegli izdevās. Taču meitene baidījās no atmaksas. Turklāt es vēl atcerējos arī to, ko sacīja jūsu otrs šoferis, Eduard Leonidovič! Viņš stāstīja, ka meitenes māte ir aizbraukusi peļņā uz citu valsti. Līdz tam meitenes māte bez panākumiem bija meklējusi darbu, būdama gatava piekrist jebkuriem noteikumiem. Kādu laiku viņa satikās ar eilvēku, kurš brauca viņai pakaļ ar audi baltā krāsā. Šī mašīna bija līdzīga tai mašīnai, kuras šoferis bija Skrjobovs. Par to man pavēstīja Miša mūsu pirmās tikšanās laikā. Droši vien meitenes smadzenēs kaut kas sagriezās, un, kad viņa saņēma nojums kā dāvanu šo jauno mēteli, tad viņas iedomas pārauga pārliecībā. Iespējams, ka meitene bija greizsirdīga uz savu māti un uzskatīja Halupoviču par visu savu nelaimju vaininieku. Tādā gadījumā uzdāvāto mēteli viņa varēja uztvert kā Halupoviča mēģinājumu nolīdzināt savu vainu meitenes priekšā.

- Tas nevar būt! - apjukusi sacīja Ņina. - Tas tā nevar būt!

Nevienu citu Jeļizaveta Matvejcvna nebūtu ielaidusi šajā dzīvoklī, - paskaidroja Drongo.

- Pareizi gan, - domīgi sacīja Halupovičs. - Neparko! Nevienu viņa tur nelaistu.

- Redziet nu! Tādā gadījumā viss sakrīt. Taņa bija tā piektā sieviete, kuru redzēja Sofja Oganesovna. Tieši tāpēc Skrjobovam tik viegli izdevās pamudināt Timu bēgt.

Un visbeidzot šī žurku inde. Meitene to visu laiku ir turējusi savā tuvumā, acīmredzot baidīdamās no šiem grauzējiem, kuri šad un tad parādījās viņu dzīvoklī.

-To vēl vajag pierādīt,-drudžaini aizsvilās Ņina.

Viņas mīļākā rotaļlieta Mikipele - ir izgatavota Ķīnā. Tās vidus ir tukšs, - paskaidroja Drongo. - Meitene tajā iebēra indi. Viņa pat iedomāties nevarēja, ka no šīs indes ies bojā viņas vecmāmiņa.

Apkārtējie klusēja, visa dzirdētā satriekti.

- Viņas māte devās peļņā vai nu uz Dienvidslāviju, vai uz Turciju, turpināja Drongo. - Un meitene to zināja. Viņa jau ir pietiekami liela, lai saprastu, uz kurieni un kāpēc māte aizbraukusi. Arī to, kādā ceļā viņa šo naudu iegūst. Viljams Somcrsets Moems uzskatīja, ka zaudējumi un nelaimes cilvēku nepadara labāku. Gluži otrādi! Tie salauž viņa dvēseli. Acīmredzot meitenē bija noticis kāds psiholoģisks lūzums, un, kad viņa uzzināja, ka Halupoviča vietā ir gājusi bojā viņas vecmāmiņa, meitenes nodoms visu izdarīt līdz galam tikai nostiprinājās.

- Ko viņa dara tagad? mazliet drebošā balsī pēkšņi iejautājās Ļinovicka.

- Ak Kungs! - Ņina sasita plaukstas. - Viņa ir augšā un sēž, turēdama rokās šo rotaļlietu. - To pateikusi, viņa izskrēja no viesistabas.

- Cik briesmīgi! - nočukstēja Elga. - Tāda maza meitenīte... Tagad viņai draud cietums.

-Ja nemaldos, saskaņā ar Krievijas likumiem kriminālatbildība iestājas tikai no četrpadsmit gadu vecuma, - sacīja Drongo. - Tas nozīmē, ka jums, Valentīna Oļcgovna, atkal nebūs noziedznieka. Jūs varat viņu aizsūtīt uz nepilngadīgo noziedznieku internātu vai uz kādu cilu labošanas iestādi, taču būtu labāk, ja jūs vispār neatrastu noziedznieku. Meitenes dzīvi nedrīkst sabojāt! Viņai jau bez visa tā dzīve ir salauzta. Viss, ko viņai izdevās izdarīt, ir netīšām noindēt vecmāmiņu un Siāmas kaķi.

- Velns parāvis! - iesaucās Halupovičs. - Man par to pat nebija aizdomu.

Visi, dziļi nomākti, joprojām klusēja. Viņi dzirdēja, kā Ņina mierina raudošo meiteni. Acīmredzot Taņa bija sapratusi, ka viņas plāns atkal nav izdevies. Fariza pašūpoja galvu.

Cik liela nelaime! - viņa dziļā līdzjūtībā nomurmināja. -Tava mīlestības pilnā sirds, Eduard, cilvēkiem sagādā ciešanas.

Halupovičs smagi nopūtās.

Drongo saprata, ka viņa misija nu ir beigusies, un viņš piecēlās no galda.

- Reizi tūkstoš gados... - viņš atcerējās Halupo-viča vārdus. - Un tā, lūk, iesākās, mūsu tūkstošgade, -klusā balsī piemetināja Drongo. Pēc tam viņš vēl vienu reizi paskatījās uz katru no šīm sievietēm. Visi bija satriekti. Ļinovicka sadrūmusi kaut ko prātoja. Viņa bija nokļuvusi smagā situācijā.

- Ko gan var gaidīt no šādas meitenes, - atskanēja spalgā, sašutuma pilnā Oksanas Grigorjevnas balss,- ja reiz viņas māte ir tāda... Tāda iedzimtība...

- Neuzdrošinieties! - pēkšņi uzsprāga Fariza. - Jūs neko nesaprotat. Vai tad viņas māte ir vainīga, ka bija spiesta aizbraukt? Un kā gan lai viņa nopelna, ja citādi nemāk?

-Tā jau var attaisnot jebkuru noziegumu, jebkuru nelikumību. - skarbi iebilda Oksana Grigorjevna.

- Mēs neviens neesam eņģelis,-vaindamies palūkoties uz Ļinovicku, iebilda Drongo. - Stāsta, ka kāds no svētajiem esot lēcis nātrēs, lai izsargātos no kārdinājuma. Liekas, tas bija Svētais Benedikts.

- Atliek vien nožēlot nabaga Benediktu, sausi piebilda Ļinovicka, - lai gan man viņa nav žēl.

- Bet meitene? - atgādināja Elga. - Kas notiks ar viņu?

- Šis jautājums jau attiecas uz izmeklētāju, -atbildēja Drongo.

Fariza uz Valentīnu Oļegovnu paraudzījās ar tādām acīm, it kā viņu redzētu pirmo reizi. Arī visi pārējie klātesošie skatījās uz izmeklētāju. Ļinovicka nosarka, sāka nervozēt, un nezin kādēļ viņai uznāca klepus. Viņa nezināja, kas būtu jāsaka, lai aizkavētu Drongo, kas gāja projām. Un liesi tāpēc Ļinovicka tik ļoti nervozēja. Taču lepnums izrādījās stiprāks par pārējām jūtām.

- Uz redzēšanos! - iziedams no istabas, sacīja Drongo.

Neviens viņam neatbildēja. Ļinovicka atkal sastinga.

Drongo jau bija pietuvojies durvīm, kad viņu panāca Halupovičs.

- Honorāru es jums pārskaitīšu!

- Nesteidzieties! - viņu pārtrauca Drongo. - Mēs pagūsim tikt skaidrībā arī ar šo problēmu. Man vēl ir atlicis pēdējais jautājums. Kad jūs iepazināties ar Fa-rizu, jūs droši uzsākāt kautiņu. Toreiz jūs sievietei sacījāt, ka jums blakus ir čempions boksā, tāpēc ne no viena nebaidāties. Vai toreiz jums patiesi blakus atradās čempions?

- Nē, - pasmaidīja Halupovičs. - Viņš pat īsti kauties neprata. Es sameloju, lai viņa neuztrauktos. Toreiz es kāvos par diviem.

- Paldies, - sniegdams viņam roku, sacīja Drongo. - Es tā arī domāju. Un tieši tādēļ sievietes jūs mīl.

Paspiedis pasniegto roku, Drongo izgāja pa durvīm. Uz pakaramā vientuļi karājās Ļinovickas mētelis. Viešņu virsdrēbes bija iekārtas skapī. Valentīna Oļegovna redzēja, ka viņš dodas projām, taču necentās viņu aizkavēt. Viss jau bija pasacīts. Otrreiz atgriezties viņas dzīvoklī vairs nebija nekādas jēgas. Ļinovicka apjauta, ka viņš vairs neatgriezīsies, bet viņš saprata, ka nakts ir beigusies un priekšā gaida jauna diena. Uzsitis apkakli, viņš izgāja uz ielas.

“Interesanti, kā viņa rīkosies?” nodomāja Drongo. “Tagad izvēle jāizdara viņai.”

Content

Abdullajevs Čingizs Drongo. Reizi tūkstoš gados

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Divpadsmitā nodala

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa