Lārsens Mikels

Droši nezinot

Mikels Lārsens

Droši nezinot

1

Sega ir balta un gluda kā mikstu dūnu zārks, tikai viens stūris atlocīts. Un uz spilvena katru vakaru nezin no kurienes uzrodas mazs taisnstūritis. Piparmētru šokolāde sudraba papīrā, atdzesēta, lai neizkustu. Nekādi netieku gudrs — vai šī šokolāde jāēd pirms vai pēc zobu tīrīšanas?

Ziediem vāzēs ir tāds svaigums, kas gandrīz šķiet nereāls. Hiacintes un spilgti dzeltenas tulpes izplata zaļgani sulīgu, saldu smaržu. Un ūdens stikla traukā ir mirdzošs un kristālskaidrs kā hroms vai lietus, ko sašķeļ saules stari.

Nav nekādu šaubu. Clzņēmums izdarīts šeit. Ne tieši šeit, istabā, bet šajā viesnīcā. Kaut kur šajā viesnīcā, vienā no šīm daudzajām istabām. Par to liecina spogulis un raksts uz tumšsārti pelēcīgajām tapetēm fonā. Kaut arī fokusā ir priekšplāns ar abiem cilvēkiem, fotogrāfijā iespējams izšķirt sīko rombveida polsterējumu, kas gluži kā pirkstu nospiedumi saista sienu uzņēmumā ar sienu vienā no viesnīcas )

istabām. Katrā stāvā sienas ir citā krāsā. Sestajā stāvā tapetes ir bāli dzeltenas, kā uzņēmumā. Tas uzņemts tur.

Viņas sejā ir savāda grimase. Tajā ir kaut kas baudkārs. Viņš ir cieši satvēris viņas plaukstu locītavas, viņa ir padevusies atpakaļ pret viņu, viņas rokas ir sažņaugtas. Redzams spogulis, tapetes un viņu sviedrainie augumi.

Es nevaru atraut acis no uzņēmuma. Es nespēju uz to neskatīties, kaut arī tas man uzdzen nelabumu. Gulta, kurā viņi guļ, ir savandīta, palags sarāvies uz vienu pusi, un starp viņas kājām iespiests spilvens. Uzņēmuma graudainums vēl pastiprina nevīžības iespaidu.

Viņa, kura kā parādība klejoja manos sapņos, kur laiks bija apstājies, viņa, kuras skropstas es joprojām jūtu drebam pie sava kakla kā izbiedētu taureni, grūž savu augumu atpakaļ, it kā labprātīgi ļaudama uzdurt sevi uz mieta, gribēdama ierit to no apakšas, un viņas seja ir parauta uz augšu :ieši pirms tam, kad izdarīts uzņēmums, it kā viņa tieši šajā nirklī mirtu vai kulminētu.

Vīrieti es nepazīstu. Es pieņemu, ka zīmītē rakstīts viņa /ārds, bet neesmu par to drošs. Un viņa… Kā ar viņu? Man 3ūtu viņa jāpazīst. Bet es nezinu, vai tā ir. Man ir pieņēmumi.

Sapņos viņas seja joprojām ir jauna. Viņa vēl ir vēsa, apaļīga un maiga, un viņas rokas nekad nav pazinušas citas kustības kā vien glāstus. Bet vai es spēju atrast kādu sakarību starp viņu un sievieti fotogrāfijā? Tas šķiet grūti, /arbūt vainojami mati. Pēdējo reizi, kad viņu redzēju, tie bia gari, gaiši. Vēstulē, kurā bija ielikta fotogrāfija, Marianne akstija, ka viņa tos pēc apgriešanas vēl nokrāsojusi.

Gaiteņos valda klusums. Esmu it kā izolējies drošā cabīnē, dzirdu tikai attālas skaņas kā vieglā snaudā. \pkalpotāji savās baltajās žaketēs un melnajās biksēs ar asi egludinātajām vīlēm, vakaros ienesdami sudraba šķīvjus īn mirdzošās karafes, runā diskrētu mīlētāju klusajās balsis. Trokšņi no ielas — tālu lejā — nav sadzirdami.

Vienīgi zvana skaņas dekoratīvajā lifta šahtā nav aplāpējamas. Bet pat šī skaņa neiespiežas istabās aiz masīr ajām sarkankoka durvīm, kur dūc ventilatori un gaiss ir nāksligi atdzesēts.

Dažkārt zem manām durvim tiek pabāztas vēstules un ziņojumi par telefona zvaniem, un pat tad ir dzirdama tikai grabināšanās un baltā papīra čabēšana uz paklāja. Zvanītājs parasti ir Solkers. Viņš ir norūpējies par izdevumiem.

Tālu, tālu lejā, dziļumā zem lifta, kam apstājoties no spiediena viegli aizkrīt ausis un ķermeni pārņem saspiestības sajūta, jūs iznākat hallē. Pat šeit valda klusums.

Biznesmeņu soļi kurpēs ar ādas zolēm noslāpst halles klusumā zem augstajām kolonnām un uz biezajiem paklājiem gaiteņos, un ir vajadzīgi mikrofoni, lai noklausītos sarunas, kas noris savā īpašā veidā — sausi un pa pāriem. (Jz paklājiem var saskatīt steigu, kas nav sadzirdama, līdz virsvalkos tērpies priekšpusdienas personāls, putekļu sūcējiem dūcot, aizslauka ēnas un aizmēž putekļus.

Zem viesnicas halles kupola, kas atgādina katedrāli, vīrieši izskatās tīri, labi kopti un bez smaržas, un pomāde viņu īsajos, melnajos matos ir mitra un spīdīga kā garaiņi uz vannas istabas sienām. No viņu daudzkrāsainajām zīda kaklasaitēm strāvo zēniska nevainība, un ir grūti noticēt, ka viņi pārrunā darijumus ar miljoniem. Sieviešu reibinošās smaržas strāvo ap viņām kā neredzami mākoņi. Viņas tērpušās garos, cieši pieguļošos vienkrāsainos kostīmos vai kleitās; ja nebūtu šķēlumu, viņas šajās drānās nespētu ne pakustēties. Tās varētu būt jaunas sievas, miļākās vai kolēģes. Tas nav nosakāms. Tās varētu būt arī pērkamas sievietes. Viņu kailie pleci ir lieli un stūraini. Kad viņas staigā, viņu līganie soļi ar asajiem papēžiem it kā samin kaut ko zem sevis. Viņas lidzinās krāsainām plēsoņām. Viņu sejas šķiet baltas no nemitīgajiem smaidiem, un mirdzošās, asinssarkanās lūpas šķiet gandrīz lāsojam.

Visos viesnīcas garajos gaiteņos valda majestātiska stila izjūta. Visur iemidzinoši silti pasteļtoņi — sārtais, karmīns, bālgans safrāndzeltenais — un viens vienīgs vēss tonis, kas padara vannas istabu lielāku un ūdeni siltāku, — vēsi zaļais, kas atkārtojas uz baltajiem dvieļiem; ari mazgājamie sūkļi un teksts uz viesnīcas ziepju iesaiņojuma ir tajā pašā toni.

Pirmajā dienā viņi apjautājas, kādas avīzes es vēlētos lasit, ēdot brokastis savā istabā. Tomēr dāņu avižu viņiem, protams, nav.

Dzeramnaudas, ko es dodu jauniņajam Stjuartam, Luisam un pārējiem, ir vienigā skaidrā nauda, ko viņi no manis saņem. Pārējo es nokārtoju, izmantojot kredītkarti. Viņi visi ir pieklājigi un smaidoši. Un gandrīz homoseksuāli laipni. Neviens no viņiem nepazīst vīrieti fotogrāfijā.

—   (Jn dāmu es noteikti būtu atcerējies, — saka Stjuarts.

—   Bet es zinu, ka viņa ir šeit bijusi, — es saku.

Stjuarts pašūpo galvu.

—   Es viņu neatceros.

Viņš neizsaka piezimes par uzņēmumu, neuzdod jautājumus. Viņš tikai pauž nožēlu. Stjuartu vai pārējos es varu izsaukt, piezvanot pa telefonu. Jebkurā diennakts laikā. Varu likt, lai iztīra vai izmazgā manas drēbes. Es piespiežu pogu, kad vēlos, lai man padod automašīnu. Ja man nav īpašu vēlēšanos, varu piezvanīt, lai man uznes iepriekš pasūtītās pusdienas. Viņi ir kā ēnas manā dzīvē. Tikai vienu reizi man iznāk zvanit, lai atnes kaut ko, kas nav atrodams minibārā. Es varu nospiest pogu un saņemt masāžu, izpeldēties piektā stāva baseinā vai likt, lai man notira kurpes vai izgludina bikses.

(Jn vēl es varu zvanit, ja izbeidzas nomierinošie līdzekļi.

Pārējo izdara viesnicas ārsts. Vienīgais, kas vajadzīgs, ir recepte. (Jn to palūdz tikai pirmajā reizē.

«Atkal slikti sapņi, ser?»

«Vispār nekādu sapņu…»

Savos baltajos cimdos un smilškrāsas formastērpā ar uzšuvēm durvīs stāvošais jaunais virietis no reģistratūras atgādina cirka mākslinieku.

—   Jums jāpiezvana uz Dāniju. Tas ir svarigi.

Es atveru diskrēti salocito vēstuli. Tā ir no Solkera. «Zvaigznes! Mums vajadzigas zvaigznes. Citādi tev nāksies pašam maksāt par viesnīcu. Kā ar Šēru?»

—   tin vēl mani lūdza pateikt, lai jūs piezvanāt Luisam no apkalpotājiem. Es pasniedzu jaunajam cilvēkam naudaszīmi, ieeju istabā un ieslēdzu datoru. «Drīz kaut kas būs,» es rakstu. Tad piezvanu apkalpotājiem.

—   Hallo, mister Molberg! — saka Luiss. — Gribēju pavēstīt jums patīkamus jaunumus — nupat ieradās misters Nikolsons.

—   Pateicos, Luis! Kur es varu sastapt misteru Nikolsonu?

—   Droši vien pie baseina, ser.

—    Thank you, Louis. [1]

—   My pleasure, sir.

Es paņemu no minibāra vienu Perrier un noriju pāris dobesinus. Mana pirmā reakcija ir — nākamais ziņojums Solkeram, ko uzrakstu uz ekrāna: «Drīz kaut kas būs — kaut kas liels.» Tad es brīdi pastaigāju pa numuru un ieņemu sulprilu, lai nedaudz nomierinātos.

Es zinu, ka par Nikolsonu var pajautāt Luisam — par Holivudu viņš zina visu, tomēr aizsūtu ziņojumu Stellai, kura strādā arhīvā, un lūdzu atsūtīt jaunāko informāciju par viņu. Es atstāju modemu atvērtu.

Brīdi pasēžu, aizdedzinu cigareti un sajūtu, kā manās asinis cirkulē dobesins.

Pārdomāju, vai iznāks saķeršanās ar Borisu. Vai man vajadzētu viņam piezvanīt un par to pastāstit. Taču Solkers zina, ar ko es nodarbojos, un, kad iedomājos, cik maz Boriss man palīdzēja, pirms devos ceļā, man vēl tagad iekšā viss vārās. «Piezvani šiem te,» viņš sacija, iebāzis galvu grāmatā, un iedeva man Toma Krūza, Šēras un citu slavenību aģentu vārdus. Cik viņš laipns, ka palīdz man sadabūt šos numurus, es domāju, — līdz uzgāju veikalus Saulrieta bulvāri, kuru skatlogos stāvēja Borisa grāmata. Un es biju naivi iedomājies, ka aģentu uzdevums ir palīdzēt sastapt viņu klientus; izrādījās, ka viņu darbs ir — traucēt to darīt. «Piezvaniet, kad būsiet šeit!» man teica. Visu laiku. Un Solkers nemitīgi prašņāja, ar ko ir panāktas konkrētas vienošanās. «Mēs nemaksāsim, ja tu neko nepanāksi,» viņš teica. (Jn es atbildēju, ka man veicas tīri labi, tikai jāpiezvana, kad ieradīšos. Un es varēju iedomāties, kā Boriss pa to laiku smilkstēdams ložņā pa visiem kaktiem, un es domās viņu dzirdēju un redzēju, būdams Losandželosā, — tā ir liela pilsēta, un viņš droši vien vēl joprojām meklē īsto viesnīcu. Pēc tam, kad neskaitāmas reizes biju zvanījis Šēras aģentam, es zvanīšanu pārtraucu. Gn avīze pa to laiku jau bija kļuvusi par Eiropas vadošo avīzi, bet arī tas nenieka nelīdzēja.

«Beidziet taču reiz zvanīt! Šēra ir slima, vai to tik grūti saprast? Viņu operēs.»

«Jūs laikam domājat — restaurēs?» Un es nometu klausuli.

Ari Toms Krūzs saslima. Pēkšņi un negaidīti. Un vakarā es redzēju viņu kopā ar sievu Nikolu Kidmenu aizbraucam no La Dome pēc kāda saviesiga pasākuma.

Es salieku nepieciešamās lietas mazā maisiņā. Izrauju no bloka pāris lapas, iesviežu maisā kaudzīti pildspalvu, vienu drošības pēc paslēpju šortos, magnetofonu atstāju, pārāk riskanti, fotoaparātu, ar tiem staigā visi, cigaretes, lērumu cigarešu, viņš daudz smēķē. Virs šortiem es uzvelku platas, garas bikses, T-krekliņu un pārmetu pār roku baltu halātu, ko paņemu no vannas istabas.

Saule spīd pār balti ģērbtajiem baseina apkalpotājiem un ūdeni, kurā čalo sīki vilnīši, mezdami uz baseina malām trijstūrainus atspidumus. Atskan vientulīgs piunkšķis, kādam no viesiem nozūdot ūdenī; vēl dzirdama tikai palmu lapu čaukstoņa vieglajā vējā, un apvāršņa līnijas tālajā, sarkanīgajā dūmakā vīd pilsētas debesskrāpji.

Nikolsona šeit nav.

Es apguļos un izjūtu saules un sulprila nomierinošo iedarbibu uz savu augumu. Vienam no apkalpotājiem lieku atnest ledus tēju, aizdedzinu cigareti un domāju, kur viņš varētu apgulties. Es dusmojos uz sevi par to, ka nepajautāju Luisam, vai viņam ir noteikta vieta, ja jau viņš bieži šeit uzturas. Kāpēc viņš dzīvo šai viesnīcā? Cik atceros, viņam ir villa kaut kur Holivudhilzā. Bet varbūt tas ir sakarā ar filmu. Iespējams, preses konference. Jeb presene, kā Boriss vienmēr tās sauc.

Es nodzēšu cigareti un aizdedzinu jaunu — gadijumam, ja viņš būtu sikstuligs tips, kas labprātāk smēķē svešas cigaretes.

Viņš uzrodas driz pēc pusdienlaika. Tērpies peldmēteli, ar baltu dvieli ap kaklu. Viņš smaida un bridi nogaidoši stāv uz kāpnēm, kas ved uz baseinu. Skaidri redzams, ka viņam nav noteiktas vietas. Apkalpotāji viņu steidzīgi ielenc un aizved pie guļamkrēsla netālu no manis. Es rūpīgi paturu atmiņā darbības norisi un katru dialoga vārdu, labi zinādams, ka tas var būt vienigais, ko man izdosies uztvert.

—   (Jn nekādu zvanu — ja vien tas nav sakarā ar filmu, — viņš saka un pasmaida, un apkalpotāji sirsnīgi smejas, jo tie, protams, ir vienīgie zvani, un to nav mazums. Telefons zvana nepārtraukti, un apkalpotāji visu laiku skraida ar to turp un atpakaļ. Apsēzdamies guļamkrēslā, Nikolsons velta man vieglu, pieklājigu galvas mājienu. Tad apguļas.

Kad viņš ir iekārtojies, es pirmo reizi eju uz tualeti. Esmu aizbāzis aiz šortiem pāris papīra lapas un tualetē uz starpsienas izdaru pirmās piezīmes. Nolemju jau nākamajā rītā nopirkt dažas pastkartes — cerams, viņš spēs saskatīt, ka tās ir pastkartes, ko rakstu. Tas ir svarīgi, citādi man nāksies arī turpmāk izmantot tualeti.

Vēlāk pēcpusdienā Nikolsons ir pārcēlies zem saulsarga. Esmu gājis uz tualeti neskaitāmas reizes, šķiet, tas jau sāk kļūt aizdomīgi, un es baidos, ka viņš varētu kaut ko nojaust. Joprojām neesam pārmijuši ne vārda. Ap baseinu pulcējas arvien vairāk cilvēku — droši vien izplatījušās ziņas par Džeka Nikolsona klātbūtni.

—   Tā ir varena filma, — viņš saka vienam no apkalpotājiem, kas saņem autogrāfu. — Neiedomājami speciālie afekti! Jūs nudien neticēsiet.

Viņš guļ un lasa grāmatu, kad viens no apkalpotājiem nāk ar telefona aparātu. Viņš sakustas, lai celtos, bet apkalpotājs paiet viņam garām un nāk pie manis.

Zvana Solkers.

—   Cik /iels tas ir?

Es paskatos uz misteru Nikolsonu; viņš pasmaida. Es atsmaidu pretī.

—    Liels, — es saku. Ņemot vērā, cik cilvēku zvana Nikolsonam vienas dienas laikā, es ar savu vienu zvanu acīmredzot neesmu sevišķi cēlies viņa acis. Tomēr šis zvans dod man alibi. Tas, ka varētu zvanīt no avīzes, nav pirmais, kas cilvēkiem nāk prātā. Šeit domā par darījumu partneriem.

—   Cik liels? — prasa Solkers.

Es palūkojos uz Nikolsonu.

—   Ļoti, ļoti liels, — es saku.

Kad nolieku klausuli, Nikolsons paceļ acis no grāmatas.

—   Darīšanas? — viņš jautā.

—   Darīšanas, — es saku un nopūšos. — Pat saulainajā pludmalē.

—   Hm… — Viņš atkal pasmaida. — Jauka frāze. Vai jums būtu kas pretī, ja es to kādreiz izmantotu?

—   Nepavisam.

Vakarā es redzu Nikolsonu un viņa sievu hallē ar veselu svitu fotogrāfu. Varbūt viņi, tāpat kā es, ir nogaršojuši silto foie gras viesnicas restorānā, tāpēc ēd vakariņas pilsētā. Foie gras taču nekad nepasniedz siltu.

—    Žēl, ka tevis šeit nebūs, kad būs pirmizrāde. Tai vajadzētu būt labai. Neiedomājami speciālie efekti.

—   Jā, tā viņš saka. Nikolsons.

Tajā vakarā viesnīcas restorānā es redzu viņu pirmo reizi. Stjuarti. Arī viņa ēd vienatnē. Viņa vēl ir formas tērpā, droši vien tikko ieradusies. Kādā bridi mūsu skatieni sastopas. Viņa pasmaida. Viņas mute ir sarkanīga un atgādina augli. Tā mirdz, samitrināta ar mēli, kamēr neviens neredz. Es pasmaidu pretī. Līdzība ir neticama.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku Nikolsons atkal ir pie baseina. Viņš nevēlas fotografēties.

—   Šeit ne, — viņš saka. — Es negribu, lai cilvēki domā, ka es guļu un laiskojos. Pēc pāris dienām mani ņems priekšā televīzija un visas dienas avīzes. Arvien tie paši jautājumi.

Prieks par iespēju ierādīt Borisam viņa vietu itin drīz izgaist. Lielā mērā te vainojams nogurums, kas mani jau sen nomāc, kad iedomājos par datoru un atsevišķajām papīra lapām, kas jāpārraksta, jāsaliek kopā un jāsūta uz Dāniju. Man ir svarīgākas lietas, ar ko nodarboties. Man ir mazā, saburzītā Monikas zimīte un fotogrāfija, ko atsūtīja Marianne. Viņai liekoties, tā viņa rakstīja, ka tai jābūt uzņemtai marta beigās, kad Monika uztaisīja jauno frizūru. Man ir šīs lietas, bet nekādas tiešas sakarības. To, ka tāda pastāv, esmu secinājis pats. Viņam un cilvēkam, kura vārdu Monika uzrakstījusi zimitē, jābūt tai pašai personai.

Es uzrakstu pāris pastkartes, bet apzinīgi turpinu apmeklēt tualeti. Tik daudz pastkaršu liktos pārāk uzkrītoši.

—  Atkal! — viņš aizdomīgi ierunājas, kad es pieceļos un sju uz tualeti.

—   Pūslis, — es saku.

—   Kas par draņķīgu pūsli! — viņš nosaka.

Vēlāk pēcpusdienā, kad mēs stāvam katrs savā baseina malā, viņš sāk filozofēt par savu karjeru. Reiz viņš pajautā, ar ko es nodarbojos. Es saku, ka darbojos papīra ražošanā.

Atklāju, cik grūti iegūt kaut ko no sarunas, ja tā it nemaz nedrīkst izklausīties pēc pratināšanas.

Ūdens sīkiem vilnišiem skalojas ap mums.

—   Un nauda? Jūs, šķiet, esat sapelnījis miljonus?

Viņš pasmaida.

—   Nauda? — viņš atvaicā. — Naudai nav ne vainas —

t

kad tā parādās uz ekrāna. Tā tas ir manā jaunajā filmā. Kad iedomājos, kādas iespējas šodien dod studijas tehnika… Ak kungs, es tēloju pats sevi trīsdesmit gadu vecumā!

Es nodomāju — kā gan viņiem tas izdevies, bet nejautāju, jo nespēju formulēt jautājumu tā, lai tas neizklausītos nepieklājīgi. Un Holivuda taču galu galā pārtiek no grima.

—   Nauda? Patiesībā naudai nāk līdzi vesela gūzma problēmu, kuru pirms tam nebija. Starpība tā, ka tagad no tām var atpirkties. Tā es raugos uz naudu. Tā palīdz atpirkties no problēmām, kādu agrāk nav bijis.

—   Jauka frāze. Vai jums būtu kas pretī, ja es to kādu dienu izmantotu? — es vaicāju.

Viņš pasmaida. Šo pazīstamo smaidu.

—   Nepavisam.

Es piesēžos un uzrakstu interviju. Nav pagājušas ne desmit minūtes, kopš esmu to uzrakstījis un aizsūtījis, kad piezvana Solkers.

—   Nikolsons! — viņš atzinīgi saka. — Kā tu viņu dabūji rokā?

—   Pajautā Borisam.

—   Viņš ir lāga zēns.

—   Viņš ir idiots.

5

—   Ko tu ar to domā? — vaicā Solkers.

Es neiedziļinos detaļās. Avīzes ļaudīm principā ir vienalga, kā raksti rodas, lai tikai tie rastos. Paskaidrojumi viņiem ir absolūti vienaldzīgi, bet taisnošanās vienkārši riebjas. Viņi necieš garu izrunāšanos, vislabprātāk dzird jūs izsakāmies avižu virsrakstu lakoniskajā formā, un viņu skatieni kļūst dīvaini atsvešināti, dzirdot pārmetumus. Viņi reaģē vienīgi gadījumos, kad tos izsaka tādas zvaigznes kā Džeks Nikolsons.

—   Kā ar bildēm?

—   Viņš nav ar mieru.

—   Tu taču zini, ka vienmēr vari zvanīt uz Associated Press?

—   Viņš nav ar mieru.

—   Es to teicu tāpat vien. Vispār viņš izsakās sakarīgi! — brinās Solkers.

—   Protams, — es atbildu.

—   (Jn viņš tiešām to teica?

—   ūn kā tad tu domā?

Tad Solkers vairs nejautā. Viņš, tāpat kā visi citi žurnālisti, ir pieredzējis, ka, jo vairāk par kādu rakstu jautā, jo īsāks tas kļūst un ļaunākajā gadījumā izzūd pavisam.

Mazliet vēlāk es zvanu Bārbrai no Los Arigeles Times arhīva, bet viņa neko nav atradusi.

—   Tu teici — Paskāls? Džeks Rots Paskāls?

—   Jā.

—   Baidos, ka viņa šeit nav. Vai pamēģināt vēl citās bāzēs?

—   Nevajag, Bārbra. Liels paldies.

Es bridi sēžu ar unisoma tableti rokā. Mēģinu izdomāt, vai tā ir tirkiza krāsā vai gaiši zila. Noņemu klausuli un piezvanu Mariannei. Neviens neatbild. Gaidīdams ar klausuli pie auss, pārlaužu mazo tableti uz pusēm un noriju abas pusītes. Virsū uzdzeru neatšķaidītu viskiju. Kad signāls apklust, es nolieku klausuli.

Iziedams no istabas, es ņemu fotogrāfiju līdzi. Aizeju lidz liftam. Smiltis pelnutraukos, kas novietoti uz mazām kolonnām, ir tīras, un tajās izzīmēti eleganti raksti un figūras.

Es nobraucu lidz sestajam stāvam. Tapetes ir gaišā okera toni, kā fotogrāfijā. Iznācis pa durvim, es piesardzīgi izpētu gaiteni uz abām pusēm. Neviena nav. Es eju gar istabu durvim uz 505. numura pusi. Ejot pa viesnīcas gaiteni bez noteikta mērķa un atslēgas, kas derētu kādām durvim, cilvēks jūtas savādi aizdomīgs un viegli ievainojams. Būtībā tas ir vienīgais, ko var darīt viesnīcas gaitenī, — ieiet vai iznākt pa kādām durvīm. Nonācis lidz 505. numuram, es nevaru izdomāt neko citu kā vien paiet tam garām un doties pa gaiteni tālāk. Ejot gar durvīm, es mēģinu sakļausit kādu skaņu, bet nekas nav dzirdams.

Es pamanu rezerves izejas durvis tajā pašā brīdī, kad dzirdu ieskanamies lifta zvanu. Pasperu dažus steidzigus soļus pa biezo paklāju uz rezerves izejas pusi, pagūstu apgriezties un atspiežos pret durvīm. No liela attāluma redzu kādu sievieti nākam uz manu pusi. Es cieši piespiežos pie durvīm un jūtos kā idiots. Tālāk pa gaiteni ir vairākas istabas, un es klusībā lūdzos, kaut viņa ieietu kādā numurā, nenonākusi līdz manai slēptuvei. Man nav ne jausmas, ko pretējā gadījumā sacīt.

Viņa neatslēdz, bet pieklauvē pie kādām durvīm netālu no vietas, kur stāvu es. Tās atveras un atkal aizcērtas. Netiek sacīts ne vārds. Drošības dēļ es vēl brīdi palieku stāvam, pirms uzdrošinos iznākt no slēptuves.

Tikai paspēris pāris soļu, jūtos droši. Tagad esmu viesis, kas nupat aizslēdzis savas istabas durvis un dodas uz liftu. Situācijas pārspīlētais sasprindzinājums ir izgaisis.

Ejot gar numuriem, es mēģinu uztvert kādas dzīvības zīmes iekšpusē aiz durvīm, bet neko nedzirdu. Ari gar 505. numuru ejot, nekas nav dzirdams. Varbūt viņa iegāja tieši šeit. Es mēģinu atsaukt atmiņā sievietes siluetu, ko tikko uz mirkli esmu redzējis, bet tas nav viegli. Atceros matus, plīvojošus, garus, gaišus matus. Atceros pieguļošu kleitu — tomēr formastērps tas nebija. Viņa varētu būt pārģērbusies. Tas neizslēdz iespēju, ka tā varētu būt viņa. Esmu gandriz drošs, ka sieviete, ko redzēju, bija tā pati stjuarte, ko ieraudzīju restorānā.

Atgriezies numurā, es atguļos gultā un gaidu, kad sāks iedarboties tablete. Nekas nenotiek. Piezvanu Mariannei vēlreiz. Neviens neatbild.

Nākamajā rītā es pamostos sēdus krēslā, klausule nokarājas pār atzveltni.

Kādu vakaru pirms pusdienām es notveru šveicaru. Es pasaku viņam vārdu — Monika Milazāra — un vaicāju, vai viņš varētu sameklēt viņu datorā pie martā reģistrētajiem viesiem. Taču viņš nav pierunājams.

—    I'm sorry, sir. Bet jums jāsaprot, ka mēs nevaram sniegt šādas ziņas par privātpersonām. Ja es pārkāpju šo principu, tas nozimētu, ka kurš katrs varētu saņemt jebkādu informāciju par visiem viesnīcas viesiem.

—   Džeks Paskāls? Kā ar viņu? Džeks Rots Paskāls?

Viņš stivi raugās mani.

—    Arī personisku informāciju par jums, — viņš saka. — Kā jums tas patiktu?

—  Man ir nervu sabrukums vieglā formā. Es lietoju sulprilu un antidepresantus nelielās devās.

Viņš mierīgi skatās uz mani.

—  Par to es nekā nezinu, — viņš saka.

Diskrēti kā bordelī. Es atsakos no mēģinājuma viņu piekukuļot. Halle ir pilna steidzīgu viesu, un man rodas sajūta, ka šobrīd šveicars pretosies jebkuram mēģinājumam viņu pierunāt.

Es ēdu pusdienas viesnīcas restorānā.

Garneles ar melnām, spīdīgām acim un ar baltvīnu pārlieti krabji. Saldi vīni un šerbets ar citrusaugļu garšu, kas pats par sevi ir kā vesels ēdiens. Vienā gabalā cepta liellopu gaļas fileja dzērveņu mērcē ar tomātiem un citrona šķēlitēm, un maize mutē — mīksta, poraina, pēc graudiem garšojoša. Te ir kūku ratiņi un trauks ar sulīgiem augļiem un pelēcīgi violetām vīnogām. (Jn sieri, kas kūst mutē kā piens. Es nofotografēju kādu īpaši glītu kompozīciju. Tas ir vienīgais, ko es fotografēju. Viesmīļa viena roka iekļūst kadrā.

Tam ir nosaukums. Psiholoģija to sauktu par novirzi. Kaut ari novirzei viņu pasaulē, kas taču savā būtibā sastāv no novirzēm, vajadzētu raksturot citas novirzes kā kaut ko tuvu normai. Varbūt doktors Filips atrastu tam piemērotāku nosaukumu.

Cilvēks var sabrukt zem sudraba dakšiņas svara. (Jn viesmīlis ar lielajām, stīvinātajām ūsām ātri iznes mani ārā. Un — kas mani pārsteidz — viss pārējais sastingst. Es nedzirdu pat pie pusdienu galdiem sēdošo sieviešu plisēto, kuplo tafta vakarkleitu čaukstoņu, kad mani satver vēl viena roka. Es nespēju sadzirdēt pat tilla kleitu šalkoņu. Šeit cilvēki nekrīt zemē. Tā vienkārši nenotiek. Taču mūsu psihe ir

mozaika, kas saplaisā ilgi pirms tam, kad sabrūk ķermenis, — un man gar acīm viss satumst.

Apkalpotājs Luiss — viņš ir dažus gadus jaunāks par mani — ir uznācis līdzi manā numurā. Bet, kad viņš grib zvanīt ārstam, es ievaidos un norādu uz glāzi ar tabletēm. Ceļš uz manu labsajūtu kā slepens kods slēpjas šajās mazajās ampulās un tabletēs. Šie aizkustinošie zāļu zirnīši, kas nekad nepieviļ! Tie ir solidāri kā muskuļi ievainotā mugurā. Tie nekurnēdami aizsargā vārīgo vietu.

Doma par to, ka tie nekad nespēs pilnīgi novērst ciešanas, mani nomāc. Ir tāda sajūta, it kā tabletes to zinātu.

Kad esmu atguvies, izstiepju roku pēc maka. Taču Luiss atvairās.

—   Nauda neko nenozīmē.

Pirmo reizi mūžā dzirdu, ka to saka amerikānis.

Es paskatos uz viņu.

—   Pirmais filmas demonstrējums?

Viņš pasmaida.

—   Brāļi Limjēri, 1895. gads.

—   Kur?

—   Parīzē.

—   Skots Ficdžeralds?

—   Miris 1940. gadā četrdesmit gadu vecumā. Viņš sarakstīja «Lielo Getsbiju», bet Holivudā tā ari nekad isti neiejutās.

—   Ari es to nevaru, Luis.

Viņi nogulda mani gultā. Pārējie aiziet, paliek tikai Luiss.

—    Thank you, Louis.

—   Sir?

—   Par misteru Nikolsonu.

Viņš pasmaida.

—   Nerunājiet…

Es atkal pasniedzos pēc maka un izvelku no tā simt dolāru. Viņš paņem naudu un noliek to uz naktsskapīša.

—   Nē, ser, es gribēju teikt — nesakiet par to nevienam!

—   Saprotu, Luis. Saprotu.

Mana galva ir smaga, un manā ķermeni virmo ķimiski savienojumi. Pirms viņš aiziet, es saku:

—    Vai tu nevarētu izdarīt man nelielu pakalpojumu? Viesnīcā ir apmetusies kāda dāņu stjuarte. Es gribētu zināt, kad viņa brauc projām.

Es pat neatceros, kā viņu sauc. Taču nākamajā dienā pie brokastgalda viņa smaididama pienāk klāt un uzaicina mani savā numurā iedzert. Viņas mati ir saņemti uz augšu stingrā valnī. Es viņu nepazīstu, nekad neesmu ar viņu runājis. Viņas acis ir tumšas un siltas. Savā platajā, baltajā vasaras kleitā viņa atgādina grieķu dievieti.

Viņas numurā es joka pēc saku, ka viņai jāapguļas, lai mēs varētu ieskatīties viens otram acis. Tas notiek bez tālākām runām. Tā ir pirmā reize, kad es mīlējos ar sievieti, kura ir garāka par mani.

Nākamajā ritā viņa ir aizbraukusi. Palikusi tikai savāda, nospiedoša melanholija un vājā rimstošas pulsācijas sajūta loceklī. Gluži kā nolietota, mirstoša sirds. Vai uztūcis pirksts. Saruna gandrīz aizmirstā valodā.

Nākamajā rītā es ēdu pie viena galda ar kādu amerikāni. Kad es beigās pieceļos, viņš nomēra mani ar skatienu. Iespējamība ir neliela, tomēr viņš pasniedz man savu vizītkarti.

—   Ja jums kādreiz nepieciešams jurists šķiršanas prāvā… —

viņš saka.

>

—       Par vēlu, — es atbildu, vārgi pasmaidīdams. — Viņa jau mirusi.

2

Fotogrāfijā viņas mati ir isi un gaiši. Es pazistu viņu tikai ar gariem, gaišiem matiem. Tādu es viņu atceros. Varbūt tieši tāpēc Stjuarts un pārējie nespēj viņu pazīt. Beigu beigās viņa tos vēl nokrāsoja. To es nekādi nespēju iedomāties, bet tā rakstīja Marianne. Kastaņbrūnā krāsā.

Vēlāk priekšpusdienā es Mariannei piezvanu. Beidzot klausule tiek pacelta.

—   Kur tu biji?

—       Parīzē, — viņa atbild. — Es paņēmu dažas papildu brīvdienas.

—   Kur tu to atradi?

—       Plauktā. Vienā no grāmatām. Viņa droši vien to tur ielikusi.

Viņa aizdedzina cigareti. Es pieceļos ar klausuli rokā un paejos apkārt pa istabu. Paņemu cigarešu paciņu. Uz pirkstiem man paliek putekļi. Izkratu vienu cigareti. Aizdedzinu.

—   Kur tu esi?

—   Losandželosā.

—   Ko tu tur dari?

—   Strādāju. Vai esi to rādījusi kādam citam?

—   Nē, man likās, ka būs labāk, ja tu saņemsi to uzreiz. Es ļauju pirkstam riņķot ap viņas seju fotogrāfijā. Maza,

pelēka pelnu plūksna novirpuļo lejup un nolaižas uz viņas ķermeņa. Es to aizpūšu.

—   Kas viņš ir? — es vaicāju.

—   Nezinu. Es domāju, ka tu varbūt zināsi.

—   Kāpēc viņa apgrieza matus? Tas viņai nepiestāvēja.

—   Viņai tie nepatika.

—   Vai viņai bija cits, Marianne?

—   Nē.

—   Bet tā izskatās.

—   Nebija. Es nezinu, kas viņš ir.

—   Kad meitenes pēkšņi sāk izrādities, viņām vienmēr ir cits.

—   Monikai nebija vajadzības izrādīties.

Es ievelku garu dūmu no cigaretes. Nospiežu atlikumu, tā ka filtrs pārlūst.

—   Vai vārds Džeks Paskāls tev kaut ko izsaka? Džeks Rots Paskāls.

—   Neko. Paklausies, Mārtiņ! Es nožēloju, ka to aizsūtīju. Bet es nezināju, ko citu lai daru.

—    Mieru, mieru… Tas nekas. Patiesībā es tieši tāpēc esmu šeit.

—   Vai tu zini, kas viņš ir?

—   Domāju, ka viņš ir tas vīrietis fotogrāfijā, — es saku.

—   Kā tu to zini?

—   Tas ir minējums.

Mazliet vēlāk, dienā, no Kopenhāgenas piezvana Solkers. —Viņi jautā, kādēļ mēs nevaram citēt viņu tieši, — viņš saka.

—   Vienkārši tas nebūs isti labi.

—   Viņi saka, tas nāk intervijai par sliktu…

—   Tad citējiet viņu tieši.

—   Bet ja tu neesi ar viņu runājis? Aci pret aci?

Es viņam paskaidroju, ka, protams, esmu runājis ar viņu. Solkers saka — Janam Borisam licies savādi, ka Nikolsons nav gribējis fotografēties. Neviens tā neuztraucas par fotoattēliem kā žurnālisti, kaut gan viņi pārtiek no vārdiem.

—   Viņa aģents nebija ar mieru. Pasaki to Borisam, viņš zinās, ko es domāju.

Tālāku komentāru viņam nav. Viņš nikni šņākā, tad maina tēmu.

—   Pie dežuranta vēl ir zimite no Mimi. Pāris reižu zvanijuši no tavas bankas. Numurs ir pie viņas.

—   Pasaki, ka es viņai piezvanišu. Vai tu, lūdzu, nevarētu savienot mani ar arhivu, ar Stellu?

—   Acumirkli, — viņš saka.

Stella neko nav atradusi.

—   Tikai mieru, Molberg! Ja viņš šeit ir, mēs viņu atradīsim, — viņa saka. — Džeks Rots Paskāls, tu teici? Es iedomājos — un ja nu viņa ģimene ir britu izcelsmes? Tad Džeks varbūt būtu Džeikobs? Zini, kā amerikāņi amerikanizē savus vārdus?

—   Laba doma. Pamēģini.

—   Gn tu patiešām neko vairāk par viņu nezini?

—   Nē.

—   Iespējams, ka tas prasis laiku, Molberg.

—    Lai nu būtu laiks, — es saku. — Tikai tas nedrīkst ievilkties pārāk ilgi.

Es atslēdzos no datortikla un sāku kravāt koferus, lai būtu gatavs izvākties, kad piezvanīs Luiss. Ar to es tieku galā ātri un, tā kā nevaru izdomāt, ko vēl varētu darīt, ieslēdzu televizoru, bet man ir grūti nomierināties.

Slimnicā ārsti izskaidroja nemieru ar skumjām. Tukšās sāpes iekšienē, ko es nomācu ar loseku, un bezgaligā domu straume, kas brāžas caur manām smadzenēm, kad es guļu, un iznicina sapņus, kam vajadzētu sagādāt atvieglojumu, — tas viss esot apspiestas skumjas, kas saēd mani no iekšpuses, viņi sacija.

Vakarā es guļu gultā un peldu jaunos domu mākuļos, un atviegloti nopūšos, dzirdēdams apkalpotāju piesardzīgi klauvējam pie durvim. Tas ir Luiss.

—    Labvakar, ser! Gribēju tikai pārbaudit minibāru, — viņš saka un nedzirdamiem soļiem pieiet pie skapja. Viņš apskata pustukšo bāra skapi.

—   Atkal ballīte? — viņš samulsis vaicā.

Es pamāju un lūdzu viņu to piepildīt.

Kad viņš ir ticis galā, es pasniedzu viņam salocītu piecdolāru banknoti, un viņš pasmaida un pateicas.

Viņš dodas uz durvīm.

—   Grēta Garbo? — es jautāju.

Viņš smaidīdams pagriežas.

—    1905. gadā.

—   Kāds bija viņas īstais uzvārds?

—   Gustavsone.

Es uzsmaidu viņam.

»

—   Kas ir Džeks Rots Paskāls?

Viņš piemiedz acis.

—   Vai viņš ir saistīts ar kino?

—   Nezinu. Nedomāju vis.

—   Visiem šeit ir kāds sakars ar kino.

Es pieceļos no gultas un izņemu no rakstāmgalda fotogrāfiju. Parādu viņam to.

—  Vai tas ir viņš? — Luiss vaicā. Tāpat kā pārējie, ari viņš nekā īpaši nereaģē, par spīti attēla saturam. Neviena kaprīze, kas ienāk prātā viesiem, netiek uzskatīta par nepieklājīgu.

—   Es nezinu.

—   Kas viņa ir? — viņš jautā.

—   Monika Milazāra.

Viņš pašūpo galvu. Atkārto vārdu. Džeks Rots Paskāls.

Noliedzoši pašūpo galvu.

—   Nē, — viņš saka. — Šis vārds man kaut ko atgādina, bet viņu es nepazīstu. — Viņš parausta plecus un atkārto vārdu, iedams uz durvīm.

—   Izmet to no galvas, — es viņam saku. — Tev ir laba atmiņa.

Viņš pagriežas.

—   Thank you, sir.

—   Kā būtu ar viesu grāmatu?

—   Man diemžēl šķiet, ka tas nav iespējams, ser. Ja es meklēšu datorā, to atklās, un mēs nedrīkstam to darīt.

—  Man ienāca prātā, Luis, — vai tu nekad neesi apsvēris iespēju pārdot informāciju?

—    You mean like a bird, sir?

—   Yeah. Es izdaru zimīgu kustību ar roku. — Informāciju. Es varētu tev labi samaksāt.

—   Oh, oh no, thank you, sir, but no. — Viņš pasmaida un satver durvju rokturi. — I can't sing.

Kad viņš aizver durvis, es izņemu no skapja glāzi un salēju tajā trīs mazo viskija pudelišu saturu. Piespiežu sevi norīt pirmo malku, un tas sāpigi aizplūst uz leju caur krūtīm un silti izplešas ķermeni un rokās kā verdoša tēja.

Es pieeju pie loga un atbalstu pieri pret rūti. Par spiti karstumam ārpusē, tā liekas auksta un vēsinoša pierei, kura slēpj pārāk daudz uzmācigu domu. Domu mudžekli, kas nekad nepārstāj plūst, gluži kā mūžam neizsīkstošā ziņu straume no neskaitāmajiem televīzijas kanāliem, kur vairs nav atšķirības starp dienu un nakti, kur diktori nemanāmi nomaina cits citu starp laika prognozēm un īsiem reklāmas blokiem un kur tikai tiešās reportāžas no kariem uz zemeslodes liecina, ka diennaktij vēl ir sava struktūra, un rada sajūtu, ka tālās, tālās zemēs vēl ir nakts.

Lēni, pēc vairākām glāzēm es nomierinos. Ārpusē zilgana krēsla satumst pār lielpilsētu, kurā ir divreiz tik daudz mašīnu, cik Dānijā cilvēku. Izplūdes gāzes drūmi tumšajā vakara gaisā vibrē kā garaiņi un liek gaismai bezgalīgajās augstceltņu, villu un debesskrāpju rindās lejā mirgot un kvēlot kā gruzdošam ugunskuram, kas sakurts no lielām un mazām kumodēm un piekvēpušiem stikla skapjiem. Un melnās, apdriskātās palmu birzis Beverlihilzas nogāzēs atkāpjas it kā priekšnojautā par gaismu, kurā pilsēta sadegs, kad sāksies lielā zemestrīce.

Mēs kļūstam citādi, kad kādu zaudējam. Zaudējot rodas vēlme saglabāt. Lai varētu iet uz priekšu, mēs mēģinām atkāpties. Mēs ieraujamies sevi. Varbūt tāpēc es ļauju aizraut sevi lidzi — vai arī tas ir alkohols.

Reiz nākotnē mēs sēdēsim uz kādas svešas planētas vai Oriona zvaigznāja ārējā slānī, kosmosa kuģi ar slāpētu apgaismojumu, un sapņos atgriezīsimies atpakaļ. Pie formām un krāsām, ko kādreiz redzējām. Un, ja vien pagūsim laikus tikt projām, mēmās skumjās noraudzisimies gaismā, kas kļūs Zemes pēdējā. Un sacīsim: «Kā gan mēs varējām?» Un ar taustiņu un superātru procesoru palīdzību meklēsim bezgalīgās datu un attēlu bankās un bāzēs, un kā lakonisku eikumu, ko uzsitusi kāda nepazīstama programmētāja rīcošā roka, saņemsim atbildi dzejā: «Jo skaistums top visdi:ākais, kad no tā attālinās.»

Aiz loga rūts ir kļuvis tik tumšs, ka es redzu stiklā dejoam savas apgaismotās sejas atspulgu. Neveiklām kustībām is nozvejos uz grīdas. Mani ceļi atsitas pret paklāju, un sea ar dobju būkšķi ietriecas rūti. Viskija glāze gandrīz bez ikaņas nokrīt uz paklāja. Viens no policijas helikopteriem lizducina cieši gar viesnīcas fasādi. Šī pilsēta. Šī zeme, kua iemācījusi cilvēkiem uztvert vēl lielāku attēlu skaitu nekā as, ko redz kustīga acs. ūn kura reducējusi īstenības jēdzieīu līdz jautājumam par attēla un skaņas kvalitātes limeni. sajūta tāda, kā sastopoties ar nākotni.

Pēc dažiem gadiem viņiem šeit būs piecsimt, sešsimt elevizijas kanālu. Pār zemi nogulsies fotonu mākonis, kad iigitālie kabeļi reiz savienos Ņujorku un Losandželosu, un Jārējās miljonu pilsētas, kā šodien tās savieno ceļi. Es to itceros no laika, ko pavadīju televīzijas darba grupā. Es visos likumos pārzinu SĒCAM un NTSC sistēmas. Es zinu, kāpēc rančiem ir PAL sistēma, kas vismaz teorētiski dod attēlu, vurš ir nostādīts labāk nekā mums, un es zinu, ka tas ir arī iniju daudzums uz ekrāna, kas neļauj mums lietot ameri;āņu videofilmas — un otrādi, bet, no otras puses, padara nūsu attēlu labāku par viņējo. Sikumus esmu aizmirsis. Aums nekad nenācās šis zināšanas īsti izmantot. Tas bija toaik, kad Solkeru sauca par «Solkiju». Tolaik, kad viņš kūsāa no ideju pārpilnības. Iegūt iesauku ir apšaubāms pagodnājums. Bet to atkal zaudēt ir neapšaubāms negods. Ar solkeru tā notika.

Zvana telefons. Tas ir Luiss.

— Viņa brauc projām rit. Viņas vārds ir Nataša. Nataša Nuarē.

3

Aiz tumšiem stikliem mēs izslidam no 405. ielas kā kuģi, izslidam pret debesim, kas ir sārtas un putekļainas kā tuksnesis. Limuzinā ar televizoru un bezmaksas bāru, kura džins garšo pēc ētera. Bet pat tad, kad mēs apstājamies krustojumā — rajonā, kur atrodas Inglvuda un lidosta, — nav neviena, kas piespiestu seju pie automašīnas rūts. Filmu zvaigznes un gari limuzīni šeit ir tik parasta lieta, ka ārzemnieks uz ielas bieži šķiet daudz eksotiskāks. Kādu dienu, kad es pastaigājos pa Vestvudu, kāds svešs dīvaina izskata pusmūža vīrs noņēma cepuri un sveicināja.

Aiz muguras palikusi saldenā orhideju smarža, kas plūda uz leju gar viesnīcas ieejas izliektajiem frontoniem un uzdzina man nelabumu. Aiz muguras palikušas dienas viesnīcā, stundas, kas pavaditas istabā pie trim televizoru ekrāniem. Pat zobus tīrīdams, es skatījos ziņas. Miegainās dienas viesnicā, pārmaiņus skatoties ziņu kanālus un pornofilmas. Kad beigās bija grūti noteikt, kurā kanālā prostitūcija ir lielāka. Es redzēju diezgan. Mani paziņas Eva un Franks, kuri arī ir žurnālisti, sauc to par prasmigi veidotu analitisko televīziju, bet, pēc manām domām, to tikpat labi var saukt par hipotētisko televīziju. Es piedzīvoju meža ugunsgrēkus, indigo vielu noplūdes un starptautiskas krīzes kopā ar diktoriem, kuri izpildīja iepriekš iestudētas kustības. Taču patiesībā nekas nenotika. Tajās dienās, kad es raudzījos uz attēliem, kas slīdēja garām kā gara, krāsaina komiksu virtene, mēs izsekojām visām iedomājamām attīstības iespējām — situācijās, kuras nekad neizveidojās. Tajā pašā laikā es jutu, ka mani piepilda bezspēcīga melanholija. Vienīgais, ko nodrošina zemeslodes televīzijas studijas, ir tas, ka mums ātrāk tiek atgādināts par mūsu bezspēcību.

Mums, kas gulēja izlaidušies uz dīvāna. Vai stāvēja erkera logā, no kurienes redzamas skaistās sievietes uz ielas.

Mūsu kvartāls ir kļuvis tik smalks. Meitenes, kas slīd kā nepieejamas slavenības. Sastingušiem skatieniem kā kaķenēm un slīdošu gaitu kā zelta zivtiņām.

Monika bija skaistāka par viņām visām. Bet nu viņas āda ir zilganbāla — zem zemes, mūžigā tumsā. Gn es domāju par to, ka nekad vairs neredzēšu viņas seju vājajā ielas apgaismojumā, ka nekad vairs nejutīšu viņas vieglo, piesardzīgo elpu, nekad vairs neredzēšu viņu sapnī smaidām un čāpstinām lūpas, it kā viņa staigātu pa konditoreju, nekad vairs neknibināšos ap mazo, maigo spilventiņu zem viņas zoda, nekad vairs neskūpstīšu viņas lūpas, sausas kā zīds, nekad vairs pusmiegā nedzirdēšu viņu kunkstam un nesajutīšu, kā viņa nemierīgi sakustas, pieceļas sēdus, taustās sev visapkārt, līdz beidzot zaudē pacietību un uzpurina mani no miega. Gn nekad es vairs nedzirdēšu, kā viņa saka, viņai atkal rādījies tas riebīgais sapnis, — pārmetoši, it kā tas būtu bijis es, kas to viņai uzsūtījis, — nekad vairs nesajutīšu, kā viņa pieplok man un pieprasa solījumu, ka nekad viņu neatstāšu. Gn nekad vairs nesajutīšu viņas ķermeņa siltumu, un nekad vairs nevarēšu gulēt un vērot viņu, līdz viņa atkal atraisās no miega, sagrozās un pašauj dibentiņu atpakaļ, tā ka mēs guļam viens otra likumā, un nekad vairs nejutišu, kā viņas roka slīd atpakaļ, akli taustoties lejup gar manu roku, līdz beidzot apstājas vieglā, apaļigā satvērienā ap manu pirkstu. Gn nekad vairs nevērošu rakstus, kas palikuši uz viņas ādas pēc nakts miega. Nekad vairs neredzēšu šos rakstus, kas ir kā noslēpumainas zīmes, ko saprotu vienīgi es. Viņas auguma maģiskie vēstījumi, iespiedušies ādā. Nekad es vairs nelasīšu tos uz viņas muguras, visi vārdi ir pazuduši, izdzēsti, aizmirsti, pazaudēti — uz mūžu.

Monikas nāve pamodināja mani no sapņa. Bija tā, it kā kaut kas manī būtu nomiris līdz ar viņu. Varbūt tas bija sapnis. Kā es būtu izjutis viņas nāvi, ja tā būtu atstājusi bagātīgas vīzijas par visu to, ko mēs palaidām garām? Visu to, ko mēs nepaguvām, visu to, ko mēs nekad vairs kopā neredzēsim? Vai viņas nāve tad padarītu mani nabagāku šī zaudējuma dēļ, vai arī es kļūtu bagātāks tēla dēļ, kas nekad nekļūs pilnigs un manā prātā vienmēr paliks nepabeigts? Ja vien šis sāpes varētu kaut kā izpausties. Ja vien es nekad nebūtu neko vairāk par viņu uzzinājis. Tagad es tieši meklēju šīs zināšanas. Man ir jāzina.

Es pazistu viņu uzreiz. Viņa atkal ir ģērbusies zilajā formastērpā. Kad viņa apstājas zāles vidū, viņas matu vainagā iedegas mazas, baltas liesmiņas no saules stariem, kas izurbušies cauri mākoņu slānim un ēkas stikla kupolam tālu augšā. Viņa dodas augšup pa kāpnēm uz bāru. Es sekoju.

Bārā es eju viņai nopakaļ.

—  Man likās, ka dāņu stjuartes dzivo tikai Doubletree Marina del Ray?

Viņa pagriežas.

—  Atkal tu? — viņa saka. Gn pasmaida. — Parasti mēs tā ari darām, — viņa piebilst.

—  Ko tu dzersi? — es jautāju.

Mēs apsēžamies pie viena no galdiņiem uz platformas aizbraucēju zālē. Viņa pārlūko ļaužu jūru lejā.

—  Es gaidu draudzeni, — viņa saka. Ziņkārigi paraugās mani. — Gn ko tad tu darīji Four Seasons?

—  Strādāju.

Viņa pasmaida.

—  Reģistratūrā?

Ja mati būtu gaišāki. Viņai ir tie paši vaibsti, kas Monikai, tie paši žesti, tās pašas pilnīgās lūpas, tās pašas acis. Tik un tā ir kaut kas nenosakāms, kas ļauj saskatīt atšķirību. Vienmēr pastāv kāda nemanāma detaļa, kas ļauj atšķirt kopiju no oriģināla. Dažkārt šo atšķirību pat nav iespējams definēt. Tā vienkārši pastāv. Gluži kā sajūta.

—  Vai tu arī lidosi uz Dāniju? — viņa vaicā.

Es pamāju. Tajā pašā mirklī viņa ļaužu straumē lejā pamana savu draudzeni. Viņa pamāj un ar zīmi liek saprast, ka ies lejā. Atri iedzer no glāzes, kas stāv uz galda.

Tad viņa pēkšņi apstājas.

—  Vai drīkstu tev ko lūgt? — viņa saka. — Es zinu, tas ir briesmīgi apgrūtinoši, bet es gribēju pajautāt — vai tu nevarētu iznest kaut ko cauri muitai?

—  Tagad?

—  Nē, bet es tev to atstāšu. Ja vien tev pašam nav kaut

kas jānes.

Es pasmaidu. — Nē, lai notiek. Kas tas ir?

Viņa atver maisiņu. — Tikai mieru, — viņa saka. — Tā nav bumba.

Maisiņā ir pudele, cigarešu bloks un kompaktdisks. Tas ir viss. Es paņemu maisiņu.

—  Ir tik nepatīkami, ja pieķer, nesot pārāk daudz, — viņa saka. — Sevišķi stjuartei, es domāju. Tas ir patiešām jauki no tevis. Tagad man jāskrien. Lidmašinā izmaksāšu.

—  Tur dzērieni ir par velti.

—  Tad varbūt tu izmaksāsi? — Viņa pasmaida. Tad pieceļas un teciņus steidzas lejup preti citai meitenei formastērpā, kura stāv pie veikaliem. Tur viņa pagriežas. Uzsmaida.

Zinu, ka lidmašīnā sakraušu sev priekšā stipros dzērienus. Agrāk es varēju tikt galā ar laiku starp drausmīgām paģirām un nākamo reibumu. Vieglo depresiju. Vairs es to nespēju.

Slimnīcā bija vienkārši. Es noriju zāļu zirnīti vai tableti. Gn tas palīdzēja. Anafranils, stesolids, seranāze. Es pat isti nezinu, ko man deva, taču riju nost visu.

To, ka man jāapmeklē doktors Filips, izdomāja ārsti. Esmu pakļauts ambulatorai ārstēšanai, kā viņi to sauc. Tas nākot man par labu, viņi saka. Man esot par to jārunā. Psihiska trauma. Personisks zaudējums. Šķiet, viņi negrib to saprast. Ka šis notikums gluži kā sakropļota dzisla turpmāk vienmēr būs mana vājā vieta. Ka to nekad nevarēs pilnīgi izārstēt. Arī doktors Filips to nesaprot. Gn mana skepse viņu kaitina.

«Jūs liekaties tik… stiprs,» viņš sacija, kad mēs pirmoreiz tikāmies.

«Liekos?» es sacīju.

Es vēlreiz ieskatos maisiņā. Tad pieceļos un dodos uz lidmašinu.

Kad ieņemu savu vietu lidmašīnas salonā, es redzu, ka viņa stāv tur, kur lidmašīnas priekšgalā beidzas garā eja, un runā ar draudzeni. Pēc brīža abas nāk šurp. Bāzdams rokas bagāžu un žaketi bagāžas plauktā, es pagriežos un redzu, ka viņa stāv trīs sēdvietas no manis un palīdz kādai vecākai dāmai novietot bagāžu. Viņa pagriežas un uzsmaida. Pēc briža viņa dodas uz pilotu kabīni. Kad ierūcas motori, es aizveru acis, un, kad mēs izbraucam uz skrejceļa, es, kā vienmēr, domāju par nāvi.

Mēs lidojam tik drošās kabinēs, it kā gaisa telpā būtu izbūvēti tuneļi. Mēs šaujamies caur laiku un attālumu kā pneimatiskā pasta sūtijumi. Kas apstājas tikai pie mīkstajām slūžām, kuras kā amortizatori izvietoti satiksmes mezgla punktos. Bet vai manas bailes ir tik spēcigas, ka spētu izraisīt avāriju? Un cik lidojumu man vēl atlicis? No statistikas viedokļa?

Es atceros reizi, kad lidoju uz Taizemi, lai rakstītu par valsts apvērsumu. Nakts vidū es pamodos no tā, ka sieviete blakus sēdeklī mani sapurināja. Mēs lidojām gar negaisa mākoņa malu, un lidmašinu diezgan spēcigi kratīja.

«Atvainojiet…» viņa sacija. «Bet man tik ļoti bail lidot.»

«Nav par ko atvainoties,» es teicu.

«Vai drīkstu?» viņa jautāja, atstādama savu roku uz manējās.

Ārpusē bija nakts. Salonā — gluži kluss. Vairums pasažieru gulēja.

Es palūkojos uz viņu.

«Jā,» es sacīju.

Viņa ieskatījās man dziļi acīs un teica:

«Tu smaidīji, kad gulēji. Par ko tu domāji? Vai tu domāji par mani?» Viņa runāja čukstus. Un es sajutu viņas pirkstus glāstām manu roku.

«Es domāju,» es klusi teicu, «par to, ka tavas zeķes pie potītēm ir sarāvušās uz leju, un tagad es sēžu un domāju par to gabaliņu baltas, kailas ādas, ko neredzu.»

Viņa sakrustoja kājas.

«Vai gribi to redzēt?» viņa vaicāja.

Lidmašina spēcigi kratījās, un caur kreklu es jutu viņas nagus. Tad svārstibas atkal pārgāja vieglā, vienmērigā vibrācijā, un viņas tvēriens atslāba. Viņa atvilka roku un diskrēti sāka pogāt vaļā kleitu. Pēc pēdējās pogas viena kleitas puse atkrita sāņus, un es ieraudzīju zeķes malu un šauru, baltu augšstilba laukumu. Viņa bija lipīga no izdalījumiem, un starp viņas ciskām bija mitrs, spīdīgs četrstūris.

«Saki vēl kaut ko!» viņa lūdza.

Gn, kamēr mēs drāzāmies cauri tumsai, es klusi runāju ar viņu, turēdams roku starp viņas kājām, juzdams, ka vaigi man piesarkst un es vairākas reizes gandriz zaudēju balsi. Viņa nemierigi sēdēja, iecirtuši nagus manā rokā, un, kad mēs kritām vairākās gaisa bedrēs pēc kārtas, viņai izlauzās elsas. Savaldīšanās, kas viņai vēl bija atlikusi, lika viņai pieskaņot savus kunkstienus lidmašīnas kritieniem, un otra viņas roka manā klēpī efektīgi berzēja, līdz viņa juta to saraujamies savos pirkstos un sajuta nelielo mitrā auduma laukumiņu. Tālāk salonā atskanēja ari pārējo pasažieru izsaucieni, daži rokas bagāžas plauktu vāki atvērās, daudzus gulētājus pēkšņi uzmodināja svārstības.

Viņa berzējās sēdeklī uz priekšu un atpakaļ, tad beidzot nomierinājās. Atlaida manu roku, ko gandriz bija caururbuši viņas nagi.

«Piedod!» viņa sacīja.

« Nekas,» es teicu.

«Tas gan bija nevainīgi, vai ne?» viņa teica no rita, kad mēs šķirāmies.

«Nē,» es atbildēju. «Tu saņēmi manu roku.» Gn es domāju par to, ka esmu novecojis, pirms kļuvu jauns, un es domāju par Lindvigu, kurš reiz teica: «Nevainību mēs zaudējam, kad tie, ko mēs iekārojam, mums to uzdāvina.»

Es iesnaužos sēdekli un spēji pamostos ar acs tiklenē iespiedušos Monikas attēlu. Attēlu, kas jāiznicina ar apspiešanas un stipru dzērienu palīdzību.

Varbūt tā ir stjuarte tālāk lidmašinā, kas man viņu atgādina. Monika ari lidoja ar SAS. Kailā, sintētiskā cisku iekšpuse, kad viņa sagrīļojas, iedama pa eju. Formastērps, disciplinētība, šķēlums un kails stilbs — šis neaizsargātais kailums, paslēpts aiz plānas pieguļoša neilona kārtiņas.

Atvērt viņu. Stjuarti. Noraut viņai to visu.

Kas ar mani noticis? Vai esmu perverss? Vai man būtu piemeties kāds silto zemju drudzis? Man ir tāda sajūta, it kā rokās būtu dūraiņi, un mani strāvo melanholija kā pēc dzimumakta.

Lindviga māsica pagājušajā gadā pabeidza skolu.

«Ar tādām atzīmēm tu vari kļūt, par ko vien vēlies,» viņš lepni teica.

«Ak tā?» viņa sacija. «Kā lai kļūstu laimīga?»

Es blenžu uz ēdienu. Šī savādā maltīte — garneļu salāti cilvēka ādas krāsā mazā mīklas formiņā. Virsū balta krabja šķēlīte monētas lielumā. Pašā augšā trifeles gabaliņš acs zīlītes lielumā. No augšas raugoties, izskatās, ka šķīvis ir pārbijies.

Kungs man blakus pie pusdienām vēlas vīnu.

— Pudeli Chateau, lūdzu, — viņš saka.

Patiesībā viņš droši vien domā bordo vai burgundieti.

Stjuarte piesardzīgi pasmaida un ātri pasniedz viņam pudeli sarkanvīna.

Stjuarte, kura švīkstina neilonā tērptās kājas. Viņa nes kaudzi tik droši, it kā tā būtu bērns, kas viņai pieķēries. Siltas, baltas salvetes pēc pārbiedētās maltītes. Salvetes ir salipušas kopā. Un viņa tās baksta un rausta ar sudraba pinceti kā savādas, sāļas zivis, kas spirinās putna knābi.

Pēc statistikas datiem, cilvēki milējas arī gaisā. Varbūt šobrīd gar viņas kājām lejup tek sēkla. Un kāpēc viņi pirms brīža aizvilka aizkarus? Vai viņa ņēma otrajam pilotam mutē? Vai no muitas brivajā zonā atradās vieta fetišiskam drāzienam? Šī apģērba pogu vēsie tinkšķi, virsvalku rāvējslēdži kā uzšķērsta āda.

Bet pie tā droši vien vainojamas pusdienas.

Kad sāk rādīt filmu, es pieceļos un sekoju viņai. Pietiek ar dažiem primitīviem vārdiem un manu roku uz viņas delma. Grūti pateikt, vai tie ir vārdi vai vieglais pieskāriens, kas paveic savu. Bet drīz mēs stāvam nespodri apgaismotajā pakaļgala kabīnē pie tualetēm un pļāpājam. Viņa smejas, bet viņas acis seko manām rokām. Vai man ir pievilcīgas rokas? Vai viņa iedomājas šīs rokas uz savas ādas? Vai ari meklē? Dzīves līniju? Varbūt gredzenu?

Dažas uzjautrinošas piezīmes un šī uzmācīgā vārdu straume, kas maigi un acīm redzami pārspīlēti slavina viņas acis, kas noteikti ir zilas, bet varbūt ne tik zilas, viņas mutiti, kas atgādina ogu, rokas, ādu, viņas kājas, krūšu vilni formastērpa izgriezumā, viņas kuplos, gaišos, biezos matus, kas — to es skaļi nesaku — gandriz rada kutinošu sajūtu ap sēkliniekiem, jauko, mazo, taisno deguntiņu, zobus, baltus kā papīrs, viņas smaidu, smieklus, acis. Šī vārdu straume, kas spēj plūst tikai tāpēc, ka es teicu «jā, lūdzu» katru reizi, kad viņa iznēsāja bezmaksas dzērienus.

Si spēle. Šī deja, kas ir tik viegla, ja vien nedomā par atsevišķiem soļiem.

Šajā vīrieti nav smieklu. Bet viņa to nezina. Nav cita prieka kā vien tas, ko viņš šobrid šeit sludina. Bet to vina nevar ' > i

zināt. Neiespējami, ka viņa varētu to zināt.

Ielūgums uz viņas klēpi ir astoņciparu skaitlis, uzrakstīts uz maza papīra gabaliņa. Es saburzu to un iebāžu kabatā. Bija vēl cita zīmīte. Tā, kura atradās starp Monikas vecajām mantām. Tur bija rakstīts: «Džeks Rots Paskāls, viesnīca Four Seasons, 505. istaba». Es tur biju. Manā darbā tas ir svarīgi. Būt klāt. Ne vienmēr tas kaut ko dod. Pie tā pierod. Bet ir jābūt tur. Notikuma vietā. Zīmīte. Mūsu pasaulē mēs izmantojam papīru. Pagaidām. Lindvigs saka, tas esot tikai laika jautājums.

Kāds no apkalpes nāk pa salonu, kur pasažieri guļ sēdekļos zem zilajām segām un pār lidmašīnas videoekrāniem bez skaņas plūst attēlu straume.

Viņa grib iet, bet es viņu aizturu.

—  Man tikai jāaptausta! — es kārigi saku un uzlieku roku viņas krūtij.

—  Ne šeit, — viņa saka, bet neatraujas, līdz krūts galiņš no mana glāsta ir kļuvis stingrs.

—  Un maisiņš?

—  Tagad taču tev ir mans numurs, — viņa saka un pasmaida.

Es steidzīgi nozūdu tualetē.

—  Nataša? Kur tu esi? — kāds jautā.

Aiz durvīm vārds izklausās tā, it kā kāds notrauktu ar roku pa audumu. Nataša Nuarē. Šīs pavedinošās aliterācijas, kas mutē jūtas tik apaļīgi un ērti. Kā Monika Milazāra. Izteikts noapaļojums, kas apņem cilvēku. It kā lai kaut ko apslēptu. Kādu trūkumu.

Es atkal apsēžos sēdeklī. Pārlaižu acis dāņu avīžu lappusēm un noprotu, ka šī lieta jau gandrīz aizmirsta. Ka viņi tikpat kā neko nezina par Monikas slepkavu.

4

Kastrupā ļaudis ar lietussargiem rokā bēg no lietus. Norūpējušies tūristi un biznesmeņi drūzmēdamies steidzas patverties zem ieejas nojumes.

Es saņemu bagāžu un dodos ārā, kur slapji, spīdoši transportlīdzekļi veido ap lidostu garu jostu. Es nolieku koferus zemē un mēģinu saskatīt viņu. Bet viņa nekur nav redzama. Brīdi nogaidījis, ņemu koferus un eju pāri ielai, kur rindā gaida taksometri.

Vēl esmu apreibis pēc ilgā lidojuma. Esmu pametis stjuarti, ko nepazīstu, svešām lidostām un jauniem piedzīvojumiem. Man vēl ir telefona numurs, un pirksts joprojām jūt saspringušā krūts galiņa elastīgo pieskārienu. To es ieguvu par bloku nemuitojamu cigarešu.

Es iekāpju vienā no rindā stāvošajiem taksometriem un braucu tieši uz mājām. Zaļa, vējaina, nelielām mājām apbūvēta, aiz automašīnas logiem garām slīd Amagera. Vējš triec priekšējā rūti lietus šaltis, ko lielais logu tīrītājs atgrūž sānis.

—  Brīvdienas? — vaicā šoferis.

—  Darbs, — es saku, — smags darbs.

Es atslīgstu sēdeklī. Motors ir tik tikko sadzirdams. Gandriz kā murrāšana. Automātiskās ātrumkārbas vieglā gaita, kas apdullina lidzigi tabletēm.

Gāž lietus.

Monikas bērēs lietus gandriz līdzinājās putekļiem. Tas bija pirms mēneša. Bet liekas, ka pagājis gads. Vai dažas sekundes.

Nemanāmi, gandriz maigi lietus sijāja smalku, mitru pulveri pār melni ģērbto cilvēku kolonnu, kas, kājām čirkstinot granti, noliektām galvām gāja pa kapsētas aleju. Visi gāja lēni, grūdieniem, it kā viņu gausā gaita varētu kaut ko novilcināt.

Starp mani un viņas vecākiem nebija nekā. Vienigi sāpes, kas pārslidēja man pāri, bet viņus pārvērta izķēmotos, gandriz nepazistamos svešiniekos. Viņas skaistās mātes raudu sagrumbotā seja, kurā izplūduši muskuļi un vaigu kauli. It kā sejas pēdējā dāvana būtu atteikšanās no sava skaistuma. Viņas tēva kalsnā, bālā seja ar aiztūkušām, sasarkušām acīm.

Es mēģināju ļaut sāpēm vaļu. Es patiešām mēģināju izprast, kas īsti ir noticis. Ka šī mistērija ir noslēgums. Bet likās, ka tas labāk izdodas vecajiem, kuri ir tuvāk nāvei un to visu ir jau redzējuši.

Sejas; radinieki un tāli, gandriz aizmirsti paziņas, kas slīdēja garām šikām, savādām grimasēm vaibstos un rokām, kuru tvēriens atslāba, vēl nepaguvis sakļauties ap manējo. Viņi steidzīgi atkāpās sānis. Vai nu tāpēc, ka pārējie stāvēja rindā, vai it kā gaidīdami pārmetumus vai pliķus, vai bezspēcīgi apzinādamies, ka ir pazaudējuši vārdus, ko neviens tik un tā nespēj atrast.

Klinkers, kas stāvēja nedaudz savrup, kad zārku nolaida kapā, visu ceremonijas laiku diskrēti turējās aizmugurē. Viņš brauca ar roku caur plānajiem, izbalējušajiem matiem. Viņš nepienāca klāt.

Eva un Franks bija lieliski. Gn Lindvigs. Viņi bija īsts balsts. Lindvigs mani pat noskūpstīja. Sausi, uz vaiga.

Eva un Franks nāca aiz manis, kad mēs iegājām restorāna zālē uz mielastu. Es zinu, ka viņi nezināja, ka es viņus dzirdu, un zinu, ka tas nebija ļauni domāts.

Eva, klusi čukstēdama:

«Vai redzēji avizi?»

«Tavu vai manu?»

«Manu.»

«Tā nav nekāda avīze…»

Pasaule, kurā dzīvojam. Mēs šķietami esam tik apjukuši un aizņemti. It kā vienmēr kaut kas vēl būtu jāiztur. It kā mums vienmēr būtu jāpabeidz kaut kas, ko mēs tik un tā nepabeidzam, lai pagūtu izdarīt kaut ko, ko tik un tā nekad nepagūstam.

Mēs braucam pāri tiltiem. Kopenhāgena ir vieni vienigi jumti un smailes, un torņi pelēkā miglā, un lietus. Tikai spīdīgi melnajā asfaltā ir dzīviba. Ekspresionistu gleznas — luksoforu sarkanajos, dzeltenajos un zaļajos atspulgos. Ir tikai pēcpusdiena, bet smagās mākoņu segas pēc šķiet, ka jau satumsis.

Šoferis ieskatās spoguli. Es pagriežos. Aiz mums brauc melna mazda.

—  Vai viņi mums seko? — es jautāju.

—   Braucot pa pilsētu, vienmēr atrodas kāds, kas seko, — saka šoferis.

Mēs apstājamies pie krustojuma. Luksofori, transporta saskaņotā kustība, meitenes neatļautā skrējienā pāri sarkanās gaismās mirdzošam ielas posmam. Kāda automašīna signalizē mums, lai ieņemam brivo vietu. Ar tālajām gaismām. Darbojas tikai viena priekšējā spuldze. Kā ievainots metāla dzīvnieks ar izskrāpētu aci. Mēs izkustamies no vietas.

Pie savas ielas es atkal pagriežos. Melnā mazda ir nozudusi.

Šoferis izkāpj un atver bagāžnieku. Palīdz izcelt somas. Pie pretējās mājas loga stāv meitene.

—  Krustojumā tā nogriezās, — ieminas šoferis.

Es pasmaidu. Izņemu naudu no maka.

—  Gz kuru pusi?

—  Pa kreisi, — viņš saka. — Pag, nē; jā, pa kreisi gan.

—  Tad tie ir viņi. Seko man jau ilgu laiku.

Es samaksāju viņam un dodos uz kāpnēm. Paskatos augšup uz logu pāri ielai, bet nevaru viņu saskatīt. Aizā starp namiem ielas otrā pusē saule laužas cauri biezajam mākoņu slānim. Es atslēdzu ārdurvis un uzstiepju čemodānus pa kāpnēm. Nonācis pie durvīm, dzirdu, ka zvana telefons. Priekšnamā sakrājušos vēstuļu, reklāmu un vecu avīžu kaudzes pēc esmu spiests atgrūst durvis vaļā ar spēku.

Es pagūstu pacelt klausuli, pirms iedarbojas atbildētājs.

Tas ir doktors Filips.

—  Gribēju tikai atgādināt jums par ritdienu, Molberg.

—  Es būšu.

—  Mums jāparunā. Tas ir svarīgi.

—  Ja jau jūs tā sakāt…

—  Ko jūs ar to domājat, Molberg?

—  Ko jūs isti gribat?

—  Palīdzēt.

—  Kam?

Viņš bridi klusē. Tad saka:

—  Vai atceraties, ka jādzer tabletes?

—  Es atceros visu.

Viens vienigs juceklis.

Gaiteni pie sienas zem abiem lielajiem spoguļiem zelta krāsas rāmjos viņi ir izrāvuši zeltitos kronšteinus no eņģēm. Viesistabā visur mētājas pudeles un stikla lauskas. Pašā vidū kā sala stāv vīna krāsas zvilnis ar sarkano samta pārklāju. Stikli dienas gaismā atmirdz sarkanā un bordo krāsā kā savādi, neapstrādāti dārgakmeņi. Attēli karājas greizi. Bet gleznu rāmi ar zelta vītnēm viņi ir atstājuši karājoties. Vāzes ir apgāztas. Divi krēsli krītot ir saķērušies kopā. It kā apskaudamies. Vai palīdzēdami viens otram noturēties uz kājām. Žalūziju stienis pie loga ir norauts un vienā galā saliekts. Erkera loga rūtī ir ievilkta greiza švīka. It kā tajā būtu ietriecies liels, truls priekšmets. Drāmas pēdas. Kā spalvas un sniegā izlijušās asinis. Uz grīdas mētājas vēstules, ko man nekad nebūtu vajadzējis lasīt. Es tās pārlasiju vēlreiz un vēlreiz, it kā tajās slēptos kāds atrisinājums. Kāds slepens kods, kas, ja to izdotos uzminēt, pavērtu ceļu uz dziļāku patiesību. Bet vienīgais, ko es atradu, bija saņurcīta zīmīte ar vārdu — Džeks Rots Paskāls un kādas viesnīcas nosaukumu Losandželosā.

Viņi ir meklējuši. Bet neko nav atraduši.

Trīs istabas un guļamistaba ielas pusē. Viņi ir pārmeklējuši pat virtuvi, kas atrodas pagalma pusē. Es eju caur dūcoši zilo tumsu pie virtuves centrā novietotās plīts, kas izgatavota no masiva čuguna un rupji apdarinātiem podiņiem. Viņi ir atvēruši skapjus, podi un pannas ir nekārtīgi izsvaidīti uz flīzētās virsmas. Ari darbistaba pagalma pusē nav izgājusi sveikā. Šeit glabājas mana pagātne. Tās atliekas. Plauktos — fotogrāfijas un grāmatas. Nu tās ir izsvaidītas. Un glāzes, tāpat kā tasites, izsvaidītas pa gridu.

Šajā juceklī es atrodu asaru gāzes baloniņu. Es paceļu to. Tam sānos parādījies neliels ieliekums, bet tas joprojām ir lietojams. Reiz, kad biju Francijā, es to nopirku Monikai un kontrabandas ceļā ievedu Dānijā. Bet viņa nekad to nenēsāja līdzi. Es iedomājos — ja nu viņai tas tovakar būtu bijis klāt. Varbūt tas būtu varējis viņu glābt. Esmu redzējis, kā šos baloniņus izmanto. Tie iedarbojas.

Ārpusē krēslo. Erkera logā izzūd pēdējais, gandrīz svētais gaišums. Es staigāju pa lausku un drazu jucekli.

Otrā ielas pusē jaunās meitenes logā iedegas gaisma. Viņa kustas aiz aizkara kā ēna, bet es nezinu, vai viņa mani redz. Viņa atvelk aizkarus. Pēc briža gaisma nodziest. Dzīvokli tieši pretī gaisma nedeg, kā vienmēr. Ksenija, kura dzīvo bēniņos, apgalvo, ka tas esot izirēts, bet man liekas, tas stāv tukšs. Tur nekad neiedegas gaisma.

Tūlīt pēc bērēm mani ievietoja slimnīcā. Toreiz šeit izskatījās tāpat kā tagad. Viens liels juceklis. Tur, tieši tur es vairākas dienas gulēju uz gridas kā nekārtīgi nosviests paklājs. Es dzēru, bet nekā cita nedarīju. Es neaizmigu. Es vienkārši gulēju. Es jutos apdullis un smagnējs, it kā būtu zaudējis daudz asiņu. Visā ķermeni es jutu ļenganumu kā krītošu vilni.

Visbeidzot es piezvaniju dežurējošam ārstam, lai saņemtu kādas miegazāles. Kad ārsts beidzot ieradās, es biju aizmidzis. Atceros, man šķita komiski, ka viņš zvana pie durvīm un ceļ mani augšā, lai parakstītu kaut ko iemidzinošu.

Viņš man šo to pajautāja. Es sūdzējos par spriedzi darbā un kādām sadomātām smagām finansiālām problēmām.

Garāmejot pieminēju ari ķiviņus ar Moniku. Uz kvīts viņš uzrakstīja: «Pret sirdsēstiem.» Aizkustinoši. Kad pēc dažām dienām tas atkārtojās, es tiku ievietots slimnicā.

Ja padomā, ka es pieminēju ķiviņus un nepateicu, ka viņa ir mirusi! Ēs nebiju pie pilnas saprašanas. Redakcijā es pateicu, ka esmu slims, bet paziņām — ka man nepieciešams kādu laiku būt vienam.

Es pieskaros ar pirkstu rūtij. Bridi paturu to uz švīkas. Kas šeit notika? Vai man viss sajuka vienā lielā kokteilī? Un vai tajā brīdī es metos pret rūti? Vai es biju jau gandrīz atslēdzies? To es neatceros. Ir lietas, ko mēs neatceramies. Parasti tās ir nenozimigas lietas. Dažkārt pašas svarīgākās.

Pustumsā uz plaukta sarkani mirgo telefona automātiskais atbildētājs. Es aizlaipoju lidz tam. Attinu kaseti un noklausos to, kārtodams istabu. Tur ir Mimī ziņojums. Viņa atstājusi bankas telefona numuru.

Pēc izrakstīšanās no slimnīcas mani ikreiz sagrāba gaidas, kad pārnācu mājās un ieraudzīju atbildētāju mirgojam. It kā kāda nepazīstama balss varētu pārvērst manu dzīvi. Varbūt tam ir kāds sakars ar to reizi, kad man zvanija.

Es izņemu no somas pudelīti, aizeju uz tualetes telpu un nolieku to plauktā. Bet pēc brīža pārdomāju. Noņemu vāciņu un izmetu dažas tabletes podā. Izkratu vēl dažas, tad uzskrūvēju vāciņu atpakaļ. Tās izzūd kā čūkstoši punktiņi. Es ielieku pudelīti dziļāk skapi. Es to noslēpju.

Es piezvanu Klinkeram. Klausuli paceļ viņa sieva.

—  Acumirkli, — viņa saka. — Maks, tevi!

Viņš pienāk pie telefona.

—  Molberg, kur jūs atrodaties?

—  Mājās.

—  Kur jūs bijāt?

—  Ceļojumā. Tas taču nav aizliegts?

—  Nē, nē. Ko jūs vēlaties?

—  Kāds ielauzies manā dzivoklī.

—  Ak tā, un kas tad ir nozagts?

—  Nekas. — Es pieeju pie loga. Skatos ārā. Viņas tur nav. Vismaz es viņu neredzu. — Vai tas jums neliekas savādi? — es jautāju.

Viņš smagi elpo.

—  Molberg, jūs joprojām ejat pie ārsta, vai ne?

Es nosviežu klausuli.

Es pamanu viņu, stāvēdams un cinīdamies ap žalūziju stangu. Veco dāmu pretējā logā. Viņas acis ir apsūdzība, kas, šķiet, vēršas pret mani. Vai arī viņa vienkārši skatās ārā pa logu? Bez noteikta nolūka, man cauri. Iegrimusi domās.

Es neredzu viņu sevišķi bieži. Tikai tagad esmu viņu ievērojis. Esmu sācis ievērot. Es neesmu tāds cilvēks, kas izspiego citus. Lai gan man jāatzīst, ka bieži pametu skatu uz logu blakus ēkā. Gz jauno meiteni, kas gandrīz nekad neaizvelk aizkarus. Bet tas ir kas cits. Par viņu esmu sācis interesēties pēc slepkavības.

Varbūt viņa nosoda mani tieši par to. Vecā dāma otrā pusē. Vai viņa domā, ka esmu lūriķis? Es novēršu acis no meitenes un pagriežos pret veco dāmu.

Pēkšņi viņu pārņem trīsas. Tas izskatās nedabiski, un es domāju — varbūt viņai pēkšņi kļuvis slikti. Varbūt viņa lasa nepiemērotas avīzes, varbūt ir slima. Vai varbūt viņu pārņēmis viegls niknums, kas kaut kāda iemesla pēc pastiprinās.

Viņa saraujas. Tad sāk viscaur trīcēt.

Es domāju par to, ka atsevišķas situācijas var aizskart mūsu vārīgākās vietas, un šķiet — tieši šajā mirklī mēs ļaujamies sāpēm, kas krājušās mūsos jau ilgi.

Vai esmu vienmēr nēsājis sevī kādu tēlu? Vai to darījusi viņa? Vai mēs visi glabājam sevī apslēptus pagātnes tēlus? Mēs esam tik viegli ievainojami, kad citi aizskar jūtas, kurām jau sen zudusi saikne ar tēliem, kas tās izraisījuši. Man rodas doma, ka tieši šie tēli nes mūs uz priekšu, mums pašiem to nezinot. Pretī baltai gaismai, kurā mēs sadegsim. Kā kukaiņi.

Zvana telefons.

—  Tā esmu es.

Īsu brīdi es šaubos. Bet vārdi lēni atsauc viņu atmiņā. Tā ir stjuarte, ar kuru kopā lidojām. Viņa droši vien uzmeklējusi manu numuru telefonu grāmatā.

—  Ko tu teiktu par piektdienu?

—  Piektdiena der, — es atbildu.

Varbūt to panāk nogurums pēc lidojuma. Varbūt vieglā melodija viņas balsi uz īsu brīdi rada iespaidu, ka tā ir baiss, kas varētu pārvērst manu dzīvi.

Bija vēl otrs zvans. Kad mēs ar doktoru Filipu sarunājamies, viņš mēģina kaut ko par to izdibināt, bet es pat nezinu, ko lai viņam stāstu. Bez tam es nevēlos stāstīt. Es biju jau nolēmis doties ceļā, kad tovakar iezvanījās telefons. Tas bija no tiem zvaniem, no kuriem nevari tikt gudrs. Man ir nācies saņemt vairākus savādus zvanus no cilvēkiem, kuri sprauslāja vai smējās klausulē. Vai solīja man sadot. Ne jau tas, kas tika sacīts, padarīja šo zvanu interesantu, jo teikts netika nekas. Otrā linijas galā bija klusums. Interesantākais bija pa liniju dzirdamie klikšķi. Tas bija zvans no ārzemēm.

5

—  Mēs vairākas reizes mēģinājām jūs sazvanit.

—  Es biju aizbraucis ceļojumā.

—  Tad jau skaidrs. Es domāju, — viņš saka un paraugās apkārt lielajā, gaišajā telpā, kas virmo no klientiem un bankas darbiniekiem, — iesim uz manu kabinetu.

Es sekoju viņam aiz barjeras. — Šeit, lūdzu! — viņš saka un iet man pa priekšu starp galdiem, aiz kuriem sēž darbinieki, kas spiež datoru taustiņus un zvana pa telefoniem, un paceļ acis un pieklājigi smaida, kad mēs ejam garām.

—   Sēdieties! — viņš uzaicina un aizver durvis. — Vai vēlaties kaut ko? Kafiju?

—  Pateicos, jā.

—   Acumirkli, — viņš saka. Viņš atstāj durvis vaļā un nozūd gaiteni.

Es aplūkoju viņa kabinetu. Tas ir ļoti trūcigi mēbelēts. Vecs, masīvs tīkkoka galds veic tās pašas funkcijas, ko šodien daudzos japīšu kabinetos — balti lakots kantora galds no dižskābarža vai alkšņa koka, — un uz tā stāv tikai telefons ar pogām un dokumentu statīvs. Uz papiriem, ko viņš atnesa sev līdzi, guļ pildspalva. Es izslejos krēslā un mēģinu no otras puses salasīt, kas tur rakstīts, taču tas nepalidz man tikt skaidrībā par to, ko viņi no manis grib. Es atlaižos krēslā un pētu divas litogrāfijas, kas karājas pie sienas virs viņa krēsla. Es domāju par to, vai kāds pirms manis vispār tās pamanījis. Varbūt klienti, kas gaidīja, bet vai vēl kāds? Man vienmēr licies absolūti neizprotami, kāpēc modernajai mākslai no visām iespējamām vietām būtu jākarājas tieši tur, kur no klientiem vismazāk sagaidāma interese par izaicinājumu

un abstraktām formām. Ja padomā par preci, ko bankas darbinieki pārdod un paši patērē lielos daudzumos. Iztrūkumi, mūža rentes konti, depozīti, uzkrājumi dzivokļu iegādei, personālās pensijas. Ne visai poētiski vārdi. Sava veida finansu arabeska, kuras forma ir autonomais kubisms taisnstūru un rāmju veidā un kuras saturs ir konkrēts. Varbūt banku direktori neizbēgamajās pieņemšanās un prezentācijās ir sagrābstījuši pietiekamu vārdu krājumu, lai runātu par to, kas nav izsakāms vārdos, tā ka vismaz izglītotu cilvēku līmenī ir spējigi komentēt gleznu apslēpto jēgu. Taču bankas darbiniekiem šīs gleznas acīmredzot ir mistērijas, ko viņi . vispār neredz vai kas viņiem ir neredzamas. Sev un saviem mācekļiem, klientiem, tie sludina savu reliģiju, kas praksē nozīmē instrukcijas un stingru budžetu, bet mājās atsakās no savas ticības un grēko pret savu dievu, jo ikvienam ir zināms, ka banku darbinieki tiek slikti atalgoti un visneapdomīgāk rikojas ar saviem līdzekļiem.

Es viņu nepazistu. Tā bija Monika, kas kārtoja bankas lietas. Viņš, bankas pilnvarotais Stūrs, nodaļas vadītājs, ienāk, nesdams kafiju. Viņš noklepojas.

— Mēs lasījām par to. Šausmigi. (Jn vēl tik jauna. Jā, bet jums noteikti ir zināms, ap ko lieta grozās.

Viņš uzmundrinoši pasmaida. Man nav ne jausmas, ap ko grozās lieta, bet iespēju, ka, pats to nezinādams, es būtu izdarījis kaut ko nelikumīgu, — tieši šādu iespēju es apsvēru, kad saņēmu ziņu, ka man jāierodas bankā, — esmu atmetis — pēc tam, kad man tika piedāvāta kafija. Nespēju iedomāties, ka vekseļu viltotājam varētu piedāvāt kafiju, un no brīža, kopš es iegāju pa durvīm, atmosfēra ir bijusi pretimnākoša, silta, gandrīz sirsniga. It kā mums būtu kas

kopīgs. Tikai es nezinu, kas tas ir; vienīgais, ko varu secināt, — tam jābūt kaut kādi saistītam ar naudu.

—  Varbūt es īsti nesaprotu, — es saku, lai nepateiktu ne par maz, ne par daudz.

—  Rēķins, — viņš saka.

—  Rēķins?

i

—  Jūsu, kā lai to pasaka, kopējais rēķins. Jūs taču par to zināt?

—  Protams.

Viņš ir jauns, daudz jaunāks, nekā vadītājus parasti iedomājas. Viņš uzmet man savu bankas darbinieka skatienu — pa pusei bezcerīgu, pa pusei nosodošu, it kā sacidams — to nu jums patiešām būtu vajadzējis mājās kārtigi pārrunāt. (Jn tomēr — pakalpīgs smaids, kas, par spīti zināmai nepatikai, signalizē — «tieši tādu cilvēku dēļ kā jūs mēs pastāvam».

Beidzot man ienāk prātā, ka mēs sēžam bankas sakristejā. Pastāvigus klientus, jā, varbūt pat naudīgus klientus apkalpo darbinieki pie barjeras vai konsultanti pie saviem galdiem bankas kopējās telpās. Šeit, priekšnieka kabinetā, tiek ieaicināti tikai tie, kas ir patiešām bagāti, vai tie, kas ir patiešām nozimīgi, kas būtībā ir viens un tas pats. Neviens no šiem apzimējumiem uz mani neattiecas, tāpēc man joprojām nav skaidrs, kādu spēli viņš uzsācis. Es izvelku cigareti.

Viņš mazliet pavirzās atpakaļ un meklē galda atvilktnēs. Noliek uz galda pelnutrauku. Tad ierunājas:

—  Jūsu līgava reiz pieminēja iespēju ieguldīt naudu akcijās — mūsu bankas akcijās.

Es iecietīgi pasmaidu. Tā ir gandriz vienīgā atlikusī iespēja. Monika atstājusi vēl vienu noslēpumu. Vēl vienu noslēpumu, kas man netika uzticēts. Kā fotogrāfija. Kā lapiņa ar vārdu Džeks Rots Paskāls. Es meklēju kabatā sulprilu. Nezinu, ko lai saku, bet automātiski sajūtu naidigumu pret viņu, jo viņš zina kaut ko, kas nav zināms man. Kaut ko, ko es gribu uzzināt.

—  Viņa taču nevar būt domājusi to nopietni, — es iebilstu.

—   Njā… varbūt, tagad taču tas ir pilnīgi jūsu ziņā, — viņš saka.

Pēkšņi es sajūtu riebumu pret visu šo situāciju. Pret viņu, pret sevi un pret Moniku, kura ar savu klusēšanu novedusi mani šajās neveiklajās situācijās. Es domāju par to, ka bankas direktors Štūrs šobrīd sēž un klusībā varbūt ļauni priecājas. Vai viņš redz man cauri? Vai viņš šajā mirklī jūt man līdzi? To tu vis nezināji, ko? Tava līgava, kam tu uzticēji visu, no tevis kaut ko slēpusi. Rēķinu. Zināmu summu. Bet apžēliņ! — tas taču uzreiz nenozīmē, ka ši lieta nav tīra.

Cik saņem viņš, jeb varbūt viņš šādi gūst apmierinājumu? Es skatos uz viņa galvu, kas noliekta pār papīriem, kurus viņš šķirsta. Es ļauni blenžu uz augsto pieri, matiem, kas atkāpušies no tas, sačokurojušies kā apdedzināti, gluži tāpat kā kriminālpolicijas komisāram Maksam Klinkeram, un man rodas spēcīga vēlēšanās satriekt šo galvaskausu ar kaut ko smagu. Pretīgi! Tu nemitigi nonāc situācijās, kur esi spiests diskutēt vai runāt ar cilvēkiem, ko citādi nekad nebūtu apmeklējis. Tipiem, kas tev riebjas. Es brīdi pārdomāju, vai Džeks Nikolsons būtu pieņēmis piedāvājumu pirkt akcijas. Bet gan jau viņam šim nolūkam ir nolīgti cilvēki. Vai ari viņš gluži vienkārši nopirktu visu banku.

Tātad šādi ir šīs tikšanās noteikumi. Monika Milazāra mirstot atstājusi bankā tuvāk neprecizētu, bet visai ievērojamu summu. Ne savā, bet kopigā rēķinā. Kopīgajā rēķinā.

Ieguldīt naudu vērtspapīros nebija gluži Monikas dabā, tātad vai nu viņa minējusi iespēju nopirkt daļu bankas akciju tāpēc, lai izrādītu pretimnākšanu, vai ari veiklais direktors pamanījis iespēju bez sevišķa riska iemānīt akcijas atraitnim, kurš noteikti ir naivulis, jo pretējā gadijumā — kāpēc gan viņš nav labāk informēts par savu un savas civilsievas finansu stāvokli? Pieminot sarunu, kura varētu būt tirais izdomājums, šis direktors, viltīgais aprēķinātājs, grib ciniski izmantot naivu un tāpēc noteikti ari labsirdīgu cilvēku, kam acīmredzot ne prātā nevarētu ienākt doma neizpildīt mirušās pēdējo vēlēšanos.

—   Cik daudz viņa gribēja izmantot šim mērķim? — es jautāju.

—  Pusi.

Es skatos viņa acīs, kuras cieti raugās manī. Es prātoju par to, vai tie ir ļaunprātigi kaimiņi vai tādi tipi kā viņš, kas, anonīmi piezvanot, nosūdz cilvēkus nodokļu inspekcijā. Man ienāk prātā, ka mēs sēžam un kaulējamies.

—  Starp citu, rēķinā tika iemaksātas diezgan ievērojamas summas, — viņš saka.

—  Kad tas notika?

—  Martā.

—  Vai esat pārrunājis šo lietu ar policiju?

—  Nnē, nav taču iemesla. Tagad.

Izliekos, ka esmu labi informēts par šo rēķinu, tomēr esmu pārliecināts — viņš zina, ka neesmu. Protams, par šo rēķinu es zinu. Mēs atvērām to brīvdienu ceļojumiem — Monika un es. Taču es nezinu naudas daudzumu. Es gribu uzzināt, cik liela ir summa. Viņš grib to izmantot.

—  Es par to padomāšu, — es saku. — Es varētu apsvērt

iespēju ieguldīt trešdaļu summas. Cik daudz tad tur atliek?

—  Jā, tad vēl atliek glita naudas summa, — viņš atbild.

Es pārliecos pār galdu un nospiežu izsmēķi.

—  Cik daudz — precizi?

—  Nu, tagad nauda ir gluži parastā rēķinā, un procenti nav paši augstākie. Bet tā jau tas arī bija paredzēts. Tieši tāpēc mēs apsvērām šo iespēju, ka…

—  Cik?

—  Divi miljoni kronu.

Man nav ne jausmas, ko lai saku. Ir tā, it kā es gaidītu, ka Monikas nozieguma smagums būs tieši proporcionāls summas lielumam. (Jn ka manu ciešanu smagums tieši izrietētu no šis summas. Sarunājoties ar direktoru, man bija kļuvis skaidrs, ka šeit nav runa par sīknaudu, bet man nebija ienācis prātā, ka summa varētu būt tik milzīga. Biju domājis — pāris simti tūkstošu. Ceturtdaļmiljons — varbūt, bet tad arī ne vairāk.

Direktors skatās uz mani.

—  Vai summa jūs pārsteidz?

Es beidzot saņemos.

Papurinu galvu.

—  Klausieties! Es atstāšu kontā vienu miljonu kronu, un par pārējo jūs varat pirkt akcijas.

Viņš atplaukst.

—  Neskaitot pusmiljonu, kas man vajadzīgs tūlit, — es saku.

Es pieceļos un sniedzu viņam roku.

—   Bet jums būs jāparaksta daži dokumenti, — viņš satraukts piebilst.

—  Atsūtiet tos man! Es jums pilnībā uzticos. Es noteikti parakstīšos uz jūsu akcijām.

—  Labi, labi, — viņš saka, nedaudz uztraukts. — Pieiesim pie kases!

Pusmiljonu man izmaksā lielās naudaszīmēs. Gaisā jūtama zināma spriedze. Arī meitene, kas piereģistrē summu un saskaita paciņas, ir uztraukusies.

Pēc tam direktors Štūrs pavada mani līdz pašām durvīm. Meitene paliek sēžam pie kases ar iedomām, ka tur aiziet viens no laimigajiem. Viens no tiem, kam ir nauda. Vai viņi var sameklēt informāciju par mani savos datoros? Okšķerēt Monikas Milazāras nezināmajā valstībā? Varbūt viņi paši lolo šo sapni? Tapt pārvērstiem. Bet tas nekad nenotiks. Viņi būs pārāk saprātīgi, lai spēlētu uz naudu. Viņu stingrajos budžetos nav pārpalikumu spēlei un loterijām, un, ja vien viņi nesaņems mantojumu vai neizdarīs kaut ko krimināli sodāmu, pēc daudziem nebūtiskiem algas paaugstinājumiem un divdesmit gadiem uzticīgas kalpošanas tajā pašā filiālē viss paliks tāpat. Nekas nemainīsies. Katru dienu viņi sēdēs ar galvu reibinošām summām, neizmērojamām bagātībām rokas stiepiena attālumā. Bet tā būs klientu nauda, un nekas tā arī nemainisies, lai arī kādas akcijas vai obligācijas viņi pirktu. Ilgus gadus viņus mocis vilšanās sajūta un pašpārmetumi. Skaudiba un sīks, dedzinošs naids pret tiem, kam ir. (Jn viņi nekā nevarēs tikt vaļā no ši rūgtuma. Jā gan, viņi varbūt var sodit dažus klientus, kas ir nonākuši dziļos parādos, ar neizdevīgiem procentiem, bet, kad ari šie klienti pāries uz pielaidīgāku banku, viņi paši saņems sodu no augšas. Zaudēt klientus nekad nav ieteicams, un tas nebūs tā vērts.

Patiesībā tā nepavisam nav nekāda dāvana. Šī bagātība ir zaudējums. Divi miljoni kronu ir padarījuši mani nabagāku.

—  Jūs to nenožēlosiet, — saka direktors un pietur durvis.

— Ko jūs par to varat zināt?

Tad es eju. Neviens mani neaiztur.

Divus gadus mēs bijām kopā. Monika un es. (Jn es sāku apjaust, ka nekad neesmu viņu pazinis.

No bankas es braucu uz redakciju un savācu avizes un vecus pasta sūtījumus. Ne Solkera, ne Borisa tur nav. Tad es aizbraucu lidz ostai un skatos uz kuģiem, kas stāv Ēresundā. Pūš viegls rietenis, bet ir silts. Aiz kuģiem — kaijas kā balti punktiņi un prāmju majestātiskie dūcieni. Es izsmēķēju cigareti. Es izvelku fotogrāfiju. Es sēžu un cieši skatos uz to. Viņas izķēmotā seja. Viņa acis, no kurām bezmaz lāso sviedri. Šai fotogrāfijai jābūt manam pieturas punktam. Es neaptveru, kā cilvēkiem vispār var ienākt prātā uzņemt šādas fotogrāfijas. Cik atceros, es nekad neesmu fotografējis Moniku kailu. Man nav pat uzņēmuma, kur viņa būtu bez krūštura. Es nekādi nespēju saistīt viņu ar šo fotogrāfiju.

Reiz es pazinu kādu puisi, kurš strādāja vienā no lielajām dāņu fotoaģentūrām. Viņš stāstija, ka darbabiedri reizi nedēļā rikojot fotogrāfiju vakarus, kur kopīgi aplūkojot dažnedažādu cilvēku privātos uzņēmumus. Visintīmākos, protams. Tagad, kad filmu attīstīšana un fotogrāfiju izgatavošana stundas laikā kļuvusi tik izplatīta, šī tradīcija droši vien iznīkusi.

«Tu nespēj ne iedomāties, ko cilvēki fotografē,» viņš sacīja. Viņš apsolīja, ka ari es driķstēšot atnākt lidzi uz kādu fotogrāfiju vakaru, bet no tā nekas neiznāca.

Es cieši aplūkoju uzņēmumu. Nespēju to aptvert. Mēģinu distancēties no viņas. Mēģinu raudzīties uz viņu kā uz svešu cilvēku. Tas ir vienīgais veids, kā varu uztvert šo attēlu.

Pēc tam es braucu uz banku. Uz savu filiāli. Paspēju tieši pirms slēgšanas. Un, man par apmierinājumu, viņi pieņem naudas paciņas bez liekas kņadas. Es biju baidijies no satraukuma un inkvizitoriskiem jautājumiem, bet nekā tāda nav. Paraugos apkārt, bet nekas nenotiek. Policisti nedrāžas iekšā un neaiztur mani. Nenotiek nekas.

—  Laimests? — vaicā dāma aiz letes.

—  Nē, kas nu nav, tas nav.

—  Tagad tik daudzi laimē. — Viņa koķeti noliek kviti uz letes, lai es parakstitos.

—  Starp citu, esmu tikko palikusi viena. — Viņa pasmaida.

—  Es ari, — es atbildu.

Brauciens ārā no pilsētas — pāri laukiem, garām ezeriem.

Plaukstoši dižskābarži, piepilsētas ielu vēsums zem balti rozigās lapotnes. Maijs. Un pa tiem pašiem vecajiem, pazīstamajiem ceļiem atnāk arī atmiņas.

Monika maija saulē. Šeit viņa sēdēja un smējās kādā slapjā vasarā, bet manā atmiņā tā ir saules pilna. Bija vakari tumsas aizsegā, kad es redzēju viņas mazās rokas satveram tējas krūzi, un bija krēslas stundas aiz egļu zaru žoga ar to īpašo vēsumu kājstarpē.

«Uzvedieties kā pieauguši cilvēki!» mums teica, kad viņa pa paradumam gāja, uzkāpusi ar kājām uz manām pēdām un ar rokām apskāvusi manu kaklu.

Kopš tā laika mēs gandrīz neesam runājuši par viņu. Un es gandrīz neesmu ar viņiem saticies.

Māte ir dārzā, kad es piebraucu. Zābakiem kājās viņa kaplē dobi ceļa pusē. Viņa rakņājas ar cimdotajām rokām pa zemi pie paša dzīvžoga un tikai tad, kad nopūzdamās iztaisno muguru, ierauga mani nākam pa dārza celiņu. Viņa iecērt

kapli zemē un iesviež ķerrā pēdējās nezāles, ko turējusi rokās.

—  Vai paliksi uz pusdienām? — viņa vaicā.

—  Ja tas jūs neapgrūtinās.

—  Man tikai jāzina, vai ņemt kaut ko ārā no saldētavas. — Viņa novelk cimdus. — Mēs taču tevi tik reti redzam.

Es pasniedzu viņai mazu sainiti.

—  Ārsts saka — tas esot būtiski.

—  Izvairities no mums?

—  Satikties ar jums.

Ir vēla pēcpusdiena. Saules stari spīd caur garajiem, šalcošajiem bērziem aiz dārza.

—  Vai kafiju dzersi? — viņa jautā.

Mēs ieejam mājā. Es apsēžos virtuvē uz krēsla, viņa ieliek piltuvē filtru un ieber kafiju.

—  Kāpēc tu neesi darbā?

—  Man ir pāris dienas brīvas. Starp citu, es jau kaut ko rakstiju no turienes. Vai neesat redzējuši avizi?

—  Tu jau zini, tēvs lasa otru. Vai biji Londonā?

—  Amerikā. Sastapu Džeku Nikolsonu.

—  Ak tā, — vina saka. — Gn Džonu Veinu?

1 i

—  Viņš ir miris, māt.

—  Nūja. Vai zini, tavs brālis dabūjis darbu Singapūrā. Viņš nesen zvanija. Kirstena ar mazo brauks līdzi.

Viņiem droši vien bijušas laimīgas dienas. Garas dienas bez ilgām, ar bezrūpīgiem smaidiem, ar skūpstiem, ko dzer kā rasu, un glāstiem, ko nekavē domas par savtīgām interesēm. Ir tāda sajūta, it kā citi ietu mūsu pēdās, bet ar mūsu sejām. Starp mums nostājusies Monikas nāve. Gn vēl daudz kas cits. Tas sakrājas.

Doktors Filips apgalvo, ka vairums cilvēku kaut ko slēpj.

Savādi, ka tik daudzi no mums atceras bērnibu kā laimīgāko dzīves posmu, ka viņš mēdz teikt. Bet varbūt tieši tāpēc, ka tā tāda bijusi? Vai ari bērniba tāpēc šķiet tik laimīga, ka turpmākā dzīve nav attaisnojusi mūsu ceribas.

Vakarā pec ēšanas tevs noslīgst uz divāna.

—  Vai redzēji avīzi? — es jautāju.

—  Nēe.

—  Es Statos runāju ar Nikolsonu.

Viņš nereaģē.

—  Viņš varbūt drīz nopirks banku, — es saku.

—  Nikelsons. Vai viņš ir tas, kas spēlē vesternos?

—  Nikelsons. Nē, tas ir Džons Veins.

—  Veins nomira pirms daudziem gadiem.

—  Jā. Es tur sabiju kādu laiku.

—  Vai zini, uz kurieni nosūtīts tavs brālis?

Es nezinu. Varbūt viņiem tas ir pārak nereāli. Mēs ar Moniku esam dzīvojuši citu dzivi. Dažos gados es esmu redzējis vairak no pasaules nekā viņi sava garaja mūžā. Esmu dzīvojis tādās viesnicās, kādas viņi spēj tikai iztēloties, un bijis frontē — karā, ko viņi iedomājas pazīstam, jo redzējuši to televizorā. Bez tam es viņus apciemoju reti. Tāpat bija tad, kad vēl nebiju sastapis Moniku. Kad es aizbraucu pie viņiem, mēs parasti spēlējam kārtis vai skatāmies televīziju. Ar viņiem ir grūti sarunāties. It ka nav īsti par ko runāt. Māte klana galvu, kaut ari tā ir filma ar Geriju Grantu, tēvs snauduļo uz divana. Viņi kļuvuši veci. Es nezinu, kas tieši ir mainījies. Kad mēs sēžam ekrāna zilajā gaismā, ir tāda sajūta, it kā tā būtu bijis vienmēr. Bet, kad es eju projām pa darza celiņu un māte stāv durvīs un maj ar roku, man vienmēr gribas iet atpakaļ un kaut ko teikt. Bet es nezinu, ko.

Kādreiz es slāpu pēc viņu mīlestības. Atzinības. Tagad es vairs nezinu. Vai būt man tā joprojām ir vajadziga. Bet es vairs neesmu drošs par to, ka zinu, kādēļ. Varbūt tādēļ, lai to atraidītu.

6

Viņš pats atver durvis. Ejot cauri priekšnamam, es pamanu kādu sievieti, droši vien viņa sievu, — kā steidzīga ēna tā pazib viesistabā uz sienas fona.

Doktors Filips jautā par braucienu. Es saku, ka tas noritējis normāli. Es pieminu, ka pāris reižu esmu kritis ģibonī. Kā arī to, ka esmu strādājis. Ar panākumiem.

Viņš smaida. Bet viņam nepatīk, ka es tā ņemu un gāžos gar zemi.

—  Zāles neaizmirsāt?

—  Nē, — es atbildu.

Viņam vēl nav skaidra priekšstata. Viņš saka —jūsu ciešanas būtu vēlams konkretizēt. Un es mēģinu. Bet nespēju. Doktors Filips apcerīgi raugās uz mani.

—  Tātad gandrīz viss?

—  Jā.

—  Tas ir ļoti raksturīgi.

Nu viņš izskatās gluži apmierināts ar to, ka mums izdevies noteikt ciešanu robežas. Kaut arī patiesībā šīs robežas ir paplašinājušās lidz «visam».

Tur viņš sēž. Doktors Filips. Tumšmatis ar brillēm un cienigu skatienu. Sēž pie sava rakstāmgalda — sakrustotām rokām, atbalstījis elkoni pret vienu dilbu, taurītē savilktām lupām. Lēni, pavisam lēni, viņš paceļ rādītājpirkstu pie lūpām. Doktors Filips vipsnā, mēģinādams formulēt auglīgu psiholoģisko krīzi, kas nesastāvētu tikai no neapvaldītām niknuma izpausmēm.

Viņš ir sagatavojis mani tam, ka terapija var kļūt diezgan nepatikama. Varbūt es kādu dienu vienkārši sabrukšu.

—  Var atklāties briesmīgas lietas, — viņš saka. — Daži no maniem… ē… klientiem sabrūk. Viņi raud un runā kaut ko šausmīgu.

Viņš saka to ar rūpju izteiksmi sejā, tomēr man liekas, ka viņa balsī ieskanas gaidas.

Viņš domīgi raugās mani un pieskaras ar rādītājpirkstu pie taurītē savilktajām lūpām. Tad ierosina man domās atgriezties pie tā vakara nākamajā nedēļā pēc bērēm.

—  Kas notika?

—  Man kļuva slikti, — es saku.

—  Kā jums šķiet, kāpēc jums kļuva slikti?

—  Mjā, kāpēc? Kāpēc ne?

—  Ko jūs darijāt? Skatījāties televīziju? Vai kārtojāt vecas mantas?

—  Es sasaiņoju dažas no Monikas lietām.

—  Un tad tas vienkārši uznāca?

—  Jā.

—  Vai bija kas konkrēts, kas lika jums domāt par viņu?

—  Es tikko biju viņu zaudējis.

—   Vai tā nebija kāda konkrēta lieta, kaut kas, ko jūs atradāt?

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

Doktors Filips ar nedaudz aizkaitinātu seju saka — man esot jāmācās atslābināties. Nebūt tik aizdomigam. Viņš apgalvo, ka es pārāk daudz domājot. Intelektualizējot. Izteikta neiroze, viņš saka. Tam var nebūt pilnigi nekāda sakara ar visu pārējo, bet tas ir tieši tas, kas mums jāatklāj.

—  Mēģiniet izteikt, ko jūs jūtat!

—  Tieši to es daru. Es nejūtu neko.

—  Ari atceroties to vakaru?

—  Neko.

Doktors Filips atlaižas krēslā. Gn aiz viņa plauktā stāv smagās, smagās grāmatas, lielas, mazas, biezas, plānas, bukleti, brošūras, konkrētu gadījumu apraksti, uzziņu krājumi un enciklopēdijas. Smagu domu baterija.

—  Es uztveru slimibu kā izveseļošanās priekšnoteikumu, bet cilvēkiem, protams, ir aizspriedumi pret šādu jautājuma nostādni.

Gn ari viņam esot savas likstas — tā viņš man atzinās. Tas bija tad, kad viņš ar pazīstamiem ievadmanevriem mēģināja iegūt pacienta uzticību. «Ja jūs man neuzticaties, mums nemaz nav vērts sākt.»

Dažkārt viņš izskatās tā, it kā viņam gluži vai patiktu domāt par savām vājībām. Varbūt doktorā Filipā slēpjas bezkompromisa ambīcijas, varonīgs moceklis. Varbūt viņš sapņo pārveidot pasauli, kā to izdarīja viņa slavenais skolotājs. Bet doktors Filips kļūst aizkaitināts, kad analizēs objekts uzskata, ka ir atklājis projekciju. Analizēt nepavisam neesot mans uzdevums, viņš saka. Tas destabilizējot terapiju.

—  Jūs taču zināt, ka pārmērīga intelektualizēšana uz tiro jūtu rēķina patiesibā ir diezgan slimīga parādība, vai ne? — viņš saka.

Gn es pasmaidu, vērodams, kā doktors Filips brauka lūpas ar rādītājpirkstu, sēžot pie sava rakstāmgalda, blakus šiem plauktiem, kas ieliekušies zem nebeidzamo grāmatu rindu svara.

Es par daudz domāju un to labi zinu. Doktors Filips uzskata, ka mums ir darišana ar uzmācibu neirozi. Bet kopumā liekas, ka mums ir darīšana ar visu ko. Diagnoze visu laiku mainās.

—  Var uzvandit tik daudz duļķu, — viņš saka. — Kaut ari izejas punkts ir pavisam cits.

Gluži kā ar mašīnām. Jūs nosūtāt tās uz darbnīcu un saņemat atpakaļ ar defektiem. Vai cilvēkiem, kas nokļūst slimnīcā. Ja pacients nav bijis slims, viņš tāds kļūst. Gan viņam kaut ko atradīs.

Doktors Filips šķirsta papīrus.

—  Gn tā reize, kad jums piezvanīja?

Es neizpratnē skatos uz viņu.

—  Neatceros…

Viņš noliecas pār papiriem.

—  Te rakstīts, ka esat pieminējis kādu zvanu.

—  Kad?

—  Jūs pastāstījāt to tajā dienā, kad jūs izrakstīja.

—  Es domāju — kad man varēja zvanīt?

Viņš skatās papīros. Viņš nekā nezina.

—  Par to te nekas nav rakstīts.

Es pakratu galvu.

—  Tas man neko neizsaka.

Viņš skeptiski raugās manī. Tad padodas.

Doktors Filips ar gandriz dievbijīgu izteiksmi sejā apgalvo, ka mūsu sarunas palīdzēšot man visu atrisināt, taču savās diagnozēs vienmēr kaut ko sajauc. Sākumā viņam likās, ka es ciešu no smagas maniakālās depresijas. Acīmredzot tā radusies jau ilgi pirms tam, kad sastapu Moniku.

Pēkšņā saasināšanās esot izskaidrojama ar viņas zaudēšanu.

«Protams, tā ir reaktiva. Protams, tā tāda ir.»

Bet varbūt tā ir endogēna. Nekad nevar zināt. Mēs nevaram būt isti droši.

«Un tad tam vajadzigs laiks. (Jn tad tā ir grūtāk pieejama.»

Visu laiku notiek izmaiņas. Te es esmu neirotiķis, te parādās bistami, šizofrēnijai lidzigi simptomi. Kad es mēģinu iztēlot tos par niekiem, doktors Filips pamācoši vaicā, vai es tā isti apzinoties, kas ir neiroze. Es saku — tas izklausās pēc kāda makšķerēšanas piederuma nosaukuma. Doktors Filips atgriežas izejas punktā.

—  Mums tikai jānogriež galotne pašam sliktākajam, — viņš saka.

—  Tāda neliela, veseliga apgriešana?

Viņš brauca lūpas ar pirkstu.

—  Tā varētu sacit.

—  No jums būtu iznācis teicams dārznieks, dakter.

Doktora Filipa problēma ir visas šīs iespējas. To taču

faktiski ir tūkstošiem. Un neviena no tām nav vienīgā pareizā. Droši vien arī mēs esam izvēlējušies dažas, kurām ticēt, un padarījuši to izgudrotājus par pielūgsmes objektiem.

Bet, kaut arī visu, ko doktors Filips saka un domā, es uztveru rezervēti, viņam, protams, ir taisniba. No dienas dienā es maldos domu mudžekli. Domāju par visu ko. Kāpēc es daru to, ko daru, un kāpēc nedaru kaut ko citu. Kāpēc esmu tāds, kāds esmu, un kāpēc neesmu citāds. Un kas tā par slimibu, ko es sevi nēsāju, un kā tā man piemetusies.

Es nevaru nemanit novirzi savā apziņā — novirzi, ko katru vakaru slicinu alkoholā, bet, par spiti infantilajiem to pašu domu atkārtojumiem, kā saka doktors Filips, šiem atkārtotajiem braucieniem pa to pašu domu trasēm, kuri atsākas atkal un atkal, man tomēr ir grūti uzskatit sevi par slimu.

—  Es taču funkcionēju, — es saku.

—  Jums to droši vien būs grūti saprast, — saka doktors Filips, — bet tieši tā ir slimības pazīme.

—  Ka es funkcionēju?

—  Ka jūs funkcionējat tik labi.

Doktors Filips nožēlo arī mūsu norunu — apspriest diagnozi, — bet es neatlaižos. Es ignorēju viņa protestus un, kad viņš izlokās, piedraudu nenākt uz konsultācijām un ne-

sanemt iknedēļas medikamentu devu.

j >

Doktors Filips uzskata, ka labsajūtu izraisa zāles.

—  Ar jums ir tāpat kā ar cukurslimniekiem. — viņš saka. — Bez zālēm viņi kļūst pavisam par citiem cilvēkiem.

—  Ai, man jau kļūst bail!

Viņš aizkaitināts skatās manī.

>

—  Te nav nekā uzjautrinoša.

—  Nē, — es saku. — Aiz bailēm vai jāmirst.

Viņš, protams, ir iepazinies ar slimības vēsturi, kā arī ar policijas protokoliem, bet viņš neesot drošs, ka uz tiem var paļauties, viņš saka. Ir bijis tik daudz nekārtību, kā viņš to sauc; viņš paceļ roku, lai apklusinātu mani, pirms es sāku runāt.

—  Visur tiek pieļautas kļūdas, — viņš saka. — Nevajag to uztvert personiski. Vai bija labi tikt mazliet projām no tā visa?

Es paraustu plecus.

—  Labi, — saka doktors Filips. Tagad viņš domā, ka mums tikai jāsāk. Ir svarīgi, vitāli svarigi, lai mēs tagad tiktu ar to visu galā.

—  Kādēļ īsti?

—  Citādi nākamajā reizē tas skars jūs daudz smagāk.

Es paskatos uz viņu.

—  Nekādas nākamās reizes nebūs.

7

Biezam šampūnam līdzīgais šķidrums tek lejup pa viņas seju. Kā lēni ritošas asaras. Viņa pašauj mēli mutes kaktiņā. Nogaršo to. Ieberzē to vaigos un lejup gar kaklu.

—  Tas esot labs ādai, — viņa saka.

Viņa pat nepaspēja novilkt drēbes.

Viņa ieradās tieši no lidostas. Taksometra pakaļējā sēdeklī viņa pārģērbusies civilā. Kad es neizpratnē blenžu viņā, viņa smiedamās paskaidro — vadītāja esot bijusi sieviete. Viņas koferi gaiteni izskatās tā, it kā būtu krituši viens otram virsū.

Nataša Nuarē. Melodiski. Kā mantra. Čukstu pilni vakari vai samtains miegs. Viņa man pastāsta, ka īstenībā viņas vārdam būtu bijis jābūt Rike vai Lone. Bet tie esot suņu vārdi, kā teicis viņas tēvs.

Viņas acis. Vai šajās acis ir rezervēta attieksme? Monikai bija acis, kas ielaida sevī visu gaismu.

Kamēr es aizeju uz virtuvi atvērt pudeles, viņa dodas izpētit dzīvokli.

—  Kas tā ir? — viņa jautā. Viņa stāv durvīs ar Monikas fotogrāfiju rokā.

—  Tas jau ir beidzies.

—  Ar ko viņa nodarbojas?

—  Ar to pašu, ko tu.

—  Izraisa negadījumus?

Ēdamgalds erkera logā spīd no svaigiem augļiem. Gn fbiegras kā valkans zelts, tikko pārvests no viņas ceļojuma uz Parīzi. Šampanieša glāzes un dzirkstošā dzēriena kūsāšana sejā, kad mēs saskandinām. Glāzes pieder Monikai. Kad paskatos apkārt, man ienāk prātā, ka daudz kas pieder Monikai. Faktiski vairums lietu. Bet es par to nedomāju. Es turpinu dzivot.

Es pametu skatu uz meitenes dzīvokli pāri ielai. Kā parasti, viņa nav aizvilkusi aizkarus. Varbūt viņa nekad nav iedomājusies, cik daudz no šejienes redzams. Varbūt viņa sēž kaut kur tumsā. Vakaros viņa gandrīz vienmēr sēž tumsā. Es bieži domāju, ka viņai vajadzētu ieslēgt gaismu. Acu dēļ.

Nataša, kārīgi smaidīdama, atgrūž krēslu no galda un paplēš kājas. Viņa pavelk svārkus mazliet uz augšu.

—  Ko tu vēlies saldajā ēdienā?

Viņa savelk svārkus pavisam uz augšu un uzliek vienu pēdu uz galda malas. Glāsta sarežģītos rakstus uz mežģīņu biksītēm. Zem tām kā ēna vīd viņas klēpis.

Es saku, lai viņa uzvelk formastērpu..

Viņa skatās manī piemiegtām acīm. Tad pasmaida.

Viņa noņem kājas no galda. Pieceļas un nogludina svārkus. Paklausīgi iziet gaitenī un paņem savu koferi. Ieiet guļamistabā pārģērbties.

Kādreiz es sapņoju tā, kā sapņo jaunas meitenes. Par tuvibu rasainā nakti zem bālas mēnesnīcas šalcošas jūras krastā. Mīt pēdās, ko slapjajās smiltīs atstājuši tie, kas gājuši pirms mums.

Bet mīlestības burvība ātri pagaisa. Pietika ar pirmo jauneklīgo reibumu. Alkohola negaidītais skrējiens asinīs. Un manas rokas, kam vairs nebija nekāda sakara ar mani, grābājās ap meiteni, kas bija pāris gadu par mani vecāka. Pat nepaguvusi attapties, viņa kļuva par sagūstitu laupijumu. Tas bija tik vienkārši. Nekas nebija vajadzigs. Tikai kustiba, ko viņas protests tikai paātrināja. Tas bija pirms Monikas.

Kad viņa tur stāv savā formastērpā, es domāju — varbūt viņa kādreiz ir sastapusi Moniku. Varbūt viņas ir lidojušas kopā. Vai nejauši sastapušās sieviešu tualetē zemeslodes otrā pusē.

Mana rēta atgādina pavirši nošūtu viii uz kreisā vaiga. Natašai liekas, ka tā izskatās seksiga. Viņa aizver acis un velk ar pirkstu pa rētu kā aklais, kas no šis viles vēlas kaut ko uzzināt. Tā man ir kopš bērnibas. Rotaļu biedrs netišām trāpīja man ar lāpstiņu. Bet, kad kāds jautā, es vienmēr saku, ka man iekodis suns.

Es saku, lai viņa apguļas gultā. Viņa aiziet pie gultas un, pret gultas galvgali atbalstīdamās, nokrata no kājām kurpes. Atpogā formastērpam dažas pogas un izkāpj no biksītēm — tās paliek uz grīdas kā maza, saņurcīta salvete.

Un tad viņa guļ aizvērtām acīm un skrāpējas palagos kā kaķis, ko glauda.

Es paņemu no skapja divas zīda kaklasaites un piesienu viņas rokas pie gultas gala.

Taču, kad gribu aizsiet viņai acis, viņa protestē.

—  Es negribu. Man tas nepatik, — viņa saka.

—  Tev patīk gan, — es saku. — Tu tikai to nezini…

Viņa guļ nemierīgi. Uz viņas vaigiem palikuši sārti plankumi no maniem bārdas rugājiem. Vai no atbrīvotas iekāres, kas ir tik spēcīga, ka parādās uz ādas.

Es pieceļos un šo to piekārtoju. Es nesu uz virtuvi pudeles un pelnutraukus ar izsmēķiem — un tad viņa pēkšņi stāv durvis, tumša un bistama.

Viņai mugurā ir svīteris, ko viņa kaut kādā savādā veidā ir aptinusi sev apkārt tā, ka tas atgādina isu, pieguļošu vakarkleitu. Viņa nokrata svīteri uz leju. Krūšu galiņi ir saslējušies gaisā brūni un stingri, bet man nākas dzīties viņai pakaļ ap krēsliem un galdiem, pirms viņu notveru.

Elsdams es uzkrītu viņai virsū un satveru viņas rokas. Norauju viņai sviteri un iebāžu roku starp kājām, un sajūtu viņas kailo klēpi, kas ir mitrs no izdalījumiem. Skūpstu viņu viscaur pāri vēderam un iegremdēju seju starp viņas kājām. Es grozu seju viņas klēpi, laizu un sūkāju maigi rozigo miesu. Venēras kalniņš, atkailināts un jutīgs kā plaukstoša tulpe. Viņa nopūšas. Es uzguļos viņai virsū.

—  Tēlojam neaizskaramo?

—  Plēsoņām vispirms jāļauj parotaļāties ar savu upuri, — viņa saka.

Es noskūpstu bedrīti pie viņas kakla un iestumju viņā locekļa galu.

—  Tu esi skaists upuris, — es saku. Viņa atgāž galvu un atsedz rīkli.

—  Kas teica, ka upuris esmu es? — viņa jautā.

8

—  O, burvīgi!

—  Sula?

—  Nē. Sēkla. Tā sūcas ārā no manis.

Mēs sēžam pie brokastu galda. Viņai mugurā ir tikai biksites. Gn vēl T-krekliņš, ko viņa paņēmusi no mana skapja. Krūtis iezimējas zem auduma kā ēnas.

—   Vai tev nav vēl kādas Monikas fotogrāfijas? — viņa jautā, kad mēs dzeram kafiju.

—  Kāpēc tu tā jautā?

—  Ir taču jauki zināt, ar ko jāsacenšas. Tu ļoti maz runā par viņu. Par to, ko viņa tev nodarijusi.

—  Man likās, ka meitenes nevar ciest stāstus par agrākajām draudzenēm.

—  Ir izņēmumi, — viņa atbild.

—  Gn proti?

—  Kad tās ir tik skaistas, — viņa saka un norāda uz fotogrāfiju kaudzi.

Viņa paņem vienu rokā. Ar vērtējošu sejas izteiksmi aplūko fotogrāfiju. — Tad gribas uzzināt.

—  Ko tad?

Viņa paskatās mani.

—  Gzzināt, kas isti notika.

—  Nu tas ir beidzies, — es saku.

—  Kas ir beidzies?

Es nezinu, kāpēc neko nestāstu. Bet stāstit šķiet nepareizi. Ari aplūkot Monikas fotogrāfijas šķiet nepareizi. Ir tāda sajūta, it kā viņa joprojām būtu šajās istabās, joprojām dzivotu šeit, neredzama, neaizskarama un klusa, tikai viegli sakustinot aizkarus, kad viņai nepieciešams svaigs gaiss. Es arī nesaprotu, kā Nataša var nebūt par to dzirdējusi. Lasijusi par to. Es nespēju viņu izprast.

Es rādu Natašai pārējo, kas man iekrājies. Gzņēmumi, kas izdariti brivdienās, ballītēs, pludmalē, dzimšanas dienās, kādos Ziemassvētkos. Te ir fotogrāfijas, kas uzņemtas manā darbā, parlamenta fotogrāfijas, kurās redzams vēl pavisam jaunais reportieris ceļā uz izeju, fotogrāfijas, kas rāda valsts apvērsumu Taizemē. Nataša jautā par vārdiem, gadskaitļiem un notikumiem, bet visvairāk viņu, protams, interesē Monikas darba fotogrāfijas.

—  Savādi, ka nekad neesmu viņu redzējusi, — viņa saka.

—  Vai tu esi pārliecināta, ka nekad neesi viņu redzējusi?

Viņa samiedz acis.

—  Tu domā, ka es meloju?

Es pasmaidu un sāku vākt kopā fotogrāfijas.

—  Protams, nē.

—  Vai tas bija viss? — viņa noprasa un pārlūko galdu.

—  Vai nebija diezgan?

—  Man nekad nav diezgan.

Viņa palīdz man savākt fotogrāfijas. Es ielieku tās kastē pie pārējām. Viņa paskatās rokaspulkstenī. Tad pieceļas.

—  Man nu arī jābrauc, — viņa saka.

Es redzu šo ainu kā caur miglu — viņa stāv pie erkera loga un pa telefonu izsauc taksometru. Viņa jautā par švīku rūtī. Gn es saku, ka tā tur ir bijusi vienmēr. Gn pēkšņi mani pārsteidz doma, ka policisti varbūt gluži vienkārši to neievēroja, kad tovakar bija dzīvokli. Varbūt tā tur bijusi visu laiku. Kopš tās dienas, kad viņa gāja bojā. Bet es atkal apspiežu šo domu. Es zinu, ka tas tā nav.

Velkot mugurā virsdrēbes, viņa brīdi stāv un apdomājas. Tad saņem mani aiz apkaklītes un noskūpsta. Tad nedaudz atstumj mani un skatās.

—  Tā nemaz nebija domāts, — viņa saka.

—  Kas nebija domāts?

—  Skūpstīšanās, — viņa atbild.

—  Izklausās, ka tu to visu esi iepriekš izplānojusi…

Viņa pasmaida.

—  Varbūt, — viņa saka.

Varbūt pie tā vainojams formastērps. Lidziba ar Moniku. Ari tad, kad pavadu viņu līdz durvīm.

Viņa pagriežas.

—  Trešdien? Pusdienas? «Trīs torņos»?

Es pamāju.

Viņa noskūpsta mani uz vaiga, tad pagriež manu galvu un izberzē lūpu krāsu. Monika arī vienmēr tā darīja.

—  Maisiņš, — viņa saka.

Es ieeju istabā un atnesu to viņai. Paveru un ieskatos iekšā.

—  Viss ir šeit.

(Jn tad pēkšņi:

—  Mili mani tā, kā tu mīlēji Moniku!

Es paskatos viņā.

—  Kas teica, ka es Moniku mīlēju?

(Jn tad — attēli, kas slid garām, kamēr viņa guļ uz galda ar formas kleitu, kas sarauta uz augšu līdz pat kaklam, un matiem, kas nokārušies atpakaļ kā stingra kolonna.

Kad lejā uz ielas signalizē taksometrs, viņas dibens ir lipigs un spīdīgs.

—  Patiesībā labi, ka esmu stjuarte, — viņa saka. — Ja tev apnikšu, vienmēr vatu pāriet uz British Airways.

Manas drēbes smird kā nodzēsts ugunskurs, kad es apdullis streipuļoju uz tualeti. Es pārāk daudz smēķēju.

(Jn es pamostos tikai zem dušas, kuras šalkoņa nomāc visas pārējās skaņas. Man kļuvis tik grūti no rītiem dabūt sevi pie dzīvības. (Jn tagadne ir nereāla kā sapnis. Tikai pavisam lēni es sajūtu bungojošās lāses kā kaut ko lietum līdzīgu. Šķiet, ka es nejūtu neko. It kā atrastos slēgtā telpā. It kā ļaunākajās no šim dienām es tikai darbotos līdzi citu sapņos.

Tā nav bijis vienmēr. Kādreiz es visam tuvojos ar saltu skaidrību. Es izvilināju saldenus meiteņu skūpstus no lokanām, biklām mēlēm. Man bija nobrāzumi un melnas, aizpampušas acis no nebeidzamajiem kautiņiem uz ielām. Manās plaušās bija ūdenīgs skaidrums un mutē — rudens brieduma garša.

Reiz, kad biju mazs, es atmuguriski gāju pa sniegu, lai piekrāptu pieaugušos. Bet uzkrita jauns sniegs, un neviens nevarēja saskatit, ka es kādreiz būtu tur gājis.

Šonakt es biju tā piedzēries, ka neatceros, kas tika runāts. Bet pēc švīkām uz muguras ir redzams, ka Nataša ar asiem nagiem ir ierakstījusi ādā vēstijumu.

Es atveru kartona kārbu ar sausu troksni. Pilnpiens. Pēc vājpiena tas ir tas pats, kas dzert krējumu. Saņurcu kārbu un novācu no galda pēdējās brokastu paliekas.

Es zvanu uz redakciju. Palūdzu Stellu. Pie telefonpults ir Mimī.

—  Vai tiki galā ar banku?

—  Jā, — es atbildu.

—  Biji iekūlies parādos?

—  Tā varētu teikt.

Viņa savieno. Stella pie aparāta.

—   Šoreiz gāja labāk, — viņa saka. — Nu man tie tikai jāsašķiro. Tev vajadzīgi tikai tie, kam ir sakars ar Losandželosu, vai ne?

—  Jā, paldies.

Kad bāzēs kaut kas jāatrod, es parasti ļauju Stellai tikt ar to galā. Viņa ir eksperte. Viņa atnāca pie mums no Dansk Diane Center Sigurdsgēdē. Vēl pirms tam, kad tas kļuva par InfoScan. Viņa saka, lai es pats to iemācoties, bet es neesmu uz to spējigs. Pasaulē ir vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši datu bāzu. Jau iedomājoties vien par dažādajām sarežģītajām meklēšanas valodām, kas jāpielieto katrā no bāzēm, man apreibst galva. Stella saka, grūtākais esot atrast istās bāzes. Kad es pukojos par to, ka apakšbāzes pat nereaģē uz tiem pašiem kodiem, viņa saka: «Arī māte taču neaudzina visus savus bērnus vienādi.»

—   Drīz man būs gatavs saraksts. Tad nu skaties, vai kaut kas no tā tev derēs.

—  Kā tev liekas, kad tas būs gatavs?

—  Drīz. Ir arī citas lietas.

—  Es zinu.

Augšā mākoņos Nataša driz pasniegs pusdienas. Varbūt šobrīd gar viņas kājām uz leju sūcas pēdējās sēklas paliekas. Varbūt tā ir sakaltusi kā krevele uz brūces, kas ir aizvilkusies.

Augšā, zem Dieva.

Dušā zem ūdens šaltim es atkārtoju. Šonakt — kas īsti notika? Vai es aizgāju par tālu? Vai viņa saprata, kas es esmu? Vai viņa ieraudzīja pati sevi? Pirmo reizi — vai arī viņa vienmēr to ir zinājusi? Vai viņa nekad to nebūtu uzzinājusi, ja es nebūtu aizbāzis viņai muti, sasējis viņas rokas uz muguras un čukstējis viņai ausis neķītribas? Gn vai viņai tās nepavisam nav prātā? Gn ko es viņai teicu? Gn ko par to visu saka Dievs?

Ja nu apstākļi būtu citādi? Tā taizemiešu meitene, ko es reiz pazinu. Vai nabadzība ir prostitūcijas attaisnojums? Izskaidrojums pats par sevi? Jā, es spēju viņu nožēlot, viņas stāvoklis spēja mani sadusmot. Šis nevienādais sadalījums. Sociālā nevienlīdzība. Bet vai es spētu viņu mīlēt? Vai es kādreiz spētu viņu patiešām mīlēt? Vai brutālā apiešanās nebija daļa no viņas identitātes? (Jn vai tiešām, neredzot savu iemīļoto ekstrēmās situācijās, viņu tā ari nevar nekad isti iepazīt?

Vai arī apstākļi attaisno visu?

(Jn Nataša. Ko es viņai teicu? Ko viņai apsoliju? (Jn ko es isti sodu? Viņu? Vai pats sevi?

Vai Dievu?

Es kārtoju dzīvokli. Es nolieku maisiņus ar fotogrāfijām darbistabas plauktā. Kausi, apdauzīti un apsūbējuši, stāv kā savādi tālas pagātnes liecinieki. Atmiņas par bezgala daudzām sporta sacensībām tālā jaunībā. No misiņa un apzaļojušas alvas darināti, tie izskatās savādi antīki, it kā piederētu kādai senai, bojā gājušai civilizācijai. Es tos vairs nespodrinu. Bet tiem bija savs attaisnojums. Tie atgādināja par uzvarām, padarīja tās uzskatāmas. Arī doktors Filips piešķir tiem simbolisku vērtību. Tie ir svarīgi, viņš saka, jo vienmēr ir vieglāk panākt labus rezultātus ar cilvēkiem, kas agrāk zinājusi, ka spēj sasniegt labus rezultātus. Es bieži tur patveros. Savā istabā. Mani māc tik dīvains nogurums.

Mans skatiens pievēršas kastei ar Monikas vecajām skolas lietām, ko es atradu bēniņos, pabāztu zem vecas kumodes. Tajā bija ari vecas vēstules un kartītes, ko viņa sūtīja man no saviem braucieniem. Gn zem vēstulēm atradās zīmīte ar uzrakstu — Džeks Rots Paskāls, viesnica Four Seasons, 505. istaba. Tas bija sasvītrots, it kā mēģinot to izdzēst, un zīmite bija saburzīta, it kā tā būtu nenozīmīga vai ļoti nozīmīga. Es nezinu, kad tā rakstita. Protams, var būt tūkstošiem izskaidrojumu, viens no tiem ir šāds — es kādu dienu esmu agri pārnācis mājās un viņa steigā ir novākusi papīrīti, noslēpusi to un vēlāk aizmirsusi. Tad tas nav no marta, bet vecāks. Monika visu martu nodzīvoja pie Mariannes. Bet to nav iespējams rekonstruēt.

Viss sakrita. Manā galvā viss nostājās savā vietā. Bet kas ir Džeks Rots Paskāls? To viņa neatklāja.

Ir divu veidu sāpes, kā māca doktors Filips. Ir sāpes, ko remdina asaras un mierinājums, un vēl ir tādas sāpes kā manējās. Tās ir lielas, melnas un apspiestas.

Bet viņš to nesaprot.

«Ļaunākais parasti ir neziņa. Bet jūs taču esat uzzinājis.»

Neziņa. Vai tā ir? Vai man ir vajadzīgs, lai Džeka Rota Paskāla sejai būtu konkrēti vaibsti?

Zināšana. Ka virietis uz fotogrāfijas i/ viņš. Vai tas ir viss? Vai arī man vajadzīga iespēja šo seju saplosīt?

Es paņemu kasti ar Monikas vecajām vēstulēm un apsēžos ar tām viesistabā. Es lasu, bet te nav nekā par summām kopīgos bankas rēķinos vai slepenām tikšanās reizēm. Vai viņš tas bija? Vai viņš bija tieši tas? Mīļākais? Džeks Rots Paskāls. .

Ir burti, kas palikuši uz papīra nepabeigti kā pavediens pavirši sadiegtā vilē, ir sikas, cieši sarakstitas rindiņas, aizkustinoši nedrošas, pienbaltas rokas raksti. Ap dažiem burtiem ir gaiši zils nodilums kā nolobījusies krāsa. Papīrs ir saulē nodzeltējis un mazliet ieliecies, kā rudens lapas, kas nāves ciņā sačokurojas dzeltenā vieplī. Vai arī tikai saritinās, lai gulētu? Vēstules ir nenozīmīgas, tajās nav šifra atslēgu, kodu atšifrējumu, miklu atminējumu, bet tām ir emocionāla vērtība kā dzintaram, ko kāds atradis. Dzintaram, kas līdzigs brūnām koka asarām vai sakaltušām asinīm. Un tikai tad, kad tas pēc tūkstoš gadiem tiks izskalots svešā krastā, tam būs kāda vērtība. Bet šobrid tas ir nevērtīgs. Gluži kā iespaidīgais rēķins bankā. Ir tikai neziņa. Un nekā cita.

Es ņemu telefonu un piezvanu Mariannei.

—  Man jāuzzina vēl kaut kas.

Viņa nopūšas.

—  Mārtiņ, vai tev neliekas, ka tev vajadzētu ļaut policijai tikt ar to galā?

—  Policijai? Viņi taču joprojām domā, ka to izdarīju es.

—  Tev ir lieciniece, — viņa iebilst.

Mana lieciniece, jā. Es paņemu telefonu un aiznesu to pie erkera loga. Es skatos pāri ielai. Viņas tur nav. Pēc tam kad tika nolemts krimināllietu neierosināt, es pārdomāju, kas būtu varējis mani redzēt. Es izprašņāju kriminālkomisāru Klinkeru, bet no viņa neko nebija iespējams izspiest.

«Jūs, Molberg, ļoti labi zināt, ka es nevaru apspriest šo lietu ar jums.»

«Mēs bijām saderināti.»

«Tieši tāpēc.»

Viņi meklēja paziņu lokā. «Gandrīz vienmēr mēs atrodam vainīgo tieši starp šiem cilvēkiem,» tā teica Klinkers bez jebkādas norādes uz to, ka viņš pavisam noteikti būtu izsvītrojis mani no aizdomās turēto saraksta. Kad atceros pratināšanu, pazemojumus…

Kad beidzot atradās cilvēks, kas liecināja man par labu, nebija nekādas atvainošanās, nekādu paskaidrojumu. Taču vairāk detaļu presei netika izpausts. It ipaši viena no tām bija interesanta.

«Mēs neuzskatām, ka tam tagad varētu būt liela nozime. Un jūs taču labprātāk gribētu to noklusēt?»

«Vai man vēl jābūt pateicīgam?»

Es nevarēju izdomāt neko citu kā vien to, ka manai lieciniecei jābūt meitenei no pretējās mājas. Viņa tur bija. Viņa bija mani redzējusi. Bet es tomēr brīnījos, jo, cik atceros, visu to vakaru žalūzijas bija nolaistas. Atmiņa bieži cilvēkus pieviļ, īpaši tad, kad jānodod liecība policijā. Tas ir neaptverami, cik maz detaļu mēs spējam atcerēties. It kā mūsu nemaz nebūtu bijis klāt. Varbūt es pats atceros nepareizi. Bet man pavīdēja ari doma, ka tā ir nobīde viņas atmiņā, kas sagādājusi man alibi. Varbūt es pacēlu žalūzijas, kad izdzirdēju sirēnas lejā uz ielas. Varbūt ari viņa tajā pašā brīdī piegāja pie loga, ziņkārības dzīta. Cln varbūt tāpēc viņai licies, ka žalūzijas visu vakaru ir bijušas paceltas. Ka viņa pirms tam redzējusi mani dzīvoklī. Ka visu laiku esmu bijis šeit. Man nav iznācis ar viņu par to parunāt.

(Jz ielas nav neviena cilvēka. Zem kokiem pie pretējās mājas parādes durvīm stāv melna mazda. Es nezinu, vai tā ir tā pati.

Meitenes mērķtiecīgi šaudās iekšā un ārā no veikaliem. Vairums no viņām ir pārdevējas modes veikalos, bet varētu būt ari dārgas fotomodeles, kas iedegušas jau no kameru gaismas vien. Nomācošā bagātība, kas ir ienākusi pie mums un nekautrīgi atgādina par sevi, un aizstāv savas pozīcijas, neizraisa nekādu sabiedrisku protestu. Nekādu sašutumu. Mēs tikai skatāmies.

—  Ir jābūt vēl kaut kam. Viņai vajadzēja kādu redzēt…

—  Viņa nevienu neredzēja.

—  Viņa nodzīvoja pie tevis mēnesi, Marianne. Vai jūs ari kopā gulējāt?

—  Nē, viņa gulēja viesistabā. Bet viņa gulēja šeit katru nakti.

—  Bija taču jābūt citam virietim!

—  Nebijā.

—  Ar ko viņai todien bija jāsatiekas?

—  Es nezinu, Mārtiņ. Ar viņu nebija viegli sarunāties. Man šķiet, viņa baidījās.

—  Baidījās? Viņa nopūšas.

—  Ja viņai būtu bijis cits, viņa būtu pateikusi. Bet viņa nekā neteica.

—  Kāpēc viņa negribēja ar mani satikties?

—  To es nezinu, Mārtiņ. Es nezinu. Viņa neko neteica. Viņa negribēja par to runāt.

Gz ielas parādās divi vīrieši. Viņi nesteidzīgi iet gar ēku otrā pusē. Viens no viņiem atslēdz parādes durvis. Viņi atsveicinās. Otrs iet tālāk.

—  Tu sajuksi prātā, par to domādams, Mārtiņ! Ļauj policijai to nokārtot.

—  Ir jābūt vēl kaut kam, Marianne. Vai tu nevari atcerēties vēl kaut ko?

Viņa pārdomā.

—  Vienīgi paciņu.

—  Paciņu?

—   Kādu dienu viņai pienāca paciņa. Grāmata vai kas cits. Es nezinu, kas tas bija. Es tikai brinijos, jo neviens nezināja, ka viņa šeit dzivo. Vai tu nesūtiji viņai paciņu?

—  Nē. Kur ši paciņa ir tagad?

—  Es nezinu. Es nudien esmu to meklējusi. Bet nevaru atrast.

—  No kā tā bija? Vai uz tās nekas nebija rakstits? Viņa nopūšas.

—    Noteikti, Mārtiņ. Bet es nevaru atcerēties. Man taču nebija ne jausmas, ka tam varētu būt kāda nozīme. Es domāju, ka tā ir no tevis.

Pa ielu atkal nesteidzīgā gaitā nāk viens no vīriešiem. Viņš paiet garām parādes durvim, ēkai, tad pazūd no mana redzesloka. Izgaist ielas ainavā. Jauns vīrietis lielā, pelēkā žaketē ar augstu, sejai priekšā saslietu apkakli ieņem posteni uz trotuāra ielas otrā pusē. Viņš paceļ skatu uz šejieni. Liekas, it kā viņš pēkšņi būtu pamanījis mani. Tad ari viņš steidzīgi dodas projām pa ielu un nozūd.

Es brīdi sēžu uz dīvāna. Tad piezvanu Klinkeram.

—  Kā iet ar lietu? — es jautāju.

—  Lietu?

—  Kāpēc jūs skaidri nepasakāt, ka izmeklēšana ir pārtraukta?

—  Bet mēs taču joprojām izmeklējam.

—  Ko?

—  Visus attiecigos pieturas punktus.

—  Kas norāda uz mani?

—  Nav teikts.

—  Jūs taču domājat, ka tas esmu es. Jūs joprojām domājat, ka tas esmu es?

—  Molberg, jūs zināt, ka mēs nevaram ar jums par to runāt.

—  Kādēļ jūs joprojām pieņemat, ka tas esmu es?

—  Mēs neko nepieņemam.

—  Tad pamēģiniet! — es saku un nometu klausuli.

Es pārlaužu dobesīna tableti un noriju pusi no tās. Es sasaiņoju fotogrāfijas un vēstules un nolieku tās atpakaļ istabas plauktā.

Tā ir viegla nojausma, kas liek man to darit. Neskaidras aizdomas. Katrs, kas ir mēģinājis slēpt pēdas, zina, cik to grūti izdarit. Vienmēr ir kāds sikums, kas paliek neievērots. Es sāku no virtuves. Tad nofotografēju pārējo dzivokļa daļu. Mēbeles no dažādiem leņķiem, sekciju — plauktu pēc plaukta. Visbeidzot es istabā nofotografēju vēstules, kas stāv kastē ar fotogrāfijām, — pa desmit pēc kārtas. Tad nolieku kasti atpakaļ plauktā.

Es atrodu bēniņu telpas atslēgu un paņemu fotoaparātu līdzi. Saules stari pa mazajiem lodziņiem iespīd šaurajās virtuves kāpnēs un veido uz pakāpieniem gaismas taisnstūrus.

Bēniņos ir tumšs. Es atslēdzu piekaramo slēdzeni un ieeju bēniņu telpā. Tas ir šaurs skabūzītis, un vienīgā gaisma šeit iespiežas pa jumta dēļu spraugām. Kreisajā pusē pie sienas stāv plaukts ar kastēm dažādu lietu uzglabāšanai. Es pieeju pie tā un gatavojos noņemt vienai no kastēm vāku, kad gaitenī nodziest gaisma. Neesmu pietiekami stingri nospiedis kontakta slēdzi. Iedams ārā, es apstājos. Man šķiet, es dzirdu gaiteņa grīdu ieliecamies. Es stāvu pavisam nekustīgi. Durvis ir atvērtas. Liekas, es dzirdu kādu elpojam. Piesardzīgi taustos pa tumsu, un man izdodas nogrūst kastes vāku, laiku pa laikam pametot skatu uz durvim. Beidzot es iebāžu fotogrāfiju kastē. Uzlieku vāku atpakaļ un pagriežos. Atbalstīdamies pret plauktiem un kastēm, aiztaustos lidz durvīm. Tad piesardzīgi pabāžu galvu gar stenderi. Tomēr ārpusē neviens nav redzams. Es ieslēdzu gaismu. Neviena nav. Aizeju atpakaļ pie kastes un paceļu fotoaparātu. Kopš šī brīža es to nēsāju sev lidzi.

Dzīvoklī es apģērbjos. Aizslēdzu durvis un drošības pēc paraustu tās. Tad aizeju uz fotodarbnīcu un nododu filmu.

Pārdevējs, aizdusains virs ar ūsām kā valzirgam, smagi sten un skatās pulksteni.

—  Vai nākamnedēļ būs labi?

—  Nākamnedēļ der, — es saku.

Es piezvanu Stellai. Viņa ir aizgājusi. Zvanu Lindvigam.

—  Man ir kaut kas, ko tev jāredz. Vai tev ir laiks?

—  Jā. Tu izklausies nevesels, — viņš saka.

—  Esmu slims.

—  Ar ko?

9

Es apgalvoju, ka datori sagandēs mums dzivi. Lindvigs to uzklausa ar pārākuma smaidu.

«Tu runā kā mūsu vecāki, kad viņi nosodija rokmūziku.»

«Tas ir kas cits,» es saku.

«Tas ir tieši tas pats. Paskaties!» viņš saka.

Viņš sēž pie tastatūras. Viņš ir burvis ekrāna priekšā. Savādi skaitļi zibens ātrumā nozib pār ekrānu. Uz tā iemirdzas liknes un krāsainas joslas, kas atgādina mazus Piena ceļus.

«Kas notika ar veco?»

Viņš pamet ar galvu darbistabas virzienā. Viņa vecajam IBM piemita kaut kas cilvēcisks. Lindviga kods bija «erekcija». Bet viņš bija to ieprogrammējis ar papildu drošības soli. Tas jautāja vēlreiz: «Why would I let you iri?» Šifra nākamā frāze bija: «Because I turn you on.»

Jaunais ir lidzīgs vecajam. Bet tas ir daudz jaudīgāks, kā Lindvigs man paskaidro.

«Objektprogrammēšana,» viņš saka. «Mēs esam saņēmuši jaunas programmas.»

«Tas stāv viesistabā!» es sašutis iebilstu.

«Vai tu apjēdz, cik tas maksā?»

«Rotaļlieta,» es saku.

«Rotaļlieta? Tūlīt es tev kaut ko pastāstīšu, Moiberg. Pirms desmit gadiem programmām bija vajadzīgas kādas simttūkstoš rindas koda. Tagad šis skaitlis ir izaudzis pāri miljonam. Pēc desmit gadiem tas noteikti nebūs mazāks par desmit miljoniem. Man jāpiemērojas, tāpat kā visiem pārējiem.»

«Es to nesaprotu.»

«Tu saproti gan. Tu tikai negribi saprast. Agrāk bija jāsāk no jauna ikreiz, kad vajadzēja sastādīt jaunu programmu. Tagad tam vairs nepietiek laika. (Jn nav arī vajadzības. Lai tiktu galā ar lielu projektu, kura programmkods aizņem kādus desmit miljonus rindu, man vajadzīgas tikai divsimt tūkstoš rindas.»

Mēs esam divi vienas paaudzes pārstāvji, kuriem nav saskarsmes punktu. Lindvigs ir vērtigs DataCeiitralen darbinieks. Tagad darbs iekarojis arī viņa mājas. Es neesmu jaunās tehnoloģijas pretinieks. Es izturos rezervēti. Tā ir atšķirība starp mums. Lindvigs to nekritiski atbalsta. Es izturos skeptiski.

«Datori nav neko paātrinājuši.»

«Tas gluži vienkārši nav tiesa.»

«To pierāda visi pētījumi.»

Viņš spiež taustiņus.

«Man vēl jāpabeidz šis te, tad būšu tavā ricībā, Moiberg.» Viņš turpina darboties ap datoru. «Vispār tas ir tikai laika un standartizācijas jautājums. Tiklīdz mēs būsim iesaistīti tīklā, tu saskatīsi priekšrocības.»

«Mēs sarunāsimies pāri robežām.»

«Tieši tā,» viņš saka.

«Apmainīsimies datiem, neņemot vērā rasu un reliģiskās atšķirības?»

Viņš pamāj.

«Kontaktēsimies ar cilvēkiem, kas atrodas tālu no mums, un attālināsimies no tiem, kas mums ir tuvi?»

«Ek, aizveries!» viņš saka.

Datori. Jau ir sastopami morāli novecojuši un nolietoti modeļi. Iepriekšējā paaudze, gluži kā mūsējā. Apbrinojami, ja ņem vērā, ko tie spēj, bezcerīgi atpalikuši, ja palūkojas, ko tie nevar. Tie ir gluži kā bērni. Šobrīd tie rāpo.

«Datori ir stulbi.»

«Tev vajadzētu palasīt kaut ko par neirālo tīklu…»

Mēs ar Lindvigu šad tad satiekamies, bet patiesībā es viņu sevišķi labi nepazīstu. Pirms kāda laika mēs apgrozījāmies vienā urt tajā pašā sabiedrībā, un, gatavodams savu pētījumu par televīziju, es viņu bieži izmantoju kā ziņu avotu. Taču mani un Lindvigu nesaista tuva draudzība. Kaut kā pietrūkst. Pieauguši cilvēki reti noslēdz draudzību uz mūžu. Trūkst pamata. Mēs neesam pazinuši viens otru kopš bērnības. Mums nav kopīgas pagātnes. Mēs ar Lindvigu tiekamies, bet tuvi draugi neesam.

Tajās nedaudzajās reizēs, kad viņš sastapa Moniku, kļuva skaidrs, ka meitene viņam galvenokārt patīk savas kārtības izjūtas dēļ. Pie Lindviga mājās vienmēr valda kārtība. Viņam patik tīras virsmas. Nedaudz vienkāršu, bet dārgu savdabiga dizaina mēbeļu, tīras krāsas. Un tikai tādi istabaugi, kam nekad nenokrit lapas.

Vijigiem, labi koptiem, spīdīgiem matiem, mirdzošām, zilām acim, baltiem zobiem un spīdošiem, manikirētiem nagiem viņš sēž pie datora un efektīvi spiež taustiņus. Viņi ir ļoti labi pazīstami. Viņš ir iemācijies šo valodu. Viņš tajā runā. Tekoši.

Varbūt tas ir tāpēc, ka mēs esam pārlieku atšķirīgi. Lindvigam ir pozitīva domāšana un tieša pieeja jūtām. Viņš spēj būt neatvairāms, un zināmā mērā es viņu ari apskaužu.

Lindvigs jau sen ir definējis sevi. Savu seksualitāti. Viņš zina, kas viņš ir. Gn viņš zina, ko jūt, jo zina, kas viņš ir. Neizskatās, ka Lindvigs kādreiz par kaut ko šaubītos. Vismaz ne par lielajām lietām. Dzīvi. Jēgu. Mīlestibu. Varbūt viņš par tām nemaz nedomā. Es domāju, bet neko par tām nezinu.

Kāpēc es nevaru tā? Kā Lindvigs. Jo tā taču dara visi citi. Vienkāršo sevi, lai nekad nerastos pretrunas. Nedrošība. Šaubas.

Es nepazīstu nevienu, kas spētu iemīlēties tā kā Lindvigs. Gn apbrinojami, neprātīgi mesties vienā neveiksmīgā mīlas dēkā pēc otras, vienmēr gūstot milzu baudu pat no neveiksmes. Varbūt tieši tāpēc seksuālo minoritāšu pārstāvjiem sejās vienmēr ir tik aizrautīga izteiksme, pat tad, kad tie runā par savām smagākajām ciešanām. Definēdami paši sevi, viņi ir definējuši ari savas ciešanas. Gn ir vieglāk dzivot ar skaidrām, definētām ciešanām, lai cik mokošas tās arī būtu, nekā ar slēptām sāpēm.

Lindvigam nav tēva, un tāpēc viņš ir tas, kas ir. Tā uz to raudzītos doktors Filips. Gn es kļuvu par žurnālistu, lai izpatiktu savam tēvam, kurš noteikti kļuva tas, kas viņš kļuva, lai izpatiktu savam tēvam. Vainu ir iespējams izsekot nebeidzami tālu pagātnē. Gn nodarījums ir simbolisks. Tas nav tas, kas ir. Īsta vaininieka nav, bet tas, kuram nāksies atbildēt, tomēr esmu es. Spriedums tiek pasludināts katram atsevišķam cilvēkam, bet liekas — tas nekad netiks izpildīts. It kā vainas apziņa pati par sevi būtu sods.

Man tika uzstādītas prasības jau no tā laika, kad biju mazs.

Nekas nekad nebija pietiekami labi. Gn mierinājums, kas vienmēr bija jāsaņem uzslavas vietā, var izskaidrot tagadējo nemieru. Gn vājums, kas netika piedots, tika noraidits. Gn tāpēc tas pamazām izzuda kā hroniskas galvassāpes pierē, kura savukārt beidzot vairs nepazina bailes. Jūtas sastinga, lidz stivums kļuva par formu, izstrādātu formu, kas beidzot iemācijās vārdos sludināt harmoniju, kura patiesībā nebija dziļāka un lidzsvarotāka par vārdiem, kuros tika formulēta.

O, tas būtu gards kumosiņš doktoram Filipam, bet viņš tam netiks klāt! Kaut arī visu, ko dzīvē esmu sasniedzis, varbūt izraisījis tēva vēsums, tomēr, kad doktors Filips kļūs uzmācīgs, viņš varēs sapities pats savos vārdos — ka ir vieglāk panākt rezultātus ar neirotisku pacientu, kas jau agrāk savā dzīvē pierādījis, ka spēj sasniegt rezultātus.

Lindviga pasaulē tādi miglaini jēdzieni kā vaina un atbildība vispār neeksistē. Pastāv kaislības, taču tās ir tiras, konsekventas un tuvas galējībām. Lindvigs ir dzīves bauditājs, un visu savu mūžu viņš visu ir saņēmis kā dāvanu. Dzīvokli, kura tris istabu logi rindā iziet tieši uz krastmalu, viņam pirms nezin cik gadiem uzdāvināja kāds homoseksuāls bagātnieks, kas nekad, pat pēc tam, kad Lindvigs šis attiecības bija pārtraucis, nespēja viņu aizmirst. Vairākus gadus no viņa pienāca bagātīgas dāvanas un ievērojamas naudas summas, lidz Lindvigs lika saprast, ka viņi nekad, nekad nevarēs būt kopā. Tad nabaga vīrs izdarīja pašnāvību — un novēlēja visu savu bagātību Lindvigam, kurš kopš tā laika ir darījis, ko vien spējis, lai to izšķērdētu.

— Kā gāja Losandželosā? Pastāsti! Vai vēlies kafiju? — viņš saka, pieceļas un dod zīmi, lai viņam sekoju.

Viņš izklaidīgi klausās, likdams uz paplātes krūzes, kūkas un kafiju. Salīdzinājumā ar Lindviga pārmērībām Losandželosa neliekas nekas sevišķs, un es, kā vienmēr, pārdomāju, vai viņš vispār ir spējīgs izjust jebkādu interesi par manu dzīvi.

Mēs ieejam viesistabā un apsēžamies. Lindvigs ielej kafiju.

—  Tātad tu esi ar kādu iepazinies?

—  Iepazinies —jā, nu, un tad…

—  Bet kādas ir tavas jutas pret viņu? — viņš vaicā.

—  Manas jūtas? Es isti nezinu, kādas ir manas jūtas pret viņu, — es saku.

—  Un tomēr jūs guļat kopā? Esmu šokēts.

—   Mēs satikāmies nesen. Tu runā tā, it kā mēs nekā cita nedarītu.

Viņš pasmaida.

—  Ko vēl jūs darāt?

—  Neko. Mēs satikāmies nesen.

Viņš smaida.

Šokēts. Protams, viņš nav šokēts. Taču viņš, kā parasti, ir gatavs morāli nolīdzināt otru ar zemi, ja vien nav runa par acumirklīgām un pilnīgi nekontrolējamām kaislībām. Varbūt šādi izpaužas paštaisnais nosodījums, ko, kā esmu ievērojis, Lindvigs bieži izmanto sev par labu un kas ļauj viņam attaisnot visas šis ātri gaistošās aizraušanās, ar kurām viņš izceļas. Neviens nevar vainot viņu šauri bioloģisku vajadzību apmierināšanā, jo, stāstidams par kārtējām attiecībām, Lindvigs vienmēr uzbur pasaciņu par isti lielo, patieso mīlestību.

—  Ja tu nezini, ko pret viņu jūti, kāpēc tad guli ar viņu? — viņš prasa, joprojām pauzdams sašutumu.

—  Nezinu, — es atbildu. — Viņa laikam mani stiprina.

Te viņš pēkšņi ieinteresēts ieklausās.

—  Kas gan varētu būt tas, ko viņa tevī stiprina? — Viņš smejas. Savus viltīgos smieklus.

—  Varbūt mēs vienkārši esam viens otram mierinājums, — es saku un it kā taisnodamies notēloju dažas līdzības ar Moniku. Un varbūt arī es Natašai tikai atgādinu kādu draugu, ko viņa nespēj aizmirst. Pēc Lindviga domām, tas ir tik aizkustinoši, ka vai vēmiens nāk. Viņš tomēr kļūst nopietns.

Viņš paskatās mani.

—  Es zinu, kā tev vajadzētu justies, — viņš saka.

—  Man gan liekas, ka nezini vis.

—  Kāpēc tad tu par to nerunā?

—  Kā tu to domā?

—  Saki, ko tu jūti. Par to, kas notika ar Moniku.

—  Es neko nejūtu.

—  Tas vēl nāks, — viņš saka.

—  Visi tā saka.

Es ļauju skatienam klist pār viņa plauktiem. Filmas. Video. Filmas uņ datori. No tā sastāv viņa dzīve. Viņam to ir simtiem, varbūt tūkstošiem — reiz viņš man stāstīja, ka arī bēniņi ir piekrauti ar filmām. Tur ir viss, ko vien var iedomāties, arī aktierfilmas, protams, gan legāli pirktas, gan daudzas — vairums no tām — pirātiskās kopijas, ko viņš ieguvis no kinokompānijām pa saviem slepenajiem kanāliem: līdzigi visiem citiem kolekcionāriem, arī Lindvigs ir izsmalcināti specializējis savu izvēli uz retumiem, kā, piemēram, vienigais televīzijā pārraidītais fragments, kur redzama nāves soda izpilde elektriskajā krēslā, Zaprudera uzņemtā reportāža ar Kenediju, kaudzēm pornofilmu, par kuru saturu es pat neuzdrikstos jautāt, nelikumīgas filmas, kurās redzamas slepkavības, katastrofu lentes, kas pieder pie kolekcijas dārgumiem, — tajās cita citai seko katastrofas, cita par citu drausmīgāka. Lindvigs ir nemanāmi sasniedzis jaunu savas dzives fāzi. Viņam nerodas jautājumi par to.

Dzerot viesistabā kafiju, mēs skatāmies jaunu, diezgan briesmigu filmu par Irākas okupācijas laiku Kuveitā. Tā ir neasa un miglaina, un tajā redzamas trīs sievietes, ko izvaro un sakropļo kareivji, laikam irākieši. Tā ir kāda nekad atklātībā neparādījusies pirātiska filma, kuru, pēc Lindviga skopajām ziņām, uzņēmuši spāņu amatieri. Vienai no sievietēm beigās pārgriež rīkli ar papīra gabalu.

Lindvigam ir milzum daudz tamlīdzīgu reportāžu. Neviens nezina, no kurienes tās rodas un no kā viņš tās iegūst. Daudz ko viņš ir savācis laika gaitā, pieslēgdamies televizijas kanāliem, bet starp filmām ir ari tādas, par kurām man nemaz negribas uzzināt, no kurienes tās nākušas.

Mēs dzeram kafiju, atlaidušies uz dīvāna viņa viesistabā. Pār ekrānu bez skaņas slīd kadri, kuros redzama Challenger katastrofa. Ugunigu eksploziju sērija un attēla satricinājums. Liesmas un dūmu strūkla, kas izšķist zilajās debesis kā piena lāse tējas krūzē.

—  Vai tu apzinies, cik slikti uzņemta šī reportāža? — viņš apātiski saka. — Vai nav neiedomājami, ka mums uz kaut ko tādu jāskatās?

Es bridi sēžu un vēroju viņu. Viņam nekad neapnīk skatīties šos attēlus. Man nav ne jausmas, cik dziļi tie iesniedzas viņa apziņā. Es nezinu viņa īstās domas, es nepazīstu viņa ilgas vai zaudējumus viņa pagātnē, kas liek viņam vērot šos briesmigos kadrus.

—  Lindvig, tu būtu man pateicis, ja Monikai būtu cits, vai ne?

Viņš pievērš man seju.

—  Kāpēc tu tā jautā? Es paraustu plecus.

—  Varbūt lai izvairitos no pārprastas lojalitātes.

—  Monikai nebija cita, — viņš saka. — Vismaz, cik es zinu. Es izvelku fotogrāfiju.

—  Še, — es saku un dodu to viņam.

—  Kas tas ir? — Viņš uzslējās sēdus.

—  Jautājums ir: kurš tas ir.

—  Monika?…

—  Acīm redzami. Bet kas ir viņš?

—  Es nezinu.

—  Neviens to nezina.

—  Vai esi rādijis to policijai?

—  Nē.

—  Kāpēc ne?

—  Viņi joprojām domā, ka to izdarīju es. Kā tev liekas, ko viņi nodomātu, ja es viņiem parāditu šo te?

—  Vai tu zini, kas viņš ir?

—  Domāju, ka viņu sauc Džeks Rots Paskāls. Iespējams, Džeikobs Rots Paskāls.

—   Bet, ja tu zini, kā viņu sauc, tad taču tu ari zini, kas

viņš ir?

>

—  Nē, man nav ne jausmas.

Viņš bridi sēž un pēta fotogrāfiju. — Tā ir neskaidra. Bet par to taču rakstija avizēs. Kāpēc viņš nav pieteicies?

—   Attēli, ko ievietoja avizēs, bija veci. Varbūt viņš nav viņu pazinis.

—  Vai arī to izdarījis viņš?

—  Varbūt.

—  Kur tu dabūji fotogrāfiju?

—  No Mariannes. Monika pēdējo laiku dzivoja pie viņas.

—  Tu par to neko neesi teicis.

—   Es nezinu, kas notika. Tā bija viena vieniga putra. Monika negribēja par to runāt.

—  Varbūt viņai bija cits? Kad tā ir uzņemta?

—  Tieši tas jau ir savādi. Ja nu viņa būtu nesen iemīlējusies. Bet nebija. Es runāju ar Marianni. Viņa to stūrgalvīgi noliedz.

Viņš domīgi klausās.

—  Tad varbūt to izdarījis šis te?

Es pamāju. — Ja Monika neko nav stāstijusi Mariannei, tad varbūt neviena cita nebija. Bet kas tad ir viņš?

—   Vai viņa bija kaut kur iejaukta? Vai viņu kāds šantažēja?

—  Es nezinu.

—  Kur tā ir uzņemta?

—  Kādā viesnīcā Losandželosā.

—  Džeks Rots Paskāls, tu saki. Vai viņš ir amerikānis?

—  Varbūt.

—  Ir taču skaidri redzams, kas te notiek, — viņš saka.

—  Tieši tas jau ir savādi. Kāpēc viņa to glabājusi? Paskaties uz to! Tā nav tāda fotogrāfija, ko glabā.

Viņš pašūpo galvu.

—   Bet Monika to nez kāpēc noglabā. Viņa noslēpj fotogrāfiju kādā grāmatā pie Mariannes. Kāpēc viņa to dara, ja grib tikt no tās vaļā? ūn ja nu es tev pastāstītu, ka tikko biju uz tikšanos bankā un uzzināju, ka Monika martā noguldījusi rēķinā divus miljonus kronu, — ko tu tad domātu?

—  Nedomāju, ka tev būs patīkami to dzirdēt…

—  Pasaki!

—  Viņi mīlējās, bet nemīl viens otru. Viņi ir kopā, bet romāna viņiem nav bijis. Es domāju pornogrāfiju, Molberg. Tas ir vienīgais, kas man nāk prātā.

—  Kas no mums pazistamiem zina kaut ko par pornogrāfiju?

10

—   Esmu iekrājusi naudu, — viņa saka, un es apjucis blenžu uz dārgo televizoru, antīkajām klavierēm un ista sudraba svečturiem viņas dzīvoklī.

—  Apsēdies! Es vēl neesmu īsti gatava.

Viņa aiziet saposties. Šīs kājas. Punktotās, melnās zeķēs ieautās kājas. Es nevaru atraut no tām acis.

Pēc brīža viņa atgriežas.

—  Aiziet? — viņa saka.

Tad mēs braucam.

Es domāju par to, cik tālu viņa būtu bijusi gatava iet. Vai viņa varētu uztaisīt šādu fotogrāfiju. Ir meitenes, kas no tā pārtiek. Vīrieši.

Viss ir tik saraustits. Situācijas. Viņas seja, kas jauki smaida. Viņas labās manieres. Nevainojamā fasāde. (Jn zem tās mutuļo kaislības. Es iedomājos roku uz viņas gurna, viņas mitro klēpi un augšup uzrauto apģērbu, kad viņš iegrūž viņā savu daiktu. Es nespēju to aptvert. Es nevaru iedomāties Moniku šajā situācijā.

Atceros kādu vasaras dienu kopā ar Moniku. Nedēļas nogale Kūlienā, viņas vecāku jahta. Pēc tam mēs gulšņājām uz klintīm. Un mugura, kā parasti, uzsūca pēdējos saules starus.

Kad atgriezāmies mājās, viņa bija brūna un satraucoši skaista. Gz mazajiem, sarkani lakotajiem kāju pirkstgaliem viņa aizlavījās man aiz muguras. Gaišie mati saņemti uz augšu stingrā, spīdīgā zirgastē. Pieglaudās man. Klusu, zaglīgi.

Mugura uzsūca gandrīz visu, kad viņas gludās plaukstas to iezieda. Ada bija tik sausa, ka bezmaz putēja. Cln kāri uzsūca citrusu eļļu. Kā dzēšlapa.

«Vai tu neieziestu ari šo?» es teicu un pavilku uz leju bikses.

«Nē.» Viņa aizsedza man muti ar roku.

«Tam taču ari jābūt mīkstam…»

«Labāk ne,» viņa klusi teica. Un iespurcās.

Šis mīklainais smiekliņš. Cln es nodomāju — es viņu nepavisam nepazīstu. Kā viņa izturas, kad ir kopā ar citiem? Es pazistu viņu tikai kā papildinājumu sev.

Lietas, ko mēs būtu uzskatījuši par neiespējamām, lietas, ko mēs jaunībā būtu noraidījuši kā groteskas, vairs nešķiet tik nereālas. Mūsos ir iedzimta kautrība, bet ar gadiem tā izzūd. Ir lietas, ko mēs nemūžam nebūtu darījuši, bet ko tagad neizslēdzam. Esmu domājis par to saistībā ar maniem vecākiem. Lietas, par ko mēs nekad neesam runājuši, vārdus, ko nekad neesmu izteicis, būdams kopā ar viņiem, to, ko mēs nekad neesam pārrunājuši, es esmu aprakstījis avīzē. Esmu domājis — vai viņi kādreiz ir to lasījuši un ko par to domājuši? Vai Monikā izveidojās kaut kas tāds, ko es nepamanīju? Ko negribēju pamanit?

Es nekad neesmu varējis to aptvert. Redzēt cilvēku, ko pazīsti, pārvēršamies kārīgā, elsojošā būtnē, kas sastāv no ādas un smaržām. Redzēt sevi smagi elšam. Esmu savā mūžā izvarojis meitenes, bet nekad neesmu par to sodits. Meitenes, kas negribēja, meitenes, kuras gribēja, tikai sākumā negribēja, meitenes, kas pat pēc tam izteica tik nepārliecinošus pārmetumus, ka bija skaidrs — lai gan viņas visu laiku, ari pēc tam, apgalvoja, ka nekad, nekādā gadījumā nav gribējušas, viņas bija gribējušas visu laiku. Atceros periodu savā dzīvē, kad man tas viss tā noriebās, ka es pilnīgi zaudēju vēlēšanos garigi piedalīties, funkcionēju gluži automātiski.

Kāds vakars dzēruma bezapziņā ar sievieti, kuras vārdu vairs neatceros. Viņas nopūta pēc tam un piezīme, kas bija domāta kā apvainojums:

«Tā bija pirmā reize, kad man tas nepatika.»

Es atbildu, salts kā ledus:

«Kurš teica, ka tev tam jāpatīk?»

Nataša smaida pāri galdam.

—  Par ko tu domā? — viņa vaicā.

—  Par tevi, — es atsaku.

Pirmajā ēdienā mums ir foie gras. Foie gras d'oie. Monikai ļoti patika foie gras, franču vīni un klasiskā mūzika. Viņa mīlēja izsmalcinātas lietas.

Foie gras d'oie ir savāda, maiga garša. Foie gras d'oie struktūra ir kā vismaigākajam augļa mīkstumam, tas ir rozā krāsā, kurai pamatā par pustoni tumšāka krāsa. Kā āda un tās ēnas.

—  Tu zini, kā šis aknas iegūst, vai ne? — es jautāju.

Nataša pamāj un pasmaida.

—  Atbaidoši, vai ne?

Pastētes gabaliņš ir sagriezts ar karstu nazi, bet šķēlites nav atdalītas, tās guļ cieši kopā uz šķivja. Perigord trifeles ir naga lielumā un garšo pēc rūpīgi atlasitu riekstu kodoliem. Mēs dzeram Sauterries.

Galds ir klāts ar izrakstītu galdautu persiku krāsā; tādas pašas krāsas lentites apsietas ap trim puķēm, kas puslokā apvij baltos šķivjus. Persiki ir sagriezti robainās šķēlēs un novietoti blakus foie gras kā rotājums kopā ar dažām avenēm un zaļumiem. Siltajai, zeltainbrūni apceptajai maizei pārsegta balta mežģīņu salvete.

Viņa ir kā ēdiens. Gaiša un tomēr tumša un noslēpumaina kā trifeles, un ar to pašu svešādo piegaršu. Sēdēdams un vērodams viņu, es saprotu, ka tas, ko esmu stāstijis Lindvigam par savām neskaidrajām jūtām pret viņu, būtībā ir taisnība. Viņai tā sēžot — melnā kleitā, pilnīgām, izliektām lūpām tādā pašā zilgani melnā krāsā kā trifeļu šķēlītes, — liekas, ka viņa uzsūc visu gaismu ap sevi. It kā viņa pārklātu manai apkārtnei tumsas plīvuru, un liekas — magnētiska spēka vilkts, es tuvojos ēnas robežai un pēc tam kļūstu piesardzīgs.

Es domāju par melno loga rūti ielas otrā pusē un par to, cik tālu ies policija. Vai viņi noliks postenī kādu, kam tikai jāgaida un jāuzmana Molberga kungs, kura mīļotā šķīrusies no dzives tik varmācīgā veidā? Jāgaida, kad Molberga kungs metīsies tērēt bankā noguldīto naudu — divus miljonus kronu, kas bija viņa nozieguma patiesais motivs? Vai Nataša strādā policijā? Vai tā tas notiek?

Nataša ir citāda nekā Monika. Liekas — viņas augums cinās, lai kļūtu tikpat gaišs un viegls kā Monikas, bet visu laiku tiek atspiests tumsā, kas ir vai nu paša auguma ēna, vai ēna. kas uz tā krit. Istaba. 505. istaba. Es redzēju viņu, bet es neredzēju viņu ieejam tur. Es vēl neesmu par to drošs.

Viņas melnā krepa kleita cieši pieguļ augumam. Piedurknes rotā mazi krokota tafta atloki, un kājas laistās vienos mazos vizulīšos. Viņas mute, reljefa, auglim līdzīga, pirms viņa to samitrina, zilgani sārta kā ceriņi. Viņas ausīs karājas pāris zelta riņķu, kas nobeidzas ar mazām vītnītēm, un es ievēroju Cartier firmas pulksteni — kā zelta svitra tas šķērso viņas roku.

?

—  Bangkokas, — viņa saka. — Bet ļoti līdzigs. — Gn kādu brīdi es sēžu un domāju par to, ka zinu, kā var pazīt viltotu Rolex pulksteni, bet esmu aizmirsis, kā no oriģināla var

atšķirt viltotu Cartier.

)

—  Man vienmēr stāstīts, ka žurnālistiem nevar uzticēties…

—  Vai stjuartēm var uzticēties?

Viņa smejas.

—  Kāpēc tu neraksti romānu? Vai tad visi žurnālisti nesapņo uzrakstīt romānu?

—  Nē, — es saku.

Viņa smaida.

Viņas seja ir jaunavīga, nenobrieduši. Acis — ķircinoši rotaļīgas, par to nopietnību nekad nevar būt drošs, bet viņa pati ir droša kā sfinksa. Viņa sakrusto kājas — stingra kāja uz smaila papēža, otras apvīta, kā indīga kukaiņa dzelonis.

—  Kāpēc tu neuzraksti romānu par savu lielo, zudušo milestību? — viņa vaicā.

—  Par Moniku?

—  Pastāsti man par viņu! Vai jūs saistija nevaldāma kaislība? Vai tu joprojām miegā raudi, kad iedomājies par viņu?

—  Ja tev nav nekas pretī, es labāk nestāstīšu.

Viņa smaida.

— Vai viņa salauza tavu sirdi? — Nataša jautā. Es nespēju aptvert, ka viņa nav par to lasījusi. Es brīdi vēroju viņu. Viņa nav ļauna. Viņa nesaka to tādēļ, lai mani sāpinātu. Tā nevar būt. Viņa vienkārši nezina. Viņa nevar to zināt.

Atvainojos un eju uz tualeti. Ejot lejup pa kāpnēm, kājas man saļogās un es gandrīz noveļos lejā, ar vienu roku ieķēries margās. Vienīgais, kas man palicis, ir daži sulprili un pusotra letigēna. Es iedzeru ūdeni un noriju zāļu zirnīšus. Es nolaužu vēl pusi sulprila un noriju to, lai nekļūtu pārāk jautrs. Es iešļācu sejā ūdeni un stāvu, atbalstījies ar rokām pret izlietni, un ļauju ūdenim tecēt. Es skatos novadcaurulē, kur ūdens šalkdams griežas vērpetē un ar klusu klunkšķi nozūd caurumā. Tad es nosusinu seju un kāpju atkal augšā.

Kad pienāku, viņa sēž un smēķē cigareti. Viņas kājas… kurpe, ko viņa šūpo uz vienas pēdas. Zem zeķes var samanīt mazo, ķircinošo Y tajā vietā, kur pēda nozūd kurpes purngalā.

(Jn nepaiet ilgs laiks, kad sajūtu viņas maigo kāju zem galda.

— Vispār es esmu kārtīga meitene, — viņa saka un esmejas.

Vairums cilvēku restorānā ir pāri. Pa diagonāli no mums sēž kāds pusmūža pāris, abi ļoti klusi. Viņiem pasniedz zupu, jn viņi piesmeļ karotes dievbijīgā klusumā, tas notiek tik <lusi, ka liekas — viņi ēd gaisu. Tālāk, pa daļai paslēpti aiz akmens palmetes, kas vijas ap kolonnu, sēž jaunāks pāris; šie Id ar tādu piesardzību, ka izskatās — viņi cer, ka rēķins tādēļ ■cļūs mazāks. Vēl tālāk ari viens pāris, un pašā telpas galā diži jauni pāri, kas sarunājas pāri galdam. Kad esam tikuši galā ar silto, pie ieejas parādās trokšņaina sabiedrība. Es jzreiz pamanu Janu Borisu. Viņiem ierāda galdiņu blakus abiem saviesīgajiem pāriem telpas tālākajā galā, bet Boriss ir nani ievērojis, pamirkšķina ar aci un nedrošiem soļiem nāk iz manu pusi. Spēju vienīgi nodomāt, ka ielaist tādu tipu kā /iņš ir apkaunojums šim restorānam, tomēr pieklājīgi sapazīstinu viņu un Natašu, galvenokārt, lai izvairītos no nepatīkamas scēnas, jo uzreiz sajūtu, cik viņš un pārējie ir iereibuši. Trīs pārējie šķērso telpu; meitenes, tērpušās kleitās krietni virs ceļgala un melnās zeķēs, ķiķina un griezīgi smejas.

—  Viņiem ir čupām naudas, — saka Boriss. — Tā viena, — viņš pagriežas un gandrīz zaudē līdzsvaru, — tā tur, — viņš saka un norāda ar pirkstu, — Nikola, viņa domā, ka kļūs par kinozvaigzni, ja vien ietiks avizē.

—  Ko tad viņa dara šeit kopā ar tevi? — es jautāju.

—  Tu, — viņš saka, — tu esi tik sasodīti veikls! Kā tev tas isti izdevās? — viņš prasa. Gn pieķeras pie krēsla, lai noturētu līdzsvaru.

—  Tu taču man iedevi viņa aģenta vārdu.

Viņš piebāž savu seju pavisam tuvu manējai.

—  Es zinu, cik grūti ir kaut vai tikai dabūt viņu rokā.

No Borisa trokšņaino draugu puses atskan būkšķis, tam

seko plīstošu šķīvju un glāžu šķindoņa. Viena no meitenēm ir uzsēdusies uz galdauta stūra un krizdama gandrīz pilnigi norāvusi galdautu zemē. Pēc mirkļa klusuma meitenes izplūst smieklos. Gz turieni dodas viesmilis, bet Boriss pagūst viņu apturēt.

—  Es to nokārtošu. Mēs par visu samaksāsim. Viņa samaksās, es* gribēju teikt.

—  No viņas noteikti kaut kas iznāks, — es saku, bet viņš to nedzird.

—  Kas viņš bija? — Nataša aizdomīgi vaicā.

—  Viens idiots, — es atbildu.

Mums pasniedz kafiju.

—  Ko tu isti dariji Losandželosā? — viņa jautā.

Es aizdedzinu cigareti.

—  Intervija. Ar Nikolsonu. Viņa pasmaida.

—  Ko viņš tev jautāja? Es uzsmaidu viņai.

—  Un vēl… — es saku, — es meklēju kādu virieti.

—  Ko? — viņa jautā.

—  Kādu viru, vārdā Džeks Paskāls. Džeks Rots Paskāls. Es mēģinu uztvert viņas reakciju. Bet nekas nav manāms.

—  Vai viņš ari ir aktieris?

—  Es nezinu. Es par viņu maz zinu.

—  Kāpēc tad tu viņu meklē? — Nataša vaicā.

—  Un kā tev liekas? Viņa parausta plecus.

—  Kā gan lai es to zinu?

Es nezinu, ko vēl lai saku. Bridi sēžam klusēdami. Malkojam kafiju.

—  Tu daudz jautā, — es saku.

—  Bet tu daudz nerunā.

—  Trāpīts!

Kad garām iet viesmīlis, es palūdzu rēķinu. Iedodu viņam savu bankas kredītkarti. Viņš atgriežas ātri.

—  Es domāju, ka žurnālisti ir pieraduši pie jautājumiem…

—  Jā, pieraduši tos uzdot. Vai iesim? — es saku.

—  Reklāmās… es negribu piedalīties nekādās reklāmās! — atskan no Borisa kompānijas puses.

Mēs klusēdami ejam gar ezeriem. Ir silts. Maijs. Maigas, tumšzaļas smaržas lidinās starp kokiem. Peldošas lapas šūpojas ūdeni kā mazi kuģi, un pa ūdens virsmu peld atsevišķi zāles kumšķīši.

Es domāju par to, vai tikšanās ar tuklo Borisu nav viņu aizkaitinājusi. Vai neesmu pateicis kaut ko nepareizi. Vai viņa zina, kas ir Džeks Rots Paskāls. tin es domāju par rēķinu bankā. Kur gan Monika dabūjusi šo naudu?

Pilsētas jumtu apveidi ar smailēm un torņiem melni iezīmējas pret blāvajām vakara debesim. Augstie frontoni ar sānu tornišiem un laternas savos kupolos dara ēkas līdzīgas pasaku pilīm. Tālāk atsevišķās vietās uz māju frontoniem karājas ļaunām sejām lidzigas maskas.

īsu brīdi šīs sejas ir pašas pilsētas seja. Rūpju sagrauzta seja. izkropļots skaistums. Gn es īgņājos par to, ka neesmu piebāzis kabatas ar dobesinu.

Mēs ejam uz Tivoli. Apsēžamies paviljonā ar sarkanajām un zilajām gaismām blakus laivām un piedzeramies.

Vēlāk vakarā mēs ejam no paviljona uz strūklaku pusi, lai noskatitos uguņošanu, — un tad mēs pēkšņi atrodamies viņu priekšā. Nataša, spurkdama un iereibuši savā melnajā kleitā, kas pland ap augumu, ar rozā cukurvates porciju rokā. Gn es — sajukušiem, piesvīdušiem matiem un sasarkušām acīm. Monikas vecāku priekšā.

Viņa sejā atgriezies sārtums. Bet tajā ir skarba izteiksme, kad viņš velk mani projām no Natašas un Monikas mātes, kura piespiesti smaida.

—   Vai tu nevari vienreiz uzvesties piedienīgi? — viņš nikni saka, turēdams mani aiz jakas piedurknes.

—  Ko tu ar to domā? — es prasu.

—  Viņa ir mirusi. Vai tu nespēj to apjēgt?

Es ar strauju rāvienu atbrivojos. Man acu priekšā viss satumst. Tad es niknumā piegrūžu seju pavisam tuvu viņējai.

—  Kurš isti ir miris?

Tad es eju.

Viņš paliek klusēdams stāvam.

Monikas māte atkal mēģina izdabūt samierinošu smaidu; es saņemu Natašu aiz rokas un velku projām.

—  Nāc, ejam! — es saku un paņemu Natašu zem rokas.

—  Kas tā bija? — viņa klusi čukst, kad mēs ejam projām pa celiņu. Monikas māte paliek stāvam, savādi viena tumsā.

—  Viena idiote, — es saku.

—  Tu gan pazisti daudzus idiotus, — viņa saka, bet es neatbildu.

Mēs nemīlējāmies. (Jn sākam sarunāties vēlu naktī.

Nataša guļamistabā miegā klusi elpo. Es atveru erkera logu. Rasina lietus.

Varbūt man vajadzētu piezvanīt doktoram Filipam. Varbūt vajadzētu iet atpakaļ pie Natašas. Man vairs tā nereibst.

Labi, ka mēs viens otram esam, Nataša un es. Es atkārtoju to sev vēl un vēlreiz. Mēģinu sasildīties pie šīs domas.

Pa ielu pastaigājas kāds mīlētāju pāris, un lietus klājas pār viņiem kā putekļi. Zem ielas lampas, kas noliekusies pār viņiem kā kakls, viņi apstājas un skūpstās. Lampas miegainā gaisma padara viņus par izplūdušiem skaistuļiem. Viņi droši vien ir jauni. Tikai jaunie tik mierīgi skūpstās lietū.

Es skatos uz jaunās meitenes logu man pretī, kas ir tumšs, un uz blakus ēku, kuras rūts tukša un melna blenž ārā tumsā.

Es pēkšņi pasmaidu, atcerējies Natašas stāstu par to, ka viņa reiz strādājusi Saldūdens bioloģijas institūtā Hillerēdē. Viņa noteikusi smilšu blusu dzimumu.

«Vieglāk to izdarit ar tevi,» teica Nataša.

Bet šovakar gluži tā nebija.

Viņa neko neteica. Tikai gulēja un maigi ieskāja ar nagiem man starp kājām. Beidzot viņa to pārtrauca. Lai viņu tik ļoti nesāpinātu, es teicu, ka tā ir gadījies jau agrāk. Kad mēs likāmies gulēt, viņa ieritinājās zem segas klusēdama.

Stāvēdams pie loga, es sajūtu viņu kā ēnu durvis sev aiz muguras un pagriezies izjūtu vieglu tukšumu vēderā, redzot, kā viņa tur stāv un žāvādamās staipās. Viņa berzē acis.

—  Ko tu dari? — viņa klusi jautā.

—  Domāju…

Es atkal pagriežos un atbalstos pret palodzi. Jaunais pāritis ir nozudis.

—  Ir cilvēki, kam nav, kur dzīvot, un tomēr dzīvokļi stāv tukši. Nav nekā riebigāka par tukšiem dzīvokļiem.

Nataša pienāk un nostājas man blakus. Viņa piespiež seju pie manas muguras, apskauj mani ar rokām.

—  Bet tas tiek uzturēts kārtībā. Logi spīd, — saka Nataša.

—  Arī kukaiņu acis spīd.

Viņa noskūpsta mani uz muguras.

—  Nedomā vairs par to! — viņa saka.

—  Ne jau par to es domāju.

Es apgriežos un noskūpstu viņu. Viņa viegli nopūšas. Es nogāžu viņu atmuguriski uz paklāja. Aiz viņas pakauša mati izplūst mīkstos, cirtainos viļņos.

Viņa vārgi protestē un mēģina piecelties.

—  Es negribu, — viņa saka, — tagad ne.

Bet es saņemu viņas roku locitavas un saspiežu tās. Saņemu tās kopā virs galvas un stingri turu ar vienu roku, kamēr ar otru norauju viņai biksites.

Pārbiedētām acīm viņa mēģina izlocīties, bet es turu viņu cieši, un viņa lēni atslābst, atliec galvu atpakaļ, viņas rokas paveras.

Mēs mīlējāmies agresīvi. Gandrīz tā, it kā niknums būtu vērsts pret to, ko darām.

Stingri sagrābis viņas kaklu, es uz sekundi redzu savā priekšā Moniku un spiežu, bet viņa vairs nebaidās.

—  Vēl, — viņa saka, — vēl…

Kad es tonakt aizmiegu, es redzu sapni, kurš man ir vairākkārt rādījies kopš tā laika, kad biju zēns. Tas ir murgs. Tumsā, kad man jāguļ, pār mani noliecas kāda sieviete. Viņa smaida un savelk segu uz augšu zem mana zoda, it kā mani apsegdama. Bet pēkšņi viņa segu nostiepj un mēģina mani žņaugt.

Es pamostos nosvīdis — bet tā ir Nataša, kas iekliegušies. Viņa sēž, izslējusies stāvus man blakus, mitriem matiem, un tukši skatās uz priekšu. Es noguldu viņu savās rokās, un viņa lēnām nomierinās.

—  Es laikam esmu par daudz iedzērusi. Man nekad nerādās murgi.

—  Man gan rādās, — es saku. Mēs lēni ieslīgstam atpakaļ segās, bet es nespēju aizmigt.

Pēkšņi es atceros. Es pieceļos un paņemu viņas pulksteni, kas stāv uz naktsgaldiņa, un dodos ar to uz virtuvi. Es nolieku pulksteni uz galda, paņemu no skapja glāzi un atgriežu ūdens krānu. Ūdenim tekot, apklāju glāzi ar salveti un nositu tai dibenu. Caur glāzes dibenu es izpētu ciparnīcu. To var redzēt pie septiņnieka. Aizdomām ir pamats, ja rādītāji slīd, nevis kustas rāvieniem, un, ja grib droši pārliecināties, var aplūkot ciparnicu. Īstiem Cartier pulksteņiem starp sešnieku un septiņnieku sīkiem burtiņiem ir iegravēts Caitier. Pakaļdarinājumiem šī uzraksta nav.

Es nodzēšu gaismu, ieeju istabā un atkal apgulos. Pulksteni es nolieku uz naktsgaldiņa, no kurienes to esmu paņēmis. Es brīdi guļu un pārdomāju, kāpēc gan kādam cilvēkam vajadzētu melot, ka viņš ir nabadzīgāks nekā patiesībā.

Es visādi grozos, bet nespēju iemigt. Beidzot atkal pieceļos. Ieeju dzīvojamā istabā, apsēžos un ieleju sev lielu glāzi vodkas. Pārlaužu unisoma tableti divās daļās un abas noriju. Esmu noguris, bet gulēt nespēju. Es aizeju līdz erkera logam. Atnāku atpakaļ pie dīvāna. Es ļauju televīzijas kadriem slīdēt bez skaņas. Pārslēdzu programmas no citas uz citu — pa visu pasauli. Vairums no tām rāda tikai krāsu tabulas.

No visiem masu komunikācijas lidzekļiem televīzija ir vienīgais, kas izstaro gaismu. Tieši tur slēpjas šī izgudrojuma fascinējošās iedarbības noslēpums. Stāvoklis atgādina hipnozi. Signāls no ārpuses vada elektronu staru, kas milzīgā ātrumā šaudās pa ekrānu līkloču līnijā. Kad mēs sēžam un uz to skatāmies, mūsu uztveres orgāni tiek bombardēti ar periodiskiem signāliem, un tas rada zināmu alfa, beta un gamma staru sinhronizāciju. Dažu attēla izvērses frekvenču rezonators ir ļoti līdzīgs smadzeņu radīto delta viļņu frekvencei. Mēs noregulējamies uztveršanai.

Es pieceļos un aizeju atpakaļ pie erkera loga. Es paceļu žalūzijas. Pāri pretī jaunās meitenes dzīvokli ir tumšs. Es ilgi stāvu un tukši skatos sev priekšā. Reiz man šķiet, ka es redzu gaismas atmirdzumu, kad pagriežu galvu. Man šķiet, ka redzu to tukšajā dzīvokli. Es nodomāju — laikam esmu tik noguris, ka man jau rādās, — un nolemju atkal iet gultā. Apguļos piesardzīgi, lai nepamodinātu Natašu. Bridi guļu un domāju par pilnīgo uzticību, ko mēs apliecinām viens otram, gulēdami tik cieši blakus. Mēs esam tik neaizsargāti, kad guļam. Mēs varētu viens otru nogalināt, ka nebūtu ko redzēt.

Lēni atkal iegrimstu miegā. Pamostos no tā, ka jūtu — kāds manī cieši skatās. Es atveru acis un ielūkojos tieši acis Natašai.

—  Tu izskaties mīļš, kad guli, — viņa saka.

—  Es esmu mīļš, — es saku. — Kad guļu.

11

Kopā ar Natašu ķermenis beidzot nonāk pie tām domām, kas ilgu laiku vairāk ir vijušās ap to kā iespēja.

Ir tā, it kā es saplaktu un kustu. Es jūtu savādu tukšumu vēdera lejasdaļā, kā kukainis, kas nupat izlaidis dzeloni. Un, kad sēkla bez skaņas nokrīt uz viņas formas kleitas, manās acīs sariešas sīkas asaras, kā no sāpēm, pliķi saņemot.

Kādreiz, pirms Monikas, man bija bail no gadījuma rakstura mīlestības. Man nebija miera. Biju paguris no brīviem sakariem. Man bija vajadzīga meitene, kas gribētu tikt mīlēta. Bet tieši tik lielā mērā mazāk par mani, ka viņa vēl uzdrošinātos to izrādīt. Es nemaz nezinu, vai tā ir taisnība. Varbūt tas, ko man vajadzēja, nemaz nebija mīlestība.

Mīlestība nomira kopā ar Moniku. Vai varbūt tā nomira ilgu laiku pirms tam. Reiz, kādā vakarā, ko neviens vairs nespēj atcerēties. Varbūt tai netika dota iespēja. Varbūt tai nemaz nebija iespējas. Varbūt tai nekad nav bijis iespējas. 102

Ar Natašu tas ir iznācis tik savādi, pa roku galam. Nejauša satikšanās lidostā otrā zemes malā. Neliela pagrābstišanās lidmašīnas salonā un solijums zvanīt. Vai to panācu es? Nezinu. Domādams par Natašu, es domāju galvenokārt par viņas augumu. Un par to, ko īsti viņa darīja tajā viesnīcā.

—  Paņem mani šeit! — viņa čukst.

Dzīvoklim no ārpuses vajadzētu atgādināt neizlēmīgu leļļu teātri. Tā kā zinu, ka man ir skatītāji, es nevēlos izlikt apskatei savu privāto dzīvi, bet Nataša uzstāj.

Mēs stāvam pie erkera loga. Es aizveru žalūzijas, viņa tās atkal atver.

—   Tā ir daudz uzbudinošāk, — viņa noteikti saka un pievelk mani pie paša loga. Viņa paceļ rokas gaisā un pāri galvai novelk formastērpa jaku, un viņas krūtis uz mirkli kļūst plakanas kā zēnam.

—  Nāc! — viņa saka un atvelk manu bikšu rāvējslēdzēju. Tad viņa pieliecas un uzliek manu locekli uz maigās, mitrās, piekļāvīgās mēles.

—  Labi, miļais… Labi, miļais…

Man ir slikti. Es aizvelkos lidz viesistabas dīvānam. Zem segas — ar plankumainu, pagurušu seju un sīku, pulsējošu sāpi pierē. Es ieņemu sulprilu, bet visā ķermenī strāvo nemiers.

Es šķirstu avizi. Bet redzu galvenokārt attēlus.

Es vairs neeju ārā, kad uzmācas šis sajūtas. Man rādās halucinācijas. Draugu deformētie, izkropļotie vaibsti uz ielas sastapto svešnieku sejās. Ķermeni pārņem nemiers, un zem ādas jūtami it kā sīki kukaiņu dzēlieni. Jācenšas saņemties.

Nemazgātu trauku kaudzes jaunās meitenes virtuvē otrpus ielai. Viņas krūtis kratās, kad viņa skalo paduses. Ne jau visiem ir vanna. Pēkšņi viņa paskatās tieši uz mani. Tad pasmaida.

Es strauji novēršos. Otrā ēkā, vecās sievas logā: viņa pacēlusi roku kustībā. Sākumā izskatās, it kā viņa mātu. Bet tad es pamanu, ka tā ir draudoša, sažņaugta dūre. Maza, sažuvusi. sažņaugta dūre. Blakus melna rūts kā ciklopa acs.

Jaunā meitene ir nozudusi.

Es atveru avīzi. Atstāju visus ārpusē.

Daži jaunieši demonstrē jaunu deju. Valdība cinās ar opozīciju. Baumu slejās jauns mīlētāju pāris — salikuši galvas tik cieši kopā, ka izskatās pēc Siāmas dvīņiem. Varbūt tā ir pirmā reize, kad viņus fotografē.

Man vairs nesagādā baudu avižu lasīšana. Vēl viena jauna meitene atrasta nogalināta. Iespējamā slepkavas apraksts, kā vienmēr, ir izplūdis un paviršs. Vai vainīgs ir tikai vainīgais? Es nekad nejūtos īsti drošs, pirms noziedznieks nav noķerts. Es nezinu, kad esmu sācis tā justies. Bet domās es sekoju savai uzvedībai. Cln tomēr nejūtos īsti labi. Varbūt tiešām es ceļos augšā nakts vidū un izdaru briesmīgus noziegumus, ko pats neatceros?

Mana atmiņa vairs nesastāv no skaidriem tēliem. Tajā ir nobīdes un aizkritumi.

«Vai tu nebaidies kļūt vecs?» es reiz jautāju Lindvigam.

«Es baidos nekļūt vecs,» viņš atbildēja.

Mēdz teikt, ka vecie esot gudri. Bet vai nav tiesa, ka vecie ir arī tik senili, ka nespēj atcerēties, ko īsti zinājuši?

No tā man ir bail. Ne no nāves, bet no atmiņas zuduma. No lielās aptumšošanās.

Es precīzi neatceros, kas tovakar notika. Vai es pārvērtos briesmonī un pārvērtu arī savu dzīvi? Švīka rūtī, kuras pirms tam nebija. Vai es sviedu kaut ko loga? Vai biju viens? Jeb vai tur bija ari Monika? Vai tā, ko es sviedu, bija viņa?

Šis dienas. Savādi nereālas. Kā ūdens. Varbūt no tām varēja izvairīties. Sulprils palīdz tikt galā ar ļaunāko, tomēr, braukādams uz centru, visā ķermenī joprojām jūtu nelabumu. Mēs riņķojam savās mašīnās kā badīgas haizivis, meklēdami, kur tās novietot. Pamanījis jaunu meiteni, kura nāk, šūpodama atslēgu saišķi, es slīdu viņai nopakaļ. Viņa pagriežas, un es nolaižu logu un piebraucu pie trotuāra malas viņai blakus.

—  Vai tu brauksi?

—  Paldies, nē, — viņa saka. Viņa iespurcas un steidzigi iet tālāk. Es nepagūstu neko paskaidrot.

Es izņemu filmu. Korpulentais fotomeistars ar gurdu nopūtu atdod bildes. Tad braucu uz redakciju. Sekretariātā man paziņo, ka Stella vēl nav ieradusies.

Es eju pa gariem gaiteņiem gar mazajiem kabinetiem, lidz nonāku lielajās kopīgajās redakcijas telpās.

Aiz nožogojumiem un starpsienām kāds runā pa telefonu. Solkers stāv telpas centrā ar klausuli rokā un otru roku uz taustiņiem.

—  (Jn neaizmirstiet uzzināt viņas vecumu, lai vairs nebūtu nekādu aplamību!

Viņš atkal pievēršas telefonam.

—  Ko tu saki?… Acumirkli, jā, te tas ir. Namīpašnieks izvaro irnieci… nu, bet tad jau viņai par to mēnesi īre vairs nav jāmaksā…

No karstuma ļaudis kļuvuši apātiski. Lēnām, slinkām kustībām blokos tiek ieskripātas nedaudzas piezimes ar zīmējumiem un izpušķojumiem. No televizoru ekrāniem saulainajā telpā ieplūst attēlu straumes. Daži žurnālisti pārkopē uz saviem ekrāniem garas AP un Reuter jaunāko ziņu virknes, un gaiss ir sauss un pilns sanoņas no elektriskajiem ekrāniem ar dažādu krāsu laukumiem, skan datorgrafiku taustiņu trauslie sprakšķi un nebeidzamie peļu knikšķi. Telpā valda rāms miers. Un saules staros, kas ieplūst pa atvērtajiem logiem, dejo putekļi, un lielie istabas augi, kas liek domāt par džungļiem, met uz sienām izplūdušas ēnas.

Es uzbraucu augšā ar liftu, ieeju kabinetā un lasu avizes. Tad izeju ārā un paņemu sev no automāta krūzi kafijas. Pāris stundas blenžu zilajā ekrānā. Man nav miera.

Savos labākajos brižos mēs iedomājamies, ka aiz ši stikla ir patiesība, dziļāka par to, ko mēs spējam nojaust. Bet šādu mirkļu ir maz. To gandrīz vairs nav. Es šeit strādāju. Es vairs nezinu, kāpēc. Es nezinu to jau ilgu laiku. Man vajadzētu iziet pa durvīm un nekad vairs neatgriezties. Es nezinu, kurp man vajadzētu iet, un nezinu ari, kādēļ tas būtu jādara.

Neviens no mums neraksta sevišķi labi. Neviens nevēlas to darīt. Tas nav vajadzīgs. Neviens no mums nevienā lietā neiedziļinās. Neviens nevēlas to darīt. Tas nav pūļu vērts. Visiem ir vienalga.

Zvana Stella.

—  Man priekš tevis ir saraksts.

—  Nāku, — es atbildu.

Es aizeju pie viņas uz arhīvu. Viņa sēž un drukā uz tastatūras, kad ienāku. — Tur, — viņa saka, norādīdama uz papīru kaudzi sev blakus.

Es paņemu papīrus un pētu tos.

—  Vai esi uzzinājis vēl kaut ko? — viņa jautā, spiezdama taustiņus.

Es papurinu galvu.

—  Vai tu nezini, ar ko viņš nodarbojas? Pēc vārda vien ir grūti ko atrast.

—  Diemžēl nē, — es saku. — Vai esam pārmeklējuši Dialog bāzes?

—  Dažas no tām. Vai tu zini, cik bāzu ir Dialog sistēmā?

—  Gn Nexis?

—  Ari Nexis. Ne avizēs, ne nedēļas, ne lielajos žurnālos nav ne viņa citātu, ne atsauksmju uz viņu. Vismaz nevienā no galvenajiem.

—  Varbūt tas vienkārši nav iekļuvis bāzē?

—  Molberg, tā ir pilna teksta datu bāze! Viņa tur nav.

—  Vai tur ir tikai ASV?

Viņa pakrata ar galvu.

—  Tur ir visa pasaule.

—  Tātad, ja viņš vispār kaut kur ir, viņam jābūt tur?

—  Jā, ja viņš uispār kaut kur ir.

Es dodos uz mājām.

Ceļā man uznāk lēkme, jau ejot lejā pie mašinas. Acu priekšā viss sagriežas, un man nākas atbalstities pret sienu, līdz izdodas saņemties, lai ietu tālāk. Automašīnas uz ielas ar to plūstošajām, mirguļojošajām hromētajām detaļām pēdējos saules staros šķiet gandrīz dzivas, un rodas nepatīkama sajūta, ka man kāds seko. Es pagriežos, bet neviena nav.

Es iesēžos mašīnā, bet, kad atveru bagāžas plauktiņa vāku, izrādās, ka izbeidzies dobesīns. Es pārbraucu krustojumu pie sarkanās gaismas, jo seja blakus mašīnā turpina blenzt uz mani. Es izjūtu to kā stingru tvērienu aiz rīkles.

Slēgdams vaļā ārdurvis, es izdzirdu uzkliedzienu no ielas otras puses. Tā ir vecā dāma. Viņš stāv kā transā un sit ar spieķi pa kādu automašinu.

— Lops! — viņa kliedz.

Kad es eju pāri ielai, lai ar viņu parunātu, viņa steigšus atslēdz durvis un aizcērt tās aiz sevis. Viss šķiet noburts. Un nepareizs. Un tikai augšā, dzīvokli, es nomierinos. Pārmeklēju vannas istabu, bet tur nav sulprila. Tikai virtuves skapī atrodu pusi letigēna un noriju to, cik ātri vien varu. Tad es paņemu glāzi, ledu un pudeli no skapja un smagi atzveļos uz dīvāna.

Tikai pirmais malks ir stiprs. Un alkohols lēnām silti izplatās zem ādas. Tas iedarbojas kā narkoze. Viss atvirzās tālāk. Viskijs glāzē atgādina kūstošus pavedienus un resnas zelta spirāles. Es iesnaužos.

Es rūpīgi apskatu bildes. Izlieku tās uz galda, ņemu pa vienai un staigāju apkārt salīdzinādams. Apskatu plauktus, sarkano zvilni ar istabaugiem aizmugurē, televizoru, plauktu ar videofilmām, kompaktdiskus plauktos, vāzes, greznumlietiņas, dīvānus, spilvenus. Atmiņas par Moniku. Viss ir tā, kā tam jābūt. Es salīdzinu ar fotogrāfijām visas istabas pēc kārtas. Es paņemu kasti ar fotogrāfijām un izskatu to. Izskatu pa desmit uzņēmumiem pēc kārtas. Kārtība ir pareizā, bet, lai būtu pavisam drošs, es skatu cauri vēl vienu reizi. Un tad es pamanu šo mazo, nodevīgo sīkumu. Kārtība ir pareizā, bet viens no fotoblokiem ir nepareizi ielikts atpakaļ kastē. Tā vāks stāv uz otru pusi. Ne jau tāpēc, ka kastē būtu kāda ipaša sistēma, bet tā sistēma, kas redzama fotogrāfijā, nesaskan ar to, kura tagad ir kastē. Kāds ir ņēmis bloku ārā un nolicis to atpakaļ pareizajā vietā, bet ar otru pusi uz āru. Es ilgi sēžu un salīdzinu, bet nav nekādu šaubu. Kaut arī nav nekādu redzamu ielaušanās pēdu, tomēr kāds šeit ir bijis. Es izeju pa ārdurvīm, atveru tās un aplūkoju, meklēdams skrūvgrieža vai kalta pēdas, bet nekas nav redzams. Es paņemu kabatas laterniņu un uzkāpju bēniņos, lai pārbaudītu, vai tur nav kādu ielaušanās pēdu. To nav.

Atkal nokāpis lejā, es pārskatu visu vēlreiz, bet tikai šis viens bloks kastē ar bildēm atklāj, ka šeit kāds ir bijis. Nataša? Jā, viņa ir šeit bijusi. Viņa redzēja, kur es noliku fotogrāfijas, bet fotogrāfiju viņa nav redzējusi. To fotogrāfiju. Viņa par to vispār nezina. Vai arī zina? Tā varētu būt bijusi viņa. Kamēr es gulēju? Policija? Vai viņa strādā policijā? Vai policija tiešām var vienkārši ienākt bez kratīšanas ordera? Bet kā ar mirušas meitenes atslēgu saišķi? Vai kādam patiešām var ienākt prātā nokopēt kādas mirušas meitenes atslēgas, lai vēlāk, kad viņa jau sen aizmirsta, atgrieztos un iztukšotu viņas dzivokli? Vai lai noslēptu pēdas? Zīmīti ar vārdu? Vai fotogrāfiju?

Es zvanu Klinkeram.

—  Atkal ielaušanās? Kas ir nozagts?

—  Mekas.

—  Ak tā, — viņš saka.

—  Kas ir darits sakarā ar pirmo ielaušanos?

—   Man šķita, ka lieta nebija sevišķi nopietna, — viņš atbild.

—  Vai ielaušanās nav nopietna lieta?

—  Ir gan, bet zagļi taču neko nepaņēma, vai ne?

—  Kas teica, ka tie bija zagļi?

—  Ko jūs ar to domājat?

—  Vai policijai ir mana dzivokļa atslēgas kopija?

—  Ar debess, kādēļ jūs tā domājat?

—  Kāpēc jūs joprojām uzskatāt, ka vainīgais esmu es? Es neko neesmu izdarījis!

—  Nu, bet gluži nevainīgs jūs tomēr neesat, Molberg.

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Cik atceros, reiz bija kāda lieta ar narkotikām. Un bez tam jūs taču esat sodīts par nekārtībām krogā.

—  Tas bija naudassods, — es saku.

—  Jā, bet jūs samaksājāt. Tā ka, formāli ņemot, jūs esat sodīts.

Es dziļi ievelku elpu.

—  Man kāds seko. Kādēļ jūs man sekojat?

Viņš dziļi ievelk elpu. Glumā balsī:

—  Molberg, vai tiešām jums liekas, ka jūs vajā?

Es pieleju lielas viskija un sodas glāzes. Izdzeru. Pieleju jaunas. Aizeju uz tualetes telpu. Atveru skapi un izņemu glāzi ar ketogānu. Pārlaužu tableti uz pusēm. Iedarbības dēļ. Tad tā iedarbojas ātrāk. Noriju abas puses.

Pēkšņi pretējā logā stāv meitene un māj. Es pieceļos kā sapni, pieeju pie loga un pamāju pretī. Agrāk tas būtu licies gluži nepieņemami. Varbūt tas nemaz nebūtu noticis. Un nu es nezinu, vai tas patiešām notiek.

Viņa atpogā mugurpusē kleitu un ļauj tai nokrist. Tad pieliek pirkstu pie mutes un iepleš acis, it kā būtu izdarījusi kaut ko nerātnu. Kādu bridi staigā pa istabu kaila. Varbūt to kārto. Es zvārodamies stāvu pie erkera loga. Un kratu viskija glāzi, līdz ledus tajā izkūst.

Viņa ieiet dziļāk dzīvoklī. Bet pēc brīža atgriežas. Izaicinoši noliecas un paceļ kleitu. Ar muguru pret logu. Viņa apgriežas, lai redzētu, vai es joprojām vēl stāvu šeit. Pasmaida. Bet nekas vairāk nenotiek. Un pēkšņi viņa ir nozudusi.

Alkohols ir padarījis mani miegainu, un es liekos, lai no nogulētu pāris stundas, pirms dodos pie doktora Filipa. Kad apgulos, iestājas labsajūta. Trausls miegs ar tālām balsu skaņām. Pat vairāk. Mani strāvo ketogāns. Viss ir kārtibā. Reiz, kad biju pavisam jauns, ši sajūta vienmēr bija mani kā kaut kas pašsaprotams. Miers un labsajūta. Tagad tas vairs tā nav. Tagad man nākas lietot stimulantus, lai sasniegtu to, kas kādreiz bija dabisks stāvoklis. Teorētiski es esmu narkomāns. Narkomāni rij ketogānu, kad tiem nekā cita nav. Man nav nekā cita.

Tur, krēslā, tad nu sēž mans padomdevējs. Gara auguma, tumšmatains, mazām actiņām, kas aiz biezajiem briļļu stikliem izplūst kukaiņa acim līdzīgās svītriņās. Doktors Filips. Augstu viņa augšstāva dzivoklī ar skatu uz pilsētas jumtiem.

Es vēlētos, kaut spētu ļaut viņa autoritātei mani pakļaut. Kaut viņš būtu dievišķa parādība, autoritāte, kas spētu piešķirt man jēgu. Bet šobrīd man liekas, ka būtībā es esmu tas, kurš piešķir jēgu viņam.

Rakties, bāzties, meklēt, pētīt, zelēt, vētīt. Pagātni, kas sen jau pagājusi.

Doktors Filips mēģina uztaustīt simptomus. Es beru, kas vien man iešaujas prātā.

—   Reiboņi, slāpšana, drebuļi… — Mans skatiens klejo pa istabu. Doktors Filips citīgi pieraksta. Skribelē simptomus uz papīra lapiņas. Grāmatas aiz viņa. Ieliekušies plaukti ar grāmatām. Visas šīs domas. Kā gan viņiem nācies ciest.

—  …bezmiegs, galvassāpes — (man ienāk prātā epizode ar Natašu) — nelieli potences traucējumi…

Es pieceļos un pieeju pie loga. No šejienes paveras iespaidīgs skats. Ērgļa redzesloks.

—   Nemiers? — viņš vaicā, bet vispirms es jautājumu nesadzirdu, un viņam nākas to atkārtot.

—  Jā, ari nemiers, — es saku. Aizeju atpakaļ un apsēžos.

—  Vai balsis nedzirdat? Es pasmaidu.

—  Tikai jūsējo.

Nav šaubu, ka es esot ļoti daudz ko savā apziņā apspiedis, saka doktors Filips.

—   Vispārīgi raugoties, tas ir veids, kā mēs tiekam uz priekšu. Mazs, ātrs atspēriens. Un uz priekšu.

Mani reiboņi. Nelabums. Un vēl arī šī pārejošā impotences lēkme.

—  To varētu būt izraisījušas tabletes, — viņš saka. Patiesībā man nav nekādas ticības, ka doktors Filips

varētu paveikt mazu brinumu. Mūsu sarunas parasti beidzas ar tīro matu skaldīšanu.

Doktors Filips tic pagātnei tikpat nesatricināmi kā slimnīcas ārsti. Man šis ticības nav. Pagātni viņi gandriz padarījuši par dievību. Pagātne ir pilna apsūdzibu, bet tā nespēj dot atbildes. Varbūt tas ir pārāk kategoriski teikts. Es nezinu.

—  Jūs joprojām dzerat sulprilu, ko es jums parakstīju? Es noguris pamāju.

—  Bet man tas gandrīz jau izbeidzies. Viņš paceļ acis.

—  Ātri gan…

—  Dažas iekrita tualetes podā.

Viņš pašūpo galvu un gatavojas izteikt pārmetumus, bet es viņu pārtraucu:

—  Es zinu, es zinu… Mans stāvoklis ir tāds kā cilvēkam, kurš slimo ar cukurslimību.

Viņš sarauc lūpas. Piesit pie tām ar pirkstu.

—  Un nekādas citas zāles jūs nelietojat?

—  Nē, — es meloju.

Doktors Filips apgalvo, ka es pārāk daudz domājot. Intelektualizējot. Viņš uzskata mani par tipisku rakstur-

neirotiki. To sakot, vina acis uzdzirkstī. Tā notiek vienmēr.

> * ?

kad viņš uzstāda diagnozi.

Lindvigs ari saka, ka es pārāk daudz domājot, bet tikai joka pēc — kad viņš zina, ka neklausos, ko viņš saka. Kad mans skatiens kļūst tukšs. Un viņš nedod tam nekādu nosaukumu.

Pirms sastapu Moniku, mana māte mēdza teikt, ka tas esot tāpēc, ka es dzīvojot viens. «Tas ir nedabiski,» viņa sacīja. Lindvigs ķircinot jautāja, ko tieši viņa domājot ar vārdu «nedabiski». Viņš nekad neatlaižas. īstenībā es nespēju viņu par to vainot. Varbūt viņš manī saskata potenciālu.

Raugoties no malas, mana dzive droši vien dažkārt liekas diezgan smaga. Dažkārt pat bezcerīga. Es nemaz neuzdrošinos viņam stāstīt par pēdējo epizodi ar Natašu.

Es neesmu Lindvigam stāstījis par doktoru Filipu. Es pat isti nezinu, kāpēc. Varbūt tas man ir veids, kā sevi vienkāršot. Arī Lindvigam taču tāds ir. Vai varbūt tā ir tikai aizbildināšanās. Varbūt doktoram Filipam ir taisnība. Varbūt es visus atgrūžu.

Doktors Filips apgalvo, ka labāk būtu, ja es dabūtu to ārā. Ja man izdotos to pārvarēt. Ja es kļūtu atvērtāks. Bet es nekad viņam tā īsti neko neizstāstu. Kad es dažu retu reizi salieku dažas detaļas kopā, viņš klausās tik uzmanīgi, ka man rodas sajūta — es tieku izspiegots. Es viņam īsti neuzticos.

—  Jūs tik daudz jautājat…

Doktors Filips paliecas man pretī.

—  Mans darbs ir klausīties, — viņš saka.

—  Klausīties ko?

Viņš nevarīgi atslīgst krēslā.

—  Molberg, esmu pārjums nedaudz norūpējies.

—  Nevajag to darīt.

—  Kāpēc nepastāstījāt par ielaušanos?

—  Kā jūs par to zināt?

—  Zvanīja no policijas. Kriminālkomisārs Klinkers.

—  Ko jūs viņam teicāt?

—  Ka es nevaru apspriest ar viņu savus pacientus.

—  Kāpēc tad Klinkers jums zvanīja?

—  Ak Dievs, Molberg, cilvēki pārjums uztraucas!

—  Uztraucas par mani vai interesējas par mani?

Viņš bezspēcīgi nopūšas.

—  Un ja nu es patiešām sadarbotos ar policiju, kāda tur starpība? — viņš jautā. — Jums taču nav, ko slēpt.

—  Vai esat par to pārliecināts?

—  Paklausieties, Molberg! Jūsu problēma, viena no jūsu problēmām ir tā, ka jūs pārāk daudz domājat. Apsoliet pats sev raudzīties uz to visu mierīgāk…

Es domāju par daudz. To es zinu. No dienas dienā. Bezgalīga prātošana, kas ne pie kā nenoved. Nebeidzamas jautājumu virknes, kas galu galā tikai rada jaunus jautājumus.

Varbūt tieši tāpēc es viņu mīlēju. Moniku. Viņas vienkāršību. Viņas savādās, mīļās kaprīzes. Ar Moniku bija vienkārši. Viņa nāca klāt tikpat kā suns ar savu uzmācīgo degunu. Viņa raudāja, kad bija noskumusi, viņa smējās, kad bija priecīga.

Monika mēdza savā ipašā, aizkustinošā veidā aizrauties ar 114 kādu domu, ar mazu sapni, kādu epizodi, un, kad tas notika, viņas mute pavērās un acis parādijās noslēpumaina izteiksme. Acis, kas uz brīdi varēja kļūt tik tālas.

Es iekāroju šo vienkāršību. Es vēlējos iekļūt tajā, gribēju, lai tā mani ieskauj, vēlējos tajā paslēpties. Es pats gribēju būt tik vienkāršs.

Bet tūdaļ rodas doma — vai es būtu spējis baudīt šo vienkāršibu, ja pats būtu bijis tik vienkāršs?

Doktors Filips aizrauts uzklausa manas mīlestības ciešanas. Manu infantilo atgriešanos zudušos laikos.

—  Rādās, ka esam šeit iestiguši? — viņš jautā.

—  Lidz kaklam, — es saku.

Viņš nomierinoši pasmaida.

—   Gan būs labi, — viņš saka. — Bet man nepatīk šie haotiskie simptomi.

—  Man ari ne.

—  Gan būs labi, — viņš saka.

Man nepatīk, ka viņš to atkārto.

12

»Pret nemieru» — tā rakstīts uz pudelītes. Savāda, uzticama ķimikāliju poēzija. Es noslēpju tās. Mums visiem ir savi trūkumi. Mazas nastas. Tikko iesākusies, dzīve ķeras pie mūsu iznīdēšanas. Cilvēks ir spiests lietot pret to kādas zāles.

Es dodos mazā izbraucienā pa ceļu gar muklāju. Pie horizonta savilkušies melni mākoņi. Kā liela, sažņaugta dūre.

Vējš pieņemas. Lapas uz ceļa no vēja spiediena pieķeras manai jakai. Brāzmas sejā un matos kā tūkstošiem roku.

Es eju pa taku lejup pie ūdens. No ezera ceļas šķebinoša purva dvaka. Virs pilsētas neredzama slejas Pestītāja baznīca. Ar potenci apveltīts korķu viļķis vara zaļumā pret debesīm. No šejienes es varu saskatīt viņas dzīvokli. No tā paveras skats uz pirmo no purviem. Eka ir liela un balta, ar platu, melnu jumtu; bēniņu dzīvokļa logi atgādina acis, kas pievērtas kā lellei.

Es izsmēķēju cigareti. Tad braucu uz redakciju.

Savā kabinetā pārskatu sarakstu, ko esmu dabūjis no Stellas. Šķirstu to uz labu laimi. Man iedots kopsavilkums par personām, ko viņa atrada, kad meklēja ar paplašināto šķirkii «Džeikobs Rots Paskāls». Visi tie, kam ir tiešs sakars ar Losandželosu.

Te ir biomehāniķis no franču Kanādas, kas ir iesaistīts dāņu projektā par proteīnu dimensionālajiem attēlojumiem Bioinformātikas centrā. Uzziņai pievienoti divi gari raksti par aminoskābēm, kurus Stella atradusi citās tematiskajās apakšbāzēs. Tajos viņš minēts tikai kā autors, uz kuru atsaucas citi. Divi angļu žurnālisti — viens saistits ar The Guardian, otrs ir motosporta reportieris kādā ikmēneša izdevumā. Te ir inženieris ar lielu profesionālu pieredzi programmnodrošinājuma izstrādē, ir kāds biologs, kas sadarbojas ar austrāliešu CommoriLuealth Serum Laboratories Imunoloģijas pētniecības nodaļu, ir kāds astrologs, kāds pilots, kāds dizaineris. Es lasu. Bet nevaru koncentrēties.

Es uzmeklēju to, kas mūsu elektroniskajā arhivā atrodams par pornogrāfiju. Atri pārskatu kvadrātmetriem rakstu. Vairumu no tiem es atmetu. Dažus no tiem noglabāju datora atmiņā. Es tos izdrukāju, lasu.

Es izeju ārā un paņemu krūzi kafijas. Eju atkal atpakaļ. Brīdi sēžu un skatos apkārt savā kabinetā. Izgriezumi pie istabas sienām. Fotogrāfijas, telefona numuri. Pret to visu man vairs nav nekādas attieksmes. Kādreiz es biju lepns uz savu profesiju. Vēlējos palidzēt cilvēcei. Visas pasaules ciešanas es gribēju iznest uz saviem pleciem, bet, kā jebkura cita liela atbildība, tā tikai nospieda mani pie zemes. Jaunais Molbergs — temperamentigs, kvēls cinitājs, kas iestājās par vājajiem. Nožēlojamo, izstumto un nabadzīgo aizstāvis. Jaunais apolitiskais Molbergs, kurš nekad negribēja atzīt nevienu doktrīnu, nekad negribēja sludināt vienu ticību vai ideoloģiju, jo apgalvojumi allaž ir meli, tāpēc ka noliedz — un uz kāda pamata? — citus apgalvojumus, kas ari ir iespējami. Viņš nekad negribēja saistīties, izdarīt izvēli, jo izvēle izslēdz citas, līdzvērtīgas izvēles iespējas. Viņš nekad negribēja ieņemt noteiktu nostāju. Negribēja iesakņoties. Negribēja pārakmeņoties. Vai arī negribēja uzņemties pienākumus? Negribēja saistīties? Visu var pārmainīt un pārgrozīt, kā vēlas.

Es atceros to laiku, kad pasaule bija pilna iespēju. (Jn vēlāk nāca bērnibas durvju aizciršanās un studijas, un profesija, kas patiesībā būtu varējusi būt vienalga kāda, jo tas nav galvenais. Sekoja jauna pasaule, jaunas sejas, jaunas definīcijas, jauns saturs un jauna identitāte, kura — kā vājuma brīžos likās — varēja kompensēt to, kas bija zaudēts. Ikviens cilvēks sevi nodod. Mēs visi mirstam jau pašā sākumā, bet tikai ļoti nedaudziem ir lemta laime nekad to neatklāt.

Kad ierodas Lindvigs, man piezvana no sekretariāta. Es steidzos lejā.

Brītiņu vēlāk mēs esam ceļā.

j >

Viņš vada mašinu. Es nedaudz nolaižu atzveltni un atlaižos sēdekli.

—  Ko tu esi uzzinājis? — viņš jautā.

—    Ka rajons ap Losandželosu ir Amerikas pornogrāfijas rūpniecības centrs. Ka mēs šeit, Dānijā, pērkam un izīrējam pornofilmas par vairāk nekā 600 miljoniem kronu gadā. Un ka šī summa ir lielāka par miljardu, ja pierēķina arī melno tirgu.

—  Es lasīju pētījumu, kurā apgalvots — aptaujas liecinot, ka tikai katrs desmitais izīrē filmu ar parastu seksu, — viņš saka.

—  Vai bez tevis aptaujāja arī kādu citu?

Viņš pasmaida.

—  Priecājies, ka tas esmu es, kurš vada mašīnu, — viņš saka.

Mēs braucam ārā no pilsētas. Cauri intensīvai satiksmei izgrozāmies pāri Fredensbro tiltam. Tad satiksme apstājas.

—  Kurp mēs īsti braucam? — es jautāju.

Viņš paskatās uz mani.

—  Atceries šo jautājumu! Un tad atkal iedomājies par to pēc pāris gadiem. Turpmāk mašīnām būs digitālās ceļu kartes, un tā vietā, lai es sēdētu un lektos, tu varētu sēdēt ar šādu bodytop, vai kā nu tos nosauks, un rakņāties pa savas avīzes datu bāzēm, ja būtu tik slikti sagatavojies. Vai tu neatradi galīgi neko, kas varētu noderēt?

—  Nē, — es saku. Automašīnas izkustas no vietas. — Tas ir slimīgi.

—  Tad jau daudzi ir slimi — no tava viedokļa, — viņš saka.

—  Nākotne, — es saku. — Es domāju nākotni.

Viņš pārsteigts skatās manī.

—  Kāpēc?

—  Kas kontrolēs datorus?

—  Citi datori.

—  Ko darīsim mēs?

Viņš pasmaida.

—  Sitīslm saujā.

Lindviga pasaule vēl ir fantāzija. Bet nav nekādu šaubu, ka tā atnāks. Tā ieradisies ar visiem saviem brīnumainajiem uzlabojumiem un neizbēgamajiem sabrukumiem. Es izkāpu, kad to izdarīja arī visi pārējie. Kad es iedomājos, cik esmu uzrakstījis rakstu, kas nekad netika iespiesti, tāpēc ka redakcija uzskatīja, ka bailes no tehnoloģiskās attīstības ir novecojušas! Kad iedomājos par to informācijas putru, kas mutuļo ap mums kaut kur visā šajā sistēmā! Drošība pastāv. Taču visiem zināms, ka neviena sistēma nav drošāka par tās vājāko posmu. Pastāv iespēja krāpties. Tāpat arī vispieredzējušākie revidenti un grāmatvedības eksperti var tikt apvesti ap stūri, kad uzskata, ka ir tikuši uz pēdām kaut kam firmas gada atskaitē, piezimēs par atsevišķām operācijām vai pēkšņi mainītā grāmatvedības sistēmā. Tāpat ari ārsti var neievērot nāvējošas slimības simptomus.

—  Tu gribi redzēt vienīgi negatīvo, — saka Lindvigs. — Skaties! — viņš saka un norāda uz Valsts slimnīcas ēkām. — Skeneri, sirds slimnieku elektroniskās uzraudzības sistēmas. Haosa teorijas varbūt spēs noskaidrot, kādēļ HIV vīruss noārda ķermeņa aizsardzības sistēmu. Nākamais solis var-

I r

būt būs mākslīgā dzīvība.

—  Kā pretstats kam? — es jautāju.

—  Padodos! — viņš saka.

Vējš spiež uz mašīnu. Nerebro kvartāla ārmalā Lindvigs iegriež stāvvietā. Mēs dodamies uz samērā jaunu administratīvo ēku, kas celta no palieliem blokiem, galos slīpu jumtu, un atrodas saulainā laukumā starp pārējiem augstajiem, pabalējušajiem namiem.

—  Šeit, — viņš saka. — ūn iegaumē — tev pat nav ne jausmas, kā rakstāms vārds «žurnālists». Iedod man fotogrāfiju!

Kad mēs ienākam telpā, aiz letes stāv kāds vīrs. Es varu iedomāties tikai vienu pretīgu tipu, kas ir sliktāks par pretīgu tipu uzvalkā un pretīgu tetovētu tipu, un tas ir pretīgs tetovēts tips uzvalkā. Tāds viņš izskatās. Viņš ir kārtīgs un nevīžīgs vienlaikus. Ķermenis ir pārāk muskuļots šim apģērbam, kas ir viņam pārlieku glīts. Viņam ir niknas acis un mazas, izspūrušas ūsiņas.

—  Kas tas tāds? — viņš prasa par mani bez jebkādiem ievadiem.

—  Savējais, — atbild Lindvigs. — Viņš ir kopā ar mani.

Plaukti šai telpā piebāzti ar pornofilmām.

—  Man nepatīk, ka tu staipi citus līdzi, — pārdevējs saka.

—  Šis ir izņēmuma gadījums, — atbild Lindvigs. — Mēs meklējam kādu čali.

—  Katram pa vienam? — pārdevējs jautā un smejas pats par savu asprātibu.

Tas, ka mēs pieklājīgi smejamies līdzi, mazliet uzlabo gaisotni.

Lindvigs noliek fotogrāfiju uz letes.

—  Šis te, — viņš saka.

Pārdevējs noliecas pār fotogrāfiju. (Jz neliela krāsaina ekrāna vienā no telpas stūriem tikmēr rāda filmu, kur sarkanmataina sieviete cilā savu kājstarpi augšup un lejup pār stīvu locekli. Skaņa ir nogriezta.

Durvis šķērsām pa kreisi no pārdevēja atveras, un tajās parādās kāds vīrietis, kurš ģērbies ķitelī, it kā strādātu aptiekā. Es brīnos par to, ka šī iestāde tomēr nav lielāka, bet tad pa atvērtajām durvim ieraugu noliktavu dibentelpā, kur plaukti pilni ar filmām.

Vīrietis ķiteli — jauns, patukls — noliek uz letes papiru kaudzi un dažas kasetes.

—   Hof, vai tu pazīsti šo te? — pārdevējs viņam jautā. Vīrietis ķiteli paņem fotogrāfiju un uzmanīgi to aplūko.

—  Man liekas, mums ir pāris filmu ar viņu.

—  Franču? Amerikāņu?

—  Nē, dāņu. Viņš ir dānis, —jaunais vīrietis saka.

—   Vai tas ir droši? — pārdevējs jautā, tad iesmejas. — Droša seksa vispār nav, ha, ha!

Jaunais vīrietis koncentrējas. — Nē, es nevaru atcerēties, kā viņu sauc. Bet pienāc atkal rīt, tad es būšu viņu sameklējis.

—  Džeks vai Džeikobs Paskāls? Džeks Rots Paskāls?

—  Nē, nē! Viņš ir dānis. Viņam ir kaut kāds dāņu vārds.

—  Vai viņš taisa arī fotogrāfijas žurnāliem?

—   Es nezinu. Es skatos tikai filmas. Bet tā jau parasti dara. Ko jums no viņa vajag? Vai viņš ir jums parādā?

Lindvigs norāda uz ekrānu.

—  Vai tas ir B&O?

—  Nē, tas ir jaunais Sony, — saka pārdevējs.

—  Ļoti labi nostādits.

—  Tu gribēji sacit, ka labi stāv? — jautā pārdevējs. Viņš smejas. Jaunais vīrietis smejas. Mēs smejamies. Es

atkal pievēršos ķiteļviram. — Cik filmu ar viņu tev ir?

—  Ja tas, ko es atceros, ir viņš, tad man šeit vismaz kādas pāris atradīsies.

—  Mēs gribētu visas, kas tev ir ar viņu. Pārdevējs iesāņus paraugās manī.

—  Mums, starp citu, ir ari citas filmas.

—  Nē, paldies! Šis te ir priekš manis.

—  Debestiņ! Katram sava gaume. Virietis ķiteli iet uz dibentelpas durvīm.

—  Piezvaniet rit, gan tad kaut kas jau būs!

—   Vai ne ar ko citu nevaram jūs iekārdināt? — jautā pārdevējs.

—  Paldies, nē, — saka Lindvigs. Pārdevējs pagriež fotogrāfiju uz letes.

—  Kas viņa ir? Zaķenite? Lindvigs mani pavelk.

—  Nāc, ejam!

Es paņemu fotogrāfiju un nolieku uz letes dažas naudaszīmes.

—  Un kas ir Džeks Rots Paskāls? —jautā pārdevējs.

—  To mēs uzzināsim rit, — es atbildu. Tad mēs ejam.

Lindvigs aizved mani atpakaļ uz redakciju.

—  Kad viņu atradisi, ko tu ar viņu iesāksi?

—   Nezinu. Noreducēšu lidz kādai mākslīgās dzīvības formai.

Pušķis ir liels un balts un atgādina kaut ko nereālu. Nodīrāta gulbja spalvas.

Dažkārt es sajūtu tādas lietas. Instinktīvi. Gn es to zinu vēl pirms tam, kad izbraucu uz turieni. Kaut kas nav kārtībā.

Pirms pašas lidostas es gandrīz apstājos un griežos atpakaļ. Tomēr turpinu braukt. Kaut arī esam norunājuši satikties vēlāk.

Lidostā satieku viņas darbabiedrenes. Tās saka — viņa jau esot aizbraukusi.

Es jautāju, cikos viņas atlidojušas.

—  Mums bija ceļavējš, — ātri saka viena no meitenēm. Gn tajā mirklī es saprotu, ka Nataša melo. Tas ir, pēkšņi

es tam ticu. Un arī neticu. Man šķiet bezjēdzigi un neticami, ka Nataša patiešām varētu man melot. Cilvēka dzivē ir pe riodi, kad meli tiek noraiditi kā nepieņemami.

Es braucu atpakaļ cauri pilsētai. Jau otrpus Amageras atpakaļskata spoguli pamanu mazdu. Tā iekārtojas tieši aiz manis un seko man pāri rātslaukumam, garām Sē paviljonam, tālāk pa Borupa gatvi. Tikai pēc Borupa gatves, tieši pirms es uzbraucu pakalnā, tā nogriežas. Es lēni braucu tālāk un mēģinu saskatit mašīnu spoguļos. Bet tā ir nozudusi.

Pār purviem lēnām nolaižas krēsla, un gaiša, zilgana dūmaka peld virs ūdens kā krāsains gaiss. Pie horizonta zem violetiem mākoņiem, vēsi starodama, karājas nespodri dzeltenīga saule. Tālākajos ezeros šūpojas mazas, sudrabainas laivas.

Braucot pa ielu, man nedaudz tric rokas. Es apstājos pretējā pusē. Izslēdzu motoru un gaismas. Pustumsā aizdedzinu cigareti. Viņas dzīvokli deg gaisma. Bet aizkari ir aizvilkti.

Mīļākais.

Kad aizkari tiek atvilkti, es ieraugu Natašu pie loga kopā ar kādu svešinieku. (Jn apskāviens logā pat neizskatās pēc atvadām.

Es nolaižu logu. Izmetu ziedus. Braucu projām.

Es piemetu glāzi pilnu ar ledu. Pēc četriem pieciem viskijiem viss nostājas savā vietā. Un man rodas maiga un mazliet muļķīga vēlēšanās apkampt visu pasauli. Es dūkdams peldu caur zeltainām viskija spirālēm.

Kad viņa ierodas, es izskatos pēc trakā. Izdzirdis durvju zvanu, es smagi izvelkos priekšnamā. Atvēris durvis, noslīdu lejup gar stenderi, un viņai nākas mani satvert, pirms atsitos pret grīdu.

Viņa ievelk mani istabā. Mēs brīdi sēžam. Viņa glāsta man matus. Esmu pa pusei aizmidzis. Tad viņa pieceļas un iet uz tualeti. Es ar grūtībām pieceļos kājās.

Gn es dzirdu viņu aiz sevis, stāvēdams pie erkera loga, un melna kā ēna viņa atslīd un nostājas man priekšā ar zāļu pudelīti rokā. Viņā ir kaut kas bīstams, kā Monikā nebija. Līganā gaita un slaidās, melnā zīdā ietērptās kājas.

—  Kas ir šis te? — viņa jautā. Viņai rokā ir manas sulprila tabletes.

—  Tas nav nekas. Man šad tad uznāk reiboņi.

—  Vai tev neliekas, ka būtu laiks par sevi man mazliet

pastāstīt?

—  Tu zini tikpat daudz par mani, cik es par tevi.

—   Ak, tu esi neciešams! — Viņa nedaudz atkāpjas no manis.

Es nikni pagriežos.

—   Es esot neciešams? — Es pieeju viņai klāt. — Šis pulkstenis! Bangkokas? — es prasu, stingri sagrābis viņas roku.

—  Ko tu gribi teikt? •

—  Tas ir īsts, Nataša. Tas nav no Bangkokas.

Viņa izraujas. — Gn kas tad ir? Kāda tev daļa, vai tas ir īsts vai neīsts?

—  Man liekas, ka tas ir savādi.

—   Gn tu? Sēdi un puņķojies gar mirušas meitenes vēstulēm!

Viņa ir saniknota. Pēkšņi.

—  Tu to zini? — es jautāju.

—  Protams, es to zinu.

—  Kā tu to zini?

—  Vai nav vienalga? Visi zina. Kāpēc tu slēp tās drazas?

—  Drazas?…

Viņa negrib, ka viņu mēra un sver, un salidzina ar meiteni no manas pagātnes. Bet vai tad viņa nezina, ka mēs nekad nebūtu viens otru iepazinuši, ja es nebūtu salīdzinājis? Vai viņai patiesībā nav vienalga?

—  Tu esi slima, — es saku.

Viņa saniknota pieceļas-un aiziet. Nāk atpakaļ. Met man ar citu tablešu pudelīti.

—  Ak tad es esmu slima?

Pudelei nokrīt vāciņš, un balti zāļu zirnīši izbirst pa gridu kā krusas graudi.

Klusums.

Tad viņa pietupjas un sāk tos uzlasīt. Citu pēc cita viņa tos salasa un saliek atpakaļ pudelē. Es vēroju viņu. Vai es daru viņai pāri? Vai es izdzīvoju to visu vēlreiz caur viņu? Lai pārmainītu beigas? Lai aizkavētu notikušo? Vai lai pieredzētu to visu vēlreiz?

—  Saki kaut ko, Mārtiņ!

Es palūkojos viņā.

—  Kāpēc tu neteici, ka to zini?

—  Tu taču neko neesi stāstījis, Mārtiņ. Kas man būtu bijis jāsaka? Ko tādos gadījumos saka?

Es neatbildu.

Viņa apsēžas.

—  Kāpēc tu man par viņu nestāsti?

—  Tu taču to zini.

—  Visu ne.

—  Ko tu gribi zināt?

—  Visu.

Es pieceļos.

—   Es nezinu… Viss ir tik neskaidrs. Viņi taču joprojām nezina, kas to izdarījis, un domā, ka tas esmu es. Bet es biju šeit. Es tovakar biju mājās.

—  Viņa tev daudz nozīmēja, Mārtiņ, vai ne?

Es nezinu, ko lai saku. Man pašam nav skaidrības. Jā, viņa nozīmēja daudz. Bet ko? Es joprojām dzirdu viņas vieglos smieklus dzīvoklī, dažkārt es viņu saskatu uz ielas nepazīstamu meiteņu sejās, kaklu, profilu un tad — aizturu elpu, kad viņas pagriežas pie veikalu skatlogiem, un redzu, ka tā nav viņa. Moniku identificēja viņas vecāki. Varbūt to vajadzēja darīt man. Aptaustīt viņas auksto augumu, redzēt viņas pēdējo — noslēgto, violeto seju. Lai spētu tam noticēt. Varbūt ar mani ir tāpat kā ar sievietēm, kam noliek uz

krūtīm vinu nedzīvus dzimušos bērnus. Tikai tad viņas tam

> >

notic. Tikai tad to aptver.

—  Vai esi ar kādu par to runājis?

—  Ne gluži, — es saku.

—  Ja par to runā, Mārtiņ, kļūst labāk.

—  Kas to teica?

—  Ko tu ar to domā? Bez tevis ir vēl arī citi, kas zaudējuši kādu, ko mīl. Ne jau visi tikai sēž un nožēlo sevi.

—  Pietiek!

Es saņemu rokās viņas seju. Saspiežu to.

—  Ko tu īsti gribi? Saki — ko tu gribi?

—  Mārtiņ, laid mani vaļā!

—  Vai tu gribi zināt, cik reizes viņš viņā nolaida? Vai to tu gribi zināt, Nataša? Vai tu gribi zināt, kā man sāp? Nu tad tu arī uzzināsi, kā man sāp. Viņu atrada kādu vakaru pagrabā. Stulbākais ir tas, ka mēs vispār nepazinām nevienu, kas 126 dzīvo šajā mājā. Kā tu domā, ko viņa tur darija? Ko? Kā tev liekas, ko viņa tur darija?

Es raustu viņas galvu un atgrūžu viņas roku, kad viņa mēģina izlocīties.

Viņai acīs sariešas asaras. Viņai ir bail. Vina trīc. Un ir

> i >

tuvu raudām.

—  Laid, Mārtiņ! Man sāp!

—  Atbildi!

—  Varbūt viņu piespieda tur noiet?

—  Par to nekas neliecina. Ko viņai tur vajadzēja?

—  Varbūt kādu sastapt?

—  Vai zini, kas man sāp? Ka viņi uzskata, ka to izdariju es! Jo tas ir vienīgais, kas viņiem šķiet loģiski. Ir vēl viena lieta. Sīka detaļa, ķermenis ne vienmēr saklausa dvēseles brīdinājumus. Tam jābūt izskaidrojumam.

—  Ko tu gribi teikt?

—  Ka Monika pirms nāves bija nodarbojusies ar seksu.

—  Ar seksu? Tu to sauc par seksu? Vai tad viņu neizvaroja?

—  Nē. Jo, kā to prozaiski formulēja policija, «nebija ciņas pēdu». Viss liecina, ka viņa slepkavu pazinusi.

—  Varbūt viņa bija iebiedēta?

—  Iebiedēta? Ar kājstarpi tik pilnu izdalījumiem, ka policija nevarēja nosaukt tos mazos skrāpējumus par izvarošanu? Viņa bija slapja, Nataša! Viņa bija uzbudināta! Tātad tam bija jābūt man. Problēma tikai tā, ka es tas neesmu. Kurš tad tas bijis?

Pēdējo teikumu es izkliedzu: — Un kāpēc, nolādēts, viņa bija tik slapja?

Viņa raud. Asaras rit viņai no acim. Es atslābinu savu tvērienu.

—  Nesit, Mārtiņ!

Es aizeju lidz dīvānam un apsēžos. Viņa šņaukājas un pavirši notrauc asaras ar mazajām rokām. Viņa saņemas. Klusā, drošā balsi viņa saka:

—  Bet sperma? Viņiem taču vajadzēja atrast spermu?

—   Ja vien viņš nav lietojis kondomu, — es vārgi saku. — Gn kurš gan, pie velna, kādreiz ir dzirdējis par izvarotāju, kurš lieto kondomu?

—  Ak Dievs, piedod!

—  Jā, es jau cenšos. .

Nataša ir noraudājusies un klusa. Maisiņi zem viņas acim ir dzelteni un pietūkuši, un izskatās kā izkalti viņas sejā. Es aizeju un apsēžos viņai blakus. Aplieku viņai roku.

—  Piedod! Es nezinu, kas man bija uznācis. Es noskūpstu viņas vaigu, kas garšo pēc sāls.

—  Man tagad mazliet bail no tevis, Mārtiņ. Es piespiežu viņu sev klāt.

—  Nebaidies!

—  Varbūt man braukt mājās? Es noraidoši papurinu galvu.

Viņa pagurusi pieceļas, ieiet guļamistabā un izģērbjas. Pēc briža viņa atgriežas. Stāv durvīs.

—  Tu nāksi?

—  Nē, es vēl mazliet pasēdēšu.

Viņa nāk uz manu pusi. Apstājas pusceļā.

—  Kas ir noticis? Es paskatos viņā.

—   Kas tas par vīrieti, kurš šodien bija pie tevis? — es jautāju.

—  Vai tad tu mani vēl arī izspiego? 128

—  Man gadījās braukt garām. Es būtu iegājis pie tevis, bet, redzēdams jūs kopā, aizbraucu projām.

—  Man taču nav obligāti jāatskaitās?

—  Protams, ne.

—  Tas bija draugs. Vecs draugs. Ārprāts, cik tu esi slimigi aizdomīgs!

Tad viņa aiziet. Pēc brīža guļamistabā nodziest gaisma. Es apguļos uz dīvāna.

Vēlāk, naktī es pieceļos un atkal aizeju un nostājos pie erkera loga. Es cieši skatos uz melno loga rūti pretējā pusē. Un domāju par to, ka man varbūt vajadzētu izstāstīt Natašai par Moniku, par fotogrāfiju, par bankas rēķinu, doktoru Filipu un Džeku Rotu Paskālu. Bet es to nedaru. Tā ir nojausma. Es zinu, ka viņa kaut ko zina. Bet es nezinu, ko viņa zina. Es gribu zināt, ko viņa zina. Man jāzina, ko viņa zina.

Es sēžu viesistabas tumsā un klabinu zobus. Nataša mani pasauc no guļamistabas. Es saku, ka nākšu.

Pēkšņi vina stāv durvīs.

J »

—  Tu esi tik savāds, — viņa saka.

—  Esmu slims.

Viņa apsēžas man blakus. Apliek roku ap manu plecu. Viegla nepatika. Nelabums no viņas tuvuma. Tipiska neirozes pazīme, kā teiktu doktors Filips.

—  Varbūt mums vajadzētu uzņemt to mierīgāk? — viņa ievaicājas.

—  Varbūt, — es atbildu.

Vina saka, ka braukšot uz savas mātes vasarnicu. Ja vina

> ' >

aizbrauks, vai viņa domās par mani? Es nezinu.Vai viņa sūtīs pastkartes? Un ko viņa rakstīs? Vai viņa rakstīs par Moniku vai ari par laiku? Varbūt viņai tur ir cits? Un vai tad viņa rakstīs par viņu? Noteikti. Meitenes vienmēr atklāj tādas lietas. Bet vai viņa tikai netieši pieminēs viņu, vai ari skaidri uzrakstīs, ka atradusi sev mīļāko? Vēl vienu? Es nezinu. Es par viņu neko nezinu.

—   Man liekas, ka vajag mazliet padzīvot vienatnē, —

vina saka.

)

Es pieceļos un pieeju pie loga. Tas ir atvērts un nostiprināts. Vēsa vējpūsma skar manu seju.

—  Ar ko?

Viņa nopūšas. Pieceļas man aiz muguras. Pienāk un apskauj mani ar rokām. Piekļauj seju pie manas muguras.

Es apgriežos.

—  Tu trīci, — viņa saka.

—  Tu ari.

—  Man salst.

—  Man arī.

Lietus ievelk rūtī dažas svītras. Kādā pagalmā ņauduļo kaķis, kā sieviete, kas pārāk ilgi nav tikusi apmierināta. Erotiska gaudu dziesma pagalmā zem māju jumtiem. Drīz parādīsies pirmie skolu beidzēji. Vēl pirms nedaudziem gadiem es pats kopā ar kādu meitēnu izmantoju cepurīti kā paliekamo, lai neatstātu traipus uz viņas matrača. Tā bija viena no pēdējām skolas noslēguma ballītēm. Direktora vārds izplūda, un man bija savādi slābana sajūta, kad uzliku cepuri galvā, tajā rītā iedams mājās.

Nezinu, kādu tolaik iedomājos pasauli. Nākotni. To es neatceros. Tagad es vairs neko neiedomājos.

Es brīdi stāvu pie loga. Nataša nemierīgi guļ.

Tieši pirms sprādziena es kaut ko pamanu. Man vismaz 130 tā liekas. Zem kokiem lejā uz ielas kaut kas kustas. Strauja ņirboņa. Tad mirkli — tukšums. (Jn tad — gaismas uzliesmojums, spiediena vilnis un stikla šķembu lietus, melnajai rūtij un dzīvoklim pretējā pusē eksplodējot.

13

Dažas minūtes pēc eksplozijas iela jau ir pilna ar ugunsdzēsēju, policijas un ātrās palīdzības automašinām. Ņirbošās zilās gaismas zib pār māju fasādēm; pa logiem izliekušies cilvēki, lai redzētu, kas noticis. Var dzirdēt sprādziena pamodināto bērnu raudas un raudošas sievietes, un daži vecāki cilvēki šoka stāvoklī tiek iznesti ar saliekamām nestuvēm un aizvesti ātrās palīdzības mašīnās. Kāda policijas automašīna ir aizsprostojusi šķērsielu satiksmei. Cilvēki naktstērpos, tikai uzmetuši uz pleciem žaketes, stāv un runā ar policistiem uz ielas, kas piebirusi pilna ar stikliem un mūra šķembām. Ugunsdzēsēji savās baltajās virsjakās un sarkanajās ķiverēs ievelk iekšā jaunu šļūteni caur rūti, ko izsituši, jo pirmajai šļūtenei ir sūce. Pārējie ugunsdzēsēji diriģē šo operāciju ar rācijām. No caurās šļūtenes pa ielu plūst ūdens. No augšas šļūtenes atgādina makaronus, kas izlocījušies starp automašinām. Ierodas pirmie preses fotogrāfi.

Lielākā daļa dzīvokļa ir aizrauta projām, un tas, kas ir atlicis, atgādina neveiksmīgi izveidotu terasi. Beidzot vēlu naktī liesmas tiek savaldītas, bet mums nākas turēt logus ciet, lai nelaistu iekšā dūmus. Jaunā meitene stāv logā un skatās uz mums. Es pamanu kādu no avīzes fotogrāfiem, kas sarunājas pa mobilo telefonu. Droši vien ar redakcijas kriminālo notikumu nodaļu. Es piezvanu uz redakciju un dabūju viņa mobilā numuru. Pie loga stāvēdams, es varu noskatīties, kā viņš izņem to no iekškabatas.

—  Molberg? — viņš saka. — Kā tu, nolāpīts, to uzzināji?

—  Es te dzivoju. Paskaties augšup!

Viņš pagriežas. Paskatās uz augšu. Pamana mani. Pasmaida.

—  Ko tu esi noskaidrojis? — es jautāju.

—  Izklausās pēc pašnāvības. Kāds jauns vīrietis. Viņi saka — viņš atvēris virtuvē visus trīs gāzes krānus.

—  Vai nav savādi? Es stāvēju un skatījos ārā, kad tas notika.

—  Vai esi runājis ar policiju?

—  Es neko neredzēju. Vai tas nav savādi?

—  Ko tu gribi teikt? — viņš jautā.

—  Vai man nebūtu vajadzējis kaut ko redzēt? Varbūt gaismas uzliesmojumu? Vismaz kaut ko?

—  Nebūt ne. Ja gāzes sakrājies daudz, pietiek ar sikumu. Varbūt ieslēdzās ledusskapis. Tā, starp citu, gadās. Vai tu viņu pazini?

—  Nē. Man pat nebija ne jausmas, ka tajā dzīvoklī kāds dzīvo. Nekad neesmu redzējis viņu nākam mājās vai ejam prom. Nekad neesmu redzējis gaismu. Būtībā es šajā dzīvoklī neesmu manījis nekādas dzīvības pazīmes.

—  Tu tās arī nemanīsi, — viņš saka. Lejā nama parādes durvīs sāk pulcēties ļaudis.

—  Te kaut kas notiek. Es beidzu, Molberg!

Es redzu viņu skrienam pretī ātrās palīdzības darbiniekiem, kuri aiznes nestuves ar kaut ko, kas varētu būt cilvēka liķa pārogļojušās atliekas. Tumsā uzplaiksni zibspuldzes.

Es atmetu domu par aizmigšanu. Pat tad, kad sāk aust gaisma, uz ielas, pa kuru no ugunsdzēsēju šļūtenēm pludo ūdens, ir dzivība. Policisti mierīgi runā ar ziņķārīgajiem, kas nokāpuši lejā no saviem dzīvokļiem.

—   Es ieiešu vannā, — saka Nataša un ātri paiet man garām. Mazliet vēlāk sāk šļakstēt ūdens. Es mēģinu iedomāties, kā tas ir — uzsprāgt. Piedzīvot eksploziju un pēc tam varbūt sadegt. Mēģināt izkļūt ārā. kamēr viss kūst. Kamēr tu pats kūsti. 800—900 grādos pēc Celsija izkūst viss. Liesmas raujas uz augšu. Vienīgā iespēja, kas atliek, ir — gar gridu, vistālāk no uguns centra. Bet pat tad cilvēks tiek cepināts. Es reiz tiku aizsūtīts aprakstīt ugunsgrēku. Kad ugunsdzēsēji nāca, nesdami jaunu sievieti, visi domāja, ka viņa brīnumainā kārtā izglābusies. Līdz brīdim, kad tie viņu uzmanīgi apgrieza. Visa viņas mugura bija melna, āda bija saplaisājusi kā sausa zeme. Viņai bija trešās pakāpes apdegumi uz visas muguras. Vēlāk viņa nomira, pieslēgta pie sistēmas. Mazliet vēlāk Nataša iznāk no vannas istabas, ietinusies platā, baltā dvielī, un klusēdama iet apģērbties.

—  Es braukšu uz pilsētu. Vai tevi aizvest? — es jautāju.

—  Nē, es paņemšu taksometru.

Es sakravāju savas mantas. Viņa neko nejautā. Viņa neko neierosina. Viņa nesaka neko.

—  Neaizmirsti aizslēgt durvis! — es viņai saku.

—  Vai te ir kas vērtīgs? — viņa jautā.

Vēlāk priekšpusdienā es piezvanu Hofam.

—   Es viņu atradu. Man te stāv trīs filmas. Tu tās vari dabūt — par tūkstoti.

—  Kā tad viņu sauc?

—  Acumirkli! Nikolajs Mārtiņš, — viņš saka.

—  Nikolajs Mārtiņš? Vai tas ir viņa īstais vārds?

—  Noteikti ne.

—  Man jāzina viņa īstais vārds!

—  Par to jāmaksā papildus. Divi tūkstoši.

—  Lai notiek.

—  Piebrauc pēc pāris stundām! Tad būs kārtībā.

Es lasu avīzes. Es lasu rakstus par eksploziju, kuri visumā apstiprina agrākos ziņojumus par jaunā vīrieša pašnāvību. Kāda vecāka dāma dabūjusi smadzeņu satricinājumu, kādai smagai mantai gāžoties no plaukta virs viņas gultas. Noteikti tā pati vecā dāma. Es meklēju pa rindām pārējo. Vairāk nekā nav.

Lejā uz ielas es ieraugu arhīva Stellu un piezvanu uz pieņemamo telpu, un lūdzu, lai viņu aizkavē. Es pasūtu galdu lenčam «Trīs torņos» un eju lejā pie viņas.

—  Es izmaksāšu, — es saku un paņemu viņu zem rokas.

—  Vai tu raksti kādu pētījumu? — viņa jautā, kad mēs dzeram kafiju. — Man ir vēl daži priekš tevis.

—  Tieši to es tev gribēju teikt. Tev vairs nav jāmeklē. Es esmu viņu atradis.

—  Ak tā? Vai tas bija viens no tiem?

—  Es vēl nezinu. Bet es to uzzināšu.

—  Tas taču ir darba vajadzībām, vai ne? Tu zini, ka citādi es nedrīkstu?

—  Protams, darba vajadzībām. To taču tu zini.

Viņa paskatās pulkstenī. — Nu man jāiet, Mārtiņ. — Viņa pieceļas. — Paldies par lenču! — Viņa pasmaida un pārliek jaku pār plecu.

—  Man tev vēl viens uzdevums, — es saku.

—  Kas?

—  Nataša Nuarē.

Viņa samiedz acis.

—  Kas viņa ir?

—  Nezinu, — es saku.

Viņš ir veikalā viens, kad es ienāku. Ķērbies ķiteli. Es nolieku naudu uz letes.

—  Kā tad viņu sauc?

—  Tos divus tūkstošus es no tevis iekasēšu tik un tā. Bet viņu patiešām sauc Nikolajs Mārtiņš. Tas ir viņa īstais vārds.

Viņš noliek filmas uz galda.

—  Vai tev ir telefonu grāmata? — es prasu.

—   Tev nav jāmeklē viņš telefonu grāmatā. Es ieliku vārdu, numuru un adresi vienā no kasetēm. Vai tev vajadzēs maisiņu?

—  Vai par to jāmaksā īpaši?

Viņš pasmaida. — Nē, tas ir uz veikala rēķina. Lūdzu!

Kad esmu ceļā uz izeju, viņš ierunājas:

—  Nekāds tracis taču nebūs, ko?

—  Nedomāju vis.

—   Kas tu esi? Lindvigu mēs pazīstam, tātad kruķis tu neesi. Vai žurnālists?

—  Vai es pēc tāda izskatos?

—  Bāls, aizdomīgs, neaprēķināms —jā, būtībā jā.

Es saņemu durvju rokturi.

—  Tikai mieru! Es par to nerakstīšu, tin, ja pārdomāšu, tad piezvanīšu.

—  Neaprēķināms, es jau teicu, — viņš konstatē.

Lēnām braucu uz priekšu pa ielu. Dzīvoklis atrodas tur, kur kādreiz bija Melnais Taisnstūris, mazā ieliņā, kas iziet uz Ezeriem. Es apstājos un bridi palieku sēžam mašīnā. Viņš it kā dzivo trešajā stāvā pa labi, bet logos nav nekādu dzīvības zīmju. Kad esmu kādu brīdi sēdējis, izkāpju un aizeju līdz parādes durvīm. Es meklēju plāksnīti ar uzvārdu. Adrese ir pareiza. Vārds ir istais.

Es eju atpakaļ uz mašīnu un gaidu. Izsmēķēju cigareti. Nekas nenotiek. Es gaidu.

Pēc pāris stundām es braucu projām.

—  Slepkava! — kliedz vecā dāma. Es skrienu pāri ielai uz viņas pusi, bet viņa pagūst atslēgt durvis un iemukt iekšā.

—   Perversais tēviņš! Slepkava! — viņa sauc un sit no iekšpuses ar spieķi pa stiklu. Apsējs uz viņas galvas atgādina turbānu. Tad viņa smagi kāpj augšup, balstidamās ar spieķi pret pakāpieniem, un nozūd kāpnēs.

Aiz manis parādās sētnieks.

—   Nevajag ņemt viņu vērā, — viņš saka. — Viņa ir maķenīt jukusi.

Viņš taisās iet.

Es ierunājos:

—  Vai jūs labi pazināt to jauno vīrieti?

—  Es? Es viņu nepazinu. Neviens viņu nepazina. Es runāju ar viņu, kad viņš ievācās dzīvoklī. Tas bija ziemā.

—  Kā viņu sauca?

—  Toms Kubžeks.

—  Vai zināt, ar ko viņš nodarbojās?

—  Nav ne jausmas. Es jautāju viņam, kad viņš ievācās. Bet neuzzināju gandrīz nekā. Viņš kaut ko studēja. Man liekas, viņš nodarbojās ar kaut kādām politiskām padarīšanām. Viņš bija ļoti noslēpumains. Mēs nekad viņu neredzējām, un man liekas, ka ilgus laika sprīžus viņš nemaz te nedzīvoja.

—  Man ari liekas, ka ne. Patiesibā nemaz neatceros, ka būtu viņu redzējis.

—  Virtuves kāpnes. Viņš vienmēr staigāja pa virtuves kāpnēm. Izeja no pagalma ir aiz stūra. Tāpēc no ielas nekā nevar redzēt. Viņš bija ļoti bikls. Varbūt tās sejas pēc.

—  Sejas?

—  Viņš bija sakropļots. Viņam bija drausmīgas rētas vienā sejas pusē. Varbūt tāpēc. Noteikti nebija viegli ar tādām staigāt apkārt. Policija ari domā, ka tā bija pašnāvība.

—  Jā, tā viņi saka.

Sētnieks pakrata galvu.

—  Gan viņi noskaidros, kad atradīs to otru.

—  Otru?

—  To, kas tovakar pie viņa atnāca.

—  Kā jūs zināt, ka pie viņa kāds bija atnācis?

Viņš izbiedēts skatās manī.

—  Kāpēc jūs tik daudz jautājat?

—  Kas bija tas cilvēks, kas atnāca pie viņa?

—  Es neko neredzēju, — viņš saka. Viņš grib iet.

—   Nomierinieties taču! — es saku un mēģinu satvert viņa roku, bet viņš izlokās un steidzīgi nozūd aiz žoga.

Viņš vēl palūkojas atpakaļ pār plecu.

—  Es zinu, kas jūs esat! Jūs zināt to, ko zināt. Es nezinu neko. Es neko neredzēju, — viņš saka.

Tad nozūd vārtos. Nav svarigi. Es zinu, ko tu redzēji. Es zinu, ko tu zini.

Veltīgi mēģinu atrast slimības cēloni. Kaut kas taču ir izraisījis šo slimību. Bet tas nav viegli. Vai kāds vispār zina, kāpēc kaut kas ir tā, kā tas ir?

Vai stulbie patiesībā ir gudrie? Un vai gudrie tikai tāpēc ir gudri, kā tā ir stulbo dilemma — viņi ir pārāk stulbi, lai spētu aizstāvēt stulbumu kā patieso gudrību? Tā var turpināt, cik uziet.

ūn, ja Freida mācībā ir kaut drusciņa taisnibas, tad taču es pavisam droši esmu vienīgais, kas nevar aizrakties atpakaļ savā pagātnē.

Es redzu Moniku savā priekšā. Viņas attēlu. Galvā grozu to riņķī un apkārt. Nakti pēc nakts ar šīm mokošajām domām. Dažkārt es pamostos, noplūdīs sviedriem. Dažas naktis pat vairākas reizes. Tricošs, dažkārt pārbiedēts. Dažas naktis es pamodies neuzdrīkstos ne kustēties, jo man rodas biedējoša sajūta, ka istabā ir vēl kāds. Kas ir tas, kas mani tā biedē? Kas ir tas, ko es ieraugu, aizvēris acis? Doktoram Filipam šis pazimes nepatīk.

—  Varbūt vajadzētu pamēģināt cipramilu, — viņš saka. Nabaga ārsts! Psihiskās parādības nepakļaujas viņa vēlmēm.

Pierādījums negrib tā uzreiz novest atpakaļ pie teorijas.

Viņš ieņem savu parasto vietu krēslā, sakrustojis rokas. Elkonis atbalstīts vienā rokā, lūpas savilktas, pa tām bungo rādītājpirksts. Domigs skatiens. Tad viņš ierunājas:

—  Eksplozija šai dzīvokli tā kā būtu iznicinājusi jūsu teoriju, ko?

—  Esmu pārliecināts, ka bija kāds, kas mani novēroja.

—  Jūs taču negribēsiet nopietni apgalvot, ka policija svinēja uzvaru, uzsperdama pati sevi gaisā? Bez tam avīzēs taču rakstīts, ka tā bija pašnāvība.

—  Es pats esmu žurnālists, doktor Filip.

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Avizēm ir informācijas avoti. Informācija nerodas ne no kā.

—  Tā saņemta no policijas, kura mēģina slēpt savu izgāšanos. Vai tā jūs domājat?

Es paraustu plecus.

—  Es nezinu, ko domāju.

Es sēžu krēslā viņam preti. Viņam gan labāk patīk redzēt mani uz kušetes.

—  Tas taču ir tikai tāpēc, lai palīdzētu jums brīvāk par visu stāstīt.

—  Man nav miera.

Es pieceļos un pieeju pie loga. Atbalstu rokas pret palodzi un skatos ārā.

—  Vai jums, Molberg, ir zināms, ka psiholoģija pazīst psihiskas parādības, kas materializējas?

—  Ko jūs gribat teikt? — es jautāju un pagriežos pret viņu.

—  Visas šīs runas par novērošanu. Kāds, kas jums seko. Kāds, kas jūs izspiego. Melna rūts. Kāds, kas jūs novēro. Vai tā nevarētu būt vaina? Vainas apziņa?

—  Tas dzīvoklis eksplodēja, — es saku. — Tas dzīvoklis eksplodēja, un pirms nepilniem diviem mēnešiem meitene, kas dzīvoja stāvu augstāk, tika nogalināta. Vai tā ir sagadīšanās? Vai tā ir slimīga fantāzija? Vai tas nav kaut mazliet savādi?

Viņš paskatās manī.

—  Vai jūs kādreiz lasāt Jungu?

Es noguris palūkojos uz viņu.

—  Dažkārt, — es saku. — Kad nevaru aizmigt.

Vaina? Vai tas patiešām ir tik banāli? Vai Monika Milazāra

patiesībā bija eņģelis, ko tiku atstūmis, un vai tas biju es, kas

netieši bija vainojams viņas nāvē? Vai tas ir tas, kas mani nomoka, vajā mani sapņos, nospiež mani cauru dienu, tā ka man nākas radīt iedomātus ārējus draudus, lai sevi attaisnotu? Vai es viņu atgrūdu?

Es joprojām viņu sajūtu, kaut arī viņas šeit vairs nav. Es joprojām viņu atceros. Es varu viņu saost. Gaisa plūsmu, viņai atmetot matus, mitru, smaržīgu ādu pēc rīta dušas.

Vai.tas viss bija tikai feromons, kupinola smarža? Vai tas viss bija tikai rupja riesta dziesma?

Viņa iemācīja mani mīlēt, bet es zaudēju viņu uz mūžu. Viņa iemācīja mani milēt — vai zaudēt? Vai tas ir tas pats?

Reiz viņas bija karalienes, princeses mūsu sapņos. No kurienes mums rodas šie tēli? Kad tas viss sabruka? Kad kļuva skaidrs, ka sapnis nevarēs piepildīties, — vai tad, kad mēs pirmo reizi atkāpāmies no šiem nosacījumiem? Kad tika pieļauti pirmie kompromisi, kad tika saņemta pirmā piedošana?

Mēs nesaudzīgi dzenamies pakaļ pagātnes rūgtumam. Kodolam, kas izraisījis neapzināto iekšējo psihisko konfliktu, kā to mazliet neveikli formulē doktors Filips. Kad es stāstu par jaunibas garajām pastaigām mežos un gar ūdeņiem, viņš nojauš tieksmi atgriezties dzemdē.

—  Vai tas nebija tas, ko Freids tā ari nekad nesaprata?

—  Ko jūs gribat teikt? — jautā doktors Filips.

Es pakratu galvu.

—  Kā es varu zināt, ka jūs jautājat par būtisko?

—  Es pats esmu ticis pakļauts analīzei, —viņš saka.

—  Es pats esmu žurnālists.

—  Tas ir kas cits, — viņš saka. — Tie ir citi jautājumi.

—  Bet kā lai es zinu, ka man tiek uzdoti istie jautājumi?

Gn ja nu man nav jautājumu tām atbildēm, kuras es tādā gadījumā nekad nesaņemu? Ja nu jums to nav?

—  Nu jūs atkal teoretizējat!

—  Ak tā? — es saku. — Kā tad lai es zinu, vai sāpes, ko jūtu, nav norma? Kā lai es zinu, vai sāpes vispār nav norma? Kā lai es zinu, ka es neesmu normāls? Kā lai es zinu, ka man nav jābūt nenormālam?

—  Izklausās ļoti savādi, — viņš saka.

—  Es neesmu empīriķis.

Viņš triumfējoši palūkojas manī.

—  Kā jūs to zināt?

Es aizeju atpakaļ un apsēžos krēslā.

—  Kādēļ visu laiku māte? — es jautāju.

—  Nedomāju, ka jums bijušas kādas īpašas attiecibas ar tēvu, — viņš saka.

—  Tad varbūt vainigais ir viņš, — es saku.

Mums ar doktoru Filipu nav nekādu panākumu. Cilvēkam no malas varētu likties, ka viņš mēģina mani ārstēt, bet viņš to nedara. Tas ir tīrais blefs.

Doktors Filips ir cēlies no laikiem, kad slimībām aizrautīgi deva triecienus ar strāvu. Tās pāris sekundes paspirinājās un tad izgaisa. Spriegumā, kas radās, pieslēdzot releju, varbūt izzuda kaut kas, kas nemaz nebija slimība. Bet tas jau iepriekš bija ierēķināts.

Bērnībā cilvēks domā, ka pasaule ir pilna absolūtām patiesībām. Lieliem, skaidriem lielumiem. Tieši tāpēc cilvēkus šausmina abstraktā māksla. Pieaudzis cilvēks atklāj, ka pasaule ir abstraktās mākslas pilna.

Doktors Filips neatkāpjas ne par matu. Arī es ne. Es negribu tikt pakļauts viņa terminoloģijai. Mēs pastāvīgi nogaidām, ko iesāks otrs. Viņš sauc mani par vājprātigu, es saucu viņu par vājprātīgu. Bet tas izklausās pēc vājprāta tikai tad, kad to saku es.

Tur sēž doktors Filips aiz saviem vārdiem. Aiz viņa — vēl vairāk vārdu, aiz tiem — vēl vairāk. Bezgaligas vārdu virknes bez jebkādas nozīmes. Sastopot pretestibu, tie saslēdzas kopā paši ap sevi. Slēgta sistēma, kurā nav iespējams iespraukties. Tāpēc ka tam nav nekādas nozīmes. Necaurredzama masa, gluži kā politiķu vārdu plūdi. Beidzot cilvēks padodas. Jo nesaprot. Ari tāpēc, ka pats nespēj noformulēt kaut ko sakarīgu.

—  Tas, ka jūs jūtat niknumu pret mani, ir gluži dabiski, — viņš saka, it kā mums būtu darīšana ar klasisku lūzumu terapijā. — Tā ir bieži novērojama parādība.

—  Nesaprotu, — es saku.

Viņš pārliecas pār galdu.

—  Jums ir jātic, ka es varu jums palīdzēt.

—  Esmu ateists, — es saku.

—  Pietiek! — Viņš triec roku pret galdu. Nožēlo to. ūn tā vietā mākslotā mierā sāk bungot ar pirkstu pa lūpām. Mūsu saprašanās iespēja izgaist.

—  Vai zināt, ko ar mani darija slimnīcā?

—  Jums taču tikai mēģināja palīdzēt, Molberg.

—  Palīdzēt? Katru reizi, kad paurbināju degunu, es saņēmu strāvas triecienu!

—  Tas taču bija tikai tāpēc, lai palīdzētu. Jūs nebijāt jūs pats, Molberg.

Es jūtos paguris.

—  Tad sūtiet mani atpakaļ, — es saku. — Dodiet man elektrošoku vēl dažas reizes.

Viņš pārtrauc bungošanu. Aizkaitināts paskatās mani.

— Mēs gan to saucam par elektrostimulāciju, Molberga kungs.

Lietus nervoziem rāvieniem velk uz rūts savas svītras. Vārnas kā melns mākonis paceļas no vientulīgajām koku galotnēm starp ēkām ielas pretējā pusē. Tas ir tālu.

Es iegrūžu vienu filmu videomagnetofonā un apsēžos ar vienu no apzīmogotajām pudelēm, ko atnesusi Nataša. Pudeles ar gadskaitļiem man neko neizsaka. Es iegāžu glāzē ledu un pieleju viskiju, it kā tas būtu alus. Es mierinu sevi ar domu, ka viņa tās dabūjusi lēti.

Dārgās lāses kā teiksmains eliksīrs padara mani par to, kas es esmu. Vai par to, kas es gribu būt. Bez nospiestibas un nemiera. Es iegūstu baletdejotāja drošās kustības un runas straumi, kura plūst kā priekšā uzrakstīta. Man ir bijuši mērķi. Tie bija skaidri definēti, bet nez kāpēc sasniedzami tikai pa apkārtceļiem. Kad esmu iedzēris, es kļūstu mērķtiecīgs kā plēsīga zivs.

Šis sapnis par vienkāršību. Būt vienkāršam. Ar vienkāršiem sapņiem, vienkāršām bēdām, vienkāršām rūpēm. Bet tā nekad nebūs. Jo tad man nebūtu sapņa.

Gz ekrāna kāda melnā meitene uztūkušām, sarkanām lūpām sūkā bezformīgu gaļas gabalu, kas saceļas un beidzot kļūst par stingru raķeti ar siekalu un gļotu slāni ap pamatni. Viņš ir stingri ieķēries viņas cietajos, sīksprogainajos matos, un viņas ķermenis izliecas atpakaļ, kamēr viņš braukā viņā iekšā un ārā, tā ka viņas dibens kratās. Pašās beigās tuvplānā parādās mazā, rozīgā klēpja atvere, kas aizveras ar muļķīgu, žāvām līdzīgu kustību, — un tad viņas melnā, izliektā mugura

ar mazu seklas ezeriņu un sikas, caurspīdīgas pērlītēs uz

viņas dibena.

>

»Vai tu baidies no manis?»

»Es nejūtos īsti droša.»

»Ļoti žēl.»

»Tas bija kompliments.»

Vai tāds bija viņu dialogs? Vai tā tas notika? Sapņos es trāpu sejai, kas sašķīst. Ir ainas, ko mēs negribam redzēt.

Filma slid bez skaņas. Melno meiteni paņem dibenā kāds cits puisis, bet tikmēr cita meitene guļ zem viņas, viņu laizīdama. Nikolaja Mārtiņa kadrā nav. Es pieceļos, aizeju lidz erkera logam un atveru to. Varbūt esmu uz pāris minūtēm iesnaudies. Atbalstījies pret palodzi. Uzreiz es to neieraugu. Bet pēkšņi es pamanu kaut ko, kas kustas otrā pusē. Es saprotu, ka viņa tur bijusi visu laiku. Meitene pretējā mājā pa diagonāli.

Kā vienmēr redzams tikai blāvais televizora ekrāna spidums. Ir tāda sajūta, it kā manas acis būtu bijušas aizsietas. Bet lēnām viss iegūst formu. (Jn pēkšņi es varu saskatīt viņas auguma aprises. Viņa ir noslīdējusi no dīvāna uz grīdas un guļ, izliekusies saspringtā lokā, pilnīgi kaila, izriezusi klēpi uz priekšu. Abas viņas rokas darbojas. Bet vai tas ir auglis, dārzenis vai standarta vibrators, ko viņa kustina ritmā?

Agrāk, citus vakarus es viņas televizora ekrānā varbūt redzēju savādi neskaidras un nenozīmīgas sejas. Bet tagad es saprotu, ka esmu smagi kļūdijies.

Tagad es redzu vienīgi klēpi, kas aizpilda visu ekrānu. Es redzu smailus spīdīgi lakotus nagus, kas pārcilā ādas krokas un atstumj tās sānis. (Jn kailu, mitru ķermeņa iekšieni, kas tiek uzmaukta pāri kaut kam, kas var būt tikai peņa galviņa.

Viņas seja, kas visu laiku bijusi pievērsta ekrānam, tagad

pievērsusies man, savādi bezpalidziga, it kā saviebta padevigā sāpju grimasē. Es nezinu, vai viņa patiešām mani redz, bet liekas, ka ritms kļūst intensīvāks, kad viņa skatās uz mani.

Vina skatās uz mani, un es skatos uz vinu, kura skatās uz

> y > T

ekrānu. Varbūt mēs esam izstumtie? Pirmie no paaudzes, kuru sasaistījis skatiens. Un kuras lielākais atklājums ir kļuvis arī par tās lāstu — ka uz dzīvi var tikai noskatīties.

Ir tāda sajūta, kā vērojot slepkavību bez iespējas iejaukties. Liekas, it kā šāviens no aizmugures triektu viņas ķermeni uz priekšu. Viņa trīc kā krampjos. Tad slābani sašļūk. Un līdzīgi šķidrumam izplūst uz grīdas.

Es izjūtu spēju maigumu. Man rodas vēlēšanās aiziet turp un noglāstīt viņai galvu. Bet uznāk ari nelabums. Varbūt tas ir viskijs.

Es piezvanu viņai. Viņa lēni pieceļas no grīdas, paņem no krēsla rītakleitu un uzmet sev uz pleciem. Pienāk pie loga un paceļ klausuli.

Vina skatās uz mani.

>

—  Ko tu gribi?

—  Papļāpāt.

Viņa saņem klausuli rokās. — Man patīk, ka tu skaties, — viņa saka un ar kāju pirkstiem pārslēdz videomagnetofona kanālus.

—  Man patik skatīties, — es saku.

—  Tas ir perversi. Vai tu to saproti?

Es smejos. Viņa pagriežas atpakaļ pret logu. Uzsmaida man pāri ielai.

—  Vai tu siti saujā?

—  Nē, — es atbildu.

—  Kāpēc ne?

—  Nezinu.

—  Vai tas nebija uzbudinoši?

—  Kā nu ne!

—  Vai tev bail no Palsborgas kundzes?

—  Kas ir Palsborgas kundze?

— Tā, — viņa norāda ar pirkstu. — astoņpadsmitajā numurā. Es ari būtu izdarījusi pašnāvību, ja man kaimiņos dzīvotu viņa.

—  Viņa kliedz uz mani rupjiem vārdiem, — es saku.

—  Kāpēc? Vai tu lūri arī uz viņu?

—  Nē.

—  Nu tad jau tāpēc.

—  Vai nav neviena cita, kas varētu redzēt, ko tu dari? — es jautāju.

—  Cik uziet. Bet tu esi vienīgais, kurš skatās. Viņa nožāvājas un izstaipās.

—  Esmu tik nogurusi, — viņa saka.

—  Tad ej un pagūli! Man nekā nevajadzēja. Viņa palūkojas šurp. — Kāpēc tad tu zvanīji?

—  Patiesībā es gribēju tikai pateikt paldies. Man nekad nav iznācis tev pateikties.

—  Par ko?

—  Par to vakaru. Par to, ka biji mājās. Ka mani redzēji.

—  Par ko tu runā?

—  Mans alibi. Vai tad tevi nepratināja?

—  Pratināja. Bet es taču neko neredzēju. Es tovakar nebiju mājās.

14

Es guļu līdz vēlai pēcpusdienai. Mani mati ir sataukojušies un bikses ir tik netīras, ka gandrīz spiež. Es uzdzeru ūdeni dažām galvassāpju tabletēm. No sāļajām putām ūdens glāzē man mutē paliek zivju garša.

Policija apstiprina to, par ko liecina pirmie izmeklēšanas rezultāti un kas ir saskatāms ar neapbruņotu aci. Sprādziens sagrāvis mājas sienu no trešā stāva lidz pašam jumtam, mūra gabali gāzušies lejā uz ielas, sakrizdami gandrīz divus metrus augstā kaudzē. Mirušie meklēti drupu kaudzēs ar suņiem, bet nav atrasti. Virtuvē bijuši atvērti visi trīs gāzes krāni, un pirmie pieņēmumi, kas izdarīti, pamatojoties uz glābējkomandas un ugunsdzēsēju brigādes ārsta liecībām, — ka bojā gājušais sprādziena brīdī vairs nebijis dzīvs, — izrādījušies pareizi. īsi sakot, pašnāvība.

—  Vai tad par šo lietu ir vēl kas, ko rakstīt? — vaicā dežurējošais policists, kad es piezvanu uz turieni.

—  Tieši to es mēģinu noskaidrot, — es atbildu. — Kas zināms par eksplozijas cēloni?

—  Mjā… Vai nu dzirkstele, vai kāda liesma aizdedzinājusi gāzi. Bet to mēs nekad nedabūsim droši zināt.

—  Jābūt taču kādām pēdām.

—  Nekā daudz nav. Viņi taču pamatīgi piešļāca visu to vietu ar ūdeni.

—  Kā ar lieciniekiem?

—  Pratināšana neko nedeva. Neviens neko nav redzējis. (Jn neviens neko nav dzirdējis. — Viņš iesmejas. — Ja neņem vērā pašu blikšķi.

—   Cik saprotu, jauno vīrieti sauca Toms Kubžeks. Vai zināt kaut ko par viņa nodarbošanos?

—  Viņš strādāja kādā firmā, kuru sauc DiaData. Tāds kā pakalpojumu birojs. Reklāmfilmas un tamlīdzīgi. Esam runājuši ar dažiem viņa kolēģiem. Nekā ipaša. Viņš bijis diezgan noslēgts.

—  Vai pie viņa tovakar kāds atnāca?

—  Cik es zinu, nē. Un tādā gadijumā mēs būtu atraduši vēl kādu.

—  Es kaut kur lasiju, ka eksploziju droši vien izraisijis viņa ledusskapis, kas ieslēdzies…

—  Tas ir iespējams. Pietiek ar tiro nieku.

—  Tātad par to, ka viņš tovakar būtu gaidījis kādu viesos, nekas nav zināms?

—  Nē.

—  Tīrs pieņēmums — ja nu kāds no apakšas piespiedis viņa durvju zvanu? Vai ar to nepietiktu, lai izraisītu sprādzienu?

—  Teorētiski jā. Tādi gadījumi ir bijuši. Bet tas ir pilnībā atkarīgs no tā, cik ilgi gāze jau plūdusi. Un, kā jau teicu, nav neviena, kas būtu zvanījis.

—  Neviena, ar ko jūs būtu runājuši?

—  Nē.

—  Pateicos…

Kāds atnāk. Pa virtuves kāpnēm, neviena nemanīts. Iesit jaunajam cilvēkam pa galvu, atver gāzes pliti, aizdedzina degļus, nogulda jauno cilvēku ar galvu plītī. Un vienā mierā atkal atstāj dzīvokli. Pa virtuves kāpnēm? Protams. Kad gāze kādu laiku ir plūdusi, kāds iet garām pa ielu un nospiež viņa dzivokļa zvana pogu. Bliukš!

Sētnieks kaut ko ir dzirdējis. Vai kaut ko redzējis. Vai nu viņš ir dzirdējis soļus uz pagalma kāpnēm, vai redzējis to cilvēku pagalmā, vai arī dzirdējis zvanu sprādziena brīdi vai kādu sekundes daļu pirms tam. Varbūt policisti ir ar sētnieku runājuši. Varbūt viņš neko nav teicis. Vai arī ir kaut ko teicis, bet tajā juceklī neviens nav iedomājies, ka tam varētu būt kāds sakars ar notikušo. Droši vien. Sētnieks zina, ka Kubžeks tovakar gaidija viesus, ka pie viņa kāds bija. Es tumsā kaut ko redzēju — tieši pirms sprādziena. Kaut ko kustīgu. Es redzēju slepkavu. Dažās sekundēs pēc rībiena, liesmās, kas gāzās ārā no dzivokļa, un no ēkas birstošo akmeņu krusā viņš nemanits nozuda, izmantodams par aizsegu pie ieejas augošo koku.

Es apsveru iespēju zvanīt Klinkeram. Bet es to nedaru. Viņš neticēs nekam, ko es teikšu.

j '

Zvana telefons, bet es neceļu klausuli. Iedarbojas atbildētājs. Tas ir Lindvigs.

—  Pacel, es zinu, ka tu tur esi!

No kādas atvilktnes virtuvē es sadabūju virtuves nazi. Es švīkstinu to uz nažu trinamā. Es saņemu rokā spalu. Noslauku dzelzs putekļus salvetē. Atkal zvana telefons. Atkal Lindvigs.

—  Tu taču nedarīsi muļķības, vai ne? — viņš saka atbildētājā. — Ja tev prātā kas nopietns, piezvani. Tam var nolīgt cilvēkus… Es jokoju. Piezvani!

Es ielieku nazi jakas iekškabatā. Es vispirms piezvanu. Neviens neatbild. Tad es braucu.

Es apstājos tajā pašā vietā, kur pagājušo reizi. Atpakaļskata spogulī es varu vērot tuvojošās mašīnas un no savas vietas automobilī redzu kāpņu telpas ieeju.

Tikai tad, ja pats esi apstājies un gaidi, liekas, ka tas izskatās uzkrītoši. Citi, tie, kas iet garām, varbūt paskatās, bet nepiešķir tam īpašu nozīmi. Ja paiet garām tikai vienu reizi.

Vēlu pēcpusdienā pa ielu no aizmugures tuvojas dzeltens mersedess. Tas apstājas tieši pie nama ieejas. Pat redzot vienīgi profilā, es zinu, kas tas ir viņš. Nepaguvis apdomāties, es jau esmu izlēcis no mašīnas un metos pāri ielai. Man rokā ir nazis. Viss notiek tik strauji, ka, apejot mašinu, es uztriecos radiatoram. Mana kāja atsitas pret akmeni, un man jāpieķeras pie mašinas radiatora, lai nepakristu. Man izkrit nazis. Izdzirdējis troksni, viņš pagriežas, bet tad jau es esmu mašīnai apkārt un viņam klāt.

Uzbrukums ir negaidits un nikns, un viņš nepagūst aizsargāties. Es trāpu viņam tieši pa žokli, un izskatās, it kā viņu apturētu kāds signāls. Viņš krit, bet mirkli pirms tam, kad nogāžas uz trotuāra, pasviež sev priekšā rokas. Es kādu sekundi svārstos, un tas dod viņam iespēju saņemties un piecelties. Viņa sejā parādās bailes un apjukums. Viņš nezina, kas notiek. Es atkal metos viņam virsū, bet viņš savēcina rokas, un viņa elkonis trāpa man aci. Mēs gāžamies zemē, un, kad kritu viņam virsū, viņš iesper man tieši pa kājstarpi. Man nāk vēmiens un ir tāda sajūta, ka nevaru pakustēties. Esmu paralizēts, un viņš ar abām rokām sagrābj manu kaklu un žņaudz.

— Nenormālais… — viņš murmina un žņaudz tā, ka mana rikle bezmaz pārplīst. Manās kājās lēni atgriežas sajūtas.

Mēs tiekam uz kājām, tas ir, viņš gandrīz vai uzrauj augšā mani. Viņš neatlaiž tvērienu. Un tad mans spēks viņu pārsteidz. Es nezinu, no kurienes man tas rodas. Tām jābūt kādām ķimiskām vielām mūsu ķermenī, kas tieši pirms katastrofas rodas, sajaucas un eksplodē. Es nezinu, kā tas notiek. Es klūpu viņam virsū. Es spēcigi situ viņam pa seju divas reizes, trešo reizi, es trāpu, viņš krit. Es trāpu viņam pa zobiem, un kaut kas lūst viņa mutē un manā rokā. Viņš sagrīļojas uz sāniem un taustās ar rokām sev apkārt. Taču es esmu trāpijis precizi, un viņš nogāžas, tad, neveikli klupdams, pa pusei rāpus, pa pusei lizdams, pieceļas. Es metos uz viņu un no visa spēka triecu viņam pa kaklu. Pirmais sitiens tikai nobrāž viņam pakausi un noslīd gar ausi, bet otru reizi, kad mana dūre triecas pret viņa kaklu, liekas, ka viņa ķermenis saļimst bez dzīvības. Viņš nogāžas. Guļ klusu un nekustīgi. Viņa roka pāris reižu noraustās, it kā viņam cauri plūstu elektriskā strāva. Es saņemu viņu aiz matiem un apgriežu otrādi. Ar kreiso roku es cieši sagrābju viņa apkakli.

—  Nikolaji — es saku. — Vai arī tevi sauc Džeks?

Viņš čukst, un asinis iezīmē sīkas svītras uz viņa zobiem.

—  Ko tu, pie velna, dari? — viņš jautā.

—  Pieņemot jaunu vārdu, vajadzīga ari jauna identitāte. Nu es tev uztaisīšu jaunu ģīmi, — es saku.

Pirms esmu sapratis, kas notiek, man rokā ir akmens. Es to paceļu.

Tad es izdzirdu slīdošas mašīnas bremžu kaukoņu. Tad kliedzienus.

Viņi sagriezuši automašinu gandrīz šķērsām uz ielas. Abi policisti stāv ar pielādētiem ieročiem rokās.

—  Liec nost! — viņi sauc. — Liec to nost!

Es lēni ļauju rokai nokrist.

Vini nāk tuvāk.

>

—  Nost! Nost no viņa! — man uzsauc.

Es pieceļos un atvirzos no viņa pāris soļu. Ap stūri, sirēnām gaudojot, parādās vēl viena patruļas mašīna. Pa logiem skatās cilvēki.

—  Kas te notiek? — prasa viens no policistiem un taustās pēc rokudzelžiem. Otrs joprojām stāv ar uzvilktu šaujamo.

Nikolajs Mārtiņš pieceļas kājās. Ar lēnu kustību noslauka asinis no pārsistā deguna. Viņa vaigi ir nošķiesti asinīm un deguns sašķiebies. Izskatās, ka tas ir lauzts.

—  Viņš man uzbruka, — viņš saka. — Pekšni nema un

» ' > j j

metās virsū.

Policists ar rokudzelžiem nāk uz manu pusi.

Es nolaizu plaukstas virspusi, lai atvēsinātu nobrāztos pirkstu kauliņus.

—  Pagriezies! — viņš saka. — Es pagriežos. — Rokas aiz muguras! — Es izstiepju rokas uz aizmuguri. Rokudzelži saslēdzas. Es pamanu nazi, kas guļ zem mašinas, bet viņi to neredz. Policists saņem mani aiz jakas un ved uz automašīnu. Policisti no otras mašinas pienāk klāt.

Ari Nikolajam Mārtiņam viņi uzliek rokudzelžus.

—  Ko es, sasodits, esmu izdarījis? — viņš prasa.

Viņi ved mūs katru uz savu mašīnu.

—  Ko tu darīji ar viņu Losandželosā? — es uzkliedzu.

—  Ko tu muldi? Losandželosā? Es savu mūžu neesmu bijis Losandželosā!

Ar roku pieliecot viņa galvu, tie stumj viņu policijas mašīnā. Policisti ved mani projām.

—   Idiots! — viņš kliedz. Tad durvis aizcērtas, un viņu aizved.

—  Jums taču jābūt spējīgam kaut ko paskaidrot, Molberg. Cilvēkam taču neuzbrūk tāpat vien!

Doktors Filips bungo ar pirkstu.

—  Savā būtībā tas ir pozitīvi — viss šis niknums. Bet tas var arī kļūt nekontrolējams. — Viņš apcerīgi raugās sev priekšā.

Es pamanu Maksu Klinkeru, kurš stāv un sarunājas ar policistiem. Viņš stāv un jauc savus sausos, plānos matus. Dažiem cilvēkiem mati noiet savādā veidā, it kā vīstot. It kā viņiem būtu neveselīgs dzīvesveids un mati sačervelētos 152 par bālganiem, sausiem stumbenīšiem, kuri nolūst. Tieši tāds izskatās Makss Klinkers, lai gan es nešaubos, ka viņš visu mūžu dzivojis veseligi.

—  Ko viņš šeit dara?

—   Man likās, būs labāk, ja viņš būs šeit. Es ar viņu parunāšu, — saka doktors Filips.

Viņš pieiet viņiem klāt. Es varu sadzirdēt, kā viņi sarunājas. Dzirdu, kā doktors Filips stāsta par ārstēšanu, un saklausu viņa apgalvojumus par to, ka tā virzās uz priekšu. Par neizbēgamiem kritieniem atpakaļ. Par elektrošoka traumējošo iedarbibu.

Klinkers nāk šurp.

—  Nu, Molberg, vai esat nedaudz nomierinājies?

Es pamāju.

—  Nav taču atļauts tā nemt un uzbrukt cilvēkiem. To taču

j »

jūs zināt?

Es pamāju.

—  Jums galva pilnigi skaidra?

—  Pilnigi skaidra.

Viņš pētoši skatās uz mani.

—  Protokolam mums nekas vairāk nav vajadzīgs. Vai negribat neko sacīt?

Es pakratu galvu.

—  Un jūs esat pārliecināts, ka nepazīstat šo cilvēku, kuram bez iemesla uzbrukāt? Vienkārši aptumšojās prāts?

—  Es viņu nepazīstu

—  Vai jūs neko neslēpjat, Molberg?

—  Slēpju, bet es mēģināšu to pārvarēt, — es saku.

Viņš saīdzis noraugās manī.

—    Labi, — viņš saka un pieceļas. — Tādā gadījumā es nedomāju, ka mums būtu vēl kas pārrunājams. Mēs runājām ar Mārtiņa kungu un izskaidrojām jūsu mazliet ipašo situāciju. Viņš joprojām ir visai apjucis, pat šokēts. Es vēl isti nezinu, vai lieta nonāks lidz tiesai. Bet nedomāju, ka tā notiks. Taču no civilprasibas, zaudējumu atlīdzināšanas un tā tālāk jums izvairities neizdosies. Bet varbūt būsiet lēti ticis cauri.

—  Vai tagad esmu brīvs? — es jautāju.

—  Jā. Tas ir viss. — Viņš pagriežas un aiziet. Es prasu:

—  Ko viņš saka par Losandželosu? Viņš pagriežas.

—  Par Losandželosu?

—  Kāpēc viņš saka, ka nekad nav bijis Losandželosā?

—  Varbūt viņš tiešām nekad nav bijis Losandželosā. Kāds gan Losandželosai sakars ar šo lietu?

Es paskatos viņā.

—  Vistiešākais, — es saku.

Es bezmērķīgi braukāju apkārt pa Ziemeļrietumu kvartālu. «Es nekad neesmu bijis Losandželosā.» Kāpēc viņš tā saka? Es taču zinu, ka ir bijis.

Es braucu šķērsām cauri pilsētai. Satiksme uz automaģistrālēm ir intensiva. Es braucu pa līkumotajiem, tukšajiem ceļiem gar purvu. Es pabraucu garām Natašas dzīvoklim. Pamanijis telefona būdu, iegriežu stāvvietā. Zvanu Mariannei, bet viņas nav mājās. Protams, paliek iespēja, ka viņš ir melis, tomēr likās, ka viņš teica patiesību. Tas izklausījās pārliecinoši.

Es apsēžos mašinā ar Kopenhāgenas karti klēpī. Es izsmēķēju cigareti, tad uzņemu kursu uz rūpniecības rajonu.

Atrast nav viegli. Zemās rūpnīcu ēkas izskatās līdzīgas, bet apzīmējumi ir dažādi — no uzbāzīgiem līdz maskējoši neuzkrītošiem.

DiaData korpusi ir pēdējie nesen uzceltu rūpniecības ēku rindā. Komplekss sastāv no trim stūrainām, pelēkām ēkām ar nedaudziem tumši tonētiem logiem. Es vēlreiz pārbaudu zemesgabalu numurus abās pusēs, lai būtu drošs, ka tas p'atiešām ir šeit. Nav nekādu nosaukumu. Tā varētu būt plastmasas ražotne, darbgaldu ražotne, vienalga, kas, no ārpuses to nav iespējams noteikt.

Vienīgais, kas piesaista uzmanību ēkām, ir iespaidīgā drošības josla tām apkārt. Vairums pārējo zemes gabalu ir iežogoti, bet tikai šeit ap visu teritoriju uzcelts vienlaidu mūris, un ir skaidri redzams, ka tie nav nekārtīgi iemūrēti akmeņi, bet gan saplēstu pudeļu lauskas, kas rēgojas no mūra augšmalas. Pie ieejas diskrēti novietotas vairākas kinokameras, un turpat katrā pusē stāv pa stikla būrim ar sargu. To visu efektivi papildina elektrizētu stieņu sistēma.

Es apstājos ceļa malā izaicinoši tuvu ieejai, tā, lai viens no sargiem varētu novērot mašīnu. Es aizdedzinu smēķi un gaidu.

Paiet tikai kādas desmit minūtes, un viņš iznāk no sava būra. Viņš mierīgi pienāk mašīnai klāt. Pieklauvē pie rūts gluži kā tāds ceļu policists.

Es nolaižu logu nedaudz uz leju.

—  Problēmas? — viņš jautā.

—  Kam gan to nav? Kas tev lēcies?

—  Tu nedrīksti te stāvēt.

—  Ko jūs tur sargājat? Karalienes dārgumus?

—  Tu nedrīksti te stāvēt.

Es pagriežu atslēgu, un motors iedarbojas. Pabraucu mazliet uz priekšu. Apstājos tieši preti ieejai. Un paceļu mašīnas logu. Viņš pienāk klāt no sāniem. Es redzu arī otru sargu iznākam no būra.

Pirmais sargs spēcīgi iesit pa mašīnas jumtu.

Es atkal nolaižu logu.

'— Ei, ko tu dari?

—  Tu mums esi nofilmēts, vecīt, — viņš saka.

—   Neaizmirstiet, ka filma jāskatās kopā ar kādu pieaugušo, — es atbildu. Tad nospiežu gāzes pedāli.

Es apsēžos pie video un skatos filmas ar Nikolaju Mārtiņu. Lindvigs saka — viņi lietojot kaut kādu cukura maisijumu spermas vietā, kad puiši nespējot. Tātad pat tāda stila sievieškārtas zvaigznēm jāsargās no liekā svara.

Losandželosā diena ir tikko sākusies. Es piezvanu uz viesnīcu un palūdzu Luisu. Runādams ar reģistratūru, es dzirdu klikšķus līnijā. Man liek uzgaidīt, un tikmēr klausulē skan mūzika. Vivaldi «Četri gadalaiki». Nevainojamā kvalitātē. Šo skaņdarbu Monika reiz atveda no kāda sava brauciena. Pēkšņi man rodas spēcīga vēlēšanās noklausīties to pilnībā.

Mūzika apraujas.

—  Louis.

—   Te Mārtiņš Molbergs. Nezinu, vai tu mani atceries. Es pirms kāda laika biju pie jums.

—  Protams, mister Molberg. Kā jums klājas?

—  Luis! Tas ir svarīgi. Man ir jāzina, vai viņa tur bija.

Viņš mirkli klusē.

>

—  Nebija, ser.

—   Vai kāds stāv tuvumā? Vai šobrīd tu nevari runāt? 156

—  Yes, sir. That's right.

—  Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, Luis?

—  Vienu mirkli, ser! — Viņš aizklāj ar roku klausuli. Es neskaidri dzirdu, kā viņš saka: — Lūdzu, jaunkundzi Ar ko varu jums palīdzēt?

Pēc brīža viņš atgriežas.

—  Es ceru, ka tas ir svarigi, — viņš saka. — Es riskēju ar savu vietu.

—  Tas ir svarigi, Luis. Ļoti.

Viņš neko neatbild.

—  Es domāju, ka mēs esam draugi, Luis.

—  Bijām jau arī. Bet par tevi runā. Ir cilvēki, kas par tevi šeit interesējas.

—  Cilvēki? Kādi cilvēki? Kas?

Viņš atkal aizklāj ar roku klausuli. — Jā, jaunkundzi Tur pretī, pie durvju sardzes.

Viņš noņem roku no klausules. Runā klusu.

—  Esmu pārbaudījis datorā. Viņa šeit nav bijusi. Vismaz ne ar tādu vārdu. Vai nevarētu būt, ka tā uzņemta citā laikā?

—  Nē. Cilvēki? Kādi cilvēki?

—  My pleasure, sir. Goodbye.

Savienojums pārtrūkst.

Viņa tur bija. Bet viņas tur nebija. Nikolajs Mārtiņš bija tur, bet viņa tur nav bijis. Protams, viņš tur bija. Viņam bija tur jābūt. Gn tomēr man galvā skan teikums: «Es nekad mūžā neesmu bijis Losandželosā.» Kāpēc viņš tā teica? Es taču zinu. Es zinu, ka viņš tur ir bijis. Es taču to redzu.

Televizora ekrānā ņirb videofilmas kadri. Medmāsa mēra temperatūru uzbudinātai pacientei. Aiz durvim lūr virsārsts.

Driz viņš iesaistās priekos. Gz skatuves parādās Nikolajs Mārtiņš. Viņš ir nepatīkami pārsteigts laulātais draugs, kurš atklāj savas slimās sievas pārmērības slimnīcas gultā. Zvana telefons. Tā ir Stella.

—  Mārtiņ, man liekas, esmu viņu atradusi. Videofilmā nu priecājas līdzi arī Nikolajs Mārtiņš. Pārtinot uz

priekšu un atpakaļ, ir viegli pamanīt, ka tāds jau iepriekš bijis viņa nodoms. Viņš iesviež medmāsu gultā. Sievas slimība nav bijusi tik nopietna, kā liecināja dabiskās dekorācijas ar pieslēgto sistēmu un kardiogrammu aparātu. Virsārsts izmeklē viņas rīkli. Viņš noplāta rokas. Tai nekas nekait. Tāpēc viņš iegrūž tajā savu bikšu saturu. Kadrs nomainās, tajā parādās Nikolajs Mārtiņš, kurš drātē medmāsu. Es apturu kadru.

—  Acumirkli, Stella! Vai varu tev piezvanīt pēc brīža?

—  Protams.

—  Kur tu esi?

—  Redakcijā.

—  Es piezvanīšu pēc brīža.

Es lēni attinu lenti atpakaļ. Apturu kadru. Lēni tinu uz priekšu. Mazliet atpakaļ. Šeit. Es izvelku fotogrāfiju un salīdzinu. Tur tas ir. Tieši tā viņš stāv fotogrāfijā.

Es paņemu no virtuves glāzi. Ieleju lielu porciju viskija. Izkratu sulprila tableti. Noriju to.

Piezvanu Mariannei. Joprojām neviena nav mājās. Ekrānā Nikolajs Mārtiņš ir sastindzis aiz medmāsas dibena. Šobrīd viņam trūkst-viena zoba. Par to jāmaksā Molbergam. «Es nekad mūžā neesmu bijis Losandželosā.» Kāpēc viņš tā teica? Video atslēdzas, un parādās televīzijas attēls. Divpadsmit mazi attēli, kas ņirb kā dzīvas būtnes. Es atkal ieslēdzu video.

Patinu mazliet uz priekšu, tad atpakaļ. Apturu kadru. Viņš ir ists. Videofilmā viņš stāv precīzi tādā pašā pozā kā fotogrāfijā. Bet viņa nav īsta. Viņa guļ, ierakusies ar galvu slimnīcas gultā. Fotogrāfijā Monika skatās uz priekšu, tieši objektīvā. Ar viņu aiz muguras. Tieši tādā pozā.

Tai jābūt uzņemtai martā. Jauno frizūru Monika uztaisīja martā. Es paņemu kalendāru un šķirstu. Lēni, gandrīz kavētām kustībām es velku ar pirkstiem pa kalendāra dienām. Tam jābūt notikušam tad. Monika nogrieza matus marta pēdējā nedēļā. Divas dienas pirms nāves viņa tos arī nokrāsoja. Tātad fotogrāfija ir uzņemta trīs četru dienu laikā. Citu variantu nav.

Es pieceļos un meklēju «Četrus gadalaikus» plauktā ar kompaktdiskiem. Gribu klausīties skaļu mūziku. Vijoļu un spalgi tīru flautu jūkli. Bet nevaru to atrast. Es iesperu pa plauktu tā, ka izkrīt vairāki kompaktdiski. To trauslie plastmasas vāciņi atsprāgst vaļā, uz dažiem caurspīdīgajiem apvākiem parādās plaisas un mazi, balti plīsumi stūros, kuri atgādina ledus kristālus. Tas mani aizkaitina vēl vairāk. Es nikni spārdu kompaktdisku kaudzi.

Atkal piezvanu Mariannei. Beidzot viņa atsaucas.

—  Molberg? Ko tu gribi?

—  Gribu tev kaut ko svarīgu pajautāt. Monika nogrieza matus martā, kad dzīvoja pie tevis. Marta beigās. Tajā laikā viņa arī lidoja uz Losandželosu. Kad tieši viņa tur bija?

—   Acumirkli, Molberg! Es tikko ienācu pa durvīm. Atvaino, ko tu teici?

—  Vai tu atceries, cik ilgi Monika dzīvoja pie tevis?

—   Nepilnu mēnesi, man liekas. Bet tev taču pašam tas jāzina.

—   Es tikai gribu būt pavisam drošs. Kad tajā mēnesi viņa lidoja uz Losandželosu?

—  Losandželosu?

—  Jā. Tai bija jābūt pēdējai marta nedēļai.

—  Tajā nedēļā Monika nebija Losandželosā. Martā viņa vispār tur nebija.

—  Vai esi par to droša?

—  Pilnigi droša.

Es bridi sēžu ar klausuli rokā. Skatos uz ekrānu.

—  Paldies, Marianne!

Beidzot man ataust gaisma. Beidzot! Esmu gulējis kā lācis ziemas miegā. Fotogrāfija itin neko nepierāda. Bet to var izmantot, lai pierāditu vienalga ko. Esmu to kaut kur lasījis. Mūsdienās tādu var uztaisīt. Protams, var.

Es piezvanu uz redakciju un palūdzu, lai pasauc Stellu.

—  Atvaino, ka tik ilgi!

—   Nav par ko. Tūdaļ es viņu atradišu, — viņa saka un spiež taustiņus.

—  Kur tu viņu atradi? — es jautāju.

—  Pa viņu nekas nekur nebija rakstīts, bet viņa bija iekšējā tīklā. — Stella darbojas ap tastatūru. — Te viņa ir. Ceru, ka tu viņā neiemīlēsies, Mārtiņ.

—  Kāpēc? — es jautāju, bet esmu to jau uzminējis, pirms viņa to pasaka. Tas var slēpties kaut kur cilvēka apziņā kā sika, nepatīkama ņirboņa. Kā barjera, kurai netiekam pāri. Tas var būt tas, ko cilvēks saka, vai viņa uzvediba. Strādājot par žurnālistu, tu iemācies pievērst uzmanību, pamanīt, redzēt. Dažkārt vairāk, nekā pats to vēlies. Ar Natašu tās bija dažas minūtes viņas dzīvoklī. Greznība viņas dzivoklī, kas galīgi neatbilda viņas ienākumiem.

—  Vai varam būt pilnīgi pārliecināti? — es jautāju.

—  Par viņu ir vairāki ziņojumi..Viņa vairākas reizes strādājusi SAS Royal Hotel. Ir arī klientu vārdi. Politiķi.

—  Tātad mauka. Pavisam droši — mauka?

—  Prostitūta, Mārtiņ. Pavisam droši — prostitūta.

—  Kā ar Džeku Rotu Paskālu? — es prasu.

—  Es domāju, ka ar viņu tu esi ticis galā. Vai tad tu viņu neatradi?

—  Es kļūdijos. Tas nebija īstais.

Viņa atkal spiež taustiņus.

—  Jāpaskatās, vai saraksts man vēl saglabājies. Vai tu zini kaut ko vairāk? Kurš tev ir vajadzīgs?

—  Domāju, ka jā. Viņš bija inženieris. Tāds, kas strādāja ar datoriem.

—  Te viņš man ir. Džeikobs Rots Paskāls. To, kas bija, tu dabūji. Daudz tur nebija. Varu pamēģināt vēlreiz Internet tīklā un dažos BBS. Kad tev tas vajadzīgs?

—  Pēc iespējas ātrāk. Vislabāk šovakar.

—  Vai tavs modēms ir pieslēgts?

—  Jā.

—  Labi, tad es aizsūtīšu, ja būšu kaut ko atradusi.

—  Paldies tev, Stella!

—  Tā kā tas ir darba interesēs…

—  Tur nav rakstīts, cik viņa maksā?

—  Pacenties nosist cenu, Mārtiņ!

—   Tas ir savādi. Viņai piemīt kaut kas nevainībai līdzīgs.

—  Dažiem vīriešiem tas patīk.

—  Kādiem vīriešiem?

—  Kā tu domā, cik maksā atbilde uz šo jautājumu?

ļ

—  Cik?

—  Gz redzi, Mārtiņ…

Es eju un ieslēdzu printeri. Es paņemu telefonu grāmatu līdzi istabā.

Es piezvanu Lindvigam. Viņš sēž un strādā.

—  Kur tu biji? — viņš prasa.

—  Runāju ar Nikolaju Mārtiņu.

—  Runāji?

—  Tas nav viņš. Nedomāju, ka tas ir viņš.

—  Kāpēc ne?

—  Viņš saka, ka nekad neesot bijis Losandželosā.

—  Bet tie taču ir meli!

—  To nevar droši zināt.

—  Ko tu gribi teikt?

—  Vai atceries fotogrāfiju?

—  Puslīdz.

—  Fotogrāfijā Monikai ir īsi, gaiši mati. Šo frizūru viņa izveidoja marta pēdējā nedēļā.

—  Gn tad?

—  Līdz šim es to neapšaubīju… bet Monika tajā laikā nemaz nebija Losandželosā!

Līnijas otrā galā iestājas pilnīgs klusums.

—  Tā ir viltota, — es saku. — Fotogrāfija ir viltojums. Cita izskaidrojuma nav.

Es dzirdu, ka iedarbojas printeris. Aizeju un pārlaižu acis pirmajām pāris lappusēm, kamēr teksts tiek izdrukāts. Stellai ir gadījies ķēriens. Džeikobs Rots Paskāls, amerikāņu inženieris un programmētājs, dzīvo ASV. Gzstājies ar priekšlasīju162

miem par šifrēšanas jautājumiem daudzās valstis — tā apgalvo kāds, kas atsaucies uz Stellas pieprasijumu. Savā laikā bijis saistits ar TDI, apliecina kāds cits. Es pielieku jautājuma zirni pie TDI. Nekādu detaļu. Nekā par viņa pašreizējo dzīvesvietu vai adresi. Trūcigi, bet labāk nekā nekas.

Es atlaižu papiru un ļauju tam drukāties tālāk. Ieeju dzīvojamā istabā un izņemu kaseti no videomagnetofona. Aizeju atpakaļ pie printera, kas ir beidzis izdrukāt. Savācu lapas ar informāciju par Džeku Rotu Paskālu un nolieku tās gatavībā kopā ar videokaseti.

Ieeju atpakaļ dzivojamā istabā un aizdedzinu cigareti. Viņa ir minēta telefonu grāmatā kā Mona Nuarē. Ir tikai divi cilvēki ar šādu uzvārdu. Spiezdams taustiņus, es uzvelku jaku. Pēc dažiem zvaniem klausule tiek pacelta. Es aizsienu kurpes, piespiedis klausuli pie pleca.

—  Hallo!

—  Vai vasarnica? Tā pieder Natašai, vai ne?

—  Hallo, ar ko es runāju?

—  Tā nemaz nav jūsu, vai ne?

—  Ar ko es runāju?

Es nolieku klausuli. Es zinu atbildi. Vienīgais, kas dara viņu cilvēcīgu, ir tas, ka viņai ir māte.

15

Lindvigs rūpīgi pēta fotogrāfiju. Viņš pakrata galvu.

—  Nudien neparasti labi uztaisīta, ja tā ir falša, — viņš saka.

—  Tā ir falša. Tai jābūt falšai. Jautājums tikai, kā tas izdarīts.

Viņš parausta plecus.

—  Jā, to nu nevar pateikt. Kaut kas taču viņiem ir bijis, ar ko sākt. Protams, viņi varētu būt izmantojuši citu augumu, bet tas izklausās gluži neiedomājami. Tas ir viņas augums, vai ne?

—  Jā, es pazistu Monikas augumu.

—  Paskaties te, — viņš saka un atver kādu logu savā datora jeb darbstacijā, kā viņš pieprasa, lai es to saucu. Bet man tas pilnīgi izskatās pēc tā, ko es saprotu ar vārdu «dators». Ekrāns, tastatūra, pele.

Viņš atver attēlu uz ekrāna.

y

—  Principā šodien uz ekrāna var uztaisīt jebko, — viņš saka, spiezdams peles taustiņus. Uz ekrāna parādas vienkāršs līniju attēls. — Sis te ir tipisks animācijas filmas pirmais kadrs.

Kadrā attēlota istaba, kas ar baltām linijām izzīmēta uz melna fona. Atsevišķie rekvizīti ir iezīmēti tikai vienkāršās līnijās — kafijkanna, galds, lampa, spogulis, mazliet no visa. Darbības vieta redzama no augšas. Salīdzinājumā ar viltoto fotogrāfiju tā mani sevišķi neiespaido.

—  Pagaidi tikai, — viņš saka. — Tas ir ortogrāfisks, tas ir, bez perspektīvas. Mēs vērosim šo procesu soli pa solim. Paskaties, kas tagad notiks!

Viņš atver nākamo attēlu.

>

—   Nu mēs esam tuvojušies darbibas vietai un redzam to caur kameru. Mēs skatāmies iekšā istabā. Tagad tu redzi objektus tādus, kādi tie izskatītos parastā istabā. Joprojām līnijās izzimēti un caurspidīgi. Bet mēs esam pievienojuši depthcueing, tas ir, attēlam ir parādījies dziļums. Poligoni tiecas uz izzušanas punktiem. Tas dod telpiskuma izjutu, gluži kā īstenībā.

Viņš turpina spiest taustiņus. Linijas kļūst krasainas, bet attēls joprojām izskatās kā no sērkociņiem salikts, figūrām rodas krasa, bet tie ir krasu laukumi, attēls atgādina akvareļa pirmo stadiju.

Viņš atkal noklikškina.

j j

—  Šeit mēs esam pievienojuši ēnojumu. Tas piesaistīts individuālajām plaknēm, ko raksturo atsevišķie poligoni. Tas ir vienkāršs veids, ka panākt perspektīvas iespaidu.

Tagad attēls sāk pēc kaut kā izskatīties. Lampai, kafijkannai, pelnutraukam ir parādījušās krāsas, krāsu nianses un ēnas. Tas vēl aizvien izskatās mākslīgs. Atgādina kubistu zimējumu ar tīriem, matetiem krāsu laukumiem.

—  Gn tagad pats svarīgākais — Goro algoritms. Smoothing, kā mēs to saucam. Vai discontinuity.

Nu tajā parādās dzīvība. Ēnas ir kļuvušas dziļas un izteiksmīgas un uz priekšmetiem parādījušies dienasgaismas atspulgi. Bet attēlam joprojām trūkst istuma. Tas vēl aizvien izskatās māksligs.

—  Tas tāpēc, — viņš saka un atver nākamo attēlu, — ka mēs tikai pievienojām dienasgaismu. Šeit tu redzi to pašu attēlu, kas izveidots ar cita algoritma palīdzību. To sauc par Fonga ēnojumu. Tas ir daudz reālistiskāks, jo pārbauda gaismas iedarbību uz katru atsevišķu objekta pikseļu, bet šī iemesla pēc tas prasa ari daudz sarežģītākus aprēķinus. Šajā attēlā tu vari ari redzet, ka pievienoti jau vairāki gaismas avoti. Gaisma ir parādījusies lampā, gaisma atspīd no galda virsmas.

Pēdējais attēls, ko viņš atver, demonstrē galīgo manipulāciju. No svītrām mes esam nonākuši līdz attēlam, ko gandrīz nav iespējams atšķirt no fotogrāfijas. Spogulis pie sienas atspoguļo priekšmetus uz galda, objekti, kas stāv uz galda, atspid galda virsmā, kas spīd kā nolakota, — viss ir nevainojami. Gluži kā burvestības iespaidā vienkāršas svītras ar izvēlnēs iekļautu formulu palīdzību ir kļuvušas par kaut ko, kas spēj pilnīgi maldināt cilvēka aci.

—  To sauc par fotoreālismu, — Lindvigs saka un aizver attēlus.

Viņš paņem fotogrāfiju un rūpīgi to pēta.

—  Principā šī var būt uztaisīta tādā pašā veidā, kaut gan izskatās neiedomājami īsta. Parasti kaut kas ir jāņem par pamatu. Attēls. Varbūt vairāki attēli. To ievada attēlu apstrādes programmā un ķeras pie pārveidošanas.

—  On tad novieto to uz fona? — es jautāju.

—  Fonam nav jābūt īstam, — viņš saka.

—   Ko tu gribi teikt? Es pazistu šo istabu! Šis tapetes. Spoguli. Es esmu tur dzīvojis. Tā ir viesnīca Four Seasons.

—  Nav obligāti.

Viņš atver kādu logu, ieiet dažās apakšizvēlnēs. Noklikšķina, un uz ekrāna parādās attēls, kur redzama lode tumši brūnās, kokam līdzīgās krāsās ar ēnām un mirdzumu.

—  Procedural textures. Gz formulām balstiti tādu pamatstruktūru atveidojumi kā koks, mākoņi un marmors. Tos var sajaukt un izkrāsot, kā vien labpatīk. Šādā programmpaketē to ir tūkstošiem. Ar tiem iespējams manipulēt tālāk, tā ka iespējas ir neierobežotas. Vari izgatavot tieši tādu fonu, kādu vēlies.

Es paņemu videofilmu. Izņemu kaseti, kas stāv magnetofonā, un ielieku kaseti ar Nikolaju Mārtiņu.

—  Paskaties! — Es patinu nedaudz uz priekšu. Nikolajs Mārtiņš redzams slimnīcas epizodē, vīrišķīgs un iededzis.

—  Gz ko man jāskatās? — jautā Lindvigs. Tad viņš lēni noliecas uz priekšu un koncentrēti vēro kadru. — Tas taču ir viņš! — Lindvigs saka. — Gz ko lai es skatos? Tas taču ir viņš.

Es pakratu galvu.

—  Tas ir Nikolajs Mārtiņš. Bet es šaubos, vai viņš vispār kādreiz ir dzirdējis par Moniku.

—  Nu es nesaprotu, — saka Lindvigs.

—  Acumirkli! — Es apturu attēlu. Lēni palaižu uz priekšu. Apstādinu.

—  Lūk! — es saku.

—  Kas tad?

—  Paskaties uz fotogrāfiju! Paskaties uz ekrānu! Tas ir tas pats attēls.

Viņš skatās uz fotogrāfiju, uz ekrānu, atkal uz fotogrāfiju.

—   Tas ir tieši tas pats, — viņš saka. — Tas būtībā ir precīzi tieši tas pats.

—  Izņemot Moniku. Viņas nav. Viņa ir pievienota.

Viņš paceļ fotogrāfiju pie pašām acīm.

—  Tas nav redzams! To nevar redzēt!

īsu brīdi man šķiet, ka viņam liekas — tas ir skaisti. Fakts, ka tas nav redzams.

—  Man liekas — tas, ka mēs to nevaram redzēt, ir uztraucoši, — es saku.

Lindvigs aizrāvies cieši skatās fotogrāfijā. Vai nu tāpēc, ka viņu iespaidojis viltojums, vai tāpēc, ka viņu pārņēmis bērnišķīgs prieks par to, ka ticis aptīts ap pirkstu.

—  Patiesībā tas ir neiedomājami, cik slikti mēs redzam, — viņš saka. — Būtībā tas ir briesmīgi, cik neiedomājami slikti mēs redzam! — Tad viņš pieceļas un uzsāk monologu par mūsu vājo redzes aparātu. Vai man esot skaidrs, ka mūsu redze ir stereoskopiska un reaģē tikai uz gaismu, kuras viļņu garums ir no 3900 lidz 7700 angstrēmu? Ka mēs varam atšķirt 1200 pelēko toņu, bet ne sevišķi labi saredzam krāsas? Vai man esot skaidrs, ka tas, ka pasaule ir trīsdimensiju, nav nekas tāds, ko mēs varam saredzēt, bet gan kaut kas, ko mēs iemācāmies no mazotnes?

Es pakratu galvu. Ir kaut kas, ko es neskaidri atceros, bet tas viss sajucis manā galvā. Kā žurnālistam bez īstas specializācijas man iznāk paķert no visa pa druskai. Tu rocies un lasi, un zvani, un pāris dienu laikā esi kļuvis eksperts kādā realitātes daļiņā. Bieži iznāk izmantot tikai nelielu daļu no informācijas, līdz kurai esi aizracies. īsā laikā vairums no tās ir jau aizmirsies. Tas atgādina gatavošanos eksāmeniem. Cilvēks iekaļ uzdoto noteiktam gadījumam. Tikai šad tad no zināšanām un datiem kaut kas saglabājas. Es tikai atceros, ka neviens nelasīja mūsu smagos, pārlieku tehniskos rakstus par japāņu protekcionismu un tuvojošos platjoslas tīklu revolūciju. Citiem priekšniekiem likās, ka panākumu atslēga ir — ķerties klāt sabiedrībā plaši pazīstamiem cilvēkiem, ja nu mēs tā kā tā rakstījām par televīziju. Tieši tolaik Solkijs, kā viņu joprojām sauca, pamazām sāka zaudēt savu statusu.

Es pieceļos.

— Mums jāpārbauda ši fotogrāfija, — es saku. — Man ir daži paziņas, bet es šaubos par to, vai viņi daudz ko jēdz par attēlu manipulācijām. Vai tu pazīsti kādu, kas kaut ko saprot no tādām lietām?

Viņš vēl sēž un pēta fotogrāfiju. Viņš lēni atmostas. Viņš pamāj.

—  Cik daudz tu vari maksāt?

—   Vienalga, cik. Tam tikai jānotiek, cik ātri vien iespējams. Vislabāk tūliņ.

—  Tūliņ? Vai tu apjēdz, cik ir pulkstenis? Brauc mājās, tad es piezvanišu, ja būšu ko atradis. Tas nebūs ātrāk kā rīt.

Es pieeju pie viņa grāmatplaukta un pārlaižu ar pirkstu pār plauktiem.

—   Vai tev mājās ir kaut kas par attēlu viltošanu? — es jautāju.

Viņš brīdi apdomājas. Pameklē plauktos. Izvēlas nedaudz lasāmvielas. Lasāmviela Mārtiņam Molbergam, kuram nebūs jāmokās ar aizmigšanu. Viņš pašķirsta dažus datoržurnālus angļu valodā, atrod pāris grāmatu par datoriem, publikācijas, avīžu izgriezumus. Viņš saliek to visu vienā kaudzē un sniedz man to.

—  Še! Lasi! Cik tu vari maksāt?

—  Tas nav svarigi. Vienigās grūtības, kuru man šobrīd nav, ir finansiālās.

Braucot mājās, mani pārsteidz tas, cik viss šķiet nereāls. Arī agrāk tas likās nereāli. Bet tagad viss pēkšņi kļuvis tik ists, ka tas pats par sevi liekas nereāli.

Cilvēks skatās uz priekšu. Tas ir fizioloģiski iestrādāts mūsu redzes mehānismā. Tuvu novietotas acis acu dobumos galvaskausa priekšpusē, skatiens, kas vērsts uz priekšu. Mums nav dabisko ienaidnieku. Mums nav citu vājibu kā vien tā, ka mēs tiešā un pārnestā nozīmē esam norobežojušies no skatīšanās atpakaļ. Gz pārējo maņu rēķina mēs esam padarījuši sevi par redzes vergiem. Tas padara mūs vieglāk manipulējamus.

Lindvigs piezvana tieši brīdī, kad es ienāku pa durvīm.

Viņš ir sameklējis pasniedzēju no Sgmbion pētniecības pilsētiņas. Stigs Plauns, digitālās attēlu manipulācijas eksperts.

—  Mēs brauksim uz Lingbiju, uz DTH. Viņiem tur ir dažas iekārtas, kas mums būs vajadzīgas. Ritvakar.

—  Ap cikiem?

—  To norunāsim rit. Viņš grib būt pilnīgi drošs par to. ka mēs tur būsim vieni.

Lindvigs ietur isu pauzi. Tad saka:

—  Tu joprojām domā. Kas ir tas, par ko tu domā?

—  Fotogrāfija. Kāpēc šī fotogrāfija ir tik svarīga — to es nevaru saprast. Kas gan varētu būt ieinteresēts dabūt šo foto? Ja tas nemaz nav Nikolajs Mārtiņš, kas to izdarījis?

Lindvigs saka:

—  Varbūt tas tā ir. Vai tev neliekas, ka fotogrāfija tomēr varētu būt īsta? Vismaz situācija. Varbūt tikai fons ir iekopēts…

—  Es esmu noskatījies šīs filmas, un viņas tur nav. Tur ir tikai viņš. Es zinu, ka pastāv sakars starp Moniku un viesnicu. Tas ir pārāk uzkrītoši. (Jn vēl Nikolajs Mārtiņš. Ja būtu kāda detaļa, kas neatbilstu. Bet tās nav. Viņš ir paņemts no šīs filmas.

—  Fotogrāfija pati par sevi neko nepierāda…

—  Bet tā var kalpot par pierādījumu vienalga, kam. Tieši tā, — es saku.

—  Es iebraukšu pēc tevis rīt vakarā.

—  Stigs Plauns, — es saku. — Kas viņš ir?

—  Pats labākais, — atbild Lindvigs.

Nakts. Pilsēta guļ aizmigusi, satumsušām acīm. Es apsēžos darbistabā. Lasu un smēķēju cigareti pēc cigaretes līdz pašam rītam. Pamostos ar galvu papīru un laikrakstu kaudzē uz galda. Dūmi uzkrājušies istabā kā bieza migla. Es aizeju un atrauju logus uz pagalmu. Izliecos ārā un ieelpoju svaigu gaisu. Karnize ir nosēta pelēkiem un baltiem baložu mēslu traipiem un atgādina pārpalikumu no Pikaso paletes. No otras pagalma puses atbalsojas baložu omuligā dūdošana.

Man sāp galva un mutē ir sprāgušas peles garša. Es paņemu rupji apdarināto pelnutrauku lidzi uz virtuvi un iemetu ūdens glāzē dažas galvassāpju tabletes. Burvju ripiņas, kas izkūst glāzē kā virpuļojošs sniegs, ar strauju rāvienu noņem sāpes un dod man jaunus spēkus.

Es apsēžos pie ekrāna un gaidu, kad atvērsies Publi-com. Tad es pieslēdzos šai bāzei.

DiaData īpašnieki ir dāņi. Lielais mēdiju koncerns Tele Trois ir minēts sabiedrības atskaitēs kā viens no lielākajiem akcionāriem. Šis fakts un vēl dažas sīkas detaļas ir vienīgais, ko varu izlasīt viņu atskaitēs.

Man nav revidenta pieredzes, tāpēc varu viegli kļūdīties, sēdēdams un pārskatīdams uz ekrāna datus par DiaData un mēģinādams radīt sev priekšstatu par to. Uzņēmums šķiet solīds un veiksmīgs. Bet ir tik viegli tikt piekrāptam. Te ir kalandrētais dokuments ar bilanci, auditoru slēdzienu un gada atskaiti, ir ražošanas atskaite ar rezultātiem, kas sagrupēti pēc ražojumu veida vai funkcijām, ir ārējie izdevumi, personāla izdevumi un norakstītie līdzekļi. Te ir pamatkapitāls, apgrozāmais kapitāls un vērtspapīri akūtu likviditātes problēmu gadījumiem; pasīva pusē ir pašu kapitāls, ilgtermiņa un īstermiņa parāds. Kaut kur dažādo virsrakstu un ierakstu labirintā apslēpts pacienta patiesais stāvoklis. Bet aiztaustīties līdz tam var būt ārkārtīgi grūti.

Kā parasti, es pierakstu uzvārdus, kuru īpašnieki ieņem posteņus uzņēmuma padomē un tamlīdzīgi, tomēr neviens no šiem uzvārdiem man sevišķi daudz neizsaka. Kāda advokāta vārds man kaut ko atgādina. Bet citādi — nekā. Toms Kubžeks nav pieminēts. Viņš acimredzot būs ieņēmis hierarhijā zemāku stāvokli.

Publi-com, Uzņēmumu reģistra līnijrežīma datu bāze, ir vienigā, kurai esmu pieslēdzies, izņemot tiešos sakarus ar redakciju. Dažas reizes esmu šo bāzi izmantojis. Galvenokārt sakarā ar pētijumiem, kad mums vajadzēja noskaidrot uzvārdu sakritības, atrast sakarības vai vienkārši kādu uzvārdu starp uzņēmumu īpašniekiem, lai varētu turpināt darbu. Revidenta piezīmes uz atskaites ir neko neizsakošas un piesardzīgi optimistiskas. Var gaidīt labus rezultātus no vairākiem «jauniem darbibas virzieniem». Taču šo «jauno darbības virzienu» raksturs, protams, nav sīkāk precizēts. Tā ir vienīgā interesantā lieta, ko atrodu.

Es neprotu sevišķi efektīvi manevrēt datu bāzēs. Stella saka — esot cilvēki, kuri kļuvuši bagāti, tikai pateicoties tam, ka tajās orientējas. Kādu laiku avīzes politiskā redakcija pirmā publicēja visas jaunās direktivas, ko izdeva Eiropas Kopienas komisija Briselē. Tas notika, pateicoties Stellai un Rapid datu bāzei. Komisija katru dienu organizē preses konferenci, bet pēc pāris stundām viss bija pieejams Rapid bāzē. Vienīgais, kas šai sistēmai bija nepieciešams — lai žurnālisti prastu vairākas valodas, jo jaunumi parādījās uz ekrāniem tajā valodā, kādā ierēdņi tos bija izteikuši. Tikai pēc vairākām dienām sabiedrību sasniedza izraksti no preses konferences materiāliem trīs valodās. Mūsu profesijā publicēt kaut ko pāris dienas agrāk nozīmē ne vien apsteigt konkurentus, bet atstāt tos tālu aiz sevis. Stella prot daudzus šādus trikus.

Viss ir kļuvis tik ātrs. Informācijas iegūšana, draudzība, skandāli. Atmaskošanas un jaunas ziņas parādās tādā pārpilnībā, ka, kopā ņemtas, tās kļūst savādi vienaldzīgas. Tās apstrīd cita citu. Atspēko cita citu. Visam jānotiek tik ātri. Vienigi seksam jānoris aizvien lēnāk, lai gan mēs tā steidzamies ar visu pārējo.

Pilsēta tumsā slid garām kā tumši kubi. Ielās redzamas tikai nedaudzas automašīnas. Mēs nogriežamies pie kādas celtnes. Zemās ēkas snauž nakts zilganumā kā tumšs ķermenis. Tas ir drūms kvartāls. Man tas vienmēr ir atgādinājis bezgaligu kopmītņu pilsētiņu. Nojausma par nākotnes priekšpilsētām.

—  Tur viņš ir.

Pie ieejas stāv gara auguma vīrs acenēs un svīterī ar nolokāmu apkakli, kuram pāri uzvilkta gara žakete. Stigs Plauns.

Lindvigs aptur motoru. Pavelk rokas bremzi. Viņš pagriežas sēdeklī pret mani.

—  Nejēgas viņš nevar ciest, tāpēc izliecies, ka tev kaut nedaudz kaut ko izsaka tādi vārdi kā Cray un Silicon Graphics.

—  (Jn tie būtu?

—  Superdatori. Kādā Londonas izsolē viņš nupat nopircis Cray 1. Septiņdesmito gadu vidū superdators Cray 1 bija ātrākais pasaulē. Šodien tā vieta ir muzejā. Tas ir divus metrus augsts un sver desmit tonnas. Neprasi ne man, ne viņam, kā viņš domā to attransportēt uz Dāniju, jo man liekas — to viņš vēl nav izdomājis. Kādreiz Cray 1 maksāja 19 miljonus dolāru.

—  Cik viņš par to samaksāja?

—   10 101,01 dolāru.

—  Binārs skaitlis, — es saku.

—  Tu lasīji? — jautā Lindvigs.

—  Visu nakti, — es atbildu. — Ko viņš ar to iesāks?

—  Kolekcijai. Bet tas ir bijis ļoti izdevīgs pirkums. Mašīna ir vērta sešdesmit tūkstošus dolāru tīrā zeltā.

—  Kādēļ tad viņš to nepārdod?

—  Tā ir svēta. Tai jāstāv pie viņa mājās kā tādam pagātnes piemineklim.

Jau tad es zinu, ka viņš man nepatiks. Es neatbalstu progresu, kaut vai tāpēc, ka man liekas — ir skaidri redzams, ka progress vairs nav progress. Progress ir trans. Parazīts. Progresa lielākais panākums ir spēja apkarot visas tās katastrofas, kuras tas savā ceļā izraisa. Tas vienlaikus ir arguments par labu tā piedzimšanai un tā nāvei. Tā ir izsvēršana. To es atzīstu. Viss atkarīgs no acs, kura redz. Kā tā redz. Pa to laiku nākotne ar savu raksturīgo norises ciklu visu laiku dod solījumus, ko tā spēj pildīt ne agrāk kā nākotnē. Ļaunākais ir tas, ka mēs vairs neko neredzam, jo apbrīna ir kļuvusi par paša progresa apbrīnu.

Plauns nesmaida, kad ejam viņam klāt. Viņš atgādina kādu, kurš mazliet salst un garlaikojas, turklāt pēkšņi ir sapratis, ka iemaldījies nepareizā vietā.

Viņš sniedz Lindvigam roku. — Tam jābūt ļoti svarīgi.

—   Tā tas ari ir, — saka Lindvigs. — Šis ir Mārtiņš Molbergs. — Mēs sasveicināmies.

—  Vai tu esi tas, kurš maksā? — viņš jautā.

Es pamāju.

—  Vai varu to apskatīt? 174

Es parādu viņam fotogrāfiju.

Viņš paņem uzņēmumu un pēta to tuvumā. Viņš tur to pa gabalu no sevis, atkal piebāž pie pašas sejas.

—  Kas ar to ir?

Viņš ir kā ārsts. Motīvs viņu neinteresē. Viņš jau tagad meklē defektīvos punktus. Viņš skatās motīvam garām. Viņš mēģina atrast fotogrāfijas vājo punktu. Viņa uzdevums ir vienkāršs. Viņam jāatklāj kļūda, tā ir tas, ko viņš meklē. Tas ir vienīgais, kas viņu interesē.

—  Ar to kaut kas nav kārtībā, — es saku.

—  Ak tā, — saka viņš.

—  Šī fotogrāfija ir manipulācijas rezultāts.

Viņš iecietīgi smaida.

—  Nav gan nekā, kas uzreiz par to liecinātu.

—  Vai tu uzdrošinies apgalvot, ka tā nav apstrādāta?

—  Nē, bet, lai skaidri zinātu, man nepieciešams veltīt tam zināmu laiku.

—  Es nevaru atdot to projām. Mēs paliksim šeit.

—  Vai tā nebūs naudas šķiešana? — viņš vaicā.

—  Es zinu, ka šī fotogrāfija ir izlaista caur datoru.

—  Kā tu to zini?

—  Es vienkārši to zinu.

Viņš paskatās pulkstenī.

—  Ja nebūtu spoguļa, tu nepierunātu mani to darīt, bet okei. Paskatīsimies! Nāciet man līdzi!

Mēs ātri izejam cauri garajiem gaiteņiem ēkā, kas ir pilnīgi tukša, ja neskaita apkopējas. Viņš atslēdz stikla durvis, kas norobežo atsevišķas sekcijas.

Viņš apstājas pie aizslēgtām durvīm. Izvelk citu atslēgu komplektu.

—  Kas ir ar to spoguli? — es jautaju.

—  Ka tas tur ir, — viņš atbild.

Man tādi cilvēki kā Stigs Plauns ir nākotnes pārstāvji. Skaitļu šamaņi. Matemātiski mesijas. Tieši tādi cilvēki kā viņš ir ne tikai pieņēmuši jauno tehnoloģiju, bet ari iegājuši tajā un pazuduši Visumā, kur planētas ir māksligas un Dievs runā kodos.

Dators uz galda atgādina gluži parastu datoru. Bet tāds tas nav. Tā ir, kā viņš paskaidro, Silicon Graphics darbstacija uz sašaurinātas instrukcijkopas datora bāzes. — Tā sauktais superdators. Mazliet spēcīgāks par to, ar kuru strādā tu pats, — viņš saka un pasmaida. — Džordža Lūkas sabiedrībai ILM to ir astoņdesmit. Tikai NASA rīcībā ir vēl vairāk. Tas rosina uz domām, vai ne?

Lindvigs ieinteresēts klausās. Es apjucis mēģinu iesaistīties. Bet nespēju. Mani tas neietekmē. Es nespēju to pilnībā aptvert. Viņš to redz.

—  Ko tu zini par Silicon Graphics'?

Es paskatos uz Lindvigu un pakratu galvu.

—  Daudz ne.

—   Cray?

—   Cray ir labs, — es saku.

Viņa sejā parādās neapmierināta grimase.

—  Cray un Silicon Graphics izgatavo superdatorus. Ja ar šo uzņēmumu izdarītas manipulācijas, tad tas noteikti ir darīts ar šādu datoru. Superdatorus ļoti plaši izmanto animācijas rūpniecībā, televīzijas reklāmās un tamlīdzīgi.

Savā pētijumā mēs tam daļēji pieskārāmies. Liela daļa kinorūpniecības jau ilgi strādā ar attēlu uzglabāšanu elektroniskā formā. Tas atvieglo režisora darbu. Es atceros dažus skaitļus, dažus aprēķinus, kur bija apgalvots —ja automašīnas pēdējos divdesmit gados būtu attīstījušās tikpat ātri kā datori, tad automašīnas maksimālais ātrums šodien būtu 800 000 kilometru stundā. Attiecībā uz televīziju aprēķins ir vienkāršāks. Piecdesmit gados, kopš mums tā ir. visumā nekas nav noticis. Tas ir neaptverami, ja padomā, cik liela nozime ļaužu dzīvē ir attēliem. Mēs vislabāk atceramies attēlus. Mēs izveidojam tēlus no cilvēkiem, ko pazīstam, un no tiem, ko nepazistam. Tie ir priekšstati, bet tie ir arī attēli. Mēs sapņojam attēlos, fantazējam attēlos un esam sevi izteikuši attēlos tūkstošiem gadu. Un tomēr parasto televizoru asums ir slikts.

Tas ir multinacionālo kompāniju arguments, lai dotu mums kaut ko jaunu. Patiesais iemesls ir tas, ka tirgus ir piesātināts. Tā ir multinacionālo problēma. Cilvēka acs ir piemērojusies raupji graudainajiem attēliem, pati aizpilda ņirboņu ar krāsu un formu, pati rada ilūziju.

Plauns novieto fotogrāfiju uz stikla virsmas skanerī, kas stāv blakus Silicon Graphics datoram telpas tālākajā galā, un nospiež dažas pogas. No skanera vāka apakšas spīd spokaina gaisma.

— Vienmēr ir iemesls aizdomām, redzot attēlu ar stiklu vai metālu, spoguļiem, gludām virsmām. Tādām lietām. Attēls ir ilūzija. Tas ir gluži kā burvju māksla. Tavu skatienu aizvilina vienā virzienā, kamēr īstais triks notiek pavisam citur. Ja atspulgi un ēnas ir novietoti pareizi, tie pārliecina aci. Tie rada telpiskumu un ticamību. Datorgrafiķi manipulācijās bieži izmanto spoguļus. Tāpēc mēs būsim uzmanīgi.

Mēs gaidām, kamēr mašīna nolasa attēlu. Tad Plauns nospiež dažus taustiņus un atver kādu logu.

—   Mēs tagad mēģinām to palielināt. Mums vajadzētu uzpumpēt to lidz sešsimt, septiņsimt reižu palielinājumam, lai varētu papētit pikseļus.

Viņš palielina attēlu, atkal samazina, tad palielina un palielina vēl. Viņš mērķē uz Monikas ķermeni. Pievelk to tuvāk, vēl tuvāk… auguma aprises pazūd, pie pašas krūts āda kļūst par punktiem, dziviba par pikseļiem.

—  Kā tu zini, ka tā ir viltota?

—  Telpa ir viesnicas numurs — Hotel Four Seasons Losandželosā. Frizūru, kas viņai ir fotogrāfijā, viņa izveidoja marta pēdējā nedēļā. Tobrid viņa noteikti nebija Losandželosā.

—  Hm… — viņš norūc. Viņš atkal attālinās no viņas ķermeņa, pāriet uz viņas matiem. Atkal palielina. Pavisam tuvu.

—  Bet agrāk viņa ir bijusi Losandželosā?

—  Daudzas reizes.

—  Ari viesnīcā?

—  Noteikti.

—  Tātad teorētiski viņu varēja tur nofotografēt?

—  Varēja jau gan.

—  Bet tu tā nedomā?

Es bridi svārstos.

—  Nē.

Viņš neatlaidīgi skatās uz mani.

—  Tu neesi pārliecināts vai ari tu tā nedomā?

—  Es tā nedomāju.

—   Labi, — viņš saka. — Tad ņemsim vispirms matus. Kādi bija viņas mati pirms tam?

—  Gari.

—  Tad viņiem būs nācies kaut ko novākt. — Plauns saka. Viņš virzās pa loku apkārt Monikas sejai. Palielina attēla daļas, atkal samazina palielinājumu. Atkal tuvojas viņas matiem.

—  Kas ir ar matiem? — es jautāju.

—  Es biju domājis, ka varbūt varēsim tur kaut ko atrast. Bump-mapping. To bieži izmanto, lai atjaunotu objekta apveidu. Galvenokārt elastīgām virsmām, bet ne tikai. Ari matiem. Parasti, ja izdarita manipulācija, ārmala uz apkārtējo priekšmetu fona ir skaidri saskatāma, bet neizskatās, ka šeit tā būtu. Gn tad vēl viņiem būtu nācies atjaunot fotouzņēmumā to laukumu, ko pirms tam aizpildīja gari, gaiši mati. To varētu redzēt. Bet šeit nevar.

—   Liekas, esmu lasījis, ka tagad to faktiski vairs nav iespējams pamanīt. Atklāt manipulācijas?

Es redzu, ka Plaunu tas aizkaitina. Viņš cieši skatās ekrānā.

—  Es to spēju.

Viņš spiež taustiņus un atver logus. Viss notiek neiedomājamā ātrumā, un ir grūti sekot līdzi.

—  Es pamēģināšu kaut ko citu, — viņš saka. Mašīna strādā. Viņš atstumjas mazliet tālāk no galda un sakrusto rokas.

—  Ko nu? — es jautāju.

—  Tagad mēs skaitām pikseļus, — viņš atbild. — Neaptverami, cik neasa ir šī fotogrāfija!

Mašīna pārtrauc darbu procesoros. Viņš atkal pievēršas tai. Atver kādu izvēlni.

—  Savādi… — viņš saka.

»

—  Ko tu gribi teikt?

—  Jā, tā katrā ziņā nav nekāda parasta fotogrāfija.

—  Kāpēc nē?

—  Ko tu jēdz par fotogrāfijām? — viņš jautā.

Tas izklausās mazliet augstprātīgi. Es pasmaidu.

—  Pašu galveno. Viens attēls izsaka vairāk nekā tūkstoš vārdu.

Viņš paskatās manī.

—  Man likās, ka žurnālistiem jāzina mazliet par visu?

—  Kas tev to teica?

—  Kāds žurnālists.

—  Tad nevajag tam ticēt, — es saku.

Viņš aizkaitināts skatās manī. Lindvigs smaida, kamēr Plauns to neredz.

—  Tu zini, ka attēls sastāv no neskaitāmiem mazmazītiņiem punktiņiem. Asuma pakāpi mēra DPI vienībās, punkti uz collu. Punkti jeb pikseli, kā mēs tos saucam.

Es pamāju. Viņš runā izaicinoši lēni.

—  Parastā papira fotogrāfija sastāv no divdesmit miljoniem pikseļu. Diapozitīvs — no aptuveni simt miljoniem pikseļu. Ar šo te ir mazliet citādi. Tikai pāris miljonu.

—  Gn tas nozīmē?

—  Ka kaut kā pietrūkst.

—  Kā?

—  Pārējo divdesmit četru attēlu.

Es paskatos uz Lindvigu, tas skatās uz mani. Neviens no mums uzreiz neaptver, ko viņš grib sacīt.

—  Filma. Runa ir par video. Digitālā videofilma, — viņš saka. — Tas, ko mēs šeit redzam, ir viens filmas kadrs, kas izņemts un izdrukāts uz papīra kā fotogrāfija.

16

Varbūt Stigs Plauns redz krāsas kā skaitļus, kuros tās izsakāmas. Man tas šķiet grūti. Problēma ar nereālo telpu ir tā, ka to tik grūti aptvert. Tik grūti saprast. Lūk, šeit. Lūk, šeit ir Monika. Ja es spētu pievienot šim attēlam citus attēlus, viņa kustētos. Kļūtu dzīva. Atceros, reiz manu acu priekšā Kopenhāgenā uz ielas pakrita kāds vecs vīrs. Es darīju, ko varēju. To, kas man bija jādara. Pieklājības pēc cilvēki no ātrās palīdzības brigādes teica, ka viņš nomiris tikai pēc ierašanās slimnīcā, bet es zinu, ka viņš nomira manās rokās. Šobrīd man ir tieši tā pati sajūta. Es to zinu, bet nekā nespēju izdarit.

Atceros, ka Monika saņēma paciņu, kad dzīvoja pie Mariannes. Paciņa bija tik liela kā grāmata. Vai videofilma. Es mēģinu iedomāties notikumu gaitu. Mēģinu iztēloties, kā būtu reaģējusi Monika. Ko viņa domājusi. Nelaime tā, ka es vairs neesmu drošs par to, kā viņa domāja. Es taustos nereālā pasaulē.

—  Ja nu mēs zinām, ka viņi ir pārveidojuši attēlā dažus punktus, kāda garantija, ka mati ir vienīgais, ko viņi ir pārtaisījuši?

Viņš palūkojas manī.

—  Nekādas, — viņš saka. ,

—  Man liekas, tu teici, ka varētu to redzēt?

—  Parasti jā. Bet ne šeit. Attēlos, kas apstrādāti ar datoru, ir ļoti precīzi jātrāpa dažiem skaitļiem. Ar skaitļu palīdzību var izmainit attēla krāsu un izskatu. Tas izklausās vienkārši, bet patiesībā tā nav. Katrai krāsai jeb ekrānam uz papīra ir savs leņķis. Ja tiek pieļautas kļūdas, attēlā bieži parādās mazi lauzumi, krāsām klājoties vienai uz otras. Interference. Lai pareizi izvietotu ekrānu leņķus, bieži jāizdara izmaiņas piektajā vai sestajā zīmē aiz komata. Šis darbs ir diezgan sarežģīts, lai gan galarezultāts var izskatīties viegli iegūts un pārliecinošs. Tās ir detaļas. Vairums amatieru iekrit jau tad, kad jāuzklāj gaisma un ēnas. Gluži banālas lietas, ko var atklāt ar neapbruņotu aci. Ēnas, kas nepareizi krīt un tamlīdzīgi. Bet šeit tā nav. Šī fotogrāfija ir tīra un bez kļūdām.

Beidzot! Beidzot es saprotu, kas nav kārtībā. Vienkārša detaļa. Banalitāte. Es ilgi cieši skatos monitorā, lai būtu drošs.

—  Mēģini palielināt viņas roku, — es saku.

Attēls atsevišķiem grūdieniem koncentrējas uz viņas roku. Mašīna strādā. Parādās neskaidrs attēls.

—  Vai var padarīt to asāku? — es jautāju.

—  Līdz zināmai pakāpei var.

Viņš atver izvēlnes. Spiež peles taustiņus. Attēls atkal iezīmējas uz ekrāna. Sakustas. Koncentrējas. Kļūst asāks.

Es pieliecos tuvāk ekrānam.

—  Gredzens. Trūkst gredzena.

Man šķiet, ka varu samanīt līdzjūtīgu izteiksmi Lindviga acīs. Mani pārsteidz šis pēkšņi sarosījies pārliecīgais jūtīgums. Brīdi viņš svārstās. Tad saka:

—  Varētu taču būt, ka viņa to noņēmusi.

—  Monika nekad to nenoņēma. Viņa uzskatīja, ka, ja to noņems, tas nesis nelaimi. Tas bija mūsu saderināšanās gredzens.

Lindvigs bezspēcīgi skatās mani. Līdzjūtība viņam piestāv.

—  Ja tā ir filma! Šāda filma! Ja viņa ir piedalījusies šādas filmas uzņemšanā, tad viņai varēja arī ienākt prātā gredzenu noņemt.

Es pasmaidu. Pamāju viņam ar galvu.

—  Jā, bet, tāpat kā visiem, kas valkā gredzenu ilgāku laiku, viņai uz pirksta bija maza, gaiša svītra, zīme no gredzena.

Monikai tā bija skaidri saskatāma, jo viņa vienmēr bija iedegusi. Bet tur, — es saku un norādu uz ekrānu, — tās nav.

Viņi nesaka nekā. Lindvigs izskatās tā, it kā meklētu izskaidrojumu. Bet tas nav atrodams. Stigs Plauns atver izvēlnes un palielina atsevišķas attēla detaļas, bet tā ir izlikšanās. Es redzu, ka viņš domā. Ne vairs par fotogrāfiju, bet par to, kā viss saistās kopā.

—  Tātad tu šo meiteni pazīsti? — viņš vaicā.

Es pamāju.

—  (Jn viņa nav no tām, kas taisa šādas filmas?

—  Nē, — es saku.

—  (Jn tu nekādi nevari iedomāties viņas fotogrāfiju, ko tie varētu būt izmantojuši par izejas punktu?

Es pakratu galvu.

—  Man nav nekā, kas kaut aptuveni Ildzinātos šai, — es saku.

Viņš bridi sēž un skatās uz ekrānu. Palielina atsevišķus elementus. Tuvina, aplūko kopskatu. Izskata attēlu no viena gala lidz otram. Bet neko neatrod.

—  Ja nu mēs iedomājamies, ka viņai ir kaut kas, ar ko iespējams viņus šantažēt, — es saku. — Es nezinu, kas tieši. Kaut kas. Kā pretsitienu viņi aizsūta viņai kompromitējošas fotogrāfijas. Filmu. Viņa pārvērš savu izskatu. Viņi tūlit izgatavo jaunas fotogrāfijas. Tas notiek pāris dienu laikā.

Stigs Plauns domigi raugās sev priekšā.

—  Tas prasītu zināmas pūles, bet izdarit to var. Vienigais, kas viņiem būtu jāizdara, — jāizmaina attēla fragments ap viņas seju. Bet kur viņi ņēmuši viņas pirmo fotogrāfiju?

Es paraustu plecus, un tad iedomājos par videofilmu. Izņemu kaseti.

—  Es nezinu, no kurienes tie ņēmuši viņu, bet zinu, no kurienes ņemts viņš. Vai varam izmantot šo video? Šī ir parasta VHS kasete.

Viņš pamāj. Es ielieku kaseti. Paņemu tālvadības pulti. Nedaudz atkāpjos. Ieslēdzu. Plauns ieinteresēts skatās. Es pārtinu uz priekšu līdz epizodei slimnicā. Apturu filmu. Palaižu mazliet uz priekšu. Apstādinu kadru. Ļauju tam lēni slidēt. Apstādinu.

—  Šeit, — es saku un apturu lenti.

Es pieceļos un izstaipos. Stigs Plauns aizdomīgi blenž ekrānā.

Es paņemu fotogrāfiju un pētu. Pat zinot, tas nav saskatāms. Viņi ir tur, un viņu tur nav. Tas nav saprotams. Problēma ar nereālo telpu ir tā, ka to tik grūti aptvert. Tik grūti saprast. Es mēģinu iedomāties kustības. Bet to ir neiespējami iztēloties.

—   Tātad, runājot par meiteni, mēs droši nezinām, vai viņiem ir bijis kaut kas, ko ņemt par pamatu? —jautā Stigs Plauns.

Es papurinu galvu.

—  Droši ne.

—   Gn es pieņemu, ka ir kāds pavisam īpašs iemesls, kāpēc mēs nevaram viņai to vienkārši pajautāt?

Es pamāju.

—  Jā. Viņa ir mirusi.

Lindvigs tukši skatās sev priekšā. Liekas — viņš joprojām meklē ticamu izskaidrojumu. Pastāv kāda barjera. Ir tā, it kā tas nespētu īsti nogulsnēties apziņā.

Stigs Plauns ir piecēlies un staigā šurpu turpu pa telpu. Es nezinu, vai viņš ir pilnīgi aptvēris ziņu par Monikas nāvi, bet neizskatās, ka tas viņu sevišķi interesētu. Ja nu tomēr, 184 tad tikai kā informācija, kas padara iedziļināšanos šajā manipulācijā vēl daudz aizraujošāku.

—  (Jn tu saki, ka fotogrāfija tika izmantota šantāžai?

—  Tas ir vienīgi minējums, — es saku.

—  Mēs nevaram izslēgt iespēju, ka eksistē filma, kur viņa piedalās, — saka Lindvigs.

Es paskatos uz viņu.

—  Neeksistē. Bet, ja eksistē, — kāpēc tad viņi pārtaisījuši viņas roku?

Es mēģinu iztēloties notikumu gaitu. Ir filma. To mēs zinām. Tā bija paciņa, kas tika atsūtīta Monikai, kad viņa dzīvoja pie Mariannes. Monika paciņu noslēpa. Vai izsvieda. Katrā ziņā viņa reaģēja. Viņa pārveidoja frizūru. Viņai vajadzēja zināt, cik bezcerīga un izmisīga bija viņas reakcija. Viņa nebūs gribējusi sev atzīt, ka viņi vienkārši var viņu atkal pārtaisīt. Viņa nogrieza isus matus. Tas bija marta beigās. Pēc pāris dienām viņa atkal mainija matu sakārtojumu. Viņa tos nokrāsoja, jo starplaikā bija saņēmusi kadru, kurš ir pie mums, kurā viņas garie mati pārtaisīti par īsiem matiem. Es zinu, ka šī notikumu rekonstrukcija ir baltiem diegiem šūta. Es zinu, ka taustos pa tumsu. Bet tas ir vienīgais, kam ir kāda jēga. Viņiem nav nekā, kas kaut daļēji atgādinātu viņas gatavo fotogrāfiju, ko varētu izmantot par pamatu. Viņi pieļauj muļķīgu kļūdu, veidodami viņas roku. Viņi piemirst gredzenu. Tas nav pieminēts ne ar vārdu. Bet mēs katrs sevī domājam to pašu. Viņi izveidojuši Moniku ar datora palīdzību.

—   Tu gribi teikt, ka tie ir viņu animējuši? — jautā Lindvigs.

—  Es nezinu. Es mēģinu uzminēt, — es atbildu.

Lindvigs šaubās. Bet viņa šaubas sāk mani kaitināt, jo viņa skepsi nav izraisījis kritisks prāts. Tajā drīzāk izpaužas vēlme aizstāvēt tehnoloģiju. Ietiepīga nevēlēšanās redzēt, kādiem nolūkiem tā ir izmantota.

—  Es gribu teikt — viņi ir pārtaisījuši viņas matus. Manipulācija ir tik laba, ka mēs nespējam to saskatīt. Un tad vēl Dievs vien zina kādu iemeslu dēļ uztaisījuši viņai roku, kas nav viņas. Ja viņi to spēj, kāpēc lai viņi nevarētu viltot visu attēlu pilnībā?

Lindvigs pakrata ar galvu.

—  Tāpēc, ka tas nav izdarāms. Nav runa tikai par attēlu. Ir runa par filmu. Vai tu saproti, kādus informācijas apjomus prasītu šāds process? Vai tu saproti, cik daudz informācijas saturētu viena sekunde šādas filmas?

Es nezinu, ko vēl lai saku. Vairumu no saviem pieņēmumiem es neredzu. Es nevaru pieskarties vērojumiem, parādīt tos. Tas viss pastāv tikai kā attēls manās smadzenēs.

Es paskatos uz Stigu Plaunu, kurš visu laiku ir klusējis.

—  Teorētiski tas ir izdarāms, — viņš saka. — Bet praktiski? Šaubos. Teorētiski raugoties, var radīt no jauna jebko, ja vien ir pietiekami informācijas. Bet praktiski? Nē. No otras puses, mums ir zināms, ka pie tā strādā.

Lindvigs protestē. Par to ir izdarīti aprēķini, viņš saka. Datoram būtu jāspēj aprēķināt vairāk nekā astoņdesmit miljonu poligonu kustiba, lai varētu uzzīmēt trisdimensiju realitātes ticamu kopiju, kura spētu maldināt aci. Tā ir apmēram piecdesmit reizes lielāka aprēķinu jauda nekā visjaudīgākajiem datoriem, kas šodien ir mūsu ricībā.

Kamēr viņi abi diskutē, es mēģinu domāt. Monikai noteikti bija kaut kas viņus kompromitējošs. «Viņus». Lai kas tie ari būtu. Un «kaut kas», lai kas tas arī būtu. Varbūt fotogrāfija.

Fotogrāfija pati par sevi. Vai filma. Ja nu viņiem licies, ka filma ir pie manis?

Cik saprotu no Lindviga un Stiga Plauna, nākotne būs spēle ar decimāldaļskaitļiem. Ar daļām. Ar algoritmiem. Gn, kad pasaule, ko pazistam mēs, kādu dienu tiks pārvērsta formulā, māksligā Visumā, tā būs tikpat neizprotama, kāda tā ir šodien. Attēli gāzisies no satelitiem kā krāsains lietus. Varbūt mūsu rokās šeit ir kāda drusciņa informācijas par to, kas mūs gaida.

—  Šis te ir ierocis, vai ne? — es jautāju.

—  Ne jau vienmēr, — saka Stigs Plauns.

Lindvigs saņem galvu rokās.

—  Beidz, Mārtiņ! Tas, ko tu iedomājies, nav iespējams.

Es neklausos Lindviga protestos, jo redzu, ka Plauns neizturas noraidoši. Es skatos uz viņu.

—  Tas ir ierocis, vai ne? Ši fotogrāfija. Ši filma. Šī tehnoloģija pati par sevi ir ierocis, vai ne?

—  Par to ir ļoti grūti kaut ko spriest. Mēs taču nezinām, kāda tam nozīme. Bet, ja ir… Jā, tad tas ir potenciāls ierocis.

Mēs esam to redzējuši. Mēs sēžam šeit un to redzam. Viņas mati ir precīzi aprēķinātu lielumu zalve; virkne skaitļu, ar kuriem izdarītas mutācijas, summā veido viņas ādu; viņas smaids un mute ir miljardi punktu, kuru viltojumu iespējams atklāt, tikai sadalot ekrānu atomos. Gn tikai tāpēc mēs to zinām, ka viņi pieļāvuši idiotisku kļūdu. Mēs sēžam un skatāmies uz to. Pirmā sintētiskā aktrise. Mēs strīdamies par to, vai viņa spēj staigāt. Tas ir pārāk nereāli.

Lindvigs pienāk klāt un saņem mani aiz drēbēm. Liekas — viņam jāizskaidro atpalikušai būtnei vienkāršs aprēķins, un viņš jau iepriekš zina, ka tas ir bezcerigi. It kā viņš mirkli pārdomātu, vai krietni nepazemināt grūtības pakāpi, lai es aptvertu to, kas viņam sakāms.

—  Paskaties uz mani, Mārtiņ! Tas nav iespējams. — Viņš atkārto saraustīti un lēni: —Tas… nav… iespējams.

Stigs Plauns pakrata galvu, it kā gribēdams atbrīvoties no fatamorgānas.

—   Pastāv milzum daudz trīsdimensiju telpas simulācijas algoritmu, — viņš saka. — Varbūt viņi kā modeli ir izmantojuši viņas ķermeņa definīcijas. Ir kāda ļoti plaši pielietota trīsdimensiju animācijas sistēma, Softimage, — es zinu, ka tā ir atrisinājusi hierarhiskās animācijas problēmas; tas devis animatoriem lielāku brīvību un lielāku automatizāciju, jo tiem vairs nav jānopūlas ar atsevišķu detaļu piemērošanu, kad nepieciešams kaut ko pārveidot. Bet no turienes joprojām ir jāizdara vesels lēciens. Un nav runa par vienu atsevišķu programmu. Šādam animācijas procesam vajadziga vesela programmu jūra.

Viņš papurina galvu.

—  Es nezinu. To nav iespējams pateikt.

—  Paklausies taču! — saka Lindvigs. — Atsevišķas ainas un epizodes mākslas filmā ir viena lieta. Tas ir redzēts. Tas, par ko ir runa šeit, ir cilvēka pilnīga animēšana. Jau pats pamats vien! Zemes pievilkšanas spēks. Visas muskuļu grupas, kas jāietver aprēķinos. Ada. Laiks tikai aprēķiniem, lai izveidotu ādu kustībā! Ada un ādas ēnas, gaisma!

Lindvigs skatās uz Plaunu. Cerību pilns, it kā viņš rēķinātos ar to, ka Plauns tagad padosies. Tas nenotiek. Viņš paņem fotogrāfiju un sniedz to man.

—    Es nevēlos izteikt minējumus. Ne par labu vienai versijai, ne otrai. Lidzigas lietas ir redzētas — un neko vairāk es nevēlos sacīt; jau agrāk esmu smagi kļūdījies, mēģinādams tēlot pravieti datu apstrādes tehnoloģijas jomā. Vai tam ir kāds sakars ar amerikāņiem?

Es pamāju.

—  Es papētītu šo sakaru sīkāk. Nav nekādu šaubu par to, kas to spēj uztaisit, ja tas ir uztaisāms. Pieņemot, ka mūsu minējums ir pareizs, ir bijušas vajadzīgas nedēļas, varbūt mēneši, lai izgatavotu šo te. Pat ja filma ir tikai dažu sekunžu garumā. Attiecībā uz izmaiņām man nav nekādu šaubu. Ja viņiem patiešām bijuši algoritmi pirmā manipulētā uzņēmuma izgatavošanai, viņi varējuši arī ātri izdarīt izmaiņas. Bet, ja laika periods ir tāds, kā tu teici, tad izmaiņas noteikti ir izdarītas Dānijā.

—   Vai tu zini sabiedrību ar nosaukumu DiaDaLa? — es jautāju.

—   Tas ir pakalpojumu birojs. Viņi ražo televīzijas reklāmas. Bet es ļoti šaubos par to, ka viņi varētu būt iejaukti šajā lietā.

—  Kāpēc?

Stigs Plauns savāc no galda savas lietas. Aizver logus — un es ievēroju, ka viņš izdzēš ieskanēto attēlu no datora atmiņas. Lindvigs stāv mazliet tālāk un to nepamana. Plauns izslēdz galda lampu un datoru. Viņš pieceļas.

—  Tas, ko es teicu par attēla slikto asumu, nav gluži pareizi. Patiesībā tas ir divkārt asāks, ja salīdzinām to ar parastu televīzijas signālu. Mēs esam vienisprātis par filmas raksturu. Tas, ko mēs šeit skatījāmies, ir pornogrāfija. Labi. Pornofilmas izgatavo, lai pārdotu. Lai rādītu. Bet šo filmu nekur nevar parādīt.

Lindvigs skeptiski raugās viņā. Es blenžu atplēstu muti.

—  Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka tādā asumā vispār neraida. Vēl ne. Šī te ir digitālā High definition TV. HDTV.

Tā ir savāda sajūta — ka tavu acu priekšā parādījusies nākotne. Ārpusē kļūst gaišs, un viss izskatās kā parasti. Dienvidaustrumos aust gaisma. Virs tālajām ēkām parādījusies šaura, gaišzila svītra. Kā pirmais slānis krāsu un gaismas pakāpeniskā salikumā. Ēkas vēl ir tumšas, bet drīz sāksies diena.

Tas notiks tikai pēc dažiem gadiem. Tas notiks ne agrāk kā pēc dažiem gadiem. Nevajag par to domāt. Domāšana ir tā, no kuras var kļūt vājprātīgs. Tas šķiet nereāli tikai tad, ja par to domā. Cilvēkam nebūs savādās nākotnes sajūtas, kad viņš būs tajā nokļuvis. Tieši tas ir nākotnes un progresa potenciāls un priekšnosacījums. Pie tā pierod pakāpeniski. Pēc dažiem gadiem no augšas, no satelītiem, sāks gāzties attēlu ūdenskritums. Un pēc dažiem gadiem mēs visi būsim dievi, kas paši ražos tos attēlus, ko vislabprātāk gribēs redzēt. Ko gribēs rādīt citiem. Ko gribēs rādīt visiem.

Divdesmit pieci attēli sekundē, pēc kārtas pārraidīti vienādā tempā — vairāk nekas nav vajadzīgs, lai mūs apmuļķotu un liktu domāt, ka divdesmit pieci atsevišķie attēli patiesībā ir viena nepārtraukta kustība. Tā ir šī parādība, kas tiek izmantota jaunajā digitālajā televīzijā. Tas, ko cilvēka acs neuztver, netiek pārraidīts. No kadra uz kadru mainās tikai daļa no televīzijas attēla, tā ka pietiek pārraidīt informāciju par atšķirībām starp tiem. Pat ainās, kur noris ārkārtīgi strauja darbība, acs to neuztvers.

Stigs Plauns aizslēdz aiz mums stikla durvis, un mēs ejam atpakaļ pa gaiteņiem uz izeju. Viņš iet strauji. It kā mums būtu jāsteidzas.

—  (Jzskati, ka tas bija par velti! Ar noteikumu, ka par šo vakaru netiks izpausts. Nekur. Nekad. Un nevienam.

—  Kas par lietu?

—  Kā tev liekas?

—  Eksperts taču esi tu…

Viņš raugās tieši uz priekšu.

—   Kur tiek izlietoti lidzekļi, lai izgatavotu kaut ko, kas acim redzami nav paredzēts komerciālai izmantošanai? Te nav runa par sīknaudu. Kas var to atļauties?

Es mēģinu iet pa gaiteni vienā solī ar viņu. Lindvigs ir mazliet atpalicis.

—  Baidos, ka mana fantāzija nedarbojas, — es saku.

Viņš greizi pasmīn.

—   Nebiju domājis, ka žurnālistiem trūkst fantāzijas, — viņš saka. — Kas izlieto miljoniem dolāru tehnoloģiskiem pētījumiem? Kas piedalījās pēdējā lielajā karā kā videospēlē? Kas diriģēja līdz milimetram precīzu bumbu lietu, izmantojot kareivjus, kas bija apmācīti ar simulatoru palīdzību? Kam ir vajadzība pēc šī te? Kas gan varētu gribēt maldināt ienaidnieku, izmantojot neīstus videoattēlus? Kas varētu iegūt laiku, iepūšot dzīvību mirušam diktatoram? Kas varētu gribēt uzvarēt pasauli ar attēlu palīdzību?

—  Tu taču to nedomā nopietni? — es prasu.

—  Man nav savu domu. Atceries to!

Mēs pienākam pie durvim. Viņš tās pietur. Mēs brīdi stāvam, kamēr Lindvigs pienāk mums klāt.

—  Kāpēc tu to izdzēsi? — es jautāju.

—  Man tā nav vajadzīga.

—  Kas ir Džeks Rots Paskāls? — es jautāju. Viņš papurina galvu.

—  Tādu es nepazīstu, — viņš saka.

Lindvigs to neredz. Bet es pamanu. Es uzreiz noprotu, ka viņš melo.

Joprojām aust diena, kad mēs braucam atpakaļ cauri pilsētai. Tas tuvojas. Bet mums nejautā. Tas tuvojas. Tas atnāks, tāpat kā visas pārējās progresa izpausmes. Ar labo un ļauno. Jaunums ir tas, ka mums vairs nejautā. Vai mums tas ir vajadzigs. Vai mēs no tā kļūsim laimīgāki. Ja radīsies aizspriedumi, tiem tiks likti preti visspēcīgi argumenti par iespējām. Ja mēs kļūsim isti ietiepīgi, viņi liks uz pašu vienkāršāko kārti. Viņi izmantos mūsu gluži elementārās bailes — bailes zaudēt, zaudēt tos, ko mēs mīlam, bailes kļūt veciem, bailes nomirt. Viņi ir to darījuši jau agrāk, un viņi darīs to atkal. Bet, kad mēs būsim padevušies un iedzīvojušies jaunajā pasaulē, mēs atklāsim, ka iespējas bija tikai arguments, lai ieviestu neērtības, — tas arī būs tas, ko mēs

saņemsim.

>

Mēs ilgi braucam klusēdami. Lindvigs meklē vārdus. Bet nekas netiek sacits.

—  Kas to pārraudzīs, Lindvig?

—  Ko tu gribi teikt?

—  Attēlus? Nākotni? Tavu nākotni?

—  Es isti nesaprotu.

—  Digitālo televīziju? Manipulāciju ar televīzijas kadriem?

—  Tas ir nelikumigi.

—    Bet kā mēs to izkontrolēsim, ja nespēsim saredzēt atšķirību? Kā mēs, ziņas skatoties, varēsim zināt, kas ir patiesība un kas nav? Kā ar to attēlu putru, ko visi uztver no gaisa? Kas zina, kur ir manipulācija un kur tās nav?

—  Tu dzirdēji, ko viņš teica, Mārtiņ! Cik neticami tas izklausās. Joprojām pastāv iespēja, ka fotogrāfija ir īsta. Tu neko droši nezini.

—  Tas taču ir visa pamatā, vai ne? Ka mēs nekad neko droši nezinām?

Mēs braucam cauri pilsētai. Zilā gaisma izklīst. Es pazinu Moniku. Viņa pazina mani. Cilvēki saaug kopā. Daži uzskata, ka visai matērijai ir tendence savienoties. Ar to notiek pārvērtības, un tā sāk savienoties. Viss sāk atgādināt kaut ko citu. Es zinu to, ko zinu. Es zinu, ka viņi izgatavoja filmu ar Moniku, kurā viņa nepiedalījās. Es zinu, ka viņa atklāja, uz ko viņi ir spējīgi, un gribēja to apturēt. Es zinu, ka viņi parādīja viņai filmu un izmantoja to kā līdzekli šantāžai. Es zinu, ka viņa panikā mēģināja mainīt izskatu. Gn es zinu, ka viņa pēc neilga laika saņēma kadru no tās pašas filmas, bet ar savu jauno seju. Tas ir tas, ko es zinu.

Es apstādinu mašīnu pretī parādes durvīm pie mājas, kurā atrodas Lindviga dzīvoklis.

—  Nu, bet tu taču kļuvi gudrāks. Nu tu zini, kā var izmantot tehnoloģiskās iespējas, — viņš saka.

—  Jā. Šķiet, ka es redzēju, kā tās var izmantot ļaunprātīgi.

Es braucu šķērsām cauri pilsētai. Gz Nerrebrogēdes stūra pie Asistensas kapsētas es nogriežu malā un apstājos. Es ieeju telefona būdā pie krustojuma.

Es noskaidroju telefona numuru un adresi izziņu birojā.

Es sastādu numuru. Telefons zvana. Beidzot kāds paceļ klausuli. Igna, aizsmakusi balss saka:

—  Te nedzīvo nekāds Stigs Plauns.

—  Nedzīvo? Gz kādu numuru es esmu piezvanījis?

—  To jums, sasodīts, pašam vajadzētu zināt!

Es uzkliedzu:

—  Ne jau tad, ja esmu piezvanījis nepareizi!

Es nometu klausuli. Esmu viegli aizkaitināts. Es lēni spiežu podziņas, lai būtu drošs, ka esmu trāpījis pareizajiem skaitļiem. Tieši tajā brīdi es pamanu maisiņu uz būdas grīdas. Es pieliecos un paceļu to, spiezdams klausuli pie auss. Dabūju savienojumu, bet numurs ir aizņemts. Es nolieku klausuli. Es atveru maisiņu. Tajā ir pudeles korķis un cimdu pāris. Man rodas savāds deja-uu. Esmu jau pieredzējis šo situāciju. Es esmu šādi stāvējis jau agrāk. Liekas, ka tas visu laiku bijis manās smadzenēs, bet, tikai stāvot šeit, es atceros, kur tas noticis. Lidostā, kad Nataša man iedeva maisiņu, ko lūdza iznest cauri muitai.

Pie Kubžeka dzīvokļa plandās brezents. Iela rītausmā ir tukša. Audums plivinās vieglajās vēja brāzmās. It kā dvēsele censtos atbrīvoties. It kā kaut kas vēl nebūtu gluži miris. Kubžeks ir noslēpums. Es nevaru atrast viņam vietu kopējā ainā.

Ir skaidrs rīts. Gaidāma spoža saule pie zilām debesim. Šobrīd gaisma spiežas starp ēkām kā pa spraugām pavirši būvētā sienā. Gz ielas nav neviena cilvēka. Vēl nevienas skaņas. Tikai brezents, kas plivinās vējā, un troksnis, kas rodas, metāla stiprinājumiem sitoties pret sastatnēm.

Pārguris un apjucis es uzkāpju dzīvoklī. Vēlreiz piezvanu Stigām Plaunam, joprojām aizņemts. 194

Es nolieku klausuli. Nikni gāžu sev iekšā tiru viskiju, lidz jūtu, ka būs jāvemj. Šķiet, ka man ir pilnīgas tiesības dauzīt visu, kas atrodas istabā. Tas nenāk par labu lūzumam, ko jūtu rokā, bet katru reizi, kad triecu nobrāztos krumšļus pret kaut ko, kas sašķīst, man kļūst labāk. Tad es sāku meklēt.

Es pārmeklēju visu. Atvilktnes, kumodes, skapjus. Izrauju ārā virtuves atvilktnes, ar troksni izgāžu galda piederumus uz grīdas, rūpīgi pārskatu visas iespējamās spraugas gar paneļiem un stenderēm. Es paņemu Monikas pēdējās žaketes un izklāju tās viesistabā uz grīdas. Es tās visas rūpīgi pārmeklēju. Es paņemu virtuves nazi un pārgriežu audumu. Sākumā piesardzīgi, it kā grieztu kaut ko dzīvu, tad niknāk, un visbeidzot sāku plosit un dīrāt oderi, kabatās uzkrājušos putekļus, iekškabatas un atlokus. Es ķēros klāt viesistabai. Atvelku mēbeles, uzšķēržu polsterējumu, svaidu uz visām pusēm spilvenus.

Beidzot es pieeju un iegāžu pa plauktu. Tas brīdi zvārojas, un es speru vēlreiz. Ar pamatīgu brīkšķi tas atsitas pret palodzi un pārlūst uz pusēm, un plates, kasetes un kompaktdiski pašķīst uz visām pusēm pa grīdu. Tā šeit nav. Arī šoreiz tas neatrodas. Tas bija šeit, Monika, bet nu tā te nav. Natašas maisiņā bija kompaktdisks, un arī tev līdzi bija kompaktdisks ar Vivaldi, kura te vairs nav.

Es noguris atguļos uz dīvāna. Patinu videofilmu mazliet atpakaļ. Medmāsa gultā. Nikolajs Mārtiņš aiz viņas. Apturu to. Lēni tinu atpakaļ. Apstādinu attēlu. Šeit. Tieši kā fotogrāfijā. Sviedri, kas pil no acīm. No viņa tie radīja Moniku. Ādama riba. Nikolajs Mārtiņš pats to nezina. Viņam ar to nav nekāda sakara.

Viņa neguļ, kad es piezvanu.

—  Vai tev neliekas, ka mums tagad vajadzētu mazliet aprunāties?

—  Par ko? Tas nepavisam nav tā, kā tu domā.

—  Es nezinu, ko domāju.

—  Ej gulēt, Mārtiņ! Piezvani kādu dienu, kad būsi kļuvis normāls.

—  Vai viņš tagad ir pie tevis? Vai jūs guļat un drātējaties?

—  Ak, izbeidz!

—  Vai tu rij viņa sēklu, Nataša?

—  Mārtiņ…

—  Dažas meitenes saka, tā garšojot pēc olām…

—  Mārtiņ…

—  Protams, var būt, ka tas no holesterina…

Es guļu visu dienu. Tikai kad kļūst tumšs, es pieceļos un apģērbjos. Losandželosa mostas vakarā — pēc Dānijas laika. Es zvanu Bārbrai no Los Angeles Times arhiva.

Viņa skaļi iesmejas.

—   Rūpnieciskā spiegošana, tu saki? Vai vari izteikties precizāk?

—  Izmantojot datortehniku.

—  Tāda ari ir, cik uziet. Es savienošu ar Julu Morisu. Par datortehniku viņš zina visu.

Juls Moriss pastāsta, ka FIB nācies izveidot ipašu biroju Silikonu ielejā. Vēl pagājušajā nedēļā viņi Sanfrancisko lidostā noķēruši kādu vācieti ar disketi kabatā.

—  Tajā bija pieejas kods datorprogrammai, ko izmanto aizsardzības rūpniecībā, — viņš saka.

—  Bet ir taču kaut kādas robežas tam, cik daudz var salikt šādā mazā disketē?

—  Ar jaunajām datu sablīvēšanas tehnoloģijām? Būtibā nav. īstā problēma mūsdienās ir tā, ka vairums sabiedribu šodien tiek iekļautas datortīklā, turpretī agrāk visi izmantoja lieldatorus.

—  Vai tad nevar vienkārši pieslēgties tiklam no ārpuses? Vai tas nav drošāk?

—  Nē. Būtibā tieši otrādi. Ja nu tu esi iekšā, tad pietiek ielikt datorā disketi. Protams, pastāv drošības sistēmas, kodi un viss pārējais, bet pārsteidzoši daudzos gadījumos tas tik un tā netiek atklāts.

—  Gn pie lieliem datu daudzumiem tos var sadalit posmos un pārnest to visu uz kompaktdisku? Gz kompaktdiska lasāmatmiņu?

—   Nevar tā vienkārši ņemt un kraut datus kompaktdiskā.

— Kāds taču var?

—  Tādā gadijumā mēs acimredzot runājam par zināmā veidā organizētu transportēšanu. Teorētiski raugoties, kompaktdiski ir labāki par disketēm. Tiek izdarīts daudz pētijumu par to, kā vēl vairāk sablīvēt datus uz diska virsmas. Būtībā tas nozīmē tikai to, ka jāatrod veids, kā vēl vairāk sašaurināt diska celiņa platumu. Šaurāks celiņš nozimē vairāk vietas datiem. Par ko konkrēti ir runa?

—  Par amerikāni, kurš sistemātiski zog informāciju.

—   Izklausās savādi. Lielākā problēma ir ārvalstnieku grupas, kuras šeit strādā. Vai tas nozīmētu, ka viņš pārdod informāciju tālāk ārzemēs?

Es dzirdu, ka līnijai kaut kas tiek pieslēgts. Varbūt magnetofons. Viens žurnālists apstrādā otru. Es nolemju vairāk neko neteikt.

—  Neesmu vēl noskaidrojis visus sīkumus, — es saku.

—  Es saku to tāpēc, ka, kā jau tu noteikti zini, Klintons un Gors šobrīd nedara neko citu kā vien grūž naudu iekšā datorrūpniecībā, — tātad varētu domāt, ka vislabākās attīstības iespējas ir šeit, vai ne?

—   Tas varētu būt arī tāpēc, ka ir atklājies, cik daudz informācijas noplūst, vai ne?

Kad satumst, es braucu uz turieni. Māja ir paslēpusies mazā klusu ieliņu kvartālā Sorgenfri. Gz piebraucamā ceļa nav nevienas mašīnas, un māja ir iegrimusi tumsā.

Es aizbraucu līdz nākamajai šķērsielai, nogriežos un nolieku mašīnu. Eju atpakaļ.

No dzelteniem ķieģeļiem būvētajai mājai ir burta L forma, divi stāvi un skats pār laukiem uz Federiksdēlu un Furesēenu. Es eju apkārt mājai pa dārza celiņu. Ieskatos pa fasādes logiem, kas iziet uz ceļu, bet nekas nav redzams. Es apeju mājas galu un nonāku pret dienvidiem vērstajā pagalmā, kur jumta izvirzījums aizsargā no lietus galdu un dažus krēslus. Tumsā aiz rūtīm ir saskatāma kamīna istaba. Apgājis mājai apkārt, es nostājos pie priekšējās sienas dažu krūmu un garāžas aizsegā. Es gaidu.

Viņš atbrauc pēc pusstundas. Es pieliecos, kad gaismas apļi pārslīd ēkas fasādei; mašīna ieripo garāžā, un viņš izslēdz motoru.

Viņš aizslēdz garāžas durvis un nāk pa dārza celiņu.

—  Plaun, — es ierunājos. — Stig Plaun!

Viņš saraujas, bet, ieraudzījis mani, ātri pienāk klāt un nostājas man cieši blakus.

—  Idiots! — viņš saka.

—  Kas par lietu?

Viņš mani apklusina. Pavelk mani aiz žaketes piedurknes, un mēs aizlavāmies gar ēkas sienu. Tajā pašā bridi uz ceļa parādās mazda. Melna un spīdiga, tā gluži kā haizivs bez skaņas aizslīd gar dzīvžogu.

—  Viņi man seko visu dienu, — viņš saka. — Ko tu, sasodīts, te dari?

—  Man jāuzzina par viņu kas vairāk.

—  Es neko vairāk nezinu, — viņš saka.

—  Tu zini gan. Es zinu, ka tā ir.

Viņš aizkaitināts skatās manī. Viņš runā čukstus.

—  Ne šeit, — viņš saka un palūkojas apkārt. — Es iešu iekšā un ieslēgšu gaismu. Gaidi mani aiz mājas pēc pāris minūtēm!

Es brīdi palieku stāvam pie mājas gala. Pieliecos, kad logā pēkšņi iedegas gaisma. Tajā pašā mirklī melnā mazda atkal aizbrauc garām pa ielu. Es nogaidu vēl mazliet. Tad apeju mājai apkārt.

Mēs ejam pa šauru celiņu tīklu, kas vijas starp kvartāla daudzdzīvokļu māju puduriem.

—  Ko tu gribi zināt? — viņš prasa.

Es apstājos.

—  Kas viņš ir? Džeks Rots Paskāls?

—   Neapstājies! — viņš saka. Mēs noejam pa taku vēl kādu gabaliņu. Tālumā mēs redzam sievieti, kura pastaigājas ar suni. Neviens cits nav redzams.

—  Tu esi novedis mani nolādēti nepatīkamā situācijā, — viņš saka. — Vai ari tev seko?

Es pamāju. Kāda mašīna, ne vairs melna mazda, pabrauc garām pa ielu gar takas galu. Plauns tik un tā piespiežas pie

dzivžoga. Es saprotu, ka viņš ir vairāk nekā vienkārši nobijies.

—  Vai tev nešķiet uzkrītoši, ka tu par viņu tik maz zini? — viņš prasa. — Es pieņemu, ka tu esi meklējis informāciju par

vinu?

i

Es atkal pamāju.

—   Var meklēt informāciju — un var informāciju padarīt nepieejamu. Tas, ka informācijas nav, arī ir informācija. Tam vajadzētu tev kaut ko izteikt?

—  Es zinu, ka viņš strādā kādā TDI, — es saku. — Kas ir TDI?

—  TDI bija grupa, kas atdalījās no Thompson.

—   Thompson. Elektronikas firma?

—  Jā. Viņi kopā ar Philips sacentās par tiesībām izstrādāt digitālo standartu amerikāņu High Definition TV. Inženieri, kas pirms dažiem gadiem aizgāja no Thompson, sākumā nodibināja Thompson meitas uzņēmumu, firmu TDI. Thompson Digital Images. Viņi izstrādāja programmpaketi Explore. Tai bija lieli panākumi Eiropā. Galvenokārt Francijā, bet dažas sistēmas darbojas arī Holivudā. IBM savā laikā nopirka daļu TDI akciju, lai iegūtu tiesības izgatavot sistēmu uz sašaurinātas instrukcijkopas datora bāzes. Laulība nebija veiksmīga. IBM izstrādāja savu versiju, bet tā nebija tik laba kā parastā, Silicon Graphics datoriem paredzētā versija. Es nezinu, kāda ir situācija šobrīd, bet daži no inženieriem beigās bija tik neapmierināti, ka izstājās no firmas. Viņi paguva izstrādāt dažas diezgan iespaidīgas metodes, kas ļāva koriģēt atsevišķas ainas daļas, nepakļaujot šim procesam visu ainu. Džeks Rots Paskāls bija viens no tiem, kas izstājās.

—  Ko vēl tu zini par viņu?

—    Kādu laiku klīda dažādas baumas. Nu jau pagājuši vairāki gadi. Kads datortehnikas eksperts it kā bija atšifrējis dažus NSA šifru sistēmas kodus.

—  NSA?

—   National Security Agency. Visi zina, ka aizdomās turēja Džeku Rotu Paskālu.

Es izvelku Stellas sarakstu. Pārskatu to celiņa vājajā apgaismojumā.

—  Es te neredzu neko par NSA…

—  Tas tāpēc, ka ši lieta nekad nav parādījusies atklātibā. NSA kādreiz tika saukta par No Such Agency, jo amerikāņu valdiba ilgu laiku apgalvoja, ka tā neeksistē. Šodien tā ieņem ļoti svarigu vietu starp izlūkošanas dienestiem. Tas ir ar ultramodernu tehnoloģiju apgādāts centrs, kas nodarbojas ar starptautiskās datorkomunikācijas pārraudzīšanu un noklausīšanos un izstrādā šifrus, un atšifrē kodus visā pasaulē. Tā ir modernā CIP.

Visa ši jezga ar šifrēšanu pa īstam sākās Otrā pasaules kara laikā. Visas valstis lietoja kodus. Tolaik tam izmantoja kristālus. Aukstā kara laikā amerikāņi šifrēšanas sistēmas pilnveidoja. Tu runāji par attēlu manipulācijām kā ieroci. Šifru atslēgas arī ir ierocis. Faktiski tik lielā mērā, ka amerikāņu sabiedrībām ir aizliegts eksportēt algoritmus, jo tie ir klasificējami kā ieroči. Aizliegumu ieviesa vēl aukstā kara laikā, bet tas joprojām pastāv. Tas neļauj amerikāņu sabiedrībām eksportēt šifrēšanas programmatūru par miljoniem dolāru. Gn tas viņos izraisa neapmierinātību. Būtībā es viņus labi saprotu. Miļais Dievs, tas viss ir jautājums par algoritmiem! Dati, ko pārvērš bezjēdzīgos savārstījumos. Tos var izgatavot jebkurš. Tagad citas valstis pārdod produktu un ievāc peļņu.

—  Džeks Rots Paskāls bija atšifrējis aģentūras kodus?

Viņš pamāj.

—   Diezgan nepatikama lieta izlūkdienestam, kas pats nodarbojas ar sakaru signālu filtrēšanu un atkodēšanu.

—  Bet vai tas vispār ir iespējams?

—  Es šaubos, bet droši nezinu. Zinu tikai to, ka tas prasītu ārkārtīgas spējas un milzīgas datoru jaudas. Šifru atslēgas, kas ievietotas amerikāņu novērošanas satelitos, ir tik apjomīgas, ka to pārsūtīšanai vien vajadzīgas divdesmit četras stundas. Bez tam atslēgas katru dienu nomaina. Tur augšā virs mums viss sprakšķ. Ir datori, kas nedara neko citu kā vien izstrādā atslēgas un pārraida tās izplatījumā. Varbūt ir vairāk ticams, ka bija runa par apzinātu informācijas noplūdi. Lai atceltu vecos algoritmus un uzsāktu darbu pie jaunu izstrādāšanas. NSA ir viens no lielākajiem darba devējiem Merilendas štatā.

—  Bet, ja viņš atšifrēja viņu sistēmas, tad taču nevarētu būt viņu labākais draugs?

—  Tā taču nenotiek. Savstarpējas attiecības reti nodibina draudzības pēc. Drīzāk tāpēc, ka viens no otra baidās.

Es aizdedzinu cigareti. Liesma iegaismojas tumsā. Es jūtu, ka viņš mani uzmanīgi pēta, kamēr es to aizdedzinu.

—  Vai tu esi atradis sakarību starp Paskālu un DiaData?

—   Vēl ne. Vai uzvārds «Kubžeks» tev kaut ko izsaka? Toms Kubžeks?

Viņš pakrata galvu.

—  Neko.

—  Toms Kubžeks bija DiaData darbinieks. Viņš ir miris. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš tika nogalināts.

—  Vai tu visiem, ar ko runā, stāsti, ka tie, ar kuriem tu esi runājis, ir miruši?

—  Es neesmu runājis ar Kubžeku.

—  Gn tā tu tos atkal nomierini! Mirst ari tie, ar kuriem tu pat neesi runājis.

Mēs ejam pa taku atpakaļ uz māju. Mēs ejam pa taku uz leju vietā, kur tā atdala divus dzivojamos blokus, pirms nonākam pie mājas.

—  Ar ko tu runāji pa telefonu vakar no rīta? — es jautāju.

Viņš apstājas.

—  Kāda tev gar to daļa?

—  Tas bija uzreiz pēc tam, kad bijām tikušies.

—  Ar sievu, — viņš saka. — Viņai ir radi Austrālijā. Viņa šobrīd ir tur. Bet tev patiešām ir problēmas, ja nevari atšķirt draugus no ienaidniekiem.

—  Man liekas, tu teici — kaut kā tāda kā draugi nemaz nav.

Viņš pasmaida. Mēs ejam tālāk pa taku.

—   Tu teici, ka ir redzēti attēlu manipulācijas piemēri, līdzīgi šim te? Kas tas bija?

—  Vai es teicu, ka lidzīgi? Tie nebija lidzigi. Salīdzinājumā ar to, ko tu man parādiji, varēja runāt par, kā lai saka, eksperimentiem. Bet nolūks bija pilnīgi skaidrs. Vai atceries Persijas liča karu, kad sabiedrotie medija Huseinu? Vai atceries periodu, kad nebija zināms, vai viņš ir dzivs vai miris? Iztēlojies nākotnes režīmus, kur kādas valsts līderi nemainīgi ir tautas acu priekšā! Tu runāji par attēlu manipulācijām kā par ieroci. Ja viņi patiešām ir izstrādājuši programmu, kura tajās laika robežās, kuras tu minēji, spēj manipulēt ar kustīgiem attēliem, tad viņu rokās ir ierocis. Digitālo materiālu var pārveidot bezgalīgi, un tas nebūs redzams. Digitālās kopijas ir tikpat labas kā oriģināls. Digitalizācija būtībā pārveido attiecibas starp kopiju un oriģinālu. Kopš ši brīža oriģināli patiesībā neeksistē. Tikai kopijas. Ņemsim Rodniju Kingu. (Jn ja nu šis materiāls bija viltojums? Ja nu tas bija apstrādāts?

Es mēģinu izklausīties pēc Lindviga. Skeptiski. Lai piedabūtu viņu runāt. Man nepieciešams uzzināt visu, ko zina viņš.

—  Visticamāk, ka šādus materiālus būs aizliegts izmantot tiesā. Gn, lai ari kā, tiesu tomēr vēl joprojām spriež tiesas zālē.

—   Ak tā? Vai ar Rodnija Kinga lietu tā notika? Vai ari visu izšķīra televīzija? Ja nu mēs teorētiski pieņemam, ka ar materiālu, kur policisti stāv un sit viņu, tika izdarītas manipulācijas?

—  Vienmēr taču pastāv žurnālistu darba ētika.

Viņš smejas. Skaļi. Es ari iesmejos. Mēs noejam pēdējo gabaliņu pa taku un atkal apstājamies pirms pašas mājas. Melnas mazdas, kas šķērsotu ceļu, vairs nav.

—  Kāpēc tas tevi tā aizrauj? — es jautāju.

Viņš pasmaida. Viņa sejā parādās mazliet sapņaina izteiksme.

—  Kad biju vēl zēns, es kādu dienu uzzināju, ka debesis nemaz nav zilas. Es izlasīju, ka mēs tās redzam zilas tikai tāpēc, ka tās absorbē visu saules gaismu, izņemot tās zilo daļu. Zilo gaismu tās atstaro, tāpēc debesis mums šķiet zilas. Kopš tās dienas man kļuva skaidrs, ka viss ir ilūzija. Gn kopš tā laika mani aizrauj ilūzijas. Svarīgākais ir — atzīt lietu skaistumu un saglabāt spēju sajūsmināties. Tikai atzīstot skaisto pat tajā, ko tu labprātāk nosodītu, tu kļūsti kungs pār to.

Mēs brīdi pastāvam. Tālumā aiz dzīvžogiem var manīt Farumas mirguļojošo gaismu Furesēenas otrā pusē.

—  Šeit mūsu ceļi šķiras, — viņš saka un ar nožēlu skatās mani. — Un, lai tu zinātu, kāds ir tavs stāvoklis: es nekad neesmu redzējis šo fotogrāfiju, un, ja mūs kaut kādā veidā saistīs kopā, es visu noliegšu.

—  Tā ir godiga valoda.

Viņš kādu bridi stāv nekustīgi. It kā brīnīdamies.

—  Viņi tev braukā pakaļ?

Es pamāju.

—  Vai esi domājis par to, cik viegli tevi varētu novākt, ja patiešām rastos vajadziba?

—  Ko tu gribi teikt?

—   Šo fotogrāfijas viltojumu galu galā nebija nemaz tik grūti pamanīt. Vai esi domājis par to, ka varētu būt kāda jēga uzturēt tevi pie dzivības? Vai varētu atrasties kāds, kas vēlas, lai tu visu to atklāj?

17

Kad attēli vairs neplūdis garām, kad mēs aizvērsim acis. Kad mēs vairs neiedomāsimies, ka apjaušam kaut ko citu kā vien mūsu tuvākās domas. Kad mēs vairs neatcerēsimies. Lielā, aizmirstības pilnā tumsā. Tikai tad mums radīsies iespēja kļūt laimīgiem. Mazākais tāpēc, ka tad mēs neko citu vairs negribēsim.

Viņa piezvana jau priekšpusdienā. Viņa ir pilnīgi mainījusies. Salta. Agresiva.

—  Tu zvanīji manai mātei.

—  Jā…

—  Ko tu viņai teici?

—  Neko.

—  Ko viņa tev teica?

—  Neko.

—  Es tev nekad nepiedošu, — viņa saka.

Es saku:

—  Ak tu man nekad nepiedosi?

Māja, liela, balta villa, ir mazliet tālāk uz leju pa nogāzi, aiz kuras ir augļu dārzs, pludmale un jūra.

Ir vēla pēcpusdiena. No jūras ceļas vēsa brize. Lejā peldētāji slinki dodas mājup pa taku. Visapkārt jūtama novāktas cirka telts gaisotne.

Nataša ir saulē aizmigusi. Mazas, pērļainas sviedru lāsītes uz viņas pieres saulē mirdz, gandrīz šķindēdamas, kā dimantu plīvurs. Kopā ar balto margrietiņu jūru ap zālienā izklāto segu tas atgādina dīvainu, svešādu kronēšanas ceremoniju. Vai eņģeļa bēres.

Viņa pieceļas sēdus un mirkšķina acis, kad es nāku pa dārza celiņu. Zālē viņai blakus zila saulsarga paēnā stāv balts galds ar baltiem krēsliem.

Viņa pieceļas un pārvelk augumam pāri plānu, baltu kleitu.

—  Ko tu gribi?

—  Parunāt. Vai tu esi viena?

—  Vai tad mēs visi tādi neesam?

Viņa pieiet pie galdiņa ar saulsargu. — Vai vēlies kaut ko? Ko tu gribi?

—  Gribu uzdot tev dažus jautājumus.

Viņa pielej sev glāzi. Pagriežas. — Ko tu gribi?

—  Saņemt atbildes.

Viņa nostājas ar seju pret mani. Iedzer no glāzes. Noliek to. Aizdedzina cigareti.

—  Kāpēc īsti, Mārtiņ?

—  Tāpēc, ka tas ir svarigi.

—  Kam? — viņa jautā.

Šeit, pie sausseržu dzīvžoga, zem augstajām, zarainajām priedēm, šeit, sulīgi zaļajā mauriņā Nataša ir sarunājusies un mīlējusies ar cilvēkiem, ko es nepazīstu. Es nezinu viņas pagātni. Viņa ir sveša. Tāpat kā Monika bija sveša. Cilvēkos ir tādi dziļumi, ko mēs nespējam sasniegt. Dziļumi, ko mēs nekad neaizsniedzam.

Baltajā franču stila paviljonā viņa ir dejojusi vasaras ballītēs siltā, piekļāvīgā tumsā ar vīriešiem, kuru sejas es nekad neesmu redzējis. Šeit, zālienā viņa ir piekļāvusies mīļākajiem, ko varbūt pati neatceras. Aiz jumta loga, pa kuru šobrīd kā maiga mēle ir izkārta balta sega, viņa ir gulējusi, sapņojusi un baiļojusies par kaut ko, kas man nav zināms.

Kaut kas viņu ir veidojis un padarijis par to, kas viņa ir. Lindvigs apgalvo, ka tas viss esot kodi. Tas ir mūsos jau sākumā. Tur neko nevar darīt. Mēs esam tikai sakausējums. Sakausējums — no citu nelaimēm. Mēs to mācāmies. No datoriem.

Es skatos uz viņas nagiem, kas ir cieti, spīdīgi un asi kā īleni. Tie spēj izdurties palagam cauri, kad viņa elso, cieši sagrābusi balto, saburzīto audumu, ievilkdama tajā švīkas.

—  Kā vislabāk noslēpt kompaktdisku?

—  Ko tu gribi teikt? — viņa jautā.

—  Kompaktdiskā, — es saku.

—  Es nezinu, par ko tu runā.

—  Tas taču patiesībā ir tik vienkārši, vai ne? Maisiņš, Nataša!

—  Maisiņš?

—  Kompaktdisks. Maisiņš, ko tu man iedevi.

—  Kas ir ar to?

—  Kas tajā bija?

—  Mūzika. Es pasmaidu.

—  Tu tam netici? — viņa jautā. — Vai man to atnest? Kādu sekundes daļu es šaubos.

—  Es taču zinu, kā tas notiek, — es saku.

—  Tu zini, Mārtiņ? Vai tu patiešām zini?

—  Kodi. Jūs kontrabandas ceļā ievedat valsti programmēšanas kodus. To darīja arī Monika, vai ne?

—  Man nav ne jausmas, par ko tu runā.

Es aizeju pie galda. Ieleju pats sev dzērienu.

—  Un fotogrāfija? — es prasu.

—  Fotogrāfija?

—  Tā fotogrāfija, ko tu meklēji?

—  Man nav ne jausmas, par ko tu runā.

—  Tā varēji būt vienīgi tu.

—  Ko tu gribi iesākt, Mārtiņ?

—  Kam tev bija vajadzīga tā fotogrāfija?

—  Man nav ne jausmas, par kādu stulbu fotogrāfiju tu te muldi!

Es satveru viņu rokās.

—  Ak tu nezini, Nataša? Tu patiešām nezini?

—  Laid mani! — viņa saka.

—   No kā tu saņem naudu, Nataša? Kas tev par to maksā? — Es pamāju ar roku. — Par visu šo te?

—  Au! Laid vaļā, sasodīts! Tu taču esi galīgi vājprātīgs! Es iesitu viņai. Mati kā mākonis apņem viņas seju. Viņa atglauž tos. Lēni pagriež galvu. Skatās manī piemiegtām acīm.

—  Tu esi sasodīta mauka, — es saku.

—  Tu gan man nekad neesi maksājis.

Es atkal situ viņai. Stipri.

—  Ak neesmu, Nataša?

Es atlaižu viņu. Viņa sašļūk zālē. Viņa raud.

—  Tu tik un tā neko nevari padarit, Mārtiņ.

—  Ko tu ar to domā?

—  Viņi ir tev uz pēdām, Mārtiņ.

Viņa nedroši pieceļas kājās. Tā ir bezjēdzīgi skaista dzīvā glezna. Balta villa pie ceļa. Pēdējos saules staros. Ar gandrīz zeltitām, uz priekšu izvirzītām krūtīm. It kā tā pretotos jūrai.

—  Es redzēju tevi viesnīcā Losandželosā.

—  Ko tu redzēji, Mārtiņ?

—  Tu iegāji 505. numurā.

—  Gn tad?

—  Tu biji tur iekšā, vai ne? Viņš bija tur.

—  Es nevaru tev palidzēt, Mārtiņ.

Viņa stāv manā priekšā. Kā mistērija, kuras miklās es nevaru iespiesties un tās uzminēt.

—  Mēs nekad viens otru neaizsniedzam, vai ne?

Viņa paskatās mani piemiegtām acim.

—  Ko tu gribi teikt?

—  To. Tieši to es gribu teikt.

Es eju pie mašinas. Aiz manis zālienā paliek stāvam Nataša. Viņas baltā kleita plivinās pēdējās vēja brāzmās.

Kaut kāds instinkts pēcpusdienā liek man piezvanīt uz akciju sabiedribu DiaData. Es acīmredzot esmu nojautis tiešu sakaru starp Tomu Kubžeku un Džeku Rotu Paskālu. Es gribu būt drošs. Pilnīgi drošs.

Es stādos priekšā. Piezimēju, ka esmu pārbaudījis sabiedribas atskaites Publi-com tīklā. Un vēlētos uzzināt dažas svaigākas detaļas.

—  Tad es tūlit savienošu, — viņa saka. — Jums jārunā ar Vivi Fleišu.

Pirms mani savieno, iestājas brīdinoša pauze. Laika ir pietiekami, lai īsi raksturotu situāciju, ja vien sekretāre prot savu darbu.

—  Vivi Fleisa.

Es atkal stādos priekšā. Izskaidroju savu vajadzību. Es blefoju.

—  No atskaitēm nav redzams, vai Džekam Rotām Paskālam pieder vairāk par desmit procentiem akciju, tāpēc es būtu ieinteresēts saņemt jaunāku pārskatu.

—   Ja akciju ipašnieks nav reģistrēts mūsu pēdējā atskaitē, tad viņam ari tagad nepieder akcijas.

—  Varētu taču būt, ka viņš ir nopircis vēl? — es pamudinoši saku.

—  Kāpēc šī informācija jūs interesē? — viņa jautā. Viņa vēl nav iekritusi slazdā. Vēl ne. Viņa stāv sardzē un ir uzmanīga. — Es nemaz neesmu pārliecināta, ka jums ir tiesības saņemt šādu informāciju.

Es rēķinos ar to, ka viņa nepārzina Likuma par akciju sabiedrībām 28.a paragrāfa 2. pantu un normu par informācijas pieprasīšanu rakstveidā.

—  Saskaņā ar likumu man šādas tiesības ir, — es saku.

Viņa bridi svārstās.

—   Labi, — viņa saka, — nav nekādas vajadzības padarīt šo lietu tik noslēpumainu. Es personīgi galvoju, ka Džekam Rotām Paskālam vispār nepieder mūsu akcijas. Kāpēc tas jūs tā interesē?

—  Tas mani nemaz neinteresē. Man tikai vajadzēja uzzināt, vai jūs viņu pazīstat.

DiaData ir viens posms slepenā tīklā. Tikls ir mazāku tīklu mudžeklis. Koaksiālie un gaismas kabeļi sprakšķēs un dūks no signāliem, ko raidīs tīklu centros novietotie superserveri, kas kļūs par digitālās pasaules pulsējošām sirdīm.

Tele Trois numuru man pasaka izziņās. Šis mēdiju koncerns, kuram pieder ari solīdas investīcijas kādā nelielā Francijas telekomunikāciju sabiedrībā un daudzās mazākās elektronikas firmās, atrodas Parīzes nomalē.

Es bridi svārstos, tad piezvanu. Spiežu podziņas. Nekādu ciparu ripu. Gudri izdomāts, nav nekas jāgriež.

Es izliekos par Džeku Rotu Paskālu un palūdzu sabiedrības direktoru Morisu Dibjaku. Es apgalvoju, ka tas ir steidzami. Mani savieno tieši ar viņu.

Pēc brīža tiek pacelta klausule.

—  Dibjaks.

Es stādos priekšā.

—   Prese? Tad jums jāgriežas preses sekretariātā. Man pateica, ka zvana cits.

—   Acumirkli, mesjē Dibjak! Patiesībā tieši par viņu es gribēju ar jums runāt.

—  Es īsti nesaprotu.

—  Par Džeku Rotu Paskālu, — es saku.

—  Atvainojiet, bet es neapspriežu mūsu konsultantu lietas ar presi.

—  Tas attiecas uz produktu, ko viņš izstrādājis Dānijas firmā DiaData.

—  Diemžēl jums tiešām jāgriežas preses sekretariātā…

—  Es esmu mazliet informēts par programmas iespējām. Un vienkārši brinos — kam programma ir domāta? Kas kaut ko tādu pirks?

—   Baidos, ka jūs zināt vairāk par mani. Es nepārzinu lietas tehnisko pusi. Man ir zināms tikai tas, ka dāņu speciālisti izstrādā interesantu produktu.

—   Kā ar programmas aizsargkodiem? Acīmredzot pagāja gadi, kamēr tos izstrādāja?

—  Man ļoti žēl…

—   Vai ari inženieri kaut ko paņēma līdzi no TDf? Un Softimage? Varbūt viņi iesaistījušies projektā bez jūsu ziņas?

—  Mesjē Paskālam ir pieejams pieredzējušu padomdevēju tīkls. Bet es ceru, jūs negribat sacīt, ka pieļautas kādas nelikumības…

—  Vai tas arī bija viņš, kas pastāstīja jums, ka jums nav jāizgāžas, kā to izdarīja Thomson, Philips un japāņi? Jūs taču būtu varējuši saņemt miljonus subsīdijās no Eiropas Savienības, ja būtu piedalījušies HDMAC? Kāpēc jūs to nedarījāt? Vai tas bija viņš, kas iečukstēja jums ausī, kas sagaidāms no Genera—Instruments?

—  Ko jūs gribat sacīt?

—  Digicipher. Digitālo TV signālu sablīvēšana.

—  Mums ir tiesības būt tālredzīgiem. Ikviens varēja paredzēt, ka nākotne būs digitāla. Un, starp citu, man nemaz nepatīk jūsu tonis. Simulācijas un animācijas programmas nav nelikumīgas. Un vai drīkstu vaicāt, kam gan tas varētu kaitēt, ja rastos iespēja radīt digitālos aktierus? Ja to neizdarīsim mēs, atradisies citi, kas to izdarīs.

—  Tātad jūs tomēr zināt par šo produktu?

—  Es negribu, ka mani kaut kur citē.

—  Ja jau jūs tik ļoti uzticaties Džekam Rotām Paskālam, vai jūs nepārsteidz tas, ka vēl neesat redzējis gatavo programmu?

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Programma firmā DiaData ir gatava.

Viņš klusē. Bet ir pietiekami ziņkārigs, lai nenoliktu klausuli.

—  Un vai jūs nepārsteidz tas, ka šis programmas dēļ tiek nogalināti cilvēki?

Pēc isas pauzes viņš saka:

—  Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat. — Tad savienojums pārtrūkst. Es bridi sēžu ar sicošo klausuli rokā.

Nav ne jausmas? Bet kāpēc tad jūs metat nost klausuli?

Agrs vakars. Mēs jau esam nodzīvojuši lielāko daļu tās dienas, kurai viņi Losandželosā tagad mostas.

Nodrošināšanās nav cilvēkam raksturīga. Nodrošināšanās ir iracionāls process. (Jn cilvēks ir racionāls. Līdz brīdim, kad atmaksājas būt iracionālam. Racionāli raugoties. Neviens neko neiegūst, iepriekš novēršot nelaimi, kuras iespējamās sekas tādā gadījumā nekādi neizpaužas. Mēs piesārņojam un attīrām. Mēs pieļaujam nolaidību un to aizliedzam. Tāda ir mūsu daba. Mēs gribam redzēt savas darbības rezultātus. Pat ja tā ir noziedzīga darbiba.

Mēs esam kā piejaucēti dzīvnieki, kas vairs necīnās.

Un, kad es nomiršu, — vai manu sirdi būs novārdzinājusi slimiba vai pārpūle? Vai mīlestības trūkums? Gn viņas sirdi?

Man būtu vajadzējis pajautāt par viņas skumjām. Man būtu vajadzējis pajautāt par viņas sakāvēm. Par vilšanos, par bezgalīgo zaudējumu virkni.

Varbūt tas būtu visu mainījis. Es nezinu. Es domāju par Moniku. Un es domāju par Natašu. Par vārdiem.

Šodien ikviens var piezvanīt uz NSA. Telefona numuru un adresi man pasaka ārzemju izziņās. National Security Agency, Fortdžordžimīda, Merilendas štats. Šodien nekas netiek turēts noslēpumā. Šķietami. Kaut kas tiek atklāts, un tas liek mums domāt, ka zinām visu.

—  Vai jūs zvanāt no drošas līnijas, ser?

—  Ko, lūdzu?

—  Visi zvani no ārzemēm ir jāpārbauda. Vai jūs zvanāt no drošas līnijas?

Es pēkšņi sāku šaubīties. Es aplūkoju klausuli. Grozu telefonu no vienas puses uz otru. Skatos apkārt istabā. Man nav ne jausmas. Patiesībā man nav ne jausmas.

Es nolieku klausuli.

Piezvanu uz viesnīcu Four Seasons.

Lūdzu pasaukt Luisu.

—  Apsoli, ka piezvanīsi man, ja Džeks Rots Paskāls apmetīsies viesnīcā! Varbūt viņš pierakstīsies ar vārdu Džeikobs Rots Paskāls.

—  Sorry, sir. Es nevaru sniegt jums nekādu informāciju par mūsu viesiem.

—  Luis! Luis, tas esmu es, Molbergs!

—  I know, sir.

Es uz brīdi apstulbstu. Tad saku:

—  Viņš ir tur? Vai to tu gribi teikt, Luis?

—   That's right, sir. Goodbye.

Es sakravāju mantas. Es iegāžu koferī visu kasti ar Monikas vecajām vēstulēm. Es negribu neko atstāt Klinkeram. Tas viss var beigties ar stridu par vārdiem. Par netiešiem pierādījumiem. Par to, kā iztulkojamas vecas, nejaušas vēstules un piezīmes.

Izraugos vietu, kur paslēpt fotogrāfiju. Viņi ir bijuši dzīvoklī. Ja viņi atnāks vēlreiz, viņi acīmredzot uzlauzīs grīdu un noraus tapetes. Taču neviens neskatīsies zem dīvāna paroceņa.

Es iesaiņoju nedaudz drēbju. Tad paņemu no darbistabas plaukta asaru gāzes baloniņu. Mēģinu iebāzt to cigarešu paciņā, un, ja no tās izņem pusi cigarešu, tas ar zināmām grūtībām izdodas. Ārkārtējā gadījumā var izlikties, ka tās ir šķiltavas.

r

Es stāvu aiz stikla. Ēkas ārpusē ir pievirzījušās cieši viena pie otras. Tās šūpojas. Es atbalstos pret palodzi. Esmu paguris, kā drudzi. Manas rokas ir stīvas. Man visu laiku ir nelabi. Uzmācību neiroze, teiktu doktors Filips. Siltums sejā no rietošās saules stariem. Tā klāj savu aprikožu krāsu pār tālāko namu sāniem. No ēkām otrā ielas pusē man vajadzētu izskatīties pēc nemierīga spoka pils tomī, kad es tā staigāju gar erkera logu. Izpostītā dzīvokļa žalūzijas plivinās vējā. Pagalmā otrpus ielai ņauduļo pēc mīlēšanās izslāpušais kaķis. To viņš darīs.ari nākamgad. Krīt pirmās lapas. Tāpat tās kritis arī nākamgad. Bezgalīgi.

Vakaru pēc vakara kaut kur svešs vīrietis iztukšoja sevi meitenē, ko es mīlēju. No statistikas viedokļa — vismaz divas reizes nedēļā. Kas viņš bija? Vai Džeks Paskāls? (Jn

kas viņš ir? Džeks Rots Paskāls? Un vai tu beidzi dzīvi vina ī >

rokās, Monika? Es to nezinu. Patiesību sakot, es to nezinu.

Tie bija sīkumi. Tās vienmēr ir sīkas, nenozīmīgas lietas, kas vēlāk izaug un visu pārvērš. Bija savādi telefona zvani — kaut arī sākumā tikai personiski, tie pēkšņi likās aizdomīgi.

Slimiba bija ievazāta, un tā izplatījās. Vai arī nepareiza diagnoze? Sen pagājušiem, nenozīmīgiem atgadījumiem radās jauna nozīme. Ka viņai tajā pavasara dienā ap kaklu bija lakatiņš. Vai viņa patiešām bija saslimusi vai arī slēpa kādu zīmi? Mazu, nenozīmīgu, zili violetu plankumiņu uz ādas — it kā vienīgi tā spētu atklāt ķermeņa nodevību.

Vai arī ir traumatisks notikums bērnībā, kura iespaids beidzot izpaudies? Vai tā ir māte, vai tas ir tēvs? Vai tā ir Monika? Ak kungs, viņa taču bija tikai šī skumjā principa vēl viena izpausme. Tam nav gala.

Es zvanu Klinkeram. Viņš pats paceļ klausuli.

—  Es zinu, kas viņš ir, — es saku. — Es zinu, kas nogalināja Moniku. Es zinu arī, kas nogalināja Kubžeku.

—  Labi, ka piezvanījāt, Molberg! Faktiski arī mēs gribētu parunāt ar jums par sprādzienu sešpadsmitajā numurā.

—  Vai jums šķiet, ka arī to izdariju es?

—  Ko jūs darījāt, kad tas notika?

—  Es biju augšā. Es nebiju aizmidzis. Es kaut ko redzēju.

—  Vai bijāt viens?

—  Nē. Man ir liecinieks.

—  Ak tā. Meitene? Nataša Nuarē?

—   Jā. Bet viņa jau droši vien neder? Es nogalināju Kubžeku, tāpat kā es noslepkavoju savu draudzeni, vai ne?

—   Arī par to lietu mēs faktiski gribētu ar jums vēlreiz aprunāties.

—  Kā tad ar manu liecinieku tajā lietā? Vai arī tas vairs neder?

Viņš mirkli klusē.

—  Molberg! — viņš izbrīnījies saka. — Man likās, ka jūs to zinājāt. Jūsu liecinieks taču bija Kubžeks.

18

Palmas pleš zarus pār ieleju bāli dzeltenīgajā viesnīcā. Žurnālisti un fotogrāfi stāv zem ieejas lielā, platā pārjūma. Plecīgi, uzvalkos tērpti miesassargi atbrīvo ceļu misteram Nikolsonam un viņa sievai. Viņa iet vīram blakus kā slaveniba. Saule izkaisijusi uz viņas ādas vasarraibumus. Viņa ir mēģinājusi apslēpt tos ar pūdera palīdzību, bet tuvumā tie atklājas kā vieglu punktiņu josla. Kā nukleīnskābju attēlojums, kas spiežas cauri ādai. Viņš ir uzlicis melnas saulesbrilles. Un smaida. Savu smaidu.

Visur čum un mudž žurnālisti un skraida baltās žaketēs un melnās biksēs ģērbušies darbinieki. Es pamanu Janu Borisu dažu viņa ārzemju kino kolēģu sabiedrībā.

—   Molberg! Sveiks, Molberg! — viņš iesaucas, kad es mēģinu nemanīts paspraukties garām. — Iepazīsties, tā ir Urzula, — viņš saka un pavelk mani aiz piedurknes.

Mums pienāk klāt plati smaidoša, mazliet apaļīga meitene.

—    Wer ist er? — viņa jautā.

—   Martin, ein alter Freund, — saka Jans Boriss. — Vai esi sasveicinājies ar savu veco draugu Nikolsonu? Viņš nupat bija šeit. Bet varbūt jūs ieradāties kopā?

Es mehāniski pastiepju roku smaidošajai vācu žurnālistei.

—   Man tagad nav laika, Jan.

—   Par tevi interesējas redakcijā. Ko man teikt, ja viņi prasīs, vai esmu tevi sastapis?

—   Es strādāju. Esmu aizņemts, Jan.

—   Atkal kāds sacerējums?

Es atsvabinos.

—   Laid taču vaļā, nolādēts, vai es tevi nositišu!

Viņš aizsargadamies atvecinas ar rokam.

—  Tētīt!

—  Bild Zeitung, — saka smaidošā Urzula kādai kolēģei, kas pienākusi klāt.

—  Durch, fūr, gegen, — es saku un brutāli izlaužos starp viņiem.

Numurā es pārlaužu divus dobesīnus un noskaloju tos lejā ar viskiju no bāra skapja. Es paņemu tālvadibas pulti un ieslēdzu lielo televizoru, kas stāv skapī. Uzgriežu to pavisam skaļi. Daru to tāpēc, lai tas iespiestos manā apziņā. Esmu šeit, lai nogalinātu cilvēku. Esmu šeit, lai noskaidrotu, kas notika ar Moniku Milazāru viņas dzīves pēdējās stundās. No vienigā cilvēka, kurš var par to pastāstīt. Un esmu šeit, lai pēc tam viņu nogalinātu. Tik vienkārši. Es zinu viņa vārdu, bet man nav ne jausmas, kas viņš ir vai kāds izskatās. Troksnis neko nemaina. Tas nav nereāli. Tas tā ir. Es nesvārstos.

Es piezvanu apkalpotājiem un prasu pēc Luisa.

—  Viņa šeit nav, mister Molberg.

—  Ar ko es runāju?

—   Šeit Stīvens, ser. Ar ko varu jums palīdzēt, mister Molberg?

—  Kad ieradīsies Luiss?

—  Viņa nebūs, — saka Stīvens. — Viņš atstājis jums telefona numuru, mister Molberg. Vai jums ir rakstāmais?

—  Vai tad ziņojumus parasti nesūta augšā?

Viņš runā klusām.

—  Jā gan, bet šī lieta ir mazliet pret noteikumiem. Tas ir pakalpojums, ko es izdaru Luisam. Viņam ir nelielas problēmas, bet vislabāk būtu, ja jūs pats ar viņu parunātu.

—  Kas noticis?

—  Labāk piezvaniet viņam pats, mister Molberg! Ši lieta var sagādāt problēmas ari man.

Viņš nolasa numuru.

—  Kādas problēmas?

Viņš noliek klausuli. Es pierakstu numuru un ari nolieku klausuli.

Kad piezvanu uz norādito numuru, Luiss ir mājās.

—  Kas noticis? — es jautāju.

—  Viņi to atklāja. Mani atlaida.

—  Man žēl.

—  Nevajag, mister Molberg… Būtu gan bijis labāk, ja jūs jau pašā sākumā būtu man pateicis, ap ko lieta grozās.

—  Toreiz ari es to nezināju, Luis. Nudien, es to nezināju.

—  Vai viņš ir draņķis, šis Džeks Rots Paskāls?

—  Jā, — es saku. — Tas saistits ar slepkavību. Kādas meitenes slepkavibu.

—  Cik sapratu, viņa bija jums dārga…

—  Paklausies, Luis, es labprāt tev samaksāšu par neērtībām, ko tev sagādājusi ši lieta.

—  Ne jau to es domāju, — viņš saka.

—  Ko tu gribi sacīt?

—  Jūs esat grūtībās, mister Molberg. Lielās, lielās grūtībās.

Es sameklēju cigarešu paciņu. Vienu izvelku. Aizdedzinu

un ievelku dūmu.

—  Ko tu ar to domā?

—  Ļaujiet man vispirms paskaidrot, kāds viņš izskatās, lai jūs varētu viņu atrast. Vairākas dienas pēc kārtas viņš noteiktā laikā ēda pusdienas restorānā kopā ar dažādiem viesiem. Ļoti iespējams, ka viņš arī šodien ēdīs viesnicā šajā laikā. Ja viņš nepusdieno, tad atrodams 505. numurā. Viņam klāt vienmēr ir divi cilvēki, kas ir vai nu ļoti tuvi draugi, vai miesassargi. Viņš ir mazliet garāks par mani, apmēram 188 centimetrus garš, ap četrdesmit gadu vecs, kā liekas. Ja nevarat viņu citādi pazit, palūkojieties uz rokām. ūz abu plaukstu virspuses un pirkstiem viņam ir rētas. Tās neizskatās pēc kādas ādas slimības. Tās vairāk atgādina apdegumus. It kā āda būtu izkususi.

—  Tev ir laba atmiņa, Luis.

—  Strādājot par apkalpotāju, iznāk ievērot cilvēku rokas, mister Molberg. Jūs bijāt devigs, bet misters Paskāls ir skops ar dzeramnaudām.

—  Es gribētu aizsūtīt tev naudu, Luis.

—  Es domāju, būs drošāk, ja vairs neuzturēsim sakarus, mister Molberg. Es šovakar braukšu pie draugiem uz Sanfrancisko. Rit mēģināšu sasniegt austrumkrastu.

—  Tu to uztver ļoti nopietni?

—   Jums ari vajadzētu darīt to pašu, mister Molberg. Vai jums ir ierocis?

Man nav ieroča. Man ir gāzes baloniņš. Vienīgais, kas man ienāca prātā, ko nepamanītu varētu iznest cauri drošības kontrolei Kopenhāgenas lidostā. Es bieži esmu domājis par to, cik daudz īsti iziet tieši caur drošības kontroli Kastrupā. Bridinājuma signāli tik bieži atskan cigarešu paciņu sudraba papīra pēc, ka drošības darbinieki vairs nebrīnās, ja cilvēks noliek paciņu sāņus, pirms iziet kontroli.

»L'utiliaateur est responsable de son usage,» — tā ir rakstīts uz mazā baloniņa. Atbildiba jāuzņemas lietotājam. Tam es pilnīgi piekritu. Diezin vai šis šķidrums Džeku Paskālu nogalinās. Bet tas nemaz nav vajadzīgs. Es būšu apmierināts, ja šķidrums izēdis viņa acis un padarīs viņu aklu.

—  Gan jau kaut ko izgudrošu, — es saku. — Kas tās par grūtibām, kas mani gaida, Luis?

—  Pirmkārt, esmu dzirdējis, ka mani atlaidis Džeks Paskāls, nevis viesnicas vadiba. Domāju, ka tas ir tiesa. Principā atlaišanas iegansts ir ziņu sniegšana par viesnicas viesiem. Pirms priekšnieks mani atlaida, es vispirms tiku aizsūtits uz sarunu zem četrām acim ar Džeku Paskālu. Viņš neizturējās rupji vai uzstājīgi, tikai nemitējās izprašņāt mani par to, cik tuvu es jūs pazīstot un kāpēc esot uzmeklējis viņa vārdu datorā. Savādi, bet neviens nav man aizrādījis par to, ka esmu meklējis datorā meitenes vārdu, lai gan tieši tas bija riskanti. Nevienam nevajadzētu brīnīties par to, ka esmu uzmeklējis datorā Džeku Paskālu. Tā ir ļoti parasta rīcība attiecībā uz visiem viesnīcas viesiem. Bet, tā kā neviens nav pieminējis šo otro pārbaudi, tad viņi acīmredzot tomēr ir uzzinājuši par pirmo. Tātad iespējams, ka viņš kaut kādā veidā kontrolē viesnīcas datorsistēmu. Tā kā viņa ierakstā biju atklājis vēl ko citu, es nolēmu atzīties, ka esmu ieskatījies datos par viņu, pamatojot to tā, ka viņam kāds zvanījis. Tieši uz to es arī iekritu. Jo Džekam Rotām Paskālam neviens nezvana, kamēr viņš dzīvo šeit. Es to nezināju.

—  Ko tu īsti atklāji?

—  To, kas apmaksā viņa uzturēšanos viesnīcā.

—  Kas?

—  Tur bija telefona numurs. Es to pārbaudīju. Tas bija NSA telefons.

Piektajā stāvā pie baseina ir sarīkotas viesības par godu Nikolsona filmai.

Atri nomazgājies dušā, es izdzirdu vieglus klauvējienus pie durvīm. Tas nav Stīvens, bet kāds cits no apkalpotājiem. Viņš sniedz man sudraba paplāti ar dzērienu un uzkodām.

—   Uz viesnīcas rēķina, — viņš saka. — Mēs atvainojamies par to, ka baseins šobrīd nav pieejams. Tas ir tikai līdz brīdim, kad beigsies preses konference.

—  Tad jau vēl ilgi, — es piezīmēju.

Es paņemu no viņa paplāti, pasniedzu viņam naudaszīmi, aizgrūžu ciet durvis un nolieku paplāti uz galdiņa pie gultas. Aizkari viegli plivinās caurvējā, ko rada atvērtās balkona durvis. Pār Beverlihilzu riet saule.

Tovakar es sadedzinu Monikas Milazāras vēstules. Es iesviežu koferi gultā un izņemu visus papīrus, ko esmu tajā sabāzis. Es sagāžu tos tualetes atkritumu spainī.

Es neko negribu atstāt. Nekādas pēdas. Nekādus izskaidrojumus.

Es biju radījis sev priekšstatu par laimi kā par noteiktu stāvokli — slinki slīgstoši putekļi istabā, kuru var apmēbelēt un kurā var droši norobežoties, aizverot durvis. Kā gan sevi var piekrāpt!

Kad padomāju par iespējām… Monikai un man bija iespējas. Būtībā visas iespējas. Bet līdz ar iespējām mēs ieguvām tikai risku — pieļaut vēl vairāk kļūdu. Mēs atteicāmies no atbildības, jo pretējais likās tik apgrūtinoši.

Mēs ignorējām atbildību vienam par otru un pārāk vēlu atklājām to, ka daļa atbildības attiecas uz mums pašiem. Atbildība par to, lai mēs kļūtu laimigi.

Mēs bijām jauni, skaisti un bagāti.

Mēs neaptvērām, ka mums būtu vajadzējis sevi ierobežot. Jo iespējas bija neaptveramas. Un būtībā mēs tikai rīkojāmies ar ierobežojumiem kā ar vēl vienu iespēju. Mēs ticējām, ka laime ir — izvēlēties tās lietas, ko izvēlējāmies mēs, atmetot lietas, no kurām mēs atteicāmies. Tā bija mūsu kļūda.

Bet es nemaz nezinu, vai tā ir taisnība. Tie ir vārdi. Nekas cits. Mēs tikai iedomājamies, ka mūsu dzīvē valda noteiktas sakarības.

»Pastāv zināmas sakarības,» kā stūrgalvigi apgalvo doktors Filips. Bet tā taču uz to var skatīties vienmēr, kad sagadīšanās ir tik biežas, ka liekas — tās saplūst noteiktā rakstā.

Man ausis dūc. Un ir nelabi. Es nemitigi vemju. Man jāskrien uz tualeti skriešus, lai paspētu. Varbūt esmu saslimis. Vai ari vienkārši vainīgs alkohols. Es dzeru viesnīcas dzērienu. Gāžu to sev iekšā.

Liekas, it kā viss būtu viens vienigs issavienojums. It kā manā galvā šķīstu melnas dzirksteles. Signāli it kā kļūst vājāki, un attēli pazūd. Un to vietā rodas citi.

Ir divu veidu sāpes, kā saka doktors Filips. Ir sāpes, kuras var remdēt asaras un mierinājumi. Un ir citas sāpes, tās, kas ir manējās. Tās ir lielas, melnas un apspiestas. Varbūt tās ir šis sāpes, kas tuvojas. «Nākamreiz tas nāks pār jums vēl smagāk.» Varbūt viņam ir taisnība, šim doktoram Filipam.

Tev ir nodrošināta sintētiska nemirstība, Monika. Tu ņirbēsi uz tūkstošiem ekrānu pavisam jaunā pasaulē. Viņi ir radijuši tevi no jauna. Un tev piešķirta mūžiga dzīviba. Pasaulē, kas savienoja šķietami nesavienojamo — attēlus un skaitļus. Tu esi kļuvusi par ļaužu fantāziju summu, par summu slimu cilvēku galvās. Un kādu dienu viņi sasniegs tavu ķermeni. Bet varbūt tu miti citā pasaulē jau tad, kad vēl dzīvoji.

Es jūtu vājumu ķermeni un sāpes visos muskuļos. Kā mazas saules, kas eksplodē zem ādas. Varbūt tas ir no spriedzes. Vai no gulēšanas. Ar svešām gadījuma rakstura sievietēm, kā Natašu Nuarē, kas tika mīlēta, it kā mēs būtu bijušo mīlētāju pāris, kas mierina viens otru.

Šīs domu miriādes. Šis nesaderīgo drumstalu purvs. Vai tā bija Monika, māte, tēvs, es? Who the fuck cares?

Monika bija dala no manis. Es — dala no viņas. Vai arī

j > > )

mēs nekad nesaplūdām. Varbūt es neatdevu no sevis nekā. Varbūt man nebija, ko dot. Varbūt es tā baidījos ļauties neprātam, ka neļāvos nekam. Pat mīlestībai ne. tin panācu to, ka mani pārņēma vienīgi neprāts.

Man vajadzētu sadabūt ieroci. Revolveri vai pistoli. Bet es pilnīgi neko nesajēdzu no ieročiem. Es vienmēr aizmirstu, vai revolverim ir magazina vai veltnis. Laikam veltnis. To mums iedzina galvā, kad mācijāmies. Tādas lietas ir būtiskas. Ja lasītājiem sniedz kļūdainu informāciju, viņi to pamana. Taču no ieročiem es neko nesaprotu. Mans labākais ierocis ir niknums. Gn mans vienīgais spēks ir tas, ka es nebaidos. Man vairs nav, ko zaudēt.

Es iemetu atkritumu spainī sērkociņu. Papīri sačokurojas, zilie burti uzmirgo un izkūst liesmās. Pārogļojušos papīra vikšķus klāj melns sniegs.

Es ieslēdzu magnetofonu un ielieku to iekškabatā kā parasti. Es paņemu cigarešu paciņu ar gāzes baloniņu. Gn tieši tajā brīdī es krītu.

Kad nogrūžu klausuli no telefona aparāta un tieku savienots ar reģistratūru, vairs tik tikko varu paelpot.

—  Kas bija tajos dzērienos? — es prasu.

—  Dzērienos? Kādos dzērienos?

Nolieku klausuli un ar grūtibām pieceļos kājās. Izejot 224 gaitenī, ir tāda sajūta, ka paklājs velk mani pie sevis kā magnēts. Pirmos pāris metrus es norāpoju, tad tomēr pieceļos.

Aizstreipuļoju līdz Borisa durvīm. Viņš pats tās atver.

—  Molberg! Ko tu, nolāpīts, gribi?

Es pametu skatu istabā viņam aiz muguras. Gultā sēž vāciete Urzula no Bild Zeilung.

—  Vai ari jums atnesa dzērienus?

Man ir grūti noturēties pie stenderes. Es lēni slidu uz leju.

—  Pēc kā tu, sasodīts, izskaties? Vai esi piedzēries?

—  Man nav īsti labi.

Es sajūtu asas sāpes vēderā un sakņūpu.

—   Jā, arī mums atnesa dzērienus, bet mēs dzeram ar mēru, — viņš saka un mēģina aizgrūst durvis ciet. Es iedabūju spraugā kāju.

—  Jan, liekas, ka man vajadzīga palīdzība.

Viņš skatās uz mani ar nicinājumu.

—  Tā tev jau sen vajadzīga.

Viņš aizgrūž durvis ciet. Es klauvēju pie durvīm, bet neviens neatver. Bridi es Ilgodamies stāvu tukšajā viesnīcas gaitenī. Mēģinu fokusēt skatienu, bet nespēju. Poligoni aizplūst no sienām un istabaugiem un dejo gaiteņa gaisā kā svitras. Visas detaļas kļūst rupji graudainas, un aina, ko redzu, pārvēršas palielinātos, izplūdušos pikseļos. Viss griežas.

Es streipuļoju, kā varēdams, uz liftu pusi. Man nav ne jausmas, ko esmu dzēris, taču ir skaidrs, ka necik ilgi vairs nespēšu noturēties kājās. Es nobraucu ar liftu lejā hallē. Iznāku no tā, pirms durvis ir pilnīgi atvērušās. Ar grūtībām atgrūžu tās sānis. Jauns pāris, kas ir stāvējis, gaidot liftu, saprotoši smaida. Visapkārt viss virmo.

Brīžos, kad spēju fokusēt skatienu, es gabaliņu pa gabaliņam virzos cauri telpai uz bāra pusi un tālāk uz restorānu, bet apkārt ap mani viss griežas. Mana galva deg kā ugunis. Karstuma viļņi plūst no kakla uz augšu kā elektriskā strāva. Manas ausis ir aizkritušas, un tās no iekšpuses graiza spalga skaņa. Reibonis gandriz gāž mani gar zemi. Es atbalstos pret sienu pie ieejas restorānā.

—  Can I help you, sir?

—  I'm looking for Mr. Jack Pascal.

Viesmīlis norāda uz loga pusi.

—  Es tūliņ uzklāšu. Es nezināju, ka viņi gaida vēl kādu.

—  Viņi negaida.

Viņš nomēra mani ar acīm.

—   You look sick, sir?

—  I am. Of all of you.

Es virzos starp galdiem uz to cilvēku pusi, uz kuriem norādīja viesmīlis. Pa pusei uzgāžos servējamam galdam, un dakšiņa manā rokā rada tik labu sajūtu, ka es to vairs neatlaižu. Divi cilvēki pieceļas no galda, kad es piestreipuļoju klāt. Beidzot es klūpu uz priekšu, un, kad aizslidu pār galdautu un ietriecu dakšiņu viņam krūtīs, pār mani nobirst sitienu krusa. Ar acs kaktiņu redzu viesmīli metamies klāt un dzirdu teikumu: — Tikai mieru, viņš ir ar mums! Mēs vinu

* j t

savāksim. — Tad viss satumst.

Es nezinu, cik ir pulkstenis. Es nezinu, kāda šobrid ir diena. Es ļengani sēžu viesistabā uz mikstā, svitrainā dīvāna. Otrā istabā kāds sēž uz gultas malas un zvana pa telefonu. Es pazīstu viņā vienu no vīriešiem, ko redzēju uz ielas pa sava dzīvokļa logu. Par to, kurš sēž man pretī uz krēsla, neesmu drošs. Tas varētu būt tas otrais. Varbūt vīrietis, kurš brauca ar mazdu. Caur plānajiem aizkariem varu saskatīt balkonā kādu ēnu. Kļūst tumšs. Liekas, ka tas joprojām ir šodien. Iztālēm var sadzirdēt klusu mūziku, kas nāk no baseina.

Vīrietis, kurš zvana, noliek klausuli un arī iziet uz balkona. Tad abi reizē ienāk iekšā.

—  Būtu gandrīz nepareizi vaicāt, vai esat nācis pie saprašanas, jo, kā pierādījies, jums šajā sakarībā ir gaužām nopietnas problēmas, vai ne, mister Molberg? Es domāju — saprast, kas jūs esat.

—  Kur es esmu?

—  Viesistabā. Manā numurā.

—  Kas notika?

—  Šķiet, jūs bijāt ļoti izsalcis, — saka Džeks Paskāls un iekasē smaidu no virieša, kurš sēž krēslā. — Jūs atdrāzāties ar dakšiņu rokā. Jūs acīmredzot neesat no cilvēkiem, kuri gaida, līdz viņus lūdz pie galda.

—  Cik ilgi es biju bezsamaņā?

—   Kādu stundu. Mēs iebērām jūsu glāzē visai iedarbīgu preparātu. Daudz ne. Tad jūs būtu miris. Bet, tā kā jums tas acīmredzot labi garšo, var gadīties, ka mazliet vēlāk iedodam jums atlikumu.

Viņš ir pārmainījis kreklu. (Jz viņa krūtežas nav sakaltušu asiņu pēdu. Bet tas ir viņš — Džeks Paskāls. Džeks Rots Paskāls. Viņš apsēžas uz dīvāna man pretī. Viņš ir gara auguma, tumšmatains, pavisam mierīgām acīm. Acis šķiet siltas, jo ir gandrīz melnas, bet, kad viņš pagriežas citā leņķī pret gaismu, kļūst redzamas mazās acu zīlītes. Tās ir aukstas acis.

Viņš savelk uz augšu žaketes piedurknes un pieliecas tuvāk galdam. Es ievēroju rētainās rokas.

—  Nu, mister Molberg, ko tad jūs isti gribat?

—  Es vēlos dabūt viņu atpakaļ.

—  Vēlaties? Vai jūs tiešām to vēlaties?

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Man liekas — patiesībā tas nāktu jums tikai par labu, ja mēs dažas lietas sauktu īstajos vārdos.

—  Kādos, piemēram?

Viņš pieceļas un pieiet pie loga. Ar muguru pret mani.

—  Kā jūs raksturotu attiecības, kas jums bija ar Moniku? Vai tās bija… laimīgas?

—  Tā nav jūsu darīšana.

—  Vai jums šķiet, ka Monika bija laimīga? Kopā ar jums?

—  Protams, bija.

—  Ko tad viņa darīja kopā ar mani?

—  Es nemaz neesmu pārliecināts, ka viņa jūs pazina.

—  Bet kā jums liekas, mister Molberg?

—  Es nezinu.

—  Jūs daudz ko nezināt, mister Molberg. Monika zināja, ka vislielākā bauda ir saistīta ar vislielākajām sāpēm. Jūs to nezināt, mister Molberg. Vai ne? Jūs nespejat saistīt to kopā?

—  Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

—  Nē? Vai jūs, redzot viņu stājamies dzimumsakaros ar citu — tai fotogrāfijā — , arī mazliet neuzbudinājāties?

Es nesaku neko.

—  Tieši tā ir jūsu problēma, mister Molberg. Jūs nespējat ar to dzīvot. Bija sāpīgi redzēt viņu tur guļam — bet vienlaikus tas jūs uzbudināja, vai ne? Monika to zināja. Viņai tā nebija problēma. Tieši šajā mirklī mēs atbrīvojamies. Kad saprotam, ka mums pieder tas, ko nekad nespējam aizsniegt, — otrs cilvēks. Monika to zināja. Viņa spēja ar to dzivot. Bet jus to nespējat.

—  Man nav ne jausmas, ko jūs te gvelžat.

—  Ak tā, mister Molberg? Vai nav tiesa, ka jūs Moniku reiz mīlējāt? Vai nav tiesa, ka viņa pārmainijas? Vai nav taisnība, ka viņa patiesībā gatavojas jus pamest? Vai nav tiesa, mister Molberg, ka jūs patiesībā viņu vairs nemīlējāt?

Es paskatos uz viņu.

—  Kas jums maksā par jūsu netīro darbu?

Viņš pasmaida.

—  Vai gaidāt, ka es uz to atbildēšu?

—  Vai jūs nedzīvojat šeit uz NSA rēķina?

—  Ak tā, nu ja, jūsu mazais viesnīcas okšķeris! Mēs jau ari brīnījāmies par to, kā jūs uzzinājāt, kur mēs atrodamies. Tas visu mazliet sarežģī.

—  Sarežģī ko?

Viņš pasmaida, bet neatbild.

—   Es strādāju daudziem dažādiem cilvēkiem, mister Molberg. Visiem, kas maksā. Es uzskatu sevi par konsultantu. Mēs atrodamies valsti, kura diktē pasaulei savus noteikumus. Valstī, kurai nepieciešams izpētīt jaunās tehnoloģijas iespējas. Jūs noteikti zināt par lielajām interesēm, kas šeit iejauktas.

—  Ja nu runājam pavisam atklāti, jūs viņus šantažējat, vai ne? Tas ir veids, ka jūs strādājat?

Viņš paskatās mani ar piesardzigu smaidu. It kā kaut kas būtu viņu pārsteidzis.

—  Vai jūs, mister Molberg, zināt, kāpēc šodien pasaulē ir tik daudz bezdarbnieku? Kaut kāda iemesla pēc valda uzskats, ka cilvēkam, kurš meklē darbu, ir jāiesniedz darba devējam liels daudzums informācijas par sevi. Es esmu atklājis, ka tieši pretējā metode dod daudz lielāku efektu.

—  Vai Monika strādāja jūsu labā?

—  Kā jums šķiet?

—  Iespējams. Es nezinu.

—  Kā ar rēķinu? Vai jūs pēkšņi netikāt pie naudas?

—  Ko jūs zināt par rēķinu?

Viņš novēršas. Varbūt apslēpj grimasi.

—  Jūs ieskaitījāt naudu rēķinā, mister Paskāl?

Viņš pagriežas un pasmaida. Pakrata ar galvu. Mazliet iecietīgi.

Es jautāju:

—  Tas varēja būt mans motīvs, vai ne?

—  Jūs uzdodat daudz jautājumu, mister Molberg.

—  Esmu žurnālists.

Viņš pieceļas ar mierīgu izteiksmi sejā. — Pareizi, — viņš saka un ieiet blakus esošajā guļamistabā. Viņš atgriežas ar magnetofonu rokās.

—  Tas bija jūsu jakas iekškabatā. Jūs bijāt aizmirsis to izslēgt. To izdarīju es. Nu mēs varam runāt brīvāk, vai ne?

—  Es zinu, kas notika, mister Paskāl.

Viņš paceļ uzaci.

—  Zināt, mister Molberg? Nu, pastāstiet taču! Pastāstiet, kā tas viss saistās kopā.

—   Kad es pirmoreiz apmetos šajā viesnīcā, šķiet, jūs sākāt nervozēt.

—  Turpiniet, mister Molberg!

—   Jūs nezinājāt, ko vai cik daudz es zinu. Un jūs kļūdījāties attiecībā uz Moniku. Jūs rēķinājāties ar to, ka ar draudiem piespiedīsiet viņu klusēt. Sapratis, ka to nespējat, jūs sākāt baidīties par to, ka viņa varētu būt kaut ko atklājusi. Jūs uztraucāties par to, ko viņa izdarījusi ar filmu.

—  Filmu?

—  Es zinu, ka filma pastāv. Jūs parādījāt viņai filmu, lai piespiestu viņu uzvesties kārtīgi. Jūs aizsūtījāt viņai filmas kopiju, domādams, ka viņa pakļausies. Bet viņa to nedarīja. Viņa paturēja filmu, tāpat kā paturēja fotogrāfiju.

Viņš ieinteresēts klausās.

—  Tie bijāt jūs, nevis policija, kas izvandīja dzīvokli, kamēr es biju Štatos. Jūs meklējāt filmu, bet neatradāt to. Filma bija bīstama. Neviens no mums īsti nevar iedomāties digitālās televīzijas perspektīvas. Bet, ja šī filma parādītos atklātībā, tas varbūt liktu cilvēkiem apdomāties. Ja tas būtu noticis, viss darbs pie manipulāciju programmām būtu bijis veltīgs.

Bet tajā pašā bridi, kad to saku, es saprotu, cik naivi tas izklausās. Viņš skaļi smejas.

—   Jūs taču nopietni nedomājat, ka kaut kādas filmas parādīšanās varētu aizkavēt digitālās televīzijas ieviešanu visā pasaulē, mister Molberg?

—  Es vairs nezinu, ko es domāju.

Viņš sūc cigāra galu. Viņš paliecas krēslā uz priekšu. — Turpiniet, mister Molberg! Turpiniet taču!

—  Noskatījusies filmu, Monika izbijās. Viņa panikā reaģēja, mainot savu izskatu. Viņa nogrieza matus. Bet jūs vienkārši pārmainījāt viņas izskatu filmā. Jūs paņēmāt vienu filmas kadru. Jūs nosūtījāt viņai šo fotogrāfiju. Kad viņa to saņēma, viņa nokrāsoja matus. Fotogrāfija ar isajiem, gaišajiem matiem ir pie manis.

—  Gn kur tad jums ir šī fotogrāfija, mister Molberg?

—  Drošībā. Kopenhāgenā.

—  Kā jūs ieguvāt šo fotogrāfiju, mister Molberg?

—  To atsūtīja viņas draudzene. Tā atradās kādā grāmatā viņas plauktā.

Viņš pasmaida.

—   Jūsu minējumi ir neiedomājami aplami pat žurnālistam, — viņš saka.

j

—  Tad izskaidrojiet man to!

—  Kāpēc gan man tas būtu jādara, mister Molberg? Kas liek jums domāt, ka jūs varat saņemt atbildi uz milzum daudziem jautājumiem, ja tās nevar saņemt citi? Es zinu, kāpēc jūs esat šeit. Jūs esat šeit tāpēc, ka ir sāpigi nezināt, vai ne? Neziņa ir pats ļaunākais. Kad būsiet uzzinājis, kas patiesībā notika, tad, domāju, jums būtībā būs gluži vienalga, kas vēl notiks. Tātad līdz šim brīdim es jūs kontrolēju. Man pieder kaut kas, ko jūs vēlētos iegūt, mister Molberg. Es zinu, kā viss notika.

Viņš aizdedzina cigāru, lēni, mierīgi ievildams dūmus. Viņš nopurina sērkociņu — tas nodziest — un noliek saliekušos, nomelnējušo galiņu pelnutraukā.

—  Pasakiet man vienu, mister Molberg, — kāpēc īsti jūs kļuvāt par žurnālistu?

—  Tāpēc, ka man patīk rakstīt.

Viņš pakrata galvu.

—   Tāpēc, ka jums patik skatīties. Jums patīk atrasties pa gabalu, vērot. Jūs esat vuārists, tāpat kā visi pārējie. Gn ko dara visi pārējie ar šo mazo slogu, kas teorētiski ir perversija? Viņi skatās televīziju. Gn, ticiet man, visas pasaules argumenti, lai cik biedējoši, nevar aizkavēt mūs ieviest digitālo televīziju, interaktīvo televīziju. Tā šobrīd ir pie mums. Kā dabas likums. Padomājiet par izjūtām, kas mūs gaida! Visaptverošas, totālas izjūtas, kas visbeidzot nebūs atšķiramas no realitātes. Drīz mēs spēsim visam pievienot smaržas, garšu, izjūtas!

Būdams žurnālists, mister Molberg, jūs taču nespējat visā nopietnībā ticēt, ka pasaulē jebkad iestāsies labāki laiki? Mūsu kļūst vairāk un vairāk. Ko daris visi šie cilvēki? Mūsu pienākums ir radikāli uzlabot vienigo masu komunikācijas lidzekli, kas spēj nomierināt visus tos, kas jūtas lieki. Gn, ticiet man, mister Molberg, — tā notiks.

—  Gn tas viss notiek ar amerikāņu izlūkdienesta svētibu, vai kam jūs tur isti strādājat?

—   NSA… pirms dažiem gadiem… uztvēra signālus, kas liecināja, ka kāda dāņu firma ir diezgan daudz sasniegusi jaunas animācijas sistēmas izstrādāšanā. Atjautīga, vienkārša sistēma bija atrisinājusi dažas problēmas, ar kurām joprojām cinās citas programmas. NSA, protams, nevar oficiāli uzsākt šādas sarunas. Tāpēc aģentūra šad un tad lūdz neatkarigu ekspertu palīdzību.

—  Kā jūs piespiežat NSA sadarboties ar jums?

—  Mēs uz to šādi neskatāmies, mister Molberg. Ja šāds izteiciens vispār parādītos, ar mani pavisam droši būtu cauri. Mēs slēdzam darījumus un vedam sarunas.

—  Gn to jūs darāt ar DiaData?

—  Mēs piedāvājām algoritmus nopirkt, bet firma tā nebija ar mieru. Principā mēs būtu varējuši vairumu nepieciešamās informācijas nozagt, bet tā vietā mēs piedāvājām ievietot firmas ārējā datorkomunikācijas tīklā dažas šifra atslēgas, kas nodrošinātu firmu pret citiem nelūgtiem viesiem. Principā kodi ir neatšifrējami. Dažās no formulām variāciju skaits ir tāds, kas līdzinās zvaigžņu skaitam redzamajā

Visumā. Bet, tā kā NSA principā nepatīk neatšifrējami kodi, tad mēs, protams, varam piedalīties.

—  Tātad DiaData izstrādā programmas, bet jūs nozogat rezultātus?

—  Tik vienkārši tas nav. Kā jau teicu, mēs slēdzam darijumus un vedam sarunas. DiaData nav vienīgā firma, kas sacenšas programmnodrošinājuma izstrādāšanā. Daudzi no labākajiem algoritmiem ir izstrādāti ASV. Man ir… pieejamas… dažas no šim sabiedrībām. DiaData ir mehānisms, kas noregulēts tā, lai darbotos bez aizķeršanās.

—  Gn tādēļ ir vērts nogalināt? Programmas dēļ?

—  Jūs to nesaprotat, vai ne, mister Molberg? Paraugieties uz savienībām, kas šobrid tiek noslēgtas, — mazi un lieli, sāncenši un nāvīgākie ienaidnieki slēdz darījumus un ved sarunas krustām un šķērsām! Telekomunikāciju sabiedrības, mediju koncerni, elektronikas ražotāji, milzīgas datorfirmas. Vai tas jūs nemaz nepārsteidz? Vai jūs nespējat aptvert, kas īsti notiek? Pēc pieciem gadiem būs runa par rūpniecības nozari ar triljonos dolāru skaitāmu peļņu.

Tieši saistībā ar šo produktu saduras dažādas intereses. Jūs pats redzējāt Persijas līča karu. Jūs redzējāt, kā masu informācijas līdzekļi ļāva manipulēt ar attēliem, kas tika nodoti atklātībai. Bet tā nav bijis vienmēr. Būs vēl citi kari. Bet nekad vairs nebūs kara, kas zaudēts tāpēc, ka trūcis īsto attēlu. Tā ir lietas nopietnā puse, un tieši šeit slēpjas NSA intereses. Lietas otra puse ir komerciālā. Izklaides rūpniecība.

—   Atklāti sakot, man ir grūti saskatīt šeit izklaidējošo elementu…

—    Vai patiešām? Pamēģiniet iedomāties, ka jūs varētu atgūt Moniku. Ne to Moniku, kuru mēs abi pazistam, bet tādu, kāda viņa bija agrāk. Tolaik, kad jūs viņu patiešām milējāt. Vai ari — kā būtu ar kaimiņa sievu? Kā ar visām jūsu šikajām, neķitrajām fantāzijām? Nebūs vairs jāiekāro nepieejamās skaistules. Nebūs vairs jājūtas nepārvarami tālu no zemeslodes slavenibām. Digitālie attēli ir demokrātijas kvintesence. Jūs varat dabūt viņas visas. Kā vien vēlaties.

—  Jūs esat slims.

—  Iespējams. Bet jūs ari. Jo šobrīd jūs sēžat un apsverat.

—  Slims izdzimtenis!

—  Izdzimtenis? Vai mēs esam izdzimteņi? Vai tie esam mēs vai ari visi tie, kas ņem pretī visriebīgākās perversijas? Tikai ārkārtīgi nedaudziem ir skaidrs, cik liels patiesibā ir pornogrāfijas tirgus. Jūsu pašu zeme šajā jomā nemaz neatpaliek. Bet, protams — jūs taču bezmaz izgudrojāt šo jēdzienu.

Nākotnē vairs nebūs grūti apmierināt cilvēku īpašās vēlmes. Grīnsekss, dzīvnieki, pēršana… Vai tad jūs neticat izvēles brīvībai, mister Molberg? Kas teicis, ka cilvēki vēlas viens otru? Kas teicis, ka realitāte ir pietiekami laba? Mēs ticam sterilai, estētiskai nākotnei. Kur viss notiek anonimi, vienatnē. Tā, mister Molberg, ir nākotne!

—  Gn Monika kļuva par slimas fantāzijas upuri?

—  Es isti nezinu, kam viņa kļuva par upuri.

—  Ko jūs ar to domājat?

Viņš viegli iekož savā cigārā. Viņš atkal mierigi ievelk dūmu, un cigārs iegailējas.

—  Jums vienmēr gājis grūti ar jūtām, vai ne? Man liekas, Monika jutās mazliet pamesta novārtā. Nemīlēta.

Es nesaku neko.

Viņš pieceļas un apsēžas uz krēsla man tuvāk.

—  Mister Molberg, jūs vienmēr esat bijis ļoti vientuļš, vai nav tiesa?

Es stivi skatos viņā. Neatbildu.

—  Vai jums ir zināms, ka vairāk nekā trīsdesmit pieci procenti Dānijas pilsoņu dzīvo vieni? Tāpat kā jūs.

—  Es neesmu viens.

Viņš izņem cigāru no mutes. Aizsniedz tabakas lapiņu ar mēli un mazliet pakošļā to.

—   Tagad esat.

Es noraustos. Bet palieku sēžam uz dīvāna.

—  Ko jūs ar viņu darījāt?

—   Ko es darīju? — Viņš pieceļas un iet pie atvērtajām balkona durvīm. — Labāk pajautājiet, ko viņa darīja ar mani! — Viņš pagriežas. — Vai jūs zināt, ka orālais sekss daudzos Amerikas štatos joprojām ir aizliegts?

—  Jūs esat melis!

—  Melis? Vai vēlaties redzēt fotogrāfijas?

—  Es taču nevaru ticēt jūsu fotogrāfijām.

—  Man tikai likās, ka jūs vēlaties dzirdēt, kas noticis, bet nu man liekas, ka jums nemaz negribas to dzirdēt.

—  Vai viņa jums pārvadāja kontrabandu?

—   Ak, šī jaukās detaļas! Es būtu varējis pateikt to pats. Jūs esat tik patīkams jauns cilvēks. Jā, viņa to darīja.

—  Es nesaprotu — kā jūs viņu uz to piespiedāt?

—  Kuru atbildi jūs vēlaties dzirdēt, mister Molberg? Patiesību vai vienu no daudzajām atbildēm, kas arī ir iespējamas? Jūs pats to nezināt, mister Molberg. Jūs nezināt, ko vēlaties. Bet tad jūs dzirdēsit skaisto versiju. Ir tāda lieta attiecībā uz sievietēm un tehniku, kaut arī jūsu skandināva ausīm tas varbūt izklausās nepieņemami. Viņām par to nav nekādas jēgas. Es taču stāstīju Monikai, ko īsti viņa staipa līdzi. Bet, zināt, mister Molberg, viņai bija vienalga.

—  Kāpēc bija viņa jānogalina? To es nespēju aptvert.

—   Nespējat, mister Molberg? Patiešām nespējat? Kas teica, ka mēs vispār meklējam šo slaveno filmu, par ko mēs te runājam? Kas teica, ka mums tās nav?

—  Neiespējami! Tā bija pie viņas draudzenes. Bet tagad tā ir pazudusi.

—  Patiešām, mister Molberg? Vai jūs nemaz nepārsteidz šī ielaušanās jūsu dzīvoklī? Vai jūs neesat domājis par to, kā mēs tur iekļuvām?

Protams, es esmu par to domājis, bet esmu krāpis pats sevi. Tikai kriminālfilmās pierādījumu virkne ir kaut kam izmantojama. Patiesībā nekad nevar būt drošs par notikumu gaitu. Patiesībā eksistē tikai nojausmas. Tās ir vai nu pareizas, vai galigi aplamas. Man likās, ka bija vairākas iespējas. Bet bija, protams, tikai viena.

—  Marianne?

Viņš parausta plecus.

—  Ja jums būtu pietiekami naudas, mister Molberg, jūs būtu pārsteigts par to, cik daudz tā var nopirkt.

—  Es jums neticu.

Viņš uzsit knipi ar pirkstu. Miesassargs pieiet pie skapja un izņem videofilmu.

—  Tad varbūt jums ir vēlēšanās noskatīties filmu? Tad jūs pie viena pats savām acim varētu pārliecināties, vai tā ir īsta vai nav.

īsu bridi es apsveru.

—  Es taču zinu, ka tā nav ista.

—  Zināt, mister Molberg? Vai jūs to droši zināt?

Protams, Monika nepaņēma atslēgas lidzi, kad todien

izgāja. Kāpēc viņai tas būtu bijis jādara? Viņa negrasījās doties mājās. Atslēgas taču varēja atstāt. Pie savas labākās draudzenes. Kur viņa dzīvoja. Klinkers mani pāris reižu izprašņāja par atslēgām. Vai varētu būt, ka viņa tās aizmetuši? Es atbildēju, ka ļoti iespējams. Bet viņa, protams, tās neaizsvieda.

Marianne atsūtīja fotogrāfiju. Sarunas ar viņu. Viņiem visu laiku bija atslēga. Viss sagriežas.

—   Bet, ja Mariannei bija atslēga, ko tad viņa meklēja manā dzīvoklī?

—  Informāciju, mister Molberg, informāciju! Mēs nebijām droši par to, ka Monika nav filmu nokopējusi. Šī ir konvertēta PAL kopija. Bet tagad mēs zinām, ka viņa neizgatavoja kopiju. Mēs ari zinām, ka viņa nav atstājusi bīstamas piezīmes.

—  Bet, ja tā ir taisnība, tas nozīmē, ka…

—  Tieši tā, mister Molberg. Mēs jūs gaidījām. Un to mēs, tā teikt, darām vēl joprojām. Tagad taču jums vajadzētu prast iedomāties pārējo?

Es arī to varu. Tagad. Es redzu, ka esmu iekritis tieši slazdā, kas izlikts pirms ilga laika. No fotogrāfijas, ko atsūtīja Marianne, līdz Natašai Losandželosā. Man visu laiku sekoja. Nevis policija, bet viņi. Viss ir noticis pēc plāna. Pēc programmas. Pēc kuras viņi sistemātiski rīkojušies un rikojas vēl joprojām. Monikas slepkavība. Kubžeka slepkavība. Viņiem, tāpat kā man, ir jāatrod vainīgais.

—  Un Toms Kubžeks? Kādu lomu visā tajā spēlē viņš?

Viņš domīgi smaida.

—  Jūs zināt, ka armijas ārsti pirms gadiem ilgu laiku eksperimentēja ar LSD un citām psihoaktivām vielām, izmantojot jaunus amerikāņu kareivjus, brīvprātīgos?

Es pamāju.

—   Arī Kubžeks tika pakļauts šādiem izmēģinājumiem. Ko jūs zināt par sensorosimulāciju?

—  Piedzīvojumi mākslīgā realitātē. Virtual realittj.

Viņš pamāj.

—   Kubžeks piedalījās vairākos mēģinājumos. Izmēģinājumu iemesls bija nelaimes gadījums, kas notika Persijas liča kara laikā. Kāds pilots nosvieda savu bumbu kravu tālu no norādītā mērķa. Nekāda lielā katastrofa nenotika, bet tas, protams, izraisīja bažas, jo izrādījās, ka pilotam, kurš, tāpat kā citi, tika apmācīts, izmantojot simulatorus, ceļā uz mērķi bija uznākusi lēkme. Lēkme, kas biedējoši atgādina atgriešanos reibuma stāvoklī, ko piedzīvoja daudzi LSD lietotāji. Atgriešanās, tā saucamais sprūda efekts, māksligā realitāte pēkšņi kļūst atkal reāla, tikai reālajā pasaulē. Kubžeks pārdzīvoja to pašu.

Viņš pastiepj uz priekšu rokas.

—  Mēs kopā ar viņu braucām mašīnā. Pēkšņi viņš bija simulatora varā. Viņš zaudēja kontroli pār automašīnu, un mēs tik tikko paguvām izlēkt, pirms tā eksplodēja.

—  Aizkustinoši…

Viņš aizkaitināts paskatās manī. It kā nožēlodams, ka pateicis kaut ko tādu, kas atgādina uzticēšanos.

—  Kāpēc jūs viņu nogalinājāt? — es jautāju.

—  Mēs bijām spiesti to izdarit. Kubžeks kļuva… nekontrolējams. — Viņš atgāžas krēslā. — Ja nu es jums teiktu, ka tieši tā notika. Ka tas bija Kubžeks, kurš tikās ar Moniku tajā pagrabā. Ka viņam aptumšojās prāts? Ka viņam uznāca viena no viņa lēkmēm? Ka tas viss bija nelaimes gadījums?

—  Kas viņai tajā pagrabā bija meklējams?

—   Mēs palūdzām viņu atnest fotogrāfiju un filmu. Mēs uzskatījām, ka tas ir mūsu īpašums. Un jūs taču saprotat, ka šī fotogrāfija un šī filma mums bija būtiskas. Kad viņai to nebija līdzi, Kubžeks kļuva neaprēķināms. Tā nebija paredzēts.

Es skeptiski skatos viņā.

—  Jūs taču nedomājat, ka es tam patiešām noticēšu?

Viņš smejas.

—   Nē, tam jābūt man, vai ne, mister Molberg? Jums patiešām ir zobs uz mani, vai ne? Bet kādi gan jums tam ir iemesli? Cik es saprotu, jums šobrīd ir dažas itin reālas problēmas ar dāņu policiju. Ja nu mēs teiktu, ka tas bija Kubžeks, viss būtu atrisināts. Tad es apsolos jums sagādāt vēl citus lieciniekus, kas pēdējā laikā, pirms Kubžeks izdarīja pašnāvību, dzirdējuši, kā Kubžeks skaļi pārmetis sev par to, ko izdarījis, un viņi zvērēs, ka viņš plānoja pats šķirties no dzīves.

—  Kubžeka tur nebija. Tur bijāt jūs. Jūs viņu nogalinājāt.

—  Bet jūs to nezināt, mister Molberg. Jūs neko droši nezināt. Taisnību sakot, tas varēja būt jebkurš. Nejau simulatori vai narkotikas vien izraisa prāta aptumšošanos. Tik daudz nemaz nav vajadzīgs. Greizsirdība, tabletes, dzeršana. Taisnību sakot, tas varējāt būt jūs pats.

—  Manis tur nebija, — es saku.

—   Jā, bet to neviens nezina, mister Molberg. Kubžeks liecināja jums par labu. Tagad viņa nav.

Viņš gatavojas celties kājās. Viņš dod zīmi vienam no miesassargiem, piebāž galvu viņam pie pašas auss un kaut ko čukst.

—  Viss šis teātris. Kādēļ tas vajadzīgs?

—  Mums ir ari sponsori, mister Molberg. Mums ir līdzekļi, bet tie nav neierobežoti. Ir cilvēki, kas vēlas redzēt, kā mākslīgā realitāte ietekmē isto. Ir cilvēki, kas grib pārliecināties.

—  Tātad jārada iespaids, ka viņus esmu nogalinājis es? — es jautāju.

—  Šāds iespaids nenoliedzami ari rodas, — viņš saka.

—  Un kas notiks tagad? — es jautāju.

Viņš paskatās mani un smaida. Psihopāta smaidu.

—   Padomājiet! Padomājiet, mister Molberg! Es nupat devu jums iespēju. Jūs atteicāties to izmantot.

Es nezinu, cik stundu man vēl atlicis dzivot. Cik minūšu. Varbūt runa ir par sekundēm. Man jātiek pie asaru gāzes baloniņa cigarešu paciņā.

—  Vai drīkstu izsmēķēt cigareti? — es jautāju.

Džeks Paskāls paskatās manī. Tad pamāj vīrietim, kurš sēž man blakus.

—  Iedod viņam cigareti!

Es domās nolamājos.

Pēc iespējas mierīgi es paņemu cigareti. Bridi paturu to rokā un rūpigi aplūkoju.

—  Ja jums nekas nav preti, es dotu priekšroku savējām.

Es uzlieku roku uz kabatas. Vaicājoši paskatos apkārt uz

katru no viņiem. Neviens neprotestē. Džeks Paskāls piekrītoši pamāj.

Es izrauju to.

Es spiežu pirkstu pret baloniņa galu, un telpā izplūst biezs, kodīgs gāzes mākonis. Es turu baloniņu, cik vien ilgi varu, tieši pret viņa seju, un viņš gandrīz noslāpst, bet tad viens no miesassargiem metas man virsū. Man pašam kaklu svilina kā ugunīs, kamēr es pūlos tikt līdz durvīm, stiepdams līdzi miesassargu. Otrs miesassargs un Džeks Paskāls instinktīvi metas uz atvērto balkonu. Es situ un situ, un situ vīrietim, kurš sagrābis manu kāju. Es jūtu, ka viņa tvēriens atslābst. Es sasniedzu durvis tieši bridi, kad bezmaz jau kritu slāpējošajā gāzes mutulī. Es atveru durvis. Gn skrienu.

19

Jans Boriss ir viens no pirmajiem, ko satieku, kad man beidzot izdodas pārliecināt apsardzi ielaist mani viesībās pie baseina.

—  Nu, vai esi izgulējis dzērumu? — viņš vaicā un apskata mani tuvāk. Es smagi elpoju. Man sāp viss ķermenis. Es svīstu.

—  Pēc kā tu„ sasodīts, izskaties? — viņš jautā.

Sievietes kleitās un melnbaltā tērpušies vīrieši stāv lokā ap

baseinu. Ir satumsis. Vidū — vispārējās uzmanības objekts, viesību centrs, misters Džeks Nikolsons, obligātās apsardzes ielenkts. Valda pacilāts noskaņojums. Atsevišķi viesi ir novilkuši žaketi un atpogājuši krekla apkaklītes pogu. Ārpusē pār miljonu pilsētu līst gaisma no tūkstošiem māju logu. Lidmašīnas kā mazi gaismas punktiņi rindojas pār Venisu, gatavodamās nolaisties, un pār pilsētas centru starp debesskrāpjiem riņķo policijas helikopteri.

Es mēģinu atelsties. No maniem matiem sūcas sviedri un tek pār seju.

—  Jan, tev man jāpalidz! Mani vajā.

—  Kas? Kreditori?

Tajā pašā brīdi pie ieejas parādās Džeks Paskāls ar saviem draugiem. Apsardze norāda virzienu. Viņi ierauga mani.

Izejas nav. Ir lifts uz restorānu, bet to aizšķērso šim gadījumam par godu uzstādītais bāra galds. Varētu pārlēkt pāri mūrim baseina otrā pusē, bet tur ir bezdibenis četru stāvu dzijumā. Es nevaru uzskriet pa aizmugures kāpnēm līdz kāpņu laukumiņam, kur parasti ir grillbārs, jo ari šis ceļš ir nosprostots sakarā ar šivakara viesibām. Arā tikt nav iespējams.

—   Jan, tas ir svarigi! Tu esi vienīgais, ko pazistu, un man ir mēsli. Pilnīgi nopietni, man ir mēsli!

Viņš iesmejas un atgrūž mani nost.

—  Man nav ne jausmas, kā tu esi šeit iekļuvis. (Jn tas mani ari neinteresē. Es tevi nepazīstu, draugs. Sivā draugs, — viņš saka un smejas. — Bet kāpēc tu nelūdz palidzibu savam labajam paziņam Nikolsonam?

(Jn viņš aiziet.

Džeks Paskāls un viens no viņa miesassargiem mierīgi, bet ātrā solī nāk uz manu pusi.

Es eju klāt misteram Nikolsonam un skaļi uzsaucu:

—  Mister Nikolson! Cik jauki jūs atkal sastapt!

Iestājas klusums. Cilvēku uzmanība pievēršas kompānijas centram. Beidzot kaut nedaudz dramatisma. Apsardze pagriežas, un mazais vīrietis miesassargu pūli pagriež galvu.

Es smaidu pār visu seju un pametu skatu atpakaļ uz saviem vajātājiem.

—  Vai jūs mani neatceraties? Šeit? Pie baseina?

Ja runāšu pārliecinoši, man ir ceribas, tāpēc es saucu to skaļi. Es nevaru saskatīt viņa reakciju. Pat šeit, tumsā, viņš nenoņem saulesbrilles. Taču viņš nesmaida.

Apsardzes viri nogaidoši skatās uz viņu. Viesi tagad ir pilnīgi apklusuši. Pats misters Nikolsons, šķiet, šaubās. Tad noplāta rokas. Gn pasmaida.

— Fani. Pat saulainajā pludmalē, — viņš iecietigi saka. Tad noraidoši pagriež muguru. Es redzu Janu Borisu nošūpojam galvu. Šur tur starp viesiem atskan aprauti smiekli.

Daži mistera Nikolsona apsardzes darbinieki nostājas tā, lai veidotu ap filmu zvaigzni loku. Mazā epizode ir piesaistījusi durvju apsardzes uzmanību. Viens no sargiem soļo nopakaļ Džekam Paskālam un viņa miesassargam, kuri turpina man tuvoties.

Tagad atliek tikai viens ceļš.

Es skrienu virzienā uz bāra galdu, kas ir uzstādīts pie izejas uz restorānu, dzegu un mazo vienslīpes jumtu. Džeka Paskāla miesassargs metas man pakaļ, un es uzdrāžos dažiem viesiem, kuri stūrē uz bāru. Pie paša galda es atsperos, uzlēcu uz tā, paslīdu izlijušos dzērienos un no turienes lecu, satveru jumta malu un uzvelkos augšā uz jumta. Viesus pāršalc murdoņa. «Apturiet viņu!» kāds sauc. Viņi ir tieši man aiz muguras.

Es uzlēcu uz nākamā jumta terases, tad uz nākamā un tad stāvu un veros piecu stāvu dziļajā aizā pie viesnīcas ieejas. Es stāvu tieši zem zemākās istabas stūra balkona, kas iziet uz baseinu. Tur ir tumšs un noteikti neviena cilvēka. Es satveru balkona dzegu un mazās margas virs tās. Es uzrāpjos augšā. Tieši tai brīdi, kad nolecu uz balkona, numurā iedegas gaisma, un es ieraugu vienu no Džeka Paskāla miesassargiem skrienam pa istabu uz manu pusi. Es nostājos uz margām un lecu augšup. Satveru nākamā balkona malu un pagūstu uzrāpties tik augstu, ka viņš nevar mani aizsniegt. Es uzkāpju uz balkona. Istabā deg gaisma, tāpēc 244 es sāniski aizrāpjos līdz viesnicas fasādei, kura iziet uz ielu. Sāniski starp balkoniem ir tikai viena metra attālums, tāpēc tikt uz priekšu gar ēkas sienu ir mazliet vieglāk. Šad un tad es pametu skatu lejā, dziļumā. Šādā veidā es forsēju vairākus balkonus, tad apstājos, lai orientētos. Agri vai vēlu man nāksies ieiet caur vienu no istabām. Es paskatos uz augšu, uz leju, uz sāniem, uz otru pusi, tad pēkšņi ieraugu vienu no Džeka Paskāla miesassargiem skrienam no istabas tieši pie loga. Es metos pāri margām uz nākamo balkonu. Es neredzu, kā viņš krīt, dzirdu tikai skaņu, viņam atsitoties pret jumta dzegu virs viesnicas ieejas. Viņš nekustas. Viņš guļ lejā, saspiests plakans. Es nolemju tikt vienu stāvu augstāk. Tādējādi es viņu maldināšu un iegūšu laiku. Es uzkāpju uz margām un lecu augšup. Uzlēcis pārāk augstu, es trāpu ar pirkstiem pa margām, nevis pa plakano dzegu, un gandrīz atlaižu tvērienu. Vienlaikus es jūtu, ka rokās vairs nav atlicis daudz spēka. Es uzvelkos augšā, lai varētu satvert margas, un konstatēju, ka gaisma istabā nedeg. Šeit es varu ieiet.

Tajā pašā mirklī es sajūtu viņa svaru — viņš satvēris manu kāju. Tas ir Džeks Paskāls. Viņš stāv, balansēdams uz apakšējā balkona margām, un es speru, lai atbrivotos. Viņš atlaiž mani, atsperas un ieķeras margās man blakus. Apķēris mani ap kājām, viņš mēģina atraut mani no balkona un nogrūst tukšumā. Ar kreiso roku ieķēries margās, es situ viņam pa galvu ar tādu kustību kā dzenot naglu sienā. Manas kājas tiek atlaistas, un es dabūju vienu no tām pāri margām, un man izdodas uzvilkties augšā. Es pieeju pie durvim un paraustu tās. Aizslēgtas. Viņš parādās man aiz muguras.

Šķiet, tas viss viņu uzjautrina. Viņš aizelsies smejas, mēģinādams uzvilkties uz balkona.

—  Kāpēc gan mēs nevarētu aizmirst vecu naidu? — viņš jautā. Viņa elkoņi ir uz balkona margām. — Visas jaunas meitenes sapņo kļūt par kinozvaigznēm. Jūsu Monika par tādu kļuva, — viņš saka un iesmejas. — Uzskatīsim to par pagātni, mister Molberg! Vai jūs neticat laimīgām beigām?

Es īsi ieskrienos.

—  Nē, — es saku un speru no visa spēka tieši tajā brīdī, kad viņš mēģina uzcelt kāju, lai tiktu pāri margām. Es redzu viņa rokas pasitamies gaisā, lai noturētos. Tad viņš nozūd. Abas rokas nozūd, un viņš krīt.

Es negaidu kritiena troksni, bet pieliecos, vienlaikus pārvilkdams jaku pār seju. Es ieraugu roku uz margām — tam jābūt otram miesassargam, kas uzrāpies augšā. Es neatskatos, bet speru soli un metos pret rūti. Stikls sašķīst. Apdullis es istabā pieceļos kājās. Es atskatos. Aiz manis neviena nav. Es eju cauri tumšajai telpai uz durvīm. Paveru tās. Neviena.

Es pāreju pāri gaitenim un pieklauvēju. Neviens neatbild. Gaitenī ir kluss. Es paraustu durvis, taču izgāzt, atraut vai ielauzt šīs smagās durvis nav iespējams. Es pārbaudu nākamās. Atkal neviens neatbild. Tikai trešās durvis atveras. Tās piesardzīgi paver jauna japāniete. Es atgrūžu tās līdz galam vaļā.

Iedams cauri istabai, es daudzas reizes atvainojos. Kāpdamies uz atvērto balkona durvju pusi, es izrauju no kabatas naudu un nosviežu naudaszīmes viņas gultā.

—  Es jums neko nedarīšu. Man tikai jātiek lejā. Mieru! (Jn ne vārda!

Viņa nepamāj. Viņa nesmaida. Viņa ir kā bez prāta no bailēm.

—  I won't hurt you. Please don't say a word.

Viņa apjukusi pamāj.

No viņas balkona es pārrāpjos uz nākamo. Šajā pusē visās stāva istabās ir izdzēsta gaisma. Es aizlienu lidz pašām tālākajām. Es paskatos atpakaļ. Jaunā japāniete stāv uz sava balkona un seko notiekošajam. Tam vienmēr ir kāda nozīme. Es iegūstu laiku. Pie pašas viesnicas fasādes malas es pārlienu pāri margām un norāpjos uz apakšējā balkona. Es nonāku lidz pašai lejai. No otrā stāva es nolecu uz kaut kā, kas izskatās pēc miksta eksotiska krūma. Pretēji gaiditajam, tā atsperīgie zari uzsviež mani gaisā, un es ar troksni nogāžos uz ielas akmeņiem. Es izkliboju uz ielas viesnicas sētas pusē. Neredz neviena cilvēka. Cik ātri varēdams, es skrienu pa šķērsielu, kas iziet uz Beverlī centru, iegriežos pirmajā sānielā, nākamajā krustojumā nogriežos pa labi, atkal pa kreisi, lidz nonāku Saulrieta bulvāri.

Pie Samuel French es paņemu taksometru.

—  (Jz kurieni, ser?

—  Gz Sanfrancisko, — es atbildu.

20

Lidojums:

Es noguļu gandriz visu ceļu lidz mājām. Mani pamodina stjuarte.

—  Vai negribat noskatīties filmu?

—  Kas spēlē?

—  Mega Raiana.

—  Vai jūs to droši zināt?

Kopenhāgenas Centrālā dzelzceļa stacija. Es izsoļoju pa ieejas durvim, garām to priekšā novietotajām automašīnām.

Es brīdi stāvu uz tilta un skatos lejup. Vilcieni izšaujas no tilta apakšas kā sudrabainas čūskas. Slaidos lokos no lielpilsētas klēpja. Aiz vilcieniem gaisā uzvirpuļo lapas. Kā zemes kukuržņi, ko uzsviedušas gaisā mežonigu suņu ķepas. Tālu pie horizonta, baltu gaismas zibšņu pavadīta, debesīs kāpj kāda lidmašīna. Kā jucekliga kaskāde gaisā paceļas baložu bars un aizlaižas, strauji vēcinot spārnus.

Driz viņi mani atradīs. Viņi atklās sakaribu ar slepkavību Losandželosā. Ar žurnālistu Mārtiņu Molbergu, kurš atradās Losandželosā tieši tajā laikā, kad notika slepkaviba. Viesnīcas darbinieki to var apstiprināt. Pirms izlidošanas es skatījos televizoru, bet ziņās nekā neteica. Man likās pats par sevi saprotams, ka mani aizturēs lidostā, bet es izgāju cauri kontrolei. Nekas nenotika.

Man šķiet, ka cilvēki blenž uz mani. Bet tur, protams, var būt vainojamas manas acis, kuras kļuvušas lidzīgas diviem tumšiem dobumiem, un mana seja, kas kļuvusi gandrīz balta, kā kosmētiskā sejas maska.

Mans augums zem drēbēm ir plankumains un sadauzits. Plankumi uz mana ķermeņa maina krāsu kā gadalaiki. No zilas uz violetu, uz melnu, uz ugunīgi dzeltenu, lai pēc tam izzustu, it kā tās būtu bijušas tikai ēnas uz ādas.

Iedams pa ielu, es vairākas reizes atskatos pār plecu. Doktoram Filipam nebūtu patikuši šie paranoiskie simptomi. Es braukāju apkārt uz labu laimi.

No dzīvokļa es izvairos. Es nezinu, vai tas ir drošs. Pilsēta.

i *

Esmu šeit piedzimis. Tās ritms vienmēr ir bijis daļa no manis. Tagad es nezinu, uz kurieni lai dodos.

Es braucu uz Fragtmenshallenu. Braukāju šurpu turpu gar piestātni, bet mani ir pārņēmusi tukšuma sajūta. Baltas jahtas plīvojošām burām brauc cauri šaurumam. Joprojām pastāv ģimenes, ir vēl vaukšķoši kucēni, jaunas meitenes, mitri skūpsti, garas, lietainas dienas, migla un zilganas mežu sienas, vasamicas, naktis pie ugunskuriem, dziesmas, noslēpumi, gaisma, laime, dzīvība. Bet kļūst aizvien vairāk un vairāk to, kam tas sev nemitīgi jāatgādina.

Es nemierīgi klaiņoju turp un atpakaļ gar piestātni. Manas pēdas veido primitīvus rakstus kā nervozam, plēsīgam zvēram. Es esmu nogalinājis divus cilvēkus. Bet neko nejūtu. Ne dusmas, ne vainas apziņu. Šeit fnēs ar Moniku mēdzām iet garās pastaigās. Varbūt es Monikā kaut ko atmodināju. To, kas man pašam sevi nepatika?

Es braucu atpakaļ uz Centrālo staciju. Es ieeju uzgaidāmajā zālē un piezvanu. Es zvanu Mariannei. Neviens neatbild. Es braucu uz turieni.

Aiz logiem garām paslid priekšpilsētas. Montāžas kadriem līdzīgie iespaidi pa ceļam — suns zālienā, asti luncinādams, jož pakaļ pasviestam sprungulim. Dannebroga, kas slienas augšup nelielajā parkā. Zaļo dižskābaržu salu zeme. Tā stāv, it kā būtu šādi stāvējusi tūkstoš gadu. Zem nemierīgām debesīm, baltiem mākoņiem slidot rietumu pusē un attālam pērkonam ducinot ziemeļaustrumos. Dānija. Tāda, kāda tā bijusi vienmēr. Bet man nav nekādu jūtu pret to. Es nejūtu neko. Nav ne skumju, ne melanholijas, bet nav arī prieka.

Mēs esam ceļā uz citu pasauli. Tuvojas jauna pasaule. Jauns gadu tūkstotis. Bet tas nav manāms. Tas pielavās nemanot. Mēs vairs nekam nepretojamies, jo mēs to nejūtam, ūn nejūtam tāpēc, ka vairs neatsakāmies. Mēs vairs nekam nepievēršam uzmanibu. Pa istam ne. Mēs ļaujamies apdullināties pie vakara ekrāna attēliem. Jukuši narcisisti ievelk mūs idiotiskās televīzijas spēlēs, ziņu raidījumi ar ievainoto un sakropļoto attēliem aizved mūs uz fronti, kur mūsu lielāko neapmierinātību izraisa fakts, ka neviens nenomirst, kad mēs nospiežam pogu. Bet tas notiks. Tas tuvojas.

Cits pēc cita piepildās pagātnes pareģojumi, nepiesaistot ipašu uzmanību sabiedrībā, kura tik citīgi atgādina sev par nepieciešamību mācīties no pagātnes kļūdām. Mēs klusēdami akceptējam — tad, kad neprotestējam, — soda naudas, kas tiek uzliktas piesārņotājiem, kuri sagandējuši vēl kādu mūsu zemeslodes stūrīti, svārstības valūtas tirgū šķiet nomierinošas, un katrā laikā ir pieejami statistikas dati, kas apstiprina, ka pie mums tomēr nav tik slikti. Mēs dzīvojam bezdievībā — ar mūsu jauno pestītāju. Tie esam mēs, kas izlemj, cik gudram tam jābūt. Pagaidām. (Jn tomēr mēs esam tam pakļauti. Tas atņem darbavietas vienu pēc otras, un tomēr mēs tam dziedam slavas dziesmas. «Mēs» esam tie, kas to kontrolē, «viņi» ir lidzskrējēji. Apvērsuma organizētāji. Visi citi ir zaudētājos. Mēs esam kļuvuši absolūti vienaldzīgi.

Māja, grezna villa ar gaiši dzeltenīgu apmetumu un lieliem logiem, atrodas klusā priekšpilsētas ielā. Kādu vasaru pirms diviem gadiem mēs bijām šeit uz viesībām. Tolaik, kad Monika vēl bija dzīva.

(Jz ietves pie mājas ir novietota mašina. Lielā bērza lapotnē mājas priekšā šalko vējš. Dārzā aiz mājas lepni kā grieķu kolonnas slienas dažas cipreses; tās stāv kā pārakmeņojušās, lai gan vējš kļuvis spēcīgāks.

Es domāju, vai piezvanīt pie durvim, bet nolemju nogaidīt. Es noeju gar māju vairākas reizes, bet nekādas dzīvības zīmes nav saskatāmas. Es mazliet pastaigāju pa kvartālu. Bez noteikta plāna iegriežos dažās šķērsielās. Laiks rit lēni. Nav nekā mokošāka par lēni ritošu laiku.

Pie horizonta kā plata, zilganmelna josla savilkušies mākoņi. Tālumā dun pērkons. Drīz tas sāksies. Lietus.

Es atkal nonāku pie villas. Joprojām neviena nav. Bet pēkšņi atveras durvis. (Jz kāpnēm iznāk jauns virietis.

—  Vai jūs kādu meklējat? — viņš jautā.

—  Marianni, — es atbildu. — Jauno meiteni, kas šeit dzivo.

—  Viņa ir aizbraukusi, — viņš saka. Viņš nāk tuvāk pa dārza celiņu.

Pienācis pie dārza vārtiņiem, viņš laipni smaida.

—  Mēs redzējām jūs staigājam apkārt. Mēs esam jaunie. Mēs to tikko nopirkām.

—  Vai zināt, uz kurieni viņa aizbraukusi?

—  Uz Dienvidameriku, — viņš saka. — Viss notika tik ātri. Pirms pāris nedēļām mēs noslēdzām ligumu par mājas pirkšanu. Samaksājām par to kādus simt tūkstošus mazāk, nekā tā bija vērta.

—  Kad viņa aizbrauca?

—  Šķiet, ka vakar. Vai jūs viņu pazistat?

—  Ne tik labi, kā man likās.

Gāž. Vilciens likumo pa ainavu, kas lietū izskatās melna. Protams, viņa ir projām. Viņa nekad neatgriezīsies. Džekam Paskālam ir taisniba. Par naudu var nopirkt visu. Tikai ne to, ko esam zaudējuši.

Nonācis Centrālajā stacijā, es uzkāpju uzgaidāmajā zālē pie telefona automātiem. Ārpusē straumēm līst lietus.

Es piezvanu uz lidostu un palūdzu Marianni.

—  Marianne Nordentofta? Acumirkli! Vina ir Buenosairesā.

y

Viņa atgriezisies pēc trim nedēļām.

—  Viņa neatgriezīsies.

—  Atvainojiet, ar ko es, lūdzu, runāju? Es nolieku klausuli.

Piezvanu Lindvigam.

—  Viņi tevi meklē. Šeit bija policija un jautāja pēc tevis.

—  Liekas, es viņu nogalināju. Viņš bridi klusē. Tad saka:

—  Tu vari dzīvot pie manis. Bet es nedomāju, ka tas ir droši, Mārtiņ. Varbūt viņi ieradisies atkal.

—  Es nezinu, ko lai daru.

—  Brauc projām! Brauc uz ārzemēm, Martin.

—  Ne jau to es domāju. Es nezinu, ko lai tagad daru. Viņš nezina, ko sacīt. Nav neka, ko varētu sacīt. Ko lai saka cilvēkam, kuram vairs nav ko darīt? Neko. Nav nekā ko sacit.

Tikai vakarā, kad ir kļuvis pavisam tumšs, es uzdrošinos doties uz dzivokli. Es eju uz turieni kājām. Lietus gāžas pāri visam. Pār stāvvietās novietotajām mašīnām, pār piemirkušajām koku lapotnēm, pār mājām plīkšķēdams gāžas to automobiļu gaismu apļos, kuri ložņā pa ielām.

Ja man izdotos iegūt fotogrāfiju, tad vēl būtu vāja ceriba. Lindvigs atbalstītu manu versiju. Varbūt ari Stigs Plauns. Caur un cauri izmircis, es nogriežos šķērsielā. Pie juve-

lierveikala kāda automašina nervozi mirkškina lukturus. Tikām

>

lidzigs releja defekts. Lietus bungo pa jumtu. Viss rūsē.

Es apsveru. No šis vietas es vēl varu griezties atpakaļ. Es varu pamest visu aiz sevis un iet citu ceļu. Varu sākt no 252 jauna. No nulles. Es varu tieši no šejienes doties uz lidostu un nopirkt biļeti uz svešu zemi. Kā Marianne. Bet tas ir bezjēdzigi. Kaut kas mani dzen uz priekšu. Varbūt tas ir noslēgums. Visam ir sākums, vidus un beigas. Tam ir jābeidzas.

Lietus garām šaltīm pātago ielu, kurā nav neviena cilvēka, un gar tas maļam novietotās daudzās mašīnas. Otrā pusē ielas galā kā smagi, spidigi aizkari karājas brezents. Brīžiem, vēja plandīts, tas smagi sitas pret sastatnēm. Tuvāk uz šo pusi jaunās meitenes dzīvoklī spīd gaisma. Viņa bija nenozīmīga figūra drāmā, par kuru noteikti nemaz vairs nedomā. Varbūt viņa ir kādu sastapusi. Varbūt pie viņas sēž policija. Viņa parasti nekad neieslēdza tik spilgtu gaismu. Visos rindā novietotajos erkera logos, kas veido ceļgaliem līdzīgus izciļņus uz ēkas sienas, ielas galā manā pusē, izņemot manējo un Ksenijas bēniņu dzīvokli, deg gaisma. Varbūt viņi sēž tumsā un gaida.

No ielas spuldzēm, kas, lietus un vēja brāzmu šurpu, turpu svaidītas, karājas starp kokiem visā ielas garumā, tāpat kā nojumta logiem plūst nespodra, spokaina, trīsuļojoša gaisma.

Es lēni eju uz priekšu pa ielu.

Nonācis pie pašām parādes durvim, es domāju — vai atslēgt tās un iet iekšā? Šķiet, ka viss ir mierigi. Tomēr es eju tālāk, nogriežos ap stūri, pieeju pie vārtiem un atslēdzu tos. Pagalma ir tumšs. Ir dzirdama tikai skaņa, ko rada ūdens, pilot no atkritumu konteineriem un irdzot un burbuļojot notekās. Cits nekas. Ari no šejienes manā dzīvokli nav saskatamas nekādas dzīvības zīmes.

Es pāreju slīpi pāri pagalmam un atslēdzu virtuves kāpņu durvis. Ķēde telpas stūrī nogrāb pret koka durvīm, ko esmu pavēris pārāk plaši. Es satveru ķēdi. Klusums.

Lēni un bez skaņas es kāpju augšup pa šaurajām kāpnēm. Pie durvīm es saminstinos. Cik vien piesardzīgi varēdams, es tuvinu ausi durvīm. Es gaidu ilgi. Bet nekas nav sadzirdams. Tad es atslēdzu durvis. Es piesardzīgi griežu atslēgu, it kā tas būtu seifs, kas jāatmūķē. Piespiedies pie virtuves sienas, es dažas sekundes nekustīgi stāvu un klausos. Viss ir klusu.

Es aizlienu. pāri virtuves gridai un ārā gaitenī. Visu laiku man ir sajūta, ka pēkšņi kāds ieslēgs gaismu. Bet nekas nenotiek. Es lienu gar sienas paneli gaitenī. Viesistabas logu žalūzijas ielaiž šauru gaismas svītru, kas met atspīdumu uz griestiem. Šķiet, ka telpā bez manis neviena nav. Sasniedzis dīvānu, es pieceļos uz ceļiem. Es pabāžu roku zem paroceņa. Tā ir šeit. Es to satveru.

Tad iezvanās telefons.

Sirds dauzās man kaklā. Ir gandriz neiespējami nepacelt klausuli. Pat atskanot otro reizi, zvans šķiet kā troksnis, kas draud sasaukt kopā visus mājas iedzīvotājus.

Es sēžu pie paša aparāta, kad iedarbojas atbildētājs.

—  Mārtiņ! Mārtiņ, vai tu tur esi?

Ir tāda sajūta, it kā viņa būtu šeit, dzīvokli un sauktu mani. Tā ir Nataša.

—  Mārtiņ, ja tu tur esi, pacel! — Viņa gaida. Es varu sakļausit telpu aiz viņas kā šalkoņu. Klausulē atskan troksnis, un tā atkal ir viņa:

—  Man liekas… Pagaidi…

—  Nataša! — Es saucu viņu. — Nataša! — Bet viņa ir nolikusi klausuli sānis. Varbūt tāpēc, ka sēžu tumsā, es gandriz varu saskatit viņu staigājam pa dzīvokli. Istabā aiz viņas es dzirdu skrāpēšanos, švīkstus. It kā kāds mēģinātu ienākt. Pēkšņi spalga, plīstoša skaņa, kā sašķeļoties kokam, soļi uz gridas, tad viņas balss. Tuvāk.

—  Ak Dievs, ak nē! Ne to…

—  Nataša!

Tad kliedziens. Troksnis, Kņada. Tad garš signāls, kad savienojums pārtrūkst.

Es ātri nolieku fotogrāfiju atpakaļ zem paroceņa. Tad es skrienu. Ātrums ir viss. Es atrauju durvis, ar savām slapjajām kurpēm izskrienu kāpnēs, nolēkšoju pa pakāpieniem, atrauju ārdurvis, mašina, iekšā, iedarbinu, atpakaļ, riteņi nospolē, pa labi, gāzi, samazinu ātrumu, pa kreisi, nospolēju otrajā ātrumā, pāri peļķēm un ūdens lāmām, zaļā gaisma, dzeltens, dzeltens, maksimālo ātrumu, nākamais krustojums, dzeltens — dzeltens — dzeltens — sarkans, signālu, pāri, pa Obulvārenu, slīdēšana un slaloms starp automašīnām uz Bispeengbuenas, tālāk pa Borupa gatvi. Tikai tur es apjēdzu, ka nepaspēšu.

Pats nemanījis, kā, es jau apstājos pie ēkas. Pieskrienu pie parādes durvīm. Kā izmiris. Es spaidu visas durvju zvana pogas. Neviens nereaģē. Es skaļi nolamājos.

—  Tas nevar būt!

—  Jā, — atskan vecīga balss. Vecīga, aizsmakusi sievietes balss.

—  Atveriet! — es kliedzu. — Ielaidiet mani!

—  Kas tur ir?

—  Pie Natašas. Tas ir svarīgi.

—  Nu tad lai viņa arī jūs ielaiž. Es nevaru tā vienkārši…

—  Atveriet taču tās durvis, nolādēts!

—  Nekādā gadījumā. Ko jūs domājat…

—  Aizmirstiet to.

—  …ka tāpat vien var…

Es skrienu apkārt mājai. Es pāmnetos pāri mūrim un nokritu otra pusē uz kāda jumta. No turienes nolecu uz velosipēdu šķūnīša. Virtuves kāpņu durvis stāv līdz galam vaļā.

Es uzskrienu līdz piektajam stāvam. Durvis ir vaļā, un izskatās, ka tajās kāds būtu lauzies ar cirvi.

Viņa guļ viesistabā.

Asinis.

Viņas seja ir līdz pusei notriepta ar asinīm. Sākumā man liekas, ka viņa vēl ir dzīva, jo no viņas vēdera joprojām šļācas asinis. Dīvāns, uz kura daļēji balstās viņas augums, ir atgrūsts sānis, un grīda izskatās tā, it kā būtu slaucīta ar birstošām, sarkanām rozēm. Es saņemu viņas kaklu. Ir tāda sajūta, kā turot rokā siltu putru. Es saudzīgi noguldu viņu atpakaļ. Viņas acis stīvi blenž griestos.

— Atveriet! — Pie durvīm klauvē.

Tas vēl nesniedzas līdz manai apziņai. Es apjucis skatos apkārt istabā. Stienis, ar ko uzlauztas durvis, — uz avīžu galdiņa. Gz klavierēm guļ asinim nošķiests virtuves nazis. Tas ir mans. Gz īsu bridi es izjūtu, kā naža asmenis švīkstēdams pāršķeļ ķermeni.

Troksnis kāpņu telpā kļūst skaļāks. Tikai tad es saprotu, ka ieradusies policija. Tikai tad es attopos. Tikai tad aptveru savu stāvokli.

No bailēm un šoka es izvemjos uz grīdas. Es mēģinu to saturēt ar rokām. Bet tas gāžas ārā.

Tad es skrienu lejup pa virtuves kāpnēm un ārā uz ielas. Aiz mūra pie ielas es mēģinu saņemties, cik nu tas ir iespējams. Aiz manas mašīnas ir apstājusies policijas automašīna. Tā ir tukša. Abi policisti laikam ir pie durvīm. Es gatavojos skriet uz mašīnu, kad pa trotuāru man tuvojas kada sieviete.

—  Molberg? Martin Molberg? Es eju viņai klat.

—  Jā, — es saku.

Laiks ir izdzēsis vairumu radniecīgo vaibstu, bet viņas sejā joprojām ir saskatāma līdzība ar Natašu. Viņa stāv ar lietussargu pār plecu. Kā veca sieva, lakats galvā.

—  Tas bijāt jūs, kas man tovakar zvanīja, vai ne?

Es pamāju. No manu matu galiem pār seju list ūdens. Varbūt lietus noskalos vēmekļu un asiņu maisijumu no manām rokām. Varbūt viņa to neieraudzīs.

—  Ko jūs esat viņai nodarījis? Ko šeit dara policija? Es nezinu, ko lai saku.

—  Baidos, ka tas viss ir pārpratums…

—  Kāpēc jūs tā darāt?

—  Tas neesmu es, kas to dara. To ir ļoti grūti paskaidrot, bet…

—  Tas, ka jums ir daudz naudas, nedod jums tiesības… Kas jums devis tiesības… vai jūs domājat, ka…

Viņas balss aizlūst. Viņas acis skaidri saskatāmas asaras. »

Viņa noklepojas un iekož lūpā.

—  Kā jums šķiet, kāda ir sajūta, kad piezvana meita… un …? — Viņa saņemas. — Cik stipri jūs viņai iesitāt?

—  Vai esat pārliecināta, ka zvanija jūsu meita?

Viņa ierauga manas rokas. Es ievelku tās dziļāk piedurknēs. Viņa ļauni paskatās manī.

—  Perversais lops!

Viņa paiet man garām, un man jāpavirzās sāņus, lai nesaņemtu sitienu pa seju ar lietussargu.

—  Nuarē kundze, neejiet augšā… Viņa apstājas. Pagriežas.

—  Ja viņai kaut kas būs noticis, tad es zināšu, kas jūs esat, Mārtiņ Molberg. Nedod Dievs, ka viņai kaut kas būs noticis!

—  Mona!

Viņa apstājas.

—  Neej augšā…

Iela pildās policijas mašīnām. Zilais, mirgojošais signāls atspīd policistu sejās. Vispirms es saņēmies eju pie mašīnas. Tad sāku skriet. Es sasniedzu mašīnas durvis, bet tad sajūtu sitienu pa roku un tieku piespiests pie tām.

—  Manā dzīvoklī ir fotogrāfija. Automātiskajā atbildētājā ir kasete…

Tad viņi klūp man virsū. Saķer mani un nogrūž mitrajā zālē pie trotuāra. Iespiež manu seju dubļainajā zālē.

—  Nekusties!

Es ar spēku paceļu galvu.

—  Tas ir svarīgi.

—  Tikai nekusties!

21

Ja vien varētu definēt mērķi. Gn aizmirst procesu. Ja varētu skaļi kliegt vai sašķaidīt rūti. Gn atkal iedomāties stiklu savā vietā.

Mēs zaudējam visu, kad zaudējam kaut ko dārgu. Kad zaudējam pirmoreiz. Mēs kļūstam vienaldzīgi. Mēs samazinām savas prasības, paplašinām pieņemamā robežas un sakām par šo procesu, ka kļūstam pieauguši, lai gan patiesībā ļaujam sevi lēnām sakropļot un ejam bojā.

Tas, ka jūrā izzūd skābeklis, mūs nesatrauc, jo mēs vairs 258 nepazistam smilšu, jūras dibena un ūdensaugu pieskārienu; austrumos radioaktīvie atkritumi uzšaujas no pazemes kā radiāciju sējošas sēnes, narkotiku tirdzniecības karteļu sakari pašās partiju virsotnēs apstiprina uzskatu, ka itālieši vienmēr bijuši zagligi, un bada izraisitās katastrofas Āfrikā tikai tad rada dzirdamus komentārus, kad mēs, attēliem slidot pār ekrānu, atraugājamies pēc steidzigi notiesātas maltītes. Pats ļaunākais irtas, ka mēs nonākam pretrunās paši ar sevi, apgalvodami, ka visu kontrolējam, un tai pašā laikā ciniski atzidami, ka vienas sugas iznikšana nevarētu būt liels pārsteigums pasaulē, kur nemitigi iet bojā citas sugas. Mēs atzīstam savu vainu vispārējā procesā, bet ne konkrētā rīcībā, un domājam, ka līdz ar to esam saņēmuši grēku piedošanu. Manī ir kaut kas, kas redz visu skaidri. Varbūt es esmu psihopāts.

Pratināšanas. Daudzas garas, mokošas pratināšanas.

Drīz pienāks rudens. Gobas nodzeltē un sačervelējas kā degošs papirs. Garas ēnas ārā alejā. Saule zemu virs apvāršņa.

Doktors Filips sēž uz palodzes ar papīriem rokās.

Viņš vaicā, kā es jūtos.

—  Vieglas galvassāpes, — es saku.

Viņš bungo ar rādītājpirkstu sev pa lūpām.

—  Tās pāries.

Viņš noņem brilles un berzē acis. Rāmji ir iespieduši sarkanīgu rievu viņam pie virsdegunes.

Doktors Filips ar saviem idiotiskajiem testiem:

—  Sirdis?

—  Nāve.

—  Bērnība?

—  Noziegums.

—  Notraipīti pirksti?

—  Zirnekļi, kas cīnās savā starpā. Viens mirst.

Viņš savāc papīrus vienā kaudzē. Aiziet pie galvenā ārsta un klusi sarunājas. Pēc brīža abi aiziet. Viņi nekā nesaka.

Viņi nezina, ko lai ar mani iesāk. Kad viņiem dažkārt rodas šaubas, viņi pastiprina savus argumentus ar strāvu.

Es stāvu pie loga. Aiz rūts.

Caur koku lapotnēm uz ielas līst degoša, gandrīz vīstoša zeltaina gaisma. Un skaistās meitenes, kas šaudās iekšā un ārā no veikaliem, gandrīz apņem liesmas. Sievietes. Teatrāli izkrāsotām acīm un mohēras svīteros. Mīksti, nespodrās krāsās, ar gariem, nokareniem pavedieniem tie atgādina nodzītu džungļu zvēru kažokus.

Ieradies kriminālkomisārs Klinkers. Viņš tirda mani. Atkal un atkal ar tiem pašiem jautājumiem:

—  Kāpēc jūs uzkāpāt pa virtuves kāpnēm?

—  Es jau paskaidroju. Vecā dāma nebija ar mieru mani ielaist. Vai jūs neesat runājuši ar viņu?

Viņš pamāj.

—  Ko viņa saka? Vai viņa mani neatceras?

—  Atceras, bet nespēj atminēties, vai tas bija pirms vai pēc tam, kad viņa dzirdēja troksni. Būtībā jūs būtu varējis izskriet no dzivokļa un pieskriet pie parādes durvīm arī pēc slepkavības.

—  Ko saka Natašas māte?

—  Ka jums uz rokām bijušas asinis.

—  Kas viņai zvanīja?

—  Nataša. Viņa bijusi pārbiedēta. Viņa teikusi, ka jūs viņu sitot. Viņa zvanījusi, kamēr jūs esot bijis tualetē. Viņa lūgusi savu māti ierasties, cik vien ātri iespējams.

—  Vai viņa ir droša par to, ka tā bija Nataša, kas zvanīja?

Viņš izbrīnījies skatās uz mani.

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Vai tad jūs nesaprotat, Klinker? Vai tad jūs nesaprotat?

—  Ko nesaprotu?

—  Ka tas viss ir iepriekš izplānots. Ka aiz tā stāv vesela organizācija. — To sacīdams, es jūtu, cik stulbi tas izklausās. Katrs vārds, ko es saku, padara manu situāciju arvien ļaunāku.

Viņš pieceļas.

—   Vispār šī organizācija ir uzsākusi varenu operāciju, lai jūs iegāztu, ko?

—  Tieši tas jau ir viņu mērķis.

Viņš izskatās pēc lielas jautājuma zimes.

—  Pierādit, ka tas ir iespējams.

—  Es īsti nezinu, ko jūs gribat pierādit. Mums ir tris līķi, un visus šos cilvēkus jūs pazināt.

—  Kā ar likiem Losandželosā?

>

—   Losandželosā nav nekādu līķu. Katrā ziņā ne jūsējā. Tagad pamēģiniet krietni sakoncentrēties, Molberg. Ja nu ši kasete izrādīsies īsta. vēl nav teikts, ka tas dos jums alibi. Tā var būt ierakstīta citā laikā, mums nav iespējas to pārbaudīt, bet, tā kā šī kasete ir vienigais, kas runā jums par labu, mēģiniet pateikt, kas tajā tiek sacits.

—  Vispirms viņa saka manu vārdu. Viņa domā, ka esmu dzīvokli. Tad viņa saka: «Pagaidi.» Tad es dzirdu troksni fonā. Izklausās, it kā kāds mēģinātu ielauzties dzīvokli. Pa virtuves durvīm… es kliedzu… es saucu viņas vārdu.

—  Kāpēc jūs domājat, ka tās ir virtuves durvis?

—  Parādes durvis ir smagākas. Tas būtu izklausījies citādi.

—   Hm… — viņš novelk. — Interesanti, ka jūs turaties pie šis versijas.

—  Kāpēc?

—  Tas nozīmē, ka jūs patiešām ticat, ka esat dzirdējis šo sarunu pa telefonu.

—  Ko jūs gribat teikt ar «ticat»?

—  To, ko es teicu, — viņš saka un izņem no kabatas magnetofonu. Viņš nogaidoši skatās uz mani.

—  Vai spēsiet noklausīties to vēlreiz? — viņš jautā. Es pamāju. Viņš nospiež pogu. Lente šņāc. Tā turpina šņākt.

—  Jums jāpatin atpakaļ.

—  Tā ir attīta atpakaļ. Tas, ko mēs klausāmies, ir sākums. Bet nekas nemainīsies, Molberg. Kasetē nekā nav.

—  Vai drīkstu to apskatīt?

Viņš atver vāciņu un izņem kaseti. Pasniedz to man.

Es to bridi apskatu.

—  Tā nav tā kasete.

—  Tā ir kasete, kas bija atbildētājā.

—  Viņi ir to apmainījuši.

Viņš bezcerīgi paskatās uz mani. Viņš pieceļas.

—  Turieties pie versijas, ka esat to dzirdējis! Jūs varat gudri panākt, ka jūs atzīst par nepieskaitāmu nozieguma izdarīšanas brīdī, —jo jūs esat slims, Molberg. Jūs patiešām esat slims.

Viņš dodas uz durvīm.

—  Un fotogrāfija? Vai arī fotogrāfiju jūs neatradāt?

Viņš pasmaida.

—  Mēs pat atradām negatīvus jūsu fotomaisiņos.

—  Kas ir uz tās fotogrāfijas? Vai neesat runājuši ar Lindvigu?

—  Esam gan, Molberg. Jūsu labs paziņa, vai ne? Bet šobrīd mēs runājam par šo fotogrāfiju. Jūs sakāt, ka nolikāt to zem paroceņa, vai ne?

—  Jā.

—  Tā ir tā fotogrāfija. Tā bija zem divāna paroceņa.

—  Vai jūs izpētijāt fonu?

—  Jā, izpētijām. Uzņēmums izdarits jūsu dzivokli. Kādā vasarā pirms vairākiem gadiem.

—  Tā nav istā fotogrāfija. Viņi ir to aizvākuši.

—   Mēs paņēmām to, kas bija zem paroceņa, — viņš sausi saka. Viņš skatās uz mani, šūpodams galvu. — Kas gan liek cilvēkam nogalināt tik skaistu meiteni?

—  Es viņu nenogalināju.

—  Molberg, jūs nogalinājāt savu draudzeni. Jūs nogalinājāt Kubžeku. Gan mēs uzzināsim, kāpēc. Acīmredzot viņš vairs negribēja dot nepatiesu liecibu jums par labu. Ir nenoskaidrotas ekonomiskās attiecības. Starp jūsu rēķinu un viņa rēķinu ir notikušas savādas naudas pārskaitišanas operācijas. Bet jūs taču to visu zināt. Mēs to uzzināsim, Molberg. Mēs uzzināsim visu.

—  Kubžeks mani fotografēja. Viņš mani filmēja. Viņiem vajadzīgas kustības. Viņi nevar to izdarit bez kustībām.

—  Par ko jūs runājat?

Es sagumstu.

—  Ne par ko. Tagad ir vienalga, — es saku.

Viņš pieskaras stenderei, kā gatavodamies aiziet.

—  Un Nataša? — es jautāju.

—  Mēs meklējam cimdus, ko jūs acīmredzot esat izmantojis. Jūsu nazis mums ir. Kad atradīsim jūsu cimdus, Molberg, mūsu rīcibā būs gandrīz neapgāžami lietiskie pierādijumi.

Viņš brīdi paliek stāvam durvīs. Tad domīgi saka:

—    Doktors Filips apgalvo, ka jums viss, kas ir noticis, ir ļoti reāls. Jūs uztverat to kā kaut ko tikpat reālu, kā es uztveru šo sarunu. Bet, kad atradisim cimdus, mums vairs nebūs nekādu šaubu. Nevienam no mums.

Vakars. Vējš pieņēmies spēkā. Pilsēta guļ.

Kaut kur tur viņa gulēja kāda sveša rokās. Varbūt es tiku aizvietots ar kādu citu. Varbūt pavisam.

Vai viņi ari gulēja, ieritinājušies viens otra līkumā, vai viņa sēdās jāteniski viņam virsū un ar roku ievadīja viņa locekli, un ļāva viņam iztukšot sevi savā mutē? Vai viņa arī staigāja, uzlikusi kājas uz viņa pēdām un aplikusi rokas viņam ap kaklu, vai viņi arī sēdēja naktī un dzēra tēju, un vai viņa sēdēja, bērnišķīgi satvērusi krūzi, un vai arī viņam šis skats izraisīja maiguma uzplūdu? Vai ari viņiem bija kopīga slepenu vārdu un skaņu pasaule, un vai tā bija līdzīga mūsējai? (Jn vai es biju līdzīgs viņam? Es tam neticu, bet tieši tas mani biedē.

Tie varējām būt mēs ar Moniku, kas tur gulēja, bet mēs tie nebijām. Tas bija kāds cits, kāds svešinieks, un tam nav nozīmes.

Tikai tad, kad atklājam, cik mūsu dzīve pilna nejaušībām, mēs pa īstam sākam no tām baidities. Tālā jaunībā nejaušībai bija maģiska aura. Nejaušības princips aizstāj mierinošas domas par likteni. Gadījuma rakstura tikšanās jaunības aizrautībā tika uzskatītas par Dieva vadošās rokas varenajiem pieskārieniem.

Nu jau ir pavisam tumšs.

Ārpusē trako vētra. Tā norauj kokiem alejā lapas. Lietus pātago ielas. Nokritušo lapu dūksts uz trotuāriem. Izkliedētas gaismas māju logos. Dažos no tiem — pēdējā zilā gaisma no ekrāniem. 264

Vakaru pēc vakara viņi tur sēž roku rokā, it kā sēdētu preti kopīgam ienaidniekam. Dažkārt attēli, ko viņi redz, sniedz atbrīvotibu — brižos, kad starp kustīgajiem attēliem televizoru ekrānos un tiem nekustīgi pievērstajiem skatieniem rodas mirgojoša simbioze, jo, kad attēlu raditā ilūzija ir pilnīga, tā savos apmēros pārspēj domu pasauli.

Vakaru pēc vakara viņi tur sēž, gluži kā sēdēja tie, kas bija pirms viņiem, tolaik, kad pasaule vēl bija jauna, roku rokā, vakaru pēc vakara, bezspēcīgās šausmās gaidot milzīgu, baltu gaismu — kad attēls eksplodēs mirgojošos plankumos vai kad iestāsies nāve. Kā elektroniska dūkoņa. Un arī tagad viņi tur sēž vakaru pēc vakara, un signāls nekad vairs neizzudīs un nepārvērtīsies sniegbaltā ņirboņā, nekad viņiem vairs netiks atgādināts, ka, dienai beidzoties, iestājas nakts. Kādu dienu nākotnē uz viņu ekrāniem iegaismosies Monika. Krāsu un formu joslās, kas raditas no skaitļiem.

Tas notika tur, ārpusē. Varbūt viss ir atkal aizvēries. Kā ūdens virs saviļņojuma, ko izraisījis akmens. Noziegums notika tur, ārpusē. Varbūt pēdas ir iznīcinātas. Ārpusē trūkst kādas detaļas. Varbūt tā traucēja.

Varbūt es visu pārspīlēju. Varbūt Džekam Paskālam ir taisnība. Varbūt viss kļūs labāk. Nākotnē. Varbūt mums tikai jānoskaņojas uz to. Jāpadodas. Mēs jau lidz šim esam zaudējuši tik daudz, ka varbūt kļūsim brivi tikai tad, kad zaudēsim pilnīgi visu. Kad padosimies mākslīgajai pasaulei, kas jau šobrid ir daļa no mums. Varbūt pretošanās ir tā, kas sagādā sāpes. Parole ir — padoties, peldēt līdzi, ļaut visam notikt. Varbūt tas nepadarīs mūs laimīgus. Bet varbūt tas padaris mūs mazāk nelaimīgus. Varbūt tas ir viens un tas pats. Mēs nejutisim, ka esam mainījušies, nejutisim citu cieto ādu, jo mūsējā būs kļuvusi tāda pati. Varbūt viņam ir taisniba. Mīlestība dzīvoja ar Moniku. Bet varbūt tikai pēc tam, kad tā nomira.

Paiet dienas. Es nezinu, cik. Es vairs nespēju to izšķirt. Ir dienām ilgas terapeitiskas sarunas un aizvien pieaugošs satraukums, un norūpējušās sejas, jo nav ne jūtu izvirduma, ne psihiska sabrukuma.

Kādu vakaru pie manis pienāk medmāsa.

—  Jūs aicina pie telefona.

Es ieeju savā istabā un paceļu klausuli. Otrā līnijas galā ir klusums.

Tad balss:

—  Jūs esat žurnālists, mister Molberg. Tad nu neaizmirstiet noskatīties ziņas!

Es atbildu neizteiksmīgā balsi:

—  Es redzēju, kā jūs kritāt…

īsa pauze. Tad viņš saka:

—  Nevajag ticēt visam, ko redzat.

Tad klausule tiek nolikta.

Ieskrien kopējs.

—  Molberg, rāda ziņas!

—  Jā.

Viņš bridi stāv un mīņājas.

—  Rāda jūs.

—  Jā.

Es dzirdu runas fragmentus. Ziņas… nupat iegūti… videokasete… Toms Kubžeks… žurnālists Mārtiņš Molbergs… apsūdzēts… vairākās slepkavībās… videoamatieris…

sensacionāli kadri… no dzivokļa… Monikas Milazāras noslepkavošana… Nataša Nuarē… gāzes eksplozija… izspiešana… liecināja… Kubžeks, iespējams, pats nogalināts… mēs šeit demonstrējam… bridinām, ka…

Kopējs šausmās blenž uz mani. Es stāvu klusēdams un sekoju attēliem. Izskatās tā, it kā es tur būtu bijis. It kā tas būtu es.

Es paeju garām kopējam, kas atkāpjas soli sāņus. Es pieeju pie gultas. Apguļos. Savelku segu sev pāri. Sajūta ir laba. Sega ir stingra kā mīkstu dūnu zārks. Tas varētu būt bijis es. Jo izskatās pēc manis. Varbūt tieši tāpēc tas ari esmu es. Es vairs droši nezinu.

It neko.

Paskaidrojumi

7. Ipp. Thank you, Louis. — Pateicos, Luis! (A/tg/.) 7. Ipp. My pleasure, sir. — Nav par ko, ser. (Angl.) 7. Ipp. Perrier— minerālūdens nosaukums. 11. Ipp. Foie gras — zosu aknu pastēte (fr.). 16. Ipp. I'm sorry, sir. — Piedodiet! (Angl.) 18. Ipp. Thank you, Louis. — Pateicos, Luis! (Angl.) 18. Ipp. Sir? — Par ko, lūdzu? (Angl.) 24. Ipp. You mean like a bird, sir? — Vai tā kā putns, ser?

(Burtisks tulkojums. Šādi Luiss atbild uz piedāvājumu pārdot informāciju, jo «pienest ziņas» angliski ir — to sing (burtiski: dziedāt).) 24. Ipp. Yeah. — Jā. (Angl.)

24. Ipp. Oh, oh no, thank you, sir, but no. (..) I can't sing. — О

nē, paldies, bet nē. Ziņas pienest es nevaru. (Angl.) 30. 1pp. Four Seasons— Četri gadalaiki — viesnīcas nosaukums. (Angl.)

79. Ipp. «Why would I let you in?» — Kāpēc lai es tevi ielaistu? (Angl.)

79. Ipp. «Because I turn you on.» — Tāpēc, ka es tevi ieslēdzu.

(Otra nozīme: «Tāpēc, ka es tevi uzbudinu.» — Vārdu spēle angļu valodā: to turn smth. on — ieslēgt (aparātu); to turn smb. on — seksuāli uzbudināt.) 91. Ipp. Foie gras d'oie— zosu aknu pastēte (fr.) 157. Ipp. Yes, sir. That's right. — Jā, ser. Tas tiesa. (Angl.) 157. Ipp. My pleasure, sir. Good-bye. — Nav par ko. Uz

redzēšanos! (Angl.) 194. Ipp. Deja-ou— agrāk redzēts (fr.).

201. Ipp. National Security Agency — Nacionālā drošības aģentūra (Angl.).

201. Ipp. /Yo Such Agency — nav tādas aģentūras (Angl.). 214. Ipp. Sorry, sir. — Piedodiet, ser! (Angl.) 214. Ipp. I know, sir. — Es zinu, ser. (Angl.) 214. 1pp. That's right, sir. Goodbye. — Tas tiesa, ser. dz redzēšanos! (Angl.) 217. Ipp. Wer ist er?— Kas viņš ir? (Vāc.)

217.    Ipp. Martin, ein alter Freund. — Martins, vecs draugs. (Vāc.)

218.    Ipp. Durch, fьr, gegen — caur, par, pret (uāc.).

224. 1pp. Who the fuck cares?— Kam gar to kāda daļa? (Angl.) 226. Ipp. Can I help you, sir?— Ar ko varu palīdzēt, ser? (Angl.) 226. Ipp. I'm looking for Mr. Jack Pascal. — Es meklēju misteru

Džeku Paskālu. (Angl.) 226. Ipp. You look sick, ser?— Jūs izskatāties slims, ser. (Angl.) 226. 1pp. I am. Of all of you. — Jā. Mo jums visiem. (Vārdu spēle angļu vai. — to be sick: I) būt slimam, 2) just nelabumu.)

246.    Ipp. Won't hurt you. Please don't say a word. — Es jūs

neaiztikšu. Lūdzu, nekliedziet! (Angl.)

247.    Ipp. Samuel French — restorāna nosaukums.

J umavĀ piedāvā-

amerikāņu psihologa

Dž. Greja

lieliskās grāmatas

«VĪRIEŠI IR NO MARSA, SIEVIETES — NO VENĒRAS»

«MARSS UN VENĒRA GUĻAMISTABĀ»

APGĀDS

JUMAVA

sērija

«ZVAIGŽŅU DZiVE»

A. Zirardo «MANA DZĪVE PRET TAVĒJO»

R. Vadims «SĀTANA MEMUĀRI»

APGĀDA

smurn

REALIZĀCIJAS DAĻAS ADRESE:

Jēzus baznīcas iela 7/9, Rīgā LV 1050

Tālr. 7221970

Izdevējs — apgāds «Jumava», Aspazijas bulvāri 24,

Rigā LV 1050. Reģ. apl. nr. 2-1012 Iespiests Rigas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 1 1, Rīgā LV 1004

[1] tulkojumus skat. gramatas beigās nodaļa «Paskaidrojumi». Datortehnikas termini un preses izdevumu nosaukumi nav tulkoti. (Red. piez.)

Content

Lārsens Mikels Droši nezinot

1

2

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Paskaidrojumi