Vudro Patriks

Dubultkrusts

PATRIKS VUDRO

DUBULTKRUSTS

PIRMĀ DAĻA

Kad ar gaili tu uz Benberikrosu jāj

Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj;

Tai gredzeni un zvaniņi pirkstos,

Un mūzika to pavada, kurp vien tā dotos.

Divi gredzeni uz kreisās rokas, zvaniņš uz labās,

Viņa sēž seglos augstu, kā klājas.

Zvaniņš uz labās pēdas pirksta, gredzens uz kreisās,

Viņa sēž seglos cienigi, kā klājas.

Kad ar gaili tu uz Benberikrosu jāj

Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj;

Tai gredzeni un zvaniņi pirkstos,

Un mūzika to pavada, kurp vien tā dotos.

(Parasts bērnu dzejolītis, pārveidots)

1

Spogulis izglāba viņam dzīvību.

Eds Strekens nebūtu ieskatījies spoguli, ja tas neatrastos kāpņu lejasgalā un viņam nevajadzētu iet tam garām, lai nokļūtu bārā. Vakariņas ritēja lieliski. Bija iztukšotas gandrīz divas vīna pudeles, un, iespējams, tas pamudināja viņu palūkoties spogulī. Strekens neapstājies pameta uz sevi skatienu, pat nepagriezdams galvu.

Pavadījis sešas dienas Kirasao saulē, viņš bija vasarrai- bumains un brūns. Pēc dušas mati joprojām bija stīvi - tajos turējās sāls no jūras, kurā viņš nira pirms dažām stundām. Vaigus un zodu klāja bārdas rugāji, un krekls cieši apņēma spēcīgos plecus. Strekens nebija iedomīgs, tomēr viņa mute savilkās tikko jaušamā smaidā. Viņš izskatījās diezgan labi, tas nu bija jāatzīst.

Ticis kāpņu posmam līdz pusei, viņš atskārta, ko bija pamanījis.

Paraudzīties spogulī vēlreiz bija par vēlu, taču prātam' pietika ar to pašu. Steigdamies augšā pa vairākiem pakāpieniem reizē, Strekens iztēlē uzbūra ainu, ko bija redzējis, - Kristīne Molinē, kura sēdēja pie abu galdiņa zāles dibenplānā, paliekusies uz priekšu, ar pipeti kaut ko pilināja viņa glāzē.

Viņa bija aizlikusi glāzei priekšā ēdienkarti, un, ja nebūtu šā spoguļa, Strekens to nemūžam nebūtu ieraudzījis. Prātā iezvanījās trauksmes zvani. Ko gan tā sieviete, sasodīts, dara? Grasās viņu sazāļot?

Strekens piegāja pie bāra un nopirka paciņu Camel. Izkratījis cigareti, viņš ievilka garu dūmu. Sī sieviete viņa dzērienam piejauca narkotikas. Jā, tieši to viņa acīmredzot darīja. Malkodama aperitīvu, viņa stāstīja par savu aizraušanos ar ekstāzi, bet pēc pirmā ēdiena ielika viņam klēpī pēdu un ierosināja mantu nomēģināt. Viņas domu gaita bija vienkārša. Kristīne uzskatīja, ka sekss ekstāzi varā ir labāks, jo narkotikas pastiprinot un paildzinot baudu.

Strekens nelietoja narkotikas, tāpēc atjokojās. Kristīnes sejā pazibēja aizkaitinājums, un viņš atvainojās, teikdams, ka aizies nopirkt cigaretes. Nekaunīgā rīcība Strekenu pārsteidza. Šī sieviete nesaprata atteikumu.

Nākamajā dienā Strekenam vajadzēja atgriezties Londona ar fotofilmām, ko viņš bija uzņēmis zem ūdens un kas paredzētas National Geographic kalendāram. Viņš bija nolēmis tikties ar Kristīni, kad viņa nedēļas nogalē pārbrauks mājās. Ieraudzījis spoguli šo ainu, Strekens juta, ka viņu pārņem šaubas. Kristīnes rīcība viņu sadusmoja. Vai tad turpmākais tāpat jau nebija skaidrs? Divdesmit deviņus gadus vecs vīrietis ir gana atjautīgs, lai saprastu, ka skaista sieviete masē viņa stakli ar pēdu ne jau tādēļ, lai uzlabotu asinsriti.

Viņš vēlreiz ievilka cigaretes dūmus, taja pašā mirkli pieņemdams lēmumu glāzes apmainīt. Ja Kristīne grib eiforiju, lai bauda to viena. Samaksājis par cigaretēm, viņš devās lejā. Kaut kur tālumā grupa spēlēja kalipso.

Lobster Pot Vilemstadē bija labākais restorāns - būvēts no koka un salmiem, turklāt pašā okeāna malā. Viņu galdiņš bija telpas dziļumā. Pa ceļam Strekens pamanīja dzel- tenastu zivju bariņu, kas, zibēdamas kā stikla šķembas, patrulēja ūdenī, gaidot ēdiena atliekas. Rafijas žalūzijas bija paceltas, un vēja brāzmas purināja sveču liesmas.

Kristīne bija uzmetusi uz pleciem vilnas jaku. Viņa izskatījās satriecoša un izstaroja veselību - baltiem, līdzeniem zobiem, vingra un spēcīga, gluži vai meitene no žurnāla vāka. "Vārnu kājiņas" ap acīm Strekenam kādu atgādināja, taču viņam ne prātā nenāca lauzīt par to galvu. Viesmīlis bija nokopis šķīvjus, un izšķīdušās narkotikas Strekena glāzē nebija manāmas. Viņš apsēdās pie galda un nodzēsa cigareti.

-    Vai nav mazliet muļķīgs paradums cilvēkam, kurš to vien dara kā nirst jūrā? - Viņas valodā jautās skaidrs Londonas īstendas akcents.

-     Laikam jau ir.

Kristīne bija sportiska sieviete, tāpēc uz viņas glāzes nebija lūpu krāsas nospieduma. Abas glāzes bija piepildītas vienādi. Ilgi tā gan nebūs, Strekens nodomāja.

Viņš izņēma no groziņa maizes riecienu, salauza to četrās daļās un pāri Kristīnes galvai iemeta jūra. Dzel- tenastes nekavējoties metās maizei virsū. Kad Kristīne aizgriezās, lai pavērotu drudžaino rosību ūdeni, Strekens žiglām, drošām kustībām samainīja glāzes. Tas prasīja tikai sekundi, un nākamajā mirklī Kristīne viņu ieraudzīja ar glāzi rokā.

-     Par zivīm, - Strekens teica, saskandinādams glāzes. Paskalinājis malku mutē kā īsts vīna pazinējs, viņš iztukšoja glāzi vienā rāvienā, kaut gan daudz labprātāk būtu dzēris alu.

-     Par zivīm, - Kristīne piebalsoja. Strekens juta, ka izturas mazliet samāksloti, taču viņa to nemanīja. Kristīne izdzēra glāzi, viegli norīdama Sancerre ar ekstāzi. Viņa nesāka rīstīties un neķēra sev pie kakla. Iedzalkstījās viņas spožās zilās acis, un smaids aicināja doties prom.

Vakariņas bija galā, un abi piepeši kļuva steidzīgi. Stre- kens piedāvājās maksāt daļu rēķina, labi zinādams, ka nevar to atļauties, taču Kristīne ieteica nemuļķoties - šoreiz maksāšot viņa - un apjautājās, pie kura abi dosies. Tā kā jau bija noskaidrots, kur katrs apmeties - Strekens mitinājās teltī, Kristīne bija noīrējusi istabu viesnīcā San Mar- co -, jautājums bija retorisks.

Kad rēķins bija samaksāts, abi roku rokā izsteidzās no restorāna.

Pašaurā viesnīcas istaba bija iekārtota kičīgā Kārību stilā. Pie galda stāvēja bambusa taburete un stūri - bambusa atpūtas krēsls. Fotoreprodukcijās pie sienas bija redzamas vieglas laivas, palmas un tropu augļi. Uz grīdas mētājās džinsi, bet uz palodzes žāvējās sārts bikini. Kristīne devās pie minibāra pēc alus, un Strekens pa to laiku kritiski nopētīja fotoreprodukcijās.

Iesmējusies viņa šļupstošā balsī pavēlēja Strckenam, lai tas nomet apģērbu, pati nozuzdama vannas istabā, kur uzvilkšot ko ērtāku. Izrādījās, ka ērtāk ir vispār bez drēbēm, un, kad durvis atvērās, Strekens gaidīja viņu tāds pats.

-     Es liku tev būt pilnīgi kailam. - Kristīne papurināja tumšos matus, kas brīvi slīga pār pleciem.

-    Es jau esmu pilnīgi kails. - Strekena sirds dauzījās kā golfa bumbiņa īsā gumijā.

-     Neesi vis. Ņem nost arī to aproču pogu! - Kristīne, smagi un neveikli pārvēlusi vārdus pār lūpām, rādīja uz viņa kaklu, kur ķēdītē karājās masīva sudraba aproču poga.

Strekens piepeši jutās neomulīgi. Vai Kristīne, pirms pievienoja narkotikas viņa vīnam, jau bija salietojusies? Tad viņai draudēja pārdozēšana.

-    Tā paliks, kur ir. - Strekena balss ietrīsējās. Viņā modās aizdomas. Aproču poga - viņa vectēva roku darbs - bija dzimtas mantojums. Pēdējos vienpadsmit gadus Strekens to noņēma vienīgi lidostās, iziedams pa metāla detektora vārtiņiem. Otra aproču poga naktī, kad gāja bojā viņa vecāki, bija nozagta.

Kristīne sarauca pieri, it kā būtu jāmeklē atbilde uz grūtu jautājumu.

-    Tas nekas, - viņa noteica un, nometusies gultā uz ceļiem, tuvojās Strekenam.

-    Krisij, man tev kas sakāms.

Taču viņa neklausījās. Viņas pirksti, gluži kā plēsoņas nagi, čirkstēdami spiedās cietinātajā palagā. Strekens redzēja viņas iedegušajā ādā stringu atstāto balto šautru - kā papīra nazi - un saviebās, juzdams viņas krūtis pie- spiežamies savam ķermenim. Kristīnes acis kļuva stiklainas, lai gan tikko bija mirdzējušas kvēle. Viņa strauji apreiba. Strekens grasījās pietrausties sēdus un pateikt, ka ir pārdomājis, taču tajā mirklī viņa jāteniski uzsēdās tam virsū.

-     Krisij, atliksim uz citu reizi. Tu nejūties labi. Es samainīju mūsu glāzes. - Kaut kas nebija lāgā. Viņa izmi-' sīgi kampa gaisu. - Krisij?

Kristīnes acīs pazibēja apjausma, un tas bija pēdējais, ko Strekens ievēroja, pirms viņa noraustījās un, piespiedusi roku pie krūtīm, ar dobju blīkšķi nogāzās uz grīdas.

2

Kristīne bija nokritusi uz muguras. Lūpas, no kurām atplūda asinis, nozilēja. Acis pārgriezās, kļūdamas aklas un baltas kā novārītas olas. Strekens izlēca no gultas un notupās viņai blakus, paķerdams no naktsgaldiņa tālruni.

Viņš sastādīja 912, neatliekamās palīdzības numuru. Rādītājpirksts netrāpīja uz īstajiem taustiņiem. Piezvanījis uz nepareizu numuru, viņš mēģināja vēlreiz, spiezdams taustiņus lēnāk. Operatore acumirklī atsaucās.

-      Mana draudzene noģība. - Strekens jutās tā, it kā atrastos kaut kur starp īstenību un iedomu pasauli. Sava balss viņam izklausījās svešāda. Šķita, ka viņš tēlo kādu lomu izrādē, ko vēlāk vērtēs kritiķi. Viņš nebija panikas pārņemts, taču gribēja, lai operatore izprot situācijas nopietnību. - Man liekas, viņai ir sirdslēkme.

-     Kur jūs atrodaties, ser?

-     Viesnīcā Sari Marco. Četrdesmit trešajā istabā.

-    Vai jūsu draudzene ir pie samaņas?

-     Nē, nav, - viņš atbildēja.

-     Vai viņa elpo?

-     Nē, neelpo.

-    Cik ilgi viņa tadā stāvokli ir?

-     Kādas desmit sekundes.

-     Vai viņai…

-    Paklausieties, - Strekens viņu pārtrauca, - sūtiet šurp palīdzību! Nekavējoties! - Viņš nolika klausuli. Nebija laika garai tērzēšanai, jo šķita, ka ar Kristīni patiešām ir slikti. Strekens nebija pārliecināts, ka mediķi pagūs laikā.

Lai gan vienpadsmit gadus viņš nodarbojās ar nirša- nu, ne reizi nebija radusies vajadzība likt lietā apgūtās pirmās palīdzības sniegšanas iemaņas. Nu tas brīdis bija klāt. Līdz ar adrenalīna vilni Strekens juta atbildību - viņa pienākums bija glābt dzīvību. Viņš mēģināja sataustīt pulsu Kristīnes plaukstas locītavā. Nekā. Piespieda pirkstus pie viņas jūga vēnas. Nekā. Pavilcis lejup viņas zodu, Strekens pārbaudīja, vai mēle nav aizsprostojusi traheju. Nebija. Viņš sāka mākslīgo elpināšanu, atvairīdams domu, ka beidzot abu lūpas saskaras.

Pēc trim minūtēm Kristīne joprojām neizrādīja ne mazākās dzīvības pazīmes. Strekens sāka elpināšanu vēlreiz, balsī skaitīdams ritmu. Drudžaini pūlēdamies atdzīvināt sievieti, viņš spieda uz tās krūtīm arvien spēcīgāk.

Nekas nenotika.

Vēl pēc divām minūtēm viņš vairs nespieda, bet izmisis dauzīja.

Strekens atkrita pret gultu un blenza griestos. Neatliekamās palīdzības automašīnas vadītājs varēja izslēgt zibsnījošās bākugunis, apklusināt sirēnas un braukt lēnām.

Kristīne Molinē bija mirusi.

Strekenam aizmiglojās acis. No spriedzes uzmācās ne-' labums. Viņš neaptvēra, ko jūt. It kā dziļi viņā no sprosta būtu izlauzies sāpīgu emociju jūklis - panika, bailes, nožēla, vainas apziņa, vēlēšanās saprast -, un tās visas šaudījās viņam pakrūtē kā burkā iesprostotas lapsenes.

Nespēdams uz Kristīni skatīties, viņš savāca savas drēbes un devās uz vannas istabu, kur aši apģērbās. Tad iedzēra pāris malku ūdens, lai nomāktu nelabumu. Atgrie- zics istabā, viņš norāva no gultas palagu un apsedza ar to mirušo, nesaprazdams, vai dara to viņas vai sevis dēļ, vai tāpēc, ka viņa ir kaila, vai tāpēc, ka mirusi. Šķita, ka šajā bridi tā jārīkojas.

Strekens klusībā lādēja sevi, ka restorānā nebija visu labi apdomājis. Ja viņš būtu mazliet pakustinājis smadzenes, Kristīne patlaban būtu dzīva. Viņš atcerējās, ka ekstāzi parasti ir tabletēs, un tas nozīmēja, ka pipetē bijis kas cits. Galu galā viņam zināmās narkotiskās vielas nemaz nevarēja lietot, izmantojot pipeti. Pipetei īstā vieta bija laboratorijā, nevis restorānā. Taču - kāda jēga prātuļot, kad ļaunums jau noticis? Tik un tā viņš jutās vainīgs.

Strekens aizkūpināja cigareti. Prātā iešāvās kada doma, un viņš atminējās skatienu Kristīnes acīs, kad bija pateicis, ka samainījis glāzes. Šis skatiens pauda atskārsmi, sapratni, it ka tāds iznākums būtu loģisks, it kā viņa nebūtu pārsteigta par to, kas notiek, it kā būtu samierinājusies ar zaudējumu kādā ciņā. Kristīne, rūdīta narkomāne, visticamāk zināja, kāds daudzums nekaitē un kāds ir bīstams. Pipete bija divas collas gara. Tā bija liela deva. Ja viņš nebūtu glāzes samainījis, uz grīdas ar nozilējušām lūpām un acīm olas baltumā gulētu pats. Lai cik neticama bija šāda iespēja, Strekenam caur prātu kā zibens spēriens izskrēja doma - viņa mēģināja mani nogalināt. Seksa spēlītes bija tikai izlikšanās.

Lai kāds būtu Kristīnes nodoms, tas bija pavērsies pret viņu pašu. Nejaušs skatiens spoguli, tad vienkārša uzmanības novēršana, un glāzes bija samainītas. Vienkāršs triks un vecs kā pasaule. Kristīnei neveicās, un viņa dārgi par to samaksāja.

- Velns! - Strekens skaļi izgrūda. Šaurajā istabā tas izklausījās spocīgi. Viņam bija jāizdomā, kā lai rīkojas.

Risinājums nenāca viegli. Viņš zināja, kas būtu jada- ra. Jāpaceļ klausule un jāpiezvana policijai. Tā kā Kristīni atdzīvināt nebija cerību, par viņu ziņot vajadzēja vēl vienam ārkārtēju situāciju dienestam. Taču policija nebāzīs līķi maisā un neliks Strekenam doties mājās. Izmeklētājs gribēs zināt, kas šeit noticis. Viņa, Strekena, pirkstu nospiedumi klāja vai visu mirušās ķermeni.

Viņu aizturēs. Paies vairākas nedēļas, līdz viņš tiks vaļā no apsūdzībām, un var pat gadīties, ka viņš nespēs attaisnot sevi. Sasodīts, viņš pat nezināja, vai ir vainīgs vai nav! Turklāt tuvojās termiņš, no kura atkarīga Strekena karjera. Ja viņš nenogādās fotofilmas National Geograpliic laikā, viņš tikpat labi var pieteikties cietumā. Strekens ne- grasījās tās kādam uzticēt vai sūtīt pa pastu - par to nevarēja būt ne runas. Šis līgums bija ko vērts. Ja žurnāla redaktoram patiks kalendāram domātās fotogrāfijas, Strekenam būs nodrošināts ikgadējs honorārs. Ja viņš netiks uz rezervēto reisu, tad varēs doties prom tikai nākamās dienas vakarā, līdz tam zaudēdams gan veselu dienu, gan cerības nodot filmas laikā. Vāka fotogrāfija, samaksa, ikgadējais honorārs un gods tiktu citam. Cilvēkam, kurš nebūtu pelnījis tādu pavērsienu savā karjerā. Mazāk talantīgam cilvēkam. Tādam kā I3ills Teners. Viņam bija jāpaspēj uz to reisu.

Logā noplaiksnīja zila gaismas strēle, un Strekens noprata, ka pie ēkas piebraukusi neatliekamās palīdzības automašīna. Viņš pameta skatienu pulkstenī. Astoņas pāri pusnaktij. Lidmašīna izlidoja aptuveni pēc sešām stundām, un, ja veiksies, viņš uz'to paspēs. Attīstījis fotofilmas un nosūtījis attēlus uz Vašingtonu, viņš pieteiksies policijā Londonā.

Strekenam nepatika šī bēgšana. Viņš nevēlējās tā pamest Kristīni. Taču, visu apsvēris, Strekens saprata, ka izvēles tikpat kā nav. Viņš nedrīkstēja gaidīt ierodamies neatliekamās palīdzības mediķus. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka tiek apsūdzēts slepkavībā. Viņš nedrīkstēja upurēt karjeru tāda cilvēka dēļ, kurš bija gribējis viņu nogalināt. Tiklīdz vairs nebūs jāuztraucas par fotofilmu nodošanu, viņš noskaidros, kāpēc Kristīne grasījās viņu aizraidīt nāvē. Lēmums bija pieņemts. Patlaban svarīgākais bija tikt prom no Kirasao.

Atpakaļ neskatīdamies, Strekens uzmauca kroskurpes un klusi izslīdēja tukšajā viesnīcas gaiteni. Lifta kabīne cēlās augšup. Pēc dažām sekundēm būs klāt mediķi. Aiz- traucies līdz gaiteņa galam, viņš steidzās lejā pa kāpnēm.

Pirmajā stāvā, nenogriezies uz vestibila pusi, Strekens straujā gaitā devās uz sānu virpuļdurvim, kam tuvojoties viņš metās skriešus, līdz izšāvās ārā kā lingas mests olis.

Strekens bija uzslējis telti Pīta un Megijas niršanas skolas teritorijā, sešu jūdžu attālumā no Vilemstades, pie Svētā Mihīla līča. Viņš sāka skriet, juzdamies pateicīgs par šo iespēju kustēties un kliedēt spriedzi. Strekens skrēja pa sānielām, līdz nonāca uz Brēdestrātas vietā, kur pār Svētās Annas līci stiepās Karalienes Emmas paceļamais tilts. Labajā pusē slējās Shell naftas pārstrādes fabrikas torņi, un kāda skursteņa galā, sadegot atlikušajai gāzei, plīvoja oranža liesma. Ticis pāri tiltam, Strekens nogriezās pa kreisi, uz piekrastes ceļa, un paskrēja garām viesnīcai Hoiiday Beach, līdz atrada taciņu, kas aizveda viņu pie ūdens. Nometis kroskurpes, viņš apstājās, lai atvilktu elpu.

Vai viņš Kristīni nogalināja? Strekens to nezināja. Iespējams, to izšķirs kāda juridiska nianse. Viņš samainīja glāzes, zinādams, ka viņa glāzē kaut kas iepilināts, - kā gan viņš varēja zināt, ka tā ir inde? Ja viņš spētu pierādīt, ka Kristīne sagatavoja šo glāzi viņam, viņu apsūdzētu slepkavībā bez iepriekšēja nodoma. Slepkavībā bez iepriekšēja nodoma? Daudz labāk tas neizklausījās. Šaubas neatkāpās, tumšas un uzmācīgas tās mocīja prātu, lai ari kā Strekens mēģināja tās aizgainīt. Kristīne grasījās ar viņu izrīkoties tā, kā beigu beigās notika ar Kristīni pašu. Nebūs viegli to iestāstīt policijai, taču zināms atvieglojums sirdsapziņai tas bija.

Krastā vēlās un šķīda viļņi, un Strekens skriedams pieskaņojās to ritmam. Saspringums pamazām atslāba. Viņš nebija noslepkavojis Kristīni. Tas bija nelaimes gadījums. Gan viņš izķepurosies, un viss būs kārtibā. Viņš pieļāva briesmīgu kļūdu, nepieprasīdams paskaidrojumus par pipeti, taču bija darījis visu, lai Kristīni glābtu. Iespējams, viņam izdosies nokļūt Londona, un tad jau pēc septiņpadsmit stundām viņš iesoļos turienes policijas iecirknī un visu izstāstīs.

Pēc trīsdesmit piecām minūtēm Strekens, smagi elsdams, ieradās niršanas skolā.

Vilemstadē viesnīcas San Marco otrais stāvs ņudzēja kā bišu stropā. Viesi, alkdami redzēt, kas noticis, izbāza galvu pa durvīm gluži kā susliki no alām prērijā, gatavi acumirklī nozust, ja ostu pēc nepatikšanām. Pārvaldnieka vietnieks šaudījās šurpu turpu, atkārtodams, ka bažām neesot pamata.

Četrdesmit trešajā istabā ari trešais elektrošoka trieciens nespēja iedvest dzīvību Kristīnē Molinē. Mediķi solīja turpināt atdzīvināšanu ceļā uz Svētās Elizabetes slimnīcu, taču viņu sejas izteiksme pauda, ka pūliņi ir velti. Mediķu brigādes vadītājs sazinājās ar dispečeru, pavēstīdams, ka dodas atceļā.

-    Kā jūtas vīrietis, kurš mums zvanīja? - dispečers apvaicājās.

-     Kāds vīrietis? - Mediķis bija neizpratnē.

Pēc trim minūtēm no Pundas policijas iecirkņa izbrauca patruļmašīna.

3

Coral Kraal skola bija iekārtojusies vienā no trim celtnēm, kas aizņēma nelielu teritoriju liedagā. Tā bija vienkārša un plaša balta betona ēka ar zilu rievota skārda jumtu. Durvīm priekšā bija piekaramā slēdzene, logiem aiztaisīti slēģi. Ja Strekens iekļūtu ēkā un Pītu un Megiju uzmodinātu, viņi būtu pikti, tāpēc Strekens nopriecājās, ka pirms došanās uz restorānu savu aprīkojumu bija iznesis ārā.

Zēmani bija Strekena vienīgie draugi ne tikai Kirasao, bet gandrīz visā pasaulē. Pīts, pirms lodes ievainojums gurnā piespieda viņu atvaļināties, sešus gadus bija dienējis Nīderlandes īpašo spēku jūras kājnieku vienībā. Tad viņš atgriezās Kārību jūras salās, lai sāktu jaunu dzīvi, kļūstot par niršanas instruktoru. Strekens ar viņu bija iepazinies pirms pieciem gadiem pie rifa netālu no Bonai- res salas, kur Pītam zem pamatīga akmens bija iesprūdusi pēda. Kad piepeldēja Strekens ar savām fotokamerām, Pīts ar nazi jau bija iešķēlis potītē, grasīdamies no pēdas' atbrīvoties. Griezums nebija pārāk dziļš, un abiem kopā izdevās akmeni izkustināt. Strekens palīdzēja Pītam uz- nirt, jo viņam bija izsīkuši skābekļa krājumi. Ja Strekens būtu ieradies piecas minūtes vēlāk, Pīts izdzīvotu vienīgi tad, ja zaudētu pēdu.

Strekens, kavēdamies atmiņās par šo gadījumu, pašūpoja galvu. Apgājis apkārt verandai ēkas sānos, viņš devās pie telts, kas bija uzslieta vieta, 110 kuras pavērās skats uz jūru, un veikli to nojauca. Salocījis audeklu, viņš iegrūda to telts somā, kuru kopā ar guļammaisu piesprādzēja pie sakravātās mugursomas, pēc tam 110 skapīšiem, kas rindojās gar ēkas sienu, izņēma fotokameras, objektīvus, zibspuldzes un fotofilmas. Viņam ne reizi vien bija vajadzējis pamest valsti steigā, tāpēc desmit minūšu laikā viņš bija sagatavojies ceļam.

Lai gan bija norunāts, ka Megija Zēmane puspiecos aizvedis Strekenu uz lidostu, viņš vairs nevēlējās tik ilgi gaidīt. Pēc šāvakara notikumiem viņš tik un tā nespētu iemigt, tāpat kā nespēja sēdēt dīkā. Strekens gribēja būt viens. Viņš alka tikt tālu prom no Kirasao. Nabaga Kristīne! Kaut arī šī sieviete bija vēlējusies Strekenu nogalināt, viņas nāve Strekenu satrieca.

Niršanas skolas džips, ko izmantoja tikai skābekļa balonu izvadāšanai pa niršanas vietām dažādos salas nostūros, stāvēja uz laivu rampas. Piecos gados, kopš Strekens te ieradās, viņš ne reizi nebija redzējis Pītu atstājam džipa atslēgas kur citur kā vien saules aizsargstikla kabatiņā. Tā kā Pīts un Megija mitinājās vieglā namiņā divu jūdžu attālumā, viņi nedzirdēja motora astmatisko klepu, tam iedarbojoties.

Strekens centās braukt tā, lai nepiesaistītu uzmanību, tomēr acīmredzot bija izvēlējies pārāk mazu ātrumu, jo pie Julianadorpas nobrauktuves viņam garām patraucās policijas mašīna. Sviedriem noplūdušu muguru viņš pustrijos ieradās Hato lidostā.

Reiss bija tikai pusseptiņos. Reģistrācijas kases vēl nebija atvērtas. Strekens palūdza apsargam papīra lapu un apsēdās, lai uzrakstītu vēstuli. Viņam bija jāpaskaidro Pītam un Megijai ne tikai par džipu. Daudzi salinieki zināja, ka viņš uzturas Coral Kraal skolā, un agri vai vēlu policija ieradīsies pie Zēmaniem un viņus iztaujās. Labāk, ja draugi uzzinās visu no viņa, nevis būs spiesti izdarīt secinājumus paši.

Strekens Zēmaniem uzticējās un, klāstīdams uz lapas traģisko notikumu, jutās labāk. Pīts un Megija sapratīs. Viņi zināja, ko šis brauciens Strekenam nozīmē. Viņi zināja, ka Strekens deviņus gadus gaidīja izdevību, kādu viņam pavērs National Geographic pasūtījums.

Strekens drudžaini kricelēja. Viņš pavēstīja par spoguli un pastāstīja par pipeti. Par to, ka samainīja glazēs. Kā Kristīne vedināja viņu uz viesnīcu. Par viņas nāvi, par zvanīšanu neatliekamajai palīdzībai un mēģinājumiem viņu atdzīvināt. Strekens atzinās, ka nav piezvanījis policijai, taču dosies uz varas iestādēm, tiklīdz būs noskaidrojis, kāpēc Kristīne grasījās viņu noindēt. Viņš uzsvēra, ka neredz citu iespēju - viņam jātiek lidmašīnā. Nobeigumā viņš solīja nosūtīt e-pasta vēstuli un piemetināja, ka atslēgas atstājis parastajā vietā.

Pēc pusstundas Strekens izlocīja kājas, apstaigādams reģistrācijas zāli, kur norisinājās gatavošanās gaidāmajai darbadienai. Apkopējs ar salmu cepuri galvā stūma dūcošu grīdas spodrinātāju, kas uz flīžu grīdas atstāja spī*- dīgu sliedi kā gliemezis. Divas meitenes zilos formas tērpos vēra vaļā KIM aviolīnijas reģistrācijas leti. Viena turētājā virs letes ieslidināja kartīti ar reisa numuru. Tā kā Strekens bija sešas pēdas un divas collas garš, viņš lidojumu pāri okeānam vieglāk pārcieta, sēdēdams pēdējā rindā. Viņš pagaidīja, līdz meitenes bija gatavas darbam, un reģistrējās.

Tā, kura stāvēja aiz letes, bija araukāņu skaistule. Slaida, ar bieziem kastaņbrūniem matiem, kas viļņiem slīga pār muguru. Seju klāja bieza kosmētikas kārta. Skropstas ērkšķu biezumā ietvēra trifelēm līdzīgās acis. Sarkanbrūnā lūpu krāsa akcentēja pilnīgās lūpas un, tāpat kā zilie žaketes atloki, izcēla piena šokolādes krāsas ādu. Parastā dienā Strekens uzsāktu flirtu un mēģinātu dabūt vietu biznesa klasē. Bet ne šodien. Nejauši pastrādāta slepkavība tādas tieksmes apslāpē.

-     Vai jums būtu aploksne? - viņš jautāja.

-     Protams. - Meitene no blakus galdiņa paķēra aploksni.

-     Paldies! Kur es varētu nopirkt pastmarkas? - Strekens salocīja vēstuli un pārlaida mēli pār aploksnes atloka malu.

-     Patlaban tas nav iespējams. - Meitene smaidīdama pielieca galvu. - Taču, ja atstāsiet man dzeramnaudu, es ar prieku pusdienas pārtraukumā to nosūtīšu.

-     Būšu jums ļoti pateicīgs. - Klientu apkalpošana Kārību reģiona stilā. Strekens pasniedza meitenei aizlīmēto aploksni, vērodams, kā lidojumam uz Londonu reģistrē viņa mugursomu un niršanas piederumu somu. Fotokameras palika viņa rokas bagāžā. Neattīstīto fotofilmu rullīši izspīlēja jakas kabatas. No filmām viņš nešķīrās ne brīdi. Tās bija viņa dzīves asinis, viņa bagātība un nākotne. Viņš neuzticējās bagāžas krāvējiem.

-    Vai jums ir nelabi? - KLM meitene apvaicājās.

-     Vēlu aizgāju gulēt un agri cēlos.

Viņa pamāja ar galvu un atvadoties pamirkšķināja ar lielajām brūnajām acīm. Strekens paņēma no letes savu pasi un iekāpšanas talonu un taisnā ceļā devās uz izlidošanas atpūtas zāli.

4

Lidmašīnas salons bija pārpildīts. Strekena vieta bija blakus pļāpīgam holandiešu pārim, kas nevilcinādamies uzdeva ierastos jautājumus: "Ar ko jūs nodarbojaties?" - un: "Vai bieži braucat uz Kirasao?" Viņš pastāstīja, ka ir zemūdens fotogrāfs, un uzzināja, ka vīrietis strādā Hewlett- Packard par klientu menedžeri, bet viņa sieva ir skolotāja.

Strekenam nenesās prāts uz saviesīgu tērzēšanu. Kristīnes nāve bija apdzēsusi viņa iedzimto laipnību. Savas profesijas pieminēšana bija kļūda, kas rosināja kaimiņus tarkšķēt līdz pat Holandei. Strekens nojauta, ka ceļabiedre drīz sāks taujāt par viņa iemīļotajām niršanas vietām un vīrietis apvaicāsies, cik tuvu viņš redzējis haizivi. Nebēdādams, vai abus aizvaino, Strekens izbeidza sarunu, novilkdams lejup iluminatora aizvirtni, tad, noguruma izmocīts, aizvēra acis, jau kuro reizi ieprātodamies, kas gan bijusi Kristīne Molinē un ko viņa gribējusi.

Strekens izvirzīja trīs versijas, kāds bijis Kristīnes mērķis. Kristīne gribēja iebarot viņam narkotikas. Iemidzināt viņu. Vai nogalināt. Strekens apsvēra visus trīs pieņēmumus. Pilnīgi iespējams, ka doma par Kristīnes nolūku viņu noindēt bija pārsteidzīga.

Kaut ari deva bija nāvējoša, slepkavība bija vismazāk ticamā versija. Strekens nezaga. Nespēlēja azartspēles. Neapmeklēja publiskos namus un augļotājus, un viņa vienīgie parādi bija saistīti ar MasterCard. Viņš iepinās kautiņos vienīgi par sīkumiem - par izlietu Guinness pinti vai acs piemiegšanu sveša vīrieša meitietim. Pirms desmit gadiem citā pasaules malā viņam iznāca saskrieties ar likumu, taču iespēja, ka Kristīne Molinē biitu saistīta ar laikiem, kad viņš pa Dienvidaustrumāzijas valstīm pārvadāja kontrabandas dārgakmeņus, bija apšaubāma.

Ja viņa patiešām grasījās nonāvēt mani, Strekens prātoja, izvēlētais paņēmiens bija nevajadzīgi intīms. Kāpēc jādodas smalkās vakariņās, jācenšas būt pavedinošai? Kāpēc jāpieļauj, lai viņus kopā redz tik daudz ļaužu? Vai viņa zināja, pēc cik ilga laika iedarbosies pārmērīgā deva? Strekens lēsa, ka no brīža, kad viņa iedzēra vīnu, līdz nāves iestāšanās mirklim bija pagājušas veselas divdesmit minūtes, un masīvākam cilvēkam, kāds viņš bija, šis laiks būtu vēl ilgāks. Ja nu viņš vēlētos pakavēties restorānā? Ja nu viņš noraidītu aicinājumu doties uz viesnīcu? Trūka loģikas. Turklāt Kristīnes rīcībai nebija motīva. Uzskatīt Kristīni par algotu slepkavu bija absurds. Viņa bija parasta pilsētas meiča, kurai mīlējoties patika asas izjūtas. Strekenam pret to nebija iebildumu - līdz brīdim, kad Kristīnes vairs nebija.

Tātad - viņa gribēja mani iemidzināt. Kādēļ? Lai aplaupītu? Ja tāds bija Kristīnes mērķis, viņas aprēķins bijis aplams. Strekena bankas bilance nebija vērta pat papīra, uz kura tā izdrukāta. Makā viņam bija labi ja astoņdesmit guldeņu. Arī izvarošanu varēja atmest - kā gan tas būtu iespējams, ja viņš gulētu nemaņā?

Tātad Kristīne gribēja iemānīt viņam narkotikas, lai uzlabotu mīlēšanos, - tieši tā, kā bija stāstījusi restorānā, tiesādama kuskusu. Varbūt viņu uzbudināja iespēja manipulēt ar vīrieti? No visām trim versijām šī katrā ziņā bija visticamākā. Kristīne gribēja padraiskoties, bet kļūdījās ar devu - tas arī viss.

Tomēr pat pēc šāda secinājuma vieglāk nekļuva. Stre- kenam bija vēl grūtāk samierināties ar domu, ka viņš Kristīni nogalinājis.

Pēc sešām stundām Strekens joprojām bija nomodā. Viņš mēģināja skatīties filmu, ko rādīja salonā, taču prāts bija pārāk nodarbināts ar ko citu. Gara acīm viņš skatīja vienas un tās pašas nebeidzamās ainas - pēdējo ienirša- nu un vakariņas kopā ar Kristīni. Kad lidmašīna, pārlidojusi pāri Azoru salām, šķērsoja Portugāles ziemeļaustrumu gaisa telpu, Strekens vēl aizvien pūlējās aptvert notikušo un remdēt vainas apziņu. Nekas nebija mainījies, kad lidaparāts slīdēja virs Francijas ziemeļdaļas, - viņš nespēja izmest Kristīni no prāta.

Viss bija sācies ar sarunu. Pie pusdienu galda Pīts Zē- mans uzplikšķināja Strekenam pa muguru.

-     Ed, izpildi manu lūgumu!

-     Lai notiek!

-     Kāda mūsu audzēkne šorīt pabeidza Atklātās jūras kursu. Paņem viņu līdzi, kad pēcpusdienā dosies nirt pie Naža raga.

Strekens papurināja galvu. Iepriekšējā vakara viņš bija izdzēris krietni daudz ruma, un otrdienas termiņš draudīgi riņķoja virs galvas kā maitu lija.

-     Nekādā ziņā. Piedod, Pīt, bet man jāizdara svarīgākie uzņēmumi šajā nedēļā, tāpēc nevēlos sev uz kakla nemākuli amatieri, kas nepratīs pat peldēt, toties duļķos ūdeni un iztramdīs zivis.

Pīts no jauna pieskārās viņam pie pleca.

-    Viņa nebūs traucēklis. Domāju, viņa tev patiks.

-    Ja tā sieviete ir tērpusies sārtā bikini, man jau tagad viņa patīk.

-    Vai tu ņemsi viņu līdzi?

-     Nē.

-     Ed, ņemsi gan. Man un Megijai jāvada kursi, un es apsolīju meitenei, ka viņai būs iespēja nirt normālos ūdeņos. Turklāt viņa minēja, ka varētu sniegt nozīmīgu ieguldījumu bruņrupuču rehabilitācijas programmā, un mums pašlaik nauda ļoti noderētu.

-    Cik nozīmīgu ieguldījumu?

-     Pārsimt dolāru.

-     Nekas neiznāks, draugs. Diemžēl.

Trīsdesmit gadus pēc dienesta Nīderlandes īpašajos spēkos Pīts Zēmans joprojām bija ciets vīrs, un abi spīvi kaulējās, atgādinādami ietiepīgus āžus. Strekens atteicās, Pīts nepiekāpās, un, kad viņ^ i, i auksta uz Strekena pleca bija savilkusies dūrē, Strekens beidzot bija ar mieru - viņa drīkst braukt līdzi, taču lai nemaisās pa kājām!

Kristīne Molinē bija draņķīga nirēja.

Kārtodams viņas aprīkojumu, Strekens zaudēja vērtīgo gaisu, un tas turpinājās, kad viņa mēģināja turoties blakus. Tomēr beigu beigās tam sevišķas nozīmes nebija. Pēc divdesmit minūtēm abi ieraudzīja barakudu. Tā gozējās saules gaismas strēlē pie pašas rifa malas, kā Pīts bija stāstījis. No visām okeāna radībām barakudai ir visasākie zobi, un šis eksemplārs bija piecas pēdas garš. Kristīne turējās godbijīgā attālumā, turēdama Strekena otru fotoaparātu. Viņš izlietoja divas fotofilmas, bet zivs tikai šūpojās ūdenī, vīpsnāja objektīvā, kā aicinādama cilvēku tuvoties. Divas fotofilmas. Septiņdesmit divi kadri. No tiem izmantos tikai vienu. Šādas proporcijas noteica Strekena dzīvi.

Kad abi atgriezās niršanas skolā, Kristīne uzstāja, ka vēlas izmaksāt viņam pateicības vakariņas, jo viņš paņēmis to līdzi. Strekens tobrīd bija kļuvis iecietīgāks, paģiras vairs nemocīja, un Kristīne nudien šķita tuvākas iepazīšanas vērta. Megija, stāvēdama ēnā un pildīdama ar kompresoru skābekļa balonus, piemiedza viņam ar aci, izdzirdējusi, ka Kristīne piedāvā desmitos tikties restorānā Lobster Pot.

Tur ieradušies, abi nekavējoties uzsāka flirtu. Saruna ritēja nepiespiesti. Kristīne stāstīja, ka pēc četrus gadus ilgām attiecībām izšķīrusies ar draugu un atļāvusies šo ceļojumu. Viņa palepojās, ka labi pelna, un Strekens sprieda, ka meitene cīnījusies visiem spēkiem, līdz sasniegusi šādu dzīves līmeni. Viņa zināja, ko vēlas panākt, un bija to ieguvusi saviem spēkiem. Dzīvo ātri, mirsti jauns.

Strekens pārvilka plaukstti p.Vr seju. Otrā teiciena daļa viņai bija piepildījusies.

Lidmašīna nosēdās Shipholas lidostā saskaņā ar grafiku, un pilots nolasīja paziņojumu nīderlandiešu valodā, ko Strekens nesaprata. Kaut ari uz Kirasāo braukāja bieži, viņš bija apguvis tikai elementāras frāzes. Pīts un Megija angliski runāja tikpat labi kā viņš, un angļu valoda salās bija ne mazāk izplatīta kā nīderlandiešu un papiamento [1] .

Ārā bija tumšs, vienīgi lietus šaltis brāzmoja pret Boeing iluminatoriem. Kad paziņojumu atkārtoja angliski, Strekens teikto saprata. Viņš saprata, ka nepagūs attīstīt fotofilmas laikā. Saprata, ka nokavēs termiņu. Saprata, ka var pamāt ardievas piecciparu čekam un ikgadējam honorāram no National Geographic.

Strekens saprata, ka viņš ir pamatīgās sprukās.

5

-     Labvakar, dāmas un kungi! Runā lidmašīnas pilots. Kā nupat dzirdējāt, vietējais laiks ir divdesmit un četrdesmit sešas. Ceru, ka lidojums bija patīkams un jūs labi atpūtāties. Kad lidmašīna apstāsies, lūdzu jūs palikt savās vietās, jo šis tas kārtojams policijai, kas acumirklī ieradīsies salonā. Tas prasīs nepilnas piecas minūtes. Satraukumam nav iemesla. Paldies par izpratni! Lai jums patīkams turpmākais ceļojums!

Satraukumam nav iemesla? Strekenam pakrūtē sagriezās, it kā tur būtu palēkusies forele. Viņš aptvēra savu naivumu. Nokļūt Londonā nebija nekādu cerību. Kā gan viņš varēja būt tik paļāvīgs! Bija pagājušas vairāk nekā deviņas stundas, kopš viņš atstājis Kirasao, un piecpadsmit, kopš izgājis no viesnīcas. Policijai bija pārpārēm laika noskaidrot, ka Kristīne bijusi restorānā - tam pietika ar čeku viņas rokassomā. Bija pārpārēm laika izdabūt no viesmīļa viņa aprakstu un to salīdzināt ar Hato lidostas darbinieču sniegto pazīmju izklāstu. Vieglākās cilvēka medības pasaulē.

Lidaparāts ar grūdienu apstājās. Strekens aizvēra acis un gaidīja, kad pie viņa pienāks. Ilgi gaidīt nevajadzēja. Drīz vien atskanēja balss ar spēcīgu holandiešu akcentu.

-     Benberijs F,dvards Strekens? - kāds sacīja.

Benberijs. Pagājis ilgs laiks, kopš kāds bija nosaucis

Strekenu pilnā vārdā. Parasti tas nozīmēja, ka viņš iekūlies nepatikšanās, un šī reize nebija izņēmums. Viņš atvēra acis un ieraudzīja sev priekšā ejā stāvam divus policistus civildrēbēs, tumšos uzvalkos un baltos kreklos. Salonā bija jaušama satraukta murdoņa. Pasažieri savās sēdvietās pagriezās un staipīja kaklus pāri atzveltnēm, lai neko nepalaistu garām no gaidāmajiem dramatiskajiem notikumiem.

-Jā.

- Esmu inspektors Ritgers Verhūvens no Interpola. Tas ir Shipholas policijas aģents Ronalds Grote. Lūdzu, nāciet mums līdzi!

Verhūvens bija garš un kaulains vīrs ar masīvu žokli un šaurām pelnpelēkām lūpām. Tumšos, īsos matus, kas uz pieres veidoja burtu V, šur tur iekrāsoja sirmums. Viņam bija spēcīga miesas uzbūve, un viņš atstāja par sevi pārliecināta un mērķtiecīga cilvēka iespaidu. Apmēram trīsdesmit pieci, Strekens nodomāja. Grote bija augumā mazāks, vecāks un miesās tik ražens, ka jau sen nebija dēvējams par korpulentu. Viņš bija spiests virzīties pa eju sāniski, lai šaurajā ekonomiskās klases salonā neiesprūs- tu starp sēdekļu paročiem. Tomēr Grote izskatījās labsirdīgs un šajā brīdī pat nedaudz apmulsis, manīdams tik daudzu cilvēku pievērsto uzmanību. Viņš nervozi virpi- nāja pirkstos drošības karti, kas bija uzkārta viņam kaklā. Strekens sprieda, ka Grote šajā pārī tēlo labo policistu, kurš pēc darba pārrodas mājās pie tikpat kuplas sievas un ietur vēlas vakariņas - Grolsch alu un sieru.

Strekens atsprādzēja drošības jostu, izņēma no bagāžas skapīša fotokameras un sekoja policistiem, nelikdamies ne zinis par skatieniem un čukstiem, kas viņus pavadīja. Nogājuši lejā pa trapu, policisti apstājās. Grote nostājās Stre- kenam priekšā - ja nu aizturētais sadomātu bēgt. Tā kā Strekenam zem jakas bija krekls ar īsām piedurknēm, no

pēkšņās temperatūras maiņas viņam uz dilbiem uzmetās zosāda.

-     Pasi! - Verhūvens noskaldīja, mezdams laipnību pie malas, jo pasažieru apkārt vairs nebija.

Strekens tādus fanatiskus likumsargus ar cietumsarga šarmu bija sastapis ari agrāk. Iztaustījis kabatas, viņš pasniedza Verhūvenam pasi. Tas paskaidroja, ka Strekens tiek aizturēts uz aizdomu pamata par slepkavības izdarīšanu. Grote noskaitīja viņa tiesības.

-     Rokas!

-     Ko?

-    Rokas! Izstiepiet rokas! - Verhūvens asi nokomandēja.

Strekens paklausīja. Viņš pastiepa rokas ar delnām uz

augšu, kā diedelēdams ēdienu. Rokudzelži bija auksti un cieti un aptvēra plaukstu locītavas kā līki putna nagi. Strekens nelāvās panikai, tomēr iekšēji trīsēja. Šajā brīdī prātīgākais bija turēt muti. Klusēšanu nevarēja pārprast.

-     Galvu augšā! - Verhūvens uzplikšķināja viņam pa muguru un pagriezās uz lidostas ēkas pusi. Strekens viņam sekoja, aiz viņa gāja Grote.

Pa telpu un gaiteņu labirintu viņi devās dziļi lidostas ēkā uz īslaicīgās aizturēšanas kameru, kur grīdu sedza nodilis linolejs. Tikko Strekens tur bija ievests, dubultdur- vis atkal atvērās un ienāca formas tērpā ģērbies policists, • kurš pārmeklēja viņa kabatas. Redzēdams uz galda savus fotoaparātus, kabatas portfeli, atslēgas un fotofilmas, viņš jutās bezspēcīgs un ievainojams. Konfiscēja pat kurpju auklas.

-    Un tā mantiņa ap kaklu. - Grote, kurš sēdēja uz galda malas, ar galvas mājienu norādīja uz Strekena aproču pogu.

Strekens parāva galvu atpakaļ. Policists, kas viņu pārmeklēja, bija gandrīz četrdesmit gadus vecs, ar pieglaustiem sirmiem matiem un taisnām ūsām. Viņa zilais formas tērps bija iecietināts. Krunciņas ap acīm liecināja, ka, par spīti nopietnajam darbam, jautrība viņam nav sveša. Uz kreisās krūškabatas bija izšūts vārds - RUISDELS. Viņš atradās tādā attālumā, ka varēja viņam iebelzt ar galvu. Taču likumsargs tikai darīja savu darbu. Strekens atslāba. Ar saslēgtam rokām viņš nespēs aizkavēt karekļa noņemšanu.

Inspektors Verhūvens, kas no otras telpas malas vēroja Strekenu, kļuva ziņkārīgs.

-    Rādi šurp! - Viņš izstiepa roku, un Ruisdels ielika viņam plaukstā aproču pogu. Verhūvens, to pacēlis, izlasīja gravējumu. - Kas tas ir? Kartes grādi?

Strekens pamāja. Tā arī bija - viens grāds, septiņpadsmit minūtes un četrdesmit trīs sekundes ziemeļu platuma. Koordinātas bija iegravētas tiklab metālā, kā viņa atmiņā.

-     Kur tas ir? Anglijā? - Verhūvens jutās ieinteresēts, taču neaizmirsa, ka atrodas darbā. Šis nieciņš varēja sniegt ieskatu aizdomās turamā raksturā. Reizēm tādi personiski sīkumi ļāva izprast cilvēku.

-     Nezinu, - Strekens nemelodams atbildēja.

-     Nezināt?

-    Viens platuma grāds un septiņpadsmit minūtes šķērso sešpadsmit valstis. Lai noteiktu precīzu vietu, vajadzīgi garuma grādi. - Viņš nepateica, ka garuma grādi iegravēti otrā aproču pogā, ko nozaga. Viņš nepateica ari, ka šie platuma un garuma grādi apzīmē vietu, kur atrodas viņa mantojums - noslēpums, ko viņa vectēvs uzticēja savam dēlam, Strekena tēvam. Ar laiku to vajadzēja uzzināt ari Strekcnam, taču viņa tēvs bija gājis bojā, ne- pagūdams dēlam to atklāt. Tā nu Strekens nezināja, ne kas tas ir, ne ari kur tas atrodas.

-     Kuras valstis?

Strekens bridi klusēja. Nebija jēgas to slēpt. Turklāt, ja Verhūvens patiešām ieinteresētos, viņš varētu palūkoties kartē.

-     Somāliju, Keniju, Ugandu, Zairu, Kongo, Gabonu, Ekvatoriālo Gvineju, Brazīliju, Gajānu, Kolumbiju, Ekva- doru, Mikronēziju, Indonēziju, Malaiziju, Singapūru un Maldivu salas, - Strekens nobēra vienā elpas vilcienā. Viņš bija pētījis karti tūkstošiem reižu un zināja šo sarakstu no galvas.

Verhūvens izbrīnījies iepleta acis.

-     Kāpēc jūs to liekat ap kaklu? Cilvēki aproču pogas liek krekliem piedurknēs.

-     Man ir tikai viena. Otru nozaga jau sen. - Strekens bija noguris un noraizējies. Viņš negribēja runāt par aproču pogām, taču nevēlējās arī izskatīties neatsaucīgs. Viņš bija iepinies nepatikšanās līdz ausīm, un nākotne neko rožainu nesolīja.

-     Nelāgi gan. - Verhūvens pavīpsnāja. - Kā tas gadījās?

-     Garš stāsts.

-     Laika jums būs diezgan, ticiet man. Vai tā ir vērtīga?

Strekens novērsās. Otra aproču poga bija ietīta vecās

avīzēs, un to izzaga no seifa nakti, kad gāja bojā viņa vecāki. Viņam toreiz bija astoņi gadi, un vecāki, atstājuši viņu bērnu pieskatītājas ziņā, devās uz restorānu svētku vakariņās, atzīmēdami savu kazu jubileju. Ierastā bērnu pieskatītāja bija aizbraukusi, un aģentūras atsūtītā aizstājēja, kas bija nejauka un skarba sieviete ar "vārnu kājiņām" acu ārējos kaktiņos, iecirta viņam pļauku, kad viņš atteicās doties pie miera.

Viņa krusttēvs Adrians Hamiltons zādzību atklāja pēc nedēļas. Hamiltons bija tēva brālēns un Strekena vecāku testamenta izpildītājs. Testamentā bija noteikts, ka Hamil- tonam jākļūst par Strekena likumīgo aizbildni, ja viņa vecāki mirst, pirms viņam aprit astoņpadsmit gadu. Citā testamenta punktā, kas bija jāizpilda, ja īstenotos iepriekšējais, bija teikts, ka Hamiltonam zēna astoņpadsmitajā dzimšanas dienā jāpasniedz viņam aproču pogas ar vēstījumu: "Eds sapratīs to īsto vērtību." Testamentā bija ģimenes seifa šifra kombinācija, un, kad Hamiltons atrada seifā tikai vienu aproču pogu, aizdomas uzreiz vērsās pret bērnu pieskatītāju.

Kad ieradās Hamiltons, lai pavēstītu krustdēlam šausminošās ziņas, viņa bija satraukta un aizskrēja pārāk steidzīgi. Vēlāk Hamiltons pamanīja paklājā iedobumu, kas liecināja, ka seifs pārbīdīts. Kad krusttēvs pēc dažām dienām mēģināja pieskatītāju sadzīt rokā, atklājās, ka aģentūrā viņa reģistrējusies ar svešu vārdu. Tas bija pēdējais piliens, lai par zādzību ziņotu policijai. Par nelaimi, policiju šis gadījums neieinteresēja. No seifa nekas cits nebija paņemts, un viena pazudusi sudraba aproču poga likum- sargiem nelikās tik vērta, lai tai veltītu vērtīgo darba laiku. Tiesa, viņi uzsāka bērnu pieskatītājas meklējumus, taču pēc pāris dienām tos pārtrauca. Hamiltons pats mēģināja viņu atrast, taču pēc vairākiem neauglīgu pūli- ņu gadiem atmeta šim nodomam ar roku.

Strekenam nenāca ne prātā to visu stāstīt Verhūvenam, tāpēc viņš atbildēja tikai uz pēdējo jautājumu.

- Nē, - viņš sacīja. - Tā ir tikai piemiņas lieta, nekas vairāk.

-    Jauki. - Apmierinājis ziņkāri, Verhuvens pameta aproču pogu Ruisdelam, kurš to noķēra un ievietoja plastmasas maisiņā pie citām Strekena mantām. Apsēdies viņš sāka kricelēt šo lietu sarakstu.

-    Jūs pieraudzīsiet, lai ar filmiņām nekas ļauns nenotiek, labi? - Tas izskanēja reizē kā lūgums un jautājums. Verhūvens izskatījās spējīgs uz kaitniecību.

-     Par savām filmiņām neraizējieties, Benberij! Izgulie- ties! Jūs gaida gara nakts. - Verhūvens pasmaidīja, un visi trīs policisti izgāja no kameras. Durvīs pagriezās atslēga. Viņu kurpes uz linoleja čīkstēja.

Rokudzelžus viņi nenoņēma. Strekena plaukstu locītavas bija pietūkušas un jēlas. Verhūvens bija tos savilcis, cik vien cieši iespējams, it kā būtu pārliecināts par aizdomās turamā vainu. Loga kamerā nebija, un sasmakušajā gaisā Strekens svīda. Viņš nolaida galvu uz galda. Nogurums bija tik neaptverams, ka viņš jutās vai slims. Gara acu priekšā atkal nostājās Kristīnes Molinē tēls. Beidzot viņš iekrita nemierīgā snaudā, no kuras ik pa brīdim trūkās augšā.

6

Pēc dažām stundām Strckenu uzmodināja atslēgu skrapstoņa. Durvis stāvēja Grote, turēdams polistirola krūzīti ar kafiju.

-    Jums ir atļauts vienu reizi piezvanīt. Vai vēlaties?

Strekens pamāja.

Grote pamāja pretī.

-    Iesim!

Strekens piecēlās. Izgājis gaiteni, viņš samiedza acis, lidz tās aprada ar spožo apgaismojumu. Cik ilgi viņš gulējis? Paātrinājis soli, Strekens ieskatījās Grotes rokas pulkstenī. Piecas pāri diviem naktī. Viņš bija apcietinājuma jau piecas stundas, no kurām snauduļojis kādas trīs. Laika zonu maiņa iedarbojās uz sajūtām gluži kā anestēzijas līdzeklis.

-     Kāpēc iesaistījies Interpols? Jūtos glaimots.

-    Velti. Jūs šķērsojāt valsts robežu. Jūs esat anglis, upuris ir angliete, bet noziegums pastrādāts Antiļās, Nīderlandes valdījumā. Juridiskajā ziņā tas ir sarežģīti. Mēs palīdzam saviem Kirasao draugiem. Viņu rīcībā ne vienmēr ir vajadzīgie resursi.

-    Man šķita, ka tie džeki to vien dara kā meklē nozagtas gleznas. - Tie džeki. Strekens meklēja sabiedroto.

-     Inspektors Verhūvens izmeklē dažādus noziegumus. Terorisms, narkotikas, naudas un parakstu viltošana, cilvēku tirdzniecība, krāpšana lielos apmēros. Ari slepkavības un izvarošana randiņos.

- Izvarošana randiņos?

-Jā.

Tas bija pavisam kas cits. Strekens jutās, kā saņēmis belzienu. Izvarošana randiņos? No šiem vārdiem kļuva šķērmi. Vai nu Nīderlandes policija aizraujas ar pārsteidzīgiem secinājumiem, vai Grote mēģina viņu iebiedēt. Strekens neizaicināja likteni. Viņš zināja, kad ieteicams klusēt.

Kad abi iegāja kabineta, Grote atslēdza rokudzelžus. Bālajās Strekena plaukstās iestrāvoja asinis, un viņš saberzēja delnas, lai asinis riņķotu straujāk. Tikai pēc krietna brīža nejutīgums pārgāja. Viņš iemalkoja Grotes atnesto melno kafiju, kas bija stipra un salda. Strekenam tā šķita gardākā kafija mūžā. Ja tas viss būtu noticis Anglijā, viņš dzertu lētu, sasmakušu draņķi, kurā peldētu gadiem neapkopta tirdzniecības automāta netīrumi.

Grote pasniedza viņam laminētu A4 formāta lapu ar garu tālruņu sarakstu un pastāstīja, ka visiem numuriem priekšā jānospiež deviņnieks. Lielākā daļa tur bija vēstniecību un konsulātu numuri, kas bija sakārtoti pa kontinentiem alfabēta secībā. Lapas apakšpusē bija vēl daži noderīgi tālruņa numuri, pa kuriem varēja sazvanīt četrus advokātus, Žēlsirdīgo samariešu biedrību un Western Union filiāli Amsterdamā.

Strekens atdeva lapu atpakaļ. Viņš zināja, kam grib zvanīt, un lapa viņam nebija vajadzīga.

Bija pirmdienas rīts. Fotogrāfijas jānodod otrdienas vakarā. Viņam patlaban vajadzēja atrasties Lupusstritas laboratorijā un fotofilmas attīstīt, lai ar gaisa pastu attēlus nosūtītu uz National Geographic redakciju Vašingtonā. Redaktori bija ievērojuši Strekena fotografētos Vankūveras piekrastes jūras ūdru fotoattēlus žurnālā Scuba Times kādā no iepriekšējā gada beigu numuriem, un šie attēli atstāja uz viņiem iespaidu. Strekens saņēma piedāvājumu fotografēt Zemūdens kalendāra vāka attēlu un septiņas no divpadsmit nākamā gada mēnešu fotogrāfijām. National Geographic sedza ekspedīciju izmaksas uz Skotiju, Ga- lapagu salām… un Kirasao.

Strekens sastādīja numuru. Klausulē atskanēja Mako- lija Gilkrista balss ar stiepto Virdžīnijas akcentu.

- Sveicināti! Te Makolijs Gilkrists. Paldies, ka piezvanījāt National Geographic. Es patlaban runāju pa citu tālruni vai arī neesmu pie sava galda. Nosauciet jūsu vārdu un tālruņa numuru, un es jums piezvanīšu, cik drīz vien varēšu. Lai jums jauka diena, un neaizmirstiet gādāt par savu planētu!

Vēl viena neveiksme. Strekens bija piemirsis laika atšķirību. Nogurums darīja prātu neskaidru. Vašingtonā bija astoņi vakarā, un Gilkrists jau sen bija kabinetu atstājis.

Strekens Gilkristu personiski nepazina, taču abi vairākas reizes bija sarunājušies pa tālruni, vienodamies par šā līguma nosacījumiem un juridiskajām niansēm, kas skāra Strekena honorāru. Strekenam par jauko amerikāni bija radies labs iespaids, un viņš iztēlojās sirsnīgu vīru vecumā mazliet virs sešdesmit, ar sirmiem matiem un nelielu, glītu bārdu kā Šonam Konerijam filmā "Indiana Džonss un pēdējais krusta gājiens". Gilkrists viņa domās valkāja džinsus, kovboju zābakus un rūtainus malkas cirtēju kreklus no biezas rievotas kokvilnas, pie mājas viņam stāvēja liels pilnpiedziņas Jeep Cherokee, kurā uz blakus sēdekļa bija uzmesta melna beisbola cepure ar National Geographic emblēmu. Viņš dzīvoja ārpilsētā, un viņa sievu sauca Mērija.

-    Makolij, sveicināts! Jūs traucē Eds Strekens. Man gadījusies ķibele. Reisu no Kirasao atlika par divdesmit četrām stundām. Jūs saņemsiet fotogrāfijas tikai trešdien. Man ļoti žēl, taču es neko tur nevaru darīt.

Strekens pameta skatienu uz Groti, kurš stāvēja, atspiedies pret sienu un sabāzis rokas kabatās. Policists necentās slēpt, ka klausās. Viņš skaļi nošņaukājās un saverk- šķlja degunu kā lācis, kas ošņā gaisu, - pauzdams, ka saož melus.

-     Fotogrāfijas ir fantastiskas. Tā, kuru ieteikšu vākam, ir viena no labākajām manā mūžā. Jums man jātic. Es saprotu, ka tipogrāfijā jau viss ir norunāts, bet dariet visu, lai novilcinātu laiku.

Pagaidām gan viņš nezināja, kādas šis fotogrāfijas iznāks, taču bija pārliecināts, ka vismaz viena no septiņdesmit divām būs laba kandidāte vākam.

Strekens mēģināja runāt mierīgi. Viņš negribēja izklausīties izmisis. Gilkrists viņam tris četras reizes bija skaidrojis, ka attēlu augstās kvalitātes un iespaidīgā lieluma dēļ tipogrāfijai kalendāra iespiešanai vajadzīgas trīs darbadienas, jo iespiedmašīnas īpaši jāpieregulē. Gatavie eksemplāri bija nekavējoties jānosūta izplatītājfirmai, lai tie nonāktu veikalu plauktos pirms Ziemassvētkiem. Ja kalendāra iespie-' šana aizkavēsies, tas izraisīs domino efektu, un tas nozīmē, ka būs apdraudēta savlaicīga žurnāla decembra numura izlaišana. Tāpēc šis termiņš bija kā klintī iecirsts.

-     Nepieņemiet lēmumu, pirms neesat redzējis Kirasao bildes. Jūs nenožēlosiet, ka pagaidījāt.

Ko lai citu viņš saka? Apskatījis Skotijas un Galapagu salu fotogrāfijas, Gilkrists nebija slēpis savu atzinību.

Skotijas ekspedīcijā Strekenam bija izdevies nofotografēt kotiku dzenamies pakaļ astoņas mārciņas smagam Atlantijas lasim. Kirasao viņš bija ieguvis trīs beidzamos nepieciešamos attēlus - vākam un diviem mēnešiem. Tās bija fotogrāfijas no rifa dzives. Izredzes, ka iespiešanu patiešām novilcinās, bija vājas, taču, izklāstījis situāciju - kaut arī tikai automātiskajam atbildētājam -, Strekens jutās labāk.

Kad viņš nolika klausuli, Grote veda viņu pa gaiteni atpakaļ. Viņi pagāja garām pagriezienam uz īslaicīgās aizturēšanas kameru un devās uz priekšu. Strekens bija piezvanījis, kur vēlējās, un bija pienācis laiks abiem policistiem paskaidrot, kas īsti noticis.

Inspektors Verhūvens viņus gaidīja, sakrustojis rokas uz krūtīm un atspiedies pret nopratināšanas telpas gala- sienu. Viņš izskatījās tāds, it kā būtu veltīgi izgaidījies meiteni, ar kuru norunāta tikšanās, - pamatīgi aizkaitināts. Tāds pats bija Grote. Abi pārmija dažus vārdus un pablenza uz Strekenu, kurš prātoja, ko šāda izturēšanās varētu nozīmēt. Varbūt tagad, kad Grote nebija ticis mājās pie sievas un Crolscļi, viņu stratēģija būs "sliktais policists un vēl sliktāks policists".

Verhūvens piegāja pie durvīm un aizcirta tas ar papēdi ciet. Strekens pārlaida skatienu telpai. Vidu stāvēja melns galds, ap kuru kā noenkurotas bojas bija izvietoti oranži plastmasas krēsli. Pie labās puses sienas bija kalendārs, vienlaikus arī dežūru grafiks. Uz melniem ratiņiem pie pretejās sienas atradās monitors un videokonferences aparāts. Pie durvīm bija piesprausts plakāts, kas

brīdināja neatstāt bagāžu bez uzraudzības. Tāpat kā aizturēšanas kamerā, ari šeit nebija loga.

Visi apsēdās pie galda, Strekens vienā pusē, policisti - viņam pretī. Verhūvens ar Groti ieņēma vienādu pozu - abi paliecās uz priekšu, atbalstīdami elkoņus pret galdu un salīkdami plaukstas kā lūgšanā. Strekens uzreiz atzvēlās pret krēsla atzveltni. Viņam negribējās, lai visi trīs šeit sēdētu tik simetriski.

-    Jūs nepiezvanījāt advokātam, Benberij. Iespējams, tas nebija gudri darīts. Jums ir tiesibas uz advokātu. Varam to izsaukt, un tas būs klāt pēc divdesmit minūtēm. Vai gribat? - Verhūvens beidzot pārtrauca klusumu.

Strekens paraustīja plecus.

-     Vai viņš māk angļu valodu?

-     Protams.

-     Vai jūs sarunu ierakstīsiet?

-    Jā. Man negribētos, lai pēc tam kāds teiktu, ka esam viens otru pārpratuši.

-     Tad advokāts var pagaidīt. - Kāda tam jēga? Advokāts sēdēs klusuciezdams un domās īgņosies, ka izrauts no gultas. Var jau būt, ka viņš pieteiks neatbildēt uz pāris jautājumiem, bet Strekens pats bija nolēmis uz tiem neatbildēt.

-    Mums ir pienākums paziņot kādam jūsu ģimenes vai . mājsaimniecības loceklim, ka esat aizturēts. Vai vēlaties, lai kādam to pavēstām?

Strekens papurināja galvu. Tuvu radu viņam nebija, un viņš dzīvoja viens. Un viņš negribēja, lai Hamiltons zina par šo ķibeli.

-    Cik ilgi jums atļauts mani aizturēt?

-     Parastos apstākļos - sešas stundas. Pēc tam vai nu jāizvirza apsūdzība, vai jālaiž jūs vajā.

-     Piecas jau pagājušas.

-     Zinu. - Verhūvens piemiedza ar aci un pasmaidīja. Tad viņš izstiepa stiegraino roku un nospieda videomagnetofona ierakstīšanas pogu.

7

-    Astoņpadsmitais oktobris, pirmdiena, pulksten divos sešpadsmit naktī. Shipholas starptautiskās lidostas policijas mītne. Nopratināšanā piedalās inspektors Ritgers Verhūvens no Interpola, aģents Ronalds Grote no Shipholas lidostas policijas un Benberijs Edvards Strekens, kura mājas adrese ir Londona, Tečbrukstrīta divdesmit septiņi A. Saruna tiek ierakstīta. - Verhūvens apklusa un pavērās uz aizturēto. Strekens apstiprinādams pamāja.

-     Mister Strečen… - Verhūvens izrunāja viņa uzvārdu ar "č", nevis "k". Strekens atminējās, ka lidmašīnā inspektors tādu kļūdu nebija pieļāvis. Viņš runāja ar akcentu, taču viņa angļu valoda bija laba. Tas ķēms jau uzsācis savas spēlītes, Strekens nodomāja. - Vai saprotat, kāpēc esat šeit?

Strekens palocīja galvu.

-     Ieraksta dēļ, lūdzu, atbildiet balsī!

-    Jā, inspektor Verhūven, es saprotu, kāpēc esmu šeit, - Strekens klusi atteica. Varas pārstāvji viņam allaž iedvesa netīksmi.

-     Vai saprotat, ka esat arestēts, jo tiekat turēts aizdomās par slepkavību un izvarošanas mēģinājumu?

-Jā-

-       Labi. Iztaujāšanā piedalīsies galvenais inspektors Dērks Kūpmenss, kurš, izmantojot videokonferences iespējas, piebiedrosies mums no Vilemstades, Kirasao salā. - Klusums. - Vai saprotams?

-     Jā, - Strekens atbildēja. Skaidrs, ka saprotams, nolādēts! Cik ilgi var malt vienu un to pašu?

Sarosījās Grote, kas ar īkšķi nospieda tālvadības pults pogu. Monitora ekrāns, klusi nopaukšķēdams, atdzīvojās, un Strekens ieraudzīja graudainu policijas galvenā inspektora attēlu.

Kūpmenss sēdēja pie rakstāmgalda. Viņam mugurā bija balts krekls ar īsām piedurknēm. Pie krūškabatas kā tropu zivis ņirbēja kokvilnas bārkstiņas - krāsainas zīmot- nes, kas liecināja, ka viņš ir viens no augstākās pakāpes policistiem salā. Viņam bija armijas griezuma frizūra, un patumšā ādas krāsa liecināja, ka viņš daudz laika pavada brīvā dabā. Strekens atcerējās šos vaibstus 110 plakāta, kas brīdināja nesēsties pie stūres dzērumā, - tie bija kalsni un skarbi, ledegušajos vaigos kā plaisas smilšakmens klinti bija jaušamas grumbas.

-     Goedenavond, Dērk! - Verhūvens sasveicinājās, gribēdams izturēties neformāli, - acīmredzot plecīgais salinieks ar vēsajām pelēkajām acīm viņu nebiedēja.

-     Varat mani uzrunāt par seru, inspektor. - Vilemsta- dē bija deviņi vakarā, un Kūpmenss nebija uzkavējies darbā tādēļ, lai šķiestu vārdus vējā. Strekens to uzskatīja par labu zīmi. Verhūvenam bus jāskatās, kur liek kāju.

Kūpmenss sāka izklāstīt notikumu. Viņa vārdi sasniedza Amsterdamu divas trīs sekundes vēlāk, nekā lūpas tos izveidoja. Tehnoloģija acīmredzot bija paveca, un tas nebija reāllaika savienojums. Roku kustības atgādināja robotu.

-     Mister Streken, jūs jau neapšaubāmi zināt, ka šonakt viesnīcā San Marco atrasts jaunas sievietes līķis - numurā, no kura izsaukta neatliekamā medicīniskā palīdzība. Kā šajā pēcpusdienā noskaidrojis mūsu tiesmedicīnas patologs, nāve iestājusies no tokslniem, kas konstatēti viņas kuņģi. Tiek lēsts, ka nāve iestājusies vakarvakarā starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem. Jūs esat redzēts kopā ar šo sievieti vakariņojam restorānā Lobster Pot, un mēs uzskatām, ka tieši jūs pulksten divdesmit trijos un piecdesmit deviņās minūtēs piezvanījāt uz numuru deviņi viens divi. Kāds viesnīcas darbinieks liecināja, ka vīrietis, kurš atbilst jūsu ārienes aprakstam, redzēts desmit minūtes pāri pusnaktij lielā steigā izejam no viesnīcas. Jūsu izturēšanās bijusi aizdomīga. Lūdzu, izskaidrojiet to visu!

Strekens iekārtojās krēslā ērtāk. Uz monitora novietotā kamera bija pavērsta pret viņu. Viņam patika Kūp- mensa aukstasinība un valdonīgums. Kūpmenss netēloja skarbu policistu, kā to darīja daudzi citi šīs profesijas pārstāvji, un viņa runas veids nebija melodramatisks. Toties viņa plecīgais stāvs un vilka skatiens bija draudīgs. Strekens nolēma atbildēt īsi un skaidri, cerēdams, ka tad ar šo cilvēku spēs nodibināt saikni un viņš pratīs to novērtēt. Turklāt Kūpmenss, kā jau labs policists, droši pa gabalu pazina tukšu salmu kulstīšanu.

Strekens dziļi ievilka elpu.

-     Es biju kopā ar Kristīni Molinē, kad viņa nomira… - viņš iesāka un apklusa, juzdams, ka pateicis ko interesantu. Verhūvens ar Groti sačukstējās nīderlandiešu valodā. Kūpmenss pierakstīja. Vai nu viņš bija aizmirsis nospiest videomagnetofona ierakstīšanas pogu, vai neuzticējās tehnoloģijām.

Strekens sāka no jauna.

-     Es biju kopā ar Kristīni Molinē, kad viņa nomira, taču es nenogalināju viņu. Lidostā uzrakstīju vēstuli savam draugam Pīteram Zēmanam, kurā izklāstīju savu saistību ar viņas bojāeju un to, kāpēc esmu spiests pamest valsti. To jūs varat pārbaudīt KLM. Kāda lidostas darbiniece apņēmās šo vēstuli nosūtīt. Pīts saņems to rīt. - Viņš runāja pārliecinātā balsī, rāmi un stingri uzsvērdams savu nevainīgumu.

Grote nokremšjojās.

-     Kā sauc to KLM darbinieci?

-     Jolanda.

-     Uzvārds?

-    Nezinu, - Strekens teica. - Uz kartītes pie krūtīm bija tikai vārds.

Grote nobraucīja zodu, it kā šīs ziņas kaut ko kardināli mainītu. Savukārt Verhūvens, nospriedis, ka tām nav nekāda sakara ar izmeklējamo lietu, metās pirmajā uzbrukumā.

-     Liksim mierā KLM. Kas ir Pīters Zēmans, un kāpēc jūs bijāt spiests pamest Kirasao?

-     Zēmanam dienvidu piekrastē pieder niršanas skola. Viņš ir labākais instruktors salā, - Kūpmenss zemā, rāmā balsi atbildēja Verhūvenam. Balsī jautās skarbums, kas pauda, ka tas vis nav viņa personiskais viedoklis, bet gan fakts. It kā Verhūvena pārsteidzīgais jautājums butu apvainojums visai Kirasao.

Strekens pavērās uz monitoru. Viņa sejā atspoguļojās tāds pats pārsteigums kā Verhūvena sejā. Ja Kūpmenss pazina Zēmanu, Strekens izspruks sveikā dziedādams. Zēmans par viņu galvos.

-     Turpiniet! - Verhūvens mudināja.

-    Ar Kristīni Molinē mani iepazīstināja Pīters Zēmans, Svētā Mihīla līča niršanas skolas instruktors. Viņa piebiedrojās man, kad sestdienas pēcpusdienā vēl pēdējo reizi devos ienirt. Esmu zemūdens fotogrāfs un gribēju nofotografēt lielo barakudu pie Naža raga.

-     Esmu to redzējis, - Kūpmenss iestarpināja. - Pamatīgs makans. Vismaz trīsdesmit mārciņu smags.

-     Jā, vismaz. Es teiktu, ka gandrīz četrdesmit. - Stre- kens pamanīja Verhūvenu veramies ekrānā ar neticības pilnu izteiksmi. - Viņa ierosināja kopā ieturēt vakariņas. Megija Zēmane desmitos vakarā aizvizināja mani uz Lob- ster Pot. Vakariņu laikā es piecēlos un devos uz bāru, lai nopirktu cigaretes, un nejauši pamanīju, ka Kristīne ar pipeti kaut ko iepilina manā vīna glāzē. - Cigaretes. Viena smēķa dēļ Strekens šajā brīdī atdotu nez ko. Viņš nebija smēķējis, kopš aizbrauca no Kirasao.

-    Aprakstiet šo pipeti! - Grote sacīja.

-     Bija grūti saskatīt, jo es atrados vairaku metru attālumā. Tā bija apmēram divas collas gara. Šķiet, ka caurulīte bija no plastmasas, nevis stikla, ar miesaskrāsas gumijas uzgali. - Uzgali? Vai tā to sauca? Viņš tik sen nebija nodarbojies ar ķīmiju.

-     Kas tajā bija?

-     Nav ne jausmas. Kaut kāds caurspīdīgs šķidrums.

-     Kas notika tālāk? - Verhūvens jautāja.

-     Es atgriezos no bāra, novērsu viņas uzmanību un glāzes samainīju.

-     Kāpēc jūs tā darījāt?

-     Kā, lūdzu? - Strekens lūkojās uz monitoru, no kura. bija atskanējis jautājums.

-     Kāpēc jūs samainījāt glāzes? - Izklausījās, ka Kūpmenss nespēj to aptvert.

-     Domāju, ka manējā iepilinātas narkotikas. Kristīne man vakariņu laikā stāstīja, ka viņa ar draugu pirms mīlēšanās lietojuši ekstazī. Es negribēju narkotikas.

-     Viņai bija draugs? - Kūpmenss vēlējās zināt.

-     Vairs nebija. Tieši tapec viņa bija atbraukusi uz Ki- rasao - lai tiktu pāri šķiršanās sāpēm.

-    Šķiet, ka tas viņai izdevās itin labi. - Kupmenss klusi iesmējās.

-     Man ari tā likās. Tātad Kristīne gribēja, lai es ari nomēģinu. Kad pateicu, ka narkotikas nelietoju, viņa nosprieda, ka man nav ne jausmas, ko zaudēju. Acīmredzot viņa nolēma ņemt vadību savā ziņā.

-     Vai jūs vienīgais redzējāt, ko viņa dara ar jūsu glāzi? - Verhūvens iejaucās. Kūpmenss šajā izrādē viņu aizēnoja.

-    Jā. Spoguli. Man veicās.

-     Kāpēc jūs nepateicāt viņai, ko redzējāt? Kāpēc nepieprasījāt paskaidrojumus?

Strekens cieta klusu. Šo jautajumu viņš gaidīja kopš brīža, kad policisti lidmašīnā viņu arestēja. Bija pagājušas piecas stundas, un viņam vēl aizvien nebija pienācīgas atbildes. Ko gan lai viņš saka? Vai viņš domāja, ka šķidrums pārvērtīs meiteni seksa čempionē? Vai cerēja nobaudīt labāko kniebienu savā mūžā? Ka viņa rīcību noteica ķermeņa daļas zem jostasvietas, nevis galva? Ka bija vīlies Kristīnē, kam vajadzīga tikai vienas nakts izprieca?

-     Nezinu. Laikam ziņkāres pēc. Es gribēju zināt, kādu iespaidu narkotiskā viela uz viņu atstās. Bija skaidrs, ka mēs tonakt pārgulēsim. Es nospriedu, ka varētu pārbaudīt viņas teoriju, pats palikdams ar skaidru galvu. Viņa apgalvoja, ka lieto narkotikas pastāvīgi, tāpēc man neienāca prātā, ka tas ir bīstami. Ja nemaldos, nodomāju, ka dots devējam atdosies.

-     Atdosies? Diezgan neveiksmīga vārdu izvēle, vai ne? - Grote paspīdēja ar savām zināšanām par idiomā- tiskiem izteicieniem. Strekens nepūlējās atbildēt. Grote šeit bija tikai statists. Svarīgs bija Kūpmenss.

-    Tātad jūs devāties uz viesnīcu, jo cerējāt uz seksu ar to sievieti?

Strekens saviebās. Verhūvens, atmezdams lieko, vienā primitīvā teikumā ietvēra pliekano patiesību par šo situāciju. Galu galā Strekens negāja pie Kristīnes, lai palasītu viņai priekšā vakara pasaciņu.

-      Kristīne uzaicināja mani uz savu viesnīcas istabu. Mēs izģērbāmies, taču, pirms paguvām ko uzsākt, ar viņu notika šī nelaime…

Labi vismaz, ka tā, Strekens nodomāja. Pierādījumi par dzimumaktu pastiprinātu aizdomas pret viņu. Viņš pamanīja Verhūvena sejā vilšanos - it kā pēc viņa pēdējā teikuma būtu zudusi jēga tik vēlā stundā palikt nomodā.

-     Izsaucis neatliekamo palīdzību, es mēģināju viņu atdzīvināt. Esmu kvalificēts pirmās palīdzības sniedzējs, taču mākslīgā elpināšana bija veltīga.

-    Varbūt jūs to veicāt nemākulīgi? - Kūpmenss noprasīja.

-     Varbūt jūs melojat? - Verhūvens piebalsoja.

-     Varbūt jūs pārņēma panika un jūs atstājāt viņu uz grīdas nomirt? - Grote neatpalika no pārējiem diviem. Jautājumi bira strauji, cits pēc cita. Viņi savilka ap Stre- kenu cilpu, izmantodami viņa pārgurumu un cerēdami,, ka viņš pieļaus kļūdu. Nepagaidījis Strekena atbildi, Verhūvens uzdeva nākamo jautājumu.

-     Kāpēc jūs gājāt uz vannas istabu? Vai grasījāties noraut dūrē? - Holandietis nicīgi ieņurdējās kā suns, atie- zis zobus.

-     Man bija nelabi. Gribēju iedzert ūdeni, - Strekens, lūkodamies Verhūvenam acīs, lēni atbildēja, it kā trešo reizi kaut ko skaidrotu bērnam.

-    Jus melojat, Benberij, - Verhuvens noteica tik lietišķi, ka pat Strekens gandrīz viņam noticēja.

-    Nē.

-     Es atkārtoju - jūs melojat.

-     Nē.

-     Kas bija pipetē, Benberij?

-     Nav ne jausmas.

-    Jūs melojat. Kas bija pipetē?

-     Kāpēc jūs domājat, ka es meloju?

-     Šeit jautajumus uzdodam mes, Benberij. Jūs atbildat! - Verhūvens ātri atcirta. Balss tonis nebija tāds kā iepriekš. Tā vairs nebija iztaujāšana, tā bija nopratināšana. - Vai sieviete ieminējās par dejošanu, pirms jūs viņu nogalinājāt?

Strekens juta lamatas. Ja viņš atbildēs uz šo jautājumu, iznāks, ka viņš patiešām nogalinājis Kristīni. Saglabādams bezkaislīgu sejas izteiksmi, viņš klusēja. Viņam bija tiesības klusēt, un šis bija īstais brīdis šīs tiesības izmantot. Strekens nožēloja, ka atteicies no advokāta. Policisti bija trīs, bet viņš - tikai viens. Policisti ar ko tādu nodarbojās katru dienu, tāpēc tiem nebūs grūti piespiest viņu pie sienas. Nepaies ilgs laiks, un viņš būs slazdā.

-     Labi, - Verhūvens novilka, it kā attapies, ka jautājums bijis aplams. - Vaicāšu citādi. Vai tā sieviete vakara gaitā ieminējās, ka vēlas doties uz diskotēku?

-      Uz diskotēku? Nē, neko tādu neatceros. Kāpēc tā prasāt? - Strekenam atkal izlauzās jautājums. Ja būtu ļauts, viņš uzdotu tūkstošiem jautājumu.

-     Pēc patologa atzinuma, viņa mirusi no GHB pārdozēšanas. Tā daļiņas atrastas pipetē viņas rokassomā.

-    GHB? Kas tas tāds?

-       Gamma hidroksibutirāts. Amerikā to saukā par Džordžijas pašpuiku*. Tas ir sedatīvs līdzeklis ar hipnotisku iedarbību, un to lieto divu veidu cilvēki.

-    Divu veidu cilvēki?

-    Naktsklubu apmeklētāji, - Grote steidzīgi paskaidroja.

-     Un izvarotāji, - Verhūvens pabeidza. Bridi klusējis, viņš turpināja: - Pareizāk, izvarotāji randiņos. ŠI substance izraisa eiforiju, taču lielāka deva par tējkaroti noved lietotāju komā, un pipetē bija vairāk par tējkaroti. Pretīgs draņķis, turklāt ārkārtīgi bīstams, ja lieto kopā ar alkoholu - var rasties sarežģījumi ar elpošanu. - Ļāvis vārdiem nogulties klausītāju prātā, viņš turpināja: - Ja šī sieviete būtu vēlējusies doties uz dejām, nebūtu jābrīnās, ka viņai rokassomā ir pipete ar GBH. Tā kā dejot viņa negribēja, man jāsecina, ka narkotikas piederēja jums un jūsu nolūks bija viņu izvarot.

Strekens novērsās, nebilzdams ne vārda.

-      Kāpēc jūs aizgājāt, neizsaucis policiju un nesagaidījis mediķu palīdzību? - Kūpmenss ieskatījās pulksteni. Nolēmis pasteidzināt iztaujāšanu, viņš no jauna ņēma to savā ziņā.

-     Es visu paskaidroju vēstulē, ko nosūtīju Pītam. Man bija jāatgriežas Londonā, lai attīstītu fotofilmas. Nedēļa Kirasao bija pēdējā ekspedīcija, kurā devos National Geographic uzdevumā. Līgums ar šo žurnālu man ir ārkārtīgi nozīmīgs. Termiņi viņiem ir svēta lieta - ja es to nokavēšu, līgumu neredzēšu kā savas ausis, un savā kalendārā viņi ievietos citu fotogrāfu uzņēmumus.

-     Tātad, jūsuprāt, jaunas sievietes nāve ir mazāk svarīga par jūsu algas čeku? - Kūpmenss izklausījās no tie-

* Georgia Home Boy.

sas vīlies. Strekenam tas nepatika. Vārīgā saikne starp abiem bija apdraudēta.

-     Nav runa tikai par naudu. Ja redaktoriem patiktu manas fotogrāfijas kalendāram, viņi maksātu man ikgadēju honorāru. Man ir divdesmit deviņi gadi, un mani lielākie gada ienākumi bijuši piecpadsmit tūkstoši. - Tā nebija gluži taisnība. Pirms kļuva par fotogrāfu, Strekens divus gadus ieveda Malaizijā kontrabandas smaragdus. Viņš aizbrauca uz šo valsti pēc skolas absolvēšanas, nolēmis gadu paklaiņot pa pasauli, bet, nepaguvis attapties, kļuva par kurjeru - un atklāja, ka šajā nodarbē viņam ir dabas dots talants. Taču šajā brīdī ar to lepoties nebūtu prāta darbs.

-     Nu un?

-     Deviņus gadus izsūtīju savas fotogrāfijas ūdenslīdēju žurnāliem, šad tad nopelnīdams pa simtniekam, kad vienu otru publicēja. Esmu spiests pārtikt no darba noliktavā. Šādu iespēju esmu gaidījis visu savu līdzšinējo mūžu. National Geographic šajā profesijā ir virsotne. Manas darba gaitas bija virzītas uz šo mērķi. Es nesaprotu, kāpēc tā cilvēka dēļ, kurš grasījās mani nogalināt, man tas viss būtu jāupurē. - Strekens bēra vārdus kā pupas. Viņš bija zaudējis savaldīšanos un klusībā sevi par to lādēja.

-    Jūsu reiss bija tikai pusseptiņos. Jūs izgājāt no viesnīcas īsi pēc pusnakts, lai gan pagūtu sagaidīt neatliekamo palīdzību un paspētu uz lidmašīnu. Kāpēc jūs negaidījāt? Nestāstiet, ka jums sešas stundas bija jākravā mantas.

-     Nē, - Strekens atbildēja. - Ja būtu palicis, uz lidmašīnu es nepagūtu. Jūs to zināt tikpat labi kā es. Jo jūs mani nepalaistu.

-     Kāpēc ne? - No saiknes starp abiem vairs nebija ne miņas. Kūpmenss bija uzmetis viņam laso un vilka cilpu aizvien ciešāk. Negaidītā tempa maiņa un pārtapšana no drauga ienaidniekā droši vien bija aprakstīta pratināšanas rokasgrāmatas pirmajā lappusē. Strekens aptvēra, kas notiek. Kūpmenss gribēja panākt, lai viņš atzīst, ka izturējies aizdomīgi, ka izlēmis bēgt no viesnīcas, jo bija vainīgs. - Es uzdevu jums jautājumu. - Lai gan Kūpmenss sēdēja savā kabinetā tūkstošiem jūdžu attālumā Atlantijas okeāna otrā pusē, brīdī, kad viņš paliecās uz priekšu, radās iespaids, ka viņš ir tajā pašā telpā

Strekens klusēja. Pat nevainīga atbilde: "Man nav nekā sakāma," - sniegtu Kūpmensam izdevību turpināt šo tematu. Ja Strekens atkāptos kaut par collu, Kūpmenss pavirzītos uz priekšu par jūdzi, jo šajā jomā bija lielāks lietpratējs.

-    Benberijs norijis mēli, - Verhūvens secināja. - Kas tas vispār par muļķīgu vārdu? Benberijs!

Strekens samiedza acis. Kādu laiku tas bija prasījis, taču viņa vārīgo vietu šie cilvēki bija uzgājuši.

8

Strekenā acumirklī uzvirmoja niknums, kas bija slikts sabiedrotais policijas pratināšanas laikā. Iespējams, būtu vieglāk, ja viņš zinātu atbildi uz Verhūvena jautājumu, taču viņam joprojām nebija ne jausmas, kāpēc vecāki nokristījuši viņu par Benberiju.

Dzimis armijas slimnīcā Vācijā, Benberi viņš bija redzējis tikai caurbraucot. Viņa dzimta nāca no Skotijas, nevis Oksfordšīras. Vienīgā saistība, ko viņš spēja atrast, bija tas pretīgais dzejolītis, kuru tēvs mēdza skaitīt, ucinādams viņu uz ceļgala. Kad ar gaili tu uz Benberikrosu jāj. Stre- kens to dzirdēja diendienā sešus gadus pēc kārtas, un to allaž pavadīja sāpīga kratīšanās uz ceļgala un atgādinājums nevienam par šo pantiņu neteikt. Visnegantāk viņu mētāja rindiņu beigās, taču vārds "Benberi" netika īpaši uzsvērts. Turklāt pantiņš bija par smalku dāmu, nevis ņipru puiku, par kādu viņš sevi iedomājās. Septītajā dzimšanas dienā Strekens paziņoja, ka no šā brīža viņu sauc par Edvardu vai, vēl labāk, par Edu. Par laimi, vārds viņam pielipa, un viss bija kārtībā. Līdz šim.

Strekens pūlējās saglabāt mieru. Tas īsti neizdevās. Lai nezaudētu savaldību, viņš izlikās, ka Verhūvena izsaucienu nav dzirdējis.

- Kāpēc pipeti jūs atradāt viņas rokassomā, ja jau narkotikas viņas glāzē ielēju es?

-    Jūs to tur ielikāt, - Verhūvens atbildēja, it ka tas būtu pats par sevi saprotams. - Attapies, ka esat viņu nogalinājis, jūs gādājāt, lai uz pipetes paliek viņas pirkstu nospiedumi, un ielikāt to somiņā.

Strekens juta karstu dusmu vilni kāpjam augšā pa kaklu. Vienīgais, ko viņš varēja teikt, bija tas, ka Kristīne pirmā mēģināja iemānīt viņam narkotikas. Taču tam nebija jēgas. Situācija bija draņķīga, un viņš to apzinājās.

-    Klausieties, viņa ielēja manā glāzē narkotikas. Es nožēloju, ka tā noticis, taču es neesmu vainojams viņas nāvē.

-     Esat gan, Benberij, un kā vēl esat! Pat ja mēs noticētu, ka viņa kaut ko iepilināja jūsu glāzē, jūs pats atzināties, ka glāzes samainījāt. Jūs nolikāt šo glāzi viņai priekšā, un tas nebija labi darīts.

Strekenam zuda ne vien savaldība, bet arī pašpaļāvība. Viņam ne prātā nebija nācis, ka, izdzerdama viņa glāzi, Kristīne nolemj sevi nāvei. Un tagad viņam par to būs jāsēž cietumā.

-      Ja es nebūtu samainījis glāzes, - Strekens sacīja, - morgā tagad gulētu mans līķis.

-      Ja jūs būtu pieprasījis viņai paskaidrojumus, tur negulētu ne jūsu, ne viņas līķis, - Grote aizrādīja.

-     Es neesmu slepkava. Es viņu nenogalināju! - Dusmas lauztin lauzās ārā.

-     Iespējams, - Kūpmenss novilka. - Un Pītera Zēmana džipa zādzība?

-     Pītam nebūtu iebildumu, ka es paņemu džipu. Tā nebija zādzība. Pajautājiet Pītam, vai, viņaprāt, es nogalināju meiteni.

-     Es jau pajautāju. Viņš atbildēja, ka nākamreiz, kad sastapsieties, viņš sasiešot jums potītes ar slogjostu un pasviedīšot jūs haizivīm. Viņam šodien Superior Producer bija javada kursi "Niršana ap kuģu vrakiem", taču automašīnas nebija, tāpēc viņš nevarēja aizgādāt balonus.

-    Velns!

-    Jā, tik melns, kā viņu mālē. Vai gribat zināt, ko vēl viņš sacīja?

-    Ne gluži.

Iestājās ilgs klusums. Strekens dzirdēja savu elpu.

-    Jūs melojat, Benberij. - Verhūvens raudzījās uz viņu tumšām acīm nemirkšķinādams - kā čūska. Šis teikums sāka kļūt par viņa mantru, jo viņš to acīmredzot varēja skandināt kaut visu nakti.

Strekens glūnēja viņam pretī.

-    Vai tad es atstatu savus pirkstu nospiedumus visā istabā, ja mans mērķis būtu viņu izvarot? Kāpēc es izsaucu neatliekamo palīdzību? Tāpēc, ka biju noraizējies! Es nezinu, kādēļ viņa gribēja man iegrūst narkotikas. Joprojām neesmu to sapratis. To noskaidrot ir jūsu darbs. - Viņš ieskatījās Verhūvenam acīs. - Tāpēc dariet to.

-     Mister Streken! - Kūpmensa balsī skanēja brīdinājums. - Netēlojiet skarbo veci! Man tādi nepatīk.

-     Benberijs nav skarbais vecis. Benberijs ir gļēvais vecis. Tāpēc viņš sazāļoja jaunu meiteni, lai tā nepretotos, kad viņš to izvarotu. Vai tā ir, Benberij?

Aiz bezspēcības Strekenā vārījās dusmas. Viņš vēlējās pārlēkt pāri galdam un panākt, lai Verhūvens aizveras. Viņš zināja, ka ar šo cilvēku nokārtos rēķinus. Varbūt ne šeit, ne tagad, bet drīz. Un tas notiks pēc laika gaitā nemainīgas metodes.

-     Vai zināt, kas ir "kaunuma matu ķemmēšana"? - Verhūvens neslēpa labpatiku.

-     Varu iedomāties.

-     Gribat, lai jums to veic? Varu noorganizēt. Standarta procedūra izvarošanas lietās. Varbūt vēlaties, lai jums pie reizes veic ģenitāliju skalošanu? Ārsts ar jums nebūs maigs, taču - varbūt jums patīk rupja apiešanās?

]a Strekens uz to atbildētu, viņš nenovēršami sev kaitētu. Tāpēc viņš klusēja.

-    Tātad kas īsti notika? Izvarošanas mēģinājums ar neparedzētām sekām. Jūs devāties ar meiteni vakariņās. Jūs iepilinājāt viņas glāzē narkotikas, taču nepareizi aprēķinātas devas dēļ meitene aizgāja bojā, pirms paguvāt ar viņu izpriecāties. Benberij, tādi vīrieši kā jūs man riebjas. No tādiem mums jāsargā savas sievas un meitas. - Ver- hūvens piecēlās un pārliecās pār galdu. Viņa seju no Stre- kena šķīra pāris collu.

Diez vai Verhūvenam ir sieva vai meita, Strekenam ienāca prātā. Inspektors pūta viņam sejā karstu, pēc dūmiem smirdošu elpu. Verhūvens bija nosaucis viņu par izvarotāju. Strekens zem galda savilka labo roku dūrē un izstiepa rādītājpirkstu un vidējo pirkstu V veidā. Viņa plauksta bija kā dakša. Verhūvena acis gailēja nepilnas pēdas attālumā.

-     Paldies, inspektor, nu jau būs gana, - no otras pasaules malas iejaucās Kūpmenss, paglābdams Verhūvenu no savainojuma. Strekens atslābināja plaukstu. - Mēs ar > misteru Strekenu parunāsim rīt. Jūs esat sniedzis mums pamatīgu vielu pārdomām, un es ierosinu visiem atpūsties.

-     Pagaidiet! - Strekens iesaucās. Viņš nejuta apmierinājumu, ka pratināšana beigusies, jo apzinājās, ka neviens viņam netic. Kaut kas bija jādara, lai viņu attaisnotu, taču Strekens juta, ka līdz tam ejams tāls ceļš. - Vai esat izjautājuši Lobster Pot personālu? Vai aprunājāties ar cilvēkiem, kuri vakariņoja pie galdiņiem mums apkārt? Varbūt vēl kāds redzējis, ka Kristīne kaut ko iepilina manā glāzē? - Lielas cerības Strekens ar to nesaistīja, taču viņam bija jāķeras pie salmiņa. - Vai restorānā ir video- novērošanas kameras?

-     Par to ļaujiet domāt mums. Pagaidām lūgšu jūs nomierināties. Esat iekūlies pamatīgās nepatikšanās, tāpēc neiesaku sanīsties ar inspektoru Verhūvenu, - Kūpmenss atbildēja.

Strekens pamāja. Visi pierādījumi bija pret viņu, it kā viņš patiešām būtu devies uz viesnīcu, lai Kristīni izvarotu. Meitene bija mirusi, un vajadzēja atrast grēkāzi. Pratināšanas laikā Strekenu bija uzlādējis adrenalīns, taču nu, kad tā tuvojās beigām, viņš juta, cik pārguris ir. Tas vilksies ilgi, ilgi. Kupmensam bija taisnība - tāda attieksme, kāda viņam bija patlaban, viņa argumentus nepadarīja ticamākus. Strekens vēroja Kūpmensa milzīgo stāvu pamazām aizpildām visu ekrānu. Galvenais inspektors tuvojās monitoram, un viņa baltais krekls izplūda, aizsegdams skatu uz viņa kabinetu. Ekrāns 13. telpā izdzisa - Grote bija nospiedis kādu tālvadības pults taustiņu.

-     Vai esat pazīstams ar galveno inspektoru Kūpmen- su? - Verhūvens apvaicājās.

-    Nē. Esmu tikai dzirdējis par viņu.

Verhūvens kaut ko noņurdēja, pauzdams neapmierinātību ar Strekena atbildi. Aizdomu pilns, viņš pārlaida aizturētajam skatienu, kurā jautās tāda kā skaudība, it kā Strekena iedegums būtu kaut kā saistīts ar salas galveno inspektoru.

-     Apdomājiet, ko esat mums pastāstījis. Jums ir laiks līdz rītam. Apsveriet, vai negribat precizēt kādu atbildi. Rīt pārrunāsim visu vēlreiz. Pulksten divos un četrdesmit astoņās minūtēs naktī inspektors Ritgers Verhūvens izjautāšanu beidz. - Viņš piespieda pogu, un lente vairs netinās. Turpmākās sarunas būs neoficiālas.

-    Divi un četrdesmit astoņas? Man vēl nav izvirzīta apsūdzība - vai es pareizi saprotu?

Verhūvens smaidīdams pamāja.

-     Pareizi.

-     Un jūs drīkstat mani aizturēt tikai uz sešām stundām, vai ne? - Strekens, pamanījis glābšanas trosi, metās tai virsū, mēģinādams to satvert abām rokām.

-     Pareizi.

-    Tātad jums kuru katru bridi jālaiž mani vaļā?

-     Nepareizi.

-     Kāpēc?

-     Vai tad es jums neteicu? - Verhūvens, iepletis acis, cieši uzlūkoja viņu, bez vārdiem solīdams, ka abiem drīz būs sirsnīga un vaļsirdīga saruna bez lieciniekiem. - Laiks no divpadsmitiem līdz deviņiem neskaitās.

9

Strekenu veda pa gaiteni, cauri vairākām dzelzs durvīm, līdz iestūma kamerā. Blakus kamerā iegrūda kādu piedzērušo. Noplukušais apģērbs un savēlušies mati liecināja, ka tas ir pastāvīgs bezpajumtnieks. Pat no piecpadsmit jardu attāluma varēja saost urīna kodīgo dvaku.

Strekenu kamerā ieveda Ruisdels, policists, kurš bija sastādījis viņa mantu sarakstu. Durvis ar klaudzienu aizvērās. Kamerā pie tālākās sienas stāvēja dzelzs gulta ar plānu smilškrāsas matraci, un Strekens tajā sabruka. Labi, ka vismaz viņu nesaslēdza rokudzelžos, un labi, ka viņam neizvirzīja apsūdzību un neaizsūtīja viņu atpakaļ uz Kirasao. Fotogrāfiju nodošanas termiņš nepielūdzami tuvojās, un Strekenam nebija vēlēšanās biedroties ar ko- lumbiešu narkotiku pārvadātājiem Bonfuturo cietumā. Viņam bija citas prioritātes.

Kamera bija maza un tīra. Apmēram divpadsmit reiz sešpadsmit pēdu. Protams, tā bija pagaidu aizturēšanas telpa, nevis pastāvīga ieslodzījuma vieta. Gara dienasgaismas spuldze nodrošināja spilgtu gaišumu telpā, kam nebija logu. Pie sienas blakus plastmasas izlietnei ar plastmasas krāniem atradās koka galds un krēsls. Stūrī aiz durvīm un pelēkas starpsienas bija tualetes pods. Starpsienu izraibināja uzskrīpāti uzraksti. Patvērušies no skatieniem, šeit ieslodzītie ar plastmasas galda piederumiem bija izteikuši nicinājumu Nīderlandes likumiem.

Burti bija lieli un bērnišķīgi - apmēram tāpat rakstīja ari Strekens.

Parastos apstākļos šādā telpā Strekenam miegs nebūtu ne prātā - gaisma žilbināja acis, visapkārt nepārtraukti rībēja durvis, rēca lidmašīnu dzinēji un rēja suņi. Taču apstākļi nebija parasti. Pēdējā diennakti viņš deviņas stundas bija pavadījis lidmašīnā, pēc tam arestēts, pratināts, un viņam konfiscēja vienīgo iztikas avotu. Pirms tam viņa acu priekšā no narkotiku pārdozēšanas gāja bojā cilvēks.

Pēc mirkļa Strekens bija aizmidzis.

Pāris stundu Strekens noguris gulēja ciešā miegā, taču vēlāk viņš redzēja sapni. Acu priekšā vīdēja lielais sma- dzeņkoraļļu rifs - tā bija vieta, kur sākās Naža raga rifs. Redzamība bija laba, apmēram divdesmit metru. Virs aļģēm apaugušajām zemūdens klintīm, straumē griezdamies kā bērnu muzikālais karuselis, peldēja eņģeļzivju bariņš. Pa labi knābjainais bruņrupucis ar savu aizvēsturiskā izskata knābi nolauza sakaltušu koraļļa taustekli. Kreisajā pusē rifs iegrima pelēkzilā atklātas jūras bezgalībā. Gar ausīm Strekenam ņirbēja izelpotā gaisa burbu- llši.

Troksnis virs galvas vēstīja, ka Pīts seko viņa maršrutam airu laivā. Pīts sūtīja ziņu, klaudzinādams pa laivas dzelzs korpusu, - Morzes kodā ietērptais vēstījums mudināja Strekenu pagriezties un bēgt. Pīts bija pamanījis, ka ūdeni ienirst Verhūvens ar harpūnu. Strekens atspērās un, kustinādams pleznas, peldēja uz klints pusi, kur cerēja patverties. Kad viņš iztriecās cauri eņģeļzivju bariņam, tās pašāvās uz visām pusēm kā dzirksteles no metinātāja degļa. Strekens nebija sagatavojies tam, ko aiz klints ieraudzīja, - no brīnumiem viņam no mutes izkrita skābekļa padeves caurulīte.

Straumē peldēja Kristīne Molinē. Sākumā Strekens domāja, ka viņa ir mirusi, jo nekustējās un kailais ķermenis šķita stīvs kā līķim. Tad viņš pamanīja, ka gar mutes kaktiņu aizņirb burbulīšu virtene. Strekens, piepeldējis viņai klāt, satvēra rezerves caurulīti un grasījās jau iestumt viņai to mutē, taču pārbaudījis atklāja, ka viņa balonā beidzies skābeklis. Pabakstījis manometru, viņš redzēja, ka rādītājs neizkustas no sarkanās atzīmes. Viņš caurulītē spēcīgi ievilka gaisu. Nekā. Mēģinādams vēlreiz, Strekens izdzirdēja vārstā slāpētu pakšķi, kāds rodas, ja gumija sakļaujas ar gumiju. Balons bija tukšs.

Strauji nirt augšup nedrīkstēja, jo tā viņu varēja piemeklēt kesona slimība. Vienīgā iespēja izdzīvot - Kristīne. Strekens satvēra viņas galvu rokās un piespieda muti pie viņas lūpām, cik cieši vien spēja, mēģinādams iesūkt plaušās viņas izelpoto gaisu. Kristīnes elpa bija rūgta un oda pēc krīta. Strekens juta nelabumu un atgrūda meiteni. Viņai pārgriezās acis.

Strekens ieraudzīja, ka Kristīnes seja ir zaļgana kā zombijam un pleci - glumi no aļģēm, ar kurām acumirklī bija apaugusi līķa ada. Mati ūdenī plīvoja kā melns karogs, un zivis knibināja kāju pirkstus. Pie viņas ādas piesūcās neliels gubans, un ūdenī kā tinte izplūda zaļa asiņu tērcīte.

Lai gan smadzenes izmisīgi pieprasīja skābekli, Strekens cieši ieskatījās burbulīšos, kas cēlās augšup no Kristīnes mutes. Tie nebija gaisa burbulīši. Tie bija caurspīdīga šķidruma pilieni. Indīga šķidruma pilieni. Tajā mirklī Kristīne atdzīvojās. Viņa strauji sagrāba Strekena galvu rokās, tāpat kā Strekens pirms brīža bija satvēris viņējo.

Šī kustība Strekenu pārbiedēja, un viņš pūlējās atbrīvoties, taču pirksti žņaudza deniņus kā skrūvspīlēs. Kristīne kaut ko čukstēja. Viņš centās izrauties, taču tvēriens bija dzelžains, un piepeši viņš skaidri dzirdēja, ko Kristīne saka:

-     Padejosim!

Strekens spēji uztrūkās no miega, izlēca no gultas un saberzēja seju. Smadzenēs dūrās galvassāpju dzelkšņi. Kamēr viņš gulēja, šeit kāds bija ienācis un atstājis uz galda brokastis - maizi, džemu un ūdeni. Viņš to ātri notiesāja. Lai gan maltīte bija visai skopa, organisms saņēma kāroto cukura devu.

Strekens atkal bija zaudējis laika izjūtu, taču, kad ieradās aģents Grote, viņš juta, ka rīts jau pārvērties dienā. Policists, atvēris durvis un iespriedis rokas sānos, stāvēja, mēģinādams ar skatienu ieslodzīto samulsināt.

-     Esmu pārsteigts, Benberij. Tādas nepatikšanas, bet jūs mierīgi sēžat! - viņš mundri sacīja. Guturālā balss skanēja dziedošāk nekā iepriekšējā vakarā. Acīmredzot Gro- tem beidzot bija izdevies uzņemt ogļhidrātus.

Strekens, nenolaizdams acis, lūkojās viņam pretī. Šiem cilvēkiem neizdosies viņu iebiedēt.

-    Laiks iet! - Grote novērsies izgrūda. - Nāciet līdzi!

Strekenu atkal aizveda uz videokonferences telpu, kur'

visapkārt bija manāmas policijas naktsdarba pēdas. Poli- stirola krūzītes bija izmantotas par pelnutraukiem, un gaisā kā biezs, indīgs smogs turējās sastāvējušies dūmi. Strekens ilgojās uzsmēķēt. Viņš neatcerējās, kad tik ilgi bijis spiests atturēties. Viņš paskatījās uz Groti, kurš savukārt palūkojās uz Verhūvenu. Tas papurināja galvu.

-     Nu, lūdzu, Ritger! Tikai vienu cigareti.

-    Aizveries un apsēdies!

Tikai tad Strekens ieraudzīja, ka videoaparatūra jau ieslēgta. Galvenais inspektors Kūpmenss gaidīja, kad viņi apklusīs. Izskatījās, ka viņš ari strādājis cauru nakti. Strekens pa Kūpmensa kabineta logu ieraudzīja zilas debesis, un vēlēšanās atgriezties Kirasao uz bridi nomāca viņa kāri pēc dūma.

-     Labrīt, mister Streken! - Kūpmenss no piecu tūkstošu jūdžu attāluma sasveicinājās ar aizturēto, kas bija ievests Shipholas lidostas pratināšanas telpā. - Man jums ir daži interesanti jaunumi.

Strekens pamāja.

-     Inspektors Verhūvens jums tūdaļ nolasīs apsūdzību.

-               10

-      Un tie ir interesanti jaunumi? - Strekens bija satriekts. Šķita, ka Kūpmenss ar viņu spēlējas. Acīmredzot viņam bija radies aplams priekšstats par šo cilvēku.

-     jā. Pagaidām jūs tiekat apsūdzēts pārkāpumā, kas izraisījis sievietes nāvi. Mēs nevaram pierādīt, ka esat pastrādājis noziegumu, taču jūs atzīstat, ka esat pārkāpis likumu.

-    Kāda ir atšķirība? - Strekens pūlējās neizrādīt atvieglojumu. Viņu neapsūdzēja slepkavībā, un visam pārējam nebija nozīmes. Iepriekšējā dienā Strekenam likās, ka ir viņiem nagos, pierādījumi šķita gandrīz vai neapstrīdami. Naktī kaut kas bija atgadījies. Kaut kas labs.

-     Kad aizdomās turamais atzīst, ka pārkāpis likumu, tiek pieņemts, ka viņš ir daļēji vainīgs. Citādi būtu, ja jūs apgalvotu, ka neesat vainīgs ne mazākajā mērā, taču, pēc jūsu stāstītā, sacīt ko tādu jūs nevarat.

-    Jauki. Vai tagad mani laidīs vaļā?

-     Jā, drīz. Tomēr man jūs jābrīdina, ka izmeklēšana turpinās un jūsu vārds lietā joprojām ir. Var gadīties, ka mēs atrodam pietiekami daudz pierādījumu, lai secinātu, ka dood door schuld.

-     Kas tas vēl par "dodo", velns parāvis? - Brīdī, kad bija runa par viņa likteni, Strekens vēlējās, lai to apspriestu viņam saprotamā valodā.

-      Dood door schuld? Aptuveni - vainojams nāvē. Tas nozīmē, ka jūs nogalinājāt meiteni un esat vainojams viņas nāvē, kaut arī tāds nebija jūsu nodoms. Sauciet to par \ slepkavību bez iepriekšēja nodoma, ja jums no tā kļūst vieglāk.

Vieglāk nekļuva. Tomēr dood door schuld bija kaut kas mazāk draudīgs, tāpēc Strekens pateicās Kūpmensam.

-    Jums ik dienas, kamēr šo lietu izmeklēs, jāsazinās ar Interpolu. Viens kļūmīgs solis, un mēs jūs zibenīgi atrausim šurp. Inspektors Verhūvens būs jūsu kontaktpersona.

-    Protams, kurš gan cits. - Strekens veltīja Verhūvenam īsu skatienu, kas pauda, ka viņu sadarbība būs lakoniska un vēsa. No jauna atmodās pašapziņa. - Vakar jūs uzskatījāt mani par vainīgu. Kas jums lika pārdomāt?

-      Naktī šis tas noskaidrojies, - Kūpmenss atbildēja. - Patologs apstiprināja, ka mirusī pirms nāves nav stājusies dzimumsakaros un…

-    Jēziņ! - Strekens iesaucās. - Par ko jūs mani uzskatījāt?

-     Turklāt mēs paklausījām jūsu padomam un pārbaudījām, vai restorānā ir videonoverošanas kameras. Iekšpusē to nav, bet viena kamera uzstādīta ārpusē, pie autostāvvietas. Tur uzfilmēts, ka sieviete piebrauc pie restorāna un izturas nervozi. Viņa kaut ko meklē rokas- somā, un šis kaut kas uz mirkli nokļūst kameras redzeslokā. Attēls nav pārāk skaidrs, un drošus secinājumus izdarīt nav iespējams, taču izskatās, ka šis priekšmets ir plastmasas pipete, kas atbilst jūsu aprakstītajai. Ja stāstījāt patiesību, jūs varat pateikties liktenim, ka glāzes samainījāt. Deva pipetē varēja nogalināt pat degunradzi.

-    Sasodīts! - Strekens noņurdēja. Nekas cits viņam tobrīd prātā neienāca. Tātad Kristīne tomēr bija mēģinājusi

viņu noslepkavot. Šos jaunumus ar pūlēm apjēgdams, Strekens nolēma tos pārdomāt vēlāk. - Vai vēl kas?

-    Patiesībā jā. Meitenes īstais vārds nebija Kristīne Mo- linē.

-     Velns! - Strekens izgrūda, atcerēdamies, kā iepriekšējā vakarā policisti drudžaini pētīja savas piezīmes, noslēpumaini saskatījās un sačukstējās nīderlandiešu valodā, kad viņš nosauca jaunās sievietes vārdu. Tātad tas bija izdomāts vārds, un policisti zināja to no sākta gala.

-    Jā, tik melns, kā viņu mālē, - Kūpmenss smīnēdams attrauca.

-     Un? Kāds bija viņas īstais vārds?

-      Tas uz jums neattiecas, mister Streken. Toties uz jums…

-     Neattiecas uz mani? Jūs jokojat? Viņa gribēja mani nogalināt!

-     Es nejokoju. Kādēļ gan lai es jokotu par tik drūmām lietām? Runa taču ir par iespējamu slepkavību. Toties uz jums attiecas sods par pārkāpumu, kurā jūs patiešām esat vainīgs.

Strekenam pamira sirds. Dažas pēdējās minūtes bija lieliskas. Viņam ienāca prātā, ka bez turpmākajām dažām minūtēm viņš labprāt iztiktu.

-     Mēs varētu jūs atgādāt šurp uz Kirasao un saukt tiesas priekšā. Jūs atzītu sevi par vainīgu pārkāpumā, kaš izraisījis sievietes nāvi, un jums piespriestu divdesmit dienas cietumā un nelielu naudas sodu.

Strekens cieta klusu. Vainīgs bija vārds "varētu", kura dēļ viņš sēdēja kā hipnotizēts.

-     Taču, manuprāt, jūsu ceļošana šurp un uzturēšana cietumā radītu mums liekas izmaksas. Kāda dīvaina iemesla pēc man jusu stāsts šķiet patiess. Manuprāt, jūs esat pamatīgs tukšpauris, taču šaubos, vai jums bija nodoms meiteni nogalināt. Tāpēc esmu nolēmis piespriest jums naudas sodu un aizliegt ierasties Kirasao, līdz lietas izmeklēšana būs pabeigta un pierādījumi jūsu nevainīgumam - neapstrīdami. Pagaidām tādiem kā jūs mūsu cietumos trūkst vietas.

Strekens zināja, kāpēc tā, - narkotiku kontrabandas dēļ. Dienvidamerikas kontinents atradās tikai sešdesmit jūdžu attālumā, un Kirasao bija pieturas punkts galvenajos transportēšanas maršrutos uz Eiropu. Pēdējo trīs gadu laikā policijas konfiscēto narkotiku apjoms ik gadu trīskāršojās - karteļi bija paplašinājuši savus tīklus. Vietējās avīzēs bieži par to rakstīja.

-    Cik liels būs naudas sods? - viņš painteresējās.

-     Pietiktu ar tūkstoš dolāriem.

-     Tūkstoš dolāru? - Strekens noelsās. Tas radīs krietnu robu viņa makā. - Kad man jāsamaksā?

-      Pajautājiet Pītam Zēmanam! jūs esat viņa parādnieks.

Strekens vispirms pietvīka, tad viņam pārskrēja auksti šermuļi. Viņš sāka apjaust "dīvaino iemeslu", kāpēc Kūp- menss viņam noticējis. Varbūt policists bija Pītam parādā kādu labu darbu? Kaut gan tam nebija lielas nozīmes. Acīmredzot Pīts bija paraustījis dažas aukliņas, un tāpēc viņš, Strekens, būs brīvs. Policistiem bija videoieraksts, viņi zināja, ka meitene nosaukusi neīstu vārdu, taču Streke- nu no cietuma bija paglābis "veco draugu tīkls". Izdevību nedrīkstēja neizmantot - viņš uzsmaidīja Verhūvenam un piemiedza tam ar aci. Holandietis glūnēja uz viņu, un piesarkusi kakla āda liecināja, ka viņš ir nikns kā pūķis.

-     Ja spersiet kāju manā valstī, es jūs arestēšu. Vai es skaidri izsakos? - Kūpmenss turpināja.

-     Ļoti skaidri, - Strekens attrauca. Viņš nešaubījās, ka Kūpmenss, dēvēdams Kirasao par "savu valsti", par tādu to ari uzskatīja. Doma, ka viņš vairs neredzēs Coral Kraal skolu, Strekenu skumdināja, taču viņš bija ticis sveikā cauri ar tīro nieku, tūkstoš dolāru naudas sodu. Viņš cerēja, ka dažās turpmākajās dienās Verhūvens atradīs neapstrīdamus pierādījumus viņa nevainīgumam, taču nez kāpēc īpaši uz to nepaļāvās.

-    Labi. Aģents Grote gādās, lai jūs nākamajā reisā dotos uz Londonu.

-     Paldies, inspektori Vēl beidzamais jautājums.

-     Kāds tas būtu?

-     Ko vēl Pīts Zēmans pastāstīja, kad jūs vakar ar viņu runājāt?

-     Viņš teica, ka jūs esot sasodīti krietns puisis un nekādā ziņā to meiču neesot novācis. Lai būtu kā būdams, es viņam ticu. Pīts man ir draugs. Mēs jau divdesmit gadu kopā spēlējam kārtis. Patiesībā mēs šovakar tiekamies. - Kūpmenss atlaidās krēslā. Viņam šī lieta bija slēgta. Interpols vēl pabeigs dažus atlikušos sīkumus, un viņš kopā ar savu vienību pievērsīsies policijas ikdienas darbiem. Viņam pakļautajā kolektīvā bija divsimt darbinieku, taču tikai četrpadsmit strādāja narkotiku apkarošanas nodaļā. Kūpmenss reizēm krita nost no kājām. - Ardievu, mister Streken!

Ekrāns iegrima tumsā.

Lidostas īslaicīgās aizturēšanas zonā Strekenam bija jāparaksta atbrīvošanas dokumenti, un Verhūvens tikmēr izstāstīja par ikdienas zvanīšanas kārtību un iedeva Strekenam savu vizītkarti. Uz tās vienkāršiem melniem burtiem bija iespiesti darba telefona un mobilā tālruņa numuri. Strekenam ik pēc divdesmit četrām stundām pienācās Verhūvenam zvanīt un paziņot, kur atrodas.

Strekens parakstījās par personisko mantu saņemšanu. Pēc brīža viņš pamanīja, ka fotofilmu nav. Viņš paspēra soli pretī Verhūvenam, kas smīnēja kā saulē izgūlies kro- kodils.

-     Kur tās ir?

-     Es atvainojos, bet šķiet, ka tās ir pazudušas. Mantu glabātavā strādā viens paviršs tips, kas nereti notur personiskās mantas par atkritumiem.

Strekens savilka dūri un sita, tēmēdams Verhūvenam pa muti un bliezdams ar tādu spēku, it kā gribētu iztriekt dūri cauri policista sejai līdz pakausim, lai postījums būtu pēc iespējas lielāks.

Taču dūre viegli skāra Verhūvena deniņus. Kā no zemes izaudzis, Grote zibenīgi klupa uz priekšu un pagrūda Strekena roku augšup. Strekens, gandrīz zaudēdams līdzsvaru, paguva ieraudzīt Verhūvena sejā pārsteigumu, kas vērtās labpatikā. Grote sagrāba Strekenu ar nelsona paņēmienu, liekdams viņu atpakaļ un uzraudams augšup drēbes, kas atsedza kailu vēderu.

Strekenu bija situši arī masīvāki vīri, taču neviens nebija zvēlis ar dūri tik precīzi. Vēdera muskuļu sasprindzi- nāšana nenieka nelīdzēja. Verhūvena dūre ietriecās saules pinumā, un Strekena nervi notrīcēja kā vēja zvaniņi aukā. Strekenam aizcirtās elpa, un viņš saliecās. Grote joprojām viņu turēja.

Verhūvens pietvīcis sakārtoja piedurknes un iztaisnoja kaklasaiti.

-     Uz drīzu redzēšanos, Benberij!

-      Gaidīšu ar nepacietību, - Strekens izgrūda caur sakostiem zobiem. Viņam šķita, ka krūtīs uzsprāgusi bumba.

Grote, palaidis Strekenu vaļā, paņēma no rakstāmgalda polsterētu A4 lieluma aploksni. Ar brīvo roku viņš pagrieza Strekenu otrādi un pagrūda uz priekšu, uzspiezdams uz jostasvietas. Strekens aizstreipuļoja pa gaiteni uz lidostas pasažieru zāles pusi.

-     Nu jau pietiks, - Grote noteica un pasniedza viņam iekāpšanas talonu. Pēc tam viņš pastāstīja, ka bagāža jau piereģistrēta, un abi devās uz lidmašīnu.

Strekenam sāpes krūtīs pamazām atslāba, toties uzmācās grūtsirdība. Viņš atgriezās Anglijā bez fotofilmām. Viņš bija izkļuvis no draudīgākās ķibeles, kada jebkad viņu piemeklējusi, taču cena bija augsta. Viņa labā slava National Geographic redakcijas acīs būs satriekta drupās. Izredzes pārlaist garo ziemu Hamiltona noliktavā spieda prātu kā nepanesams slogs. Ekspedīcija uz Kirasao bijusi veltīga. Otra tāda iespēja varēja arī negadīties. Šo izdevību viņam bija atņēmusi narkomāne un sadists policists. Trīsdesmit stundu laikā viņš bija nokļuvis izgāztuvē pie neveiksminiekiem. Norietējusi zvaigzne, kas ne reizi ne- uzlēca.

Pasažieru iekāpšana jau bija sākusies. Grote, uzrādījis aviosabiedrības darbiniekam caurlaidi, gāja līdzi Strekenam pa rampu līdz ieejai lidmašīnā. Kaut arī Strekens ne sevišķi ilgojās pēc lietainās, aukstās Londonas, viņš dega nepacietībā ātrāk pamest Shipholas lidostu. Kad vļņš spēra soli, lai dotos iekšā salonā, Grote pasauca viņu atpakaļ.

-     Vakarvakarā tās atradu atkritumu grozā. - Viņš pasvieda Strekenam aploksni. - Ņemiet! Atsūtiet man kādu bildi ar to barakudu! - Grote sniedza savu vizītkarti. - Maniem bērniem tā patiks. Vai ari bildi ar haizivi… - Aģents šķita nokaunējies. Viņa sejas lejasdaļa piesarka un vaigi iekvelojās ka rozes. - Manam puikam ir tikai astoņi gadi. Viņam patīk haizivis, - viņš kā taisnodamies piebilda.

Strekens pakratīja aploksni. Fotofilmas iegrabējās kā dārgakmeņi. Viņš pastiepa roku, un Grote durvju ailā to paspieda.

- Dank je zeer, aģent, - Strekens, plati smaidīdams, pateicās. - Darīšu, ko varēšu.

11

Kad Strekens nesa bagāžu uz savu nelielo dzīvokli Pimliko rajonā, lietus, triekdamies no sāniem un dzeldams vaigos, pātagoja viņu kā uzraugs galeras vergu.

Strekens mitinājās divistabu dzīvoklī virs indiešu restorāna. Nekāds dižais miteklis tas nebija, taču viņš neuztraucās par ģimenes vai draugu viedokli. Tajā bija pieticīgs mēbelējums, kas iegādāts privātās izpārdošanās vai pievākts Hamiltona noliktavā. Kad Strekens nomaksāja īri un nopirka fotofilmas un lidmašīnu biļetes, mašīnas vai skaistu mēbeļu iegādei naudas pāri nepalika. Par iemaksām pensiju fondā vai cita veida uzkrājumiem nebija vērts pat domāt. Taču Strekenam tas nerūpēja. Līdz pat šim rītam viņa dzīves mērķis bija uzcelt pieticīgu būdeli aiz Coral Kroal skolas un uzbūvēt kuteri, ar ko viņš varētu aiztraukties uz Arubas un Bonaires salu un piedāvāt labākos zemūdens safari pakalpojumus uz dienvidu pusi no Svētās Lūcijas salas.

Zēmani algotu viņu tik ilgi, līdz viņš iegūtu darba at- ' ļauju. Tiklīdz sāktu ieplūst nauda, varētu pieteikties uz pastāvīgā iedzīvotāja statusu. Imigrācijas likums salās bija bēdīgi slavens ar savu vaļīgumu. Ja ik gadu šo statusu varēja iegūt seši simti kolumbiešu, tad Strekenam katrā ziņā bija izredzes. Kirasao bija gluži kā mazākas Kaimanu salas, kur uzņēma ikvienu, ja vien tam bija pabiezs maks. Zemūdens pasaules skaistums bija pietiekami vilinošs, lai

varētu par to prasīt krietnu maksu, un nepaietu ilgs laiks, kad viņš saņemtu atļauju uzturēties salā pastāvīgi. Tāds bija dzīves plāns līdz šim ritam. Nu Strekenam uz nenoteiktu laiku tur bija liegts spert kāju. Vēl ļaunāk - viņš bija meties virsū vienīgajam cilvēkam, kurš varēja no jauna šīs durvis atvērt. Un Kristīne Molinē, lai kas viņa bija, šīs ziepes ievārīja.

Strekens aši noskalojās dušā, pagatavoja kafiju un apsēdies izsmēķēja pirmo cigareti četrdesmit astoņu stundu laikā. Sajūta bija laba, taču ar vienu nepietika. Viņš izsmēķēja vēl vienu, pēc tam trešo un tikai tad juta kofeīnu un nikotīnu iesūcamies asinīs. Abi stimulatori palīdzēs izturēt gaidāmo nakti nomodā. Strekens pārlaida skatienu dzīvojamās istabas sienām, un viņu pārņēma pazīstamais priecīgais satraukums, kādu viņš juta ik reizi pirms došanās uz laboratoriju.

Sienas bija klātas ar fotogrāfijām, ko Strekens bija uzņēmis ekspedīcijās visā pasaulē. Daudz zilās krāsas. Daudz zivju. Istaba atgādināja akvāriju. Dažas labākās fotogrāfijas bija ieliktas stikla klipšu ietvaros, taču tādi rāmji bija grezns prieks, tāpēc lielākā daļa attēlu bija piestiprināti pie sienas ar plastilīnam līdzīgo Blu-tack. Fotogrāfijas Strekenam dāvāja identitātes izjūtu. Viņam nebija naudas, nebija darba, nebija ari draudzenes - bet cik cilvēku bija skatījuši savām acīm to, ko redzējis viņš? Tā, piemēram, atdarinātājspējīgo astoņkāji? Tā nolāpītā radība bija atklāta tikai pirms dažiem gadiem, un viņš bija viens no pirmajiem, kas iemūžināja to fotofiJmā. Un šeit tas bija. Underwater World par fotosēriju bija samaksājusi glītu summu.

Strekens ieskatījās pulkstenī. Septiņi vakarā. Vašingtonā bija divi pecpusdienā. Viņš pasniedzās pēc klausules.

-      Makolijs klausās. - Gilkrista klusā, laipnā balss atsaucās jau pēc pirmā signāla.

-     Makolij, te Eds Strekens.

-     Ed! Kā sviežas?

-     Labi. Vai saņēmāt manu ziņu?

-     Protams, saņēmu.

-     Un?

-     Tas neies cauri, draugs. Ja fotogrāfijas nebūs šeit rit ap šo pašu laiku, pasūtījums tiks Billam Teneram. - Bills Teners bija kanādietis, veterāns, kurš pēc Dāvida Dubilē aiziešanas pensijā bija vienīgais štata zemūdens fotogrāfs National Geographic grāmatām. Viņš strādaja labi, taču Strekens bija labāks. Teners fotografēja dzīvo dabu, bet Strekena fotogrāfijas bija māksla.

-     Paklausieties, Makolij! Jūs zināt, cik labi es strādāju. Kirasao es uzņēmu savus izcilākos darbus.

-      Tādā gadījumā mēs varam tās iespiest nākamgad. Piedodiet, Ed, man patiešām ļoti žēl. Zinu, ka jūs cenšaties, taču es nevaru atsaukt pasūtījumu tipogrāfijā. Atgādājiet negatīvus līdz pusdienlaikam, un mēs pagūsim tos nosūtīt. Šabloni ir izveidoti, un es izvēlēšos labākos attēlus stundas laikā. Nevajadzēja atstāt uz pēdējo bridi. Sasodīts, jūsu rīcībā bija vairāki mēneši! - Pārmetumi aprāvās. Gilkrists deva norādījumu sekretārei, lai zvanītājs pa otru līniju uzgaida. Kad viņš atkal ierunājās, balss bija at- maigusi. - Rīt no rīta ielieciet sūtījumu pirmajā lidmašīnā, kas izlido no Hītrovas lidostas. Laika līdz tam ir diezgan. Laika zonu atšķirība ir jums labvēlīga.

Strekens klusībā pasmaidīja. Strādāt būs daudz vieglāk, kad viņš varēs atļauties labu digitālo fotokameru. Tad viņš gluži vienkārši lejupielādēs attēlus datorā un nosūtīs tos uz Amerikas Savienotajām Valstīm pa elektronisko pastu. Taču Gilkristam bija taisnība. Viņš vēl varēja pagūt.

-     Ed?

-Jā?

-    Jus taču saprotat, vai ne?

-    Ko tad?

-    Ja attēlus nesaņemsim, nevarēsim segt jūsu ekspedīcijas izmaksas.

-    Jā, saprotu. Gribēju parunāt par…

-     Ed?

-    Jā, es klausos.

-    Jums nav laika ar mani tērzēt, puis. Steidzieties uz laboratoriju! Parunāsim rīt.

-    Paldies, Makolij!

Strekens paķēra fotofilmas un izskrēja no dzīvokļa.

12

Laiks ritēja. Strekenam vajadzēja steigties uz laboratoriju, taču Kirasao piedzīvotais vēl aizvien bija spilgtā atmiņā, un viņš piepeši vēlējās redzēt kādu pazīstamu seju. Hamiltona dzīvoklis Svētā Džordža laukumā bija pa ceļam. Strekens nolēma tur iegriezties tikai uz dažām minūtēm un pavēstīt, ka pārradies mājās. Viņš ncgrasījās stāstīt krusttēvam par pēdējo dienu ķibelēm, taču Hamiltons pēc Strekena vecāku bojāejas viņu uzaudzināja, tāpēc bija pelnījis kaut īsu apciemojumu.

Hamiltons bija vecpuisis un mita trīsistabu dzīvoklī laukuma rietumu pusē. Tā bija klasiska Reģenta laika ēka, kuru deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē bija projektējis Tomass Kjūbits. Dzīvoklis aizņēma pirmo un otro stāvu piecstāvu namā ar ģipša apmetuma fasādi. Visiem dzīvokļiem tajā, arī šim, bija augsts erkers un skaists balkons, no kura pavērās skats uz dārziņu mājas pagalmā.

Kad Strekens iegāja laukumā, ieskanējās Sv. Pestītāja . baznīcas zvani, un viņam ienāca prātā, ka šādas skaņas var dzirdēt tikai Anglijā. Citās valstis zvani dimdēja, bet tikai angļi mācēja panākt, ka tie dzied. Zvanu skaņas lidinājās un virpuļoja dzidras kā kūstošs sniegs, kas pārkāries pār kalna avotu. Viņš sapņaini pasmaidīja. Londonā nemaz nebija peļama dzīve, un Strekens apzinājās, cik ļoti viņam ir laimējies, ka uzaudzis tik turīgā pilsētas daļā.

Strekena vecāki savulaik bija vienīgie bērni savās ģimenēs, tāpēc viņam nebija ne krustmātes, ne tēvoča, kas varētu kļūt par aizbildņiem pēc vecāku nāves. Toreiz, kad notika nelaime, vecmāmiņa no tēva puses un vectēvs no mātes puses vēl bija dzīvi, taču vecā dāma dzīvoja Skotijā, un vectēvs bija par vecu, lai brauktu ar auto, tāpēc tika nolemts, ka zēnam būs vislabāk, ja viņš apmetīsies pie krusttēva. Brīvdienās Strekens savus vecvecākus apciemoja, taču viņa mājas desmit gadus bija Hamiltona dzīvoklis.

Pie krusttēva mājas Strekenu pārņēma pretrunīgas emocijas. Tās viņu pavadīja ik reizi, kad viņš spēra soli pāri šim slieksnim. Strekens gluži kā atgriezās mājās - taču tās nebija mājas. Atmiņas par mājām bija tik izplūdušas, ka viņš nebija pārliecināts par to īstumu. Nams Svētā Džor- dža laukuma malā atgādināja, cik ļoti viņam veicies, ka bijis Hamiltons, un cik žēl, ka viņam šis cilvēks bijis vajadzīgs. No astoņiem līdz astoņpadsmit gadiem istaba otrajā stāvā Strekenam bija reizē rotaļistaba, atpūtas telpa, darbistaba, trenažieru zāle un guļamtelpa. Šeit viņš bija smējies un lējis asaras, šeit stundām ilgi bija rāmi sēdējis un vērojis plūstam Temzas viļņus un šeit bija dauzījis sienas ar dūrēm, līdz pirkstu kauliņi sāka asiņot. Šeit bija viņa patvērums no pasaules - un cietuma kamera.

Strekens piespieda zvana pogu. Hamiltons, pirms ielaida viņu ēkā, stāvēja durvīs ar izstieptu roku. Viņu attiecības allaž bija mazliet neveiklas. Hamiltons kādreiz bija precējies, taču ātri izšķīrās, un bērnu laulībā nebija - acīmredzot tāpēc audžutēva pienākumi viņam reizēm sagādāja neērtus brīžus. Viņi ne reizi nebija apskāvušies.

- Ed, dārgo zēn! Apsveicu sakarā ar atgriešanos! Kā klājas?

Viņam mugurā bija parastais rūtainais krekls un velvēta bikses. Mati bija glīti pāršķirti un smaržoja pēc krāsas, ar kuru viņš maskēja savu vecumu.

-     Labi, - Strekens sameloja. - Un tev? Tu izskaties pārsteigts, mani ieraudzīdams.

-     Nebūt ne. Ar mani viss ir kārtībā, viss kārtībā. Nāc nu iekšā! - Hamiltons runāja kā Edvarda laika skolotājs. Lēni un apdomīgi, it kā nosodīdams mūsdienu dzīves straujo ritmu. Atvaļinājies no armijas, viņš bija strādājis par senlietu tirgotāju, un viņam jūdzes attālumā no šejienes, Slounstrītā, piederēja galerija, noliktava un izsoļu nams.

-    Es nepalikšu ilgi. Man ir steidzams darbs.

-    Tik vēlā stundā?

-     Ir tikai astoņi.

-     Jā gan. Astoņi. Beidzamais laiks glāzei viskija. - Hamiltons ieaicināja Strekenu dzīvojamā istabā un nozuda virtuvē. Viņš pirka tikai Glenrothes no Berry Brothers & Rudd, un Strekenam gadu gaitā šis viskijs bija iegaršojies.

Gaidīdams krusttēvu atgriežamies, Strekens pārlaida skatienu istabai. Viņu nebeidza pārsteigt Hamiltona gaume. Dzīvoklis atgādināja Aladina alu - sarkankoka mēbeles, vjetnamiešu mākslas priekšmeti un baltas porcelāna krūzes ar kronēšanas simboliku. Grīdas klāja persiešu paklāji no Tebrīzas un īsfahānas, un virs kamīna karājās baroka stila spogulis. Strekena istabā tagad bija novietotas taustiņinstrumentu būves meistara Sebastjana Erāra radītās klavieres. Hamiltona prieks un lepnums - trīs pēdas augstā Džamboloņas marmora statuja "Ahillejs" - stāvēja sardzē hallē. Kaut ari interjera priekšmeti bija nākuši no trim kontinentiem un neskaitāmiem laika periodiem, kopaina bija nevainojamā līdzsvarā. Istabās nebija, kur apgriezties, taču viss bija izkārtots ar militāru pedantismu.

-     Kas jauns Kirasao? - Strekenam aiz muguras iejautājās Hamiltons, nesdams kristāla karafi.

-     Viss pa vecam, - Strekens atteica. - Kā veicas galerijā?

-     Patlaban ne īpaši labi. Vasarā mums ir klusā sezona. Pārdošanas rādītāji krītas.

-Žēl gan. - Strekens pamanīja, ka krusttēvs nenovērš skatienu no viņa kaklā pakārtās aproču pogas. - Kas noticis? - viņš noprasīja.

-    Saki man, - Hamiltons iesāka, - vai ienirdams ari tu neņem to nost?

Abi apsēdās klubkrēslos.

-     Nekad. Es nekad to neņemu nost.

-    Tas ir labi.

-     Kāpēc tu to prasi?

-    Tāpat vien. Es apsveru jaunu teoriju saistībā ar tavu mantojumu.

-     Ak kungs, atkal! Labi, es klausos. - Strekens gurdi pasmaidīja. Ar gadiem viņu sarunas arvien biežāk pievērsās prātojumiem, kur mantojums noslēpts. Tas notika ik pēc pusgada, dažreiz nopietni, dažreiz jokojoties. Viņi pat bija mēģinājuši nolīgt privātdetektīvu, taču visās aģentūrās par viņu stāstījumu smējās. Neviens nevēlējās uzņemties meklēšanu, ja nebija zināms nekas konkrētāks par izdomātu vārdu un divdesmit gadus vecu personas aprakstu.

-     Vai tu nedomā, ka tas varētu būt mākslas darbs?

-     Vai tad mēs to jau vienreiz neapspriedām?

-     Pareizāk - statuja.

-     Kāpēc statuja?

Abi ne reizi vien bija pētījuši sešpadsmit valstu sarakstu un atzinuši par ticamākajām Malaiziju un Singapū- ru, jo tajās Strekena vectēvs bija karojis. Bet par to, kas šis mantojums varētu būt, viņu minējumi bija gan neticami, gan smieklīgi. Statuja - tas bija kaut kas starp abiem.

-     Tavs vectēvs bija liels viltnieks, taču viņam piemita kaislība uz statujām. Nesaprotu, kāpēc par to neesmu iedomājies agrāk.

-     Var jau būt, - Strekens noteica. Viņam nebija noskaņojuma to apspriest, jo viņš spēja domāt vienīgi par to, cik strauji rit laiks. Šķita, ka Hamiltons nervozē, raudzīdamies krustdēlā. - Es nezinu, - Strekens atzinās. - Ko tu no manis gribi? Lai pietrūkstos no krēsla un saucu, ka tev ir taisnība?

-     "Eds sapratīs." Ko tavs tēvs ar to gribēja teikt? Kā tev šķiet?

-     Nezinu. To viņš teica tev, nevis man.

-     Vai tu no manis neko neslēp?

Strekens neizteiksmīgu seju vērās krusttēvā. Savādi, ka viņi to bija apsprieduši jau tūkstošiem reižu.

-     Ja nu vienīgi, pats to neapjauzdams. - Strekens iedzēra prāvu malku viskija un novērsās, likdams manīt, ka nevēlas vairs turpināt šo sarunu.

Viņi vēl dažas minūtes patērzēja par visādiem niekiem, tad Strekens, iztukšojis glāzi, piecēlās, jo fotogrāfiju nodošanas termiņsi tuvojās vēja spārniem. Viņš jutās vainīgs, ka nepaliek vēl brīdi, un klusībā apņēmās nākamo reizi krusttēva sabiedrībā uzkavēties ilgāk. Hamiltons, kas visus šos gadus bija raudzījies, lai zēns nenoklīstu no šaurās, taisnās takas, bija pelnījis vairāk par tādu īsu apciemojumu.

-     Vai man darbs noliktavā vēl būs? - Strekens pajautāja.

-    Jā. Uz neilgu laiku. Strekens pamāja.

-    Paldies par viskiju! Es nu iešu. Pavadīt nevajag. Iedams pa gaiteni, viņš gandrīz paklupa pār gleznām,

kas mētājās uz grīdas. Tās bija sešas, iespējams, renesanses perioda gleznas, kas vērtas milzu naudu. Bet nebija gan, vairs nebija - ikvienā audeklā rēgojās liels caurums, it kā tur kāds būtu iespēris ar kāju. Kāds tur brīnums, ka galerijai šī vasara nebija ienesīga.

13

Laboratorija atradās pagrabstāvā pretim Peabody Trust īpašumam. Par divsimt mārciņām mēnesī Strekens saņēma atslēgas un varēja strādāt, kad vien viņam vajadzēja. Summā bija iekļauta ari maksa par aprīkojuma izmantošanu. Par izejmateriāliem īrnieki norēķinājās atsevišķi.

Laboratorija piederēja kāzu fotogrāfam Dmitrijam Spelovskim, kurš no Latvijas bija ieradies Lielbritānijā astoņdesmitajos gados, kad viņa māsa apprecējās ar britu juristu. Sapratis, ka šajā valstī par viņa darbu maksā sešas reizes vairāk nekā Latvijā, viņš bija palicis Lielbritānijā. Spelovskis bija jautrs vīrs ar klauna sejas izteiksmi. Viņam garšoja degvīns un patika pornogrāfija, nereti abi vienlaikus. Viņš allaž pauda vēlēšanos sadraudzēties ar Strekenu ciešāk, nekā anglim gribētos. Stre- kenam pret Spelovski nebija pretenziju, taču abiem nebija arī nekā kopīga.

Laboratorija bija tukša, un tik vēlā stundā Strekens neko citu ari negaidīja. Pēdējos piecus gadus laboratoriju pastāvīgi īrēja tikai trīs cilvēki, un Strekens ar abiem pārējiem satika labi. Tobijs Bečops bija aptuveni tikpat vecs, cik viņš. Strekens fotografēja zivis, toties Bečops - zivju pirkstiņus, kā arī šķīvjus ar zirņiem, mikroviļņu krāsniņās ceptiem pelmeņiem un ātri pagatavojamām brokoļu putrām. Lai gan viņa klienti bija Bird's Eye un Findus, tas katrā ziņā bija ellīgi garlaicīgs darbs - taču viņa objekti vismaz nekustējās. Otra īrniece bija Temija Samersa, kuras vārds bija tikpat neīsts kā viņas krūtis. Cik Strekenam bija zināms, viņa vēl arvien pūlējās iekļūt The Sun trešajā lappusē. Glītas meitenes, kas darbojas laboratorijā, bija Strekena vājība, un viņi vairākas reizes bija pārgulējuši, ko nevarēja teikt par Temiju un veco Spelovski. Strekens divas reizes pieķēra viņu rakņājamies pa atkritumu grozu pēc tam, kad Temija bija laboratorijā attīstījusi savas laikrakstam paredzētās fotogrāfijas, kur pozēja puskaila.

Strekens ieslēdza gaismu, iegāja Spelovska kabinetā un paregulēja radio, līdz atrada vienu no Brikstonas pirātiskajām regeja radiostacijām. Dīdžejs pieteica Toots and the Maytalls dziesmu "Spriedze mazinās", un Strekena garastāvoklis acumirklī uzlabojās. Patlaban viņam vajadzēja tieši to. Pēc pēdējās, draudīgiem notikumiem bagātās diennakts ierastā nodarbe - fotofilmu attīstīšana - viņam nāks par labu. Atgriezies laboratorijā, viņš ķērās pie darba, pārliecināts, ka līdz rītausmai, kad pēc sūtījuma ieradīsies FedEx kurjers, viss būs paveikts.

Līdz pusnaktij Strekens bija attīstījis septiņas no četrpadsmit filmām un attēlus palielinājis - tostarp divus ar barakudu. Lai gan bija skaidrs, kura fotogrāfija Gilkris- tam patiks vislabāk, viņš palielināja piecpadsmit attēlus, lai redaktoram būtu izvēle. Tad viņš salika fotogrāfijas kaudzītē, ko novietoja blakus Temijas uzņēmumiem. Strekens pameta skatienu uz virsējo fotogrāfiju viņas kaudzītē. Šī sērija bija fotografēta ārpilsētā, un Temija sēdēja kaila baltā zirgā. Strekenam uzreiz prātā iešāvās dzejolītis, ko bērnībā tēvs viņam bija iedzinis galvā.

Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj.

Vārdu "stāj" tēvs allaž uzsvēra, sāpīgi pasizdams ceļgalu augšup, un Strekena sēžamvieta bija zilumos līdz pat sešu gadu vecumam. Kopš tā laika viņš ienīda zirgus. Temijas fotogrāfijām, kā parasti, līdz pilnībai pietrūka diezgan daudz. Gan viņas izskats, gan augums atbilda standartiem, lai pretendētu uz modeles karjeru, taču viņa bija nolīgusi neprasmīgu fotogrāfu, kurš ik reizi vai nu nemākulīgi izmantoja gaismu, vai izvēlējās nepiemērotu filmu. Fotogrāfijas izskatījās nevis erotiskas, bet lētas. Nogrozījis galvu, Strekens atlika tās atpakaļ.

Viņš aizsmēķēja, gaidīdams, kad tējkannā uzvārīsies ūdens. Domas klīda, un viņš atcerējās Kristīni Molinē. Pīts Zēmans bija Kūpmensa draugs, viņam varbūt izdotos uzzināt meitenes īsto vārdu. Strekenam nebija ne jausmas, ko viņš iesāktu, ja to noskaidrotu, - taču neziņa vairoja ziņkāri. Ja izdibinātu, kas Kristīne bijusi, iespējams, viņš mācētu izsecināt, kāpēc tā piejauca viņa vīnam narkotikas. Iespējams, viņš varētu Verhūvenam pierādīt, ka nav vainīgs, un tad aizliegumu apmeklēt Kirasao atceltu. Bija vērts mēģināt.

Teorētiski Spelovska kabinetā iet nedrīkstēja, taču laboratorijas pastāvīgie īrnieki to tik un tā izmantoja. Strekens ieslēdza datoru, atvēra Hotmail pasta vietni un aizsūtīja īsu vēstulīti uz Coral Kraal. ja vien Pīts ar Megiju • nav devušies uz nakts niršanu, viņi patlaban kravāja mantas. Pirms aizbraukšanas viņi katru reizi pārbaudīja e-pasta kastīti. Strekens rakstīja ātri, nepūlēdamies labot pareizrakstības kļūdas.

Pateicies Pītam par samaksāto naudas sodu un laba vārda aizlikšanu sarunā ar Kūpmensu un vēlreiz atvainojies, ka aizbraucis ar džipu, viņš lūdza Pītu izpalīdzēt

vēlreiz - noskaidrot meitenes īsto vārdu. Strekens ieteica, lai Pīts galvenajam inspektoram to pavaicā, kad abi nākamreiz tiksies pie kāršu galda, - protams, neatklājot, kas to vēlas zināt. Beigās Strekens nosūtīja mīļus sveicienus Megijai un apsolīja nākamgad viņus apciemot, vienalga, vai aizliegums vēl būs spēkā vai nebūs.

Četros no rīta Strekens bija attīstījis visas Kirasao nedēļas laikā safotografētās filmas. Viņš atlasīja divdesmit piecas labākās fotogrāfijas, no kurām Gilkrists izvēlēsies divas. Pēc tam izgatavoja divas fotogrāfijas ar barakudu Ronaldam Grotem un vienu ar rifiem un haizivi. Strekens nojauta, ka Verhūvens nemaldījās, paredzēdams abiem drīzu tikšanos, tāpēc vēlējās saglabāt labas attiecības ar Groti. Trim fotogrāfijām viņš pievienoja uzņēmumus ar dzeloņraju un āmurhaizivi.

Pēc stundas, izsmēķējis četras Camel cigaretes, Strekens parakstījās izejmateriālu uzskaites grāmatā, izslēdza aparatūru un iegāja kabinetā, lai sasaiņotu negatīvus un fotogrāfijas. Dators joprojām bija ieslēgts, tāpēc viņš ieskatījās pastkastītē, cerēdams, ka Pīts atsūtījis atbildi.

Viņam uzsmaidīja laime. Pirmdienas vakaros Vilemsta- dē acīmredzot norisinājās pokera mači. Kūpmenss par kaut ko tamlīdzīgu otrās pratināšanas beigās bija ieminējies. Pīta vēstule Strekenu jau gaidīja. Kirasao bija pusnakts, un vēstule bija nosūtīta pirms desmit minūtēm.

Tu, bezcerīgais nejēga! Vai nevari vismaz nedēļu ne- iekulties nepatikšanās? Meitenes īstais vārds ir Mollija Ņūkrisa. Nav īpaši smalks, vai ne? Megija sūta mīļus sveicienus. Negaidi līdz nākamajam gadam, brauc šurp Ziemassvētkos! Un paķer līdzi lielu dāvanu!

Un viss. Pīts Zēmans, kā allaž, bija lakonisks un konkrēts. Viņam bija tikpat lielas literāta iemaņas kā Streke- nam.

Strekens skatījās uz vārdiem ekrānā, ar pirkstu vilkdams taciņu putekļu kārtā. Cik reižu viņa bija izmantojusi izdomāto vārdu? Gluži vai samainījusi vārdu un uzvārdu vietām. Kurš gan varētu viņai to pārmest? Kristīne Molinē izklausījās daudz cienīgāk nekā Mollija Ņūkrisa, to rakstīja arī Pīts. Molinē šķita meitene no grāfistes Londonas pievārtē, nevis īstendas.

Strekens pasniedzās pēc tālruņu kataloga, netīšām nogrūzdams uz grīdas puķpodu ar istabas augu. Viņš steidzīgi šķirstīja lapas. Katalogā bija vairāki uzvārdi "Ņūkross", taču "Ņūkrisa" bija tikai viena, un Strekens skaļi patencināja meiteni par neparasto uzvārdu.

Mollija bija dzīvojusi Bermondsistrītā. Strekens aši pierakstīja adresi uz papīra lapiņas. Fakts, ka viņas numurs bija katalogā, ļāva domāt, ka viņa nav darbojusies kādā kriminālā organizācijā. Lai cik muļķīgi tas bija, Strekens jutās mazliet atvieglots. Viņš nav bijis izsmalcinātās īstendas mafijas mērķis. Izsmalcinātu ļaundaru tālruņus nevar atrast katalogos - arī tādu, kuriem nav acīmredzama iemesla vēlēties kada nāvi.

Viņš izslēdza datoru, ielika negatīvus un fotogrāfijas seklā kartona kastē, ko nolēma pagaidām netaisīt ciet. Skotijas un Galapagu salu fotogrāfijas, kas ari bija jānosūta, atradās viņa dzīvoklī dokumentu skapī. Viņš uzrakstīja adresi, norādīdams, ka sūtījums adresēts Makolijam Gilkristam, uņ piezvanīja FedEx. Dispečere pavēstīja, ka pēc sūtījuma viņu darbinieks ieradīsies laikā no astoņiem līdz pusdeviņiem. Steidzamā piegāde Vašingtonā tajā pašā dienā maksāšot četrdesmit deviņas mārciņas. Strekens izgrūda rupju vārdu, atvainojās un teica, ka ir ar mieru. To paveicis, viņš devās mājās.

FedEx darbinieks ieradās pēc sūtījuma piecpadsmit minūtes pāri astoņiem. Strekens viņam piekodināja, ka viņš ir personiski atbildīgs par sūtījuma nogādāšanu Vašingtonā. Kurjers ar aizdomām paraudzījās uz klientu, grasīdamies celt iebildumus, taču Strekens kā mierinādams pasmaidīja un atvadījās.

Tad viņš atgriezās dzīvoklī un savā A to Z katalogā uzmeklēja Bermondsistrītu.

14

Bermondsistrīta atradās uz dienvidiem no upes un veda caur Sautvorkas centru, no Londonbridžas stacijas pāri Longleinai, pēc tam Greitdouverstritas un Oldkentrou- das virzienā. Pa Bermondsistritu uz darbu Sitijā devās ārpilsētas iedzīvotāji, un visas vecās noliktavu ēkas tajā bija pārbūvētas par moderniem dzīvokļu namiem. Gulējis deviņas stundas, Strekens pamodās sešos vakarā, juzdamies možs un enerģijas pilns. No Pimliko līdz Ber- mondsistrītai viņš aizsoļoja kājām. Ceļā pagāja stunda.

Mollijas dzīvoklis atradās bijušajā ķieģeļu noliktavā, kas bija restaurēta un atguvusi savu agrāko senlaicīgo ārieni, taču nevienu nespēja ar to apmuļķot. Dzīvokļi ēkā bija dārgi, un tie piederēja juristiem ar austrumnieciskiem rakstiem izrotātām kaklasaitēm, baņķieriem ar viegli svītrotiem uzvalkiem un bagātīgi apmaksātiem menedžmenta konsultantiem. Celtne, atbrīvojusies no savas necilās pagātnes un pārrāvusi saikni ar savām saknēm, baudīja jaunu dzīvi. Nekustamā īpašuma aģentūras logā bija izliktas cenas - lētākais miteklis šajā ielā maksāja četrsimt tūkstošus mārciņu. Strekens nodomāja, ka tas ir vēl viens iemesls, rodoties izdevībai, pamest šo jukušo pilsētu.

Vestibilā nebija apsarga. Pastkaste vēstīja, ka Mollija Ņūkrisa dzīvojusi četrstāvu ēkas trešajā stāvā. Strekens raitā solī devās augšā pa kāpnēm, it kā būtu ieradies darīšanās. Neviena cita šeit nebija, taču viņš nevēlējās izrai- sit aizdomas. Baņķieri drīz būs mājās. Pēc tam atgriezīsies juristi. Konsultanti pārradīsies ap deviņiem.

Mollijas dzīvokļa durvis sargāja terakotas urna, kurā auga zaļš, kupls augs - ne gluži juka, ne gluži paparde. Gaišbrūnajām durvīm bija hromēts rokturis un actiņa, kas Strekenam atgādināja videoiekārtas kameru Shipholas lidostā. Viņš pieplaka tai klāt, un skatienam pavērās izkropļots priekšnams, kas šķita jūdzēm garš. It kā viņš skatītos pa nepareizo galu teleskopā. Kustību iekšā nemanīja.

Strekens pieklauvēja. Tā kā neviens nenāca, viņš paraustīja rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Viņš pieklauvēja skaļāk. Joprojām nekā. Pārliecinājies, ka mājās neviena nav, Strekens pieliecies apskatīja slēdzeni un konstatēja, ka tā būtu pietiekami izturīga pat bankas seifam. Mēģinādams tikt iekšā, viņš drīzāk salauztu kāju, nevis izlauztu durvis. Taču viņš vismaz bija redzējis to, kas vajadzīgs, lai atgrieztos šeit citu reizi ar vajadzīgajiem instrumentiem.

Iedams lejup, viņš attapās, ka nav pameklējis atslēgu. Lai gan izredzes to atrast bija niecīgas, būtu muļķīgi ne- pameklēt, tāpēc viņš ātri atgriezās atpakaļ pie durvīm. Zem paklājiņa atslēgas nebija, taču, pagāzis terakotas urnu uz sāniem, Strekens redzēja, ka viņa centība atlīdzināta ar spožu vara balvu. Slēdzene bija tikai viena, un atslēga tajā viegli pagriezās.

Strekens ielavījās dzīvoklī un viegli pastūma durvis, lai tās aizvērtos, taču, saskārušās ar durvju stenderi, tās uz brīdi sastinga… un atslīdēja atpakaļ. Strekens staigāja pa dzīvokli, nenojauzdams, ka durvis palikušas pusvirus.

Ar koku apšūtais priekšnams veda uz plašu atklāta plānojuma virtuvi. Grīdas dēļi tajā bija no svītraina priež- koka, un tos daļēji sedza nelieli eksotiski paklājiņi dabiskās krāsās. Pie neapdarinātas ķieģeļu sienas stāvēja dīvāns un divi krēmkrāsas ādas klubkrēsli. Otru sienu rotāja sešas melnbaltas fotogrāfijas ar Manhctenas panorāmu. Dzīvoklis bija iekārtots gaumīgi. Strekens atkal juta sāpīgus sirdsapziņas pārmetumus, iedomādamies meitenes nāvi. Viņa bija Strekenu ieinteresējusi, un Strekens nožēloja, ka tik maz par viņu zina.

No arkveida loga pavērās skats uz namu jumtiem, kas aizstiepās līdz pat Londonbridžas stacijai. Bija tumšs, taču pilsētas rūsas krāsas mirdzums ļāva saskatīt satelītšķīv- jus, kas it kā gaidīja, lai lietus tos nomazgā tīrus. Bet šie bija sērīgi laikapstākļi, un lietus - nepatīkams. Šķita, ka tas tieši notraipa un saēd jumtus, pastiprinādams Streke- na ilgas pēc saulainās Kārību jūras salas, kur viņš reiz cerēja dzīvot. Viņš bridi vēroja ainu aiz loga, īgņodamies par aizliegumu. Tad viņš atjēdzās.

Nestāvi kā sasalis! Rīkojies!

No jauna pārlūkodams dzīvokli, Strekens piegāja pie zemā kafijas galdiņa un ieraudzīja, ka uz tā atrodas augsta ūdenslīdēju žurnālu kaudze. Virsējo numuru viņš uzreiz pazina - tas bija Underwater World eksemplārs, kurā bija iespiestas viņa atdarinātspējīgā astoņkāja fotogrāfijas. Strekens paņēma žurnālu rokās un grasījās to atvērt, kad skatienu piesaistīja nākamais numurs, pavecs On- The-Edge izdevums, kurā viņa fotogrāfijai ar vēršhaizivi pie Zanzibāras krastiem bija atvēlēts atvērums. Arī trešo žurnālu viņš acumirklī atcerējās - uz Scuba Times vāka bija viņa godalgotā fotogrāfija ar jūrasūdriem Ičiju un Skrečiju, kas peldēja uz muguras un lobija austeres. Fonā dzintara krāsā lāsmoja Vankūveras piekraste. Šajā fotogrāfijā bija redzams skats gan virs ūdens, gan - zem, un viņš zināja, ka tā ir īpaši izdevusies.

Strekens pārcilāja žurnālu kaudzi. Tajā bija vienīgi numuri ar viņa uzņemtajām fotogrāfijām - viss viņa mūža darbs bija sakrauts šajā vienā kaudzē. Uz mirkli viņš jutās lepns un, paņēmis rokās Undenuater World, to pārlapoja, meklēdams atdarinātspējīgā astoņkāja fotogrāfijas.

Tās uzšķīris, Strekens neviļus apsēdās uz krēmkrāsas dīvāna un izgrūda lāstu.

15

Raksta sākumā bija melnbalts autora foto. Eda Strekena fotogrāfijas. Viņš bija atlaidies guļamkrēslā un salicis rokas aiz galvas. To reizi Strekens labi atcerējās - viņu nofotografēja kāds no vietējiem laivu zēniem. Sudraba aproču poga ķēdītē viņam ap kaklu attēlā bija labi saskatāma - gravējums gan nebija izšķirams. Mollija Ņūkrisa to bija apvilkusi ar sarkanu tinti.

Atri izšķirstījis pārējos žurnālus, Strekens secināja, ka gadu gaitā atstājis par sevi līdzīgu informāciju. Pārsvarā pie rakstiem bija iespiests pases fotoattēls, tikai seja. Strekens saskaitīja piecas fotogrāfijas, kur redzams viņa kakls. Tajās visās ap aproču pogu bija apvilkts aplītis un fotogrāfa vārds pasvītrots ar sarkanu.

Viens noslēpums nu bija atklāts. Strekens joprojām nezināja, kas bija Mollija, taču vismaz bija skaidrs, ko viņa gribējusi - aproču pogu.

Strckenam ienāca prātā, ka viņai varbūt bija otra poga. Kāda jēga iegūt viņa pogu, ja nebūtu zināms, ka tā ir . viena no divām, un fotogrāfijās apvilktie aplīši vēstīja, ka Mollijai tas bijis skaidrs. Strekena aizdomas, ka abu aproču pogu īpašnieks tiktu pie kaut kā neiedomājami vērtīga, apstiprinājās. Tik vērtīga, ka tā dēļ bija vērts kādu noindēt ar narkotikām. Tā dēļ bija vērts nogalināt.

Viņš instinktīvi sāka pārmeklēt dzīvokli. Otra aproču poga tepat kaut kur bija. To nodomājis, Strekens juta šermuļus pārskrienam pār muguru.

Zēna gados Strekens bieži sapņoja, ka atrod apslēptus dārgumus. Ar gadiem šīs fantāzijas izbālēja. No vienas aproču pogas nebija nekāda labuma. Pamazām viņš samierinājās, ka otras pogas atrašanās vieta paliks noslēpumā tīta. Ja viņam būs bērns, Strekens nodos savu pogu tam, kā to darīja viņa tēvs. Nu atmiņas aizgūtnēm atgriezās. Viņš drudžaini sāka vandīties pa Mollijas atvilktnēm.

Strekens rosījās guļamistabā, kad aiz muguras atskanēja troksnītis. Nepaguvis pagriezties, viņš izdzirdēja balsi.

-     Nekustieties! - kāds uzsauca.

Strekenam uz bridi pamira sirds. Tā bija sievietes balss, dreboša, tomēr draudīga, ar tādu pašu Istendas akcentu kā Mollijai.

-     Paceliet rokas!

Viņš paklausija. Pēc balss viņš saprata, ka viņu pārsteigusi vecāka sieviete.

-     Kas jūs esat? Negriezieties, citādi šaušu.

-     Esmu Kr… Mollijas draugs.

-     Kā jūs sauc?

-     Džons Smits. - Pirmais vārds, kas iešāvās prātā.

-     Ko jums vajag? - Sieviete pēkšņi sāka šņukstēt.

-     Es uzzināju par Mollijas nāvi un nespēju tam noticēt. Vēlējos būt viņas tuvumā.

Strekens brīnījās, cik viegli bija samelot.

-    Tagad pagriezieties. Lēni! Nenolaidiet rokas!

Viņš lēni pagriezās, turēdams rokas gaisā. Sieviete stāvēja durvīs. Viņa nebija policiste, un viņai nebija ieroča. Labajā rokā viņa turēja mobilo tālruni, kreisajā - nelielu baloniņu, droši vien piparu gāze.

-     Esmu sastādījusi numuru deviņi deviņi deviņi. Man tikai jānospiež savienošanas taustiņš, un es būšu piezvanījusi ārkārtēju gadījumu dienestam, - sieviete strupi paskaidroja.

Viņi stāvēja divpadsmit pēdu attālumā viens no otra katrs savā istabas pusē. Sievietei bija nepilni sešdesmit. Viņas matu šķipsnas spurojās uz visām pusēm kā kovārņa ligzda. Viņa izskatījās reizē barga un izmocīta. Pār vaigiem kopā ar tušu ritēja asaras. Sažņaugusi tālruni ciešāk, viņa ar otras rokas piedurkni pārvilka pār seju, iz- triepdama kosmētiku vēl vairāk. Nu viņa atgādināja drūmu, novārgušu pandu.

Viņai mugurā bija vienkāršs, lēts apģērbs, kas pirkts BHS vai Debenhams, - pelēki vilnas svārki, melnas zeķbikses un veca zila Puffa vējjaka. Pie ārdurvīm viņa bija noāvusi kurpes, lai varētu piezagties klusi. Ar visu iztriep- to kosmētiku bija skaidri redzams, kas šī sieviete ir. Tā bija Mollijas māte, un Strekens nolēma kārtis izspēlēt pareizi.

Bet tad notika kaut kas savāds. Mollijas māte aizšāva mutei priekšā plaukstu. Asinis atplūda viņai no sejas, un viņa nobālēja, it kā ieraudzījusi spoku. Viņas ķermeni kratīja drebuļi. Strekens, iztrūcies, ka sieviete kuru katru bridi noģībs, instinktīvi spēra soli uz priekšu, lai viņu uztvertu, taču Mollijas māte šausmās atsprāga atpakaļ.

- Mans Dievs! - viņa izgrūda, purinādama galvu. - Tas esi tu…

Tajā mirklī Strekens viņu pazina. Pēc "vārnu kājiņām" ap acīm. Tā bija Mollijas māte, sieviete, kura iecirta viņam pļauku naktī, kad gāja bojā viņa vecāki. Nejaukā bērnu pieskatītāja, pret kuru viņš bija izjutis nepatiku pirmajā brīdi, kad tā ienāca pa durvīm.

-              16

-     Kur ir aproču poga? - Strekens pagājās sievietei tuvāk. Hamiltona versija tātad bija pareiza. Viņa bija to nozagusi.

-     Netuvojies man! Es izsaukšu policiju! - Ieraudzījusi skatienu viņa acīs, Mollijas māte atmuguriski kāpās atpakaļ plašajā priekšnamā.

Strekenam ne prātā nenāca darīt sievietei pāri. Pat smaragdu zagļu organizācijā Malaizijā vardarbība pret sievietēm bija kaut kas nepieļaujams - to atļāvās vienīgi bandas vadonis Pili Parangs. Turklāt tālrunis un piparu gāzes baloniņš bija ieroči, ko nedrīkstēja ignorēt. Jāizturas piesardzīgi. Galu galā pavisam nesen bija mirusi viņas meita.

-     Kur ir aproču poga? - Strekens atkārtoja maigākā, gandrīz vai līdzjūtīgā balsī. Taču ar līdzcietību, tāpat kā tērzēšanas prasmi, Strekens nebija īpaši apveltīts, tāpēc viņš negrasījās to izdāļāt zaglei sievietei, kuras meita mēģinājusi viņu nozāļot.

Misis Ņūkrisas atbilde viņu pārsteidza. Viņa nejautāja, kas tā par aproču pogu, un neteica, ka nesaprot, par ko viņš runā.

-     Man tās vairs nav. Es to atdevu, - Mollijas māte atbildēja.

Ar šiem vārdiem viņa pavēstīja vairāk, nekā droši vien gribēja pavēstīt. Viņa atzinās noziegumā. Strekens bija

nolēmis pārbaudīt Hamiltona versiju, un risks attaisnojās. Šī sieviete viņa vecāku nāves dienā bija nozagusi aproču pogu. Pēc divdesmit viena gada viņas meita mēģināja iegūt ari otru.

Strekenam, gluži kā loka bultas, cauri izšāvās emociju krusa. Dusmas, atvieglojums, apjukums. Dusmas, jo viņš neiekultos šajās nepatikšanās, ja pirms daudziem gadiem šī sieviete nebūtu nozagusi aproču pogu. Turklāt Mollija būtu dzīva! Atvieglojums, jo šeit bija cilvēks, kurš spētu izgaisināt aizdomas, ka viņš vainojams Mollijas nāvē. Misis Ņūkrisa varēja nodrošināt viņam alibi. Tā bija viņa biļete uz Kirasao. Ja viņam izdotos pārliecināt šo sievieti, viņa sniegtu liecību Kūpmensam vai Verhūvenam un pastāstītu, kāpēc Mollija iepilināja viņa glāzē narkotikas. Taču vispirms bija jātiek galā ar apjukumu. Kā spēlē Mas- termind[2] - viņš bija uzminējis kauliņu krāsas, taču tie bija jāsaliek pareizā secībā.

-     Kad jūs to atdevāt?

-     Šorīt.

-     Šorīt?

-Jā.

-     Kam?

-     Kruķim. Holandiešu krukim.

-    Vai vārds viņam bija? - Jautājums bija lieks. Strekens. ļoti labi zināja, kā policistu sauca, un aptvēra, cik ļoti riskējis, ierazdamies šajā dzīvoklī. Verhūvenam bija uzdots turpināt lietas izmeklēšanu, un pirmām kārtām viņš ķērās pie Mollijas tuvinieku izjautāšanas. Iespējams, tieši viņš bija pastāstījis misis Ņūkrisai par meitas nāvi. Mollija nomira pirms septiņdesmit divām stundām, un mātes

sirds aiz sērām acīmredzot vai lūza. Viņa lēja svelošas izmisuma asaras par meitas neizprotamo zaudējumu un cieta neiedomājamas bēdas. Iespējams, viņa par nelaimi uzzinājusi tikai šorīt, un diez vai vēl kāds spētu šādu ziņu pavēstīt neprasmīgāk par Ritgeru Verhūvenu.

-     Verhofens vai kaut kā tamlīdzīgi. Svešāds, - misis Ņūkrisa šņukstēdama atbildēja un, brīdi klusējusi, piebilda: - Tu esi Eds Strekens.

Viņš pamāja.

-     Un jūs atdevāt viņam aproču pogu?

-Jā.

-     Kāpēc?

-     Viņš teica, ka izmeklē Mollijas nāves apstākļus. Tie esot aizdomīgi. Iespējams, viņa esot noslepkavota. Viss, ko es viņam pastāstīšu, palīdzēšot notvert cilvēku, kurš to pastrādājis. - Viņa kā apsūdzēdama raudzījās uz Stre- kenu samiegtām acīm, kurās piepeši uzplaiksnīja negantas dusmas.

Misis Ņūkrisa uzbruka viņam negaidīti kā spīgana, kā histēriska gorgona Medūza ar atņirgtiem zobiem un izspūrušiem matiem. Izstieptajā rokā turēdama piparu gāzes baloniņu, viņa mērķēja acīs. Strekens soli atkāpās un sagrāba sievieti aiz plaukstu locītavām, paceldams rokas gaisā brīdī, kad viņa piespieda vārstu. Strekens sāpīgi spieda īkšķi viņas rokā, līdz baloniņš nokrita uz grīdas, tad pastūma viņu prom no lejup slīgstošā gāzes mākoņa. Tik un tā acis abiem asaroja un rīklē dedzināja. Mollijas māte locīdamās un pretodamas iespēra viņam pa apakš- stilbu, un viņš saviebās, juzdams, ka uztūkst smeldzošā miesa.

-     Tu nogalināji Molliju, nelieti! - viņa kliedza. - Tu viņu nogalināji! Kurš tagad pieskatīs puiku?

-     Kādu puiku?

Atbilde atskanēja no priekšnama, kur apslāpēti iekliedzās iztrūcies bērns. Spiedziens pārauga baiļpilnās raudās. Strekens juta speķus izsīkstam. Redzēt viņu nevarēja, taču dzirdēt gan. Mollijai bija bērns. Apmainīdams glāzes, viņš, to neapjauzdams, bija nonāvējis bērnam māti.

-     Kur tad ir tēvs? - viņš izgrūda, vairāk mēģinādams sievieti nomierināt, nekā patiešām gribēdams to zināt. Viņam sametās šķērmi.

-     Aizšmauca! Tāds pats neģēlis kā tu! Es tevi nogalināšu! Nogalināšu, tu slepkavīgais maitasgabals!

Viņa iespļāva Strekenam sejā. Pirmo reizi aiz dusmām un otrreiz tāpēc, ka atskārta, cik tas ir patīkami. Siekalas trāpīja viņam uz plakstiņa un slīdēja lejā pa vaigu. Taču Strekens nelaida vaļā viņas rokas. Neuzdrīkstējās.

Misis Ņūkrisu bija pārņēmusi histērija, un vitia būtu kurla pret saprāta balsi, tāpēc Strekens centās viņu savaldīt. Tā bija šausminoša deja - viņa bez mitas spēra, kur pagadījās, un Strekens, cik spēja, izvairījās, turēdams viņu izstieptu roku attālumā. Viņš sasprindzināja muskuļus, lai sieviete nevarētu izraut plaukstu locītavas un mesties viņam virsū ar nagiem un zobiem. Pēc brīža viņa sāka pagurt. Kliedzieni pārvērtās šņukstos. Tāpat kā Strekens, viņa bija nogurusi - fiziski un emocionāli. Strekens aizstūma viņu pie dīvāna un apsēdināja. Viņa sabruka uz spilveniem, paslēpa seju plaukstās un klusi raudāja.

Viņas cīņas spars bija pagaisis. Strekenam kaut kas bija jāsaka. Viņa dzirdēs, pat ja neklausīsies.

-    Misis Ņūkrisa, es nenoslepkavoju Molliju. Viņas nāve bija nejaušība. Viņa iepilināja manā glāzē narkotikas, bet es glāzes samainīju. Es tā nerīkotos, ja zinātu, ka manā glāzē ir tik liela deva.

-    Zinu. - Viņa pamāja, nošņaukājās un noelsās - vienlaikus.

-     Jūs zināt?

-     Inspektors man to pastāstīja. Jūs esot apgalvojis, ka samainījāt glāzes. Taču viņš jums neticot.

-     Bet jūs gan ticat, vai ne?

Vārdu "zinu" viņa bija izrunājusi tik rezignēti, it kā patiešām zinātu, ka tā bija nejaušība, it kā patiešām zinātu, ka nevar Strekenu vainot viņas meitas bojāejā, it kā zinātu to jau agrāk.

Misis Ņūkrisa neatbildēja, turpinādama šņukstēt, seju paslēpusi plaukstās.

-     Ko vēl teica inspektors? - Strekens skaļi jautāja, lai viņa vārdus nenomāktu bērna raudāšana.

-     Viņš izvaicāja, vai esmu dzirdējusi vārdus Benberijs un Eds Strekens, vai Mollija tādus minējusi. Es atbildēju, ka tādus cilvēkus nepazīstu, un pajautāju, kas ir Eds Strekens. Viņš atteica, ka vīrs, ar kuru Mollija redzēta kopā pirms nāves. - Misis Ņūkrisa runāja caur pirkstiem, kas aizsedza seju kā grila restes, nespēdami apturēt sāpes, kas plūda no dvēseles dziļumiem. Viņa elsoja, un runājot viņai raustījās balss. - Tad viņš sāka mani tirdīt, vai Mollija lietoja narkotikas, vai kādreiz viņai bijušas nepatikšanas ar policiju, kāpēc braukusi uz Kirasao. Pratināja mani pamatīgi. Daudz jautājumu uzdeva. Žēlīgs Dievs, cik daudz! Pielipa kā dadzis.

Strekenam vajadzēja, lai viņa nomierinās, lai domā ar skaidru prātu. Viņam vajadzēja pārliecināt sievieti, lai tā nostātos viņa pusē.

-    Misis Ņūkrisa…

-     Sauciet mani par Mišelu!

-            Misis Ņūkrisa… - Viņš negribēja dēvēt Mollijas māti vārdā, lai starp abiem neizveidotos nevajadzīga familia- ritāte. - Es uzvārīšu kafiju, un jūs man izstāstīsiet visu, ko zināt par aproču pogu. Mollijas vairs nav. No mirušajiem jūs viņu neuzcelsiet. Patlaban vislabākais ir izrunāties vaļsirdīgi un mēģināt saprast, kāpēc tā noticis.

Izredzes nebija lielas, taču Strekens netika gudrs, kā vēl lai piedabū viņu runāt. Otra iespēja bija piedraudēt, ka viņu arestēs par aproču pogas zādzību pirms divdesmit viena gada. Taču tik pieredzējusi zagle varbūt visu mūžu palīdzēja policijas izmeklēšanā, un gājiens uz miertiesu viņu nenobiedēs vairāk kā Poundstretcher nocenoto preču veikala apmeklējums. Turklāt viņš neko nevarēja pierādīt. Tāpēc bija vajadzīgs, lai viņa sāk runāt.

Strekens virtuvē uzlika vārīties tējkannu ar ūdeni un sameklēja krūzītes. Pār plecu viņš redzēja, ka misis Ņūkrisa aiziet pie Mollijas bērna, kuru bija atstājusi pie durvīm. Izvilkusi no piedurknes mutautu, viņa pavirši apslaucīja sev seju un paņēma zēnu uz rokām. Viņam bija tumši mati un zilas acis, tāpat kā Mollijai. Puisēns, pārstājis raudāt, paskatījās uz vecmāmiņu un pasmaidīja.

Ledusskapi piena nebija, tāpēc Strekens pagatavoja melnu kafiju ar cukuru - stipru un saldu, kada viņam garšoja vislabāk. Kad viņš atgriezās pie dīvāna, šķita, ka misis Ņūkrisa ir nomierinājusies - cik nu tas bija iespējams. Strekens apsēdās uz dīvāna un saņēma krūzi abās plaukstās. Viņš redzēja, ka misis Ņūkrisa ir gatava runāt.

-              17

-     Vai jūs nozagāt mana tēva aproču pogu? Kā tas notika? Kāpēc?

-     Es visu mūžu esmu zagusi. Pārāk daudz ne, vai zināt. Šad tad kādu dārglietu. No rokassomām, no kabatas portfeļiem.

-     Un seifiem.

-    Jā. Seifa atslēgas ar šifru vienmēr bijusi mana specialitāte. - Misis Ņūkrisa caur asarām pasmaidīja. - Jūsu tēva seifs bija ciets rieksts. Pagāja gandrīz stunda.

-     Kāpēc jūs nozagāt tikai vienu aproču pogu?

-     Otras tur nebija. Lielāko daļu seifa satura zagt nebija vērts. Tur glabājās visādi juridiski papīri - valsts vērtspapīri, akciju sertifikāti un tādā garā. Bet tad uz augšējā plaukta blakus vecai avīzei pamanīju zila velveta maisiņu. Uzreiz apjautu, ka tas ir kas vērtīgs, tāpēc pievācu.

Misis Ņūkrisa kā atvainodamās paraudzījās uz Stre- kenu. Visi viņas aizsargvaļņi bija sabrukuši. Viņa nebija nekāds kaujas zirgs, par kādu Strekens viņu bija noturējis. Viņa bija nelaimīga, vientuļa, sīka zagle, kas ķepurojusies pa dzīvi, lai mūža nogalē kļūtu līdzvainīga savas meitas nāvē. Viņa neieminējās ne par misteru Ņūkrisu, ne citiem bērniem. Strekens sprieda, ka viņa audzinājusi Molliju viena un zagusi gan mājās, gan veikalos, lai savilktu kopā galus. Nu Mollijas vairs nebija. Sods par šiem

noziegumiem bija pārāk bargs, nepelnīti bargs - to varēja lasīt viņas apstulbušajās acīs.

-     Otra bija ietīta avīzē. Turpat blakus, - viņš pastāstīja.

-     Ha! Man vajadzēja to iedomāties. Tās glabāja atsevišķi. Ļoti gudri.

-    Cik nu gudri! Turpiniet!

-     Pulkstenis bija apmēram desmit vakarā. Zvanīja tālrunis. Policija paziņoja, ka noticis kas šausmigs. Viņi tūdaļ ieradīšoties kopā ar jūsu krusttēvu, taču jūs modināt nevajagot. Man ļoti žēl, mister Streken, nudien.

Viņš netika gudrs, vai misis Ņūkrisa nožēlo zādzību vai izsaka viņam līdzjūtību sakarā ar vecāku bojāeju. Ja izteica līdzjūtību, viņa varēja nepūlēties. Strekenam nebija vajadzīga viņas līdzjūtība, jo viņam bija divdesmit viens gads, lai ar zaudējumu samierinātos.

Vecāki bija devušies uz restorānu, no kura neatgriezās. Piedzēries autozaglis, iesēdies svešā mašīnā, lai pavizinātos, brāzās ar ātrumu četrdesmit trīs jūdzes stundā un abus uz gājēju pārejas notrieca. Volkswagen Sirocco ir zema šasija, auto priekšgals sniedzas cilvēkam virs ceļgala. Abus pārmeta pāri mašīnas jumtam kā kriketa vārtiņus, ko spēcīgs sitiens izrāvis no zemes. Lai palīdzētu zēnam saprast notikušo, Hamiltons citēja "Karali Liru": "Mēs dieviem rokās kā bērniem mušas: mocīt, nokaut mūs - tas' viņiem tikai prieks." Strekenam tolaik bija astoņi gadi, un Šekspīra prātulas viņam nepalīdzēja. Taču vēlāk viņš laiku pa laikam šīs rindas atsauca atmiņā, un vārdi pamazām, gluži kā ilga ārstēšana ar antibiotikām, iznīcināja ļaundabīgās bēdu šūnas, līdz viņš sāka uzskatīt vecāku bojāeju par nežēlīgu, neparedzētu un neizskaidrojamu likteņa pavērsienu. "Mēs dieviem rokās kā bērniem mušas." Vismaz ar svešiem cilvēkiem viņš spēja apspriest savu zaudējumu ar bezkaislīgu vienaldzību.

-     Jau taisījos atlikt maisiņu atpakaļ un gaidīt policiju, taču tad iedomājos, ka policisti diez vai mani pārmeklēs. Ieskatījusies maisiņā, es ieraudzīju tur vēl ko.

-      Ko tad? - Strekens, saspringts kā sprinteris pirms skrējiena, pavirzījās uz pašu dīvāna malu, lai kāri tvertu katru vārdu.

Mišela Ņūkrisa aizgāja uz Mollijas guļamistabu un atgriezās ar pārlocītu baltu pastkarti rokā. Varēja manīt, ka tā ir veca. Papīrs bija mīksts, tā malas apbrūnējušas. Kad misis Ņūkrisa to pastiepa, Strekens viņai to izķēra no rokas gluži kā putns graudu.

Tās ir sudraba vērtībā, Līdz sešdesmit gadu tām aprit.

Pēc tam, ja abas kopā liksi, Gluži vai pie zelta tiksi.

Arturs Strekens, 1945. gada oktobris

Strekens kā sastindzis lūkojās pastkartē, līdz aptvēra, ka viņam trīc rokas. Tātad tā ir tiesa. Abas aproču pogas kopā aizvedīs pie vērtīga mantojuma, un šī pastkarte līdz šim bija labākā norāde uz šo mantojumu. Strekens vēlreiz pārlasīja pantiņu. Vectēva rokraksts bija glīts un noteikts. Parakstījies viņš bija ar plašu vēzienu, izlocīdams burtus. Kopš tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada bija pagājis sešdesmit gadu - iespējams, tāpēc Mollija ar māti bija nolēmušas rīkoties.

Viņš ievēroja, ka Mollija Ņūkrisa nenolaiž acis no viņa aproču pogas, kas bija labi redzama viņa krekla V vei- da izgriezumā. Ja viņš bija Frodo, viņa bija Golums, un Strekenam piepeši ienāca prātā, ka sieviete var mesties viņam virsū, izstiepdama roku pēc pogas un šņākdama "dārgumiņššš!". Viņš atspieda muguru pret dīvāna atzveltni, lai nebūtu misis Ņūkrisai tik tuvu. Šī tikšanās bija izvērtusies ārkārtīgi nozīmīga, un viņš alka uzzināt, ko svarīgu vēl pavēstīs misis Ņūkrisa.

-     Kas notika tālāk? - viņš jautāja.

-    Apjēguši, ka aproču pogas ir vērtīgas, es pārmeklēju māju, taču otru tā arī neatradu, un, kad atbrauca policija ar jūsu krusttēvu, meklēt vairs nedrīkstēja. Es ielavījos mājā jūsu vecāku bēru dienā, jo zināju, ka tur neviena nebūs, taču arī tad man nelaimējās. Tā kā izmisīgi gribēju atrast otru pogu, es novēroju māju, un drīz kļuva skaidrs - ja vispār kādam tā poga ir, tad vienīgi misteram Hamiltonam. Viendien es sekoju viņam uz mājām un uzokšķerēju, kur viņš dzīvo. Pāris reižu viņa dzīvokli izpētīju, bet arī tur neatradu to, ko meklēju.

-     Skaidrs, ka neatradāt, - Strekens teica. - Turpmākos desmit gadus aproču poga bija ieslēgta bankas seifā.

Mišela Ņūkrisa gluži vai iesmējās.

-    Un tā vienmēr! Es jau jutu, ka velti šķiežu laiku! Beigu beigās atmetu ar roku, jo apjēdzu vienu - ja turpināšu izaicināt likteni, agri vai vēlu mani pieķers. Nozagto aproču pogu kādu dienu aiznesu uz lombardu, taču man par to nesamaksāja vairāk par piecām mārciņām, tāpēc es to atdevu Mollijai.

Strekens kā nožēlodams pašūpoja galvu. Hamiltons divus gadus pūlējās notvert Mišelu Ņūkrisu, bet viņa tajā laikā divas reizes paciemojusies viņa dzīvoklī.

-     Mollijai aproču poga acumirklī iepatikās. Jūs jau zināt, kā mazām meitenēm patīk dārglietas. Viņa gulēja, palikusi to zem spilvena.

-     Kā viņa mani atrada?

-      Manai meitai dzīvē sāka neveikties. Viņa strādāja bankā un pelnīja Dievs vien zina cik, bet tad viņu atlaida štatu samazināšanas pēc. Viņa ir tērētāja, nevis taupītāja, un pavisam drīz attapās līdz ausīm parādos. Pēc laika viņa sāka prasīt naudu man, bet man nebija ne plika graša. Tad atminējos pastkarti. Neko citu es viņai piedāvāt nevarēju. Tikai pogu un stāstu, kā es to ieguvu.

-     Un kā viņa mani atrada? - Strekens atkārtoja jautājumu, uz ko sieviete nebija sniegusi atbildi. Varbūt viņa nemaz to nezināja.

-     No tiem žurnāliem. - Viņa rādīja uz kaudzi, kas atradās uz kafijas galdiņa. - Es pastāstīju, kur dzīvoja jūsu krusttēvs, un Mollija pavēstīja, ka dosies pārmeklēt viņa mitekli. Es lūdzu viņu nebūt tik stulbai. Notikumi ar aproču pogu risinājās pirms divdesmit gadiem, un Hamiltons noteikti ir pārcēlies, es viņai teicu. Es negribēju viņu laist, jo baidījos, ka viņu notvers. Divas reizes biju pārbaudījusi dzīvokli, tāpēc sacīju, ka viņa velti tērēs laiku. Taču Mollija mani neklausījās. Nezinu, cik lieli bija viņas parādi, taču viņu māca izmisums. Nākamajā dienā meita ieradās ar žurnāliem. Misters Hamiltons pēc visiem šiem gadiem dzīvoja turpat. Viņa nebija atradusi aproču pogu, toties bija noskaidrojusi, ka tā ir pie jums.

Strekens pamāja. Viņš vairākas reizes bija dāvinājis Hamiltonam fotogrāfijas, taču krusttēvam labāk patika žurnāli. Hamiltons bija viņa lielākais pielūdzējs, un viņam bija visi žurnāli, kuros iespiesti krustdēla darbi, un viņš tos krāva kaudzē savā darbistabā.

-     Mollija bija stāvā sajūsmā. Viņa pavēstija, ka aproču pogas ir skaidra norāde uz apslēptiem dārgumiem, un, zinādama, ka man ir viena poga, bija pārliecināta, ka atradīs otru. Viņa man rādīja fotogrāfijās aproču pogu, kas jums karājas kaklā, teikdama, ka to dabūšot un mēs kļūšot bagātas. Viņa sāka izstrādāt plānu, kā jūs aplaupīt. - Mollija Ņūkrisa iecēla bērnu sev klēpī. Puisēns nomierinājies ērti iekārtojās un iesnaudās.

-     Aplaupīt? Viņa centās mani nogalināt!

-     Nē! - Sieviete izaicinoši vērās Strekenā. - Mollijas nodoms bija iemānīt jums narkotikas. To ieteicu es. Viņa negrasījās jūs nogalināt. Tikai iemidzināt. Taču jūs samainījāt glāzes, un viņai deva bija par lielu. Tāpēc viņa nomira.

-     Un jūs to visu izstāstījāt inspektoram? - Strekenam kaut kas bija jāsaka. Viņam bija jāturpina saruna, lai ne- sabruktu. Kūpmenss teica, ka deva pipetē būtu liktenīga pat degunradzim. Vai Mollija būtu kļūdījusies? Visticamāk, vairs neizdosies noskaidrot, vai Mollija patiešām gribēja viņu nogalināt vai tikai iemidzināt. Uz šo jautājumu viņa vienīgā varēja atbildēt, un viņas vairs nebija. Katrā ziņā Strekens bija pielicis roku, lai viņas bērns uzaug bez mātes. Strekens labi zināja, kā tas ir.

-    Nē. Es viņam neko neteicu. Dūžiem savu mūžu neko neesmu stāstījusi.

Tas nebija nekas labs. Viņam vajadzēja, lai to visu Mollijas māte izstāsta Verhūvenam. Tikai tas viņu varētu at- . taisnot.

-     Kur jūs ar viņu tikāties? Šeit?

-     Jā. Pirms izlidošanas uz Kirasao gribēju pakavēties starp Mollijas mantām. Man mirusi būs jāidentificē. - Viņai no jauna sāka plūst lielas un smagas asaras kā lietus lāses. Strekens dzirdēja tās pilam uz dēļu grīdas.

-       Kad inspektors te ieradās? - Jautāt bija sasodīti vieglāk nekā uz jautājumiem atbildēt. Shipholā viņš bija

pretējās pozīcijās, tajās, kur pašlaik Mollija Ņukrisa. Stre- kenam labāk patika jautāt.

-    Šorīt ap vienpadsmitiem.

Tas bija labi. Verhūvens diez vai šajā vakarā vēlreiz te iegriezīsies. Strekens varēja atļauties mazliet atslābt. Viņš prātoja, vai inspektors ieskatījies žurnālos, un nolēma vienu numuru paņemt līdzi par pierādījumu - viņš varēs apgalvot, ka Mišela Ņūkrisa viņam to iedevusi. Verhūvens neuzzinās, ka Strekens ielauzies šajā dzīvoklī, un, pat ja uzzinās, ielaušanās bija krietni vieglāka apsūdzība nekā dood door scliuld. Strekens cerēja, ka Verhūvens nav ievērojis žurnālus, - tad viņš triumfējoši pabāzīs holandietim zem deguna šo pierādījumu un izbaudīs milzu gandarījumu.

Tomēr kaut kas nesaskanēja.

-    Es nesaprotu, - Strekens sacīja, - jūs viņam neko neizstāstījāt, tomēr aproču pogu atdevāt. Kāpēc?

Misis Ņukrisas skatiens spēji pievērsās logam, un Strekens piepeši nojauta, ka viņa melo. Verhūvens diez vai pauda līdzcietību viņas sērās. Var jau būt, ka viņa aptinusi ap pirkstu vietējos policistus, bet šis bija pavisam cita kaluma pretinieks. Strekenam nebija šaubu, ka Verhūvens prata panākt, lai viņa izklāstītu visu kā no grāmatas.

-    Iespējams, es viņam šo to pastāstīju, lai viņš ātrāk atšūtos. Tas kruķis uzdeva pārāk daudz jautājumu. Kā jau teicu, viņš pielipa kā sasodīts dadzis! Kad ieminējos par aproču pogām, viņš noprasīja, vai es zinot, kur Mollija savējo glabājusi, - tāpēc es aizgāju tai pakaļ. Viņš gribēja to apskatīt, un es iedevu. Kad prasīju to atpakaļ, viņš iesmējās, teikdams, ka tas esot lietiskais pierādījums.

-    Tā ir, - Strekens atzina. Ja misis Ņūkrisa pastāstījusi Verhūvenam kaut pusi no tā, ko viņam, Strekens sprieda, viņš no šis jezgas izkulsies. Verhūvens visticamāk jau atgriezies Amsterdamā, kur pa tālruni stāsta Kūpmensam, ko uzzinājis. Iespējams, viņš vēl redzēs Svētā Mihīla līci. Strekens bija dzirdējis gandrīz visu, ko gribēja dzirdēt, - taču ne pilnīgi visu. Tā kā otra aproču poga bija pie Ver- hūvena, Strekenam mieru nedeva vēl viens jautājums, kas viņam bija uz mēles jau pusstundu.

-     Misis Ņūkrisa, kādi cipari bija iegravēti uz Mollijas aproču pogas?

-     Es nezinu, - viņa atbildēja. - Neatceros. Bija burts E un trīs skaitļi. Man šķiet, viens no tiem bija trīsdesmit deviņi. Jā, trīsdesmit deviņi. Šo skaitli es vienmēr loterijās izvēlos.

-     Un pārējos neatminaties?

-     Nē.

Varēja jau būt, ka viņa atkal melo, taču Strekenam šķita, ka tomēr ne. Misis Ņūkrisa bija izkratījusi sirdi, un viņam gribējās sievietei ticēt. Strekens atcerējās misis Ņūkrisas skatienu, kad tā ieminējās par viņa vecāku bojāeju, - it kā būtu atradusi abu likteņos kopīgu iezīmi. Viens bija zaudējis vecākus, otrs - meitu. Šīs traģēdijas it kā nojauca barjeru starp abiem. Nē, ja viņa skaitļus zinātu, viņa tos pateiktu.

Strekens iztukšoja kafijas tasi, paņēma no kaudzes virsējo žurnālu un piecēlās. Nebija jēgas vairs kavēties. Misis Ņūkrisa pavadīja viņu līdz durvīm, šļūkādama līdzi zeķēs - pa vienas caurumu bija izspraucies no spārdīšanas uztūcis īkšķis.

-     Paldies! Jūs man nudien palīdzējāt. - Strekenam nepatika to teikt, taču tā bija patiesība. Vilkdams roku pa margām, viņš devās lejup, bet tad, atcerējies vēl ko, pagriezās atpakaļ.

- Kā Mollija zināja, ka esmu Kirasao? Taču Mišela Ņūkrisa, izlikdamās, ka to nedzird, aizvēra durvis Strekenam deguna priekšā.

18

Kad Strekens izgāja no mājas, lietus bija mitējies. Pacēlis galvu, viņš vēroja, ka spēcīgs vējš izdzenā mākoņus. Ielā ietraucās brāzma un trenkāja lapas viņam gar kājām. Nodrebinājies Strekens sabāza rokas mēteļa kabatās un, uzrāvis plecus, soļoja uz priekšu. Londonā bija pusdesmit vakarā, bet Svētā Mihīla līcī - pēcpusdiena, saule vēl augstu. īstais laiks, lai aizpeldētu aiz rifa un pameklētu delfīnus. Taču viņš bija šeit, Londonā, turklāt izsalcis.

Strekens pārgāja pāri Londonas tiltam, tad pa Kenon- stritu, Karalienes Viktorijas ielu un Temzas molu aizgāja līdz Strendai, kur atradās McDonald's, kas pat tik vēlā stundā bija pārpildīts. Apmeklētāji spiedās cits citam virsū, cīkstēdamies par vietām, un grūstīdamies steidzās uz brīvajiem krēsliem, gluži vai rāpdamies cits citam pāri kā krabji grozā. Strekens ēda stāvus. No pārpildīta atkritumu groza viņam pie kājām izvēlās papīra tase, nošļākdama kurpes ar banānu piena kokteili.

Savās niršanas ekspedīcijās Strekens parasti ēda vese- ligi. Lielākā daļa šo ekspedīciju bija uz siltūdens zemēm, kur valūta bija mazvērtīga un zivis - lētas un garšīgas. Ekvadorā, Taizemē un Kenijā, teiksim, itin labi varēja iztikt ar desmit dolāriem dienā. Turpretim Londonā viņa uzturs daudz neatšķīrās no tā, no kā atkritumu izgāztuvēs pārtika žurkas. Strekens deva priekšroku neveselīgām uzkodām, tikai paretam vakariņās kaut ko uzsildīdams mikroviļņu krāsni. Strādādams noliktavā, viņš taupīja naudu nākamajam braucienam uz ārzemēm, tāpēc ēda vienīgi, lai izdzīvotu. Tas bija drūms cikls. Strekens noliktavu sauca par iņ un okeānu par jan. Ar šo dienu viņam sāksies ilgs iņ posms.

Tomēr viņš negaudās, jo pats tādu dzīvi bija izvēlējies. Strekens jau agrā jaunībā apjauta, ka, tērpies uzvalkā, viņš savu karjeru neveidos. Viņš nespēja arī iedomāties, ka, sekodams dzimtas tradīcijai, pieteiktos armijā. Drīzāk viņš uzklausītu pavēles aiz letes ātrās apkalpošanas restorānā, nevis parādes laukumā, - gan vienā, gan otrā vietā būtu jāvalkā formas tērps, taču no restorāna viņš vismaz vakarā dotos mājup.

Strekenam neviens nebija devis padomus profesijas izvēlē, un nodarboties ar zemūdens fotografēšanu viņš bija sācis tiklab nejaušības pēc, kā ar nodomu. Nesaprazdams, kas vēlas būt un ko grib dzīvē darīt, viņš pēc skolas beigšanas nolēma gadu paklīst pa pasauli. Hamiltons iepazīstināja viņu ar vecu armijas draugu Kārlu Raienu, kam piederēja degvielas firma Malaizijā. Raiens viņam deva darbu - bija jābraukā pa valsti ar lielu pilnpiedzi- ņas auto, jāpiestāj degvielas uzpildes stacijās, jāpieraksta to krājumi un jāveido nākamajā mēnesī piegādājamās degvielas apjoma prognoze. Tajos laikos par elektronisko pastu nezināja pat Eiropā, kur nu vēl trešās pasaules valstīs un valodas barjera neļāva sazināties pa tālruni. Matemātika nebija Strekena stiprākā puse, taču viņš prata darboties ar kalkulatoru un uzmanījās, lai nepieļautu kļūdas. Viņš negribēja atgriezties Anglijā, tāpēc strādāja godprātīgi. Kad pienāca vasaras beigas, viņš aizsūtīja Hamil- tonam telegrammu, pavēstīdams, ka atsakās no vietas universitātē un paliek Malaizijā.

Ziemeļaustrumu piekrastē Raienam piederēja divas degvielas uzpildes stacijas, un viena no tām atradās Kua- labesutā. Šī vieta ir vārti uz Perhentianas salām, kas slavenas ar savām niršanas vietām. Strekens, paprasījis dažas brīvas dienas, šo nodarbi izmēģināja, un tā viņam uzreiz iepatikās. Pēc pusgada, pabeidzis glābēju kursus, viņš nolēma vairs neaprakstīt niršanas laikā pieredzēto - šo piedzīvojumu pārstāsti jau aizņēma divas klades, un šim darbam nebija jēgas. Kopš tā laika bija pagājis vienpadsmit gadu, un Strekens lēsa, ka zem ūdens pavadījis aptuveni četrus mēnešus savas dzīves.

Malaizijā viņš iepazinās ar Runi un Pili Paraugiem, un šai valstij viņa atmiņās bija īpaša vieta, jo šeit bija ielikti pamati viņa karjerai. Šeit viņš kļuva ne tikai par zemūdens fotogrāfu, bet ari par veiklāko smaragdu kontrabandistu Dienvidaustrumāzijā.

Strekens kavējās šajās atmiņās vēl krietnu bridi pēc tam, kad bija notiesājis burgeru. Viņš gāja pāri Trafalga- ras laukumam, pa Vaitholu, garām Parlamenta ēkai un nonāca krodziņā Morpeth Arms pie Voksholas tilta tieši laikā - tur atskanēja aicinājums vēl pēdējo reizi pirms slēgšanas pieliet kausus.

Otrdienās krodziņā bija kluss, un Strekens tajā iegriezās, lai izdzertu pinti Guinness alus un izprašņātu bārmeni par jaunumiem. Temijas nebija, un Strekens par to mazliet noskuma, jo bija cerējis viņu šeit sastapt. Temijai bija īpašas spējas palīdzēt viņām saspringtos brīžos. Turklāt Strekenu urdīja bažas, vai National Geographic saņems sūtījumu laikā. Fotogrāfijām jau vajadzēja būt redakcijā.

Ja tā nebija, tad uz tipogrāfiju patlaban ceļoja Billa Tene- ra sagatavotie attēli. Strekens kājām devās uz savu dzīvokli, mēģinādams atvairīt domu, ka viņa karjera ir atkarīga no vēsts, ko viņš uzzinās, tiklīdz piezvanīs uz Ameriku.

Balss no ēnām atskanēja, kad viņš iebāza slēdzenē atslēgu. Strekens nebija manījis kādu sekojam. Acīmredzot šis cilvēks viņu gaidīja.

- Goedenavond, Benberij.

Nīderlandiešu valoda reizēm izklausās tā, it kā runātājam būtu aizsmacis kakls.

19

Strekens nepagriežas. Ta tikai viņam vēl trūka! Tieši tagad.

-    Tu mani aicini iekšā? Cik mīļi!

Verhūvena elpa oda pēc alkohola. Strekens to juta, pat stāvēdams pret viņu ar muguru. Varbūt Verhūvens visu vakaru gaidījis viņu krodziņā? Ko lai viņš iesāk? Raidīt Verhūvenu prom nedrīkstēja, jo viņš tomēr bija policists, tāpēc Strekens, paraustījis plecus, ļāva Verhūvenam ieiet dzīvoklī. Taču pirms tam Verhūvens uzlika viņam roku uz pleca un pagrūda viņu. Ne pārāk spēcīgi, bet tā, lai viņš sagrīļotos.

-    Tu nepiezvanīji, Benberij. Es pēc tevis sailgojos.

Verhūvenam bija taisnība. Strekens bija aizmirsis

piezvanīt, lai gan tas viņam ik dienas bija jādara. Lielas nozīmes gan tam nebija, jo šķita, ka Verhūvens ir lietas kursā par viņa dienas gaitām.

-    Ko jums vajag, Ritger? - Strekens pagriezās pret policistu un pirmo reizi paskatījās uz viņu. Verhūvens; ģērbies no galvas līdz kājām melnās drēbēs, atgādināja gestapo aģentu. Melnas kurpes, melni džinsi. Melns ādas lietusmētelis un melni ādas cimdi. Seja bija sasārtusi - kā jau cilvēkam, kurš iesildījies ar alkoholu. Viņā jautās kaut kas naidīgs.

-     Es ierados tevi apraudzīt. Un noskaidrot, kur tu šovakar biji. Kur tu šovakar biji, Benberij?

Verhūvens iegāja līdzi Strekenam dzīvoklī. Strekens novilka mēteli un nosvieda to uz dīvāna, tad pastāstīja, ka devies pastaigāties un apciemojis vecu draugu.

Taču Verhūvens neklausījās. Viņš lūkojās Strekena fotogrāfijās, nespēdams novērsties - kā bērns, kas pirmo reizi iegājis izklaides parkā "Ūdens pasaule". Kādā fotogrāfijā, kas acīmredzot viņu īpaši saistīja, Verhūvens nevarēja vien beigt vērties, un Strekenam bija jāatzīst, ka šim cilvēkam ir gaume. Fotogrāfijā bija redzama muti atpletusi manta, viens no nekaitīgajiem milžiem, kas sastopami Sangalaki jūras rezervātā pie Kalimantānas. Tā peldēja kamerai virsū, acīmredzot to nemanīdama. Zivs gaļīgie ragi galvas abās pusēs virzīja planktonu uz plato muti, kas atgādināja liekšķeri. Strekens fotografēdams varēja pazust šajā mutē, kas aizņēma vai visu fotogrāfiju. Vienīgi malās bija redzams zils ūdens nimbs, ar ko šis attēls valdzināja, - pagāja brīdis, līdz vērotājs aptvēra, ko īsti viņš redz.

-     Tā. - Verhūvens beidzot novērsa skatienu no fotogrāfijas. Viņš izskatījās iespaidots. Varbūt beidzot būs sapratis, kāpēc Strekens tā reaģēja uz viņa rīcību ar fotofilmām. - Kāpēc nepiezvanīji?

-     Aizmirsu.

-     Aizmirsi? Ja nu es tevi arestēšu un aizmirsīšu atbrīvot?

Strekens ļāva, lai cilvēks izbauda varu. Ja Verhūvenam runājams kas būtisks, viņš līdz tam nonāks.

-    Pastāsti man vēl ko par aproču pogu, kas ir tev kaklā.

Strekens neatbildēja. Verhūvens par aproču pogām zināja visu. Viņš bija iztaujājis Mišelu Ņūkrisu, kura viņam atdeva otru pogu un pastāstīja to, ko Shipholas lidostā nepateica Strekens. Nebija vērts atkārtot stāstu, ko Verhūvens jau zināja.

-     Divas pogas, vai ne? Otra bija Kristīnei Molinē. Tāpēc tu viņas glāzē iepilināji narkotikas. - Verhūvenam bija sava matemātika - viņš sareizināja divi ar divi, un viņam iznāca nulle.

-     Viņas vārds bija Mollija Ņūkrisa, un viņa iepilināja narkotikas manā glāzē, tāpēc negvelziet niekus. Kā jūs jau zināt, viņai uz Kirasao nebija līdzi otras aproču pogas. Jūs to šorīt dabūjāt no viņas matēs. - Uzsvērdams savus vārdus, Strekens pasvieda viņam žurnālu, ko bija paņēmis no Mollijas dzīvokļa.

Verhūvens bija pārsteigts. Viņš mēģināja aptvert, ko nupat bija dzirdējis. Policija nebija oficiāli izpaudusi, kā Kristīni Molinē patiesībā sauc.

-     Kā jūs zināt viņas īsto vārdu? Vai jums to pateica Kūpmenss?

-     Nē. - Strekens manīja, ka Verhūvens gaida plašāku atbildi, tāpēc nolēma viņam tādu prieku nesagādāt. Viņš nervozēja, it kā netikdams gudrs, vai uzbrukt Strekenam fiziski vai ar vārdiem. Strekens ar patiku vēroja viņa min- stināšanos.

-     Tu atradi viņas māti? Kad? Šodien pēcpusdienā?

-     Kā jau teicu - kad apciemoju vecu draugu.

Verhūvens pažņaudzīja rokas, un cietās ādas cimdi

nokrakstēja. Viņš pūlējās savaldīt dusmas, kas lauzās ārā.

-    Manuprāt, labāk būs, ja es tavu aproču pogu paņemšu sev līdzi. Tas ir svarīgs lietiskais pierādījums šajā lietā, tāpēc man vajadzēs to konfiscēt. Ja tu saki patiesību, šis pierādījums ļaus mums tevi izslēgt no aizdomās turamo personu loka. Lūdzu, atdod to man, Benberij! Esi tik labs!

Strekens pasmīnēja. Verhiīvens zināja, ka viņš necentās iemānīt Mollijai narkotikas. Nīderlandes policista rīcībā bija papilnam pierādījumu, lai lietu slēgtu, un šurp viņu bija atveduši citi - personiski iemesli. Iespējams, Ver- hūvens pats bija nolēmis meklēt mantojumu. Iespējams, viņš bija aizmirsis koordinātas, ko izlasīja uz aproču pogas Shipholas lidostā. Iespējams, viņam šī poga bija vajadzīga, lai lietu slēgtu. Lai nu kā, Strekens juta, ka šis apciemojums labi nebeigsies. Ja Verhūvens vēlējās kauties, Streke- nam nebija iebildumu.

Kad Strekenam bija trīspadsmit gadu, Hamiltons viņu aizsūtīja uz Bredfīldas koledžu, skaistu, vecu privātskolu Bērkšīras lauku īpašumā. Līdz nāves stundai tēvs bija dienējis divdesmit gadu, un armija atvēlēja dāsnu kompensāciju, ar ko varēja segt lielāko daļu skolas naudas. Mācību līmenis Bredfildā bija samērā viduvējs, toties tur bija lielisks sporta aprīkojums un peldbaseins. Tiem tad arī Strekens veltīja gandrīz visu savu enerģiju, taču laika un spēka pietika ari kautiņiem.

Pēc vecāku bojāejas viņš kļuva noslēgts un daudz laika pavadīja vienatnē, juzdamies viens pret visu pasauli, un šai pasaulei bija jāpiesargās. Tolaik Strekenā kūsāja dusmas, ko bija izraisījusi dzīves netaisnība, un pusdienu rindā, kopmītnē un ģērbtuvē šis naids izlauzās pret klases biedriem. Tā bija dārga izglītība, par kuru Strekens maksāja ar zilumiem un brūcēm. Ja kāds izmeta aizskarošu vārdu, Strekens nepūlējās atcirst, bet uzreiz zvēla. Ja pretinieks atbildēja ar to pašu, gāja vaļā kautiņš, līdz viens no dūres varoņiem padevās. Piecos gados Strekens attīstīja ķermeni, kļūdams par prasmīgu peldētāju, un nebija daudz tādu, kuri labprāt stātos viņam pretī. Vairākums meta viņam līkumu, un tie daži drosminieki, kuri ceļu negrieza, drīz atklāja, ka viņš cīnās ar negodīgiem paņēmieniem.

Kaudamies cilvēki instinktīvi aizsargā galvu, cirkšņus un vēderu, tāpēc Strekens ātri saprata, ka jāsit citur - pa ceļgaliem, pēdām un pirkstiem. Tādu secinājumu viņš izdarīja piecpadsmit gadu vecumā. Kautiņā svarīgākais bija nodarīt vairāk sāpju īsā laikā un pretinieku nokausēt, lai tas nespētu aizsargāties pēdējā, izšķirošā posmā. Strekens nebija ne garš, ne masīvs puisis, toties viņam piemita velnišķīga apņēmība un viņš bija gatavs ciest sāpes, lai uzvarētu. Tolaik tas šķita svarīgi. Nu vairs Strekens tā nedomāja.

Skolas direktors, to vērodams, piedraudēja Strekenu izslēgt no skolas, ja tas neiemācīsies dusmas iegrožot, un izstāstīja visu Hamiltonam, par kura piedāvāto agresijas apvaldīšanas risinājumu Strekens joprojām jutās pateicīgs. Skolas brīvdienās Hamiltons aizsūtīja zēnu uz cīņas mākslas kursiem, ko vadīja bijušais Mossad darbinieks no Izraēlas. Šis cilvēks Strekenam iemācīja krav maga.

Lielākā daļa Austrumu cīņas sporta veidu ietver sevi garīguma elementu no dzenbudisma - miesas un prāta harmoniskas sadarbības blakusprodukts ir pašaizsardzība un cīņa bez bruņojuma. Vardarbība ir tikai pēdējais līdzeklis. Krav maga ir citāda. Tā radusies Bratislavas ielās, un vēlāk, pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados, to pilnveidojuši Izraēlas aizsardzības spēki. Galvenais šajā metodē ir vienkāršība un efektivitāte, un interesenti, kas to apgūst, tiek mudināti reaģēt bez vilcināšanās un vaja-' dzības reizē nekautrēties likt lietā pastiprinātu vardarbību. Likumsargiem šāda mācība ir pa prātam.

Arī Strekenam tā patika. Apmācība allaž bija dibināta uz reālām situācijām, un instruktori pakļāva audzēkņus spriedzes apstākļiem, kādi var izveidoties īstenībā. Kopumā cīņa, kurā bija daudz jādarbojas ar elkoņiem, ceļgaliem un dūrēm, šķita vienkārša. Nodarbības notika divas reizes nedēļā, un Strekens tās apmeklēja skolas brīvdienās trīs gadus pēc kārtas. Uzsācis kursu, viņš skolā vairs nekāvās, jo baidījās, ka var kādu savainot.

Taču tas bija sen.

-     Ja gribat aproču pogu, pamēģiniet to iegūt, - Strekens sacīja Verhūvenam.

-     Benberij, tādām spēlītēm mēs esam par vecu. Atdod aproču pogu, citādi likšu tevi aizturēt par pretošanos policijai. - Verhūvens uzvilka ciešāk cimdus, nogludinādams to ādu pār pirkstiem. Tas bija draudīgs žests.

Strekens šaubījās, vai Nīderlandes policistam ir tiesības kādu arestēt Anglijā. Sasprindzis viņš sāka vingrināt kabatās sabāzto roku pirkstus, tos cieši savilkdams un atlaizdams, līdz pirksti kļuva lokani.

-     Inspektor Verhūven, jūs esat mēslvabole un aproču pogu iegūsiet tikai pār manu līķi. - Lai gan Strekens plati smaidīja, viņa tonis pauda, ka joki viņam nav ne prātā.

Verhūvena labā roka nozuda lietusmēteļa kabatā.

-    Mēs to varam nokārtot vieglāk, nekā tu domā. - Viņš izvilka no kabatas roku, un tajā bija ierocis. Apmēram pēdu garš gumijas steks ar kastetes veida dzelzs rokturi. Tas ideāli iegūla cimdā tērptajā plaukstā. - Tā… - Verhūvens novilka, un mierīgā izturēšanās liecināja, ka viņš ir pārliecināts par savu uzvaru. - Pēdējo reizi saku - atdod man aproču pogu!

Strekens papurināja galvu. Viņi stāvēja dzīvojamā istabā divu trīs pēdu atstatumā viens no otra. Strekens izrāva rokas no kabatām mirklī, kad Verhūvens metās uz priekšu.

20

Pacēlis steku gaisā, Verhūvens mērķēja Strekenam pa seju. Holandietis acīmredzot paredzēja, ka viņš kāpsies atpakaļ, tāpēc Strekens spēra soli uz priekšu viņam pretī. Verhūvens pārsteigts paātrināja sitienu, bet Strekens to viegli atvairīja, paceldams kreiso roku un iebelzdams pa sitēja plaukstas locītavu. Tajā pašā mirklī viņš zibenīgi ar taisnu roku iecirta Verhūvenam pa zodu, un pretinieka galva pašāvās atpakaļ. Acīmredzot viņš bija iekodis mēlē, jo uz lūpām izplūda asinis.

Verhūvens bija bruņots, taču Strekenam šajā mirklī radās izdevība, un viņš nekavējās to izmantot. Viegli mīņādamies, viņš savilka plaukstas dūrēs un turēja tās sev priekšā kā bokseris kreilis. Ass nākamais zvēliens ķēra Ver- hūvena deniņus, un inspektors nogāzās zemē kā nopļauts. Strekens, apvaldīdams vēlēšanos iespert pretiniekam pa galvu, lai tas zaudē samaņu, vilcinājās. Viņš nevēlējās nogalināt policistu, taču vieglu spērienu tas bija pelnījis. Strekens atvēzēja kāju.

Verhūvens, kas acumirklī bija pietrausies uz ceļiem, sagrāba Strekena kāju un cēla to augšup, liekot viņam drudžaini izplest rokas, lai noturētu līdzsvaru. Verhūvens, izmantodams šo atbalstu, uzrāvās augšā. Viņš nevis grūda Strekenu atpakaļ vai izgrieza tam kāju, lai tas pagrieztu stekam pakausi, bet gan no jauna pieplaka grīdai, neat- laizdams Strekena labo kāju un spēcīgi iezveldams pa kreiso. Strekens ar būkšķi sabruka uz grīdas kā uzspridzināts tornis.

Verhūvens, kam joprojām no mutes sūcās asinis, uzklupa viņam kā pārkaitināts šakālis. Pirmais belziens gluži vai sašķaidīja Strekenam degunu. Mute pildījās asinīm, un acis aizmiglojās. Visiem speķiem Strekens sasprindzināja kājas un spēcīgi pasita augšup gurnus. Verhūvens nolīgojies saguma uz priekšu, vienu mirkli ar galvu gandrīz skardams Strekena seju, kurš nevilcinādamies blieza ar pieri Verhūvenam pa degunu. Policists apstulba. Spēki viņu atstāja. Vēl viena piepūle, un Strekens nogrūda Verhūvenu no sevis nost. Saķēris degunu, tas atkrita augšpēdus. Steks izslīdēja viņam no rokas.

Strekens pavēlās pa labi un, pieķēries pie ēdamgalda kājas, uztrausās stāvus. Viņš bija raidījis trīs sitienus un saņēmis vienu. Holandietis vēl necēlās. Strekens juta, ka pienākusi viņa reize vardarbību pastiprināt.

Verhūvens rāpoja, gluži kā nespēdams atjēgties pēc vilciena katastrofas. Strekens, dažus jardus ieskrējies, no visa spēka iespēra viņam pa ribām. Verhūvens instinktīvi savilkās kamolā, ar rokām sargādams galvu. Pagriezis viņu un uzmeties viņam uz krūtīm ar ceļgaliem, Strekens juta, ka izsit viņam no plaušām gaisu. Tad Strekens sagrāba zemē nomesto steku un ieslidināja pirkstus kaste- tes veida rokturī.

Verhūvens nepretodamies kampa gaisu, ar roku grābstīdamies sev gar gurnu. Lietusmētelis atslīdēja vaļā, un Strekens ieraudzīja ieroča maksti. Steks bija steks, bet revolveris - pavisam kas cits. Cīņa bija jāpabeidz, pirms Verhūvens no maksts izvilcis pistoli. Strekens zināja, ka Verhūvens šaus, tiklīdz radīsies izdevība.

Strekens sita ar steku, skaldīdams kā ar trulu cirvi. Pirmais sitiens pāršķēla Verhūvenam vaigu. No purpurkrā- sas uztūkuma, liela kā plūme, izsprāga asinis un ritēja pa seju. Otrs belziens ķēra padeguni, izsizdams priekšzobu ar visu sakni un sadragādams smaganas. Verhūvens, ar zobu aizrijies, sāka klepot, uzsprauslādams Strekenam asinis un siekalas. Kliedzieni aprima pēc trešā sitiena. Pēc ceturtā Verhūvens vairs nekustējās.

Strekens attapies pārbijās, ka policistu nogalinājis. Diez vai viņam izdotos pārliecināt zvērinātos, ka diviem cilvēkiem dzīvību atņēmis nejauši. Policisti, tvarstīdami savējo slepkavas, strādāja īpaši dedzīgi un sodīja tos īpaši brutāli. Vismazāk Strekens gribēja, lai viņu vajātu In- terpols. Sataustījis pulsu, viņš atviegloti uzelpoja.

Verhūvens gulēja bez samaņas. Strekenam nebija ne jausmas, pēc cik ilga laika policists atžirgs, taču saprata, ka tajā brīdī viņam jābūt prom pēc iespējas tālāk. Visticamāk viņa rīcībā bija apmēram stunda. Ja Verhūvens izdzēris tik daudz, kā var spriest no viņa smirdošās elpas, - varbūt vairāk. Strekenam bija jātiek no viņa vaļā.

Pārmeklējis Verhūvena kabatas un atradis aproču pogu, viņš uzvēla policistu sev plecos un aizmeimuroja līdz bufetei pēc pudeles Jack Daniels. Ja kāds abus ievēros, viņš izliksies, ka divi piedzērušies atgriežas no ballītes. Strekens ar piedurkni noslaucīja no sejas asinis, ar zobiem izvilka no pudeles korķi, izspļāva to uz grīdas un iedzēra pamatīgu guldzienu. Viskijs iedzēla pāršķeltajā lūpā, taču piešķīra sparu. Ielējis rīklē vēl vienu malku, Strekens nostīvēja savu trofeju pa kāpnēm un, atkal uzvēlis Ver- hūvenu plecos, izgāja uz ielas.

Verhūvens bija smagāks, nekā viņš bija iedomājies. Strekens iedams grīļojās, it kā patiešām būtu piedzēries.

Viņš nogriezās pa kreisi uz Tečbrukstritu un devās uz Vor- vikvejas veikalu pusi, uz kādu aklo ieliņu, kur atradās trīs lieli būvmateriālu konteineri un pudeļu izgāztuve. Konteineri bija pārpildīti, un tiem apkārt auga atkritumu maisu kalns. Neko piemērotāku nevarēja vēlēties.

Strekens nometa Verhūvenu kaudzes vidū. Kad holandietis iegrima smirdīgo maisu krāvumā, Strekens aplaistīja policista drānas ar ļack Daniel's, tad apslaucīja pudeli un iemeta viņam to klēpī. Šī aina sagādāja Strekenam gandarījumu. Šķita, ka tajā ir zināms taisnīgums. Pirms divām dienām Verhūvens Shipholas lidostā bija iemetis atkritumu grozā viņa fotofilmas.

Šī vieta starp ķīniešu ēdienu kārbām, putekļsūcēju maisiņiem, izlietotām autiņbiksītēm un zivju ādām izskatījās pietiekami ērta pārnakšņošanai. Ja Verhūvenam neveiksies, viņu var apskrubināt žurkas. Ja neveiksies vēl vairāk, viņu var aplaupīt. Taču atkritumu kaudze Pimliko rajonā bija daudz drošāka vieta naktī nekā simt citu Strekenam zināmu vietu, tā ka Verhūvena izredzes pārlaist nakti neskartam bija lielas. Viņš pamodīsies, sāpju pārņemts, tomēr pamodīsies. Vispirms viņam būs jādodas uz slimnīcu apārstēt seju, un tad viņš gribēs atrast Strekenu.

Taču līdz tam Strekens būs gabalā. Viņam divu koordinātu krustpunktā jāatrod savs mantojums.

Strekens sažņaudza dūrē aproču pogu, kas gulēja viņam kabatā. Pēc divdesmit gadu atšķirtības garuma un platuma grādi beidzot bija kopā.

OTRĀ DAĻA

- Tālāk, - kapteinis turpināja, - esmu uzzinājis, ka braucam meklēt apslēptas bagātības, dzirdēju to no saviem padotajiem, saprotiet. Meklēt bagātības ir loti āķīgs uzdevums, un man nemaz nepatīk tādas ekspedīcijas. Sevišķi, ja tās ir slepenas, un - piedodiet, mister Trilonij, - ja noslēpums uzticēts papagailim.

Roberts Lūiss Stīvensons, "Bagātību sala"

21

Strekens Singapūrā ieradās pirmo reizi. Šai valstij smaragdu kontrabandisti vienmēr meta likumu - drakoniskie likumi un bargie tiesas spriedumi nozīmēja, ka risks neattaisnojas. Turklāt šīs pasaules malas bagātākajā valstī, kur dzīvoja likumam paklausīgi pilsoņi, pēc kontrabandas dārgakmeņiem nebija pieprasījuma.

Lidmašīna nosēdās agrā rīta stundā. Pa taksometra logiem Strekens redzēja, ka Singapūra atbilst priekšstatam, kāds viņam par to bija. Maģistrāle, kas veda no lidostas, bija ideāla. Šosejas vidū lielās koka kastēs ziedēja kupli augi. Abpus ceļam vienādos atstatumos slējās palmas. Šo ceļa posmu varēja uzskatīt par botānisko dārzu, taču Singapūrā tas, cik viņš zināja, bija arī ārkārtējas nosēšanās ceļš.

Strekens lielāko daļu ceļa bija snaudis. Laika zonu šķērsošana liks manīt sevi vēlāk. Kad viņš reģistrējās Jauno vīriešu kristīgās apvienības (YMCA) viesnīcā, viņa solis vēl bija vingrs.

Atstājis Verhūvenu atkritumos, Strekens bija atgriezies viesnīcā un piezvanījis Gilkristam. Tas apstiprināja, ka fotogrāfijas saņemtas un nonākušas tipogrāfijā piecdesmit sešas minūtes pirms termiņa. Redaktors par fotogrāfijām bija sajūsmināts un interesējās, kā gan viņam izdevies atrast tik iespaidīgu barakudu. Strekens atjokoja, ka šīs ziņas ir profesionāls noslēpums un tādu radību atrašana prasa ne mazākas iemaņas ka to nofotografēšana.

Ja nevajadzētu steigties, Strekens, nopircis šampanieti, piezvanītu Temijai un uzaicinātu viņu nosvinēt pagaidām lielāko sasniegumu savā karjerā. Taču Verhūvens, iespējams, jau atžilba, un, to iedomādamies, Strekens skrēja kā sadedzis. Paķēris ceļasomu ar neizkravātām mantām no Kirasao ekspedīcijas, viņš pēc piecpadsmit minūtēm izgāja no dzīvokļa.

Tik vēlu lidmašīnas vairs nedevās nevienā reisā, bet Strekens tik un tā aizbrauca uz Hītrovas lidostu, kur grā- matveikalā iegādājās atlantu. Viņš nosēdās uz grīdas un, virpinādams pirkstos aproču pogas, pētīja, uz kurieni galu galā lai dodas.

Otrajā aproču pogā iegravētās garuma koordinātas bija simt trīs grādi, trīsdesmit deviņas minūtes un viena sekunde austrumu garuma. Koordinātas krustojās Singa- pūras salā vai tās tuvumā. Sapratis, ka koordinātas atbilst Hamiltona stāstītajam par vectēva dzīvi, Strekens juta, ka asinis sāk riņķot straujāk. Vectēvs gandrīz visu kara laiku bija cīnījies Malajā, taču katrā ziņā pa ceļam piestāja Singapūrā.

Iztaujājis biļešu pārdevējas, Strekens noskaidroja, ka vislētākais lidojums būs ar tiešo British Airways reisu, un iegādājās biļeti turp un atpakaļ par piecsimt mārciņām. Viņam gan nebija nodoma atgriezties Londonā, taču meitenes pastāstīja, ka ar biļeti turpceļam vien Singapūras imigrācijas dienests valstī viņu neielaidis.

Nakti Strekens pārlaida izlidošanas zālē, palicis zem galvas niršanas aprikojuma somu. Ne jau pirmo reizi viņš nakšņoja lidostā, un nakts pagāja ātri. Pusdeviņos viņš sēdēja lidmašīnā, prātodams, ka Verhūvens acīmredzot vēl nav atguvies, jo, iziedams pases pārbaudi ar lauztu degunu, viņš aizdomu pilnu ierēdņa skatienu neizpelni- jās.

Singapūras YMCA viesnīcā Strekens iegāja dušā un no- skuvās. Deguns bija violets un vārīgs kā marinēta plūme, taču tas nebija lauzts pirmo reizi. Gan saaugs un ieguls vietā. Pats galvenais, ka lidostas darbs nebija apturēts. Uzvilcis īsbikses un teniskreklu, viņš desmitos devās uz Or- čārroudu iegādāties pārnēsājamo GPS ierīci.

Globālā pozicionēšanas sistēma ir radionavigācijas sistēma, kas uztver signālus no satelītiem un, izmantojot tri- angulāciju, nosaka objekta kustības ātrumu, atrašanās vietu un augstumu. Labākie modēji norāda atrašanās vietu ar centimetra precizitāti, taču lielākajai daļai modeļu šī robeža ir desmit pēdu. Hītrovas lidostā iegādātajā atlantā platuma un garuma grādi bija uzrādīti tikai līdz minūtēm, taču aproču pogu koordinātās krustpunkts bija raksturots, minot ari sekundes. Ar GPS ierīci kabatā viņš varēs doties uz vietu, kur norādītās koordinātas krustojas.

Strekens iegādājās tādu ierīci, vidusmēra modeli, elektronikas lielveikalā. Gilkrists fotogrāfijas bija saņēmis, tāpēc ne vien samaksās par kalendāru, bet arī segs visus izdevumus. Strekens atgūs visu, ko bija iztērējis ekspedīcijās Kirasao, Galapagu salās un Skotijā. Nākamajā mēnesī viņš saņems pirmo honorāru. Finansiāli nākotne izskatījās rožaina, tāpēc, ne mirkli nevilcinādamies, viņš samaksāja pārsimt dolāru par GPS ierīci.

Strekens apstājās pie ielas tirgotāja un pasūtīja liellopu gaļas kzoay-teou> un glāzi meloņu sulas. Ēzdams viņš lasīja GPS ierīces lietošanas instrukciju un maltītes beigās zināja

to no galvas. Šim modelim bija spēcīgs signāls, un tas noteica atrašanās vietu grādos, minūtēs un sekundēs. Stre- kens tajā brīdi bija pāris jūdžu uz ziemeļaustrumiem no aproču pogās norādītā koordinātu krustpunkta, tāpēc viņš iesēdās taksometrā un lūdza vadītāju doties dienvidrietumu virzienā.

Pēc piecām minūtēm taksometra šoferis izmeta Streke- nu no automašīnas, jo viņa humora izjūta apsīka brīdī, kad Strekens lika braukt pa vienvirziena ielu pretējā virzienā. Cits šoferis bija iejūtīgāks. Viņam nebija ne jausmas, kas Strekenam padomā, taču viņš ātri uztvēra piedzīvojumu garu un vienā laidā spaidīja signāltaures pogu, it kā nepārtraukti draudētu avārijas situācija. Strekenam tas patika.

Viņš sēdēja, ar skatienu ieurbies GPS ierīces ekrānā, tomēr laiku pa laikam pa taksometra logu nopētīja Singa- pūru. Viņi pabrauca garām kriketa laukumam finanšu rajonā, un tas bija kā oāze pilsētas centrā. Kriketa kluba ēkai bija zaļi bambusa slēģi, un labajā pusē to ielenca neoklasicisma stila ēkas no koloniālā laikmeta, bet aiz tām slējās mūsdienīgas banku augstceltnes. Kreisajā pusē atradās Opera, aiz kuras zaigoja jūra. Tālumā stiepās trīs jūdzes gara konteinerkuģu rinda, kas gaidīja atļauju ieiet ostā.

Taksometrs traucās pa avēnijām, ko no abām pusēm ieskāva palmas, pāri viaduktam, attālinādamies no pilsētas komerciālā centra. Apkārtnē aizvien biežāk kļuva redzami rūpnieciski objekti, un taksometrs devās Džurongas un Tuasas virzienā. Sēdēdams pakaļējā sēdeklī un komandēdams taksometra vadītāju, Strekens atskārta, ka mašīna dodas uz kravas ostas pusi. Tas nebija nekas labs - ja mantojums noslēpts ostā, to atrast varētu būt grūti. Viņi apstā-

jās strupceļā ostas rajona industriālajā teritorijā. Tālāk ar mašīnu braukt nedrīkstēja. Strekens samaksāja šoferim, ne- aizmirsdams ari dzeramnaudu, un pēdējo ceļa posmu veica kājām.

Viņš gāja pa kuģu piestātni, apvaldīdams vēlēšanos skriet. Labajā pusē rindojās noliktavas, bet kreisajā slējās dzelteni celtņi. Uz margām sēdēja vairāki ķinieši, ostas krāvēji, un smēķēja. Ostā satiksme bija vēl rosīgāka nekā uz ceļiem. Starp kuģiem šaudījās nobružātas laiviņas, pārvadādamas veļu, svaigu pārtiku, muitas deklarācijas un pastu.

Redzētais krasi atšķīrās no tā, ko Strekens bija paradis redzēt. Lielākoties viņš nira tropu rifos. Doma par darbošanos zem ūdens pasaules dzīvākajā ostā viņu nepavisam neiepriecināja. Ja mantojums atradās šeit, lejā, vectēvs viņam devis gluži vai neizpildāmu uzdevumu. Pat ja neņem vērā bīstamās dzenskrūves, ūdens bija pārāk piesārņots, un redzamība tajā bija tikpat liela, cik tintē.

Strekens turpināja ceļu. GPS ierīce vēstīja, ka viņš tuvojas mērķim. Drīz kļuva skaidrs, ka viņam tomēr nebūs jāslapinās. Iegājis ostā, viņš atradās meklētajā grādu un minūšu krustpunktā, taču līdz mērķim trūka vienas garuma sekundes. Ja viņš paiesies vēl uz priekšu, nonāks līdz četrdesmit trim platuma grādu sekundēm.

Aiz celtņiem smakojošs restorāns aicināja nobaudīt zivju galvu zupu. Debesīs ķērkdamas riņķoja kaijas, un pavāri pagalmā ķidāja rīta lomu. Piestātnē viļņi šūpoja dažas zvejnieku laivas, grabinādami to ķēdes. Strekens dziļi ieelpoja. Gaisā virmoja piesātināts mitru virvju, zivju zvīņu un restorāna krāšņu petrolejas smārds.

Strekens juta, ka viņa adrenalīna līmenis aug. Tūlīt viņš tiks pie dzimtas mantojuma. Tūlīt uzzinās noslēpumu, kas viņam nedod mieru kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Strekens pasmaidīja. Kad talkā nāk mūsdienīgas tehnoloģijas, meklēšana sokas raiti.

Priekšā Strekens ieraudzīja vecu kaļķakmens nocietinājumu, kas nebija lielāks par dārza šķūnīti. Tas slējās uz apmēram desmit pēdu augsta, ar zāli apauguša pakalna un izskatījās, ka būtu būvēts pirms kara. Sekundēm GPS ierīcē dilstot, viņš saprata, ka dodas tieši uz turieni. Strekens metās skriet. Pie noliktavas barjeras atspiedies apsargs uzmeta viņam vienaldzīgu skatienu.

Paugurs bija augstākais punkts piestātnē. No forta pavērās iespaidīgs skats uz ostu. Ambrazūras sienās liecināja, ka reiz šeit izvietoti lielgabali. To sen vairs nebija, un, iedams augšā pa pakāpieniem, Strekens baidījās, ka nocietinājums būs tukšs.

Taču viņš baiļojās velti. Viņu tur kāds gaidīja.

Strekens viņu pazina uzreiz - smalko dāmu no tēva dzejolīša. Viņa sēdēja baltā zirgā, un abus sargāja biezs organiskais stikls. Vienā stūrī mirguļoja signalizācijas spuldzīte. Uz kaļķakmens sienā iestrādāta balsteņa bija uzmontēta novērošanas kamera papildu drošībai, un metāla margas jostasvietas augstumā norobežoja stikla kasti, liegdamas tai tuvoties.

Statuja bija apmēram četras pēdas augsta un vērsta ar skatu uz jūru. Tā bija veidota no balta akmens kluča un savā vienkāršībā satriecoša. Kaut arī vecums bija zirgu izraibinājis, tas joprojām stāvēja stalts un lepns, it kā maršēdams parādē, izvalbītām acīm, ieplestām nāsīm, apgrieztām krēpēm un mezglā sasietu asti.

Jātniece bija tikpat gracioza. Vienā rokā viņa turēja grožus, otru bija pastiepusi uz priekšu, plaukstā turēdama dārgakmeni. Dāmai bija apaļa seja, daudz dārglietu, mugurā plandoša mantija un taisnie mati sakārtoti tradicionālā ķīniešu sasukā. Lūpās rotājās mīklains smaids kā Monai Lizai.

- "Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj," - Strekens noskaitīja. Saistība bija acīm redzama.

Viņš izlasīja plāksnīti pie sienas, lai uzzinātu ko vairāk. Tur bija teikts, ka tā ir Gundetjeņa, ķīniešu laimes dieviete. Dārgakmens viņas saujā bija pērle, kas piepilda vēlēšanās. Viņa bija no Maņu dinastijas, un Singapūras

Mākslas padome bija aplēsusi, ka statuja izgatavota aptuveni simt gadu pēc mūsu ēras sākuma. Uz Singapūru tā atvesta astoņpadsmitajā gadsimtā, lai nestu laimi tirgotāju kuģiem, kas atstāj ostu. Ja Hamiltons to ieraudzītu, viņš pārsteigts apsēstos. Statujai droši vien bija milzu vērtība.

Milzu vērtība. Vai šis ir viņa mantojums? Vai viņš var uz to oficiāli pieteikties? Tas likās ticami. Patiešām - tā dēļ bija vērts triekties uz otru pasaules malu. Strekens nemācēja noteikt gandrīz divus tūkstošus gadu vecās statujas vērtību, taču sprieda, ka ar šo summu pietiktu kuterim, ko varētu iegādāties un noenkurot Kārību jūras salā.

Bet ko lai iesāk? Vai viņam šī statuja jānozog? Vai kādreiz tā bijusi vectēva īpašums? Varbūt tā bija kara trofeja? Iespējams, vectēvs bija to atguvis no japāņiem un sin- gapūrieši aiz pateicības viņam to uzdāvinājuši. Ja nu vēl atrodams kāds papīrs, kas apliecina, ka Strekenu ģimenei uz to ir tiesības? Varbūt vectēvs statuju atpircis no kāda, kurš nezināja tās īsto vērtību? īstā vērtība. Hamiltons stāstīja, ka Strekens sapratīšot mantojuma īsto vērtību, taču viņš juta vienīgi apjukumu. Strekenam bija daudz jautājumu un nevienas atbildes.

Viņš izgāja saulē un aizsmēķēja cigareti. Bija jāpadomā. Atbilde slēpās bērnu dzejolītī, par to viņš bija pārliecināts. Kāpēc tad vēl tēvs tā nopūlētos, dzīdams viņam to galvā? Kāpēc tad vēl tēvs liktu viņam apzvērēt, ka nevienam to neskaitīs?

Strekens smaidīdams ievilka vēl vienu Caitiel dūmu. Viņš allaž bija uzskatījis, ka dzejolītis ir draņķīgs. Vārdi pārāk bieži atkārtojās, un vārsmas īsti labi neskanēja.

Kad ar gaili lu uz Benberikrosu jāj Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj;

Tai gredzeni un zvaniņi pirkstos, Un mūzika to pavada, kurp vien tā dotos.

Divi gredzeni uz kreisās rokas, zvaniņš uz labās, Viņa sēž seglos augstu, kā klājas.

Zvaniņš uz labās pēdas pirksta, gredzens uz kreisās, Viņa sēž seglos cienīgi, kā klājas.

Kad ar gaili tu uz Benberikrosu jāj Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - stāj;

Tai gredzeni un zvaniņi pirkstos, Un mūzika to pavada, kurp vien tā dotos.

Piepeši Strekenam šķita, ka viena mozaīkas daļiņa iekrīt pareizajā vietā. Viņam noreiba galva. Iespējams, vainīga bija saule. Benberikrosa varbūt nozīmē Benberi krustojumu - vietu, kur krustojas aproču pogās iegravētās koordinātas. Strekens nezināja, ko nozīmē pārējais dzejolīša teksts, taču viens bija skaidrs - tas viss ir mīkla.

Viņš bija lasījis pirmo (un pēdējo) pantiņu grāmatās, tāpēc zināja, ka tas nav sacerēts īpaši viņam. Taču otrā pantiņa īstajā dzejolītī nebija, tātad to sacerējis vectēvs. Tēvs to dzirdēja no vectēva un skaitīja savam dēlam. Pavediens slēpās otrajā pantiņā. Strekens juta uzbrāžamies priecīga satraukuma vilni un nosvīda.

Viņš iegāja atkal iekšā un vēlreiz aplūkoja statuju, cenzdamies kameras priekšā neizskatīties aizdomīgs. Zirgs bija lielisks - muskuļains un bezbailīgs. Taču ko lai viņš ar to iesāk? Plecos tādu neuzvelsi. Tas bija pārāk smags, turklāt Strekenu arestēs, pirms viņš pagūs noiet divus jardus.

Necik tālu viņš nebija ticis. No tveices sāpēja galva. Bija vajadzīgs laiks pārdomām, un spēcīga, vēsa plūsma no gaisa kondicionētāja ari nekaitētu. Kaut ari zirga mugurā, šī smalkā dāma nekur nesteidzās, un, tā kā bija pusdienlaiks, viņam bija diezgan daudz laika izdibināt par šo sievieti ko vairāk.

Strekens devās atpakaļ pa piestātni, apcerēdams faktu, ka vecāki viņu nosaukuši tāpat kā vietu bērnu dzejolītī. Viņš īsti nesaprata, ko lai par to domā. Protams, labāk tā nekā, teiksim, Bopīps. No tāda vārda gan būtu vēlams izvairīties.

Vēl Strekens domāja par to, ka pirmos sešus dzīves gadus viņš gatavots šim brīdim. Būtu daudz vienkāršāk, ja tēvs visu pateiktu skaidri un gaiši, nevis liktu lauzīt galvu. Taču tāda bija tēva apdrošināšanas polise. Norāde acīmredzot bija sarežģīta, bet vienlaikus precīzi formulēta, lai to saprastu tikai Strekens, - ja nu aproču pogas nonāk svešās rokās. Mollijas vai Verhūvena rokās.

"Eds sapratīs." Varbūt sapratis, varbūt ne. Nonācis uz lielceļa, Strekens apstādināja taksometru un lūdza viņu aizvest uz Nacionālo bibliotēku.

23

Nacionālā bibliotēka un arhīvs atradās ēkā ar vara jumtu Fortkeninga parka malā, otrpus Singapūras upei. No ārpuses tā neizskatījās iespaidīga, taču iegājis Strekens apjauta, ka būs vajadzīga palīdzība.

Viņš izņēma rindas numuru un pagaidīja piecpadsmit minūtes, līdz tas parādījās digitālajā ekrānā. Pirmo reizi kopš skolas gadiem Strekens bija iegājis bibliotēkā un tik daudzu grāmatu ielenkumā jutās neomulīgi. Viņa ierastā vide bija starp attēliem, nevis vārdiem.

Strekens pie reģistrācijas galdiņa apmainīja pasi pret vienas dienas lasītāja karti. Bibliotekārs neklausījās, ko viņš saka.

-    Jūs izpildīt pieprasījuma veidlapu.

-     Es nezinu, kādu grāmatu lai pieprasu, - Strekens atbildēja. - Man nav zināms ne autors, ne grāmata.

-    Ja nav pieprasījuma veidlapas, nav grāmatas, - bibliotekārs atteica, acis nepaceldams.

Strekens nopētīja darbinieku. Kartite pie krekla vēstīja, ka viņš dzimis tūkstoš deviņsimt četrdesmit astotajā gadā, taču tik vecs neizskatījās. Bibliotēkas arhīvos vadītā dzīvē spriedzes situācijas droši vien negadījās bieži - iespējams, tāpēc puisis bija tik neatsaucīgs.

-     Paklausieties! - Strekens sacīja. Sevi lika manīt laika zonu maiņa, un viņš kļuva nepacietīgs. Bungodams ar pirkstiem pa leti, Strekens turpināja: - Es tikai vēlos dažas uzziņu grāmatas par ķīniešu mitoloģiju. Lai būtu jautrāk, izvēlieties tās jūs.

Bibliotekārs, neatraudams skatienu no monitora un bakstīdams ar labo roku tastatūras taustiņus, ar kreiso pasniedza Strekenam zilu papīra lapiņu.

-     Pieprasījuma veidlapa, - viņš teica.

-    Vai jūs vienmēr esat tik rupjš? Vai varbūt šodien esat sliktā omā? - Strekens noprasīja. - Varu apsolīt, ka pavisam drīz tā sabojāsies vēl vairāk.

Bibliotekārs beidzot pacēla galvu. Strekenam uz mirkli šķita, ka viņš atkal pateiks ko pamācošu. Taču viņš nez kāpēc pārdomāja un, kaut ko uzkricelējis uz zilās lapiņas, ievietoja to groziņā sev labajā pusē.

-    Tencinu, - Strekens noteica. - Jūs esat loti laipns.

Viņš atgriezās krēslā un atkal pagaidīja piecas minūtes. Pēc divdesmit minūtēm viņu aicināja pie galdiņa parakstīties par grāmatu saņemšanu.

Strekens aizgāja uz klusu stūrīti otrā stāva lasītavā. Pirmā grāmata bija nekam nederīga, liels foliants cietos vākos par ķīniešu panteonu, kurā bija aplūkotas vienīgi nozīmīgākās dievības, piemēram, Guandi, kara dievs, un Guaņiņa, līdzjūtības un žēlsirdības dieviete. Strekens pārskrēja ar acīm satura rādītājam, taču meklētās dāmas vārdu neatrada. Autors acīmredzot bija to izlaidis.

Otra grāmata bija veltīta radīšanas mītiem. Strekens pats nemanīja, kā aizrāvās, lasot par drakoniem, kas vilkuši virvē sauli pāri debesjumam. Kādā leģendā bija stāstīts par strēlnieka sievu, kas izdzērusi aizliegtu eliksīru un aizlidojusi uz Mēnesi, kur pārvērtusies par trīskājainu krupi. Mollija Ņūkrisa arī bija iedzērusi aizliegto eliksīru, taču viņa tik lēti nebija tikusi cauri. Mīti bija krāšņi un dzīvīgi. Viņš tos varētu lasīt visu dienu, taču bija šeit ieradies, lai papildinātu savu kabatu, nevis izglītību, tāpēc pievērsās trešajai grāmatai.

Un tur viņš to atrada.

Grāmatā par Gundetjeņu bija tikai viena lappuse teksta un tam blakus fotogrāfija ar statuju, ko Strekens pirms brīža bija aplūkojis kaļķakmens nocietinājumā. Cik varēja noprast, tas bija viens no pazīstamākajiem viņas attēlojumiem. Pēc tā, cik apraksts bija īss, Strekens sprieda, ka dieviete ir mazzināma un nenozīmīga. Strekens ar interesi izlasīja rakstīto.

Viņas vārda zilbes nozīmēja "labs", "tikums" un "debesis". Sākotnēji tā bijusi hindu dieviete Lakšmī, un ķīnieši to aizguva, pārņemot budismu. Ķīniešu tempļos tā bija attēlota rimta un skaista, ar puķu vainagu galvā, krāšņi izrotātām drēbēm un dārglietām. Laikmetu gaitā dievietes apģērbs kļuvis vēl greznāks, un kopš četrpadsmitā gadsimta to bieži ietērpa kā Minu dinastijas (1368-1644) imperatora pavadoni.

Kreisajā rokā parasti viņai bija ru-yi (pērle, kas piepilda vēlēšanās) vai dārgakmeņu virtene, bet labajā - bezbailības zīme. Nereti fonā bija attēloti septiņi kalni, kuru virsotnes tinās krāsainos mākoņos. Uz tiem ar ahātu pudeli snuķi stāvēja zilonis ar sešiem ilkņiem un lēja no pudeles dārgumus. Dievietei blakus bieži bija redzams baltās drēbēs ģērbies un lūgšanā iegrimis mistiķis ar Centrālāzijas iedzīvotāja ārieni un kvēpināmo trauku rokā. Viņa lūgsnas panāca, ka dārgumu straume no ziloņa pudeles neapsīkst.

Tas viss bija interesants - taču ne tik interesants, cik lapas malā ar zīmuli izdarītās atzīmes. Divas koordinātas sešu jautājuma zīmju ietvarā.

???

01" 17' 43" N

103° 39' 01" E

???

Tādas pašas koordinātas bija iegravētas aproču pogās. Strekenam aizžņaudzās kakls. Viņš pazina rokrakstu.

Strekens pavēra grāmatas vāka iekšpusi, lai gūtu apstiprinājumu. Bibliotekārs, grāmatu izsniegdams, to atzīmēja elektroniski, taču, tā kā šeit bija Singapūra, par to vajadzēja parakstīties arī bibliotēkas kartītē. Ielūkojies kartītē, Strekens ieraudzīja, ka pēdējo trīsdesmit gadu laikā grāmatu pieprasījuši tikai septiņpadsmit cilvēki.

Viens no tiem bija Adrians Hamiltons.

24

Strekens izšķirstīja grāmatu, meklēdams vēl kādas piezīmes. Nevienu vairs neatradis, viņš izgāja ārā un vienu pēc otras izsmēķēja divas Camel cigaretes. Kopš ienirša- nas ūdeņos pie Naža raga dzīve ritēja mežonīgā ātrumā.

Kartītē bija atzīmēts datums - 12. oktobris, otrdiena. Apritējusi gandrīz nedēļa. Kamēr Strekens nira Kirasao, Hamiltons bija atlidojis uz Singapūru. Vai viņš meklēja otru aproču pogu?

Strekens brīdi apsvēra šo iespēju. Iespējams, tēvs pirms liktenīgās dienas Hamiltonam aproču pogas parādīja un krusttēvs koordinātas pierakstīja, un tas nozīmēja, ka Hamiltons garuma grādus zināja jau sen. Kāpēc tad viņš gaidīja tik daudzus gadus, lai noskaidrotu ko sīkāk? Nē, viņš par to bija uzzinājis nesen. Vēl vakar otra aproču poga glabājās Mollijas dzīvoklī. Par to Strekens bija pārliecināts.

Viņš atsauca atmiņā, kā Hamiltons kārtējo reizi aizsāka sarunu par mantojumu. Pareizāk - statuja. Tā viņš teica. Prozaiski un ikdienišķi, slēpdamies aiz nevainīguma maskas.

Strekenā modās dusmas, tās virmoja asinīs kā sakratīts šampanietis, kad miljoniem burbulīšu tiecas izkļūt ārā. Hamiltons bija viņa krusttēvs un viņa tēva brālēns. Hamiltons nebija viņa ģimenes loceklis, tomēr bija tuvs radinieks. Viņi bija asinsradinieki. Un Hamiltons bija viņu nodevis.

Bibliotēkas vestibilā bija vairāki tālruņa automāti. Stre- kens izmainīja divdesmit dolāru naudaszīmi, lai nepietrūktu monētu, un noskaities cieši sažņaudza saujā klausuli. Singapūrā bija divi dienā, Londonā - seši no rīta. Strekenam bija vienalga. Ja tas melīgais ķēms vēl nebija pamodies, tad tūlīt pamodīsies!

Hamiltonam tālrunis bija pie gultas, un viņš pacēla klausuli pēc trešā signāla.

-    Tu atradi otru aproču pogu, vai ne?

-     Ed? Tas esi tu?

-     Kurš gan cits, velns parāvis! Tu man meloji, Adrian. Tu zināji garuma grādus.

Otrā līnijas galā iestājās ilgs klusums. Tā acīmredzot bija visai nejauka pamošanās. Strekens iztēlojās krusttēvu sēžam gultā un berzējam acis.

-    Kā tu zini? Kur tu atrodies?

-     Nav svarīgi, kur es atrodos. Pastāsti, ko tu pagājušajā nedēļā darīji Singapūrā! - Strekens nekad nebija runājis ar krusttēvu tādā tonī.

-    Tu esi Singapūrā?

-    Es neesmu to teicis.

-     Ed, kas noticis? Vai viss kārtībā?

-     Nu tad klausies, Adrian! Es esmu Singapūrā. Patiesībā esmu bibliotēkā un nupat izšķirstīju grāmatu, ko tu esi lasījis pirms nedēļas. Tu zināji, vai ne? Un tāpēc tu ieminējies, ka mantojums varētu būt mākslas darbs. Tu atradi statuju. Mani interesē, kā.

-    Jā, atradu, - Hamiltons atbildēja, gandrīz nevilcinādamies. Tas Strekenu nedaudz nomierināja. Hamiltons neko negrasījās noliegt. - Kā to atradi tu?

-    Tas lai paliek. Adrian, izstāsti man visu un nemelo!

-     Ed, dārgo zēn, neuztraucies! - Hamiltona balsī vairs nebija ne vēsts no miegainības un pārsteiguma. Viņš bija atguvis savaldību. - Skaidrs, ka es atradu statuju.

-     Kā?

-     Tas notika dažas dienas pēc tavas aizbraukšanas uz Kirasao. Vienu dienu es nejutos labi, tāpēc aizgāju no darba agrāk. Kad pārrados mājās, dzīvokli kāds bija.

-     Mollija Ņūkrisa.

Atkal ilgs klusums.

-    Ed, kā tu zini to visu?

-    Pastāstīšu vēlāk. Turpini!

Strekens iemeta vēl dažas monētas, un aparāts norija tās kā izbadējies.

-      Es viņu pārsteidzu darbistabā rakņājamies pa manām rakstāmgalda atvilktnēm. Viņa bija tā aizrāvusies, ka pat nedzirdēja mani ienākam. Man nebija šaubu, ka tā ir zagle, un es aizslēdzu durvis, lai viņa nevarētu aizmukt. Pēc tam piedraudēju ar policiju, ja viņa neizstāstīs, ko meklē manā dzīvoklī. Tu nemūžam neticēsi, ko viņa man pasacīja.

-    Es klausos.

-      Viņa bija tās bērnu pieskatītājas meita. Nospriez- dama, ka aproču poga joprojām ir pie manis, viņa bija ' nolēmusi ielavīties manā dzīvoklī un to nozagt. Kad biju to izdibinājis, piespiedu viņu atklāt garuma grādu koordinātas. Kad tās uzzināju, es ļāvu viņai iet.

-    Tu ļāvi viņai iet?

-      Nebija vairs jēgas saukt policiju. Man pietiek rūpju darbā, lai vēl staigātu pa tiesām, turklāt saņēmu no tās sievietes mums tik nepieciešamās ziņas.

-     Ne jau mums, Adrian. Tev. - Abi sarunu biedri krietnu bridi klusēja. Beidzot Strekens jautāja: - Vai tu izpaudi viņai platuma grādu koordinātas?

-     Nē, skaidrs, ka ne.

-     Vai tu viņai pateici, ka esmu Kirasao?

-    Nē, Ed. Protams, ne. Ko tu gribi ar to man pasacīt?

Strekens uzreiz neatbildēja.

-     Labi, - viņš pēc mirkļa noteica. - Izklausās ticami. Bet kāpēc tu visu man neizstāstīji, kad pirms divām dienām tevi apciemoju?

-     Gribēju tev sagādāt pārsteigumu. Skaidrs, ka otru aproču pogu atgūt vairs nav iespējams, tāpēc grasījos likt, lai tādu pagatavo, un uzdāvināt tev Ziemassvētkos. Taču līdz tam es vēlējos izdibināt, kur šīs koordinātas aizved. Protams, mani māca ziņkāre. Tu nedrīksti man to pārmest. Es gribēju pārbaudīt, vai tevi gaida kas vērtīgs vai ari tas viss ir tikai izprieca.

Strekens reizē ieņurdējās un novaidējās. Iespējams, viņa reakcija bija pārspīlēta. Satraukts viņš nedomādams bija pieņēmis, ka Hamiltons mēģinājis piesavināties viņa mantojumu. Cilvēks, kurš uzaudzināja viņu pēc vecāku bojāejas. Cilvēks, kurš gādāja par viņu divdesmit vienu gadu. Tēva brālēns. Paša miesa un asinis.

-     Adrian, man jābeidz. Piedod, ka tā uzbruku.

-     Ed, pagaidi! Vai tu atradi otru aproču pogu? Kā tu zināji, ka jādodas uz Sing…

Taču Strekens nedzirdēja teikuma beigas. Viņam beidzās monētas.

Strekens bija noguris. Viņš lēnā gaitā devās YMCA viesnīcas virzienā, un domas pievērsās rindiņām uz vectēva pastkartes.

Tās ir sudraba vērtībā, Lidz sešdesmit gadu tām aprit.

Pēc tam, ja abas kopā tiksi.

Gluži vai pie zelta tiksi.

Tās bija rakstītas tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā gadā. Lai kāds būtu mantojums, sešdesmit gadus vēlāk tas būs vērtīgāks.

Statuja bija divtūkstoš gadu veca, un tās vērtība ar laiku, protams, auga, taču statuja - tas bija pārāk vienkārši. Vectēvs katrā ziņā būs rīkojies viltīgāk.

Strekens savu vectēvu neatcerējās, un to mazumiņu, ko par viņu zināja, bija pastāstījis I lamiltons. Arturs Strekens bijis sudrabkalis un iesaukts kājniekos Otrajā pasaules karā. Viņa daļu nometināja Malajā, kur viņš apguva japāņu valodu. Kādu dienu četrdesmit otrā gada martā patruļai uzbruka no slēpņa - pēc sīvas apšaudes Arturam Strekenam izbeidzās munīcija, un viņu saņēma gūstā. Vectēvs nokļuva uz karagūstekņu kuģa, kas devās uz Japānu. Vētras laikā kuģis uzskrēja uz rifa netālu no Malaizijas pussalas krastiem un nogrima.

Arturs Strekens vienīgais palika dzīvs. Viņu izskaloja tuvākās salas krastā, kur viņš uzbūvēja plostu. Pēc tam trīs mēnešus dreifēja pa Dienvidķīnas jūru, līdz nonāca Austrālijas militārajā garnizonā Borneo salā. Par savu dzīvotgribu viņš izpelnījās Militāro Krustu, un šie notikumi pārtapa plaši pazīstamā kara izdzīvošanas stāstā un drīz - armijas folklorā. Cik zināms, vēlāk viņš pārdeva gan medaļu, gan sudrabkaļa uzņēmumu, lai iegūtu naudu ekspedīcijai uz Tālajiem Austrumiem. Nu Strekens zināja iemeslu - vectēvs bija turp devies, lai izdomātu šīs neizprotamās mīklas, un pēc tam atgriezies Anglijā, kur pagatavoja aproču pogas.

Pa ceļam Strekena dusmas pamazām noplaka. Pat ja Hamiltons mēģināja nozagt viņa mantojumu, viņš atdūrās strupceļā. Strekens iztēlojās krusttēvu stāvam kaļķakmens nocietinājumā. Domas droši vien juceklīgi šaudījās viņam prātā, gluži kā pirms neilga brīža Strekenam pašam. Vai viņš bija aizbraucis uz otru pasaules malu un aptvēris, ka mantojumu var iegūt, vienīgi to nolaupot, kas bija teju neiespējami? Vai visa šī jezga bija statujas dēļ? Kādas tiesības Strekenu ģimenei bija uz ķīniešu dievietes statuju? Un kā lai viņš pie tās tiek?

Hamiltons bija atgriezies Anglija apmulsis. Viņam nebija ne jausmas, kas darāms. "Eds sapratīs." Šie vārdi droši vien gluži kā pipari brūcē kņudināja un ērcināja. Lai kāds bija viņa motīvs, Hamiltons apjēdza, ka viss ir daudz sarežģītāk, nekā viņš iztēlojies. Tāpēc viņš jautāja: "Vai tu no manis neko neslēp?"

Protams, slēpju, Strekens nodomāja. Viņš nekad mūžā nestāstīs Hamiltonam par dzejolīti. To, ko cilvēks iekalis galvā pirmajos sešos dzīves gados, vēlāk viņš uztver ļoti nopietni. Tēva piekodinājums nekad nevienam neskaitīt šo dzejolīti bija gandrīz vai vienīgais noteikums, ko viņš nekad nebija pārkāpis. Nu Strekens zināja, ka statuja, pastkarte un dzejolītis visi kopā ir atslēga, kas aizvedīs pie ģimenes mantojuma.

Ieiedams pa viesnīcas durvīm, viņš pēkšņi atskārta ko svarīgu. Gundetjeņa nebija viņa mantojums. Tā bija tikai ceļrādis.

25

Strekens, lai gan satraukts un uzbudināts, tik tikko spēja noturēt vaļā acis. Ak, šī laika zonu maiņa! Vēl nebija pienācis vakars, kad viņš jau iekrita viesnīcas gultā.

Taču miegs bija saraustīts. Viņš uztrūkās trijos, tad četros un visbeidzot piecos no rīta. Zirgs no pantiņiem aulekšoja prātā, riņķodams kā' karuselī. Pussešos viņš nolēma, ka nav vērts vairs valstīties pa gultu un, izgājis no numura, viesnīcas peldbaseinā nopeldēja simt reižu turp un atpakaļ, ik trešo reizi - zem ūdens. Strekens bija iemācījies peldēt trīs gadu vecumā un skolā visus pārspēja. Peldēšana palīdzēja viņam atslābināties.

Brokastu laikā Strekena prātu nodarbināja mīkla un Hamiltona motīvs. Taču bija vēl kas. Viņš nedrīkstēja Sin- gapurā uzkavēties ilgi. Verhūvens, bez šaubām, bija atjēdzies, un aresta orderis izsūtīts visām Interpola filiālēm pasaulē. Verhūvens bija redzējis abas aproču pogas - vienu Shipholas lidostā, otru Londonā. Viņš bija izmeklētājs, un viņa darbā svarīgi bija iegaumēt katru sīkumu. Iespēj jams, Ruisdels pierakstīja vienas aproču pogas koordinātas, kad reģistrēja viņa personiskās mantas. Verhūvens pēc koordinātām varēja noteikt to krustpunktu - kaļķakmens nocietinājumu. Pat ja holandietis nodotu lietu Londonas policijas pārziņā, Singapūra drīz vien vairs nebūtu drošs patvērums. Bija jādodas tālāk.

Strekens nolēma braukt uz dienvidiem, uz Indonēziju. Vairāku iemeslu pēc vispiemērotākā apmešanās vieta

šķita Bali. Viņš nekad nebija tur bijis, taču zināja, ka Bali ir labas niršanas vietas. Tas nebija no Singapūras tālu, un jebkurā bridi viņš varēs šeit ātri atgriezties. Verhūvenam atrast viņu būs grūtāk, ja viņš iejuks pasaules apceļotāju pūlī. Turklāt uz Bali bija lētas biļetes - YMCA viesnīcas vestibilā pie ziņojumu dēļa atlaides bija sīki aprakstītas.

Pēc divdesmit minūtēm Strekens, samaksājis rēķinu, atstāja viesnīcu. Viņš izgāja uz ielas, nolēmis apturēt taksometru un doties uz lidostu, bet, ielas galā pamanīdams juveliera darbnīcu, atcerējās, ka pirms aizbraukšanas jāizdara vēl kas.

Nesteidzīgi viņš aizsoļoja trīsdesmit jardus līdz darbnīcai. Somas nebija smagas, bet tropu zemē steigties nebija vēlams. Parādījis juvelierim aproču pogu, Strekens lūdza, lai tas piestiprina pogu pie ķēdītes, kas viņam ap kaklu. Meistars, atteicis, ka tas nav nekas sarežģīts, uzreiz ķērās pie darba. Strekens tajā dienā bija viņa pirmais klients.

Strekens vēroja veco vīru strādājam, nespēdams ne uz mirkli no aproču pogām nolaist skatienu. Apjēdzis, ka juvelierim darbs prasīs krietnu brīdi, viņš pavēlēja sev nomierināties un aplūkoja darbnīcu.

Uz galda stāvēja sarkana opija kārbiņa, uz kuras ar roku bija uzgleznoti zeltaini drakoni un lūgsnās iegrimuši mūki. To atvēris, Strekens sāka skaļi smieties, un juvelieris to pārprata, domādams, ka klients smejas par viņa nupat izteikto īpašo piedāvājumu - sagādāt visu, ko vien tas vēlas. Taču Strekens viņā neklausījās. Kastīte, ko viņš atvēra, bija pilna ar gredzeniem, un viņš acumirklī saprata, ka atminējis mīklu.

Maksādams juvelierim par darbu, Strekens plati smaidīja. Smaids nenozuda no viņa sejas arī taksometrā. Pēc

divdesmit minūtēm viņš atgriezās kaļķakmens nocietinājumā, bet vēl pēc piecpadsmit iegāja bibliotēkā. Pēc stun-' das viņš pastaigājās pa vēsajām Čangi prāmju termināļa zālēm un vienpadsmitos jau Singapūru bija atstājis.

Strekens nedevās uz Bali.

Adrians Hamiltons jau grasījās likties gultā, kad pie durvīm piezvanīja. Pie viņa reti kāds ciemojās, īpaši pēc pusnakts. Viņš piegāja pie videotelefona, kas bija savienots ar namruni, un pacēla klausuli. Pie sliekšņa stāvēja vīrietis. Lai gan bija tumšs, varēja manīt, ka viņš pamatīgi cietis. Lai kas viņš būtu, šis cilvēks neizskatījās pēc tāda, ko Hamiltons vēlētos aicināt savā namā.

-     Kas tur ir?

-    Esmu inspektors Ritgers Verhūvens no Interpola Amsterdamas filiāles.

Hamiltona skatiens nevilšus aizslīdēja uz sabojātajām gleznām, kas atradās gaitenī.

-     Vai jums ir kāds personas dokuments?

Verhūvens pacēla žetonu pret kameru, kas bija ierīkota virs durvīm.

-     Kā varu jums palīdzēt?

-    Es meklēju Benberiju Strekenu. Vai drīkstu ieiet?

Hamiltons brīdi klusēja.

-     Acīmredzot jums tas jādara. - Viņš nospieda pogu, un durvis ar klikšķi atvērās.

26

Tiomanas salas koordinātas ir divi grādi un četrdesmit sešas minūtes ziemeļu garuma un simt četri grādi un desmit minūtes austrumu platuma, tās atrodas četrdesmit jūdžu attālumā no Malaizijas pussalas austrumu piekrastes, kas ir divdesmit astoņas jūdzes gara un deviņas - plata. Salā ir džungļiem apauguši kalni, gaišzilas debesis, koraļļu smilšu pludmales un zivīm pārpilni rifi. Vislabākais salas apmeklēšanas laiks ir oktobra beigas - pēc desmitiem no rīta smiltis liedagā joprojām ir tik siltas, ka pa tām var staigāt basām kājām, taču vairākums tūristu jau devušies mājās, jo lietus sezona vairs nav aiz kalniem. Žurnāls Time reiz pasludināja šo salu par vienu no skaistākajām pasaulē, un pirms pārdesmit gadiem Holivuda tajā uzņēma Oskara Hammeršteina un Ričarda Rodžer- sa mūziklu "Klusā okeāna dienvidi".

Strekens nolēma to izmantot par bāzi mantojuma meklējumu sākumam. Mantojums atradās tikai piecdesmit jūdžu attālumā uz dienvidrietumiem no šīs jaunās apmešanās vietas, un tuvāk sauszemes nebija. Samērā patīkamas bija izredzes saskrieties ar veciem draugiem.

Tiomanā bija dzimuši Runi un Pili Parangi, malaizie- šu smaragdu zagļi, ar kuriem viņš sadarbojās pēc skolas beigšanas. Strekens ar abiem iepazinās pirms desmit gadiem Vecgada vakarā Kualalumpuras naktsklubā. Runi kā no gaisa nokritis uzradās viņam blakus, izmaksāja alu un apsēdās līdzās, apgalvodams, ka esot viņu kaut kur redzējis, taču vārdu nespējot atminēties. Strekens atbildēja, ka tas maldās, tomēr par alu pateicās.

Runi pasmaidījis turpināja sarunu. Strekens apjuka. Runi Parangam piemita ne vien harisma - viņš par Stre- kenu ārkārtīgi daudz zināja. Gan to, ka viņš pērk kontrabandas cigaretes no saimniecības vadītājas dēla, gan to, ka brauc ar lielu pilnpiedziņas auto, kas pieder degvielas kompānijai, kurā viņš strādā, gan to, ka viņš prot izkulties no ķibelēm, un galu galā to, ka viņš apgūst nir- šanu, taču mācības ir pārāk dārgas cilvēkam ar tik zemiem ienākumiem. Strekens, noklausījies, cik daudz ma- laizietis par viņu zina, nosprieda, ka abi varbūt tomēr ir tikušies, tāpēc apliecināja, ka to atceras. Vecgada vakarā viņš bija izslāpis, tāpēc par bezmaksas alu varēja atzīt ari ko tādu, par ko īstas pārliecības nebija.

Drīz atkal atnesa alu, un Runi ķērās vērsim pie ragiem. Miglainajā naktī, kurā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtais gads mijās ar deviņdesmit piekto, Strekens, ļaudams sevi noburt daiļrunīga zagļa solījumiem par neaptveramu naudu, pārdeva dvēseli un kļuva par bandītu.

Parangu brāļi melnajā tirgū pirka un pārdeva zagtus smaragdus, un viņiem vajadzēja jaunu kurjeru, jo iepriekšējais bija pārāk reti lūkojies atpakaļskata spogulī, tāpēc' sēdēja Malakas cietumā. Viņš gan turēja meli aiz zobiem, jo citādi Pili būtu kādu aizsūtījis, lai to izgriež. Tā nu "darbs" varēja turpināties, tiklīdz vakance aizpildīta. Ieceļotājiem no rietumvalstīm bija ideāls iemesls braukāšanai pa reģionu, un piedāvātā samaksa mudināja Strekenu bez kavēšanās pamest Kārla Raiena degvielas kompāniju. Risks nebija liels - viņam nedraudēja īpašas briesmas un

nepatikšanas, nedrīkstēja tikai aizmirst, kādā afērā viņš iesaistījies. Tāda izdevība Strekenam bija kā lācim medus pods.

Smaragdu atradnes atradās netālu no Taizemes robežas, un tās piederēja Austrālijas kompānijai Matterson Blanchard, kas izmantoja lēto darbaspēku, ekspluatēdama zemniekus, kuri bija ar mieru strādāt jebkuru darbu. Pirmo reizi aizbraucis uz atradnēm, Strekens bija satriekts, kā strādnieki tur dzīvo. Nepietiekama uztura sekas - cin- gu, tropu drudzi un stinguma krampjus - bija grūti novērst ar divdesmit dolāru algu nedēļā, tāpēc, aplaupot Matterson Blanchard, Strekenu nemocīja ne mazākie sirdsapziņas pārmetumi.

Neapstrādātos dārgakmeņus atradņu strādnieki iznesa mutē un anālajā atverē. Dažreiz viņi tos norija un vēlāk izkārnījumos atrada. Ik dienas, kad strādnieki atstāja atradnes, viņus pārmeklēja, taču rentgena pa rāta nebija, turklāt četrus apsargus Runi bija piekukuļojis. Veiklākie iznesa smaragdus pat trīs reizes nedēļā. Strekens ar strādniekiem tikās pilsētā kādā no vairākām slepenajām vietām un maksāja četrdesmit dolāru par piegādi, tādējādi krietni palielinot viņu ienākumus. Kādu laiku Strekens iztēlojās sevi par Malaizijas Robiņu Hudu, kurš zog bagātajiem un atdod trūcīgajiem. Lielākā daļa dārgakmeņu pēc slīpēšanas svēra nepilnu karātu, taču laiku pa laikam kāds uzgāja lielāku akmeni, par kuru Strekens maksāja simt dolāru. Runi un Pili pārdeva tos par desmit reižu lielāku summu, tāpēc peļņas pietika visiem, arī Strekenam, kurš saņēma divdesmit procentus.

Nākamais uzdevums bija aizgādāt paraugus Anvaram Šenonam, bandas dārgakmeņu slīpētājam Kualalumpurā.

Pēc dienas varēja iet pakaļ īstiem dārgakmeņiem - kaltiem, slīpētiem, sašķirotiem un nosvērtiem. Strekens tad sarunāja tikšanos ar Pili kaut kur ārpus pilsētas, kur, iegremdējis roku vecā futbola kluba Liverpool somā, izņēma smaragdus, pēc tam ielika tur dolārus, apmainīdams vienu zaļu mantu pret otru.

Deviņus mēnešus Strekens dzīvoja kā karalis. Dienvid- austrumāzijas juvelieru, bandītu un tūristu pieprasījums pēc lētiem akmentiņiem bija liels. Viņš nopelnīja trīsdesmit tūkstošus dolāru, nopirka sev apvidus auto un noīrēja pludmales namiņu Perhentianas salās. Strekens vadāja dārgakmeņus pa visu Dienvidaustrumāzijas reģionu, jo Parangu brāļu uzņēmums paplašinājās ārpus valsts robežām. Vispirms viņš darbojās Taizemē un Kambodžā, pēc tam Laosā, Indonēzijā un Filipīnās. Dzīve bija labu labā. Bangkokā, Kualalumpurā un Džakartā bija restorāni, kur viņam ierādīja galdiņu pat tad, kad zāles bija pārpildītas. Aizvest sev līdzi jebkuru sievieti bija nieks. Astoņu gadu vecumā kļuvis bārenis, kas izbaudījis privātās internātskolas disciplīnu, Strekens uzdzīvoja kā no ķēdes norāvies. Naudas bija kā spaļu, un viņš atkal mācījās nirt. Zibens ātrumā pabeidzis kursus, viņš iegādājās labu aprīkojumu un, tiklīdz apnika dzīties pakaļ haizivīm un bruņrupučiem, nopirka fotoaparātu un iemācījās ar to rīkoties. Strekens pirmo reizi baudīja dzīvi ar pilnu krūti.

Un tad vienu dienu viss sagāja grīstē. Kāds bija palaidis ziņu policijai.

Kad policisti ieradās, arests bija asiņains un bargs. Strekens kopā ar Runi, dārgakfneņu slīpētāju un diviem citiem kurjeriem atzīmēja īpaši ienesīgu mēnesi. Pili tobrīd bija Tiomanā, tāpēc nevarēja piebiedroties. Viņi liksmo- jās trokšņainā bārā, un Strekens izgāja ārā piezvanīt Ha- miltonam pa mobilo tālruni. Krusttēvam todien bija dzimšanas diena, un šo datumu Strekens nekad nepiemirsa, īstajā brīdī, kā viņš vēlāk nosprieda.

Policisti ar paceltiem stekiem ielauzās pa bāra sētaspu- ses durvīm. Lai gan Runi bija viņu smadzenes, tajā reizē viņš nolēma aizstāvēties, izmantodams muskuļu spēku. Lēmums nebija saprātīgs. Kad Strekens atgriezās, bārs ņudzēja no kruķiem. Steki zibēja gaisā virs Runi un dārgakmeņu slīpētāja Anvara ķermeņiem, kuri, čokurā sarāvušies, gulēja uz grīdas. Abi pārējie kurjeri, dānis un jaunzēlandietis, bija saslēgti rokudzelžos. Strekens, zibenīgi novērtējis situāciju, pagriezās un metās bēgt. Varonības labākā sabiedrotā ir piesardzība.

Apvidus auto stāvēja tuvējā sānielā, un Strekens, tajā ielēcis, traucās nakts tumsā uz ziemeļiem un, šķērsojis Taizemes robežu, ar vilcienu aizbrauca uz Bangkoku. Pēc četrām stundām viņš no valsts bija ārā. Mantas sakravāt nebija laika, un nebija laika arī savākt naudu. Kad Strekens atgriezās Svētā Džordža laukuma namā, viņam piederēja tikai drēbes, kas bija mugurā, un sešpadsmit dolāri makā. Hamiltons nebija iepriecināts.

Strekens, stāvēdams uz prāmja priekšējā klāja, pasmaidīja par savām atmiņām. To nevarēja uzskatīt par tradicionāli pavadītu gadu, taču pelēkajā pulī viņš nekad nebija iederējies.

Saule aizslīdēja aiz apvāršņa, un vara krāsas debesīs ietiecās robainās Tiomanas kalnu virsotnes. Vējā šalca palmas. Pār liedagu, nedzirdami vēzēdams spārnus, pārlidoja dižsikspārnis, tik liels kā papīra pūķis, tad pagriezās un šāvās uz jūras pusi, piesaistīdams Strekena

skatienu milzīgai luksusa jahtai, kas bija pietauvota dziļūdens kanālā. Uz tās bija četri klāji un helikoptera nolaišanās laukums. Tādu milzeni, kas pietauvots Montekarlo vai Bahamu salu kūrortu piestātnēs, viņš bija redzējis tikai žurnālu fotogrāfijās. Iespējams, visā pasaulē tādas jahtas varēja saskaitīt uz roku pirkstiem. Viņš nogrozīja galvu un atkal pievērsās salai. Kapteinis pavēlēja izslēgt dzinējus, un prāmis slīdēja pa ūdeni uz pontonu piestātni. Gaismas izbiedēta krabju ģimene aizbēga pa koka balstiem un kā nokaunējusies iespruka ūdenī.

Strekens īpaši neilgojās atkal satikt Pili Parangu, taču, tā kā Runi visticamāk vēl sēdēja aiz restēm, jebkura palīdzīga roka noderēs. Drīz Verhūvens būs viņam uz pēdām, tāpēc laika vairs nebija. Pat ja viņš nevarēja uzticēt Pili savu noslēpumu, malaizietis tik un tā būs noderīgs sabiedrotais. Visvairāk Strekenam bija vajadzīgs kāds, kurš ievāc informāciju, tad vēl tulks un sarunu vedējs. Pili spēs nodrošināt visus trīs pakalpojumus. Palīgam būs jāievāc informācija, lai izvairītos no potenciālām briesmām, jātulko sarunas ar vietējiem un jāvienojas par zemākām skābekļa balonu un laivas īres cenām.

Laiva bija pirmais, ko Strekens iedomājas, kad bija atšifrējis mantojuma atrašanās vietu. Atslēga, kā jau varēja gaidīt, bija noslēpta dzejolīša otrajā pantiņā, un, ierau-' dzijis gredzenus juveliera darbnīcā, viņš to aptvēra.

Gundetjeņa bija smalki ģērbusies dāma ar auskariem un kaklarotu, taču ne uz roku, ne kāju pirkstiem viņai nebija nedz gredzenu, nedz zvaniņu. Strekens, steigdamies viņu nopētīt vēlreiz, cerēja, ka nekļūdās. Stāvēdams pie statujas, viņš atcerējās dzejolīti un atviegloti nopūtās, ka versija ir pareiza.

Divi gredzeni uz kreisās rokas, zvaniņš uz labās, Viņa sēž seglos augstu, kā klājas.

Zvaniņš uz labās pēdas pirksta, gredzens uz kreisās, Viņa sēž seglos cienīgi, kā klājas.

Atmiņa viņu nevīla - uz roku un kāju pirkstiem dāmai nebija rotājumu. īstā dāma sēdēja seglos augstu ar gredzeniem un zvaniņiem roku pirkstos. īstā dāma sēdēja seglos cienīgi ar gredzeniem un zvaniņiem kāju pirkstos. Mūzika atskanēs vienīgi tad, kad dāmai būs dārglietas, kuras šai trūka.

Strekens nešaubījās, ka "augstu" nozīmē platuma grādus - attālumu virs vai zem ekvatora. Tādējādi "cienīgi" bija garuma grādi - attālums uz austrumiem vai rietumiem no meridiāna. Dievietes gredzeni un zvaniņi patiesībā bija grādi un minūtes. Sasodīts, grāda simbols pat atgādināja gredzenu, un minūtes simbolu varēja salīdzināt ar zvana mēlīti. Pievienodams trūkstošo grādu un minūšu skaitu aproču pogās norādītajām koordinātām, viņš ieguva jaunu mantojuma atrašanās vietu. Elementāra matemātika.

Lai iegūtu pareizos platuma grādus, Strekens pieskaitīja aproču pogu koordinātām divus Gundetjeņas kreisās rokas grādus un vienu labās rokas minūti. Līdzīgu uzdevumu viņš atrisināja ar kāju pirkstiem, iegūdams pareizos garuma grādus. Aplēses viņš uzrakstīja uz papīra.

PLATUMA GRĀDI

Aproču poga / Smalkās dāmas koordinātās 01" 17' 43" N

Plus divi gredzeni uz kreisās rokas, zvaniņš uz labās 02" 01'

Mantojuma koordinātas 03" 18' 43" N

GARUMA GRĀDI

Aproču poga / Smalkās dāmas koordinātas 103" 39' 01" E

Plus zvaniņš uz labās kājas, gredzens uz kreisās 01" 01'

Mantojuma koordinātas 104" 40' 01" E

Par to pārliecinājies, Strekens steigšus atgriezās bibliotēkā, kur sameklēja citu atlantu. Dzejolīti nebija norādes par izmaiņām sekundēs, tāpēc viņš pieņēma, ka tās nemainās. Grādi veda viņu uz Malaizijas austrumu piekrasti, minūtes - uz sešu salu puduri Dienvidķīnas jūrā. Tās sauca par Kerkullu salām, un tur bija ierīkots nacionālais parks. Arhipelāgs bija apmēram desmit jūdžu garš, un saliņas tajā bija izvietotas kā krelles - seši kauri gliemežvāki plašajā zilajā jūrā.

Tiomanas sala bija tuvākais civilizācijas priekšpostenis Kerkullu salām. Tā kā prāmis bija lētāks un nedrošāks transportlīdzeklis par lidmašīnu, Verhūvenam nebūs viegli izsekot Strekena maršrutu. Ostā viņš nopirka ceļvedi, kur izlasīja, ka Kerkullu salas ir pārāk mazas, lai tajās cilvēki apmestos uz pastāvīgu dzīvi. Vēl viņš uzzināja, ka salas apjož rifi, tik asi kā uztrīti naži. Tas bija izšķirošais arguments. Vēl viens mozaīkas gabaliņš iekrita pareizā vietā. Strekens saprata, ko meklē. Par to šaubu vairs nebija. Ne mazāko.

Koraļļu polipi ir no viena līdz trim milimetriem gari. Katrs atsevišķi tie spēj apdraudēt tikai planktonu, tāpēc tie veido kolonijas, vairojas uz savu priekšgājēju un beigtu molusku skeletiem un būvē rifus. Lielais I3arjerrifs ir tūkstoš divsimt piecdesmit jūdžu garš - lielākais objekts, kādu jebkad radījušas dzīvas būtnes. Rifs nodrošina barību un patvērumu sārtaļģēm, kurās, tāpat kā skeletos, ir daudz kalcija. Kalcija savienojumi vienlaikus ir gan trausli, gan cieti. Tie sastopami zobos, kaulos, marmorā un cementā. Tie var būt asi. Tie spēj griezt metālu kā miesu. Tie var pāršķelt kuģa korpusu.

Piemēram, japāņu karakuģa korpusu. Tāda kuģa korpusu, kas tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrajā gadā no Malajas devās uz Japānu, vezdams britu karagūstekņus. Tas peldēja garām Kerkullu salām, ko ieskauj rifi, asi kā naža asmens. Toreiz negaidīti sabojājās laiks un kuģi apdraudēja, teiksim, tropu ciklons. Tas vairs nepeldēja garām Kerkullu salām, bet gan traucās tām virsū, jo bija novirzījies no kursa un vētrā kļuvis bezspēcīgs. Daba ir visvarena. Rifs uzšķērda korpusu kā konservu kārbu. Izglābās tikai viens cilvēks. Pēc dažiem gadiem viņš iemūžināja kuģa atrašanās vietas koordinātas divās sudraba aproču pogās, statujā… un sagrozītā bērnu dzejolītī.

Strekens bija apņēmības pilns meklēt tā kuģa vraku, ar kuru veda viņa vectēvu. Viņam būs vajadzīga laiva. Ja vien Pili Parangs bija Tiomanā, tas būs īstais vīrs, kas viņam palīdzēs to sameklēt.

27

Kad prāmis piestāja, Strekens devās uz Airbatangas ciemu, ko varēja uzskatīt par Tiomanas galvaspilsētu. Reiz šo salu viņš jau bija apciemojis. Parangu brāļiem tā bija tāda kā firmas pulcēšanās vieta, apmēram tāpat kā rietumvalstu kompānijām ir savi klubi ārpilsētā, - vienīgi šeit bija pludmales un grili, nevis apspriežu zāles un bāri.

Strekens pamanīja, ka sala strauji attīstās - ja tā turpināsies, pēc pieciem gadiem tā panāks Pipi un Samui salu Taizemē. Viņš saskaitīja piecas niršanas aģentūras - par četrām vairāk nekā pirms desmit gadiem. Galvenā iela bija kā nosēta ar bāriem un kioskiem, kuros pārdeva visu, sākot no viltotām Oakley saulesbrillēm un beidzot ar bambusa vēja zvaniņiem. Nemazgājies tūrists piedāvāja halucinogēnas sēnes, solīdams neaizmirstamas halucinācijas, taču Strekens atteica, ka pārmaiņas salā jau tāpat ir gana ērmotas.

Airbatangas ciems bija vienkāršs, parupjš, taču viņa • gaumei kā radīts. Jaunlaulātie un augsta ranga darījumu cilvēki deva priekšroku Beržajas kūrortam, kas atradās astoņas jūdzes uz dienvidiem, bet šeit lielākoties apgrozījās jaunieši ar mazāku rocību. Strekens klīda pa ciemu, pārmetis somas pār plecu. Ar saviem divdesmit deviņiem gadiem viņš jutās stipri vecāks par glītajām gaišmatainajām meitenēm, kas brīvdienu noskaņojumā un spilgtos bikini

pastaigājās šurpu turpu pa galveno ielu, aplūkodamas senlaicīgas greznumlietiņas. Viņš nopētīja meitenes kā lapsa, kas vēro vistas sprostā.

Steigdamies pamest Londonu, Strekcns telti bija atstājis dzīvoklī, tāpēc noīrēja vienkāršu būdu apmēram jūdzi uz ziemeļiem no ciema. Bez naktsklubu basu dunoņas viņš varēja iztikt, turklāt viņam patika atrasties tālāk no apdzīvotām vietām. Dažas istabas šeit maksāja nepilnus divus dolārus par nakti. Tajās nebija ventilatora, toties cenā bija iekļautas gaiļu dziesmas, žurku skrubināšanās un prusaku apciemojumi. Strekens izvēlējās vidusceļu, par sešiem dolāriem diennaktī saņemdams divguļamu gultu, moskītu tīklu, ventilatoru un sālsūdens dušu. Viņš bija pietiekami ilgi uzturējies tropos un spēja ātri aklimatizē- ties, tāpēc nebija jēgas maksāt desmitreiz lielāku summu par gaisa kondicionētājiem. Saulesdūriens Strekenam šķita kaut kas tikpat neiespējams kā pāvestam spēku izsīkums pēc pārmērīga seksa.

Nākamajā rītā Strekens sāka ievākt ziņas. Vispirms viņš apmeklēja lielākos bārus, un trešajā viņam uzsmaidīja veiksme. Pirmajos divos, kad viņš minēja Runi Pa- ranga vārdu, bārmeņi ar neizdibināmu sejas izteiksmi purināja galvu, tāpēc trešajā viņš nolēma apjautāties pēc Pili, un īpašnieka izturēšanās bija pavisam citāda. Jā, viņš pazīstot Pili Parangu, bet, kur to var sameklēt, to gan viņš nezinot. Strekens manīja, ka neko vairāk noskaidrot viņam neizdosies, jo bāra saimnieka sejā mijās riebums ar nosodījumu.

- Ei, kungs!

Strekens jau devās ārā, kad sajuta kādu pieskārāmies plecam. Viņš pagriezās, un viņam uzsmaidīja zēns, kas slaucīja bāra grīdu.

-    Jūs meklējat Pili?

-    Tā ir. Viņš ir mans draugs.

-     Diez vai. - Zēns iesmējās un pakratīja pirkstu.

-    Vai tu zini, kur viņu var atrast?

Zēns pamāja.

-    Viņš ir Fubuki.

-    Kas tas ir? Vēl viena sala?

Zēns atkal iesmējās.

-    Nē. Fubuki ir liela laiva.

-      Kur ir tā lielā laiva? Tā jahta kanālā? - Zēns atkal pamāja, un viņa sejā laistījās smaids. Strekens neticīgi sarauca uzacis. - Kam tā pieder? - Viņu māca ziņkāre, un tajā pašā laikā viņam nāca smiekli. Pili Parangs un luksusa jahta? Neko nesaderīgāku viņš nespēja iedomāties.

-     Nezinu. Tā ieradās no Japānas.

-      No Japānas? - Diez vai Pili bija nodarbināts uz šīs jahtas, taču tikpat jocīga bija doma, ka viņš kāptu uz tās neoficiālā vizītē.

Tajā brīdī bāra īpašnieks raitā solī piegāja pie zēna un iekrāva tam pa ausi. Sitiens bija tik spēcīgs, ka puišelis sagrīļojās, un Strekens, kaut negrasījās iejaukties, jutās vainīgs, ka zēns saņēmis sodu. Viņš apzinājās, ka izaicina likteni, turpinādams šo acīmredzami kutelīgo sarunu, taču viņš nebija izdibinājis visu, ko vēlējās.

-    Kur viņš vēl ir sastopams?

-     Divdesmit ringitu, - zēns noburkšķēja.

Strekenam makā bija tikai Singapūras dolāri. Ceļvedī

bija minēts, ka Tiomanā pieņem dolārus, un viņš nebija tos samainījis. Strekens izvilka piecu dolāru naudaszīmi - visai dāsns atalgojums, taču sīkākas banknotes viņam nebija. Turklāt puišelis bija to pelnījis.

Zēns paķēra naudaszīmi un atkal plati smaidīja, it kā būtu laimējis loterijā. Bārmenis, to redzēdams, saviebās un izmeta dažus Strekenam nesaprotamus vārdus.

-     "Palmas", - zēns teica. - Bārs otrā ciema galā. Pēc divām dienām.

Strekens domās nopriecājās. Iepriekšējās dienas vakarā viņš bija pagājis tam garām, tāpēc zināja, kur tas meklējams.

-    Un Runi? Vai viņu arī tu pazīsti?

Zēns pamājis atspieda zodu pret slotaskātu.

-     Kur viņš ir?

-     Runi nav, - viņš atbildēja, - kopš esmu dzimis.

Strekens palocīja galvu un atvadījās. Tātad Runi vēl

bija ieslodzījumā. Desmit gadi ir ilgs cietumsods. Strekens atcerējās savu kādreizējo bosu, un viņu pārņēma sāpīgs nemiers. Patiešām žēl, ka Runi vēl nav ticis brīvībā. Runi no brāļiem bija patīkamākais - Pili savulaik Strekenam bija darbabiedrs, toties Runi bija kļuvis par draugu.

Ja ciemos ieradās Runi, tas nozīmēja labu dūmu un jautrību, taču, ja pie durvīm klauvēja Pili, prātīgāk bija izlavities pa sētaspuses durvīm ārā un ņemt kājas pār pleciem. Iedomādamies, ka varbūt drīz ar viņu tiksies, Strekens juta vieglu satraukumu. Viņš nebaidījās no šā ma- laizieša, taču atcerējās, ka jaunākais Parangs mēdza aizsvilties dusmās kā odze. Vietējie stāstīja par kurjeru, kurš, bosiem nezinot, piesavinājies piecdesmit dolāru komisijas naudas, Pili viņam pār acīm pārvilcis medūzas taustekļus, un vīrs kļuvis akls. Vai nu patiess, vai ne, šis stāsts darīja brīnumus ar viņa gangstera reputāciju.

Strekens prasmīgāk nekā daudzi citi mācēja nodrošināt sev Pili labvēlību un bija pārliecināts, ka gadu gaitā saikne starp abiem nebūs pilnīgi zudusi. Tāpat kā Napo- leons no saviem ģenerāļiem, arī Pili no saviem kurjeriem pieprasīja vienīgi to, lai viņiem veicas. Strekenam toreiz veicās, un Pili par to viņu ieredzēja. Iespējams, aizritējušie desmit gadi viru būs darījuši lēnprātīgāku, Strekens sprieda. Kā nekā viņam bija četrdesmit divi gadi, tātad raksturs vairs nebūs tik vētrains. Viņa pagātnes dēmoni droši vien atdusas šūpuļtīklā un saulē sūc kokteiļus. Strekens gribēja zināt, vai tā ir

Taču līdz tam vēl daudz kas jāizdara. Divas brīvās dienas aizritēs nemanot.

Strekens, netērēdams laiku, piezvanīja Makolijam Gil- kristam un nosauca Western Union filiāles numuru Kuan- tanā, tuvākajā lielajā pilsētā Malaizijas cietzemē. Dzīt pēdas pazudušiem mantojumiem nebija ne vainas, taču, ja apslēptais zelta pods neatradīsies, būs jāgādā, lai karjera nenogrimst.

Līgums ar Gilkristu bija vienkāršs. Strekens ik mēnesi National Geographic arhīvam, milzu krātuvei, nosūtīs trīssimt sešdesmit fotogrāfiju, ko drīkstēja izmantot ari citas izdevniecības gan žurnālos, gan afišās, gan uz teniskrek- liem un šķīvju paliktņiem. Vienīgais, ko no viņa prasīja, - būt oriģinālam. Strekens sacīja redaktoram, ka tūdaļ uzsāks nākamo fotosēriju un šim nolūkam viņam vajadzīga nauda par kalendāra fotoattēliem. Gilkrists bija ar mieru", tāpēc Strekens nākamajā dienā ar prāmi aizbrauca uz Ku- antanu un izņēma visu summu skaidrā naudā.

Pārējo pēcpusdienas daļu viņš pavadīja iepērkoties. Pirmais pirkums bija liela mēroga Dienvidķinas jūras karte. Pēc tam viņš iegādājās fotofilmas, sešas moskītu atbaidīšanas līdzekļa kārbiņas, C vitamīna tabletes, binokli un desmit litrus dzeramā ūdens - vairāk panest viņš nejaudāja.

Atgriezies salā, Strekens ietina atlikušo naudu plastmasas maisiņā un ieraka būdā zem gultas. Tiomanā noziedzības tikpat kā nebija, taču viņš negribēja riskēt ar tādu summu. Viņš bija palūdzis Gilkristam ikmēneša honorāru pagaidām neizsūtīt, jo patlaban naudas pietika. Strekens bija saņēmis lielāko daļu no divpadsmit tūkstošiem dolāru, kas viņam pienācās. Ar tādu naudu šajā salā varēja iztikt vairākus gadus.

Ja viss ritēs pēc plāna, pēc dažām dienām Strekena salā vairs nebūs.

28

Pretēji zēna paredzējumam no Pili nebija ne vēsts ne otrajā, ne trešajā dienā. Strekens abus vakarus nosēdēja "Palmās", juzdams, ka pacietība izsīkst. Uz zēnu viņš nedusmojās - kā jau iebraucējs, Strekens bija viegls medījums, - viņš dusmojās uz sevi, ka iekritis. Vajadzēja uzticēties savam instinktam un saprast, ka Pili Parangam nav nekas meklējams uz miljonāra jahtas. Tomēr, ja puišeli gadīsies vēl sastapt, Strekens nodomāja, viņš parādīs tam dažus jaunus trikus ar slotaskātu.

Strekenam nebija ne jausmas, vai Pili vispār kaut kur uzradīsies un vai izdosies noīrēt laivu par zemu samaksu. Nolēmis, ka nebūtu par ļaunu izpētīt citas iespējas, ceturtajā dienā, vingri soļodams, viņš devās uz ciema galveno ceļu, lai apjautātos par laivu īri braucienam uz Kerkullām. Nekur nemanīja klīstam ne policistus, ne In- terpola detektīvus. Strekens, dzīvodams pēc salas laika, pat īsti nezināja, kāda nedēļas diena ir. Viņš baudīja veselīgu jan, cerēdams, ka nekad vairs nepiedzīvos Hamil* tona noliktavas iņ.

Blakus kādai niršanas skolai bija neliels tūristu informācijas birojs, kur varēja pieteikties dažādās ekskursijās pa Tiomanu. Iepriekšējā dienā Strekens bija ievērojis, ka pie visām sienām tur karājas tāfeles, uz kurām bija izlasāmi daudzveidīgi piedāvājumi. Makšķerēšanas izbraucienu un braucienu laivās ar stikla dibenu reklāmas mijās ar ziņām par kāpšanu vulkānā un vējdēļu Iri. Ar zaļu kritu bija uzkricelētas prāmja cenas reisam uz Mersingas pilsētu, turpat blakus ar zilu kritu bija aicinājums doties pārgājienā pa džungļiem. Uz lielākās tāfeles apakšdaļas bija atrodamas izmaksas vairākdienu niršanas ekspedīcijai uz Kerkullām. Strekenu neinteresēja grupas izpriecas brauciens pa nacionālo parku. Viņš gribēja zināt, cik maksā sasodītas laivas īre.

Kad Strekens ar alus pudeli rokā tuvojās rindai pie ēkas, kāda meitene tur strīdējās ar draugu, un piekāpties negrasījās ne viens, ne otrs. Domstarpību iemesls acīmredzot bija dažas ekskursijas, kurās puisis bija pieteicies. Strekens gaidīja rindā, cenzdamies saglabāt iecietību. Ķildnieki bija amerikāņi, un dusmas un īgnumu, pēc Stre- kena domām, viņi gan varēja atstāt mājās vai ari paciesties, līdz tur atgriezīsies. Niknuma pilnas balsis šajā eksotiskajā vidē neiederējās.

Meitenei bija neparasta āriene. Viņa nebija skaista klasiskajā izpratnē, taču uzreiz saistīja skatienu. Pievilcīgie vaigu kauli bija gludi kā oļi, deguns smalks, tomēr mazliet stūrains kā kvarca šķemba, un zods kādu nieku par garu, lai būtu ideāls. Lai gan meitene bija iedegusi un seja viņai bija brūnā cukura krāsā, Strekenam šķita, ka brīvā dabā viņa uzturas reti. Mugurā viņai bija firmu Quicksilver un O'Neill apģērbs - dzeltenas gumijas sandales, sārts teniskrekls bez piedurknēm un cieši pieguļošas džinsa īsbikses. Saulesbrilles bija Nike ražojums, mugursoma - Da Kine. Viņai bija apmēram divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi gadi. Tumšie, taisnie mati brīvi slīga līdz pleciem un tobrīd bija aizlikti aiz ausīm. Strekens pārlaida viņai labpatikas pilnu skatienu.

Viņas draugs, kas ar savu spēcīgo ķermeņa uzbūvi, noskūto galvu un kazbārdiņu izskatījās pēc amerikāņu futbolista, iekarsa aizvien vairāk. Pieliecis drukno kaklu un piebāzis seju tuvu klāt meitenes sejai, viņš nikni skaidroja savu patiesību. Sīki siekalu pilieniņi šķīda uz visām pusēm kā skaidas no motorzāģa. Piepeši - apkārtējiem tas šķita kā zibens no skaidrām debesīm - viņš iecirta meitenei pļauku. Plīkšķis Strekenu satricināja.

Strekens, izgājis no rindas, devās pie amerikāņiem, kuri stāvēja trīs jardus viņam priekšā, un paplikšķināja vīrietim pa plecu. Tas apsviedās un ieurbās Strekenā ar skatienu.

-     Ko vajag, vecais?

-     Neko īpašu. - Strekens glūnēja pretī.

-    Nu, kas ir? Ko blenz?

-     Nezinu, - Strekens atbildēja. - Nekad neesmu tādu eksemplāru redzējis.

-    Gribi dabūt pa pieri?

Strekens iedzēra malku alus.

-    Tu nevari trāpīt ar bandžo pat govij pa pakaļu.

Amerikānis sita, bet netrāpīja. Strekens notrieca viņu

zemē, iezveldams pa žokli. Daži tūristi noelsās, rindā bija dzirdama murdoņa, un visu skatieni pievērsās amerikānim.

-     Pat nedomā! - Strekens viņu brīdināja.

-    Bet ja nu tomēr? - Pretinieks smagi elsa, pūlēdamies savaldīt neprātīgās dusmas.

-    Lai gan otrai vietai netiek nekāds lielais gods, reizēm ar to jāsamierinās.

Skatītāju ielenkumā amerikānis nespēja rīkoties tā, kā to prasīja veselais saprāts. Viņam vajadzēja notraust putekļus un atvainoties meitenei, taču viņš piecēlās un metās uzbrukumā.

Strekens, iemalkojis alu, vēroja viņu. Puisis brāzās viņam virsū, saliecies kā amerikāņu futbolists, traukdamies uzbrukumā, - viņa dūres gandrīz skāra zemi. Vareni muskuļi un pliks pauris ielu cīņās nav izšķirošie, tiem ir mazāka nozīme nekā pieredzei, ātrumam un trim gadiem krav maga treniņu. Uzbrukums bija neveikls. Kad amerikānis bija metra attālumā, Strekens spēra soli uz priekšu un iegrūda labo ceļgalu viņam sejā. Kauls triecās pret kaulu kā bizonu divcīņā. Atskanēja būkšķis, un puisis nokrita zemē ar izmežģītu žokli. Strekens bija guvis uzvaru pirmajā un otrajā raundā. Trešā nebūs.

Meitene pavērtu muti blenza uz draugu, kas izpleties gulēja smiltīs. Pa mutes kaktiņu sūcās asinis, un viņš ar mēli pārskaitīja zobus. Strekenu gandrīz vai pārņēma kauns. Viņam ne pulss bija paātrinājies, ne alus izlijis. Viņš saprata, kāpēc aizsardzības taktiku dēvē par cīņas mākslu. Puiša seja nu atgādināja tēlu no kādas Pikaso gleznas.

Amerikānis apdullis uztrausās sēdus. Brīdī, kad viņš slējās stāvus, viņa draudzenei ienāca prātā, ka cīņai būs trešais raunds. Sakniebusi lūpas, viņa pieskrēja puisim klāt un iezvēla tam pa deniņiem. Kā nopļauts tas nogāzās smiltīs no jauna. Pēc pamatīgā belziena meitene, aiz sāpēm saviebusies, iegrūda plaukstu sev starp augšstilbiem.

Strekens atzinīgi uzsmaidīja viņai. Tas nebija vietā, jo meitene joprojām bija pārskaitusies. īsti neatvilkusi elpu, viņa piesoļoja Strekenam klāt un iegāza tam ar plaukstu pa ausi. Strekens, viegli sagrīļojies, saklausīja ausīs iedim- damies tādas kā baznīcas zvanu skaņas. Viņš izbrīnījies pasmīnēja. Slaidajā rokā slēpās daudz spēka. Strekens gribēja pateikt ko asprātīgu, taču neko nespēja izdomāt. Nākamajā mirklī viņa pagriezās un, sandalēm uzšvirkstinot smiltis, aizsoļoja pa liedagu prom.

Rinda pa to laiku virzījās uz priekšu, un drīz Strekens iegāja ēkā. Puisis aizmeimuroja, un ļaudis izklīda pusdienlaika svelmē. Informācijas biroju vadīja maza auguma sieviete ar vīrišķīgu, kā granītā kaltu seju. Viņa izskatījās pēc šveicietes un šķirstīja papīrus, it kā sēdētu pie sava galda Cīrihē. Kad Strekens apvaicājās par vairāk- dienu braucienu uz Kerkullām, viņa uzreiz nolika uz letes pasūtīšanas veidlapu. Strekens ieminējās, ka vēlas runāt ar kutera kapteini - vai viņa zina, kad tas atgriezīsies? Darbiniece, apveltījusi viņu ar skatienu, kas varētu sadrupināt ķieģeli, strupi attrauca, ka kapteinim paredzēts atgriezties rīt pēcpusdienā.

- Paldies, un lai jums laba diena! - Strekens izgrūda. Viņš devās uz blakus esošo niršanas skolu Marinē Mad- ness un ieradās tur tieši laikā, lai rezervētu vietu izbraucienā tajā pašā pēcpusdienā.

Tuvējās palmas ēnā sēdēja vecs paziņa un vēroja viņu aizejam.

29

Grupa interesentu devās nirt pie Burvja klints salas ziemeļu galā. Runāja, ka tur redzēta zāģzivs, taču Strekens par tādām baumām nedeva ne plika graša. Parasti tādas valodas paklīda, kad iesācējs pamanīja ko nepazīstamu un nodēvēja to sev zināmā vārdā. Vai visi salas iemītnieki tad lēca ūdenī meklēt radību, kas jau aizpeldējusi divdesmit jūdžu no krasta.

Strekens izbaudīja niršanu vienatnē. Kā jau bija gaidāms, visi aiztraucās gar rifu, cerēdami ieraudzīt lielo sugu eksemplārus - haizivis, rajas un bruņrupučus. Strekens nekur netraucās. Vislabākos skatus parasti varēja ieraudzīt, paliekot uz vietas un vērojot, kas apkārt notiek. Piecpadsmit metru attālumā no iegremdēšanās vietas viņš ieraudzīja pie koraļļiem flirtējam divas jūrasčūskas.

Šīs sugas čūskas nav pārāk pateicīgas modeles, jo tās nofotografēt ir grūti. Vairākums nirēju zina, ka jūrasčūs- ka ir daudz indīgāka par karalisko kobru, tāpēc met tām lielu līkumu. Tiesa, viņiem varbūt nav ne jausmas, ka šīm čūskām ir ļoti strupi indes zobi, un tās nevar iekost nekam biezākam par galda virsmu. Ja ar tām apietas pareizi, briesmas tikpat kā nedraud. Abas čūskas ik pa brīdim nozuda koraļļu sienas alās, un Strekens aiz astes vilka tās ārā.

Kad viņš jau grasījās atmest ar roku, mazās skaistules beidzot ļāva uzņemt pāris kadru, kas, pēc Strekena domām, iekļūs starp viņa labākajām fotogrāfijām. Tēviņš sekoja mātītei, kas līda zem akmens, bet pagriezās pret Stre- kenu, kurš bija iekniebis tam astē. Tēviņš kadrā bija pagriezis galvu pa kreisi, mātīte - pa labi. Tā kā pārējo ķermeni abām čūskām slēpa akmens, izskatījās, ka viņš nofotografējis agrāk nepazīstamu divgalvainu čūsku. Jūras iemītnieces tādā pozā uz brīdi sastinga, un Strekens paspēja izdarīt pāris uzņēmumu, pēc kuriem, zibspuldzes uzplaiksnījumu izbiedētas, abas aizvijās prom. Strekens pasmaidīja. Bili Tener, tu kļūsi zaļš no skaudības! Čūskas izskatīsies lieliskas. Zilās krāsu lentes ap kaklu pasakaini kontrastēja ar purpura aļģēm, kas klāja koraļļu sienu. Gil- krists priecāsies.

Kārtējais dienas darbs bija paveikts, un, niršanas skolā noskalojis aprīkojumu, Strekens taisnā ceļā devās uz savu šūpuļtīklu, kurā izlasīja vēl vienu nodaļu grāmatā, ko bija iegādājies prāmja ostā. Darbs kaulus nelauza - viņš gulšņāja, klausīdamies viļņu maigajos šļakstos. Kādam tas bija jādara, un, Strekens sprieda, tikpat labi tas varēja būt viņš. Galu galā šajā jomā viņš bija profesionālis.

Tovakar Strekens aizsoļoja uz ciemu un iegāja "Palmās", joprojām nezaudējis cerību atrast Pili. Tomēr velti. Kādreizējo darba devēju nekur nemanīja, taču pie bāra letes sēdēja amerikāniete, kas pie tūristu informācijas biroja iegāza viņam pa ausi. Meitene sūca alu no pudeles, ar otru roku svaidīdama alus pudeļu paliktnīšus, ko bija salikusi viz letes, - kādus desmit. Roka kustējās straujāk, nekā acis spēja izsekot. Viņa uzmeta paliktnīšus gaisā, kur tie apgriezās par simt astoņdesmit grādiem, un gaisā tos notvēra. Triks bija vecs, taču Strekens nebija redzējis nevienu to izpildām ar tādu veiklību. Uz rokām viņa pat neskatījās.

Drauga jaunajai sievietei blakus nebija, tāpēc Strekens nosprieda, ka nekas jauns nenotiks, ja ar meiteni apsveicināsies. Viņš cerēja, ka izskatās puslīdz ciešami. Verhūvena sitiens paliekošas sekas nebija atstājis. Pietūkums zem acs bija mazinājies, un šķita, ka deguns joprojām ir apmēram sejas vidū. Tumšajā iedegumā zilumi, ja tādi vēl bija, neizcēlās. Turklāt - kāpēc gan viņai būtu jādzer vienai?

Amerikāniete vēroja videofilmu par rifa dzīvi. Mugurā viņai bija īsa melna kokvilnas kleita, kas cieši ieskāva augumu, ar šaurām lencītēm uz pleciem. Pēcpusdienā meitene bija sauļojusies, un viņas iedegusi āda mirdzēja. Saulesbrilles bija iestumtas matos, atsegdamas pieri. Sejā no kosmētikas nebija ne miņas, acīmredzot viņai to nevajadzēja. Jo ilgāk Strekens uz meiteni lūkojās, jo straujāks kļuva viņa pulss. Tādas sievietes dēļ viņš bija gatavs lauzties ar lāčiem, stāties pretī lodēm, lēkt kanjonos, žon- glēt ar planētām. Tādas sievietes dēļ viņš bija gatavs skaldīt malku bez cirvja - kailām rokām.

Strekens nostājās pie bāra letes četru piecu jardu atstatumā no amerikānietes. Meitene izlikās viņu neredzam, taču saviebtā seja liecināja, ka Strekens pamanīts. Viņš pasūtīja alu, paspēra dažus soļus uz meitenes pusi un, pavilcis bāra krēslu, apsēdās.

-    Lūdzu, lūdzu, nekautrējies! Nāc tik tuvāk un jūties kā mājās! - Vakarā viņa bija tikpat sarkastiska, cik dienā - sparīga.

-    Gribēju tikai atvainoties par savu rīcību dienā. Es laikam reaģēju pārspīlēti…

-    Neraizējies! Tu izturējies ļoti galanti, ļoti bruņnieciski. Kā īsts anglis.

Strekens netika gudrs, vai viņa runā nopietni vai joprojām ironizē. Viņš cerēja, ka sarkasms tas tomēr nav.

-     Kā jūtas tavs draugs?

-      Viņš nav mans draugs. - Meitene, vairīdamās no viņa skatiena, sāka lobīt nost pudelei etiķeti.

Strekens nespēja novērsties no viņas rokām, kas to gluži vai apbūra. Tās kustējās tik līgani un rimti, vienkāršajā nodarbē izstarodamas grāciju.

Viņa iedzēra malku alus un cieši ieskatījās Strekenam acis.

-     Vairs nav. Pēcpusdienā viņš aizbrauca. Par to ari bija mūsu strīds. Mums bija paredzēts braukt prom rit, bet es gribēju uzkavēties vēl kādu dienu. Mēs varējām samainīt biļetes uz citu reisu, piemaksādami piecdesmit dolāru, bet viņš bija ieciklējies uz savu grafiku un pat neklausījās manī. Tāds nejēga! Sasodītais sausiņš! Viņa dzīve rit kā pēc rokasgrāmatas.

-    Vai viņš tev iesita pirmo reizi?

Viņa nolaida acis, un Strekens atvainojās - viņam par to neesot nekādas daļas.

-     Maiks gribēja mani pārtaisīt. Viņam vajadzīga mājsaimniece un vaislas ķēve. Lai es iederos viņa ģimenes tradīcijās. Viņš nāk no lielas un cienījamas Filadelfijas dzimtas, kam svarīgas tradīcijas un vecmodīgas vērtības. Liela māja, liels mauriņš, liels auto, liels egocentrisms. Viņš pieradis, ka viss notiek pēc viņa prāta, un viņam nepatika, ka es iebildu, jo pie tādas izturēšanās viņš nav radis. Viņš pieprasīja, lai turu muti ciet un kājas plati. Nesaprotu, kāpēc ar viņu sasējos.

-    Un tagad viss ir beidzies?

Lūk, Benberijs Strekens, kam piemīt izcilas spējas neizpaust savus nodomus.

-    jā. Un labi, ka tā. Tam jau sen vajadzēja notikt. Viņš nebija mans tips.

Strekens pastiepa roku.

-    Mani sauc Eds Strekens.

-     Ak! - viņa novilka. - Un es jau sacerējos, ka ieradies sers Lānselots, lai glābtu savu nelaimē nokļuvušo dāmu. - Meitene ielika plaukstu viņa rokā. - Mani sauc KT. KT Lū- kere.

-     Ketija vai Keitija? - Strekenam neizgāja no prāta, ka viņa bija teikusi "savu dāmu", nevis vienkārši "dāmu". It kā jau uzskatītu sevi par viņējo. Strekenam tas patika.

-     Otrs variants.

-     Kāpēc KT [3] ?

-     Piedod, jaukumiņ! Lai to uzzinātu, tev mani velnišķīgi labi jāiepazīst.

-     Cik labi? - viņš pavaicāja, acumirklī to nožēlodams. Nedrīkstēja aizmirst, ka Keitijai šī bijusi draņķīga diena. Viņš bija pārāk straujš.

-    Vai tu nedzirdēji, Lāns? Velnišķīgi labi.

-    No kurienes tu esi? - Tas bija labāk nekā klusēt. Mazdrusciņ labāk.

-     Par nožēlu, no Fortveinas.

-     Kāpēc "par nožēlu"? - Strekens bija cerējis, ka viņa nosauks Ameriku. Fortveina nozīmēja iedziļināšanos nevajadzīgās niansēs. Viņam nebija ne jausmas, kur tā atrodas. Tomēr pēc nosaukuma šķita, ka vietai nav ne vainas.

-    Fortveina ir Indiānā. Tur ir tikai pāris fabriku un plata, veca maģistrāle.

-     Ko tad tu Fortveinā dari, ja tur nekā nav?

-     Fortveinā es nedaru neko. Jau sen no turienes esmu aizbraukusi. Sasodīts, Lānselot, cik tad man, tavuprāt, ir gadu?

-     Divdesmit astoņi?

Keitija iesmējusies iebakstīja Strekenam krūtis.

-    Jā, kā tad! Paldies, vecīt!

Atkal tas neizprotamais, noslēpumainais balss tonis! Kā lai tiek skaidrībā, ko viņa vispār domā? Strekenam nebija ne jausmas, vai viņš uzminējis pareizi.

-     Tu aizbrauci no Indiānas. Un tālāk?

Viņi sarunājās kādu pusstundu. Keitija īsi pastāstīja Strekenam par savu pagātni. Kā iestājusies Prinstonas universitātē un studējusi aktiermākslu, kā aizbraukusi uz Ņujorku un tikusi pie nenozīmīgām lomiņām reklāmās un ziepju operās. Kā iepazinusies ar Maiku Brodvejas teātra aizkulisēs, jo apdrošināšanas firma, kur viņš strādāja, sponsorējusi lugas "Spītnieces savaldīšana" iestudējumu un viņa tajā tēlojusi Keitu. Strekens par Šekspīru zināja tikai mazliet vairāk nekā par Indiānas pavalsts pilsētām, taču nosprieda, ka temperamentīgā sieviete tajā lugā droši vien ir Keita un Keitijai loma iedalīta jau pirmajā noklausīšanās dienā. Pazīdams Keitiju nepilnu dienu, Strekens nodomāja, ka nevienam tā arī nav izdevies viņu savaldīt.

Skaistas sievietes, kas iesaistās ielu kautiņos, bija Stre- ' kena vājība, un saruna plūda raiti. Keitija ar viņu tērzēja kā sena paziņa. Maiks, sakravājis mantiņas, ar asti kājstarpē bija devies prom, un Keitija nekur vairs nesteidzās. Strekenam viņa patika. Ļoti.

-     Vai tu pavadi šeit atvaļinājumu? - viņa vaicāja.

-     Savā ziņā - jā. Apvienoju darbu ar izpriecām. Esmu zemūdens fotogrāfs. - Viņš vēroja Keitijas reakciju un nopriecājās, redzēdams, ka viņai iemirdzas acis. Strckens pazina kādu personāla atlases konsultantu, kas sieviešu atzinību iekaroja, apgalvodams, ka nodarbojas ar delfīnu dresēšanu. Kaut arī Strekena profesija, iespējams, nebija tik intriģējoša, viņš bija apmierināts, ka nav jāmelo.

-     Jauki, - viņa noteica. - Vai tev palīgus nevajag? Es labi nirstu. Man ir NIPA glābēja kvalifikācijas sertifikāts.

Strekens, iedzēris malku alus, papurināja galvu.

-    Tev jau ir asistents, vai ne? - Keitija turpināja.

-     Nē. Es strādāju viens. - Viņa viedoklis šajā jautājumā bija atšķirīgs no lielākās daļas jūras fotogrāfu, kas vienmēr ņēma kādu līdzi. Dažreiz par modeli, dažreiz - lai vajadzības brīdī tas paturētu aprīkojumu. Taču Strekenam fotografēšana bija gluži vai intīma nodarbošanās, un viņa pieredze liecināja, ka no asistentiem vairāk ir ļaunuma nekā labuma.

-     Patiešām? Būtu jautri. Es nekostu.

Strekenam paspruka smiekli. Vilinošs piedāvājums, kas vienlaikus nozīmēja nepatikšanas. Strekens pat Pili negra- sījās atklāt īsto iemeslu, kāpēc ieradies Tiomanā. Tā tik vēl trūka, lai viņš to klāstītu pilnīgi svešam cilvēkam! Turklāt pēc notikumiem Kirasao Strekens pat nepieļāva domu, ka niršanas ekspedīcijās vēl kādreiz ņemtu līdzi skaistu meiteni.

-     Paldies par laipno piedāvājumu, taču esmu spiests atteikties. Iespējams, varam kādreiz kopā papeldēt zem ūdens, taču uz Kerkullām es došos viens.

-    Tu dosies uz Kerkullām? Ak, ļauj man braukt līdzi!

Strekens saviebās, nesaprazdams, kāpēc nebija novaldījis mēli. Protams, Keitijas Lūkeres sabiedrība būtu patīkama, taču patlaban svarīgākais viņa dzīvē bija mantojums. Viņš mainīja sarunas tematu.

-     Ko tu īsti meklē? Ja tā nav rāma laulības dzīve?

-    To pašu, ko visi, - piedzīvojumus.

-     Ne jau visi meklē piedzīvojumus.

Keitija, paraudzījusies uz viņu ar tādu kā līdzjūtību, pasmaidīja.

-    Pasaulē ir divu veidu cilvēki, Lānselot. Tie, kas meklē piedzīvojumus, un pārējie, kuri neko nenozīmē. - Strekens grasījās ko teikt, bet Keitija turpināja: - Neskaties uz mani tā! Vai gribi vēl vienu alu?

Strekens piecēlās un uzlika rokas uz letes. Viņš pūlējās apvaldīt smaidu. Mis Lūkere bija īsta vējslota, un Stre- kenu tāds izaicinājums vilināja. Reizēm dzīve pret viņu bija tik netaisnīga!

-     Nē, paldies! - viņš atteica. - Un neraizējies par maniem skatieniem - tu neesi mans tips.

30

Pili Parangs vēroja abus no liedaga.

Lai gan bija pāri deviņiem, smiltis joprojām glabāja siltumu, un viņš gulēja uz vēdera, to izbaudīdams. Izsmēķējis "kāsi" līdz galam, Pili nemanīja, ka oglīte dedzina pirkstus, - tik ļoti bija aizņemts ar domām. Kaut ari sarunas "Palmās" nevarēja saklausīt, viņam tomēr bija iespēja iegūt noderīgas ziņas par šiem rietumniekiem, kuri tur flirtēja.

-    Viņš teica, ka esot draugs?

-     Jā. - Zēns pamāja. Viņš baidījās no vīra, kas gulēja zem koka, un sargājās tam pieiet par tuvu. Pili Parangs bija darījumu cilvēks. Viņš darījumus veica ar smagu roku un kļūdas sodīja ar bargumu, par kuru bijīgi runāja no Džohorbaras dienvidos līdz Kotabarai ziemeļos. - Viņš teica, ka gribot jūs satikt. Iedomājos, ka viņš ir no polis.

Pili ieņurdējās. Policiju viņa klātbūtnē prātīgāk bija nepieminēt.

-     Tu darīji pareizi. Tagad ej!

Viņš pasniedza naudaszīmi, un zēns piesardzīgi to paņēma, pūlēdamies neskatīties uz devēja rokām. Pili, pavadījis puišeli ar skatienu, atkal pievērsās "Palmām". Izskatījās, ka novērojamais grasās iet prom.

Pili uz japāņu jahtas bija piedzīvojis daudz jautru brīžu, tāpēc, ieraudzīdams pie bāra stāvam slaido, gaišmataino gzvailo, nodomāja, ka acis rāda nepareizi. Taču tad viņš pazina nesteidzīgo gaitu, un šaubas pagaisa. Tas bija Eds Strekens. Pagātnes rēgs, cilvēks, kuru viņš nebija cerējis vairs sastapt. Aiz apvaldīta prieka Pili sakodīja nagus līdz asinīm.

Kopš abu pēdējās tikšanās bija pagājis desmit gadu, un Pili dzīve pa šo laiku bija kļuvusi pavisam citāda. Arests izpostīja smaragdu kontrabandistu tīklu, un Pili, baidīdamies no policijas, turpmākos trīs gadus neatstāja Tioma- nu. Šeit Pili bija spiests nostāties uz taisnas takas - viņš strādāja aiz bāra letes, pēc tam par kediju golfa laukumā, kur staipīja ķiniešu un balto cilvēku somas. Nospriedis, ka briesmas ir pāri, Pili atgriezās Kuantanā. Tur viņš vadīja nelielu narkotiku rūpalu, ko pēc sešiem gadiem pārpirka pašreizējais darba devējs.

Japāņi par narkotiku kontrabandu zināja vairāk, nekā Pili spēja iedomāties, un, tā kā viņu impērija stiepās no Tokijas līdz Singapūrai, Pili ātri vien secināja, ka konkurēt nav jēgas. Malaizijā par narkotiku kontrabandu sodīja ar nāvi, taču tāds pats sods draudēja tiem, kas noraidīja piedāvājumu sadarboties ar lielāko Dienvidaus- trumāzijas heroīna sjogunu. Pili bija izvēle - strādāt pie Vakahamas vai mirt. Lai paustu savu nodomu nopietv nību, Vakahamas cilvēks nogrieza viņam abus mazos pirkstiņus un iebāza tos viņam nāsis. Ja Pili ari turpmāk spītētos, viņam nocirstu pēdu un iegrūstu rīklē tik dziļi, ka viņam trūktu elpas. Viņš nolēma darīt visu, lai šādu eksekūciju neizpelnītos, un-piekrita piedāvājumam. Tā Pili kļuva par japāņu pārstāvi Malaizijas austrumu piekrastē. Pili neņēma ļaunā viņu pārliecināšanas paņēmienus, ko bija izbaudījis uz savas ādas. Galu galā - viņam vēl bija daudz jāmācās.

Vakahama bija viens no ietekmīgākajiem vīriem šajā pasaules daļā. Viņš vairījās no aizdomu ēnas, daudz laika pavadīdams uz savas jahtas, un atstāja starptautiskos ūdeņus tikai tad, ja vajadzēja papildināt degvielas krājumus. Cilvēkus, ar kuriem viņš vēlējās tikties, atveda uz jahtas helikopterā. Uz Fubuki borta bija niecīgas iespējas ierīkot slēpni, un tos, no kuriem vajadzēja atbrīvoties, varēja ielidināt jūrā. Nu viņš bija iebraucis Malaizijā, lai veiktu ikgadējo pārbaudi. Pili ar saviem vīriem krietni strādāja, un viņa ierosinājums izbaudīt Tiomanas jūras jaukumus Vakahamam bija iepaticies. Vakahama, pateikdamies Pili par ienesīgo darbu, uzaicināja viņu paciemoties uz jahtas vēl vienu dienu.

"Kāsis" nodzisa pret pirkstu raupjo ādu. Pili prātoja par zēna teikto. Kā izskatījās, Strekens nebija šeit ieradies, lai vaļotos. Viņš bija iekārtojies kā mājās, un Pili šķita, ka viņam ir kāds mērķis. Divas reizes dienā viņš devās nirt, taču kartes pētīšana un spēlēšanās ar GPS ierīci vakaros liecināja, ka viņš ieradies šeit ne tikai tādēļ, lai fotografētu. Pārvērties viņš īpaši nebija - joprojām skrēja pakaļ sievietēm un acīmredzot jau bija paspējis iepīties kautiņā.

Simt piecdesmit jūdžu attālumā uz dienvidrietumiem divi eiropieši Čangi lidostā Singapūrā pie bagāžas lentes gaidīja savas somas. Lidojums no Londonas šajos laikos bija ilgāks, jo vajadzēja mest līkumu ap Irākas un Afganistānas gaisa teritoriju. Vīrieši izskatījās noguruši un apātiski, abiem bija piesarkusi un pietūkuši seja, it kā viņi būtu slaucījušies ar nātrēm, nevis stjuaršu pasniegtajos karstajos dvieļos. Tomēr meklēšanu vajadzēja sākt jau tajā pašā vakarā. Pēdas bija gandrīz nedēju vecas, un nedrīkstēja zaudēt laiku.

Strekens neapjauta, ka cilpa savelkas aizvien ciešāk.

31

Kuģis, kas brauca no Kerkullu salām, pie apvāršņa parādījās nākamajā dienā. Strekens stāvēja ūdenī, pielicis plaukstu pie pieres, lai aizēnotu acis. Viņš vēroja kuģi, kas, baltajām burām plandot, tuvojās. Vieglajā vējā tas traucās ar ātrumu divpadsmit vai trīspadsmit mezgli stundā, brāzdamies pa dziļūdens kanālu starp Tulajas un Tiomanas salām kā tīrasiņu rikšotājs finiša taisnē. Pēdējā pusjūdzē tas nolaida buras, un ātrums uzreiz samazinājās - posmu līdz piestātnei tas pievārēja ar motora spēku.

Kuģis bija vecs un brīnišķīgs. Tas bija kečs ar mirdzoši baltu korpusu, spodra tīkkoka klājiem un gafelēm. Uz misiņa stūresrata rotājās saules stari. Pat no attāluma varēja manīt, cik rūpīgi izgludināti formas tērpi ir mugurā apkalpei, kas gatavojās kuģa noenkurošanai. Plāksnīte uz pakaļgala vēstīja, ka to sauc "Ariadne". Ieraugot kuģi, Strekenam saplaka oma. Viņš bija cerējis, ka tas būs neliels, ne pārāk dārgs motorkuteris. Taču tā bija simt pēdu gara, peldoša senlieta. Ja viņš to nofraktēs, no divpadsmit tūkstošiem dolāru necik daudz pāri nepaliks.

Drīz pa virvju kopnēm motorlaivā, kas bija aizsūtīta atbraucējiem pretī, nokāpa "Ariadnes" pasažieri. Tie atvadījās cits no cita, sniedza apkalpes ļaudīm dzeramnaudu un vēl pēdējo reizi kopā nofotografējās, bet apkalpes vīri pār reliņiem padeva tiem bagāžu. Piecas dienas uz "Ariadnes" borta nacionālajā parkā daudziem būtu jaukākās dienas mūžā - bet šai grupai gan ne. Viņi atgriezīsies darbā bankās un apdrošināšanas kompānijās ar jaunu sparu, atjaunotu enerģiju, apņēmības pilni pelnīt vēl vairāk, lai nākamajā gadā dotos vēl eksotiskākos ceļojumos. Tāds bija viņu dzīves stils - ik gadu labākais atvaļinājums mūžā. Strekens ar netīksmi viņus vēroja, cenzdamies mierināt sevi, ka pats šiem cilvēkiem it nemaz nelīdzinās un viņa iņ un jan cikls nez kāpēc ir cildenāks.

-     Vajag laivu? - aiz muguras atskanēja augsta un nazāla balss, ko Strekens acumirklī pazina. Joprojām stāvēdams seklumā, viņš apcirtās un ieraudzīja Pili Parangu, kurš sēdēja liedagā un zīmēja ar zariņu smiltīs.

-     Pili! Es tevi meklēju! - Strekens atplauka. Viņi kopā bija tik daudz pārdzīvojuši! Kā lai nepriecājas par šo tikšanos? Strekens, izbridis pa viļņiem no ūdens, pastiepa roku, pārlaizdams skatienu savam kādreizējam bosam un mēģinādams novērtēt, vai aizritējušie desmit gadi atstājuši viņā savas zīmes.

Pili nebija novecojis, tikai pieņēmies svarā. Viņš izskatījās veselīgāks nekā toreiz un vairāk izskatījās pēc malai- zieša. Viņam bija tumšāka āda, nekā Strekens atcerējās, un vairāk miesas uz kauliem. Par dzīvi Pili acīmredzot nevarēja žēloties. Viņam joprojām bija pagājušā gadsimta septiņdesmito gadu frizūra - mitras cirtas - aiz cieņas pret savu elku, Liverpool futbolistu Kevinu Kīganu.

Smaragda kontrabanda un vardarbība bija Pili kaislības, taču ne vienīgās. Pili bija dedzīgs Liverpool līdzjutējs. Viņš zināja visas šā futbola kluba septiņdesmitajos gados izcīnītās balvas un vietas čempionātos, spēja nosaukt visus futbolistus, kuri tajā desmitgadē tur spēlēja, un visus vārtu guvējus svarīgākajās sacensībās. Kluba himna "Tu vairs nebūsi viens" gan viņa izpildījumā izklausījās mazliet draudīga. Viņš satvēra Strekena plaukstu kā ārmres- lingā un pasmaidīja tam pretī.

-    Jēziņ, Pili, kas noticis? - Strekens uzreiz sataustīja, ka Pili trūkst viena pirksta. To aplūkojis, viņš redzēja, ka griezuma vieta sen sadzijusi, taču izskatās groteska.

-     Citreiz, - Pili attrauca. - Tev vajadzīga laiva?

Strekens ieskatījās Pili smaidošajā sejā un gara acīm redzēja vecos labos laikus, kad visa pasaule bija viņam kabatā, un Pili Parangs bija viens no diviem, kas to pienesa viņam uz paplātes. Vēlie vakari Kualalumpurā, pludmales ballītes pilnmēness naktīs Perhentianas salās, Pili un Runi tosti par godu viņa panākumiem un ieceres, kas bija saistītas ar darījumu loka paplašināšanu ārpus valsts robežām. Strekens nebija aizmirsis labsajūtu, ar kādu iebāza roku Liverpool ekipējuma somā, un gandarījumu, ko guva, redzēdams atradņu strādnieku smaidus, kad atalgoja viņus par zagšanu.

-    Tu izskaties labi, draugs.

-    Un tu esi pieņēmies svarā, - Strekens atteica. - Šī glezna ir izplētusies. - Viņš rādīja ar pirkstu uz Pili kailajām krūtīm, ko greznoja tetovējumi. Ap rokām vijās zilmelnas liesmas, it kā tās būtu degoši baļķi, un krūtis šķita rūcošas atklātas uguns pārņemtas. Pili muguru klāja izsmalcināts virpuļu un koncentrisku apļu murskulis, kas stiepās no kakla līdz īsbikšu gumijai. Tur nebija attēloti ne cilvēki, ne simboli, ne dzīvnieki, ne arī saukļi - tikai melnzilas tintes jūklis. Ar adatu uzzīmēts spirāļu viesulis. Strekenam tas allaž atgādināja indiāņu kara krāsojumu.

-    Tev vajag laivu? - Pili atkārtoja.

-    Jā. Kā tu zini?

-    Es tevi labi pazīstu, Ed. Redzēju, kā tu nopētīji "Ari- adni". Vai gribi doties nirt?

-    Jā, pie Kerkullu salām. Taču es gribu laivā būt vienīgais pasažieris.

-      Kāpēc? - Pili pajautāja. Vārdam "gribu" ir daudz izteiksmīgu nianšu, un Pili angļu valodu zināja pietiekami labi, lai apjaustu, ka Strekenam kaut kas ir padomā. Viņam bija jūras kartes un GPS ierīce, un tagad viņš gribēja laivu. Pēc Pili domām, Strekenam bija radusies kāda laba izdevība.

-     Man jāuzņem daži īpaši kadri. Vēlāk pastāstīšu. - Strekens bija pārliecināts, ka nestāstīs, taču, redzēdams, ka "Ariadne" viņam nav pa kabatai, lieliski saprata, ka šajā situācijā palīdzēt var vienīgi Pili. - Vai šeit ir kāda laiva, ko es varētu noīrēt?

-      Zinu vienu makšķerēšanas kuteri, - Pili atbildēja. - Ļoti ātrs, ļoti skaists.

-     Tavs?

-    Nē. Mans ne. Es pazīstu kapteini. Viņu sauc Sumo.

-     Sumo?

-     Kad ieraudzīsi, sapratīsi. Varu noorganizēt tikšanos - ja vēlies. - Pili nervozi mīņājās, un Strekens pakāpās soli atpakaļ.

-     Protams. Kad?

-     Šovakar "Palmās".

-    Un viņš būs ar mieru to izīrēt privātpersonai?

-Jā.

-     Vai tu palīdzēsi sarunat normālu cenu?

-    Varu mēģināt. - Pili māksloti iesmējās. - Cikos tu vari ar viņu tikties?

-     Astoņos? - Strekens teica.

-    Labāk septiņos, - Pili pārlaboja. - Mums ir tik daudz pārrunājama sakrājies pa šiem gadiem. - Tad, it kā tikko to iedomājies, piemetināja: - Es varētu braukt tev līdzi. Pagājis ilgs laiks. Jāizrunājas par vecajiem laikiem.

Strekens uzlika uz acīm saulesbrilles. Jau otrais cilvēks pieteicās braukt viņam līdzi, un noraidīt nebija kļuvis vieglāk. Strekens joprojām nezināja, cik vērtīgs ir viņa mantojums - ja tāds vispār ir -, taču drošības dēļ nevēlējās iesaistīt vēl kādu. Protams, varēja puslīdz droši pieņemt, ka vēl viens cilvēks atvieglotu gaidāmo darbu, taču ar Pili tad būtu jātiekas vēl dažas reizes, lai atjaunotu bijušo saikni starp abiem. Un pat tad, lai paļautos uz slīpēto ma- laizieti, būtu vajadzīga krietni liela akla ticība.

-     Paldies, nē, Pili! Tu mani pazīsti. Man vislabāk veicas vienam.

-     Labi, tad jau redzēsim. Uz drīzu tikšanos! - To izmetis, Pili pagriezās un lēni gar ūdensmalu aizskrēja.

-     Pili! - Strekens uzsauca. Malaizietis palēnināja gaitu. Viņš bija ticis piecus metrus uz priekšu un skriedams dauzīja zariņu sev pa augšstilbu kā žokejs, skubinādams zirgu. - Kā klājas Runi?

Pili apstājās kā zemē iemiets. Viņš nepagriezās. Neuzdrošinājās, jo baidījās, ka sašķobītā seja un drebošie pirksti nodos viņa izjūtas. Pili iekoda lūpā, un sāpes palīdzēja saņemties.

-     Priecājos, ka atkal tevi sastapu, Ed, - viņš pār plecu attrauca.

32

Strekens ieradās "Palmās" bez piecpadsmit septiņos. Viņš pasūtīja alu un satay - uz bambusa restēm ceptu marinētu vistas gaļu - un apsēdās.

Pie tuvējā galdiņa vakariņoja "Ariadnes" apkalpe. Nebija grūti starp pārējiem pazīt kapteini. Viņam mugurā bija krekls ar īsām piedurknēm un kājās vieglas baltas bikses, kas bija uzlocītas līdz ceļgaliem. Grauzdētu kastaņu krāsas āda, nobrāztie un mezglainie kāju lieli vēstīja, ka šis cilvēks visu mūžu strādājis jūrā. Viņš bija vismaz desmit gadus vecāks par pārējiem apkalpes locekļiem, kuri skaļi tērgāja. Kapteinis izturējās ar klusu cieņu, atgādinādams gulbi starp zosīm. Kā daudzi šejienieši, viņš bija kalsns un stiegrains, taču roku muskuļi saspringdami bija sīksti kā kabeļi. Viņš dzēra alu, aizvēris acis un satvēris kausu abām rokām.

Strekenam, vērojot kapteini baudām dzīves vienkāršos priekus, uzmācās viegla skaudība. Kaut arī viņa karjeru varēja uzskatīt par neparastu, arī viņam bija jādomā par nākotni, ko viņš vēl nebija sev nodrošinājis. Viņam nebija nedz pludmales namiņa Svētā Mihīla līcī, nedz kutera braucieniem uz Arubu vai Bonairi. Iekams viņam to nebūs, viņš neradīs tādu apmierinājumu kā cilvēks, kuru viņš vēroja. Kapteiņa ceļojums bija galā, jo kapteinis bija sasniedzis galamērķi.

Pili, mazliet nokavējies, iznira no tumsas, kad Strekens tukšoja trešo kausu. Pili pievilka tuvāk krēslu un pasūtīja divas pudeles. Viņš bija nomazgājies dušā un uzvilcis baltu teniskreklu. Strekens ar izbrīnu ievēroja, ka krekls ir gludināts.

-     Vai atradi Sumo?

-    Jā, - Pili atteica. - Viņš ieradīsies. Taču priecīgs nav.

-     Kāpēc?

-     Viņš negrib ņemt tikai vienu cilvēku. Viņa kuteri ir vietas četriem, un viņš nopelnīs vairāk, ja savāks pilnu grupu.

-    Cik maksā pilna?

-    Par divu dienu makšķerēšanas izbraucienu ar četriem pasažieriem viņš nopelna tūkstoš sešsimt dolāru un dzeramnaudu.

Strekens nosvilpās.

-     Amerikāņu vai Singapūras dolārus?

-     Amerikāņu.

-     Velns! - Strekens bija iecerējis četru dienu braucienu. Diena turpceļā, divas vietas izpētei un viena - atpakaļceļam. Pili nosauktās izmaksas bija apmēram trīs tūkstoši dolāru - ceturtā daļa no summas, ko Strekens bija noslēpis zem gultas. Pārāk daudz par sākotnējas izlūkošanas gājienu. Tiomana, kā izrādījās, bija dārgāka, nekā gaidīts. Acīmredzot tuvā atrašanās Singapūrai uzturēja cenas augstas. - Un tu nevari man izgādāt īpašu cenu?

-    Nesanāks. Es Sumo diez ko nepatīku.

-     Nevienam tu īpaši nepatīc, Pili, tikai vienam otram, kas šeit sēž. Tad jau esmu strupceļā, vai ne?

-     Nē, neesi. - Pili iedzēra malku alus, sašķobīja lūpas un iesūca gaisu, liekot alum burbuļot. - Es varu tev palīdzēt. Varu braukt tev līdzi un segt daļu izmaksu.

Strekens mirkli nezināja, ko lai atbild. Viņš nebija pārliecināts, vai Pili runā nopietni un, ja viņš runā nopietni, vai tas ir labi. Izbrauciens makšķerēšanas kuterī būtu lielisks aizsegs, kas ļautu paokšķerēt ap Kerkullu salām, taču, ja viņš uzietu kuģa vraku, nebūtu viegli to paturēt noslēpumā. Strekens bija gandrīz pārliecināts, ka Pili neprot nirt. Varbūt malaizietis, nenojauzdams brauciena mērķi, tomēr varētu doties viņam līdzi.

-     Vai varēsi atļauties?

Pili samiedza acis.

-    Neaizmirsti, ka reiz biju tavs boss, Ed.

Strekens pasmīnēja. Deviņos mēnešos, strādādams par kurjeru, viņš bija nopelnījis trīsdesmit tūkstošus. Pili ieņēmums droši vien bija desmit reižu prāvāks. Iespējams, viņš bija ieguldījis to saprātīgi un vēl šis tas bija atlicis.

-    Piedāvājums ir laipns un izklausās lielisks. Ļauj man to bridi apdomāt!

-     Lai notiek! - Pili attrauca. - Tev ir divdesmit sekundes. Lūk, Sumo jau nāk.

Strekens krēslā pagriezās. Viņam acumirklī kļuva skaidrs, kāpēc tam cilvēkam ir tāda iesauka. Sumo nevarēja sajaukt ne ar vienu citu - viņš atgādināja milzu mucu ar smejoša Būdas galvu. Tumšzilais teniskrekls cieši apspīlēja masīvās krūtis, bet no dzeltenajām īsbiksēm kā alus mučeles spraucās ārā kājas. Nebija grūti iztēloties viņu liecamies pāri klāja reliņiem, ar žebērkli ievelkam iekšā simt mārciņu smagu tunci un laiski nometām to uz klāja. Stre- kenam viņš uzreiz iepatikās.

Sumo smaidīja, un Pili abus iepazīstināja. Sumo ieradās ar mugursomu un augstu pītu grozu, ko novietoja sev pie kājām zem galda. Strekens sasveicinājās un, nezinādams, kā lai citādi iesāk sarunu par galveno, uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

-     Man vajadzīga laiva. Privātam braucienam.

Sumo palocīja galvu.

-     Es zinu. Pili man teica. Cik cilvēku?

-     Viens, - Strekens atbildēja. - Tikai es.

-    Viens cilvēks. Ļoti dārgi. - Sumo, acis nozibinādams, paskatījās uz viņu. - Makšķerēt?

-    Nirt.

-     Kurp vēlies braukt? - Sumo balss bija dobja un akcents skaidri dzirdams, taču viņš, tāpat kā Pili, runāja labā angļu valodā. Tie, kas darbojas tūrisma laukā, nevar atļauties to zināt vāji.

-     Uz Kerkullu salām. Uz četrām dienām.

Sumo, piemiedzis ar aci, no īsbikšu kabatas izvilka kalkulatoru un, kaut ko murminādams zem deguna, ņēmās spaidīt taustiņus.

-      Cik? - Strekens noprasīja, aizdedzinādams Camel cigareti.

Sumo sejas krokās modās smaids, acis iemirdzējās, un viņš pārlaida plato plaukstu pār paplāniem tumšiem matiem klāto pauri. Pasniedzis kalkulatoru Strekenam, viņš arī aizkūpināja cigareti.

-    Divi tūkstoši dolāru! Draugs, tu esi saēdies tās sēnes, ko tirgo pludmalē! - Strekens atlaidās krēslā un sāka šūpoties.

Sumo, to dzirdēdams, iesmējās. Viņa resnais vēders kratījās, tāpat kā krūtis zem teniskrekla. Viņš it nemaz nejutās aizvainots. Kaulēšanās bija Tiomanas ikdienas dzīves sastāvdaļa.

-     Cenā iekļauta ēdināšana trīs reizes dienā, un mans brāļadēls palīdzēs ar ekipējumu.

-    Aha! Tik un tā par daudz.

-    Tad jau nevarēšu palīdzēt. - Sumo mēģināja atgrūst krēslu un piecelties, taču viņa pārmērīgais svars bija iespiedis krēsla kājas dziji smiltīs. - Rīt ierodas mans klients no Vācijas. Baņķieris. Ļoti bagāts.

Tas varēja būt blefs, taču Strekens juta, ka izdevība izslīd no pirkstiem. Viņam nebija daudz laika. Verhūvens tagad jau varētu būt Singapūrā. Paies vairākas dienas, līdz viņš atradīs citu laivu.

-    Pili, vai tu joprojām gribi braukt līdzi?

-    Jā. Gan vienosimies. Es maksāšu pusi. Atdosi man, kad varēsi.

Sumo ieņurdējās un nospļāvās smiltīs. Viņu acīmredzot neiepriecināja izredzes vest Pili Parangu savā kuterī. Sirds Strekenam strauji dauzījās. Viņu bija pārņēmusi degsme, un viņš alka noslēgt darījumu, tajā pašā laikā ļoti labi apzinādamies, ka Sumo nosaucis augstāku cenu, nekā viņš grasījās maksāt. Bija pienācis laiks otrajam sarunu raundam.

-     Pusotrs tūkstotis, - Strekens sacīja. - Es un Pili. Puse - avansā.

Sumo nosprauslājās. Tas viņam labi padevās.

-    Kuteris ir lielisks. Kad redzēsi, būsi ar mieru maksāt vairāk.

-    Kad es varu to apskatīt?

-     Nāc iesim! - Sumo ar milzīgo plaukstu negaidīti sagrāba Strekenu aiz rokas. Strekens bija plecīgs vīrietis labā sportiskajā formā, taču Sumo vilka viņu pa liedagu kā rokas bagāžu. Kad viņi nonāca pie ūdens, jūra murdēja smagi kā dzīvsudrabs. Sumo rādīja uz "Ariadni", kas bija pietauvota dziļūdens kanālā. Notēmējis pirkstu uz tās bugspritu, viņš vilka gaisā līniju uz labo pusi. Strekens ar acīm sekoja pirkstam. Simt jardu no "Ariadnes" seklumā, mirdzēdams mēnesnīcā, zvalstījās balts mūsdienīgs sporta makšķerēšanas kuteris.

-     Mans kuteris.

Strekens pasmaidīja. Šo kuteri viņš bija redzējis, kad atgriezās no Kuantanas. Sēdēdams uz prāmja, viņš apbrīnoja tā aprises un vēroja, kā priekšgals paceļas virs ūdens un kuteris aiztraucas atklātā okeānā loma meklējumos. Tas bija tūkstoš deviņsimt astoņdesmit devītā gada Viking 57 Convertible ar trim klājiem un novērošanas tornīti, daudz lietots, taču labi saglabājies. To uz priekšu dzina divi milzīgi iekšējie dīzeļdzinēji. Strekens bija pamanījis tūristu informācijas birojā reklāmas par simt mārciņu smagām mar- linām, tunčiem un vahū un saprata, ka šis kuteris ir vairāk nekā piemērots četru dienu izbraucienam Dienvidķīnas jūras augstajos viļņos. Tas bija izturīgs un lieliski turējās uz ūdens - tieši tādu peldlīdzekli viņš kādu dienu nopirks saviem izbraucieniem Kārību jūras dienvidos.

-     Kā to sauc?

-     Esprit Bleu. - Sumo lepni smaidīja. Viņa franču valodā akcents nez kāpēc bija mazāk dzirdams nekā angļu valodā.

-     Esprit Bleu. - Strekens iegrima domās. Atbilstošs nosaukums - "Zilais gars". Kirasao pazīstamākā eksportprece. Viņam šķita, ka šis kuteris izstaro labvēlību, un tajā mirklī viņš apņēmās to nofraktēt.

-     Labi, tagad runāsim nopietni. Cik? - Strekens sacīja, cenzdamies neizrādīt pārāk lielu interesi.

-     Nē, nē, nē! Cik tu gribi maksāt? - Sumo neļāva Stre- kenam uzņemties sarunas vadību, un Strekens bridi klusēja, lai visu labi apdomātu. Gan Kuatanā, gan Mersingā stratēģija bija vienāda - piespiest potenciālo klientu nosaukt cenu pirmajam. Pārdevējs zināja, ka šī summa būs zemāka, nekā pircējs var atļauties, un sāks nežēlīgu kau- lēšanos ar mērķi cenu paaugstināt. Strekens paskatījās uz Pili, ar skatienu lūgdams padomu, taču Pili paraustīja plecus, it kā norādīdams, ka Strekenam jāspēlē vienam.

Strekens pakasīja pakausi. Viņš piepūta vaigus kā psihoterapeita klients, kam jāpieņem grūts lēmums.

-    Tūkstoš pieci simti.

-    Tūkstoš astoņi simti.

-     Tūkstoš pieci simti. Tas ir mans pēdējais piedāvājums. - Ciets kā klints. Ne viens, ne otrs negrasījās atkāpties ne par sprīdi.

-     Lai paliek, Ed! Es zinu vienu citu laivu. - Pili, iespraucies abiem vidū, ielūkojās Sumo acīs. - Ja šim klients nav vajadzīgs, iesim pie cita cilvēka. Tas ir mans draugs.

Veroties tautietī, Sumo seja apmācās kā debesis pirms negaisa. Viņam nepatika Pili tonis, un viņš nespēja saprast, kāpēc Tiomanas iedzimtais nostājas givailo pusē, tomēr viņš zināja, ka Pili Parangs ir cilvēks, kuru nav vēlams aizkaitināt. Sumo smagi nopūtās.

-    Tūkstoš pieci simti, ja viņš uzveiks čūsku.

-     Ko tas nozīmē? - Strekens noprasīja.

-    Ja uzveiksi čūsku, dabūsi īpašo cenu.

-     Kādu čūsku? - Strekens apjuka. - Es nesaprotu.

-     Nāc iesim! - Sumo atkal sagrāba viņa roku gluži kā skrūvspīlēs un vilka atpakaļ uz "Palmām". Pili vilkās abiem aiz muguras, savilcis seju jautrā grimasē. Meklēdams mierinājumu, Strekens paraudzījās uz viņu, un ma- laizietis kā iedrošinādams palocīja galvu. Lai arī kas Stre- kenu gaidīja, Pili negrasījās to aizkavēt.

Sumo noliecās un izņēma no pagaldes pīto klūdziņu grozu. Tas bija apmēram pēdu augsts, vienkāršs un ērts, ar plakanu vāku. Sumo to pāris reižu sakratīja.

Strekens izbīlī kāpās atpakaļ, nojauzdams, kas notiks.

33

Sumo pagaidīja, līdz Strekens bija atkāpies gabaliņu tālāk, tad notupās, noņēma grozam vāku un izkratīja tā saturu smiltīs.

Melnā čūska izkrita, savijusies mezglos. Strekens nebija herpetologs, taču, ieraudzīdams no mudžekļa pastiepjamies galvu, saprata, kādas sugas pārstāve tā ir. Kobra. To nekļūdīgi varēja noteikt pēc izplestās kapuces.

Sumo pabakstīja čūskas pakausi, lai to satracinātu vēl vairāk. Rāpulis zibenīgi izslējās divas pēdas augšup. Puse ķermeņa joprojām bija smiltīs. Strekens stāvēja kā sasalis, čūskas draudīgā skaistuma apburts, bet apzinādamies, kādu postu tā spēj nodarīt. Jau satumsa, un saulesbriļļu viņam nebija. Pilnīgi iespējams, ka tā bija spļāvējkobra, un Strekens zināja, ka šā rāpuļa inde, ko tas raida uzbrucējam acīs, izraisa ne vien stipras sāpes, bet arī aklumu.

Daži tūristi, noturēdami Sumo par ielu mākslinieku, apstājās, lai pavērotu, kas notiks. Strekens pamanīja Kei- tiju Lūkeri, kas izlauzās cauri tūristu bariņam un nostājās tiem priekšā. Viņas skatiens pauda pamudinājumu un tajā pašā laikā tīksmi par Strekena neērto situāciju, it kā Strekenam tas būtu pienācīgs sods par noraidījumu, ko viņa bija saņēmusi iepriekšējā vakarā. Viņš uzsmaidīja Keitijai. Čūska tajā mirklī sakustējās, un viņš nekavējoties pievērsās tai. Restorāna personāls pārmija zīmīgus, jautrus skatienus, it kā tas būtu parastais triks, ko Sumo rādītu ballītēs.

Sumo, nelikdamies ne zinis par sev pievērsto uzmanību, novietoja groza vāku jarda attālumā no čūskas. Pēc tam, nenolaizdams skatienu no kobras, viņš pastiepa roku sev aiz muguras, lai kaut ko izņemtu no mugursomas. Kad Strekens ieraudzīja, kas tam rokā, viņam kuņģī viss sagriezās. Sumo nometa uz vāka pelēcīgu kamolu, kas, apjucis spilgtajā gaismā, samirkšķināja brūnās acis.

Žurka, skrapstinādama nagiem pa klūdziņām, izmeta pāris loku. Kobra acumirklī atliecās, ieņemdama klasisko burta S pozu, kas nozīmēja gatavību uzbrukumam. Melnās acis bez plakstiņiem vēroja maltīti. Šķeltā mēlīte šaudījās. Piepeši tā svelpjoši nosēcās. Ar tādu skaņu izplūst gaiss no sakratītas limonādes pudeles, kad to atver.

Žurka sastinga bezcerigās šausmās. Čūsku neredzēdama, tā dzirdēja un sajuta ļaunākās ienaidnieces tuvumu. Žurkas sāni sāka strauji cilāties, acumirklī tā izvērsa uz āru pakaļkājas un apslapinājās.

Čūska šūpojās šurpu turpu, it kā mērīdama attālumu līdz žurkai, un Sumo tikmēr izskaidroja noteikumus.

- Kad esi gatavs, noķer žurku. Taču tev jābūt ašam, jo čūska ir izsalkusi. - Viņš nosprauslājās. - Ja kavēsies, nokļūsi slimnīcā. Es parādīšu, kur tā ir.

Tiomanā nebija slimnīcas, un Sumo droši vien to zināja. Šis bija riskants darījums, un Strekens drūmi nogrozīja galvu.

Sumo nometās uz ceļgaliem un, izstiepis roku, sāka ņirbināt pirkstus, saistīdams kobras uzmanību. Čūska, melno mēlīti nedzirdami šaudīdama iekšā un ārā, patiešām no žurkas novērsās.

Kad Sumo aprima, kobras aukstais skatiens tajā pašā mirklī no jauna sameklēja žurku. Sumo atkal pakustināja pirkstus, un čūska par astotdaļcollu pagrieza galvu pret viņu. Malaizieša roka slaidā lokā zibenīgi šāvās uz priekšu, gluži kā vēzējot zobenu, saķēra žurku un pārmeta to pār kreiso plecu mirklī, kad kobra ar galvu iebelza pa klūdziņu vāku. Tas nograbēja un nodrebēja no spēcīgā trieciena, taču žurkas tur vairs nebija. Čūska bija nokavējusi.

Sumo ar tādām pašām tumšām, nekustīgām acīm kā kobrai nogaidoši pavērās uz Strekenu.

-     Pamēģini!

Sumo nepārprotami aicināja, lai Strekens pierāda savu drosmi. Čūska metās uz pludmales pusi, bet malaizietis notvēra to aiz astes un atvilka atpakaļ.

-    Nu, Lāns, ķeries klāt! - stāvēdama vērotāju pūlītī, iesaucās Keitija. Strekens juta, ka aiz dusmām matiņi uz skausta saceļas. Ko gan Keitija iedomājas, saukādama viņu par Lānsu? Viņš palūkojās uz Pili, kurš stāvēja malā ar saspringtu, gaidpilnu sejas izteiksmi. Šķita, ka visi apkārtējie vēlas, lai viņš pieņem izaicinājumu.

-    Tūkstoš astoņi simti. Ja uzvarēsi čūsku - tūkstoš pieci simti, - Sumo atkārtoja noteikumus, smaidīdams to pašu lipīgo Būdas smaidu. Tāds cilvēks nevarēja nepatikt. Tādu gribējās pārvilināt sev par sabiedroto. Viņš bija stiprs kā vērsis, laika rūdīts kā valrieksts un uzbrukumā straujāks par čūsku.

Strekens viņam uzsmaidīja. Viņš bija izdzēris četras pudeles alus, un izredžu šajā sacensībā uzvarēt viņam nebija. Strekens pieņēma lēmumu - ekspedīcijas kutera kapteinis būs Sumo.

-     Tūkstoš astoņi simti. Sitam saujā! Gaidīšu tevi rīt stundu pirms saulrieta šeit.

Viņš atvadīdamies pacēla roku un pagriezies gāja uz takas pusi, lai dotos uz savu būdu.

Strekens, attālinājies kādus desmit vai piecpadsmit soļus, juta, ka aiz muguras notiek kas dīvains. Satrauktā čala un murdoņa pie restorāna bija noklususi. Viļņu šalkoņa klusumā izklausījās skaļa. Apsviedies viņš ieraudzīja, ka pie groza notupusies Keitija Lūkere un, izstiepusi labo roku, ņirbina pirkstus. Čūska saslējusies un atliekusies bija pieņēmusi izaicinājumu. Ļaudis joprojām stāvēja ciešā lokā apkārt. Strekens metās skriet. Ko gan Keitija, sasodīts, gribēja pierādīt? Lai viņa pēc sirds patikas virpina un mētā alus pudeļu paliktnīšus - te ar šo prasmi būs par maz. Alus pudeļu paliktnīši nekoda. Alus pudeļu palikt- nīši nebija indīgi. Alus pudeļu paliktnīši nevarēja uzbrukt no sešu pēdu attāluma.

- Keitija! Nedari to! - Strekens izspraucās burzmai cauri un, nostājies viņai blakus, palūkojās uz Keitijas roku, tad uz čūsku. Sumo, izskatīdamies uzjautrināts, no- tupināja žurku uz groza vāka. Strekens cerēja, ka tā ir tikai izrāde. Varbūt čūska nemaz nav indīga. Varbūt indes zobi tai ir izrauti. Taču, paraudzījies kapteinim sejā, viņš saprata, ka šeit viss ir īsts.

Keitija, pacēlusi roku, atdarināja Sumo paņēmienu un ņirbināja pirkstus, it kā drudžaini spēlēdama uz klavierēm gammas. Čūska pavērsās pret plaukstu. Keitija to gandrīz nemanīja, jo visu uzmanību veltīja žurkai. Kā tā kustas, skrapstinādama nadziņus, kā rausta purniņu, kā mirkšķina acis. Viņa domās mērija attālumu no plaukstas līdz kustīgajam ķermenītim, aplēsdama savas izredzes.

Tad piepeši viņa pirkstus vairs neņirbināja. Ja Strekens šajā brīdi pievērstu viņas uzmanību sev, čūska viņu sakostu. Keitija iespēju atkāpties bija palaidusi garām. Čūska no jauna pagrieza galvu pret žurku. Dzīvnieciņš nekustējās. Šoreiz ieraudzījis kobru paslejamies, tas acumirklī sastinga. Keitija pakustināja pirkstus. Kobras melnā galva pavērsās pret roku, un tā cirtās uz priekšu kā bulta.

Strekens šo kustību neredzēja, jo vēroja čūsku. Turklāt Keitija pašāva roku zibenīgāk, nekā acs spēja izsekot. Viņš manīja vienīgi kustibas sākumu un beigas. Tajā pašā mirklī atskanēja plakšķis, kobras galvai triecoties pret vāku, un klūdziņu skrapstoņa, jo čūska pūlējās atsvabināt savus indes zobus.

Uz vāka nekā nebija. Pievērsdama uzmanību rokai, čūska bija uzbrukusi no sāniem, mazliet gurdāk nekā parasti. Ar to pašu pietika, lai Keitijai izdotos. Viņa pieslējās kājās, turēdama žurku augstu paceltu kā balvu. Pakāpusies atpakaļ, tālāk no kobras, viņa triumfēdama uzsmaidīja Sumo.

Tajā brīdī Strekens ievēroja, ka Keitijas blūzes piedurkne pie apakšdelma ir ieplēsta. Tātad kobra bijusi veiklāka, nekā sākumā šķita, jo tās indes zobi bija aizķēruši piedurkni, un tikai daži milimetri pietrūka līdz miesai. Taču svarīgākais bija tas, ka čūska atkal nokavēja.

Keitija, nolēmusi nogādāt žurku drošā vietā, pasniedza to Pili, taču tam dzīvnieciņa drošība nebija ne prātā. Jaunā sieviete pagriezās pret Strekenu, un tad jau bija par vēlu. Neviens nepaspēja aizkavēt Pili, kurš bez liekas domāšanas nosvieda žurku uz groza vāka. Nākamajā sekundē divas reizes apmānītā čūska metās uzbrukumā, trešajā reizē gūdama gandarījumu. Žokļi sažņaudza nelaimīgo grauzēju, izspiezdami tam no plaušām elpu. Tad kobra, pagriezusi galvu uz aizmuguri, aptinās ap drebošo laupījumu - aizvien ciešāk un ciešāk, līdz tas, plātīdams muti, izlaida garu. Pa žurkas asinsvadiem jau plūda inde, un katrs sirdspuksts tuvināja to nāvei.

Sumo piesardzīgi piespieda kobras galvu pie zemes. Mainīdams tvērienu, viņš sagrāba čūskas kaklu starp īkšķi un rādītājpirkstu un, rāpuli paceldams, ieslidināja to grozā. Čūska ar asti vēl paspēja uzplīkšķināt Sumo pa plaukstas locītavu, tad viņš uzlika grozam vāku, un rāpulis tumsā varēja notiesāt savu balvu.

Sumo veltīja Keitijai tik platu smaidu, it kā viņa būtu astotais pasaules brīnums. Smaidīdams ar bezzobaino muti, viņš paklanījās. Malaiziešu laivinieki pret sievietēm izturas nicinoši, taču šis virs acīmredzot gadsimtiem senās tradīcijas neievēroja. Viņš lepni pacēla roku. Keitija sapratusi spēcīgi uzsita pa to ar plaukstu, un skaļais plīk- šķis aizskanēja tālu. Sumo labpatikā ieaurojās, un abi sasita plaukstas vēlreiz. Bija manāms, ka druknais vīrs cenšas sevi pievaldīt, lai nenodarītu jaunajai favorītei pāri. Keitija pamazām atslāba, un drīz vien pārdzīvotais satricinājums izzuda kā nebijis. Viņas sejā atspoguļojās atvieglojums. Žurka bija aizmirsta, un viņa ar Sumo bija kļuvuši labi draugi.

Strekens bija redzējis pietiekami. Viņš pagriezās un, sagrūdis rokas peldbikšu kabatās, aizslāja pa pludmali prom. Keitija pataisīja viņu par gļēvuli, un pašai kobra gandrīz iekoda rokā. Sumo acīs viņš nu bija cilvēks bez vērtības. Pazemots visu šo ļaužu acu priekšā.

Taču viņš vismaz bija sarunājis kuteri.

Tovakar uz japāņa jahtu aiztraucās neliela motorlaiva. Fubuki bija pietauvota dziļā ūdenī jūdzi no krasta, un motorlaivai ceļā pagāja piecpadsmit minūtes. Vakahamas darbinieki nevarēja tā vienkārši bez atļaujas pazust četras dienas ilgā braucienā ar kuteri. Viņiem bija vajadzīgs pienācīgs iegansts, lai tādu atļauju saņemtu.

Pili Paranga sniegtais pamatojums, kā izrādījās, bija labāks nekā jebkurš cits.

34

Viņi izbrauca nākamajā vakarā - gaidāmo piedzīvojumu nojausmās kutera komanda bija jautrā omā. Strc- kens, Pili, Sumo un Sumo brāļadēls, kuru Strekcns, viņa vārdu tā arī neiemācījies izrunāt, dēvēja par Šlīpiju, kas skanēja pietiekami līdzīgi īstajam vārdam. Zēns uz to atsaucās, un vārds, kas bija atvasināts no apzīmējumiem īsais un Gujava [4] , atbilda gan viņa nelielajam augumam, gan pastāvīgajam miegainumam.

Šlipijs, tāpat kā viņa tēvocis, bija apaļīgs un jautrs, un šis līksmes gēns atspoguļojās platajā smaidā, ar kādu viņš sagaidīja Strekenu uz makšķerēšanas klāja - zema atklāta klāja kutera pakaļgalā. Veiksmīgās dienās tas bija slapjš no okeāna ūdens un asinim, bet šajā vakarā mirdzēja un laistījās. Sumo savus pakalpojumus piedāvāja ar lepnumu, un arī šā iemesla pēc Strekenam viņš patika.

Klāja vidū bija liels, ar siksnām un sprādzēm aprīkots grozāmais krēsls. Strekens nodomāja, ka tas vairāk atgādina spīdzināšanas ierīci, nevis makšķernieka krēslu. Vēl tur bija skapji lielu lomu uzglabāšanai, izlietne, tai blakus galds loma sadalīšanai un ūdenstvertne dzīvajai ēsmai. Abpus klājam bija ierīkoti skatītāju soli, no kuriem varēja vērot, kā sokas krēslā sēdošajam makšķerniekam. Šajā braucienā pēc krēsla lielas vajadzības nebūs, Strekens sprieda, jo viņa mērķis bija izvērtēt klāja piemērotību niršanai.

Pakaļgala reliņi bija zemi, par tādiem varēja vieglāk ievilkt prāvākus lomus. Nokāpt jūrā un uzrāpties atpakaļ uz borta nebūs sarežģīti, jo korpusā bija iestrādāta lūka un pakāpieni, un tas nozīmēja, ka nebūs jāvēlas pār reli- ņiem. Šeit bija ierīkota pat saldūdens duša, kurā noskalot ekipējumu. Strekens par to nopriecājās - aprīkojuma apkopei viņš pūļu netaupīja. Parasti viņš izmantoja fotoaparātu Nikonoss Pro90, kura komplektā ietilpa samērā daudz savstarpēji savietojamu objektīvu, pie aparāta piestiprināmas zibspuldzes un ūdensdroši apvalki. Tas viss kopā maksāja vairāk par diviem tūkstošiem mārciņu, un tik dārgu aparatūru bija vērts uzmanīt. Fotoaparātiem ūdens, īpaši jūras ūdens, ir kaitīgs, jo sāls izraisa koroziju. Apvalki dušā pavadīja vairāk laika nekā viņš pats.

Šlīpijs, paņēmis Strekena bagāžu, nokāpa uz zemāko klāju, bet Sumo aši izrādīja kutera telpas un piederumus. Zilos spilvenus, kas sedza skatītāju solus, Sumo nogrūda uz klāja grīdas, un solos atklājās ietilpīgi skapīši. Pirmajā bija glābšanas vestes, otrajā glabājās troses un tauvas, trešajā - kabatas lukturi, cimdi un kaste ar darbarīkiem.

Viņi piegāja pie labā borta. Tur pirmajā skapīti glabājās koši pievilinātāji, kas izskatījās pēc potenciāliem nelaimes gadījumu izraisītājiem. Otrajā skapītī bija divas harpūnas, un Sumo paziņoja, ka šā skapīša saturs ir tabu. Strekens nejutās pārsteigts. Tālākā stūra pustumsā vīdēja kaut kas daudz bīstamāks par harpūnām. Pistole. Raķešpistole droši vien glabājās uz komandtiltiņa, un tas nozīmēja, ka šis ierocis šauj ar lodēm.

Esprit Bleu bija nevainojamā kārtībā. Jau no krasta kuteris izskatījās moderns un ātrs, bet, uzkāpis uz klāja, Strekens atskārta, ka pārdošanas brīdī tas bijis jaunākais tehnoloģiskais sasniegums. Kuteris bija sešpadsmit gadus

vecs, taču pēc šolaiku cenām, Strckens sprieda, tas bija vismaz pusmiljonu dolāru vērts. Jau kuro reizi viņam ienāca prātā doma, kur gan malaizieŠu makšķerniekam gadījusies tik liela nauda šādam pirkumam.

Sumo ieveda Strekenu galvenajā salonā, vēsā, ietilpīgā un vienkārši mēbelētā telpā ar dīvāniem, izklaides aparatūrām, bāru un pusdienošanas stūrīti sešām personām. Strekens šeit guva atbildi uz klusībā sev uzdotajiem jautājumiem.

Tāpat kā viņa pamestajā dzīvoklī Tečbrukstrītā, sienas šeit klāja fotogrāfijas. Pirmajā bija redzams somu autobraucējs Mika Hakinens stāvam blakus kaut kādai pelēkai torpēdai. Ieskatījies Strekens saprata, ka izkaptij līdzīgā aste pieder jaunai lapshaizivij. Hakinens bija parakstījies uz fotogrāfijas ar melnas tintes pildspalvu. Svari vēstīja, ka zivs sver septiņdesmit mārciņu. Blakus Mikas fotogrāfijai savās valzirga ūsās smaidīja Toms Seleks, kuram pie kājām gulēja trīs metrus gara marlina. Divas fotogrāfijas tālāk Žans Marija Lepēns, sasprindzinājis bicepsu un pacēlis aiz astes, turēja ķipartunci - divdesmit mārciņu smagu okeāna zivi. Strekens, zinādams, cik Sumo ņem no parastiem klientiem par veselu dienu makšķerēšanas, pieņēma, ka no slavenībām viņš prasa vēl vairāk. Dzeramnauda vien sanāca krietna.

- Gribu zināt, kurp konkrēti mēs dodamies. - Sumo' stāvēja salona vidū, iespriedis rokas sānos. Šlīpijs paspraucās viņam garām, nesdams viesim džinu ar toniku un trauciņu ar pistācijām. Pili bija uzkāpis novērošanas tornī - viņu acīmredzot šī sabiedrība nesaistīja.

Strekens izvilka no mugursomas jūras karti. Viņš ik ritu un vakaru bija noteicis kuģa katastrofas koordinātas un pārbaudījis jauno versiju. Ja tā bija pareiza, jāmeklē

divas jūdzes uz ziemeļaustrumiem no tālākās salas. Viņš iebakstīja kartē ar pirkstu.

-     Kerkulla Ketam, - Sumo teica.

-     Pareizi. Ko tas nozīmē?

-     "Ketam" nozīmē krabis. Ko tu meklē?

-    Zivis. Esmu fotogrāfs.

Sumo sarauca uzacis.

-     Kādas zivis?

-     Himeru. Reta un grūti sastopama. - Strekens to pateica ar nopietnu sejas izteiksmi, taču, pirms vārdi pārvēlās pār lūpām, viņš saprata, ka runā muļķības. Tāda zivs patiešām eksistēja, taču šis iegansts bija neprātīgāks par trakomājas pacientu.

Sumo iespurcās un nospļāvās pa atvērto logu.

-     Iespējams, tava himera jau sen aizpeldējusi.

-     Var gadīties, - Strekens attrauca.

-     Nevajag tik ilgi sēdēt saulē, Ed. No tā izkalst smadzenes. - Sumo, iebakstījis Strekenam ribās, smieklos ierēcās. Tad viņš pielika pirkstu pie lūpām, it kā solīdams Strekenam, ka tas drīkst viņam uzticēt īsto iemeslu, kāpēc devies šajā braucienā.

Tomēr Strekens viņam neuzticējās. Vismaz pagaidām ne. Par to viņš tiks skaidrībā, kad kuteris sasniegs kuģa vraku.

-     Labāk sāksim kustēties, - viņš bilda, - un atradīsim glītu, ēnainu krastu, kur pietauvoties.

Sumo, izgājis no salona, pa kāpnēm uzsteidzās uz komandtiltiņa. No stūrmaņa vietas varēja redzēt visu kuteri. Strekenam iedvesa mieru doma, ka Sumo un Pili novēros apkārtni, kamēr viņš peldēs zem ūdens. Strekens gan šaubījās, vai viņus var apciemot kāds nelūgts viesis, taču, ieraudzījis pistoli, viņš atcerējās, ka Dienvidķīnas jūra ir bēdīgi slavena ar pirātu uzbrukumiem. Pirāti ātri vien nožēlotu savu lēmumu ieņemt kuteri, uz kura borta ir Pili un Sumo.

Šlīpijs atraisīja tauvas. Sumo pastūma droseles uz priekšu, lielie motori ierēcās, un kuteris sakustējās. Dzenskrūves sakūla ūdeni putās, un pēkšņi viņi bija ceļā.

Sumo ieslēdza priekšgala spuldzes. Tumsā iezaigojās sarkans un zaļš punkts. Labais un kreisais borts, rubīns un smaragds, rādīja ceļu uz Kerkullu salām.

35

Esprit Bleu lidoja pāri viļņiem kā zīriņš.

Strekens ar glāzi rokā izgāja uz klāja. Pili, nokāpis no torņa, uz sola snauda. Strekens iekārtojās uz spilvena pretējā pusē un vēroja aiz Tiomanas zāģa robiem līdzīgajām virsotnēm nozūdam sauli. Viņš iedomājās Keitiju un pasmaidīja, atcerēdamies viņas seju, smalko degunu un zaļās acis, kas dzirkstīja spožāk nekā jebkurš viņa reiz pārnēsātais smaragds.

Taču Strekenu interesēja ne jau Keitijas izskats. Zem viņas puiciskās čaulas vēl slēpās bezrūpīgās buržuāziskās bērnības pavilna. Vecāki droši vien neatbalstīja viņas ieceri kļūt par aktrisi un visticamāk vēlējās, lai Keitija valkātu nevis Quicksilver īsbikses, bet gan Donua Karan kostīmus, un pievienotos advokātiem, grāmatvežiem un mākleriem, kurus Strekens iepriekšējās dienas rītā bija vērojis nokāpjam no "Ariadnes". Viņi laikam gan Maiku uzskatīja par ideālu partiju - prestižas Efeju līgas universitātes superzvaigzne no bagātas Filadelfijas dzimtas. Tāds vīrs nu gan neļautu meitai novirzīties no taisnās takas. Tiesa, Maiks viņai iesita, un tāpēc viņa palika šeit, Tioma- nā, kur ķircināja kobras un meklēja piedzīvojumus. Viens bija skaidrs - šajās aprindās viņa kļuvusi par savējo. Žēl, ka Keitija nevarēja pievienoties braucienā. Taču līdzi devās Pili Parangs, un tādējādi Strekenam jau bija par vienu sabiedroto vairāk, nekā sākotnēji iecerēts. Iekams nebija skaidrs, kāds mantojums viņu gaida, līdzzinātāji nebija vēlami.

Sumo atvilka droseles sviru, kutera priekšgals pacēlās virs ūdens, un tas brāzās uz priekšu. Sumo un Šlīpijs sēdēja uz komandtiltiņa, stāstīdami anekdotes. Kapteiņa skaļie smiekli vēlās pār kuteri kā pērkona dārdi. Drīz vien Esprit Bleu gaita kļuva vienmērīga. Dzinēji rāmi zumēja, radīdami uz makšķerēšanas klāja miegainu gaisotni. Pili izstaipījās un paziņoja, ka dosies uz gultu. Strekens, beidzot palicis viens ar savām domām, iztukšoja glāzi.

Šīm vajadzēja būt laimīgām domām. Delfīnu bariņš lēkāja pa viļņiem kuģim gar priekšgalu, un debesīs kā dimanti ogļu cirtnē zibsnīja ekvatora nakts zvaigznes. Mantojuma noslēpuma atrisinājums bija tepat degungalā, un viņam vajadzēja būt tāda paša prieka un satraukuma pārņemtam kā toreiz Mollijas dzīvoklī. Strekens beidzot patiešām aptvēra šā mirkļa nozīmību. Tās bija gluži kā atvadas - viņš pieliks punktu tam, par ko bija lauzījis galvu kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Kāda neizskaidrojama iemesla pēc viņš nervozēja.

Aproču pogu Strekens nēsāja ap kaklu jau vienpadsmito gadu. Tā bija viņa ķermeņa daļa, gluži kā mati uz galvas vai rēta uz dilba. Kad viņš ieguva otru pogu, kareklis kļuva smagāks. Strekens vēl nebija pieradis pie jaunā svara, un tas radīja viņā savādas nojausmas, ka šis nebūs mierpilns izbrauciens jūrā. Labais un kreisais, platuma un garuma grādi, iņ un jan. Labais un ļaunais.

Prātu nodarbināja arī citas domas - ne gluži tik jaukas kā prātojumi par Keitijas izskatu. Pirmām kārtām - ko viņš iesāks, ja meklējumi būs velti? Nebija rezerves plāna gadījumam, ja Verhūvens atcerēsies viņa saistību ar National Geographic. Agri vai vēlu holandietis pavērsīs izmeklēšanu tajā virzienā. Pietiks ar niecīgāko mājienu uz nepatikšanām, kas draud Strekenam, un viņš saņems vilka pasi. National Geographic bija lielākā bezpeļņas zinātniskā organizācija pasaulē, un tai bija rūpīgi jāsargā sava labā slava. Tiklīdz Gilkristam nāks ausīs notikumi Kira- sao, viņš izmetīs Strekenu no štatiem zibenīgāk, nekā būtu izsviedis maisu ar čūskām. Hamiltona noliktavā viņš nevarēja atgriezties. Viņu jau Hītrovā sagaidīs Interpols, tāpat kā gaidīja Shipholā. No šīs ekspedīcijas bija atkarīga visa nākotne.

Otra doma bija vēl neatlaidīgāka, un tā gluži kā parazīts Strekenam nedeva mieru jau kopš Londonas, piesūkusies apziņai kā pielipējzivs haizivij. Tai bija tumši mati un zilas acis. Mollijas bērns. Puisēna vārdu Strekens nezināja. Viņam varēja būt apmēram pusotra gada, viņa tēvs bija aizmucis, bet māte vairs neatgriezīsies, jo Strekens viņu nejauši nogalināja. Piecelt jauno sievieti no mirušajiem nebija viņa spēkos.

Joprojām nebija skaidrs, vai Mollija gribēja viņu ar narkotikām apdullināt vai nonāvēt. Mišela Ņūkrisa bija pārliecināta par pirmo variantu, taču Strekens nu zināja, ka šīs sievietes vārdi jāuztver ar diezgan lielu skepsi. Savā ziņā viņš cerēja, ka īstenībā Mollijai padomā bijusi slepkavība, jo tad viņš vismaz savās acīs varētu kaut daļēji attaisnot faktu, ka Mollija par savu noziegumu samaksājusi ar dzīvību. Aci pret aci. Tā bija liela deva, iespējams, pat viņam, spēcīgam vīrietim, tā būtu par lielu. Tomēr noslepkavot viņu nebūtu lielas jēgas - Mollijai pilnīgi pietiktu, ja viņš zaudētu samaņu. Strekens sprieda, ka to visu droši vien nekad neuzzinās.

Taču arī šī doma bija nieks salīdzinājumā ar pēdējo, kas atgādināja tīklā notvertu zivi. Jo vairāk tā pūlējās izbēgt, jo vairāk sapinās. Tā bija atbilde uz jautājumu, no kura Mollija Ņūkrisa divas reizes bija izvairījusies. Kā viņa un Mollija zināja, ka Strekens ir Kirasao?

Atbilde bija tikai viena. To pateica Hamiltons. Hamiltons, pieķēris Molliju nozieguma vietā, piedraudēja ar šantāžu un izdabūja no viņas garuma grādu koordinātas. Kāpēc viņš neizsauca policiju? Varbūt viņš nemeloja, apgalvodams, ka platuma grādu koordinātas Mollijai nav atklājis, taču tas neizslēdza iespēju, ka viņš pastāstīja, kur tās var uzzināt. Kādas gan draudēja briesmas, ja viņš aizsūtīja Molliju uz Kirasao? Pat ja viņai izdotos sadabūt otru aproču pogu, Hamiltonam bija veselas nedēļas priekšrocība.

Strekens grieza zobus, domādams par krusttēva nodevību. Tikai pēc krietna brīža viņš beidzot devās pie miera.

36

Nākamajā rītā Strekens pamodās no sievietes kliedziena, kas iegriezās ausīs kā garotes stieple miesā. Uztrūkdamies no guļvietas, viņš atdauzīja galvu pret augšējo koju. Uzrāvis kājās īsbikses un pagrābis no somas nazi, Strekens izmetās pa durvīm, pieveicis dažus pakāpienus, uzskrēja uz dzīvojamo telpu, no kurienes pa bīdāmajām stikla durvīm izšāvās uz galvenā klāja. Tur viņš apstājās, atdūries kā miets.

-     Ko jūs šeit darāt? - neticēdams savām acīm, viņš izgrūda.

Gar kuteri peldēja Keitija Lūkere. Atskanēja vēl viens kliedziens - tas pauda sajūsmu, nevis bailes, - un, aptvēris ceļgalus, no torņa nolēca Šlīpijs, no divdesmit pēdu augstuma iegāzdamies ūdenī Keitijai tieši pie auss, apšļāk- dams ar pamatīgu šalti gan viņu, gan makšķerēšanas klāju. Keitija ietrieca Šlīpijam sejā šļakatas un tikai tad pavērsās pret Strekenu.

-    Piedod, Lāns! Es šo braucienu nopelnīju godīgā cīņā.

Piepeldējusi pie borta, Keitija ar lielajām zaļajām acīm

vērās viņā.

-    Tas ir privāts frakts līgums. Privāts. Vai sajēdz, ko tas nozīmē?

-    Protams. Bet es uzveicu čūsku, tu pat nemēģināji. Vai sajēdz, ko nozīmē tas?

-      Sumo! - Strekens iekliedzās, nepūlēdamies valdīt dusmas. - Tūlīt pat gribu ar tevi runāt!

Sumo smaidīdams kāpa lejā no komandtiltiņa.

-     Paklau, Lāns, nekā personiska… bet tovakar tu mani aizkaitināji. - Keitija atgrūdās no borta. Viņai mugurā bija vienkāršs melns peldkostīms, un viņa slīdēja pa ūdeni uz muguras kā ronis. - Es nospļaujos par to, vai esmu tavs tips. Tas nav svarīgi. Vēlējos tikai draudzīgi patērzēt, bet tu savā samaitātajā prātiņā iztēlojies, ka es karos tev kaklā. Vai tu apjēdz, cik iedomīgs esi? Ja es ilgotos remdēt bēdas ar kādu smukulīti, jau sen būtu devusies uz Beržaju un nogrābusi kādu desmit gadus jaunāku par tevi.

Strekens iesmējās.

-     Un tu sauc par iedomīgu mani?

-     Es gribu nirt pie Kerkullu salām. Sumo bija ar mieru. Par naudu nebēdā, savu daļu es samaksāšu. Paklausies, jaukumiņ, ja tev no tā kļūst vieglāk, varu apsolīt, ka pa kājām nemaisīšos.

No kaut kā Strekenam kļuva gan vieglāk, un tā bija raudzīšanās uz viendaļīgā peldkostīmā iespīlējušos Keiti- ju, kas dēvēja viņu par jaukumiņu, taču to viņš neteica. Domās pasmaidījis par savu vājumu, viņš juta, ka dusmas izplēn.

-     Esmu šeit, lai strādātu, - viņš noteica. - Tas arī viss.

Sumo smaidīdams klausījās vārdu pārmaiņā. Strekens pagriezās pret viņu.

-    Tā, - viņš sacīja. - Ko šī sieviete šeit, velns parāvis, dara?

-    Ja tev kas nepatīk, vari kāpt no kutera nost. Tioma- na ir uz to pusi. - Sumo līksmi iesmējās.

-    Šo kuteri es īrēju privātam braucienam.

-     Bet paņēmi līdzi draugu. Nelāgu cilvēku. - Sumo ar galvu pameta uz novērošanas torni, kur uzturējās Pili. - Tāpēc es arī paņēmu draugu. Un kam šis kuteris pieder?

Lai gan Strekens bija noskaities, viņš nevilšus pasmaidīja. Sumo līksmība bija lipīga, un viņš neslēpa, kurš pasažieris viņam patīk labāk. Strekens nezināja, ko lai saka. Sumo acīmredzot bija paslēpis Keitiju brīvajā kajītē, un abi nu bija kļuvuši nešķirami. Strekens jau grasījās turpināt strīdu, tomēr pārdomājis izgrūda lāstu un atmeta ar roku. Ko gan citu viņš varēja darīt? Līdz Tiomanai bija sešdesmit jūdžu. Ja vestu Keitiju atpakaļ, viņam būtu jāmaksā vēl par vienu dienu, taču par papildu izmaksām nevarēja būt ne runas, iekams nebija zināms, kāds ir mantojums.

Strekens ielika dunci makstī un iesvieda to atpakaļ kajītē. Viņš nezināja, ko bija gaidījis, un viņam bija kauns par savu pārspīlēto reakciju. Duncis bija iespaidīgs aukstais ierocis - Ocean Master ar sešas collas garu, nerūsējošu, biezu titāna asmeni, ideāli piemerots dažādiem mērķiem, arī mešanai. Parasti gan viņš ar to mizoja augļus, pāršķēla kokosriekstus un grieza auklas. Šo nazi par ieroci Strekens bija izmantojis vienu reizi - kad vajadzēja aizsargāties pret saniknotu milzu mugurradzi. Tas notika pie Seišeļu salām, kur viņam uzbruka saniknota mātīte, sargādama ikrus. Viņš bija izdarījis kļūdu, piepeldēdams pārāk tuvu tās ligzdai. Pēc Strekena domām, lielās baltās haizivis, tīģerhaizivis un vēršhaizivis bija nieks salīdzinājumā ar šo okeāna iemītnieku. Ja kāds gribētu izbaudīt, ko nozīmē īsts zivs uzbrukums, Strekens ieteiktu, lai viņš stājas pretī milzu mugurradzim nārsta laikā.

Muskuļu kamols, zobi kā zirgam. Zivs bija nokodusi gabalu no kreisās peldpleznas un tad ķērusies pie pamatēdiena, iekampdama viņam labajā apakšdelmā. Rēta joprojām bija manāma.

Tā kā Strekens bija pamodies vismaz stundu vēlāk par pārējiem, pie brokastgalda viena vieta vēl nebija nokopta. Ielējis krūzē kafiju, viņš ar karotīti izēda kivi un mango augli. Tad piegāja pie reliņiem un pacēla karotīti augšup, pateikdamies Šlīpijam. Zēns ar Kcitiju bija atsākuši jautro nodarbi un spiegdami pēc kārtas nira zem ūdens. Šlīpijs bija mazliet tukls, kādi nereti mēdz būt bērni, taču ar laiku, Strekens sprieda, viņš izveidosies par simpātisku jaunekli. Viņam bija divpadsmit vai trīspadsmit gadu, apaļajā eņģeļa sejā mirdzēja gaišbrūnas acis.

Jūra vizuļoja tirkīza zilumā. Bariņš zivju skrubināja minerāliem apaugušo enkurķēdi. Raudzīdamies ūdenī, Strekens ilgojās uzlikt plecos skābekļa balonus un izbaudīt zemūdens pasaules rāmumu. Tur, lejā, bija brīnum jauki. Ne trokšņu, ne spriedzes. Ūdeņi ap Kerkullu salām ietilpa jūras nacionālajā parkā. Šeit bija viena no labākajām niršanas vietām pasaulē, taču maz apmeklēta, jo atradās tālu no kontinenta. Viņš alka mesties jūrā. No dusmām par Keitijas viltību vairs nebija ne miņas.

Strekens izstaipījās, vairākas reizes atspiedās no klāja' ar rokām un uzkāpa uz pūpes pavērot apkārtni. Sumo bija noenkurojis kuteri nelielā Kerkullu Ketamas salas līcī. Kerkullu salas, kā izrādījās, bija vēl vairāk izkaltušas un sausākas par Tiomanu. Nejuta ne mazāko vēja pūs- miņu, un tveice šauro pludnlales strēmeli tā svelmēja, ka gaiss vizuļoja kā degošs parafīns. Palmas vīta, un to zari bija trausli kā posa.

Salas izcelsme bija vulkāniska. Krastmalā slējās stāva krūmājiem apaugusi nogāze. Strekens pludmales galā pamanīja trīs ūdensvarānus, kas, melnās mēlītes šaudīdami, devās barības meklējumos. Tie bija lielā Komodo va- rāna radinieki, taču ari šīs ķirzakas bija krietna suņa lielumā. Viņš prātoja, vai Keitija ir tādas redzējusi. Ker- kullu salas salīdzinājumā ar Tiomanu bija kā zudusī pasaule, un šiem dinozauriem te atrasties bija lielākas tiesības nekā cilvēkiem. Strekena domas pievērsās niršanas vietai.

Viņš pielika plaukstu pie pieres, lai aizēnotu acis. Koordinātu krustpunkts bija divu jūdžu attālumā no krasta, viņš bija par to pārliecinājies, ieskatīdamies kartē, - tas atradās labu gabalu aiz nacionālā parka robežām, tātad niršanas ekspedīcijai nebūs vajadzīga atļauja. Tā kā Esprit Bleu bija makšķerēšanas kuteris, nebija jābaidās no negaidīta policistu apciemojuma, ja tādi uzraudzīja šo parku. Atkarībā no dziļuma bija iespējams, ka jūra stipri viļņosies. Cerams, ka Keitija necieš no jūras slimības, Strekens, iedams pa klāju, nodomāja.

Keitija un Šlīpijs, acīmredzot paguruši, beidza plosīšanos pa ūdeni. Strekens vēroja, kā jaunā sieviete pa korpusa pakāpieniem uzraušas uz makšķerēšanas klāja. Uz viņas ādas kā rasa zaigoja ūdens lāses. Keitija šķērsoja klāju un, atgāzusi galvu, nostājās zem dušas, ļaudama, lai ūdens izskalo sāli no matiem. Kad viņa tā stāvēja, atliekusi muguru, Strekena skatiens kā piekalts kavējās pie viņas maigā kakla un krūtīm, kas viegli izspīlēja peldkostīmu. Viņš novērsās, pirms Keitija viņu ievēroja.

Strekens nokāpa uz apakšējā klāja un ilgi, tīksmīgi mazgājās karstā dušā, neievērodams Sumo norādījumu, ka jātaupa ūdens. Pēc desmit minūtēm viņš no turienes iznāca atsvaidzinājies, mundrs un sagatavojies darbam. Pacēlis roku pie kakla, Strekens savirpināja aproču pogas, it kā smeldamies drosmi, un juta ieplūstam asinis adrenalīnu. Diena bija kā radīta dārgumu meklēšanai.

-              37

-     Sumo, sāksim! - Strekens, aizdedzinājis cigareti, uzsvilpa kapteinim, kas stāvēja zemāk, un pabakstīja pa savu rokas pulksteni. Sumo bija kuģa kapteinis, taču algu viņam maksāja Strekens, tāpēc malaizietis nekavēdamies piebiedrojās klientam uz komandtiltiņa.

-    Tātad mēs dodamies uz šejieni. - Strekens izklāja jūras karti uz karšu galda. Airbatangas ciemā viņš ar sarkanu tinti bija apvilcis ap meklēšanas apgabalu kvadrātu, un katra kvadrāta mala bija viena jūras jūdze. Tās centrā krustojās koordinātas - trīs grādi, astoņpadsmit minūtes un četrdesmit trīs sekundes ziemeļu garuma un simt četri grādi, četrdesmit minūtes un viena sekunde austrumu platuma. Aprēķinam viņš izmantoja sekundes, kādas bija iegravētas aproču pogās. Ja izrādīsies, ka aplēses ir kļūdainas, tas nenozīmēs, ka ekspedīcija izgāzusies. Pie ekvatora viena platuma grāda minūte ir apmēram vienu jūras jūdzi gara. Tā kā viņi atradās tikai trīssimt jūdžu uz ziemeļiem no ekvatora, Strekens sprieda, ka vienu kvadrātjūdzi plats meklēšanas apgabals būs pietiekams. Toties, ja vectēvs kļūdījies par lielāku attālumu, Strekens dosies mājās tukšām rokām.

-    Sumo, pārmeklēsim šo apgabalu. Sāc no ārienes un virzies uz iekšu!

Uz papīra teritorija izskatījās neliela, bet, kad kuteris iebrauca atklātā jūrā, Strekens aptvēra, ka apgabals ir plašs. Sumo bija līdzīgās domās.

-     Pārāk daudz vietas, kur meklēt mazu zivtiņu.

-     Tā ir. Brauc ar vienmērīgu ātrumu tā, lai tas neaizņemtu visu dienu, un nenolaid acis no sonārā displeja. Mēs meklējam jebko lielu vai neparastu.

-    Cik liela tā zivs ir?

-    Liela, Sumo. Apmēram nogrimuša kuģa lielumā.

Tā, nu viņš bija izpļāpājies. Pie velna! Esprit Bleu bija

neliels kuteris, kas atradās jūdzēm tālu no civilizācijas. Šā- du noslēpumu ilgi glabāt nebija iespējams, turklāt Stre- kens neprata apieties ar kuģa sonārajām iekārtām, tāpēc viņam vajadzēja izpelnīties Sumo uzticību. Pat ja Stre- kens visiem atklās, ka meklē kuģa vraku, viņš tik un tā vienīgais zinās, kāpēc tas jāmeklē. Tik daudz viņš sev bija apsolījis.

Sumo acis iedegās, tajās pavīdēja gan prieks, gan apjausma, gan līdzjūtība. Viņš acīmredzot uzskatīja, ka atrast kuģa vraku Strekenam ir tikpat lielas izredzes kā atrast himeru. Miegdams acis un kasīdams pakausi, Sumo vēlreiz izpētīja karti, tad, savilcis seju buldoga grimasē, iebakstīja pirkstu ar sarkanu apvilktā laukuma vidū.

-     Bīstami. Starp tiem rifiem jūrā ir stipras straumes.

Strekens pamāja.

-      Tiesa. Vieta kā radīta kuģu katastrofām.

Sumo kaut ko nesaprotamu noņurdēja un pavilka droseli. Strekenam šoreiz palika pēdējais vārds.

Kartē bija redzams, ka apgabala vidū, kur no jūras dibena pacēlās divi paralēli rifi, ir lielas dziļuma atšķirības. Abi rifi bija trīssimt metru gari un sešdesmit metru plati un stiepās perpendikulāri Kerkullu Ketamas salas ziemeļu krasta līnijai. Starp rifiem jūras dziļums svārstījās no piecpadsmit līdz sešdesmit metriem. Jūrā ap rifiem dziļums bija vidēji kilometrs, tādējādi šajā rifu kanālā ūdens plūda daudz straujāk. Plūdmaiņu laikā viļņi tur acīmredzot bija īpaši lieli. Ne velti šeit avarējis kuģis. Vētras šūpotu kuģi vai laivu bangas pavisam viegli varēja uzsviest uz šiem koraļļu vaļņiem.

Meklēšanu sākt šeit būtu visprātīgāk, taču Strekens negribēja riskēt. Viņa rīcībā bija divas dienas, un skābekļa pietika astoņiem ienirieniem. Pavirši strādāt nebija jēgas. Viņš nolēma, ka jāpārmeklē arī apkārtne ap rifiem.

-     Kā tu iepazinies ar Pili? - Sumo atgāzās krēslā, un labsirdīgais smaids no viņa sejas piepeši nozuda. Ieskatījies viņam acīs, Strekens juta, ka ar atbildi jāuzmanās.

-     Es biju viņa brāļa draugs.

-     Runi?

-    Jā. Runi.

Sumo sejas izteiksme atmaiga. Acīmredzot Strekens nebija vienīgais, kuram labāk patika vecākais Parangu brālis.

-    Runi bija labs cilvēks. Nopelnītajā… - viņš zīmīgi paraudzījās uz Strekenu, lai pārliecinātos, ka tas saprot, - viņš allaž dalījās ar ciemu.

Strekens pamāja.

-    Bija labs cilvēks? Vai tad viņš vairs nav labs?

Sumo, ieslēdzis automātisko vadību, uzlika roku Stre-

kenam uz pleca.

-    Tu nezini?

-     Nē. Kas noticis? - Strekens juta, ka piesarkst. Tūlīt viņš izdzirdēs kaut ko nelāgu.

Sumo palūkojās uz Pili, kas tobrīd bija uz makšķerēšanas klāja. Lai gan viņš nevarēja dzirdēt abu sarunu, Sumo tik un tā pieklusināja balsi.

-    Runi nomira. Viņu nosita policisti. Aresta laikā viņu tā piekāva, ka viņš ieslīga dziļā miegā.

-    Tu gribi teikt - komā?

-     Jā, komā. Pēc nedēļas tiesnesis pavēlēja ārstiem atslēgt viņa dzīvības uzturēšanas aparātu.

Strekens juta, ka kuņģis saraujas čokurā un kājas ļimst. Izgrūdis lāstu, viņš apsēdās, pārsteigts par emocijām, kas viņu pārņēma, izdzirdot šo vēsti. Bija pagājis gandrīz desmit gadu, kopš Strekens pēdējo reizi Runi redzējis, taču Runi seju viņš atcerējās tik labi, it kā tas būtu noticis vakar.

-     Velns! - viņš vēlreiz nolādējās. Reizē ar nožēlu Strekens juta dziļu līdzcietību pret Pili, kurš ļoti mīlēja vecāko brāli un atdarināja viņu, kā vien spēja. Pili ģērbās tāpat kā Runi, smēķēja tās pašas cigaretes, dzēra to pašu alu. Viņam piederēja tādas pašas markas motocikls. Kad Runi pameta draudzeni - kuru viņam netrūka -, Pili nevilcinādamies pūlējās iegūt šīs meitenes simpātijas. Brāļa nāve neapšaubāmi viņam bija briesmīgs trieciens. - Velns!

Vienlaikus ar nožēlu un līdzcietību Strekenam uzmācās ari sāpīga vainas apziņa. Viņš atcerējās tveicīgo vakaru Kualalumpuras centrā. Pārpildītajā bārā Runi, ģērbies teniskreklā un Levis džinsos, sarunājās ar dārgakmeņu slīpētāju un abiem pārējiem kurjeriem. Visi dzēra alu un ēda popiah - vietējo iecienītus veltnišus ar dārzeņu pildījumu. Strekens izgāja no bāra, lai piezvanītu Hamiltonam. Pēc brīža ēkā pa sētaspuses durvīm - avārijas izeju - iebrāzās' policija. Strekens atgriezdamies ieraudzīja, ka viņa biedrus nežēlīgi piekauj. Policisti sita un sita, un sita. Viņš pagriezās un bēga.

Strekens nokaunējies pameta skatienu uz makšķerēšanas klāju. Šlīpijs pasniedza Pili un Keitijai mācībstundu, rādīdams, kā pareizi jāiemet jūrā makšķere, lai aukla ne- aptītos ap kārtīm un mastiem. Kad kuteris traucās ar piecpadsmit mezglu ātrumu stundā, tas nemaz nebija tik vienkārši. Pili seja pauda koncentrēšanos. Strekenam sažņaudzās sirds. Viņš nolēma piemērotā bridi izteikt viņam līdzjūtību.

Manīdams, ka saruna beigusies, Sumo kaut ko noņurdēja un atkal pievērsās kutera vadīšanai.

Pēc dažām minūtēm viņiem uz komandtiltiņa piebiedrojās Keitija. Uz izliekta dīvāna, kas atradās aiz Sumo krēsla, viņa nometa dvieļus.

-     Kāpēc mēs braucam tādu gaisa gabalu? Vislabākās niršanas vietas ir netālu no krasta.

Strekens nopūtās. Ar pūlēm glabātais noslēpums būs jāizpauž vēl vienam cilvēkam. Diez vai Keitija uz to reaģēs tikpat pasīvi kā Sumo.

-     Es meklēju kuģa vraku.

-     Nestāsti pasakas!

-     Labi, kā vēlies. Es stāstu pasakas.

-     Kuģa vraku? Tu nejoko?

Strekens paplikšķināja Sumo pa plecu un aicināja Pili un Šlīpiju, lai tie uzkāpj uz komandtiltiņa. Ar šiem cilvēkiem būs jāsadarbojas, tāpēc bija pienācis laiks tiem visu izstāstīt. Turklāt viņš pašlaik vēlējās runāt, lai nebūtu jādomā par Runi.

Bija vien jāsaka patiesība. Ja nu viņš atrod meklēto? Ja vraks joprojām tur bija, viņš citiem to nespēs noslēpt. Viņš varēja kaut ko noklusēt - nevienam nebija jāzina, ka viņš bēguļo, un nevienam nebija jāzina, ka uz kuģa borta būs kas vērtīgs. Strekenam nebija jāsaka vārds "mantojums".

Neviens viņu nepārtrauca.

Strekens runādams vēroja pārējo sejas. Trīs klausītāji smaidīja, netikdami gudri, vai viņam var ticēt. Ceturtā seja bija neizdibināma.

38

Kad Strekens pabeidza savu paša cenzēto notikumu izklāstu, Šlīpijs un Pili atgriezās pie makšķerēšanas, atstādami Strekenu, Keitiju un Sumo uz komandtiltiņa. Kei- tija pasniedza Strekenam iedeguma krēma trauciņu un, ne vārda nebilzdama, pagrieza viņam muguru.

Iepriecināts un apjucis Strekens - Sumo par nepatiku - krietnu brīdi rīvēja meitenes ādā krēmu. Lai gan Strekens bija labi iededzis Kirasao un iedeguma krēms viņam nebija vajadzīgs, pabeidzis viņš pagrieza muguru, lūgdams uz- ziest biezu kārtu. Pēc tam, aizvēris acis, izbaudīja Keitijas plaukstu stingros pieskārienus.

-     Tātad tā, - Strekens sacīja. - Mūsu pazīšanās sākās neveiksmīgi. Man žēl. Domāju, ka turpmāk sapratīsimies.

-    Es klausos.

-    Vai tu paņēmi līdzi kādu balonu?

-     Četrus.

Tātad divus vairāk, nekā viņš cerējis. Tā kā uz Esprit Bleu borta nebija kompresora, Strekenam bija līdzi astoņi baloni, ko iepriekšējā dienā viņš iegādājās Marinē Mad- ness ar atlaidi, jo bija piedāvājis dažas savas fotogrāfijas aģentūras biroja sienu izgreznošanai.

-     Mēs nirsim četras reizes - divas šodien, divas rīt. Ja būs jānolaižas dziļāk, tu paliksi uz kutera.

-     Kā tas jāsaprot? Kāpēc?

-     Nevaru ļaut tev ienirt dziļāk par trīsdesmit metriem.

Ja Keitija ieguvusi NIPA - Niršanas instruktoru profesionālās asociācijas - apstiprinātu glābēja kvalifikāciju, viņa zina, kā jārīkojas ārkārtējā situācijā, un Strekens bija pārliecināts, ka siltajos ūdeņos tūristiem paredzētā dziļumā viņa tiktu galā viena, taču dziļāk par trīsdesmit metriem viņš Keitijai nirt nedrīkstēja ļaut. Niršana tādā dziļumā vairs nav nekāda izklaide un kļūst pavisam citāds sporta veids. Ja pret jūru neizturas ar pienācīgu cieņu, sekas var būt postošas.

-     Nerunā niekus! Es protu nirt dziļumā.

-    Atļauj man par to šaubīties.

-    Lāns, ja mēs uziesim vraku, es došos tev līdzi. Netēlo cāļumāti!

Strekens negribēja ķīvēties, tāpēc piedāvāja kompromisu.

-     Lai notiek, bet tev jāpaliek augšējos slāņos.

-     Jēziņ, es tev parādīšu savu niršanas dienasgrāmatu, un tu savām acīm redzēsi, kāda man ir kvalifikācija! Interesanti - kas tu vispār tāds esi, ka vari mani mācīt? Ja jau esi tik apzinīgs nirējs, kāpēc dodies dzelmē viens? Galvenais niršanas likums ir nirt vismaz divatā!

-    Galvenais likums ir neaizturēt elpu.

-     Pedants!

Strekens smaidīja.

-    Vai tevi kādreiz ir piemeklējusi kesona slimība? - viņš pajautāja.

-     Nē. Un tevi?

-     Vienu reizi.

-     Smagi?

-     Ļaunāk.

-     Pastāstīsi? - Keitija atkal smaidīja, un Strekens saprata, ka ir uz pareizā ceļa.

-     Tas notika pirms diviem gadiem pie Haha rifa Kira- sao. Mans skābekļa balons ieķērās alas griestos.

-    Tā tev vajadzēja! - Keitija smējās. - Kāpēc tu līdi tajā alā?

-     Džinos pakaļ omāram. Panulirus Argus. Milzu eksemplārs.

-      jā? Izklausās, ka bijis krietni prātīgāks par Homo sapieris.

Strekens smaidīja.

-    Mēģināju atāķēties, taču pēc desmit minūtēm vēl nebiju ticis vaļā. Izvēles nebija - vajadzēja pamest balonu turpat.

-     Kādā dziļumā tas notika?

-     Četrdesmit trīs metru. Bija pagājušas jau divdesmit minūtes.

-     Tālāk?

-     Lai gan atbrīvojos no savas peld spējas kompensato- ra vestes, man neizdevās to izraut, tāpēc šāvos augšup. Es visu darīju pareizi - līdz pat ūdens virsmai tikai izelpoju. Jau nopriecājos, ka esmu ticis cauri sveikā.

-     Un tad?

-    Uznira Pīts. Zem ūdens bijām izšķīrušies, un viņš uz- nira augšā mani meklēt. Es gaidīju viņu laivā. Biju izniris tik strauji, ka slāpeklim nebija iespējas no asinīm izdalī-. ties. Vispirms es jutu dūrienu locītavās. Pīts aizveda mani uz krastu un iesvieda džipa aizmugurē. Lūpas man jau bija zilas, un mani mocīja nelabums. Jutos tā, it kā mana galva būtu iespiesta skrūvspīlēs.

-     Izklausās diezgan nelāgi.

-     Salīdzinājumā ar turpmāko tā bija nirvāna.

-     Kas notika turpmāk?

Strekens atspiedās pret Keitijas rokām, aiz labsajūtas gluži vai murrādams. Keitija ar īkšķiem spēcīgi iemasēja krēmu viņam plecos.

-     Asinis sāka kūsāt. Burtiski. Es gulēju, sarāvies džipa aizmugurē, un kaucu aiz sāpēm, jo man locītavās burbuļoja slāpeklis. Visvairāk elkoņos, tos es biju sakasījis jēlus. Pagāja divdesmit minūtes, līdz mani ieslēdza dekom- presijas tvertnē Vilemstadē. Vēl četras stundas mokpilnu sāpju, līdz beidzot viss bija pa vecam.

-     Velns!

-     Jā, tik melns, kā viņu mālē! - viņš attrauca, atcerējies Kūpmensa izteicienu. - Tagad tu zini, kāpēc…

-     Ko es zinu?

-    Kāpēc tu nedrīksti nirt dziļāk par trīsdesmit metriem.

Keitija cieta klusu. Prātīga meitene.

Sumo pārtrauca viņu sarunu, paziņodams, ka kuteris sasniedzis meklējamo apgabalu. Abi pielēca no sola kā dedzīgi bērni. Kutera vadības panelis bija moderns. Peldlī- dzeklis bija aprīkots gan ar autopilota sistēmu, gan ultraīsviļņu radioraidītāju, gan ūdens temperatūras mērītāju. Turpat blakus atradās Furuno septiņdesmit divu jūdžu radars un Datamarine 3000 digitālā eholote. Paneļa lepnums bija Furuno FCV 600L Fishfinder - ierīce ar krāsu šķidro kristālu displeju. Ekrānā varēja saskatīt zivju barus līdz pat divarpus tūkstošu pēdu dziļumam. Sumo, labsirdīgi to papliķējis, ieslēdza. Pēc tam viņš samazināja kutera ātrumu līdz pieciem mezgliem stundā, lai ierīce nepalaistu garām neko ievērības cienīgu, un noregulēja Esprit Bleu autopilotu iepriekš ieprogrammētā režīmā.

Pirmajā sektorā viņi neko neatrada, un tas droši vien bija labi. Vidējais dziļums tur bija krietni lielāks par tūkstoš metriem. Bez zemūdenes vajadzības reizē līdz jūras dibenam nolaisties nebūtu iespējams. Tuvodamies ārēja sektora sākumpunktam, Sumo pavērsa kuteri tuvāk apgabala viduspunktam par simt metriem un devās nākamajā sektorā.

Rīts pagāja patīkami - kuteris šķēla viļņus, bet viņi sauļojās, smēķēja un uzgavilēja zivīm, kas izlēca virs ūdens. Augstākais lēciens bija trīsdesmit metru. Vienbrīd aiz labā borta parādījās pudeļdegundelfīni, taču nozuda, pirms Strekens paguva aizskriet pēc fotoaparāta.

Pēc stundas bija pārbaudīts ari otrs kvadrāts, bet nekas nebija atrasts. Strekenu tas neuztrauca. Zemūdens fotogrāfa darbā jāapbruņojas ar bezgalīgu pacietību. Stre- kenam šīs īpašības krājumi nebija bezgalīgi, taču pietiekami gan. Keitija uzkāpa novērošanas tornī un iegrima grāmatā. Pili snauda uz makšķerēšanas klāja. Sumo nebija īpaši runīgs, tāpēc Strekens kavēja laiku, no kokosrieksta mizas, ko bija atradis kambīzē, ar nazi izgriezdams Keitijai karekli. Pēc piecpadsmit minūtēm, kad kuteris ieslīdēja trešajā kvadrātā, miza bija ieguvusi apveidus, un Strekens, pacēlis to acu augstumā, apbrīnoja savu roku darbu, kas izskatījās diezgan līdzīgs delfīnam.

Šī līdzība nebija vienīgais, ko viņš ieraudzīja.

Jūrā netālu bija uzradies vēl viens kuģis. Nedaudz mazāks par Esprit Bleu, tas rāmi slīdēja pa viļņiem apmēram sešsimt jardu attālumā - garām Kerkullu salām Tioma- nas virzienā. Pēc makšķernieku kuģīša tas neizskatījās, un Strekens nevienu nirēju neredzēja, tāpēc secināja, ka tas ir turīga tūrista izpriecas kuģis, kas, iespējams, noīrēts vienas dienas braucienam apkārt salām. Uz klāja ar pūlēm varēja saskatīt divus stāvus. Abi bija vīrieši, abi - baltie.

Pusdienlaikā saule svelmēja kā negudra, un Strekens meklēja glābiņu telpās. Keitija viņam sekoja. Viņš uzdāvināja meitenei karekli, teikdams, ka tas ir miera piedāvājums. To saņemdama, viņa aši noskūpstīja Strekenu uz vaiga, un sirds dziļumos Strekens juta mostamies saviļņojumu. Krūtis kā milzu vabole zvalstījās un kūleņoja patīkams satraukums. Šī sieviete viņam lika justies kā pusaudzim.

Pēcpusdienā sektoru kļuva aizvien mazāk, taču Fish- firider joprojām klusēja. Minūtes vilkās gausi, un meklējumi ritēja pilnā sparā. Kuteris kā pulksteņa rādītājs meta apļus ap rifiem, un Strekens, īsinādams laiku, izdzēra divas bundžas ledus tējas un izsmēķēja neskaitāmas Camel cigaretes. Visbeidzot kuteris tuvojās paralēlajiem rifiem.

Strekens uzkāpa uz komandtiltiņa un lūkojās Fishfin- der ekrānā, domās to mudinādams, lai tas kaut ko parāda. Ierīce, fiksēdama zemūdens topogrāfiju ar tās pauguriem un ieplakām, uz ekrāna zīmēja robotu līniju - gluži kā monitorā, kas atspoguļo pacienta sirdsdarbību.

Viņš pūlējās sev iestāstīt, ka nav iemesla nolaist rokas. Dzīve nemaz nebija tik slikta. Šlīpijs tikko pienesa vēl vienu ledus tējas bundžu, un kuteris drīz piebrauks pie rifiem. Tomēr Strekens sāka apjaust, cik mazas izredzes ir šai ekspedīcijai. Ja jūras dibenā tiešām bija kuģa vraks, tas jau sen bija atklāts. Viņš bija jucis, iedomādamies, ka uzies neskartu vraku. Laiku pa laikam Mikronēzijā atrada Otrā pasaules kara iznicinātāju atliekas, taču cerības tik tuvu nacionālajam parkam uztaustīt ko tamlīdzīgu bija neprāts. Strekens, lūkodamies ekrānā, nogrozīja galvu.

Fishfinder kā atbildēdams iepīkstējās.

39

Aparāts iepīkstējās vēlreiz. Tas bija kaut ko atradis.

Paskatījies uz ekrānu, Strekens uzreiz neaptvēra, ko redz. Liels, kuģim līdzīgs objekts gulēja tieši zem kutera korpusa. Viņam cauri izskrēja priecīga satraukuma trīsas, un viņš uzsvilpa Keitijai.

-     Atradām! - Strekens ieaurojās. - Mēs ņēmām un atradām!

Pirmais komandtiltiņu sasniedza Sumo, pēc tam Šlīpijs un Keitija. Pili uz makšķerēšanas klāja gulēja, kā reptilis uz akmens uzsūkdams saules starus. Sumo nekavējoties izslēdza dzinējus. Kuteris apstājās un klusi šūpojās, viļņiem maigi klaudzinoties un grabinoties gar korpusu. Sumo un Šlīpijs izpētīja sonāro ekrānu, bet Strekens sūca cigareti. Kaut kas tur noteikti bija, nav divu domu.

-     Ikan yu paus? - Šlīpijs paskatījās uz tēvoci.

-     Ikan yu pans, - Sumo apstiprināja, un abi reizē ierēcās, ļaudami vaļu smiekliem un kratīdami vēderus vienā ritmā.

-     Kas šeit smieklīgs, nolāpīts?

-    Skaties, Streken! Tavs kuģis kustas! Varbūt tā ir zemūdene? - Sumo gandrīz novēlās no krēsla. Krokas uz viņa kakla drebēja no nevaldāmas jautrības.

-      Zemūdene? Patiešām? *- Strekens nesaprata, taču, vēlreiz ieskatījies ekrānā, apjauta, par ko malaizieši smejas. Objekts, kas pirms brīža atradās zem korpusa, bija pavirzījies apmēram divdesmit metrus tālāk. Pīkstieni kļuva klusāki.

-    Nē, mīļais Lānselot. Diez vai tā ir zemūdene. Manuprāt, tas ir valis.

-      Valis? Nē, mis. Vaļhaizivs. Lielākā zivs pasaulē. - Sumo laipnu skatienu paraudzījās viņā. Lielās brūnās acis mirdzēja aiz saviļņojuma.

Ja Strekens rakstītu nirēja žurnālu, tas kļūtu par pasaules labāko niršanas vietu rokasgrāmatu un okeānu pasakaināko skatu enciklopēdiju. Viņš bija fotografējis tūkstošiem eksemplāru lielu āmurhaizivju baru pie Sipidanas salas Malaizijā, dejojošas divragainās velnrajas jeb mantas pie Palau arhipelāga un sardīņu barus Kalifornijas piekrastē. Viņš bija niris pie Seišelu salām, pie Maldivu salām, pie Filipīnu krastiem, Kārību jūrā, pie Hebridu un Galapagu salām. Viņš bija fotografējis visur, vienīgi polārajos apgabalos ne. Desmit gados viņš bija iepazinis tūkstošiem sugu, kas apdzīvoja rifus, piekrastes joslas un atklātas jūras visā pasaulē. Taču viņš ne reizi nebija redzējis vaļhaizivi.

Strekenam no smiekliem nebija ne silts, ne auksts. Visu mūžu viņš bija gaidījis šo brīdi un negrasijās izdevību palaist vējā. Kuģu vraki, mantojumi, Gundetjeņas noslēpumi un sudraba aproču pogas varēja pagaidīt. Viņš pārliecās pāri aizsargstiklam. Te nu tā bija - tieši priekšā, peldēja kā cepelīns. Tik liela, ka varēja būt mākoņa ēna. Krāšņa radība - vismaz piecpadsmit metru gara un svēra droši vien savas astoņpadsmit tonnas.

Pēc dažiem mirkļiem Strekens jau kāpa lejā, nelikdamies ne zinis par Keitijas saucieniem, lai viņu pagaida. Viņš steidzās pēc savām peldpleznām, maskas, akvalan- ga caurules un fotoaparāta, raizēdamies, ka haizivs pazudīs, pirms viņš pagūs apmainit filmu. Parasti rifu tuvplāniem viņš lietoja Fujichrome Velvia tās lielisko krāsu pēc, bet šoreiz ievietoja aparātā Provia ī00, kas šādam situācijām, kad bija jārīkojas ātri, atbilda vairāk.

-    Dosies papeldēties, Ed? - Pili, pazibinādams mirdzoši baltus zobus, uzsmaidīja Strekenam. Klaigāšana bija viņu uzmodinājusi. Pili izstaipījās un izberzēja acis.

-     Tur ir vaļhaizivs, Pili. Lielākā zivs pasaulē, - Stre- kens, pasmaidīdams viņam pretī, atteica Surno cildinošajiem vārdiem. Šo faktu viņš zināja jau bērnībā. Dažu vaļu sugu pārstāvji par to bija lielāki, taču vaļi bija zīdītāji, nevis zivis. Pili joprojām smaidīja. Uz klāja bija jaušama rosība.

Vaļhaizivs vēl turpat bija. Tā kustējās gausi, virzīdamās augšup un meklēdama barību. Sumo izslēdza dzinējus, lai to neaizbiedētu, un Esprit Bleu dreifēja haizivij nopakaļ. Strekens un Keitija notupās pie pakaļgala reli- ņiem, sagatavojušies ik brīdi ieslīdēt ūdenī. Strekena organismā plūda adrenalīns, un sirds rībēja kā satracināta bundzinieka dauzītas bungas. Vaļhaizivis bija nekaitīgi radījumi, tomēr astoņpadsmit tonnu smaga zivs ir pamatīgs blāķis. Kāds Pīta draugs reiz pie Kostarikas krastiem bija piepeldējis tādai pārāk tuvu, un zivs ar astes bliezie- nu ielauza viņam sešas ribas. Keitija arī nervozēja, līdz sāpēm žņaugdama Strekena plaukstu.

Sumo lēni vadīja kuteri gar miermīlīgo milzu radību. Tā kavējās septiņus metrus zem ūdens virsmas. Zivs mugura bija kā varena kobalta krāsas plāksne, ko izraibināja balti punkti apakštasīšu lielumā. Muguras spura bija tik liela kā vējdēļa bura. Abi'nirēji pakāpās vēl zemāk, iegremdēja galvu zem ūdens un aizpeldēja.

Zilā bezgalībā.

Piemērotu apzīmējumu šai videi atrast ir grūti. Peldēt ar akvalangu atklātā okeānā saulainā dienā ir tas pats, kas lidot izplatījumā. Neredz ne dibenu, ne krastu, nav ne sienu, ne malu, nekā. Cilvēks neredz ne to, kas ir zem viņa, ne to, kas aiz viņa. Visapkārt ir zils. Krāšņa, dziļa, necaurredzama bezgalība. Tā ir nedaudz baisa un liek justies kā puteklim, tai nav ne beigu, ne sākuma. Tikai zila bezgalība. Neaptverami skaista.

Vaļhaizivs virzījās ar divu mezglu ātrumu stundā. Viņi peldēja strauji, lai to panāktu. Strekenam sava elpa maskā izklausījās pēc vērša sprauslāšanas. Negaidot zem viņiem pazibēja haizivs aste, vēl iespaidīgāka, nekā izskatījās no klāja, - tā bija divstāvu autobusa lielumā. Efektīvs airis. Abi nirēji turējās netālu no ūdens virsmas, nogaidīdami, kad briesmas būs garām.

Šķita, ka haizivs vinu klātbūtni nemana. Atvērusi milzīgo muti, miegaina un flegmātiskā tā peldēja, ierīdama lielus ūdens malkus un tad caur žaunu spraugām, kas atgādināja sliežu gulšņus, izfiltrēdama planktonu. Bija laiks ķerties pie darba. Strekens ievilka dziļu elpu un ienira. Pirmajā reizē viņš spēja aizturēt elpu uz trim minūtēm. Tas bija diezgan labs rādītājs. Ja viņš nesmēķētu, varētu neelpot trīsarpus vai pat vairāk minūšu. Pasaules rekords bija astoņas minūtes un sešas sekundes. Elpas aizturēšana ir vienkārša prasme, un to var iemācīties. Strekens mācīties sāka bērnībā vannā.

Viņš piepeldēja diezgan tuvu vaļhaizivij pie galvas un brīdi turējās tai līdzi, apsvērdams, kādus kadrus lai uzņem. Apstākļi pārāk labi nebija. Ūdenī atspoguļojās gaisma un mudžēja biezs planktons - rāms dzīvības putenis, kas uzturēja veselu barības ķēdi- Tas mirguļoja saules staros kā kabatas luktura apspīdēti knišļi.

Strekens atspērās un piepeldēja haizivij klāt no sāniem, mēģinādams atrasties ne par tālu, ne par tuvu milzīgajai radībai. Pareiza attāluma noteikšanai zemūdens fotografēšanā ir liela nozīme. Ūdenim refrakcijas koeficients ir lielāks nekā gaisam, tāpēc zem ūdens viss izskatās par divdesmit procentiem tuvāk nekā uz zemes. Pat ar sešpadsmit milimetru platleņķa "zivs acs" objektīvu nebija iespējams skatu meklētājā ietvert visu zivi. Viņš bija izlietojis jau divdesmit sekundes.

Tā kā Strekens nedarbojās tradicionālu fotogrāfiju tirgū, viņš atteicās no domas ietvert kadrā visu haizivi un papeldēja tai apakšā. Zivs āda bija balta, un tās ķermenis aizēnoja sauli, gluži kā Strekens būtu nostājies zem Boeing 747 korpusa. Zem jūras iemītnieces masīvā vēdera drošībā kvernēja divas ločzivis, gaidīdamas ēdiena atliekas. Strekens sešas reizes nofotografēja haizivs vēderu no ločzivju skatpunkta. Tad viņš uznira virspusē ievilkt elpu.

Ieniris otru reizi, Strekens bija drosmīgāks. Keitija saņēmusies peldēja viņam līdzi. Abi sparīgi vēzēja peldplez- nas, lai nokļūtu pie haizivs galvas. Strekens vēlējās uzņemt līdzīgu fotogrāfiju tai, kas reiz pievērsa Verhūvena uzmanību, - no priekšpuses, ietverdams kadrā zivs plato muti un žaunas.

Kad viņi pagriezās, haizivs slīdēja abiem tieši virsū. Zivs mute bija atvērta gluži kā ieeja alā, melns caurums, kas neapturami tuvojās. Vaļhaizivs spētu norīt abus reizē. Varbūt šis skats Keitiju pārbiedēja, vai arī viņai aptrūka elpas, taču viņa palaida Strekena roku vaļā un pašāvās sānis. Strekens palika. Ausīs dobji pulsēja.

Viņš fotografēja, cik vien ātri automātiskās pārlādēša- nas sistēma ļāva. Atšķirībā no divragainās velnrajas - mantas - šis nezvērs negrasijās apstāties. Ja tas uztriektos Strekenam virsū, viņa dzīvība būtu briesmās. Pat kustoties ar ātrumu divi mezgli stundā, astoņpadsmit tonnu smags muskuļu kalns spēj nodarīt lielu postu. Tāds viņa ribas pārlauztu kā sērkociņus un iekšējos orgānus saspiestu kā pārgatavojušos augļus. Pēdējā brīdī haizivs aizslīdēja pa kreisi. Šīs kustības izraisītais vilnis pasvieda Stre- kenu sānis kā aļģi. Pasakains piedzīvojums. Strekens atspērās un traucās augšup, paslīdēdams garām haizivs acij, kas nekad nemirkšķina.

Nolaidušies vēlreiz, viņi sekoja vaļhaizivij trīs minūtes. Keitija uzdrošinājās piepeldēt tai aizvien tuvāk. Strekens bija izfotografējis gandrīz visu filmu, kad viņa zivij pieskārās. Pavēzējusi masīvo asti, tā nozuda dzelmē. Abi vēroja to aizpeldam, līdz garais ķermenis izgaisa zilajā bezgalībā.

Tajā mirklī Strekens ieraudzīja, ka tā šeit nav bijusi vienīgā haizivs.

40

Haizivs var uzbrukt trejādi, un ikviens šīs zivs uzbrukums nirējam ir bīstams. Taču statistikas datus Strekens zināja. Cilvēkus biežāk nogalina zibens spēriens laivā vai kokosrieksts, uzkrizdams uz galvas kūrortā, nekā haizivs. Ik gadu pasaulē haizivis sakož vidēji astoņdesmit piecus cilvēkus. Ņujorkā gadā reģistrē tūkstoš sešsimt gadījumus, kad cilvēks iekodis cilvēkam. Par nelaimi, Strekens un Kei- tija bija ieniruši nevis ar skābekļa balonu, bet gan ar akvalangista masku.

Visretāk haizivs piezogas no apakšas, un tāda pielavī- šanās ir visbīstamākā. Nirējs neredz haizivi, kas, noturējusi cilvēku par roni vai bruņrupuci, piešaujas lielā ātrumā tam klāt un kož, acumirklī nonāvēdama. Tā rikojas lielā baltā haizivs un mako jeb pelēkā haizivs. Pēc tāda uzbrukuma cerību izdzīvot nav.

Otrs uzbrukuma veids ir zibensātrs. Bangu apgabalos, kur slikta redzamība, haizivis arī nereti notur cilvēku par ko citu. Izredzes izdzīvot ir lielākas, jo pēc kodiena haizivs neatgriežas.

Visbeidzot uzbrukums, kad zivs tuvojas piesardzīgi un nirējs to redz. Haizivs laiski piepeld klāt. Tā ir ziņkārīga, tāpēc pabaksta cilvēku ar purnu, lai redzētu, kas notiks. Manīdama bailes, tā kļūst drbšāka un pabaksta vēlreiz. Ja cilvēks bailes neizrāda, haizivs tik un tā pabaksta. Tad kūtri, kā izmēģinādama, gandrīz vai kā atvainodamās iekož. Peld cilvēkam līdzi un iekož vēlreiz. Pēc tam vēlreiz. Kodiena brīdī haizivs aci aizsedz aizsargmembrāna. Tā uzbrūk vēršhaizivis, tiģerhaizivis un garspuru pelēkās haizivis.

Tieši garspuru pelēkā haizivs tuvojās Strekenam un Keitijai. Šis haizivis var pazīt pēc ieapaļās muguras spuras ar baltu lāsojumu. Tās ir viegli sajaukt ar rifu haizivīm, taču šī ir pavisam cita suga. Carcharhinus Longima- nus. Reģistrēti ir tikai pieci šīs sugas pārstāvju uzbrukumi, taču iespējams, ka garspuru pelēkās haizivis nogalinājušas vairāk cilvēku nekā jebkuras citas sugas haizivis. To kontā tiek ieskaitīta vairāk nekā sešsimt jūrnieku bojāeja tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā gadā, kad tika torpedēts amerikāņu karakuģis "Indianapolisa". Divās drausmīgās dienās dzīvību zaudēja vairāk nekā sešdesmit procentu apkalpes. Par to filmā "Žokļi" lieliski stāsta Kvints. Strekens to uzskatīja par vienu no labākajiem monologiem kinovēsturē. Divus gadus agrāk simtiem itāliešu karagūstekņu nocēla no cietušās "Jaunskotijas", ko vācieši bija sabombardējuši Āfrikas piekrastē, un aculiecinieki toreiz arī stāstīja, ka redzējuši garspuru pelēkās haizivis.

Strekens par šīm lielajām haizivīm zināja daudz. Vissmagāko šis sugas pārstāvi, kas svēra trīssimt sešdesmit deviņas mārciņas, pie Bahamu salām netālu no Sansal- vadoras krasta tūkstoš deviņsimt deviņdesmit astotajā gadā notvēra Rīds Hodžs. Pelēkās haizivis pārtiek no kal- māriem, bruņrupučiem, dzeloņrajām - un atkritumiem.

Ne viņš, ne Keitija neizskatījās pēc kalmāriem un nesmirdēja pēc atkritumiem, taču Strekens negribēja riskēt. Savulaik viņš bija sekojis tīģerhaizivīm, izgriezis no tunču tīkliem šaurzobu pelēko vali un reiz pat ar roku izbarojis ievainotu jūras asari vēršhaizivij, un tā - ja nemin divas samainītas vīna glāzes - droši vien joprojām bija bezatbildīgākā rīcība viņa mūžā.

Strekens juta bijību pret visām haizivīm, taču tikai viena suga visā jūrā viņam izraisīja bailes - Carcharhinus Lon- gimanus. Tā bija neticami rijīga - vienīgā haizivs, kas uzbruka aiz ziņkāres. Šī plēsoņa iekodās pilnīgi visā, lai pārbaudītu, vai tas ir ēdams. Neviena haizivs nebija tik neprognozējama kā šī.

Konkrētais sugas pārstāvis meta lokus zem Keitijas. Strekens bija divdesmit metru attālumā - kad viņš fotografēja vajhaizivs muti, Keitija bija kavējusies zivij pie astes. Pelēkā haizivs kustējās aizvien ātrāk, un Strekens aiz Keitijas maskas stikla ieraudzīja viņas šausmās ieplestās acis. Uznirusi virs ūdens, viņa mežonīgi vicināja virs galvas rokas, raidīdama uz kuteri visiem saprotamo briesmu signālu.

Strekens viņai tuvojās. Haizivs, beigusi mest lokus, aizslīdēja viņam garām - kā iznicinātājs, kas vēro ienaidnieka tanku. Apgriezušies tā pašāvās viņam garām vēlreiz. Zivs peldēja zigzagiem - tas vēstīja par gatavošanos uzbrukumam.

Keitijai vajadzēja saglabāt mieru un iegremdēt seju ūdenī, lai redzētu haizivs kustības. Nedrīkstēja vēzēt kājas un vēcināt rokas. Izturēties aukstasinīgi nebija viegli. • Garspuru pelēkā haizivs sacērt žokļus ar milzu spēku - tonna uz vienu kvadrātcollu. Strekens sprieda, ka Keitijas vidukļa apkārtmērs ir divdesmit astoņas collas.

Pakulstīdams ar kājām, viņš saistīja haizivs uzmanību, un tajā pašā mirklī sasniedza Keitiju. Tiklīdz Strekens bija piepeldējis viņai priekšā, haizivs devās pirmajā uzbrukumā. Tā virzījās lēni, peldēdama metru zem ūdens virsmas. Zibenīgo šaudīšanos, kuras laikā medījums tika nopētīts, bija nomainījusi piesardzība.

Turēdams fotoaparātu sev priekšā, Strekens peldēja haizivij pretī, apņēmies tai pierādīt, ka viņš nebaidās, lai gan bailes viņu gluži vai stindzināja. No trīs metru attāluma Strekens ieraudzīja haizivs zobu rindas, mute vērās vaļā aizvien platāka. Viņš nolēma tajā iemest fotoaparāta plastmasas kārbu, cerēdams, ka sintētiskais izstrādājums tai nedz garšos, nedz odīs pēc tunča.

Taču līdz tam nenonāca. Pēdējā mirkli ierēcās Esprit Bleu. Tās Detroit 12V92TA dzinējiem katram bija tūkstoš astoņdesmit zirgspēku, to viņam bija pastāstījis Sumo. Ūdens notrīsēja. Garspuru pelēkā haizivs, acīmredzot nevēlēdamās riskēt ar dzīvību, izgaisa, asti nozibinādama.

Strekens pagriezās pret Keitiju, ko Sumo jau vilka ārā no ūdens - pareizāk, izcēla ar vienu tvērienu kā bērnu no vannas. Kad Strekens viņiem pēc brīža piebiedrojās, Keitija trīcēja, tomēr smaidīja. Braša, Strekens nodomāja, un drosmes viņai ir pārpārēm. Un tad, joprojām satraukts, bet apmierināts ar sevi un atvieglots, viņš smiedamies sabruka uz klāja.

Drīz abi viens caur otru stāstīja, ko pieredzējuši. Strekens vēl arvien jutās saviļņots, izbaudīdams triumfa mirkli. šādu brīžu dēļ bija vērts dzīvot. Viņš domīgi palūkojās uz salām. Otrs kuģis joprojām bija redzams, taču tā kurss bija mainīts. Piepeši Strekens atskārta, ka tas nebrauc apkārt salām. Tas riņķoja ap viņiem.

41

Strekenam tas nepatika. Šis jūras nebija drošas, viņš bija vietējos laikrakstos lasījis par pirātiem. Mūsdienu jūras laupītāji ieņēma kuģi nevis ar mačeti zobos un papagaili uz pleca, bet ar Uzi automātu rokās. Visi, kas atradās uz klāja, saņēma lodi starp acīm, un tad pirāti izlaupīja kuģi un pielaida tam uguni.

Taču pirāti nebija vienīgie ļaundari, kas apgrozījās šajos ūdeņos, - viņi bija svētie salīdzinājumā ar Abu Sayaff, islāma teroristu grupējumu no Filipīnām. Divtūkstošā gada aprīlī šā grupējuma locekļi bija ielavljušies nirēju iecienītā Malaizijas kūrortā Sipidanas salā - nedēļu pirms tam, kad tur viesojās Strekens, - un nolaupījuši divdesmit vienu tūristu un pāris vietējo kalpotāju. Viņi pieprasīja izpirkšanas naudu un, kad tā kavējās, nocirta galvu gūstā saņemtajiem malaiziešiem, lai apliecinātu pasaulei savu nodomu nopietnību.

Strekens paķēra no kajītes binokli un aicināja Sumo un Pili sev līdzi uz komandtiltiņu, gribēdams dzirdēt abu vie- . dokli, pirms atklāja savas bažas Keitijai un Šlīpijam. Viņš noregulēja binokļa asumu, lai kuģa attēls būtu skaidrs. Peldlidzekļu īpašniekiem, tāpat kā cilvēkiem, kam piederēja sacīkšu zirgi, nez kāpēc patika dīvaini nosaukumi un vārdi. Šis kuģis saucās "Pingpongs". Saraucis pieri, Strekens pasniedza binokli Sumo.

- Paskaties! Šis kuģis jau vairākas stundas met ap mums lokus. Ko tu par to domā?

-     Domāju, ka tas ir lēnāks par Sumo kuteri. - Streke- nam šķita, ka druknais virs plātās, bet tad viņš atskārta, ka Sumo viņu mierina - ja tas tiešām ir pirātu kuģis, Esprit Bleu spēs no tā aizbēgt.

-    Vēl kas?

-    Tas velk aiz sevis sonāro boju.

-     Ko?

Strekens paņēma no Sumo binokli un pielika pie acīm. Sumo nekļūdījās. Strekens nebija pamanījis ne kabeli, kas stiepās no kuģa pakaļgala jūrā, ne oranžo bumbu, kura zvalstījās viļņu ieplakās, jo visu uzmanību veltīja klājam un stūrmanim.

Acīmredzot tie nebija ne pirāti, ne teroristi. Tie bija divi vīri, kas pārmeklēja jūras dibenu, un šim mērķim viņiem bija visai iespaidīgs aprīkojums.

-     Sumo, dosimies iepazīties ar mūsu jaunajiem draugiem!

-     Doma nav slikta. Varbūt viņi jau uzgājuši mūsu hi- meru. - Sumo pavilka droseli, un kuteris uzsāka spurtu. Keitija, kas stāvēja uz makšķerēšanas klāja, atkrita krēslā - ātrums bija trīsdesmit divi mezgli stundā.

Vaļhaizivs bija izvilinājusi Esprit Bleu tālāk atklātā jūrā, un kuteris atradās samērā tuvu salām. Starp abiem kuģiem bija vismaz pusotra jūdze. Kuteris šo attālumu strauji samazināja, un Strekens ievēroja "Pingponga" pakaļgalā vīrieti, kurš sāka vilkt uz klaja sonāro boju. Tas bija gara auguma baltais vīrietis, iededzis, ar beisbola cepuri galvā un saulesbrillēm uz acīm - tas bija viss, ko varēja saskatīt. Protams, vēl to, ka viņš bija pamanījis Esprit Bleu tuvojamies un gribēja tikt prom pēc iespējas ātrāk. Visticamāk abi otru kuģi bija vērojuši un tāpat nosprieduši, ka tas varētu būt vai nu policijas, vai pirātu, vai Abu Sayaff kuteris.

Ieraudzījis, ka "Pingpongs" jau traucas prom, Strekens mudināja Sumo, lai tas palielina ātrumu. No izplūdes caurules uzvirmoja dīzeļdegvielas dūmu mutulis, un kuteris virs ūdens paceltu priekšgalu brāzās gar krastu, aizmugurē atstādams putu sliedi. Tomēr starta izrāviens otram kuģim viņus netuvināja. Tā kā cauri rifu kanālam nevarēja braukt, neatlika nekas cits kā mest līkumu ap paralēlajiem rifiem. Pēc nepilnām divām minūtēm kuģis nozuda aiz tuvākās salas un pilnā gaitā devās uz Tiomanas pusi.

Viņi ļāva tam aizbraukt. Dzīties pakaļ, izmantojot Esprit Bleu ātruma priekšrocības, būtu degvielas šķērdē- šana. Strekena labais noskaņojums izgaisa līdz ar "Ping- pongu". Uz īsu brīdi viņš bija pamanījis vīrieti, kurš stāvēja pie stūres, un dega nepacietībā to ieraudzīt tuvāk.

Pulkstenis rādīja puspieci pēcpusdienā. Jau uzlēca mēness. Tā kā otrs kuģis nebija panākams, Strekens dedzīgi vēlējās atsākt meklēšanu, taču Sumo ietiepīgi atteicās tik vēlā stundā tuvoties rifiem. Lai gan kuteris bija aprīkots ar elektroniskajiem dziļummērītājiem, vislabāk rifus spēja pamanīt neapbruņota acs. Sumo nenāca ne prātā pieļaut, ka dziestošajā dienas gaismā tiktu sabojāts Esprit Bleu korpuss.

Strekens lūdzās, taču Sumo par to negribēja ne dzirdēt. Keitija atbalstīja Sumo, un Strekenam vajadzēja sa-' mierināties, turklāt dienu par neveiksmīgu uzskatīt nevarēja. Viņš bija vairāk nekā trīsdesmit reižu nofotografējis milzu vaļhaizivi un palicis dzīvs pēc tam, kad viņam strauji un graciozi pretī metās viena no okeāna negantākajām plēsoņām. Viņš gan nebija nofotografējis garspu- ru pelēko haizivi, taču tajā brīdī svarīgāka bija Keitijas drošība.

Vakariņās visi ēda jēlu tunci. Zivi bija noķēris Šlīpijs, kas pats ari to pie reliņiem izķidāja, novilka ādu, noskaloja, sagrieza gabaliņos un salika uz šķīvjiem. Tas bija svaigākais ēdiens, kādu Strekenam bija gadījies notiesāt. Baudījumu vienīgi aizēnoja uzmācīga iztēles aina - vīrietis pie "Pingponga" stūresrata.

Ja Strekens nezinātu, ka Adrians Hamiltons savu galeriju Slounstrītā gandrīz nekad nepamet, viņš varētu apzvērēt, ka uz otra kuģa klāja redzēja savu krusttēvu.

42

Otrā diena bija rifu diena.

Strekens izlēca no gultas, kad lēca saule. Šlīpijs un Sumo gatavoja brokastis. Drīz piecēlās Pili, un pēdējā uz klāja iznāca Keitija - septiņos. Brokastis viņi ēda svaigus augļu salātus, un piecpadsmit pāri septiņiem Esprit Bleu jau slīdēja pa stiklam līdzīgo jūru uz rifa pusi.

Otrs kuģis nekur nebija manāms. Viņi bija to aizbiedējuši, un Strekens šaubījās, vai vēlreiz to ieraudzīs. Tie droši vien bija zinātnieki, kuri izmantoja boju pētnieciskiem nolūkiem. Nebija brīnums, ka, pamanījuši svešu kuteri traucamies virsū, viņi metās bēgt. Stьrmanis acīmredzot tikai izskatījās pēc Hamiltona, Strekens domāja. Hamiltons bija pārliecināta sauszemes žurka un kā zivs ūdenī jutās tikai starp Londonas centra namiem, turklāt sonāro boju nepazītu arī tad, ja tā viņam uzkristu uz kājas. Strekens klusībā izlamāja sevi. Acīmredzot vainīga pēdējo dienu spriedze. Hamiltona stāstītais nedeva mieru, tāpēc Strekenam gadījās pārskatīties.

Sumo aizstūrēja kuteri uz vietu, kur iepriekšējā dienā bija pamanīta vaļhaizivs, un pārprogrammēja autopilotu, lai kuteris braukātu pa arvien mazākiem sektoriem. Pirmo apli Esprit Bleu veica nepilnā pusstundā. Tuvojoties paralēlajiem rifiem/apļu perimetri aizvien samazinājās. Strekens bija priecīgi satraukts, un viņu no jauna pārņēma optimisms. Meklēšana tuvojās kulminācijai. Par to, ka paralēlie rifi kaut ko slēpj, Strekens bija pārliecināts.

Viņš atstāja Sumo pie Fishfinder displeja un nokāpa uz makšķerēšanas klāja, lai kopā ar Keitiju sagatavotu skābekļa balonus, nolēmis, ka pirmajā reizē Keitija varētu viņam doties līdzi ūdenī. Strekens gribēja, lai Keitija izlieto pēc iespējas vairāk savu skābekli. Kad vajadzēs izpētīt vraku, viņš dosies turp viens. Pili piedāvāja savu palīdzību ekipējuma sagatavošanā, taču Strekens viņu pieklājīgi noraidīja. Tā kā Šlīpijs skapīšos makšķeres, spoles un ēsmas jau bija sakārtojis, viņi uz makšķerēšanas klāja bija vieni.

Strekenam bija līdzi divi hidrotērpi - trīs milimetrus biezs īsais tērps un piecus milimetrus biezs garais tērps. Tā kā ūdens bija silts, viņš izvēlējās īso. Tas bija melns ar vienkāršu baltu logotipu uz krūtīm - negribēdams izskatīties pēc vācu tūrista, viņš bija izvairījies no košām krāsām, kādas bija iecienītas Coral Kraal skolas audzēkņu vidū. Viņš atvieglots redzēja, ka Keitijas ietērps ir tikpat pieticīgs. Tāpat kā lielākā daļa viņas apģērba, arī hidro- tērps bija firmas O'Neill ražojums - melns, ar zilām uz- šuvēm uz pleciem, tas izskatījās silts un diezgan apvalkāts. Vēl viena pazīme, ka viņa ir pieredzējusi nirēja.

Strekens pirms pāris gadiem bija nopircis jaunu peld- spējas kompensatoru, piepūšamu vesti, pie kuras piestiprināja skābekļa balonu. Kabatas bija pilnas. Vienā - planšete, uz kuras varēja rakstīt zem ūdens, kabatas lukturis un cimdu pāris, otrā - aukla, piepūšama boja un neliela Tupperivare plastmasas kārba ar maizes drupačām, kuru krājumu viņš regulāri papildināja. Drupačas ne reizi vien bija iedrošinājušas biklus radījumus kādu brīdi uzkavēties viņa tuvumā.

Kuteris tuvojās rifiem un pabrauca garām kanālam, ko tie veidoja. Sumo palielināja ātrumu, lai tiktu pāri straumei. Rifu sienas veidoja dabisku reni, un ūdens pa to gāzās kā pali. Spēcīgajā straumē lielie dīzejdzinēji rēca. Kad kuteris pietuvojās kreisās puses rifam, Sumo pasauca Stre- kenu uz tiltiņa.

Dziļummēritājs rādīja, ka vērojams stāvs kritums - no piecpadsmit metriem līdz vairāk nekā kilometram. Jūras dibens bija tikpat nelīdzens kā Tiomanas kalni. Kuteris meta lokus ap senu, izdzisušu vulkānu. Viņi atradās samērā netālu no vietas, kur sastopas Āzijas un Austrālijas kontinenta plātnes, kas laika gaitā pārvietojas, tāpēc jūras dibena dziļums bija tik atšķirīgs. Tas nozīmēja, ka ūdens temperatūra ari dažādos slāņos ir atšķirīga, un Strekens sprieda, ka cauri kanālam stiepjas iespaidīgs lēcienslānis un tur būs pavēsi. Viņš nolēma vilkt garo hid- rotērpu.

-    Kanāls ir pārāk bīstams. Straume ir par ātru. - Sumo, pacēlis roku, nogrozīja galvu un nospļāvās pār reliņiem.

Strekens ar skatienu sekoja kapteiņa izstieptajai rokai. Pa kanālu, protams, vēlās viļņi, taču pārāk briesmīgi tie neizskatījās.

-    Domāju, ka viss būs kārtībā. Galvenais, lai kuteris turas vidū.

-     Nē. Tur ir pārāk sekls un, kā jau teicu, straume par ātru.

Viņi taču nebija veikuši tādu ceļu, lai nolaistu rokas pie beidzamā šķēršļa.

-     Gan būs labi, - Strekens pūlējās pārliecināt Sumo. - Tev ir tūkstošu zirgspēku dzinējs.

-     Ne jau zirgspēkos ir vaina. Koraļļos.

-     Mēģināsim, Sumo!

Taču kapteinis palika pie sava, tāpēc Strekens izvēlējās citu taktiku.

-     Kanāls jāizpēta. Es piemaksāšu. Cik?

Uz tiltiņa uznākusi Keitija vērīgi klausījās, gaidīdama īsto brīdi, lai iejauktos un ņemtu sarunas grožus savās rokās. Strekens negrasījās viņu aizkavēt. Viņai ar Sumo bija labākas attiecības, tātad arī lielākas izredzes veco vērsi pārliecināt.

-     Es naudu neņemšu. Mēs tur nebrauksim. Pārāk bīstami. - Sumo iebakstīja Strekenam krūtīs ar rādītājpirkstu, un Strekens sagrīļojās. Tas bija gluži kā sitiens. Sumo bija pietvīcis aiz dusmām un gandrīz pilnīgi apstādinājis Esprit Bleu, acīmredzot gādādams, lai abas rokas ir brīvas - ja nu klients sadomā izaicināt likteni.

Strekens neizaicināja. Situācija bija muļķīga. Gluži kā pata stāvoklis šaha spēlē. Skatiens Sumo acīs pauda, ka drīzāk pūcei aste ziedēs nekā viņš ļaus kuterim iebraukt kanālā.

Viņam, bez šaubām, bija taisnība. Ja kuteris piederētu Strekenam, viņš visticamāk arī atteiktos turp doties. Koraļļi bija asi, un daži rifi slējās ūdenī divu metru dziļumā. Vai nu kuģojot pa straumi, vai pret, būtu jābrauc vienmērīgā ātrumā, lai nodrošinātu pietiekamu berzi ar straumi. Dziļākā vieta kanālā bija sešdesmit metru. Jūra apkārt rifiem bija vairākus tūkstošus metru dziļa. Ūdens kanālā traucās ar ātrumu divpadsmit mezgli stundā. Ja kuteris kaut mazliet palēninātu gaitu, tas slīdētu greizi un izvairīties no rifiem būtu velnišķīgi grūti.

Strekens saprata, ka šo pašu iemeslu pēc ari niršana var neizdoties. Nirēju nāves cēlonis visbiežāk ir zemūdens straumes. Ik gadu Ženēvas ezerā iet bojā trīs četri cilvēki. Tur Ronas plūsma salīdzinājumā ar šo kanālu ir maiga kā pastaiga svētdienā, bet šī atgādināja olimpiskā sprinta distanci. Straume varēja pāris minūtēs paraut viņu zem ūdens, un viņš vairs neuzpeldētu - ja nu vienīgi Peru piekrastē, zivju apskrubināts.

Viņš pavēstīja savus secinājumus pārējiem, tomēr atzīdams, ka degunu nokārt vēl ir pāragri. Fakts, ka šī vieta bija tik ciets rieksts, iedvesa viņam pārliecību, ka tā slēpj vectēva noslēpumu. Jūra gar rifa ārējām sienām droši vien pārbaudīta neskaitāmas reizes, taču diez vai kāds bija tik neprātīgs, lai ienirtu kanālā. Ja tur, lejā, patiešām gulēja vraks, iespējams, tas nebija atklāts.

Strekenam ienāca prātā kāda doma.

-    Sumo, vai tev kuterī ir vēl kāda sonārā ierīce?

Sumo ar lielo brūno plaukstu papliķēja pa Fishfinder.

-    Šis ir vislabākais.

-    Jā, jā, par to es nešaubos. Bet man vajadzīga cita. Vai tev ir kāda portatīva ierīce? Tāda, kas nav piestiprināta pie kutera korpusa dibena?

Sumo paglūnēja uz Strekenu tā, it kā tas tikko būtu iespļāvis viņa šķīvī. Bet tad viņa acis gluži vai nozuda sejas krokās. Viņš pasmaidīja.

-    Skaidrs, ka ir. Sumo ir viss.

Viņš noņurdēja Šlīpijam rīkojumu, un apaļīgais brāļadēls pēc brīža atnāca ar baltu plastmasas portfeli, novietoja to uz klāja un atvēra. Styrofoam ligzdās gulēja neliels sonārs un plaukstdators. Ap portfeli bija aptīta gara šļū^ tene. Šlīpijs veikli salika visu kopā, šļūtenei vienā galā pievienodams sonāru, otrā - datoru.

-     Kas tas ir? - Keitija gribēja zināt.

-      Sonārs. Ierīce zemūdens objektu atrašanās vietas noteikšanai ar akustiskiem viļņiem, - Sumo ar savu izteiksmīgo akcentu vēla svešos vārdus. - Parasti mēs to piestiprinām bojai un velkam aiz kuģa. Tāpat kā vakar otrs kuģis.

-       Trosēs iestiprināts meklētājs, - Strekens noteica. - Ideāli.

Tieši tas viņiem bija vajadzīgs. Zemūdenes lietoja līdzīgu, tikai lielāku ierīci ienaidnieka laivu un kuģu atrašanai. Sonārs pārraida ultraskaņas signālu, ko uztver atstarojamies no lieliem objektiem, un šo signālu fiksē dators. Kad to izmantoja Sumo, viņa lielie objekti bija melnā mar- lina, buriniekzivs vai zobenzivs. Strekena lielais objekts būs vectēva kuģa vraks.

-     Kāds ir tās darbības diapazons? - viņš jautāja.

-    Piecdesmit metru.

Strekens pameta skatienu uz kanālu. Tas bija tikpat garš kā sprinta distance un trīsreiz platāks. Vajadzēs to šķērsot vairākas reizes.

-    Sumo, izlaid mūs vietā, kur sākas kanāls. Mēs to pārpeldēsim, tērpušies peldspējas kompensatoros, un sonā- rus vilksim līdzi. Ja tur kas ir, aparāts to fiksēs.

Pārējie blenza uz viņu kā uz jukušu. Strekenam tas bija vienalga. Šis plāns varētu izdoties. Ja labāku priekšlikumu nebija, viņi neko nevarēja zaudēt.

-     Tiklīdz straume mūs satvers, dodieties gar rifa ārmalu uz otru kanāla galu, un tur pasviedīsiet mums tauvu. Manuprāt, straume tur rimstas kādus piecdesmit jardus no kanāla.

Strekens, nepakavējies uz tiltiņa, lai to apspriestu, devās pa kāpnēm uz makšķerēšanas klāja. Peldspējas kom- pensators - veste - bija nolikts uz soliņa. Viņš uzmeta to plecos, pievilka siksnas un iepūta vārstā. Keitija acīmredzot bija nolēmusi, ka ir vērts mēģināt. Viņa nāca lejā pa kāpnēm, un Strekens vēroja viņas skaistās kājas. Keitija pasniedza viņam sonāru un apģērbās niršanai. Sumo pagrieza Esprit Bleu pret kanālu.

43

Netālu no kanāla Sumo pagrieza kuteri par simt astoņdesmit grādiem un tuvojās straumei atpakaļgaitā. Viļņi mētāja kuteri, un kapteinis ar pūlēm spēja to savaldīt. Strekens vēroja, kā Sumo enerģiski groza stūresratu. Jo tuvāk viņi bija kanālam, jo spēcīgāk darbojās dzinēji. Kuteris lēni slīdēja.

- Aiziet, aiziet, aiziet! - Sumo ieaurojās.

Sadevušies rokās, Strekens un Keitija skrēja pa makšķerēšanas klāju. Neatvēruši vārtiņus, viņi pārlēca pār pakaļgala reliņiem. Dzinēji darbojās ar pilnu jaudu. Strekens un Keitija iznira dīzeļdegvielas tvaiku mākonī, kas ātri vien izklīda. Tikko Strekens paguva izmest sonāro aparātu, straume abus aizrāva sev līdzi.

Keitija aiz sajūsmas iespiedzās. Apcirtusies viņa iešļāca Strekenam sejā ūdens šalti. Bija iestājies bēgums. Straume abus nesa uz atklātā okeāna pusi ar ātrumu divpadsmit mezgli stundā. Strekens, sagrābis Keiliju aiz rokas, nelaida to vaļā, ne uz mirkli nenovērsdams skatienu no. datora ekrāniņa. Sumo bija izlaidis viņus kanāla kreisajā pusē, un abi jau bija pusceļā. Sonārs raidīja pulsējošus signālus piecdesmit metru rādiusā, tāpēc ar trim šādiem pārbaudes braucieniem vajadzētu pietikt.

Pēc minūtes abus izsvieda rāmākos ūdeņos. Sonārs neko neuzrādīja, taču pēc šāda piedzīvojuma nebija iespējams justies nomāktam. Uzkāpuši uz kutera, viņi sasita plaukstas ar apkalpes locekļiem.

-     Vai kaut kas bija? - Šlīpijs apvaicājās, kad Strekens sabruka makšķerēšanas krēslā.

-     Nē, - viņš atteica. - Nekā nebija.

-     Mēģināsim vēlreiz?

-     Mēģināsim vēlreiz.

Šllpijs aizskrēja uz komandtiltiņu, lai nodotu ziņu Sumo. Strekens, uzsaucis viņam pakaļ, lai nesteidzas, aizkūpināja cigareti un izdzēra glāzi ledus tējas. Pēc desmit minūtēm viņi bija sagatavojušies otram braucienam.

Šoreiz Sumo viņus izlaida vēl tuvāk kanālam, kur straume bija nedaudz spēcīgāka. Kad kapteinis izkliedza pavēli, abi atkal pārlēca pār pakaļgala bortu un, iekrituši ūdenī, izbaudīja tādu pašu pacilātību kā iepriekš. Gluži kā straumes satvertas kuģa atlūzas, viņi aiztraucās pa kanālu.

Esprit Bleu aiz rifa turējās viņiem līdzās. Strekens neatlaidīgi vērās displejā. Ja nu tomēr viņi kaut ko uziet? Sumo bija iecirties - viņš nebrauks kanālā. Lai gan tas varēja būt nozīmīgs kavēklis, Strekens rīkojās pēc principa - kad līdz tam nonāksim, tad arī lemsim. Pagaidām viņi neko nebija atraduši - arī otrajā braucienā ne.

Nu jau mazliet saguruši un vīlušies, viņi nolēma atpūsties ilgāk, lai atgūtu spēkus. Pēc vēlām pusdienām un siestas abi gatavojās izbrāzties kanālam cauri trešo un pēdējo reizi - pa labo pusi. Tur straume bija lēnāka. Tā kā bija sācies paisums, šajā reizē viņus izlaida kanāla pretējā galā. Sākotnējā sajūsma abiem bija noplakusi, un Strekens izmisīgi vēlējās izdzirdēt aparātu iepīkstamies.

Slīdēdams Kerkullu Ketamas salas virzienā, viņš atskārta, ka šis kanāls atrodas tieši pretī zemesragam, ko viņš atcerējās redzējis kartē. To sauca par Drakona ragu, un Strekenam nosaukuma izcelsme kļuva skaidra. No jūras garā līnijā iznira klintsbluķi un, jo tuvāk salas krastam, jo tuvāk cits citam tie bija. No tālienes zemesrags atgādināja ķirzakas asti. Klintsbluķu rindā, labi ieskatoties, varēja ieraudzīt ķermeni un galvu.

Strekenam pēkšņi tapa skaidrs ari tas, kā vectēvs spējis tik precīzi noteikt koordinātas. Ja kuģis bija nogrimis kanālā, tas atrodas pretim Drakona ragam. Viņš ieurbās ar skatienu datora ekrānā, domās pavēlēdams tam kuģi atrast.

Velti.

Viņi šūpojās uz ūdens virsmas savās vestēs, gaidīdami, kad piebrauks Esprit Bleu, un drūmi lūkojās viens uz otru. Abi cieta klusu. Saprazdama, ka nav piemērots bridis tērēt uzmundrinošus vārdus, Keitija aizvēra acis un baudīja saules starus.

Pārguruši abi uztrausās uz makšķerēšanas klāja. Šlī- pijs paņēma sonāru un atnesa zaļo tēju un kokosriekstu gabaliņus. Bija uzlēcis mēness, tātad atlikušas divas dienas gaismas stundas. Strekens, sēdēdams uz makšķerēšanas klāja, prātoja, ko lai iesāk. Kuteris bija nofraktēts uz vēl vienu pilnu dienu, taču īpašas jēgas te palikt vairs nebija. Pagriezdamies uz Tiomanas pusi jau šovakar, viņi ietaupītu žūksni naudas. Sonārs neko neuzrādīja. Pēc trim braucieniem pa straumi cauri kanālam bija skaidrs, ka tur nekā nav. No daudzsološās ekspedīcijas čiks vien' bija iznācis. Strekenam uzmācās doma, ka viss šis brauciens bijis bezjēdzīgs.

Viņš būtu rīkojies prātīgāk, ja naudu pietaupītu. Ja ari turpmāk būtu nodevies fotografēšanai. Taču viņš bija dzinies pēc paradīzes putna. Nebija nekāda vraka. Nebija dārgumu. Nebija nekāda apslēpta zelta poda. Bija tikai dzīvībai bīstams kanāls ar smiltīm un okeāna ūdeni. Tāds pats tukšums, kāds valdīja kanāla dibenā, pildīja Strekena dvēseli. Pēdējā cerība par savu ekspedīciju biroju Kārību salās izdzisa kā svece.

Sumo plaukstdators un sonārs, tāpat kā viss uz kutera klāja, bija labā kārtībā. Būtu muļķīgi domāt, ka tie nedarbojas, kā nākas. Ja vien kanāla dibenā kaut kas liels gulētu, sonārs to katrā ziņā fiksētu. Neticama bija ari doma, ka vectēvs kļūdījies. Hamiltons bija apstiprinājis, ka kuģis nogrimis pie Malaizijas krastiem, un Strekens nespēja iztēloties, ka vectēvs nošāvis greizi.

Strekens atcerējās grāmatu, ko bija redzējis plauktā Mollijas dzīvoklī, - "Otrā pasaules kara kuģu katastrofas". Ja vien viņš tajā būtu ieskatījies, viņš zinātu, vai vraks pirms daudziem gadiem ir atklāts un izcelts vai nav. Pilnīgi iespējams, ka bija. Japānas un Lielbritānijas varas iestādes zināja par kuģa pazušanu, un abu valstu amatpersonas varbūt tīkoja to atrast tikpat ļoti kā viņš. Britu izlūkdienests katrā ziņā nopratināja vectēvu.

Vai vectēvs pastāstīja, kur kuģis nogrima? Maz ticams, Strekens domāja. Kāda tad jēga bija izgatavot aproču pogas? Kāda jēga radīt mīklu, ja viss jau beidzies? Nē, vectēvs pārliecināja pratinātājus, ka vraka atrašanās vietu nezina, Strekens nosprieda. Tas droši vien nebija grūti. Bija tumšs, ser. Mani nesa jūdzēm tālu, līdz izskaloja krastā. Nemāku teikt, ser. Tā bija sala, un tas ir viss, ko redzēju.

Jābūt citam izskaidrojumam. Varbūt pēc šīm koordinātām nav jāmeklē kuģa vraks, varbūt šī vieta saistīta ar citu notikumu vectēva dzīvē? Varbūt koordinātas ir pareizas, taču te ir kas cits, nevis vraks? Varbūt tās nemaz nav ģeogrāfiskas koordinātas, bet gan šifrs, par ko viņš nemaz nav iedomājies?

Absolūta neveiksme. Šie vārdi paukšķēja Strekenam prātā kā šautenes lodes.

Pamazām viņam kļuva skaidrs, ka viņš visu salaidis grīstē. Viņa plāns izklausījās aizraujošs, taču bija aplams. Viņam jāatgriežas sākumpunktā un jāsāk viss no gala. Viņam atkal vajadzēs rindiņu pa rindiņai analizēt to nolāpīto dzejolīti.

Strekens aizkūpināja cigareti, nezinādams, ko citu lai dara. Viņš smēķēja veselu pusstundu. Nebutu viņš tā nogrimis domās, varbūt viņam liktos dīvaini, ka Pili Parangs darbojas ar ultraīsviļņu radioraidītāju.

44

Strekens sēdēja un gremžas.

No galvenās kajītes iznāca Keitija. Viņa bija ietinusies vienkāršā zilā sarongā. Vējš satvēra plāno audumu un plakšķināja to viņai pa kāju gluži kā karogu ap mastu. Viņa savilka ietērpu ciešāk, uz īsu mirkli pavērdama skatienam savas skaistās slaidās kājas. Strekenam sirds salēcās. Viņa nekad tam nebija šķitusi tik skaista.

Keitija viņu apbūra. Lai gan viņa vēl īsti nebija atguvusies pēc šķiršanās no Maika, Strekena klātbūtnē viņa jutās brīvi - it kā viņai nebūtu nekā slēpjama un nekas nebūtu jāpierāda. It kā šāda vide viņai būtu pierastāka par pierastu. Viņa bija reizē trausla un sīksta. Parasti viņa izturējās valdonīgi un rosīgi, taču reizēm kļuva maiga un kautra. Lūkodamies uz Keitiju, Strekenam šķita, ka pazīst viņu visu mūžu.

Pēdējās divas dienas bija abus satuvinājušas. Taču Strekens, atcerēdamies pārmetumus par savu sākotnējo izturēšanos, pat nedomāja spert soli uz priekšu - lai tur lūst vai plīst! Viņš pietiekami bieži uzsmaidīja Keitijai, tā pauzdams, ka pretēji iepriekš apgalvotajam tā visādā ziņā ir viņa tips, un Keitija, it kā atsaukdamās, kļuva aizvien draudzīgāka. Kad Keitija apsēdās viņam blakus, abu augšstilbi saskārās, un ne viens, ne otrs neatvirzījās.

Iepriekšējā vakarā viņi līdz vēlai naktij bija sprieduši par Kirasao. Strekens pastāstīja par savu ieceri uzcelt vienkāršu namiņu Svētā Mihīla līcī, par domu iegādāties kuteri un nodibināt fotoekspedīciju aģentūru Arubas un Bonaires apkaimē. Par Molliju Ņūkrisu un aizliegumu atgriezties Kirasao Strekens neko neteica, it kā nekā tamlīdzīga nebūtu. Viņš negribēja sabojāt vakaru.

- Galvu augšā, Lānselot! Varbūt mēs varētu vismaz ienirt? - Otrā diena, četri pēcpusdienā. Līdz šim viņi bija iztērējuši gandrīz tūkstoš dolāru un nebija pat iemērkuši ūdenī skābekļa balonu. Nav peļams priekšlikums, Strekens nosprieda. Iespējams, tas viņu uzmundrinās.

Viņš vienojās ar Sumo, ka tas piestūrēs kuteri pie kreisā rifa gala. Strekens paskatījās pār reliņiem uz rifu, kas grima dzelmē. Tur būs interesanti ienirt. Nospriedis, ka, izmetot enkuru, var sapostīt koraļļu sienu, viņš sacīja Sumo, lai tas seko viņu izelpas burbulīšiem. Viņi peldēs pa straumi un ienirs divdesmit metru dziļumā. Ar četrdesmit minūtēm būs pietiekami.

Vēl arvien drūms, viņš uzvilka hidrotērpu un izgāja pa pakaļgala vārtiņiem. Keitija, kā parasti, bija vienu soli priekšā.

Viņi ienira gar rifu dzelmē. Skats bija satriecošs, un redzamība - gandrīz trīsdesmit pieci metri. Koraļļu siena dziļumā kļuva aizvien biezāka. Jūras dibens bija nosēts ar jūraszvaigznēm, jūrasgurķiem un tukšiem gliemežvākiem. Visapkārt kā krītošu lapu vērpetes bariem virpuļo- ' ja tauriņzivis. Caurspīdīgu mazuļu bariņā slēpās jūras adata. Rifa siena it kā izgaisa - tās apveidi vēl bridi atmirdzēja sudrabā, bet drīz ietinās ēnās.

Valdīja pilnīgs klusums, ko traucēja tikai pašu elpas vilcieni. Strekens juta, ka atslābst. Šeit par viņa nedienām nevienam nebija nekādas daļas. Mantojumi, apsūdzības izvarošanā, National Geographic redaktori, melīgi krusttēvi

un Interpola izmeklētāji - tam visam šajā zemūdens Ēdenē nebija nozīmes. Niršana zem rifa lieliski uzlaboja omu. Vēl dažas minūtes, un viņa dusmas būs kā ar slotu aizslaucītas.

Sprauslādams ar neredzamu sprauslu, garām pašāvās astoņkājis. Strekens pastiepa roku, lai to aizskartu, taču tas aizdrāzās uz akmeņu krāvumu desmit metrus zemāk. Gribēdama to aplūkot, Keitija nira tam līdzi. Strekens sekoja, viņas ziņkāres uzmundrināts.

Strekens no maisiņa, kas bija piestiprināts pie peldspē- jas kompensatora, izņēma kabatas lukturi. Akmeņu grēda pletās futbollaukuma lielumā. Kādu dienu pēdējo simt gadu laikā, okeāna dibenam miegā sakustoties, tie bija no- gruvuši. Otrā rokā Strekens turēja fotoaparātu. Astoņkā- ju āda vizēja krāšņos, līksmos toņos, un fotogrāfijās tie izskatījās lieliski. Strekens ieskatījās spraugā. Luktura stars necik tālu tumsā nesniedzās, tāpēc viņš iegrūda caurumā plaukstu, lai izvilinātu dzīvnieku ārā.

Lai gan Strekens bija impulsīvs cilvēks, šāda rīcība liecināja vienīgi par muļķību. Pārbiedētais astoņkājis izlaida necaurredzamas tintes mākoni un pašāvās garām, uz- grūzdamies Strekena rokai tik strauji, ka viņam izkrita no pirkstiem lukturis. Nepateicīgais ķēms, viņš nodomāja. Es varēju tevi padarīt slavenu.

Strekens vēlreiz iebāza roku spraugā, taču pirksti neko nesataustīja. Nolēmis atrast lukturi, viņš mēģināja izkustināt akmeni pludmales bumbas lielumā. Spiezdams no visa spēka, Strekens to nedaudz izļodzīja, un koraļļu kaļķainā saistviela, kas turēja akmeņus kopā, ieplaisāja. Viņa darbošanās nebija nekāds labais paraugs Keitijai, taču kabatas lukturis bija dārgs un - sasodīts! - viņš negra- sījās to atstāt dzelmē. Ne tagad, kad līgums ar National

Geographic bija apdraudēts. Verhūvens katrā ziņā jau bija paspējis iepazīties ar Makoliju Gilkristu, un Strekena nākotne, ienākumi un labā slava karājās mata galā.

Keitija, piebakstījusi viņam pie pleca, pakratīja pirkstu. Strekens sabozās. Viņš dabas aizsardzības jomā nebija nekāds iesācējs un negrasījās klausīties padomos, ka postīt rifu nav labi. Gluži vienkārši viņš vēlējās atgūt savu lukturi. Turklāt, ja nebūtu viņa bilžu, cilvēki nezinātu, kas jāaizsargā. Tiesības pārvietot vienu otru akmeni viņš bija nopelnījis. Taču šajā brīdī to izskaidrot Keitijai nebija iespējams, tāpēc viņš uzskrīpāja uz planšetes: Palīdzi man!

Viņa nepalīdzēja.

Un nebija arī vajadzības. Strekenam izdevās akmeni izkustināt, un tas izgāzās no savas vietas, saceldams koraļļu smilšu mutuli. Zem ūdens visam ir daudz mazāks svars, un izkustinātais akmens noripoja pa krāvumu lejup gluži kā bez vadības palikušas kamaniņas, līdz nozuda tumsā. Abi pārsteigti lūkojās izlauztajā spraugā.

To, ko viņi ieraudzīja, niršanas instruktoru valodā dēvē par slēgtu vidi. Strekens to sauca par alu.

45

Strekens bija gluži kā atvēlis akmeni no ieejas kapenēs. Abu acu priekšā pavērās plats melns caurums. Kā snieg- pārsliņas bezdibenī lidinājās sacietējušo koraļļu drupatas. Strekens un Keitija, brīdi vērušies alā, palūkojās viens uz otru. Un atkal alā.

No Strekena kabatas luktura nebija ne miņas. Acīmredzot tas bija iekritis dziļāk, jo tā gaismu nevarēja redzēt. It kā viņi būtu pacēluši kanalizācijas lūkas vāku un ieraudzījuši ieeju senā vulkānā. Strekens notīrīja planšeti un uzrakstīja Keitijai vēl vienu ziņu.

Manā somā ir otrs lukturis. Piesien pie slogjostas un nolaid! Uzniršu pēc 5 min.

Viņa veltīja Strekenam skatienu, kas pauda, ka viņa nav nekāds izsūtāmais zēns, tāpēc Strekens piezīmēja dažus bučiņu apzīmējumus un samirkšķināja acis, cenzdamies Keitiju iežēlināt. Izrāvusi planšeti Strekenam no rokām, viņa uzrakstīja atbildi:

LABI. ILGI NETŪl^ĀJIES UN AIA NELIEN! Viņš pamāja. Tas bija svarīgs niršanas likums - ja neesi īpaši trenēts, ja tev nav atbilstoša ekipējuma, ja līdzi nenirst vismaz viens cilvēks, slēgtā vidē nedodies.

Bija vēl viens likums - pēc Strekena domām, tikpat nozīmīgs. Ja nevēlies saņemt bargu sodu, klausi Keitiju Lū- keri. Viņš iztēlojās Keitijas dusmu izvirdumu, ja viņš viens izpētītu alu. Taču tādas pārdomas bija liekas. Strekenam ne prātā nenāca iestrēgt kādā alā. Viņš tikai gribēja tur ie- spidināt gaismu - varbūt izdosies atrast iekritušo lukturi.

Kad Keitija pagriezusies peldēja prom, Strekens satvēra viņu aiz potītes un pavilka atpakaļ. Abi zem ūdens atradās jau piecpadsmit minūtes. Strekens parādīja uz pulksteni un pacēla piecus pirkstus, pēc tam trīs. Tas nozīmēja, ka pēc pieciem metriem uz trim minūtēm jāapstājas. Tāda bija drošības prasība, ja nira dziļāk par astoņpadsmit metriem. Ja tā nerīkojas, organisms neatbrīvojas no slāpekļa, un slāpekļa pārbagātība asinīs izraisa dekompresijas jeb kesona slimību.

Keitija pārbolīja acis, pauzdama, ka nav to aizmirsusi, un, sparīgi vēzēdama peldpleznas - ar vienu nobrāzdama Strekenam ausi -, aizpeldēja. Viņš izpūta dažus gaisa gredzenus un apsēdās, lai pagaidītu. Akmeņu laukā dzīvības bija maz, taču, ja labi ieskatīsies, varbūt viņam izdosies ieraudzīt ko iemūžināšanas vērtu.

Strekens pacēla nelielu akmeni un uzgāja mazu ak- meņzivi, kas, jūras dibenā nomaskējusies, gulēja. Tā bija tikai kādas četras collas gara, taču ne mazāk bīstama kā iepriekšējā dienā sastaptā garspuru pelēkā haizivs. Ak- meņzivij uz muguras ir trīspadsmit spuras ar asām adatām, kurās ir dziedzeris ar ātras iedarbības indi. Ja uz šīs radības uzkāpj, tā indi izdala, un upuris iet bojā. Strekenam ne prātā nenāca aizskart spuru, toties viņš noregulēja fotoaparātu un trīs reizes nospieda slēdzi. Apgaismojums nebija ideāls, jo traucēja ūdenī peldošās daļiņas. Žēl, jo fotografēt bija viegli - modelis gulēja pilnīgi nekustīgs, uz zibspuldzi nereaģēdams.

Strekens juta vilinājumu izpētīt alu. Šī doma viņu durstīja, it kā būtu bruņota tādām pašām asām adatām kā akmeņzivs. Tikai iemet aci! Kāds ļaunums notiks, ja drusciņ paskatīšos? Viņš bija apbraucis puspasaules, lai šeit ienirtu, un tagad te kvernēja, laizdams burbuļus un ievērodams noteikumus.

Keitija kavējās, acīmredzot atvilkdama elpu drošības pauzē, un rezerves lukturi atgādās pēc vairākām minūtēm. Pēc Strekena aprēķiniem, atvere bija pietiekami plata, lai viņa balons nekur neieķertos, kā tas gadījās pie Haha rifa. Tikai iemetīšu aci. Keitija to nemaz neuzzinās.

Iegrozījies tieši pretim alas spraugai, viņš izelpoja un ieslīdēja starp akmeņiem.

Un nokļuva pavisam citā pasaulē. Pa atveri iespīdēja pietiekami daudz gaismas, lai redzētu alas griestus. Tie bija apaļi un slīpi - kā koraļļu katedrāles kupols. Šeit, kur neiespiedās saules stari, ūdens bija vairākus grādus vēsāks, un šā paša iemesla pēc tas bija brīnišķīgi dzidrs. Bez saules gaismas te neauga ne aļģes, ne planktons. Viņš bija ieniris gluži kā šķidrā kristālā.

Apzinīgi nirēji ievēro trešdaļas likumu. Viena trešdaļa balona satura jāizlieto, lai tiktu pie mērķa, otra trešdaļa - atpakaļceļam, un trešā paredzēta ārkārtējiem gadījumiem. Strekena balonā bija palikušas divas trešdaļas skābekļa, un, viņaprāt, tas bija daudz. Gaisa patēriņš atkarīgs no vairākiem faktoriem. Divi no tiem ir elpošanas paņēmiens un plaušu tilpums. Pārējie ir bailes, aukstums un dziļums. Par pirmajiem diviem Strekens neuztraucās - grūtāk bija pārvarēt otrus trīs. Tie liks skābekļa krājumiem izsīkt krietni straujāk. Viņš patiešām drīkstēja tikai paskatīties.

Viņš peldēja lejup, vēlēdamies noskaidrot, cik dziļa ir ala. Sirds krūtīs dauzījās. Lukturis vēl aizvien nebija redzams, un viņš sprieda, ka tas iegrimis smiltīs alas dibenā. Strekenu pārņēma nojausma, ka viņu gaida kas īpašs.

Viņš ieskatījās dziļummērītājā - četrdesmit metru. Četrdesmit pieci. Augšā kā nimbs mirdzēja atvere. Strekens devās lejup tieši pa gaismas stabu, kas, gluži tāpat kā viņš, ari šajā alā ieskatījās pirmo reizi. Nirdams aizvien dziļāk, viņš it kā devās kapeņu labirintā zem katedrāles, kur kļuva tumšāks un tumšāks.

Piecdesmit metru dziļumā gaismas stabs beidzot aprāvās. Viņš bezbailīgi turpināja ceļu aklajā tumsā un atvairīja bailes, mierinādams sevi, ka nirs augšup, tiklīdz to vēlēsies, un atradīs saules gaismas stabu. Pēc trim metriem bailes tomēr guva virsroku.

Alā valdīja piķa melna tumsa. Kā pamestā raktuvju šahtā. Viņš lidoja izplatījumā. Viņš bija bez svara. Viņš atradās, cik vien tālu iespējams no cilvēkam dabiskas vides. Rokas izpletis, viņš aizsargājās, pats nezinādams, no kā. Collas attālumā varēja būt jebkas. Akmeņi vai lēcien- slānis. Vai asi zobi. Iespējams, viņš peld pa klints plaisu, kas novedīs strupceļā, kur nevarēs pat apgriezties.

Strekens nespēja saskatīt savu roku. Un dziļummērītājā skalu ari ne. Viņš domās skaitīja dziļumu - viens pleznas vēziens nozīmēja vienu metru. Piecdesmit trīs, piecdesmit četri metri. Visapkārt joprojām bija akla tumsa. Viņš nolēma nirt līdz sešdesmit metriem.

Varbūt viņš atklājis ieplaku, kas līdzīga Marianas dziļ- vagai? Marianas dziļvaga stiepās gar Guamas salas dien-* vidrietumu piekrasti, kas nebūt nebija tālu, un tās dziļumu lēsa ap vienpadsmit tūkstošiem metru. Strekens bija piecdesmit septiņu metru dziļumā. Līdz rekordam vēl diezgan tālu. Joprojām bija tumšs, joprojām viņš taustījās. Joprojām vienīgā skaņa bija paša elpas vilcieni - kā vēja brāzmas naktī. Viņa baiļu izpausme, vienīgais atskaites punkts.

Tumsa bija absolūta, un Strekens apjauta, cik ļoti riskē. Piecdesmit astoņi metri. Viņi varētu vēlāk šeit atgriezties ar piemērotu aprīkojumu. Piecdesmit deviņi. Ar lukturiem un signālraķetēm. Sešdesmit. Viņam pat nebija pienācīga hidrotērpa tik aukstam ūdenim. Sešdesmit viens. Strekens sāka trīsēt. Jāgriežas atpakaļ. Sešdesmit di vi. Par neveiksmīgu šo ekspedīciju nevarēja dēvēt. Viņš bija uzgājis zemūdens alu, ko vērts izpētīt sīkāk. Sešdesmit trīs. Ja viņš tagad metīs plinti krūmos, tas nebūs nekāds negods. Sešdesmit četri. Lubi, diezgan!

Un tad - pēc Strekena aprēķiniem, sešdesmit piecu metru dziļumā - viņš ar plecu kaut kam uzgrūdās, to nobrāzdams. Viņš nebija spēcīgi pavēzējis peldpleznas, tāpēc trieciens bija tik negaidīts, ka viņš izbīlī sarāvās un iesūca skābekli - atskanēja skaļa švīkstoņa kā ventilatora pastiprināti Dārta Veidera elpas vilcieni.

Naktī iedams uz tualeti, cilvēks drošības pēc izstiepj rokas. Ja viņš kaut kam uzskrien virsū, tad zina, kas tas ir. Viņš nolamājas, taču viņu nepārņem nelabums, viņš nekampj pēc gaisa, it kā tie daži malki būtu pēdējie viņa dzīvē. Viņš nevēcina rokas, kā zaudēdams līdzsvaru. Strekens rīkojās tieši tā, un tas maksāja vērtīgus gaisa malkus.

Taustīdamies tumsā, viņš sagrābstīja vēl ko. Grubuļainu virsmu. Iespējams, tā bija klints. Vai sasniegts dibens? Kad viņš pārlaida virsmai plaukstu trešo reizi, sirds apmeta kūleni. Tā nebija klints, un tas nebija nekas dabisks. Šķita, ka savadais veidojums ir liels.

Strekens papeldēja dažus metrus pa kreisi, neatlaiz- dams plaukstu no virsmas. Viņam likās, ka viņš zina, no kā ir šī virsma. Protams, tā nebija klints. Savilcis pirkstus dūrē, viņš pabungoja. Atskanēja skaļš, spokains klaudziens, un metāliskais troksnis atbalsojās no alas sienām kā bēru zvanu dimdoņa. Tērauda plāksne.

Strekenu pārņēma nevaldāms satraukums, un iztēle uzbūra neticamas ainas. Viņš vēlējās izpētīt vairāk, taču skābekļa bija atlicis maz, turklāt šādā tumsā kaut ko saprast nebija iespējams. Vajadzēs nirt augšā. Tajā brīdī viņš atcerējās fotoaparātu, kas bija gluži vai viņa ķermeņa sastāvdaļa - viņš prata ar to darboties aizvērtām acīm. Viņš prata ar to darboties tumsā.

Strekens noregulēja zibspuldzi uz vislielāko spilgtumu un, pavērsis fotoaparātu pret plāksni, nospieda slēdzi. Apkārtni uz mirkli pārpludināja žilbinoši balta gaisma. Kā zibens melnā negaisa naktī.

Tā bija plata tērauda plāksne. Lai gan to klāja rūsa, bija saskatāmas kniedes, kas turēja to kopā. Plāksne aizstiepās pa kreisi, un varēja manīt, ka alas dibens nav sasniegts. Pēc spilgtā uzplaiksnījuma necaurredzamā tumsa šķita vēl biezāka. Bija zudis ari tas mazumiņš nakts redzamības spēju, ko acis attīstīja niršanas laikā.

Strekens papeldēja uz kreiso pusi, neatraudams plaukstu no plāksnes. Tā krasi liecās, līdz pēkšņi izbeidzās. Pirksti sataustīja asu malu. Nostājies taisni, viņš atkal pavilka fotoaparātu sev priekšā un nospiedza slēdzi.

Alā uzzibsnīja vēl viena baltas gaismas eksplozija. Tikai uz sekundes daļu. Divtūkstoš piecsimto daļu sekundes. Taču ar to pietika. Pietika, lai izgaisinātu pēdējās Strekena šaubas par savas versijas pareizību. Viņš pagu1 va ieraudzīt, ko atradis. Trīsdesmit metrus pa labi pazibēja fragments no vēstures - pretgaisa aizsardzības lielgabals ar dubulto stobru rūsēja uz japāņu kuģa klāja.

Eds Strekens bija atradis savu mantojumu.

46

Pili Parangam vajadzēja mazliet vairāk par četrdesmit piecām sekundēm, lai pārņemtu Esprit Bleu vadību. Tā kā Strekens un meitene bija zem ūdens, pretinieks bija pievārējams daudz vieglāk. Pietika ar pēkšņumu un Sumo pistoli, ko pirms dažām stundām viņš bija izņēmis no makšķerēšanas klāja skapīša un noslēpis salonā, lai īstajā brīdī tas būtu pa rokai. Pēc Strekena un Keitijas nozušanas nogaidījis desmit minūtes, viņš rīkojās. Nirējiem, kas ienirst dziļāk par astoņpadsmit metriem, uznirstot jāapstājas un jānogaida. Pili to zināja. Viņam atlika piecas minūtes, lai sagatavotos nirēju sagaidīšanai.

Atriebība ir vissaldākā, ja netiek sasteigta, un Pili Pa- rangs jau sen ilgojās pēc kaut kā salda. Ikviena viņa pora bija pilna ar naidu pret Strekenu. Iekrāsodams asinis melnas, tas ritēja dzīslās kā tinte. Eds Strekens. Cilvēks, kurš viņus nodeva. Cilvēks, kurš vainīgs Runi nāvē.

Dārgakmeņu slīpētājs to redzēja pats savām acīm un apzvērēja savu vārdu patiesumu pie sava bērna dzīvības. Pili rakstīja viņam uz cietumu un vairākas reizes lika atkārtot, ko viņš liktenīgajā vakarā redzējis, līdz zināja tos notikumus no galvas visos sīkumos un spēja iztēloties tik skaidri, it kā pats būtu bijis tur klāt.

Karsts vakars Kualalumpuras centrā. Pārpildīts bārs. Viņa brālis Runi, ģērbies teniskreklā un Levis džinsos, sarunājas ar Strekenu, Anvaru un abiem pārējiem kurjeriem. Viņi dzer alu un ēd popiah. Strekens iziet no bāra un piezvana pa savu mobilo. Pēc minūtes bārā pa sētas- puses durvīm iegāžas policija. Strekens uz mirkli parādās, pārbaudīdams, vai viņa ziņojums saņemts, tad pagriežas un bēg kā tāds gļēvulis, kas viņš patiešām arī bija. An- vars stāstīja, cik drosmīgi Runi pretojies, notriekdams gar zemi vairākus policistus, līdz beigu beigās tie viņu pievārēja. Policisti viņu sita un sita, lai gan viņš jau bija zaudējis samaņu, un, kad vilkts prom, viņš bijis ļengans kā lupatu lelle. Pili par to uzzināja tikai pēc dažām dienām, kad augstās tiesas tiesnesis jau bija atļāvis atslēgt brāļa dzīvības uzturēšanas aparatūru.

Visā vainīgs bija Strekens.

Eds Strekens. Pili nebija cerējis šo cilvēku vēl kādreiz sastapt, taču pats Dievs viņam to atsūtīja. Kā gan citādi to varēja izskaidrot? Strekens bija ieradies no otras pasaules malas, atbraucis uz Tiomanu un uzmeklējis viņu, uzdodamies par viņa draugu. Tā bija dāvana. Dievs vēlējās, lai viņš atriebj brāli.

Sākumā Pili gribēja rīkoties uzreiz, taču saprata, kā jānogaida. Godīgā cīņā Strekens varēja viņu uzveikt, jo Pili stiprā puse bija negodīga cīņa. Bruņojies ar pacietību, Pili bija pārliecināts, ka izdevība radīsies. Nelielā salā notvert cilvēku ir daudz vieglāk nekā pilsētā, kur ļaudis sāk baumot un uzdot nepatīkamus jautājumus. Tāpēc, ieraudzī- * jis Strekenu aplūkojam "Ariadni", doma nogalināt viņu jūrā šķita skaista savā vienkāršībā. Turklāt, ja viņš stātos pretī Strekenam Tiomanā, viss ātri vien būtu galā. Pili naids bija rūdzis desmit gadus - dažas dienas viņš varēja paciesties.

Uzzinājis, ka Strekens meklē kuteri, Pili saprata, ka tikt uz tā klāja būs vieglāk par vieglu. Atriebības koncepcija

japāņiem nav sveša, un Vakahama labprāt deva atļauju braukt. Un Sumo mīlestība uz amerikāņu dolāriem, kā izrādījās, bija stiprāka par netīksmi pret nelūgtiem viesiem. Taču Pili joprojām, demonstrēdams nepieredzētu savaldību, nogaidīja, līdz kļuva skaidrs, kas īsti Strekenam padomā. Pili pārzināja Kerkullu salas un, kaut ari pats ūdeņos nenira, bija uzaudzis starp cilvēkiem, kas ap šīm salām zvejoja gadiem ilgi. Nekāda kuģa vraka šeit nebija. Strekenam rādījās mantrausības izraisītas halucinācijas, un viņa nodoms bija bezjēdzīgs.

Savā ziņā tas Pili sagādāja vilšanos. Pret Strekena brīvo, neatkarīgo garu viņš juta cieņu, ko nomāca melna skaudība un nenovīdība. Pavisam īsu bridi givailo zēniskā aizrautība bija pielipusi arī viņam. Viņš ļāvās sevi pārliecināt, ka šis brauciens sniegs ne vien lielisku izdevību atriebībai, bet arī šādus tādus materiālus labumus. Taču, izdibinājis Strekena plānus, viņš palaida šīs cerības pa vējam. Nekāda peļņa šeit nebija gaidāma, tāpēc nebija vairs jēgas vilcināties.

Pili domās sev uzsmaidīja un ķērās pie darba. Viņš neatcerējās, kā šis plāns radies, taču tas bija izcils. Atriebība būs iespaidīga un acij tīkama. Atmaksas dzīres ar diviem ēdieniem. Tiesa, tās būs saistītas ar zināmiem papildu asinsdarbiem, taču, ņemot vērā apstākļus, tas bija pieļaujams. Viņš pazina Sumo un Šlīpiju daudzus gadus, taču viņu mājas bija kontinentā, un viņi ieradās Tio- manā tikai tūristu sezonā. Viņi nebija draugi, tikai paziņas. Viņi bija nenozīmīgi. Atriebības kontekstā viņu dzīvībai lielas vērtības nebija.

Masīvais kapteinis stāvēja uz komandtiltiņa ar plato muguru pret Pili. Viņš dzirdēja Pili tuvojamies, bet nepievērsa tam uzmanību - kļūda, kas viņam maksāja dārgi.

Pili jutās nedaudz muļķīgi, uzkāpdams uz liektā dīvāna, kas atradās aiz kapteiņa krēsla, - citādi viņš nespēja aizsniegt lielā vīra galvu, lai pa to apdullinoši iebelztu. Revolvera spals triecās pret Sumo pakausi, un milzis, pat neiestenējies, paklausīgi sabruka. Uzkritis uz vadības paneļa, viņš tur sastinga nekustīgs un smags kā tikko nošauts meža zvērs. Pili satvēra viņu aiz apkakles un, no- stīvējis nost no svirām, atgāza krēslā. Tad viņš devās meklēt Šlīpiju.

Viņi sastapās salonā. Šlipijs kambīzē grieza zivi un gatavoja kariju. Ieraudzījis Pili ar šaujamo rokā, viņš uzreiz saprata, ka izvēle ir vienkārša - vai nu dzīvot, vai mirt. Uz Pili zēna bezbailība atstāja iespaidu. Bailes Šlīpija skatienā bija jaušamas tikai mirkli, tad viņa acis samiedzās un roka sažņaudza virtuves nazi. Pili nospieda revolvera mēlīti.

Lode trāpīja ķermeņa augšdaļā, atsviezdama Šlīpiju pret izlietni. Tad viņš noslīga uz grīdas. Pili pusminuti nogaidīja, tēmēdams galvā. Taču šlīpijs, tāpat kā viņa tēvocis, nekustējās. Asins peļķe, kas izplūda no kreisā pleca, vēstīja, ka pēc otrā šāviena vajadzības nav.

Atriebības alkas drīz tiks remdētas, Pili domāja. Nirējiem par to, kas notiek uz kutera, nebija ne jausmas. Varu uz tā pārņēma viņš. Vēlāk vajadzēs tam pielaist uguni, lai izskatitos pēc negadījuma. Pārplīsusi degvielas' caurule vai gāzes noplūde kambīzē - to viņš izlems. Nebūs nekādu pierādījumu, nekādas izmeklēšanas. Pēc tam glābšanas laivā viņš ieradīsies salās, kur gaidīs Fubuki helikopteru, - pirms neilga laika Pili nosūtīja uz japāņa jahtu ziņu par savu atrašanās vietu un pavēstīja Vakaha- mam, ka pēc tumsas iestāšanās var doties viņam pakaļ. Bija atlicis tikai viens darbs.

Pili atgriezās uz komandtiltiņa un vadīja kuteri uz priekšu, līdz atradās virs nirējiem. Tur viņš kuteri apstādināja un paskatījās pār reliņiem. Burbulīši uz ūdens virsmas plīsa dažādās vietās ar dažādu laika atstarpi. Bija skaidrs, ka Strekens un meitene vairs nav kopā. Viens jau peld augšup. Pili, ieskatījies ciešāk, ieraudzīja ūdenī tumšu apveidu. Keitija lotosa pozā kavējās piecu metru dziļumā. Glīts meitēns, nav vārdam vietas. Žēl, ka patrāpījusies nepareizā laikā un vietā. Pili ne mirkli neiedomājās, ka Keitiju varētu pasaudzēt. Galu galā viņš tikai izpildīja Dieva gribu.

Cieši satvēris ieroci, Pili noskrēja pa kāpnēm, lai sagaidītu viņu atgriežamies uz klāja.

47

Jūras dibenā gluži kā kapa gulēja kuģis. Tads bija vienīgais Strekena izskaidrojums tam, ko viņš bija uzgājis.

Ala kādreiz bijusi vulkāna krāteris, Strekens sprieda. Iespējams, neliela atvere liela kalna nogāzē, daudz lielāka nekā rifs, gar kuru viņi nira. Gadsimtu gaitā ap krāteri izauga rifs, un koraļļi aizsedza tilpi. Pēc simtiem, tūkstošiem, varbūt pat miljoniem gadu japāņu kuģis iebrauca Kuantanas ostā, uzņēma karagūstekņu kravu, pacēla buras un devās jūrā, kur to pārsteidza neganta vētra. Kapteinis neparedzētajos laikapstākļos apmaldījās. Pūlēdamies izvairīties no seklā kanāla starp abiem rifiem, viņš ietrieca kuģi rifa ārējā malā, un asā koraļļu siena bez pūlēm pāršķēla kuģa dzelzs bortu, atvērdama korpusu kā konservu kārbu. Kuģi piepildīja ūdens, un tas grima. Noslīdējis gar rifa nogāzi, tas nogāzās uz koraļļu kārtiņas pārsegtās atveres, kas iebruka. Senā vulkāna krāteris bija vaļā, un kuģis tajā iekrita kā akmens.

Process sākās no jauna. Rifs auga. Šajos ūdeņos tas droši vien veidojas diezgan strauji - divdesmit seši, divdesmit septiņi grādi ir optimālā temperatūra koraļļu augšanai. Šeit jūra bija tam kā radīta, un šādos apstākļos rifs var uzaugt pat par metru gadā. Sešdesmit trīs gadi - pietiekami, lai okeāns labi noglabātu savu guvumu. Dzelme bija aprijusi savu laupījumu kā milzu gliemezis, paslēpdama to no ziņkārām acīm. Vraks, nevienam nezināms, tur gulēja kopš tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada. Neredzams cilvēka acīm, neatklājams mērinstrumentiem. Tā atrašanās vieta bija zināma tikai vienam kuģa pasažierim, kas vētras izraisītā katastrofā palika dzīvs.

Bet nu vairs ne.

Strekens iztēlojās panikas pārņemtos ļaudis uz kuģa. Vispārējā apjukumā vectēvs bija izlauzies no kameras. Visapkārt ļaudis slīka, bet Arturs Strekens aizpeldēja - vai ari viņu aiznesa straume - uz krastu divu jūdžu attālumā. Tur, izmantodams Drakona zemesragu par galveno norādi, viņš noteica kuģa katastrofas vietu. Vectēvs, kas prata japāņu valodu, droši vien zināja, ka uz borta ir kas vērtīgs. Vēlāk atgriezies Anglijā, viņš acīmredzot izpētīja Dienvidķīnas jūras karti un atrada Kerkullu salas un Drakona ragu. Lai pasargātu savu noslēpumu, viņš pierakstīja vraka atrašanās vietu, izmantodams sudraba aproču pogas, senu statuju un sagrozītu bērnu dzejolīti.

Lai arī kas atradās uz borta, sešdesmit gados tas bija kļuvis vēl vērtīgāks. Strekens vēl aizvien nebija izprātojis, kā tas var būt, taču pantiņš uz pastkartes piepeši tapa skaidrāks.

Tās ir sudraba vērtībā, Līdz sešdesmit gadu tām aprit.

Pēc tam, ja abas kopā tiksi, Gluži vai pie zelta Liksi.

Viņa vectēvs un tēvs nez kāpēc nebija veltījuši ne mazāko pūļu, lai dārgumus iegūtu. Viņi glabāja noslēpumu, taču necentās mantojumu iegūt. Tā pie viņa nonāca aproču pogas - vispirms viena, kas gluži kā magnēts pievilka otru. Divi metāla gabaliņi cauri laikiem atrada viens otru. Iņ un jan. Kreisais un labais. Platuma un garuma grādi.

Nezinādams, ko šādā saviļņojošā bridi lai iesāk, Stre- kens izņēma no mutes cauruliti, izvilka zem hidrotērpa paslēpto ķēdīti un abas aproču pogas noskūpstīja.

- Paldies, opīt! - viņš sacīja, vērodams burbuļus, kas it kā aiznesa vārdus uz ūdens virspusi. Pateicība bija mazākais, ko viņš varēja veltīt saviem senčiem, tāpēc domās viņš pieminēja ari tēvu.

Pēc brīža Strekenam sanāca smiekli. Viņš uzreiz pazina simptomus. Skābekļa narkoze - droša pazīme, ka laiks doties atceļā. Niršanas psihologiem, ar kuriem viņš bija apspriedies, joprojām nebija viennozīmīga viedokļa par tādas eiforijas cēloņiem, taču vienā ziņā to domas sakrita - slāpeklis asinīs izšķīzdams veido taukainu substanci, kas traucē nervu impulsu pārraidīšanu. Tas nav nekas bīstams, taču var pamudināt cilvēku pastrādāt bīstamus un aplamus darbus. Teiksim, nevis nirt augšup, bet gan aprunāties ar sen mirušiem radiniekiem.

Strekens vēlreiz nozibsnīja fotoaparātu, pārbaudīdams, cik skābekļa atlicis. Tikai septiņdesmit bāru. Rādītājs svārstījās pie sarkanās atzīmes. Laiks doties prom. Gan viņi atgriezīsies pēc dažām dienām ar kabatas lukturiem, signālraķetēm un adrenalīna krājumiem. Viņš savēzēja pleznas, tiekdamies uz saules gaismas stabu.

Strekens peldēja nesteidzīgi, neaizmirsdams, ka jātaupa gaiss. Nirt sešdesmit piecu metru dziļumā ar parasto skābekļa un gaisa maisījumu ir riskanti. Apstāties viņam vajadzēs vairākas reizes. Varbūt labāk, ja viņa balonā būtu vieglāks gaisa maisījums, kur slāpeklis aizstāts ar hēliju vai ūdeņradi. Viņš sev piekodināja, ka palasīs par šo tematu un noskaidros, kas šādās reizēs ir piemērotāks.

Pirmā apstāšanās bija trīsdesmit piecu metru dziļumā, pie ieejas alā. Viņš uzkavējās tur desmit minūtes, ar koraļļu atlūzām un dažādiem sanešiem apslēpdams caurumu.

Bija maz ticams, ka pirms viņu atgriešanās kāds mēģinās šeit ienirt, taču Strekens, nolāpīts, negrasījās pieļaut, ka tas notiek. Akmens, kas sedza caurumu, bija noripojis tālu lejā pa nogāzi, tāpēc viņš pārlūkoja apkārtni, līdz atrada milzu gliemežvāku. Uzlicis to uz cauruma gluži kā vāku uz kanalizācijas akas, viņš maskēja slepeno vietu, uzbērdams tur akmentiņus, smilšu saujas un sakaltušus koraļļu saišķus un mezdams mieru tikai tad, kad atzina - patiešām izskatās dabiski.

Strekens jau grasījās nirt augšup, kad pamanīja to pašu akmeņzivi, kas joprojām nebija pakustējusies. Ieskatījies ciešāk, Strekens redzēja, kāpēc tā. Tai žaunās bija iedūries kaut kas sudrabains, alumīnija folijas gabaliņš vai dzēriena bundžas atvelkamais gredzens. Tas bija noticis cilvēka vainas dēļ, un, ja vien to drīz neizvilks, radība ies bojā nepieauguši. Strekens nosodīdams pašūpoja galvu. Pat tik attālā vietā - Kerkullu salās - cilvēka izmestie atkritumi piesārņoja vidi.

Lai to izņemtu, bija jāveic smalka operācija ar bieziem cimdiem un pinceti rokās, taču Strekenam ne prātā nenāca atstāt zivi aizejam bojā. Viņš izņēma no kabatas plastmasas kārbiņu, iebēra tajā maizes drupačas un piesardzīgi iemānīja tajā akmeņzivi, uzmanīdamies, lai tai nepieskartos. Tad iebēra vēl dažus akmentiņus, lai zivs justos mājīgāk. Kārbiņā gan nebija daudz vietas, tomēr pietiekami daudz ūdens, lai tā izdzīvotu līdz operācijai, ko viņš veiks kuterī. Drošām un vieglām kustībām nākamais ķirurgs ievietoja kārbiņu kabatā.

Tikai tad Strekens atskārta, ka Keitijas slogjosta un otrs lukturis nekur nav redzami.

48

Esprit Bleu atradās tieši virs Strekena. Slogjostai bija jābūt tepat tuvumā. Viņš vairākas reizes peldēja turp un atpakaļ, pārbaudīdams apkārtni, taču no jostas nebija ne miņas. Keitija nebija to iesviedusi ūdenī.

Tam gan nebija nozīmes - tādā alā viņam derēja tikai lēni degošas signālraķetes, nevis kabatas lukturis, kas darbojas ar baterijām. Vairs par to nedomādams, Strckens nira augšup, lai desmit minūtes dirnētu desmit metru dziļumā. Sekundes vilkās kā gadi. Pēc septiņām minūtēm no kutera atskanēja dobjš būkšķis. Skaņa ūdenī izplatās īpaši tālu, un tieši tāpēc jūras zīdītāji sazinās ar skaņām. Austrālijas piekrastē uzspridzinātu dziļumbumbu sonārā iekārta fiksēs pat Bermudu salās. Šis būkšķis gan nebija dzi- ļumbumbas sprādziens, taču neko labu tas nevēstīja. Uz Sumo kutera allaž valdīja kārtība - nebija iedomājams, ka tur kaut kas varētu apgāzties un sabojāt skaisto, gludo klāju. Strekens nevilcinādamies steidzās augšup, nolēmis pakavēties piecu metru dziļumā.

Šeit bija siltāks. Pagāja minūte. Tad vēl viena. Vēl divas trīs minūtes, un viņš varēs uzkāpt uz klāja un noskaidrot, kas noticis. Droši vien viss būs kārtībā, Strekens domāja, taču būkšķis un fakts, ka viņš velti izgaidījās slog- jostu, modināja bažas. Labi vēl, ka virs galvas bija tikai viens kuģa korpuss - Strekenam nevajadzēja raizēties, ka ieradušies negaidīti viesi.

Lai pārliecinātos, ka viņam nedraud dekompresijas slimība vai slāpekļa narkoze, Strekens sāka prātā skaitīt haizivju sugas. To ir vairāk nekā trīssimt piecdesmit, un Strekens sprieda, ka var nosaukt septiņdesmit. Viņš bija nofotografējis apmēram četrdesmit piecu sugu pārstāvjus. Atbilstoši pasaules daļai, kurā viņš atradās, Strekens sāka ar Sphyrnidae. Lielā āmurhaizivs, robotā āmurhaizivs, parastā āmurhaizivs, mazā āmurhaizivs. Nosaukumi bira cits pēc cita. Tālāk Lamnidae. Lielā baltā haizivs, Atlantijas mako haizivs, garspuras mako haizivs, Klusā okeāna siļķhaizivs, milzu haizivs.

Pašsajūta bija laba. Smadzenes darbojās ka ieeļļotas. Viņš nolēma izmēģināt laimi ar Carcharhindidae. To bija apmēram piecdesmit, un Strekens cerēja nosaukt vismaz divdesmit piecas. Zīdainā pelēkā haizivs, tīģerhaizivs, vērš- haizivs, garspuru pelēkā haizivs, tumšā pelēkā haizivs, īsspuru pelēkā haizivs, vecā draudzene no Kirasao - Kārību rifu haizivs. Pēkšņi noklikšķēja regulatora vārsts. Viņš vilka gaisu, taču gaisa vairs nebija. Vajadzēja doties augšup. Izlaidis no mutes caurulīti, viņš izelpoja un pacēlās pēdējos dažus metrus līdz vietai, kur jūra sastapās ar debesīm.

Strekens izbāza galvu no ūdens un, noņēmis masku, ar plaukstas virspusi pārbrauca pār seju, notraukdams sāli. Tad atvēra acis un… nožēloja, ka to izdarījis.

Pret viņu bija pavērsts Sumo revolveris. Taču netēmēja Sumo, bet gan Pili Parangs. Pili izskatījās priecīgs, viņu ieraudzīdams.

Viss kādreiz notiek pirmo reizi, un šī Strekenam bija pirmā reize, kad pret viņu tiek vērsts ierocis. Strekenam tas nepatika. It nemaz nepatika. Par ieročiem viņš nezināja daudz, bet šo to zināja - pietiekami, lai saprastu, ka mantiņa Pili rokas spēj sašķaidīt viņa galvu. Pistoles stobrs likās tikpat melns kā ala, no kuras viņš tikko bija izlīdis.

Prāts drudžaini darbojās. Ko gan tas nozīmē? Katra ziņā ierocis pret viņu nebija pavērsts mantojuma dēļ - Pili, tāpat kā pārējiem sešiem miljardiem planētas iedzīvotāju, nebija ne jausmas, ka Strekens nupat uzgājis kuģa vraku. Viņš kaut ko nesaprata. Pili bija draugs. Droši vien dzen nelabus jokus. Lēts, dižmanīgs atgādinājums Stre- kenam, kurš te ir galvenais. Tajā pašā bridi Strekens saprata, ka vēlamais nav esošais. Viņu pārņēma bailes. Piepeši apkārtne kļuva dzidrāka un skaidrāka, apveidi, skaņas un krāsas - asākas un spilgtākas. Viņš juta ūdeni skalojamies pār pleciem, maigo okeāna straumi, kas bikstīja pleznas, redzēja saules staru deju vilnīšos.

Uzniršanas laikā peldspējas kompensators bija piepūties, un tā nu viņš šūpojās viļņos - tikpat viegls mērķis kā šķūņa durvis. Strekens nespēja pakustēties. Rokas un kājas bija kā sapītas. Krav maga kursos viņam mācīja, kā jāatbruņo pretinieks uz zemes, taču ne vārda neminēja, kā lai to izdara jūrā, piecu metru attālumā no uzbrucēja. Viņam ap vidu bija piecu kilogramu smaga josta. Atbrīvojies no vestes, viņš nogrimtu kā akmens, taču, lai tas notiktu, viņam jāatsprādzē trīs plastmasas sprādzes un divi līpslē- dzēji. Tiklīdz viņš sarosīsies, Pili sapratīs, kas viņam padomā. Tāpēc Strekens šūpojās viļņos, ļaudams, lai Pili šauj.

Ilgi nebija jāgaida.

Pili nebija no valodīgajiem. Nekādu melodramatisku uzrunu, nekādu teatrālu paskaidrojumu. Viņš piemiedza aci, notēmēja, un Strekens manīja, ka viņa apakšdelma muskuļi saspringst.

Atskanēja apdullinošs blīkšķis. Strekens kā pa miglu redzēja Pili apakšdelmu nodrebam no atsitiena. Pasaule iegrima tumsā.

Pili Parangam dziļi krūtis modās uzvaras kliedziens, kas pēc mirkļa spalgs un griezīgs izlauzās, pauzdams viņa triumfu. Viss noritēja saskaņā ar plānu, un Runi to redzēja. Runi bija iepriecināts.

Strekenam galva vai plīsa no neizturama trokšņa. Rokas un kājas bija nejūtīgas. Brīdi viņš ļāvās viļņiem, ne- apjauzdams, ka ir dzīvs. Tad melnajā tumsā uzvirmoja sīki gaiši punktiņi, it kā aicinādami to noskaidrot. Viņš pavēra acis, domādams, ka ieraudzīs vīru baltā talārā pie pērļu rotātiem vārtiem. Taču tas nebija Svētais Pēteris. Viņa acu priekšā stāvēja sātans. Turklāt tas smējās.

-     Cik tur trūka, Ed! Vai pamēģināt vēlreiz? - Pili nekad savā mūžā nebija juties tik jautrs. Viņa ļaunākais ienaidnieks bija pilnīgā viņa varā. Eds Strekens stobra galā.

Strekena skatiens pamazām noskaidrojās, galva sāpēja. Viņš pataustīja to ar plaukstu un ieraudzīja, ka pirksti ir asiņaini. Lode bija ietriekusies tukšajā balonā un nokaitēta metāla šķemba skārusi galvas virspusi. Strekens nezināja, kādas sekas būtu šāvienam, kas trāpītu saspiesta gaisa balonā.

-     Nu, Ed? Esi ieradies tieši laikā uz Pili ballīti. Tu esi goda viesis.

Revolveris joprojām bija pavērsts pret Strekenu, taču viņš ievēroja/ ka Pili atslābina tvērienu. Viņš negrasījās Strekenu nonāvēt. Pili kaut kas bija aiz ādas, un tas katrā ziņā bija kas ļoti, ļoti nepatīkams.

-    Ko tas nozīmē, sasodīts? - Strekens jutās apdullis un vārgs. Ieniršana bija viņu nogurdinājusi. Viņš piepeldēja pie kutera pakaļgala, un Pili, ne mirkli nenovērsdamies, mērķēja viņam sejā. Strekens, stāvēdams uz kāpnītēm, novilka pleznas un saniknots svieda ar tām Pili, zinādams, ka rīkojas muļķīgi, taču vismaz jutās pēc tam labāk. Ko tas viss, sasodīts, nozīmēja?

Pili, izvairīdamies no pleznām, smējās. Tad ieraidīja lādiņu ūdenī Strekenam pie gurna. Lode, atstājusi baltu sliedi kā torpēda, ieurbās rifā. Strekens juta ūdeni uzviļņo- jam.

Viņš uztrausās pa kāpnītēm un, pametis skatienu uz makšķerēšanas klāju, sastinga. Ar virvi sasietām rokām tur uz vēdera gulēja Keitija. Virve savukārt bija pievienota makšķerauklai, kas stiepās pāri klājam pie sola, kur bija uztīta uz iespaidīgas spoles. Tā, iespējams, bija lielākā spole Sumo krājumā. Pili bija aizbāzis viņai muti ar kabatlakatu. Keitija nelocījās un necīnījās, acīmredzot saprazdama, ka tas būtu velti. Ne Sumo, ne Šlīpijs nebija redzami. Strekenu pārņēma ļauna nojauta - diez vai abi vēl ir dzīvi. Visticamak ne. Pili uz kutera bija kļuvis par noteicēju.

-     Pili, tu nožēlojamais maita! - Nebija jēgas izlikties jaukam. Strekens viņu pazina pārāk labi. - Ko tu, nolāpīts, esi izdarījis?

Sajutis plastmasas kārbiņu vestes kabatā, viņš to izņēma un pastūma ēnā, lai akmeņzivs nepārkarst. Pili grūda viņu uz priekšu. Paklupis pār Keitiju, Strekens nokrita uz klāja.

-     Pili, Dieva dēļ! Pasaki vismaz, ko tas nozīmē!

Malaizietis uzlika viņam uz kakla kāju un piekodināja

turēt muti. Spiezdams Strekenam rīkli, viņš sāka runāt. No uzbudinājuma viņa balss bija spalga, viņš gandrīz vai ķērca.

-     Es nemaz necerēju, Ed, ka man šī izdevība radīsies, lai gan biju sev nozvērējies - ja vēlreiz tevi sastapšu, dzīvs tu neizspruksi.

-     Kāpēc? Ko esmu noziedzies?

-     Ko esi noziedzies? Joprojām tēlo? Tu ierodies manā valstī, manā salā un klaušini pēc manis, saukdams sevi par manu draugu. Tu man smaidi un jautā, kur ir mans brālis.

Strekens novaidējās. Runi. Viss Runi dēļ. Kā gan citādi?

-     Man ļoti žēl, ka tā notika ar Runi. Sumo man izstāstīja. Es jau grasījos ar tevi aprunāties.

Pili ar pistoles stobru rādīja uz makšķernieka krēslu. Brīdī, kad ierocis nebija pavērsts pret viņa galvu, Streke- nam ienāca prātā, ka viņš varētu Pili uzbrukt. Taču doma pagaisa tikpat ātri, kā radusies. Pili stāvēja kājās, bet viņš gulēja uz muguras. Pili bija veikls un kustējās zibenīgi, turpretim viņam uz muguras joprojām bija divdesmit sešas mārciņas smagais Pressed Steel HP-80 balons.

-    Ja taisīsi pigorus, Ed, sašaušu amerikānietei ceļgalus. Rausies augšā un sēdies uz krēsla!

Pili lasīja viņa domas, tāpēc Strekens darīja, kā likts. Viņš ieskatījās Keitijai acīs, gribēdams meiteni mierināt. Viņa tikko manāmi samiedza acis, it kā mēģinātu pasmaidīt. Strekens nokratīja no muguras balonu un nometa uz klāja. Tajā pašā mirklī gar acīm nošķīda dzirksteles - Pili ar revolvera spalu iebelza viņam pa galvu.

49

Strekens atguvās, taču neizturami sāpēja galva. It kā to spiestu pelēka sāpju plāksne. It kā tuneļa strādnieku brigāde apstrādātu pieri ar urbjiem, veseriem un kaltiem.

Keitija joprojām gulēja uz klāja netālu no viņa kājām, piestumta pie kutera borta. Strekens dzirdēja, ka Pili viņam aiz muguras kaut ko izņem no makšķeru skapīša, un grasījās pacelt roku, lai aptaustītu galvā brūci, taču nespēja to ne pakustināt. Pili bija piesējis viņu pie krēsla un, drošs paliek drošs, piesprādzējis ar krēsla drošības jostām. Adas siksnas spieda plecus un hroma sprādzes urbās miesā kā nolādēta mugurradža zobi. Strekens, pūlēdamies izrauties no saitēm, sāka grozīties gluži kā maniaks trakokreklā. Tas bija bezcerīgi. Viņš atslābinājās, nolemdams, ka taupīs spēkus, kas, iespējams, vēl būs vajadzīgi.

Viņa redzeslaukā ienāca Pili. Vienā rokā tam bija nazis, otrā - pistole. Viņš piespieda stobra galu Strekenam pie acs, un tas sarāvās no sāpēm.

- Es tev pietaupīju labāko vietu, Ed. - Pili iesmējās savus nazālos smieklus, jo viņam joks patika. Tad viņš pievērsās Keitijai. Noliecās, nolika dunci uz klāja un, sagrābis viņu aiz matiem, rāva augšup. Keitija uzlēca kājās kā antilope impala un spēra viņam pa kājstarpi. Spēriens īsti neizdevās, tomēr kāja trāpīja pa augšstilba iekšpusi. Strekens jau kuro reizi apbrīnoja šo sievieti.

Pili acīmredzot juta ko citu, nevis apbrīnu. Novēzējis Keitijai gar seju dunci, viņš tai iesita ar plaukstas virspusi pa muti. Strekens saspringa. Par visu vairāk viņš necieta vardarbību pret sievietēm. Reiz viņš pārmācīja puisi, kas Keitiju iepļaukāja, bet šoreiz nespēja iejaukties. Aiz niknuma Strekenam kļuva nelabi. Keitijai uz zobiem parādījās asinis.

Keitijas uzbrukums Pili it kā atmodināja, un viņš sāka darboties žiglāk. Piegājis pie sola, viņš pacēla makšķer- auklas spoli. Strekens ar šausmām vēroja, kā Pili paņem makšķeri un piestiprina tai spoli, kas piekļāvās makšķerei ar nepatīkamu, ļaunu vēstošu klikšķi. Pēcpusdiena bija karsta un rāma. Vienīgais dzirdamais troksnis bija viļņu skalošanās pret korpusu. Strekens neko nespēja iesākt, vienīgi vērot un gaidīt. Noteicējs bija Pili. Un viņš bija piesējis Strekenu pie krēsla, bet pirmo nobendēt gatavojās Keitiju. Velnišķīgs plāns. Strekens uzkliedza, lai viņš izbeidz un attopas.

-     Pasaki man, kāpēc tev tā jārīkojas, Pili!

-    Tu noslepkavoji manu brāli.

-     Viņu nogalināja policija. Tu to zini.

-     Vēl aizvien jokojies ar mani? - Pili notupās viņam priekšā, tā ka abu acis bija vienādā augstumā. - Tevi redzēja.

-     Ko redzēja? Kas? - Strekens izgrūda.

-     Anvars redzēja, ka tu Kotabesutā sarunājies ar seržantu Hamidu.

Strekens pavērsa acis pret debesīm. Viņš sāka saprast. Seržants Hamids bija Strekena draugs, kas dzīvoja netālu no Perhentianas salām. Hamida sievai ielas tirdziņā piederēja teniskreklu stends, un Strekens bija aizgādājis viņai dažas rifa fotogrāfijas un lūdzis tās skenēt uz krek- liniem. Ikviens, kurš redzēja abus sarunājamies, varēja izdarīt aplamu secinājumu.

-     Pēc divām dienām manu brāli arestēja, - Pili turpināja. - Tu biji kopā ar viņu. Tu izgāji no bāra un piezvanīji. Nākamajā mirklī tur iebrāzās policija. Neliedzies, Ed, - citādi es likšu viņai ciest vēl vairāk.

-     Kā īsti Runi gāja bojā? - Strekens varētu lūgties, līdz raibs gar acīm metas, bet šo skatienu Pili acīs viņš pazina. Malaizietis bija ieņēmis prātā, ka Strekens ir vainīgs, un negrasījās no šīs iedomas atteikties. Vienīgais, ko Strekens varēja, - runāt ar Pili un panākt, lai viņš arī runā.

Pili cirta viņam pa seju ar delnu, katru belzienu pavadīdams ar vārdu.

-       Viņu… - sitiens! - piekāva… - sitiens! - līdz… - sitiens! - nāvei… - Sitiens! Sitiens! Sitiens! Strekena galva zvalstījās no vienas puses uz otru, un viņš juta, ka tūlīt zaudēs samaņu. Mutē bija rūgta asiņu garša.

Pili uzbudinājās aizvien vairāk.

-    Tagad laiks makšķerēt. Pamēģināsim atkal pievilināt to haizivi.

Viņš pieliecās un pacēla dunci, kas saulē sudrabaini no- zibsnīja, tad pārvilka Keitijai pār apakšdelmu. Rokas viņai bija sasietas, un pretoties viņa nespēja. Keitija atrāvās, taču duncis iegrieza miesā. Uz klāja nopilēja asins lāses.

Strekens uz krēsla sasprindzis raustīja siksnas, līdz juta sev deniņos pārplīstam asinsvadiņu. Saites nepadevās.

Pili izņēma Keitijai no mutes vīkšķi un, iespēris viņai pa vēderu, pārvēla viņu pāri bortam. Strekens redzēja, ka viņa paver muti, taču iekliedzās tikai spole. Keitija uz īsu brīdi pagāja zem ūdens, tad klepodama un ristidamās iznira. Esprit Bleu viļņos dreifēja. Pili pagaidīja, līdz atritinās apmēram trīsdesmit metri makšķerauklas, tad nobloķēja spoli un ievietoja makšķeri skavā, kas bija piestiprināta pie drošības siksnas Strekenam tieši uz krūtīm. Tik tuvu, tomēr neaizsniedzama. Ja vien Strekens tiktu tai klāt, viņš atritinātu vairāk makšķerauklas, lai tauva negrauztos Keitijai plaukstu locītavās.

Viņa pavirzījās tālāk no lielajām dzenskrūvēm. Labi, Strekens nodomāja. Tās viņu samaltu miltos kā mīksto rotaļlietu. Viņa kūlās pa ūdeni tikai ar kājām, jo rokas bija sasaistītas. Strekens izmisīgi pūlējās izgudrot kādu plānu.

- Taupi spēkus, Keitij! Apvelies uz muguras un… - Tālāk viņš netika, jo Pili viņam iezvēla ar dūri pa acs kaktiņu.

Un tad pēkšņi Pili vairs nebija redzams. Strekens dzirdēja viņu dimdinām augšā pa kāpnēm uz komandtiltiņu. Pēc dažām sekundēm dzinēji ieaurojās, un kuteris rāvās uz priekšu. Makšķeraukla izritinājās kā zutis un piepeši nostiepās taisna kā stieple. Keitija iekliedzās un apklusa, jo mutē saskrēja ūdens. Viņa rīstījās.

Kuteris, uz mirkli palēninājis gaitu, atkal šāvās uz priekšu. Pili izmēģināja dažādus ātrumus, meklēdams piemērotu, lai Keitija uzreiz nepaietu zem ūdens, bet gan turētos kādu brīdi virspusē. Ceturtā reize acīmredzot viņu apmierināja. Keitija slīdēja pa viļņiem kā pakritis ūdens- slēpotājs, kas negrib palaist vaļā virvi. Plaukstu locītavas droši vien plēsa vai pušu. Strekens redzēja, ka viņa pagriežas uz muguras un mēģina turēt galvu virs ūdens. Viņa noasiņoja. Ilgāk par pāris minūtēm viņa neizturēs - vai nu noģībs aiz sāpēm, vai noslīks.

Makšķerkāts, resnākais no pieciem, kas atradās uz klāja, bija izliecies kā precīza parabola. Tas bija spējis noturēt arī Toma Seleka noķerto marlinu. Lielākās marlinas sver pat tūkstoš četrsimt mārciņu, tāpēc nebija ko domāt, ka Keitijas svars kātu varētu salauzt. Strekenam aukla bija jāpārgriež. Viņam jāizrauj makšķerkāts no skavas. Kur palikuši Sumo un Šlīpijs? Kopš uzkāpšanas uz borta viņš nebija redzējis ne vienu, ne otru, tātad ļaunākās aizdomas acīmredzot bija pareizas. Tātad abi guļ uz apakšklāja ar sašautu galvu. Strekens atkal paskatījās debesis. Tās bija skaidras. Tik dzidras, ka pat piecos bija redzamas pirmās zvaigznītes. Sasodīti jauka diena, lai mirtu.

Keitija gura. Pūliņi noturēties uz muguras sagādāja aizvien lielākas grūtības. Viņa grima, un Strekenam atlika vienīgi noraudzīties. Nē, kaut kas bija jādara!

-     Pili! Cik tu gribi? - viņš pilnā kaklā iekliedzās. Pili neatbildēja - acīmredzot vārdus aizpūta vējš. - Pili! Es samaksāšu! Laid meiteni vaļā! - viņš kliedza, cik spēka, pūlēdamies izklausīties drošs. Ja Pili manīs Strekena bailes, tās viņu pamudinās uz vēl lielākām zvērībām. - Pili! Man ir smaragdi!

-     Smaragdi?

Malaizietis piepeši bija tieši aiz muguras, kur pūta Strekenam uz kakla karstu elpu. Strekens nebija dzirdējis viņu nokāpjam. Kuterim droši vien bija ieslēgts autopilota režīms, jo tas traucās vienmērīgā ātrumā. Keitija turēsies varbūt vēl minūti. Viņas plaukstu locītavas katrā ziņā bija saplosītas lupatās. Un nedrīkstēja aizmirst haizivis.

-     Tev ir smaragdi? Neticu!

Taču Pili balss tonī jautās interese. Bija vērts turpināt

-     Es atradu kuģa vraku, Pili. Tajā ir smaragdi. Ja atlaidīsi meiteni, dabūsi visus.

-     Ar visas pasaules akmentiņiem nebūs diezgan, Stre- ken. Tu ar tiem nepiecelsi manu brāli! - Pili iebelza viņam pa pakausi. - Un savu amerikāņu kuci ari nenopirksi.

Strekens saviebās. Nebija laika strīdēties. Trīsdesmit metrus aiz borta Keitija pēdējiem spēkiem cīnījās par dzīvību.

-     Es dažus paķēru līdzi, Pili. Smaragdus. Tie ir kastītē. - Viņš nemācētu paskaidrot, kāpēc iedomājies akmeņ- zivi. Doma uzradās no zila gaisa, un viņam tā nemaz nepatika.

-     Kastītē? - Pili, aizdomu pilns, pārlaida viņam skatienu, atcerēdamies, ka Strekens kaut ko izņēma no kabatas un pabāza zem sola ēnā. - Netaisi stulbus jokus, Streken! Citādi tava nāve būs lēna.

-     Paskaties pats, Pili! Paņem rokā - redzēsi, cik smaga. Kuģis tur, lejā, ir pilns ar smaragdiem. Tikai laid meiteni vaļā.

Pili piegāja pie sola un, nolicis dunci, pagrūstīja plastmasas kārbiņu, kas tik tikko sakustējās. Tātad tur bija kas smags. Viņš paņēma kārbiņu plaukstā un sakratīja. Oļi kā iedrošinādami nograbēja. Pili, acis miegdams, paskatījās saulē. Izklausījās, ka tur, iekšā, varētu būt dārgakmeņi. Ja nu Strekens nemelo? Varbūt tur, dzelmē, patiešām guļ kuģa vraks. Ne jau velti viņš tik pārdroši atgriezās Tio- manā.

Nezaudēdams piesardzību, Pili pagriezās pret savu gūstekni. Uzgriezis kārbiņai muguru un pavērsis ieroci pret Strekenu, viņš ar otru roku taustījās gar vāciņu. Lai gan Pili Parangs pazina Strekenu labāk nekā daudzi citi, ar visu viņa piesardzību Strekens ievilināja viņu lamatās. Noņēmis vāciņu un pārmetis to pār bortu, Pili, mazliet ieliekdamies ceļos, iegrūda kreiso plaukstu kārbiņā.

50

Pili, mēģinādams atbrīvot roku, nogrūda kārbiņu uz grīdas. Akmeņzivs adatas plaukstā bija iedūrušās tik dziļi, ka viņš izrāva roku no kārbiņas kopā ar zivi. Pili centās to nopurināt, bet viņam tas neizdevās. Beidzot viņš pacēla roku virs galvas un trieca to pret reliņiem. Akmeņzivs pārkrita pār bortu.

Tajā mirklī Strekens dzirdēja, ka salona durvis atveras. Garām aizbrāzās Šlīpijs ar Ocean Master ūdenslīdēja nazi rokā. No kreisā pleca viņam sūcās asinis. Viņa mērķis bija Pili, nevis makšķeraukla. Taču Pili dzīvotājs tik un tā vairs nebija. Vēl dažas minūtes, un iestāsies paralīze.

- Auklu! - Strekens iekliedzās. - šlīpij, pārgriez auklu!

šlīpijs apstājās kā zemē iemiets, kā pārdomādams rīkojumu. Pili strauji tuvojās, tomēr šlīpijs izmisīgi pielēca pie nostieptās auklas un to pārgrieza. Aukla pārtrūka ar trinkšķi. Keitija saguma jūrā un palika šūpojamies viļņos.

Pili kreisā roka spazmatiski raustījās, it kā būtu pieslēgta elektrībai. Plauksta vairs nespēja noturēt revolveri, un tas pa reliņu starpu ieslīdēja jūrā. Izgrūdis spalgu kaujas saucienu, viņš, mežonīgi vēcinādams rokas, it kā grasītos sist, metās virsū Šlīpijam.

Vicināt roku bija liela muļķība. Akmeņzivs inde iedarbojas gan uz nervu sistēmu, gan muskuļiem, gan sirdi un šūnām. Tā ir līdzvērtīga kobras un klaburčūskas kodieniem, ja pirms tam cilvēku vēl sadzēlusi medūza un skorpions - vienlaikus. Vicinādams roku, Pili sūknēja indi, kuras iedarbība jau tāpat bija strauja, dziļāk organismā - uz sirdi. Viņa roka Strekena acu priekšā pietūka. Šlīpijam atlika pusminūti netrāpīties Pili ceļā, un viss būs galā.

Taču atstatums starp kuteri un Keitiju ar katru brīdi auga. Kuteris joprojām traucās ar ātrumu piecpadsmit mezgli stundā. Keitijas galvu un plecus Strekens joprojām redzēja, taču vaibstus izšķirt vairs nebija iespējams.

-    Necīnies ar viņu, Šlīpij! Atbrīvo mani!

Pili tuvojās Strekenam no kreisās puses, Šlīpijs atkāpās uz labo. Strekenu, kas bija piesiets pie krēsla starp abiem, Pili varēja viegli sasniegt, ja vēl aizvien alktu atmaksas. Toties šlīpijam bija duncis, tāpēc Pili nolēma vispirms tikt galā ar viņu. Pili, izdarījis māņu kustību, metās uz pretējo pusi. Šlīpijs bija viņam cienīgs pretinieks - jauns un veikls tas bez pūlēm apsteidza sāpju mocīto vīru, kas pūlējās viņu panākt. Aiz bailēm un satraukuma ieplestām acīm Šlīpijs lēkāja un vairījās no Pili sitieniem kā man- gusts, kas pievilina čūsku.

-    Šlīpij! Pārgriez man siksnas! Keitija noslīks!

Pili kustējās aizvien lēnāk - iedarbojās inde. Kājas ceļgalos ļodzījās, un viņš vairs nevaldīja pār sevi. Sejā vīdēja saspringta vilšanās izteiksme, kas pārauga sāpju, apjukuma un izmisuma grimasē, - it kā viņš nespētu aptvert savu nelaimīgo galu. Ķermeni pārplūdināja sāpes. Piepeši aprimis, viņš pieliecās un izvēmās uz klāja. Šlīpijs, vienā lēcienā nokļuvis pie krēsla, starp Strekena sasietajām rokām ieslidināja dunci, kas bija ass kā bārdas nazis un pārgrieza resnās auklas kā skalpelis zīdu. Strekens juta asinis no jauna ieritam plaukstās - tāpat kā toreiz Shipholas lidostā, kad Grote noņēma rokudzelžus.

Viņš nokratīja auklas un sāka atkabināt sprādzes uz krūtīm.

Neprāta pārņemtais Pili kā jucis metās Strekenam virsū, taču sitieni bija vārgi. Strekens tos pacieta, līdz atsprādzēja drošības jostas. Pili, izgrūzdams asinis stindzinošu kaucienu, beidzamo reizi izmisis uzbruka, ar nagiem ķerdamies Strekenam sejā. Viņš apcirtās, lai pasargātu acis, bet Pili sagrāba viņa kaklu. Strekens sita ar kreiso elkoni, kas gluži kā pneimatiskais āmurs ietriecās augumā mazākajam Pili sejā. Pili sabruka uz klāja savos vēmekļos.

Šlīpijs skrēja augšā pa kāpnēm uz komandtiltiņa, lai redzētu, kas noticis ar Sumo. Strekens nevilcinādamies pacēla Pili un pārmeta viņu pār pakaļējo bortu. Malaizietis ievēlās ūdenī kā smilšu maiss, bet Strekens, vairs neuz- mezdams tam acis, steidzās pakaļ Šlīpijam.

Sumo bezsamaņā gulēja krēslā. Pār kailo pakausi tecēja asinis, gluži kā olas dzeltenums no pārsistas olas, taču krūšu cilāšanās vēstīja, ka viņš ir dzīvs. Strekens sagrāba stūresratu, pavilka droseles vārstu, un Esprit Bleu pagriezās, mezdams asu līkumu. Autopilota režīms izslēdzās. Traucoties pie Keitijas, kas atradās četrsimt metru attālumā, dzinēja apgriezienu mērītājs sasniedza sarkano atzīmi, un kuteris šo atstatumu veica nepilnās trīsdesmit sekundēs.

Strekens baidījās, ka noticis ļaunākais. Keitija nekusti- ' gi gulēja ūdenī uz muguras. Viņš izlamājās, ka piebraucis pārāk strauji, jo kutera sacelts vilnis pāršļācās viņai pār seju. Keitija nosprauslājās - vismaz bija skaidrs, ka viņa ir dzīva.

Paķēris tuvāko glābšanas riņķi, Strekens ielēca no tiltiņa ūdeni Keitijai blakus un pagrūda glābšanas riņķi viņai zem vidukļa, saukdams viņu vārdā un atkārtodams,

ka viss ļaunais beidzies un viss ar viņu būs labi. Jūra skalojās viņai pie lūpām. Strekens palika roku Keitijai zem galvas, grasīdamies viņu pacelt virs ūdens, un tajā brīdī ieraudzīja viņas plaukstas, kuras viņa turēja piespiestas pie vēdera.

Tās joprojām bija sasietas un uztūkušas kā greipfrūti. No savainotajām plaukstu locītavām plūda asinis, veidodamas duļķainu sliedi. Keitija aiz sāpēm klusi vaidēja.

Strekens atbīdīja matu šķipsnas no viņas mutes kaktiņiem. Tajā brīdī viņa ieskatījās Strekenam acīs, pasmaidīja un noģība. Pareizs lēmums, Strekens nodomāja. Sāpes un pārgurums prasīja savu. Viņš maigi aizvirzīja Keitiju līdz pakaļējā klāja pakāpieniem un sauca Šlīpiju - īstajā laikā, jo piecdesmit jardus no asins sliedes virs ūdens kā ērkšķis parādījās kāda jūras iemītnieka muguras spura.

51

Šlīpijs, sakniebis lūpas, noskrēja uz makšķerēšanas klāja.

-     Kā jūtas Sumo? - Strekens pajautāja.

-    Labi. - Šlīpijs pārliecās pār reliņiem, gaidīdams turpmākos rīkojumus.

Strekenam nebija šaubu, ka Šlīpijs mantojis daļu sava tēvoča spēka, taču Keitijas rokas bija tik stipri cietušas, ka viņš negribēja riskēt. Palūdzis Šlīpiju, lai tas Keitiju pietur, Strekens uzkāpa uz klāja. Tad viņš satvēra Keitiju aiz padusēm, uzvilka uz klāja, paņēma uz rokām un ienesa kajītē.

-    šlīpij, aptieciņu! Aši!

Nepagāja ne minūte, kad Šlīpijs atnesa sarkano plastmasas somu. Virs galvas varēja dzirdēt smagus soļus un dobju ņurdēšanu. Sumo bija atžilbis un nāca palīgā.

Viņi iešļircināja Keitijai morfiju un pārgrieza mezglus. Strekens atsvabināja viņas plaukstu locītavas no tauvas un piespieda marles tamponus pie brūcēm. Pēc vairākiem- izlietotiem pārsējiem asiņošana mitējās. Tad Strekens viņas plaukstu locītavas pārsēja. Tas nemaz nebija viegli, jo locītavas jāpārsien tik cieši, lai apturētu asiņošanu, tomēr pietiekami vaļīgi, lai atslābtu tūkums. Tomēr Strekens ar paveikto bija apmierināts. .

Keitija, ik pa brīdim atguvusies, no jauna ieslīga bezsamaņā. Galu galā viņa no aukstuma un šoka sāka drebēt. Strekens sasedza viņu ar vairākām segām un glāstīja viņai matus, līdz viņa iegrima dziedinošā miegā. Kavēties nedrīkstēja. Keitija bija steidzami jāved pie ārsta. Strekens paskatījās uz Sumo, kas ar galvas mājienu apstiprināja, ka sapratis. Tad abi kopā devās augšup. Kapteiņa gaita bija mazliet grīļīga.

Šlīpija brūce nebija tik briesmīga, kā izskatījās. Kad lode bija nobrāzusi - bet ne caururbusi - miesu pie paduses, viņš nokrita uz kambīzes grīdas un izlikās par mirušu. Kad briesmas bija garām, zēns aizrāpoja uz salonu un, mēģinādams rast atbalstu, lai pieceltos kājās, nejauši sataustīja Strekena ūdenslīdēja dunci, kas tur bija palicis no iepriekšējās dienas rīta. Šlipija ievainojumam bija vajadzīgas dažas šuves, bet pagaidām viņi izlīdzējās ar pārsēju un ķirurģisko saiti.

Sumo sagumis sēdēja stūrmaņa krēslā. Asinis uz pakauša bija sakaltušas melnā krevelē, kas atgādināja dēli. Viņš mēģināja piecelties, taču bija spiests pieturēties pie stūresrata, jo neklausīja kājas. Sumo bija pārcietis kontūziju. Strekens baidījās, ka milzis var sabrukt, tāpēc iestūma viņu atpakaļ krēslā, zinādams, ka Sumo neļaus viņam vadīt kuteri, un lūdza vest viņus atpakaļ. Sumo būs jāvada Esprit Blt'ii vienmērīgā ātrumā, lai kuteris nezvalstī- tos, un Strekens bija pārliecināts, ka viņš to zina. Uzlicis roku milzim uz pleca, viņš pauda tam atbalstu.

Citos apstākļos tādu draudzības apliecinājumu Sumo uzņemtu viebdamies. Adu starp acīm viņš sarauktu krunkās. un sejā iegultu ierastā buldoga grimase. Taču nu viņš to uzskatīja par pašsaprotamu. Strekens zināja, ko šī diena viņam nozīmējusi. Šlīpijs un Esprit Bleu bija lielākie dārgumi šā vīra dzīvē, un viņš tos abus gandrīz bija zaudējis. Acīmredzot viņš jutās garīgi un fiziski izsmelts.

Sumo, kā mierinājumu meklēdams, satvēra stūresratu un pagrūda uz priekšu droseles vārstu. Dzinēji ierēcās. Viņš smēlās spēku no to jaudas, it kā viņš un kuteris būtu viens vesels. Priekšgals saslējās augšup. Pār kapteiņa lūpām pārslīdēja ašs smaids. Viņi bija to pārdzīvojuši. Viņi devās mājup.

Jūrā apmēram pusjūdzes attālumā melnēja neliels apveids. Kad Sumo pagrieza pret to kuteri, Strekens neiebilda. Viņi nekad neuzzināja, vai brīdī, kad kuteris pārbrauca Pili Parangam pāri, tas bija vēl dzīvs. Traukdamies ar ātrumu trīsdesmit mezgli stundā, kuteris tajā vietā mazliet palēcās. Strekens pagriezās, lai paskatītos, kas palicis pāri no Pili ķermeņa. Tas zvalstījās sakultajā ķīļūde- nī, kas palēnām aprima. Attālums palielinājās, un līķis grima ūdenī. Pārējo paveiks Carcharinus Longimanus.

Krēslas aizsegā kuteris traucās Tiomanas salas virzienā.

52

Viņi ieradās Tiomanā desmitos vakarā. Ceļa labajā pusē nepilnas jūdzes attālumā viņiem garām pa traucās Fubuki uguntiņas. Viņi pazina japāņa jahtu, kas vagoja satumsušo jūru virzienā uz ziemeļiem - uz Kerkullu salu pusi. Strekens atkal ieprātojās, kas saistīja Pili Parangu ar šo jahtu. Viņam bija daudz laika Pili to pavaicāt, taču Pili lielākoties turējās savrup un viņš bija aizņemts ar vraka meklēšanu. Nu viņš to vairs neuzzinās. Taču japāņu aizbraukšana no Tiomanas viņu it nemaz neskumdināja.

Kamēr Sumo uzpildīja degvielu, Strekens paņēma daļu naudas, kas bija noslēpta zem gultas, un aizgāja uz Keitijas mitekli pēc viņas mantām. Nepagāja ilgs laiks, kad viņš jau bija atpakaļ uz kutera. Šķita, ka Sumo ir atguvis spēkus, un ceļā pāri jūras šaurumam uz Kuantanu abi pa kārtai apraudzīja pacientus. Pārgurušais Šlīpijs bija devies lejā un aizmidzis. Keitijas stāvoklis pasliktinājās. Morfija iedarbība beidzās, un viņu kratīja drudzis. Uz pieres lāsoja sviedru lāses, pilēdamas no deguna kā lietus. Pat ietīta vēl dažās segās, viņa joprojām drebēja. Strekens bija satraukts.

Pēc stundas kuteris iebrauca Kuantanas piestātnē, un viņi iecēla Keitiju taksometrā. Šoferis iegrūda akseleratoru grīdā, tomēr brauciens uz slimnīcu tik un tā prasīja vienpadsmit minūtes. Visu ceļu Keitija vaidēja un kunkstēja.

-     Gaidi šeit! - Sumo noskaldīja, kad visi iegaja vestibilā.

-     Es? Ko lai es te gaidu? Mums nav laika gaidīt. Keiti- ja jāved pie ārsta, un Šlīpijs ari.

-     Man šeit strādā brālēns. - Sumo piekala Strekenam stingu skatienu. - Viņš ir ārsts. Nekādu jautājumu. Nekādu papīru.

Tikai tad Strekens aptvēra, cik pārdroši viņi rīkojas, ierazdamies slimnīcā. Viņa vārds droši vien joprojām virzās aizvien augstāk Interpola visvairāk meklēto noziedznieku sarakstā. Rādīties pat šādā ne pārāk oficiālā iestādē bija pārgalvība. Ikviena apzinīga ārsta pienākums, ieraugot tādus ievainojumus, ir zvanīt policijai - citādi rīkoties nedrīkst. Viņiem visiem kopā bija divas jēlas plaukstu locītavas, griezta brūce apakšdelmā, divas pārsistas galvas un lodes nobrāzta paduse. Stāstam par autoavāriju neviens neticētu.

-     Tikai nekavējies! - Strekens pacēla rokas, pauzdams, ka mazliet pārsteidzies.

Pēc dažām minūtēm Sumo aicināja viņus līdzi. Miesās izplūdis ārsts, vēl apaļīgāks par Sumo, ieveda viņus privātā uzgaidāmā telpā. Viņa rokas izspīlēja piedurknes kā stingri dīvāna spilventiņi, un baltajam virssvārcim trūka pogu - acīmredzot tuklais vēders bija tās aizlidinājis uz visiem Malaizijas tālākajiem nostūriem. Viņš veltīja ievainotajiem platu, bet rāmu smaidu, un Strekens saprata, ka bez bažām uzticēs šim cilvēkam Keitiju. Viņa bija zaudējusi pārāk daudz spēku, tāpēc viņu aizveda braucamkrēslā. Šlīpijs gāja tam blakus.

Sumo un Strekens apsēdās, lai pagaidītu. Ienāca medicīnas māsa ar dezinficējošu šķīdumu metāla traukā un apmazgāja viņu brūces. Sāpēja, it kā tajās būtu ielieta skābe. Kamēr māsa abiem sašuva galvā brūces, viņi raustījās krēslos kā skolas puikas. Drīz atgriezās Šlīpijs, palepodamies, ka viņam esot sešas šuves un tās izskatoties pēc rindā saliktiem zirnekļiem. Strekens brīdināja, ka drīz tās sāks neizturami niezēt, un smaids zēna sejā padzisa. Sumo sabužināja viņam matus, acīmredzami laimīgs, ka brāļadēls ir sveiks un vesels.

-     Es to atradu, - Strekens ieminējās. Lai izpētītu alu, viņš bez kutera neiztiks, un uzticēties citam kapteinim viņam nenāca ne prātā. Jāturpina sadarbība ar Sumo un Šlīpiju. Viņš pat bija izlēmis, ko tiem piesolīs, lai tie no piedāvājuma neatteiktos.

-     Vraku? Kur?

-     Alā, rifa malā.

-     Kā tad! Jā, jā.

-     Tu man netici?

-    Stāsti! - Sumo attrauca, izvairīdamies no atbildes.

Strekens izklāstīja visu pēc kārtas, cik precīzi vien spēja. Tā kā Strekenam neizgāja no prāta doma par sāpēm, kādas tobrīd pārcieta Keitija, stāstījums zaudēja krietnu daļu degsmes, taču abi klausītāji tik un tā pievirzījās tuvāk, kad viņš aprakstīja, kā nolaidies bezdibenī.

-     Kas, tavuprāt, ir tajā kuģī?

-     Es nezinu, Sumo. Patiešām nezinu. Varbūt kaut kas ir, varbūt nav nekā. Katrā ziņā tas ir mans mantojums, un esmu pārliecināts, ka tas ir kaut kas vērtīgs. Ja tur patiešām kaut kas būs, jūs no tā saņemsiet desmit procentus - ar nosacījumu, ka ļausiet man izmantot kuteri vēl vienu nedēļu.

Strekens vēroja, kā Sumo apsver viņa vārdus. Zobra- tiņi milža galvā griezdamies šņirkstēja gandrīz vai dzirdami. Seja sakrunkojās, atgādinādama saburzītu palagu. Desmit procenti no nekā ir nekas. Desmit procenti no daudz kā ir vērtīgs guvums. Izlemt bija grūti.

-     Klausies, padomā labi! - Strekens ķērās pie kārdināšanas. - Tūrisma sezona tuvojas beigām. Lietus sezona ir tepat aiz stūra. Tavi makšķerēšanas pakalpojumi drīz nevienam nebūs vajadzīgi. - Lai palīdzētu Sumo izšķirties, viņš iebāza roku kabatas portfeli un noskaitīja naudu. - Tūkstoš astoņsimt dolāru. Plus vēl piecsimt.

-     Par ko?

-     Piemaksa par vraka atrašanu, turklāt tādējādi es atvainojos par apdraudējumu jūsu dzīvībai, jo paņēmu līdzi Pili. Es biju viņu nepareizi novērtējis. Tā ir mana vaina, un es lūdzu piedošanu.

Sumo ieņurdējās, paņēma naudaszīmes savos tuklajos pirkstos un neskatīdamies padeva Šlīpijam, kurš sabāza tās īsbikšu kabatās.

-     Nu? Vai nākamnedēļ aizvedīsi mani uz turieni?

-     Kas iesākts, tas jāpabeidz.

šoreiz Strekens bija ar viņu vienisprātis.

Pēc kāda laika pieklauvējis ienāca ārsts. Pulkstenis bija divi naktī. Viņi uzreiz atmodās no snaudas un pavērsa pret ienācēju raižpilnas sejas, cerēdami dzirdēt labas ziņas. Ārsts izskatījās izvārdzis un uzreiz sāka stāstīt.

Tauva esot pamatīgi noberzusi pacientes plaukstu locītavas, skarti vairāki asinsvadi. Roka daļēji zaudējusi kustības spēju, tāpēc paies vairākas dienas, līdz pirksti darbosies tāpat kā agrāk. Paciente esot zaudējusi vairākas pintes asiņu, taču apakšdelms esot sašūts, un viņas stāvoklis esot stabils - viņa guļot, pieslēgta pie intravenozās barošanas sistēmas. Viņai pārlietas siltas asinis un citi šķidrumi, lai paaugstinātos ķermeņa temperatūra. Vēl jāizsūknē no plaušām ūdens, turklāt pacientei jāsaņem krietna deva antibiotiku, lai izvairītos no saslimšanas ar pneimoniju. Sumo brālēns antibiotikas varot sagādāt, taču vietējā slimnīca nespējot nodrošināt pilnu profilaktiskās ārstēšanas kursu, kāds nepieciešams cilvēkam, kurš gandrīz aizgājis bojā noslīkstot.

-    Viņai jāārstējas intensīvās aprūpes nodaļā Kualalum- puras vai Singapūras slimnīcā.

-      Kualalumpurā! - Strekens noteica. Singapūrā bija pārāk bīstami. Ja tur nav ieradies Verhūvens, Interpols lietas izmeklēšanu noteikti uzticējis citam.

-     Nē, - Sumo iebilda. - Singapūrā būtu labāk. Tev jātiek ārā no Malaizijas, lai es varu izstāstīt policijai, kas ar Pili notika.

Viņš piecēlās un aizveda brālēnu uz tālāko telpas galu, kur malajiešu valodā ilgi kaut ko stāstīja, acīmredzot aprakstīdams nepatīkamo piedzīvojumu. Ārsta sejas izteiksme visu stāstījuma laiku palika bezkaislīga. Tad viņš nopūtās un atbildēja Sumo, vienlaikus skatīdamies uz Strekenu.

-     Ko viņš saka? - Strekens jautāja.

-    Viņam Čangi slimnīcā strādājot draugs, kurš varot nodrošināt ātru un diskrētu aprūpi. Singapūrā būšot labāk.

Strekenam šis priekšlikums tik un tā nepatika, taču nu bija divi pietiekami iemesli, lai atgrieztos Singapūrā. Niršanas mācībās viņam bija stāstīts par slīcējiem. Vēl ilgi pēc izglābšanās viņu veselība ir apdraudēta, tāpēc nelāgās sekas jānovērš. Nonācis plaušās, ūdens izskalo surfaktanta slāni, un tas var izraisīt tūsku, kas savukārt var kļūt par iemeslu akūtai elpošanas mazspējai, un tā var kavēt skābekļa piegādi smadzenēm un izraisīt hipoksiju. Ja Sumo brālēns uzstāja, ka Keitijai jāpavada nakts Čangi slimnīcas intensīvās aprūpes nodaļā, Strekens neiebildīs.

Tomēr tas nebūs viegli. Keitija bija pārāk slima, lai varētu turp doties bez pavadoņa, taču viņš nevarēja izmantot parasto reisu, jo tad viņa vārds parādītos visos Imigrācijas dienesta datoros. Viņš izteica savas bažas Sumo, kurš viņu nomierināja, solīdams, ka slepus ievedīs visus Singapūrā ar Esprit Bleu. Strekens varēs nogādāt Keitiju slimnīcā, un pases nebūs jāuzrāda. Strekenam tāds priekšlikums patika. Ļoti patika.

Iespēja, ka Keitijai sāksies neatgriezeniski neiroloģiski traucējumi, palielinājās ar katru brīdi. Sumo brālēns strikti uzstāja, ka jaunā sieviete bez kavēšanās jānogādā Singapūrā. Rīta agrumā atstūma Keitiju braucamkrēslā. Strekens, viņu ieraudzījis, saviebās. Keitija nudien izskatījās slima, un viņu pārņēma šaubas, vai tā pārcietīs vēl vienu braucienu - jūra bija samērā mierīga, taču kuteri tik un tā mētās. Keitijai rokas bija iekārtas saitēs virs krūtīm, lai savainotajām plaukstu locītavām nepieplūstu asinis. Tās bija nosaitētas tik biezi, ka šķita - viņai rokās ir dūraiņi.

-     Kā jūties? - Strekens notupās viņai priekšā.

-      Labi, jaukumiņ. Patiešām labi. - Taču asaras acīs pauda, ka Pili Parangs sapņos vajās viņu vēl ilgi. Sūtīt Keitiju no rifa vienu pašu uz kuteri bija liela muļķība. Viņam nevajadzēja līst alā. Viņš bija pasniedzis Keitiju Pili uz paplātes.

-     Keitija, piedod! Es zinu, ka rīkojos aplam. Es nedrīkstēju tā darīt. Tas nebija saprātīgi.

Viņa lūkojās uz Strekenu ar rāmu interesi.

-     Par ko tu, sasodīts, runā, Lāns?

-     Par alu. Es nedrīkstēju tajā līst iekšā. Ja, tevi nesagaidījis, būtu uzreiz niris augšup, es ierastos uz kutera laikā. Pirms viņš tika tev klāt.

Strekens nolaida skatienu, nezinādams, kur likt acis. Labi vismaz, ka viņa nevarēja iesist.

-    Tu ielīdi alā? - Keitijas balsī bija gan dusmas, gan neticība.

-    Jā, es atradu… - Strekens nepaguva pateikt, ko atradis. Keitija pašāva uz augšu apakšstilbu, iebelzdama viņam pa cirkšņiem. Strekens ieelsās, juzdams, ka caur sēkliniekiem izskrien sāpju šautra.

-     Es taču tev teicu - nelien!

-    Jā, es zinu. Man vajadzēja tevi paklausīt, - viņš saviebies atbildēja. Fortveinā audzina skarbas meičas. - Vismaz es atradu vraku.

-     Tu nejoko? Alā?

-     Pašā dibenā. Droši vien izkritis cauri rifam.

-     Vai tu to izpētīji? - Keitijas seja bija dzeltenīga un acis nodevīgi vēstīja, ka viņa ir zāļu iespaida. Piepūlēdama kāju, viņa bija izkustinājusi arī rokas. Acīs riesās asaras, tomēr viņa centās sakopot vēl mazliet aizrautības.

-     Nē, tas nebija iespējams. Man bija pārāk maz gaisa. Un gaismas arī.

-     Ko tagad?

-    Tagad mēs tevi salāpīsim. Pēc tam atgriezīsimies un noskaidrosim, kas ir tajā vrakā.

-     Droši vien daudz līķu.

Iespējams, viņai bija taisnība. Strekenam arī tas bija ienācis prātā. Vraks bija kapavieta, ko atstājis karš.

-     Es ceru, ka mans mantojums nav blāķis japāņu līķu.

-     Tavs mantojums? Lāns, par ko tu runā?

Pāris minūtēs Strekens papildināja sevis paša cenzēto stāstu, ko bija izklāstījis uz Esprit Bleu klāja. Keitija blenza viņā, it kā viņš būtu mājas mīlulis, kas mazpamazām šķiras no prāta.

-    Tad nu tā, - Strekens noteica. - Es došos nirt pie Ker- kullu salām. Vai brauksi man līdzi?

Viņa beidzot pasmaidīja un palocīja galvu.

-     Vai esi pārliecināta, ka tev tas būs pa spēkam?

Keitija bija sviedriem noplūdusi.

-     Protams, būs.

Dienvidķīnas jūrā Kazujoši Vakahama deva savam kapteinim pavēli griezt Fubuki atpakaļ. Pili Parangs neatradās vietā, kur bija solījis būt. Brauciens bija veltīgs, un tas Vakahamu sadusmoja. Viņam nepatika, ja kāds pārbauda viņa pacietību - īpaši jau hierarhijā tik zems cilvēks kā šis tetovētais malaizietis.

Taču fakts, ka Parangs nekur nebija atrodams, modināja nelabas aizdomas. Pili bija lūdzis atļauju uz dažām dienām aizbraukt, lai atriebtos kādam vīram, kurš bija nonāvējis viņa brāli. Taču tagad Pili bija pazudis, un kuteris, ko viņš bija iecerējis iznīcināt, pirms dažām stundām pabrauca Fubuki garām.

Vakahama savā jomā nebūtu guvis tik lielus panāku-' mus, ja atļautos būt paviršs vai izliktos nemanām acīm redzamas zīmes. Ieraudzījis Esprit Bleu atgriežamies no Kerkullu salām, viņš nekavējoties norīkoja kapteini novērot kutera virzību radarā. Kuteris bija jāuzmana tik ilgi, kamēr viņi noskaidros, kas noticis ar Pili.

Taču bija vēl viens iemesls, kāpēc Vakahama pavēlēja sākt novērošanu. Parangs pa rāciju bija ziņojis, ka viņa

brāļa slepkava meklējot kuģa vraku. Ši vēsts lika Vaka hamam aizdomāties.

Vēsturi viņš zināja labi. Un viņš zināja kādu senu stās tu par japāņu kuģi, kas pazudis Dienvidķlnas jūrā.

53

Uz piestātni viņi aizbrauca ar taksometru. Ikviens ceļa negludums, sadrebinādams Keitiju, izraisīja sāpes plaukstu locītavās. Nākamās dažas stundas būs pārbaudījums viņas izturībai, Strekens nodomāja, palīdzēdams viņai iekārtoties guļamvietā un pārliecinādamies, vai aizsniedzamā attālumā ir pietiekami daudz dzeramā ūdens un sāpju remdinoša līdzekļa paciņa, kur iekšā bija tabletes zileņu lielumā.

Pirms aizbraukšanas Strekens piezvanīja Gilkristam. Vašingtonā bija par divpadsmit stundām vēlāks nekā Malaizijā, tāpēc, zinādams, ka redaktors nav darbā, viņš zvanīja uz mobilo tālruni.

-    Sveicināts, Makolij! Te Eds.

-    Sveiks, Ed! Kā sviežas?

-    Nav ne vainas, - viņš sameloja. - Nolēmu pieteikties un pastāstīt, kā man sokas ar darbiem.

-    Jauki. - To pateicis, Gilkrists klusēja, un Strekens saprata, ka saruna jāturpina viņam.

-     Vai jūs saņēmāt manas filmas?

-     Skaidrs, ka saņēmu.

-     Un jums patika?

-    Skaidrs, ka patika, Ed. Jums ir ķēriens, mans draugs. Lietpratēja acs.

-    Paldies! Klausieties, pavisam drīz nosūtīšu vēl dažas. Vakar saskrējos ar vaļhaizivi. Manuprāt, jums patiks.

-     Lieliski, Ed. - Tik tikko uztverama nianse redaktora balsi Strekenā modināja aizdomas, ka viņš domā pavisam pretēji. Zemūdens fotogrāfiju zelta likums pauž, ka vaļ- haizivju uzņēmumu nekad nav par daudz. Viņa paziņojumam vajadzēja izraisīt kaut nelielu sajūsmu pat vecajā, rūdītajā ciniķī Gilkristā. Taču viņa tonis Strekenā viesa neomulību.

-    Vai viss kārtībā, Makolij? Jūs izklausāties norūpējies.

-     Vai esat dzirdējis par vīru, vārdā Ritgers Verhūvens?

-    Jā, - Strekens sausi attrauca. - Vecs paziņa.

-     Viņš man piezvanīja un pastāstīja, ka esat iekūlies nepatikšanās. Vai tā ir, puis?

Vārdi bija draudzīgi, taču ne balss tonis. Gilkrists zināja atbildi uz šo jautājumu.

-    Garš stāsts.

-    Sasodīts! Protams, garš! Divas stundas pēc šā Verhū- vena zvana man pie durvīm klauvēja divi federāļi, prašņādami, kur jūs esat. Ed, redzēt federāļus savā kabinetā nav nekas patīkams. Dažs labs jau sācis tenkot.

-     Ko jūs viņiem pastāstījāt?

-    Pastāstīju, ka esat Malaizijā un sūtāt man desmit fotofilmu mēnesī. Un ka…

-     Malaizijā? Un neko konkrētu nepateicāt?

-     Sākumā ne.

-     Bet vēlāk? - Strekens, gaidīdams Gilkristā atbildi, ieslidināja vēl dažas monētas tālruņa automātā.

-    Teicu, ka, manuprāt, esat Kuantanā, jo uz turieni sūtīju pirmo maksājumu.

-     Velns! - Strekens nevilšus pārlaida skatienu apkārtnei, it kā Verhūvens tepat tuvumā viņu vērotu.

-     Verhūvens stāstīja, ka esat vainojams slepkavībā un uzbrukumā.

-     Nē, - Strekens attrauca ar tikko jaušamu izmisumu balsī. - Tā nav tiesa. Jums vajadzētu piezvanīt kādam policistam uz Kirasao. Viņš apstiprinās, ka man tāda apsūdzība nav izvirzīta. Tas bija nelaimes gadījums.

-     Ed?

-Jā?

-     Man vienalga. Es negribu zināt. - Klusums. - Ed?

-     Nu?

-     Vai gribat, lai aizsūtu vēl mazliet naudas no jūsu nopelnītās summas?

Strekens nolēma kādu dienu Gilkristam izmaksāt lielu alus kausu.

Viņi traucās uz dienvidiem. Krasts palika labajā pusē. Sumo vadītais kuteris, joņodams lielā ātrumā, ieradās Džohorbaras šaurumā īsi pirms pusdienlaika. Sumo izsēdināja abus ziemeļu piekrastē un iedeva Strekenam papīra lapiņu ar piestātnes adresi, kur nākamajā dienā abus gaidīs. Sumo galvenais uzdevums nākamo divdesmit četru stundu laikā būs sagudrot ticamu stāstu par Pili Pa- ranga pazušanu. Strekens neko nejautāja, taču Sumo ieteica neuztraukties. Viņam esot brālēni visās malās, un nekādas izmeklēšanas nebūšot.

Līdz tuvākajam galvenajam ceļam bija jūdzes gājiens. Kad abi līdz tam tika, Keitija bija vienos sviedros. Strekens aptaustīja Viņai pieri. Karstums nebija saules izraisīts, tas bija drudzis. Līdz ar katru elpas vilcienu plaušas gārdza un sēca. Šis gājiens Keitiju novārdzināja, un Strekenam ne prātā nenāca laist viņu uz Singapūru vienu pašu. Imigrācijas dienesta darbinieki gribētu zināt, kā viņa guvusi tādus ievainojumus, un uzdotu vienu otru āķīgu jautājumu. Drošāk bija ierasties šādi, pa sētaspuses durvīm. Viņi atradās piepilsētas Pasirrisas nomalē. Desmit minūtēs Strekens sameklēja taksometru, kas aizveda viņus tieši uz Čangi slimnīcu, kur Keitiju bez sarežģījumiem uzņēma.

Tā kā Sumo brālēns pa tālruni bija brīdinājis par abu ierašanos, ķirurgs, ģērbies baltā virssvārcī, zem kura bija regbija krekliņš un vieglas auduma bikses, viņus jau gaidīja. Ķīnieši parasti izskatās jaunāki nekā eiropieši, taču Strekens sprieda, ka ķirurgam vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem nav. Viņš gan gribētu, lai ķirurgs būtu divdesmit gadus vecāks, lai tas izskatās saspringts un noguris, pārstrādājies un slikti apmaksāts, taču par visu vairāk viņš gribēja, lai ārsts, kurš izsūknēs Keitijai no plaušām ūdeni, ir pieredzējis. Taču viņu ķirurgs izskatījās kā izkāpis no zobu pastas reklāmas. Iepazīstoties viņš nosauca savu vārdu - Freizers Čans. Viņa rokasspiediens atgādināja jēlu zivi - tas bija ļengans un mikls. Viņš pārlaida žiglu skatienu Keitijas rokām.

-     Kā?

-     Negadījums makšķerējot, - Strekens atbildēja.

-     Kas tas bija par negadījumu?

-     Tik nepatīkams, cik vien var iedomāties. Viņa iepinās izmestā makšķerauklā.

Pēc Čana skatiena Strekens sprieda, ka viņš drīzāk ticētu, ja viņam teiktu, ka paciente rokas sagriezusi pret vienradža ragu. Ķirurgs, kaut ko nesaprotamu noņurdējis, pavēstīja, ka vēlāk pēcpusdienā izsūknēs Keitijas plaušas. Strekens atgaiņāja šaubas. Viņam bija jāuzticas. Šajā situācijā viņš nevarēja atļauties meklēt ārstu, kura seja viņam iedvestu uzticību. Viņš noskūpstīja Keitiju uz pieres.

-     Uz redzi! Tiksimies, kad atžirgsi.

Ieradās medicīnas māsa un braucamkrēslā aizstūma Keitiju uz palātu.

Strekenam bija brīvs laiks, un viņš nolēma pēc iespējas ātrāk nogādāt Gilkristam jaunākās fotogrāfijas - ne vien tādēļ, lai amerikānim par uzticēšanos atdarītu ar labu, bet arī gribēdams uzsvērt, ka viņu ir vērts paturēt darbā. Vismazāk Strekenam šobrīd vajadzēja, lai National Geographic svītro viņu no algu sarakstiem.

Čans atļāva piezvanīt no sava kabineta. Strekens, tālruņu katalogā atradis vairāku fotolaboratoriju numurus, pēc divdesmit minūšu ilgas saspringtas sarunas beidzot pārliecināja kādas ķīniešu kvartāla laboratorijas īpašnieku, lai tas viņam ļauj par saprātīgu samaksu izmantot aparatūru. Nodevis Keitiju mediķu aprūpē, viņš ar taksometru devās uz pilsētu.

Laboratorija atradās sānieliņā blakus templim un bija iekārtota vecā ēkā virs drēbnieka darbnīcas. No tās logiem pavērās iespaidīgs skats uz finanšu rajona debesskrāpjiem. Pāri ielai kioskā tirgoja ceptus krabjus ar melnajiem pipariem, sambal goreng - nūdeles īpašā piparu mērcē - un pupas biezpienā. Ēdienu aromāti sacentās ar vīraka smaržām, kas plūda no tempļa. Gaiss bija tveicīgs un mikls.

Strekens samaksāja īpašniekam, pirms bija ķēries pie darba. Tas bija ārštata fotožurnālists, kas nodarbojās ar jaunāko notikumu atspoguļošanu. Cik varēja spriest pēc laboratorijas izsmalcinātā aprīkojuma, viņš savu darbu prata lieliski. Sākumā viņš raudzījās uz Strekenu ar neuzticību, bet, kad ieraudzīja Strekena fotoaparātu, raizes pagaisa. Strekens pēc brīža jau jutās kā mājās, pārliecinājis singapūrieti, ka ir lietpratējs. Abi kopā uzsmēķēja, un laboratorijas īpašnieks devās pāri ielai pēc ēdamā.

Lieliski aprīkotajā laboratorijā Strekenam darbs veicās raiti. Drīz viņam bija gatavi trīsdesmit seši negatīvi, ko viņš apskatīja pret gaismu. Šķita, ka būs labi. Vaļhaizivi fotografēt bija viegli un ērti - līdz brīdim, kad Keitija tam pieskārās. īpaši Strekenam patika fotogrāfija ar ločzivi pie milzu haizivs vēdera. Četrās fotogrāfijās bija redzams, kā haizivs muguras spura šķeļ planktona baru. Gluži kā Alpu virsotne sniegavētrā - granīta klints, ko šausta sniegs un lietus.

Aptuveni sešās minūtēs viņš bija izdarījis trīsdesmit uzņēmumu - viena fotogrāfija divpadsmit sekundēs. Diezgan labs rādītājs. Vēl viņam bija trīs fotogrāfijas ar ievainoto, varonīgo akmeņzivi klintsakmeņu laukā - tās nebija īpaši izdevušās, tomēr noderēs. Pēdējie trīs fotofilmas kadri bija krietni mazāk iespaidīgi - tie bija pilnīgi melni. Acīmredzot viņš nospiedis slēdzi, aizmirsdams noņemt objektīva vāciņu. Strekenam bija žēl izniekotās filmas. Viņš nogrieza pirmo melno negatīvu un, lādēdams sevi par neuzmanību, ielidināja to atkritumu grozā.

Otrs bija nolemts tādam pašam liktenim, taču pēdējā brīdī Strekens ievēroja tā kreisajā augšējā stūri trīs baltus plankumiņus. Viņš ieskatījās ciešāk. Tie izskatījās pēc tārpiņiem vai īsiem, savirpinātiem diegu galiem. Viņam nebija ne jausmas, kas tie ir un kā tur radušies. Strekens pārbaudīja fotoaparātu, raizēdamies, ka saskrāpējis ūdensdrošo objektīva apvalku.

Nē, tas nebija noticis. Ziņkāres pārņemts, viņš ieslēdza galda lampu un spožo gaismu pavērsa pret negatīvu, ko grozīja pirkstos. Pēc mirkļa Strekens piepeši aptvēra, ko redz. Vēl neticēdams, no tuvējā plaukta viņš paķēra palielināmo stiklu.

Prātā ienākusi doma apstiprinājās. Strekens atcerējās, ka alā trīs reizes nospieda slēdzi. Viņš negrasījās tur fotografēt, tikai zibspuldzes gaismā vēlējās ieskatīties dzi- ļummērītāja skalā. Pirmajā reizē kamera acīmredzot bija vērsta pret alas griestiem, tāpēc negatīvā nekas nebija redzams. Taču otrajā reizē viņš bija to pagriezis pret vraka korpusu, nejauši nofotografēdams kaut ko ļoti svarīgu.

Ķeburi nebija ne diegu gali, ne skrāpējumi objektīva lēcā. Tie bija japāņu hieroglifi. Ar baltu krāsu uzkrāsots kuģa nosaukums.

54

Strekens neprata tos izlasīt, taču tam nebija nozīmes - atklājums tik un tā bija nozīmīgs. Uzzinājis kuģa nosaukumu, viņš ieguva pirmo īsto pieturas punktu, lai noskaidrotu, kas atrodas uz tā klāja. Cik vien žigli spēja, viņš nokopa laboratoriju, atstāja īpašniekam par pateicību vienu no mazāk veiksmīgajiem vaļhaizivs uzņēmumiem, tad atvilka durvju aizkritņa slēdzenes bultu, skaļi aizcirta durvis un izskrēja uz ielas.

Drēbnieks tobrīd lielīja tūristiem savus kreklus, apgalvodams, ka tie ir labākie Singapūrā, taču Strekenam veltīja tikai nevērīgu skatienu, it kā zinātu visu par šā ārzemnieka naudasmaka saturu un tā dēļ nebūtu vērts šķiest laiku. Tieši tāds Strekens izskatījās. Slikti gulējis, ar sašūtu pakausi, ko joprojām klāja sāls un asinis. Viņš nebija skuvies vismaz nedēļu. Fotogrāfa jaka, kas noderēja gan par dokumentu skapi, gan darbarīku šķūnīti, gan reizēm spilvenu, nebija mazgāta sešus gadus - kopš iegādāta.

Strekens devās cauri ķīniešu kvartālam, manevrēdams starp skolas bērniem un par mata platumu izvairīdamies no sadursmes ar rikšu. Viņš gribēja noskaidrot japāņu hieroglifu nozīmi, un finanšu rajons, kas bija redzams pa laboratorijas logu, šķita labs sākumpunkts.

Debesskrāpji, sliedamies iespaidīgā puduri netīri brūnas upes krastā, mirdzēja vēlās pēcpusdienas saules staros.

Tajos spoguļojās mākoņi, palmas un Singapūras burzma. Vienā no šiem torņiem Niks Līsons bija netīši panācis bankas Barings sabrukumu. Strekens, galvu atgāzis, lūkojās tonētajos stiklos. Aiz tiem slēpās viņam sveša darījumu un mahināciju pasaule.

Iegājis darījumu kvartālā, viņš nepacēla skatienu augstāk par pirmo stāvu. Tur, kur bija bankas, bija baņķieri. Tur, kur bija baņķieri, bija restorāni. Šajā pasaules malā bija jābūt vismaz vienam japāņu virtuves restorānam. Un nebija vajadzīgs pat tāds prāts kā Benberijam Edvardam Strekenam, lai izdomātu, ka japāņu restorānā būs atrodams kaut viens japāņu valodas pratējs.

Visbeidzot viņš uzgāja japāņu restorānu lielveikalā zem bankas Overseas Union torņa. Tam bija tikpat paredzams nosaukums kā indiešu restorānam, virs kura Londonā atradās viņa dzīvoklis, tomēr šis "Nefrīta dārzs" piederēja pavisam citai kategorijai nekā "Tādž Mahals".

Logā bija zivju akvārijs, mājvieta vairākām tropu zivīm, no kurām viena bija himera. Strekens pasmaidīja, jo tā viņam atgādināja Sumo. Pazinis arī skūpstu gurami un Taizemes cīnītājzivis, viņš ieprātojās, vai tās iegādātas melnajā tirgū. Strekenam piepeši aiz dusmām uz rokām sacēlās matiņi - ja viņa priekšā patrāpītos šā restorāna menedžeris! Dzīvi tropu jūru iemītnieki bija ienesīgs bizness - ik gadu akvārijos nonāca zivis apmēram divsimt miljonu dolāru vērtībā. Strekenu šī doma saniknoja. Cī- nītājzivs arī izskatījās nikna. Strekena stāvs uz akvārija sienas stikla meta ēnu, kurā kā spogulī zivs ieraudzīja savu attēlu un, triekdamās pret stiklu, metās tam virsū.

Viņš ieskatījās pa durvīrrf restorānā un redzēja uzņēmējus baudām sashimi - plānās šķēlītēs sagrieztas jēlas zivis - un Kobes liellopu gaļu, kas bija pasniegta kārbiņās ar nodalījumiem. Uz galdiem viņš manīja Montrachet, Chвteau Lafite un Perrier pudeles. Strekens tikko jaušami pasmaidīja, redzēdams, ka viesmīlis pienes ķīniešu baņķieru grupai paplāti ar suši. Viņi droši vien par to maksāja trīsdesmit dolāru katrs, un tomēr tā nebija tik garšīga kā maltīte, ko Šlīpijs aizvakar pagatavoja uz Esprit Bleu.

Viesmīle, pamanījusi viņu minstināmies pie ieejas, steidzās pretī. Tā bija gara un slaida sieviete, ģērbusies sarkanbrūnā zīda kimono. Viņas kurpju augstie papēži klik- stēja pret baltajām marmora flīzēm, vēstīdami par viņas tuvošanos. Mati bija saņemti pakausī kopā un sasprausti ar pāris irbulīšiem. Ja viņa tos izlaistu, tie sniegtos viņai līdz jostasvietai, Strekens nodomāja. Pirmajā gadā pēc skolas beigšanas viņš bija atklājis sevī vājību pret aziātēm. Viesmīles gurni, kas līgani šūpojās zem zīda, uzjundīja viņā patīkamas atmiņas par tajā laikā gūto seksuālo izglītību, bet tad viņš gara acīm ieraudzīja citu ainu - pie intravenozās barošanas sistēmas pieslēgto Keitiju.

Lai cik noplucis Strekens izskatījās, viesmīle sveicināja viņu, viegli palocīdamās. Viņas balss bija liega un melodiska kā dziedātājputnam. Strekens, noraidīdams piedāvājumu sēsties pie galdiņa, viesmīles skatienā manīja atvieglojumu. Viņš sacīja, ka ienācis tikai lūgt padomu. Ieinteresēta viņa paraudzījās viesī un vaicāja, kā varot palīdzēt.

Sapratis, ka baltie ķeburi priekšpēdējā negatīva kadrā ir japāņu hieroglifi, Strekens bija izgatavojis fotogrāfiju un to palielinājis. Ja labi ieskatījās, tajā varēja izšķirt korpusa apveidus, pavisam vāji vraka priekšgalu, tomēr pretgaisa aizsardzības lielgabals redzams nebija. Viņš parādīja fotogrāfiju viesmīlei.

-     Es būtu ļoti pateicīgs, ja kāds pārtulkotu šos hieroglifus.

Iespējams, viesmīle noturēja viņu par jukušu, taču viņa bija tik pieklājīga, ka to neizrādīja. Izskatīdamās uzjautrināta, viņa paņēma fotoattēlu rokā, pagrozīja un sacīja:

-     Kagura.

-     Kagura?

-     Tas nozīmē "dievu mūzika".

-     Dievu mūzika?

-    Jā. Kagura ir sinto reliģijas mūzika. To Japānā spēlē ceremonijās un svētkos.

-     Kagura, - Strekens atkārtoja, mēģinādams atdarināt jaunās sievietes izrunu. Viņas skatienā bija jaušama nepacietība. Saruna bija beigusies, viņa vēlējās atgriezties pie darba, bet Strekens stāvēja durvīs, gluži kā vīkšķis caurulē aizšķērsodams ceļu klientu plūsmai.

-    Liels paldies! - viņš teica. - No sirds pateicos par palīdzību.

Tātad viņa kuģis bija mūzika. Arī tas nu bija noskaidrots. Strekens atcerējās dzejolīti un pantiņa pēdējo rindinu.

Kad ar gaili Lu uz Benberikrosu jāj Un smalku dāmu baltā zirgā redzi, - slāj;

Tai gredzeni un zvaniņi pirkstos, Un mūzika to pavada, kurp vien tā dotos.

Sasodīts, skaidrs, ka pavada!

Keitija kuru katru brīdi atmodīsies no narkozes, bet, Strekens sprieda, sākumā viņa būs tik miegaina, ka par viņa prombūtni īpaši neskums. Viņš nebūs nepieklājīgs, ja ļaus slimniecei dažas stundas atpūsties. Patlaban viņa prātu nodarbināja Kagura. Kas kuģī bija brīdī, kad tas nogrima divas jūdzes no Kerkullu Ketamas salas? Viņš iegrūda fotoattēlu kabatā un otru reizi devās uz bibliotēku. Lai gan digitālais termometrs pie stikla debesskrāpja vēstīja, ka ārā ir trīsdesmit četri grādi, palēnināt viņa vingro gaitu Singapūras tveicei neizdevās. Meklējumi Stre- kenam veicās labi, un iedams viņš svilpoja senu Džimija Klifa dziesmiņu.

Bibliotēkā Strekens saistīja mazāk skatienu nekā "Ncf- rīta dārzā". Šeit bija studenti ieplēstos džinsos un veci vīri sandalēs ar vaļējiem purngaliem, un Strekens te iederējās. Nu viņš jutās pieredzējis bibliotēku apmeklētājs, kas pārzina sistēmu. Tas pats bibliotekārs, kas viņu apkalpoja iepriekšējā reizē, ieteica, ka viņam vispareizākais, ja viņš vēlas saņemt visu Japānas flotes kuģu reģistru, būtu doties uz Japānu un apjautāties kādā turienes bibliotēkā. Strekenam bibliotekāra aizbildnieciskais tonis nepatika, taču loģiskais padoms nebija apstrīdams. Viņam tomēr izdevās pierunāt puisi, lai tas atgādā dažas grāmatas, arī Malaizijas likumu krājumu par nogrimušu kuģu kravas izcelšanu.

Pirmā grāmata bija kuģu reģistrs, kurā bija atzīmēti laikposmā no tūkstoš astoņsimt piecdesmitā līdz tūkstoš deviņsimt piecdesmitajam gadam Singapūrā uzbūvētie kuģi. To viņš drīz vien atlika malā kā nevajadzīgu, pirms tam pārskrējis ar acīm satura rādītājam, meklēdams vārdu Kagura, kāda tur nebija.

Otrā bija aprakstīta Japānas kara flotes vēsture no tūkstoš deviņsimt četrpadsmitā līdz četrdesmit piektajam gadam. Vārdu rādītājā bija kāds ducis atsauču uz vārdu Kagura, un Strekens teju ieplēsa lapas, steigdamies uzšķirt pirmo vietu, kur tas pieminēts. Taču atradis viņš piedzīvoja vilšanos. Tur bija minēts vienīgi tas, ka imperators Hirohito piedalījies kara piemiņas dievkalpojumā "sava iemīļotā zirga Fubuki mugurā, un orķestris spēlēja kagura, kā tas pieklājas sarīkojumā, ko apmeklē imperators".

No šā teikuma Strekens uzzināja vienīgi to, kā japāņa luksusa jahta ieguvusi savu nosaukumu, un vairāk neko. Visas pārējās atsauces par Kagura bija saistītas ar to nolāpīto mūziku. Pēc desmit minūtēm Strekens zināja, ka šo mūziku spēlē pie svētnīcām un tautas svētkos, to izpilda ar bungām, klabekli un flautu, un to sacer, lai izklaidētu dievus. Vienu interesantu faktu Strekens tomēr uzzināja - viņam ar Hirohito bija kaut kas kopīgs. Imperators bija dedzīgs jūras bioloģijas pētnieks, un viņš par šo tematu bija sarakstījis pat vairākas publikācijas.

Liela muiža! Ne jau to dēļ Strekens bija šeit ieradies. Viņš sēdēja klusā lasītavas stūrī, briļļainu singapūriešu un bārdainu rietumnieku ielenkumā. Alā viņš bija juties mā- jīgāk. Vēlēšanās aurot no izmisuma bija gandrīz neizturama. Viņš valdījās, lai neaizcirstu grāmatu no visa spēka ciet. Pulkstenis bija seši vakarā. Viņš bija izšķiedis daudz laika.

Strekens domās atmeta ar roku. Protams, būtu lietderīgi, ja viņš noskaidrotu, kas viņu gaida uz Kagura klāja, lai varētu atbilstoši izplānot kravas izcelšanu. Taču drīz viņš to zinās. Vraks tur gulēja sešdesmit trīs gadus, un dažas dienas šurp vai turp neko negrozīja.

Izsmēķējis cigareti, Strekens stundu pētīja Malaizijas likumus par nogrimušu kuģu kravas izcelšanu. Izbūries cauri to ārkārtīgi sarežģītajām niansēm, viņš izdarīja divus būtiskus secinājumus. Pirmām kārtām kļuva skaidrs, kāpēc ne tēvs, ne vectēvs nemēģināja kuģa kravu izcelt.

Kagura atradās Malaizijas ūdeņos, un saskaņā ar vietējo likumu par visām materiālajām vērtībām, ja tādas izceltas no kuģa, kas nogrimis ne senāk par sešdesmit gadiem, jāmaksā kapitāla pieauguma nodoklis - piecdesmit procenti no izceltās kravas vērtības. Strekenam ne prātā nenāca stāstīt varas iestādēm savus nodomus, taču viņš negribot apbrīnoja vectēva pacietību, dāsnumu un atjautību, sacerot uz pastkartes rakstīto dzejolīti. Strekena tēvs, atstādams mantojumu nākamajai paaudzei, bija nodrošinājis, ka viņa dēls saņems to pilnā apjomā pat tad, ja viņam tas būs oficiāli jādeklarē.

Otrs secinājums bija vienkāršāks. Lai arī cik smalku nianšu bija pārpilni šie likumi, skaidrs bija viens - kas atrod, tam pieder.

55

Kad Strekens atgriezās slimnīcā, Keitija izskatījās možāka. Un dusmīgāka. Viņa sēdēja gultā un bozās. Strekens tuvojās viņai pazemīgi kā nogrēkojies suns.

-     Kur tu biji palicis, sasodīts?

-     Mēģināju noskaidrot, kas atrodas manā kuģī.

-    Jā? Lieliski. Kāda laime! Taču tu solījies būt šeit. Tevis dēļ es pagarināju atvaļinājumu. Tu varēji vismaz tēlot, ka tev mazdrusciņ rūp mana veselība. - Vārdi krita kā skābes pilieni.

-     Tam ir nosaukums. - Lai mainītu sarunas tematu, Strekens parādīja viņai fotogrāfiju. Viņa ilgi tajā vērās, līdz saprata, ka tas ir kuģa priekšgals.

-     Kas tur rakstīts?

-     Kagura. Dievu mūzika.

-     Dievu mūzika. Skan jauki.

-      Piedosi? - Strekens noglāstīja Keitijai matus, cerēdams, ka ar to pietiks. Parasti pietika. Šoreiz ne. Viņa joprojām bija miegaina, taču acīs vīdēja aizvainojums. Viņš nebija atradies Keitijai blakus, kad viņai tas bija visvairāk vajadzīgs.

Ienāca Čans un pastāstīja, ka operācija noritējusi veiksmīgi. Caur intubācijas caurulīti viņš bija Keitijas plaušās ievadījis siltu skābekli un tad iedevis nelielu fenitoīna devu, lai nepieļautu novēlotu lēkmi. Arī viņas kuņģis ticis izskalots ar siltu šķidrumu, atbrīvojot no sālsūdens.

Pietūkums plaukstu locītavās bija mazinājies, un nebija šaubu, ka pēc dažām saudzīgām fizioterapijas nodarbībām viņas rokas būs tikpat veiklas kā agrāk. Vēl dažas dienas tās jātur, pakārtas kaklā, tomēr neesot neviena iemesla, kāpēc viņa nevarētu doties mājās jau rīt.

Mājās. Tik nejauku vārdu Strekens sen nebija dzirdējis. Tas ieurbās starp acīm kā bulta. Viņš neuzdrošinājās uz Keitiju paskatīties. Viņam nebija ienācis prātā, ka Kei- tija varētu atgriezties Amerikā. Protams, tas būtu loģisks solis. Šis nebija viegls nobrāzums, tā bija smaga trauma, kas atstās gan fiziskas, gan emocionālas rētas. Ap plaukstu locītavām Keitijai uz mūžu paliks rēpuļainas aproces. Sveši, nelaipni cilvēki murminās kaut ko par pašnāvības mēģinājumiem.

Keitija bija apgalvojusi, ka meklē piedzīvojumus. Patiesībā viņa bija ieradusies Āzijā pavadīt atvaļinājumu. Maika aizbraukšana negrozīja faktu, ka viņai agri vai vēlu jādodas mājās un jādomā par savu aktrises karjeru. Mājas. Strekens negribēja to atzīt, tomēr viss bija pareizi. Viņš paskatījās uz Čanu.

-     Kad viņa varēs kustināt rokas?

-     Vieglus vingrinājumus var sākt jau rīt.

-    Rīt! Lieliski! Drīz atkal varēsim nirt.

-     Niršana būs jāatliek vismaz uz mēnesi. Mister Stre- ken, jūsu draudzene bija iekļuvusi ļoti nelāgā nelaimes gadījumā. Viņai veicies, ka tas neatstās sekas uz visu atlikušo mūžu. Plaušas ir iekaisušas, atveseļošanās būs lēna. Šobrīd viņai nepavisam nav vēlams iegremdēties ūdenī. Pēc mēneša viņai jāapmeklē speciālists, lai tas pārbaudītu, kā norit atveseļošanās. Atpakaļceļa izdevumus segs apdrošināšanas firma. Es iedevu viņai kolēģa adresi Indianapolisā - tur viņu labi aprūpēs.

Strekens neklausījās Čanā, bet pievērsās Keitijai. Viņš mēģinās Keitiju pierunāt, lai paliek. Vismaz vienu reizi pamēģinās. Ja neizdosies, lai tad viņa brauc. Lai arī pazemīgs kā suns, lūgties viņš negrasījās.

-     Paklausies, tu vari sēdēt uz klāja. Šlīpijs tev pasniegs ledus tēju. Varēsi lasīt grāmatas. Sumo tevi aptecēs kā karalieni.

-     Kamēr tu izklaidēsies? Izklausījās, ka sevi neesi iekļāvis starp aprūpētājiem. - Viņa joprojām bija tā pati Keitija, kuras kareivīgo garu nespēja nomākt ne caurulītes, ne zāles. Un viņai, kā allaž, bija taisnība.

Iepīkstējās Čana peidžeris, un viņš atvainojās, teikdams, ka viņam jāiet. Strekens nebija piemuļķojams - manījis, ka ir piemērots brīdis doties prom, Čans pats to iedarbināja. Aiziedams ķirurgs piekodināja Strekenam, ka viņam atlikušas vēl desmit minūtes - tad Keitijai jāatpū- šoties.

-    Ja nu Kagura mūs padara bagātus?

-     Pasakas, Ed. Man jādodas mājup. - Acis viņai pieplūda ar asarām. Keitija pirmo reizi bija nosaukusi Stre- kenu īstajā vārdā, un tas viņas teiktajam piešķīra kaut kādu savādu nolemtību. Viņa skumji vērās kaut kur tālumā, acīmredzot domādama par mājām. Kopā ar Edu Streke- nu pavadītais laiks bija trakulīgs piedzīvojums, taču dzīšanās pēc dārgumiem… tādiem māņiem viņa neticēja. Viņa neticēja šiem meklējumiem. Šķiršanās no Maika un Pili Paranga cietsirdība tomēr bija panākusi savu. Šajā mirklī Keitija neatgādināja nedz kareivīgo būtni, kas viņam iekrāva pa ausi un iespēra pa kājstarpi, nedz apņēmīgo, straujo daiļavu, kas pieveica kobru Tiomanas salā. Tā bija jauna sieviete ar asaru pilnām acīm, jauna meitene, kam laiks doties mājās. Strekens nestāsies viņai ceļā.

Viņš noliecās, uzspieda Keitijai uz pieres skūpstu un sacīja, ka viss ir kārtībā. Viņš saprotot. Tagad pats svarīgākais esot, lai viņa labi izguļas. Kad Strekens gāja ārā pa durvīm, Keitija pameta viņam gaisa skūpstu. Viņš devās prom pa gaiteni, nespēdams tikt skaidrībā ar savām jūtām. Lejā, pieņemšanas zālē, valdīja klusums, ko traucēja vienīgi Channel News Asia diktores balss - viņa lasīja dienas notikumus biržā. Ekonomika, peļņa, bizness, darbavietu skaits… Aiz slimnīcas sienām valdīja īstā pasaule. Pasaule, kurā bija darbaspēka pārpalikums un bankroti, politika un kari. Pasaule, kurā fantāzijām par nogrimušiem dārgumiem nebija vietas. Pasaule, kurā viņš neiederējās. Pasaule, kura drīz pieprasīs atpakaļ Keitiju Lūkeri.

Strekens, atradis stūri krēslu, aizvēra acis, lai pagulētu. Nakts pagāja mokoši. Visu nakti viņš mētājās kā no- makšķerēta zivs, kas izmesta uz Sumo kutera klāja. Sapņos ielauzās dīvainas ainas - Adrians Hamiltons pie ātra motorkutera stūres, krusttēvs pārmeklē Dienvidķīnas jūru, tālumā aiz viņa slienas robainā Tiomanas kalnu grēda. Viņš izcēla no jūras neskaitāmas gleznas un statujas un ik reizi, paņēmis rokās gleznu, izspēra audeklā caurumu. Mišela un Mollija Ņūkrisas fonā aplaudēja.

56

Brokastis bija drūmas. Strekens un Keitija sarunājās maz, tikai apmainījās dažām banālām frāzēm par laik- apstākļiem un rīta ziņām.

Keitijai desmitos bija pēdējā vizīte pie Čana. Pēc tam viņai stundu jāatpūšas, un tad viņu izrakstīs. Slimnīcā Keitijas aprūpē bija veikts viss nepieciešamais, un nu viņai bija rezervēta biļete aviosabiedrības United Airways reisā uz Čikāgu caur Tokiju. Viņa lidos mājup biznesa klasē. Šī ziņa bija vienīgā, kas brokastu laikā izraisīja viņai smaidu.

Tieši desmitos pēc Keitijas ieradās Čans. Strekenam bija brīvs laiks līdz atvadām, tāpēc viņš medicīnas māsai uzņemšanas nodaļā apvaicājās, ko šeit tuvumā varētu apskatīt. Izrādījās, ka nekā sevišķa nav, varbūt vienīgi Jūras kara flotes muzejs, bet nekas cits. Piecpadsmit minūšu gājiens kājām vai piecu minūšu brauciens ar taksometru. Tā kā citu nodarbju nebija, Strekens pajautāja, kā tur var nokļūt.

Diena bija svelmaina, karstums - mikls un nomācošs. * Šādās dienās pat reptiļi elš. Strekens nopriecājās, ka ir plāni ģērbies. Vecas Nike sporta kurpes, zili peldšorti un balts linu krekls - trīs apģērba gabali. Vēl aproču pogas un saulesbrilles. Viņš aizgaiņāja domas par Kcitiju, mēģinādams viņas aizbraukšanu uztvert tāpat kā jebkuru citu emocionāli nepatīkamu notikumu - tas ir, nedomāja par to nemaz, bet iebāza galvu smiltīs kā strauss.

Iedams viņš domāja par aprīkojumu, kāds būs vajadzīgs, kad nolaidīsies alā. Viņš joprojām nezināja, ko meklē, tāpēc bija jābūt gatavam uz visu. Noteikti jāpaņem jaudīgi lukturi. Lēni degošas zemūdens signālraķetes, kas apgaismos vraku, kamēr viņš strādās. Daudz virves. Metāla griezējas iekārtas. Autogēns, lodlampa, biezs hidro- tērps. īpašs hēlija un skābekļa maisījums balonos. Iespējams, arī sūknis un vinča. Drīz kļuva skaidrs, ka tas viss izmaksās itin dārgi, taču, sapratis, kas sarakstā ieņem beidzamo rindiņu, viņa lūpās neviļus pavīdēja smaids. To par naudu nevarēja nopirkt, un tas bija vērtīgāks par visu pārējo ekipējumu kopā.

Pīters Zēmans bija piecdesmit piecus gadus vecs virs un pēdējos trīsdesmit gadus strādāja par niršanas instruktoru. Šajā laikposmā viņš katru dienu ienira vismaz trīs reizes - apmēram trīssimt divdesmit dienu gadā. Viņš bija nirdams pavadījis krietni vairāk par tūkstoš deviņsimt stundām. Strekens kādu vakaru Svētā Mihīla līcī, kad nebija nekā labāka darāma, to aprēķināja. Viņam iznāca, ka Pīts zem ūdens, elpodams saspiestu gaisu, nopeldējis vairāk nekā divus gadus savas dzīves. Iespējams, pasaulē bija cilvēki, kas niruši vairāk, taču Strekens šaubījās, vai tādi atrodami.

Pēc piecpadsmit minūtēm, kā jau medicīnas māsa teica, viņš bija klāt un devās uz muzeju pa piebraucamo ceļu, kas bija apstādīts ar sarkano jasmīnu krūmiem. Atšķirībā no daudziem citiem Singapūras vēsturiskajiem namiem šī ēka nebija celta koloniālisma laika stilā, bet gan atgādināja Otrā pasaules kara virsnieku ēdnīcu.

Ēku apjoza mierpilni mauriņi, ko aprūpēja paveci dārznieki ar salmu cepurēm galvā un laistīja spēcīgi smidzinātāji. No orhideju dobes nektāru sūca Strekenam nepazīstams putns zaigojošām zilām spalvām. Labajā pusē gar ēkas piebūves fasādi badīgi vijās glicīnija. Galvenā mauriņa vidū slējās iespaidīgs, sešdesmit pēdu garš eikalipts, un vējš plivināja tam lapas, it kā šķirstīdams grāmatu. Stre- kens, tā nesteidzīgi soļodams un pētīdams apkārtni, jutās neparasti pareizs. Muzeji, tāpat kā bibliotēkas, neietilpa viņa ik dienas apmeklējamo iestāžu sarakstā.

Iekšā bija vēsi un valdīja puskrēsla. Samaksājis ieejas maksu, Strekens jutās apmierināts, ka paglābies no saules. Eksponāti bija sakārtoti vēsturiskā secībā. Cauri muzejam veda viens gaitenis, tāpēc nebija jābaidās, ka paslīdēs garām kas neapskatīts. Kroskurpju čīkstoņa uz grīdas atbalsojās visās zālēs, kurās viņš iegāja. Vitrīnas bija nevainojami izvietotas, un, sev par pārsteigumu, drīz viņš bija aizrāvies.

Muzejā bija piecpadsmitā gadsimta laivu modeļi - tolaik Singapūra ietilpa Malakas sultanātā. Laivas bija tipiski Āzijas peldlīdzekju paraugi - koka sampani un džonkas ar vienu buru, augstu pūpi, īsu ķīli un garu stūri. Paskaidrojošie teksti kļuva aizvien garāki, jo Singa- pūras stratēģiskā nozīme auga.

Tūkstoš astoņsimt deviņpadsmitajā gadā sers Stemfords Reflzs, mūsdienu Singapūras valsts dibinātājs, saņēma atļauju izmantot tās ostu par preču noliktavu kompānijai. British East lndia. Tūkstoš astoņsimt sešdesmit devītajā gadā atklāja Suecas kanālu, un tādējādi ilgtermiņa sakari ar Eiropu šai ostai bija nodrošināti. Strekens apbrīnoja fotogrāfijas ar lielajiem kliperiem, kas bija pārvadājuši garšvielas un atgriezušies Anglijā ar eksotisku kravu. Ar kafiju no Javas salas, tēju no Ķīnas, gumiju no Malajas pussalas.

Viņš iegāja nākamajā zālē, kur bija atspoguļota ostas izaugsme divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados. Ap to laiku Lielbritānija bija pasludinājusi Singapūru par savu galveno Jūras kara flotes bāzi Austrumāzijas reģionā, un tirdzniecības infrastruktūrai līdzās sāka slieties nozīmīgas militāras celtnes. Tā tas turpinājās līdz Otrajam pasaules karam. Strekens izstāžu zāles vidū piepeši apstājās kā zemē iemiets.

Viņš stāvēja pie sienā iestiprinātas vitrīnas ar trim no- brūnējušām fotogrāfijām un trim paskaidrojoša teksta rindkopām. Pirmajā fotogrāfijā bija redzams elegants britu ģenerālis, kurš sēdēja pie rakstāmgalda. Viņam mugurā bija krekls ar īsām piedurknēm, kājās haki krāsas īsbikses, un viņš sūca pīpi. Abpus ģenerālim, kas acīmredzot parakstīja padošanās aktu, stāvēja divi bezkaislīgi japāņu gvardi. Ģenerāļa sejā bija bezcerīga, rezignēta nelaimes putna izteiksme. Nebija brīnums, ka viņam tā kārojās uzsmēķēt. Strekens izlasīja pirmo rindkopu.

Pēc nepilnas nedēļas ilgas militāras kampaņas 1942. gada februārī japāņu spēki iekaroja un okupēja Singapūru. Šeit redzams ģenerālleitnants Arturs Pērsivals, Apvienoto Sauszemes un Gaisa kara spēku operatīvā štāba komandieris, rūpnīcā Ford Motor kolonijas padošanās līguma parakstīšanas brīdī.

Steigšus atkāpdamies, mazskaitlīgie britu spēki tikai daļēji iznīcināja dambi, kas savienoja Singapūru ar Malajas pussalu. Tādējādi ienaidnieks viegli piekļuva salai, kurā bija izvietota reģiona stratēģiski svarīgākā osta.

Karadarbība Malajā krietni noplicināja britu munīcijas krājumus, tomēr Lielbritānijas premjerministrs

Vinstons Čērčils pavēlēja ģenerālim cīnīties līdz nāvei: "Nevar būt ne domas par karaspēka vai iedzīvotāju taupīšanu; komandieriem un vecākajiem virsniekiem jāiet nāvē kopā ar vienkāršajiem kareivjiem. Runa ir par Britu impērijas un Britu armijas godu."

Pērsivals parakstīja padošanos. Viņa lēmumu novietot britu karogu līdzās baltajam karogam, ko nesa štāba virsnieks, Čērčils nekad nepiedeva.

Otra fotogrāfija ar ostas ainavu bija vēl interesantāka. Arī tā bija viegli brūngana, izplūdusi, jo palielināta līdz A3 lapas izmēriem, un tajā bija redzams japāņu tirdzniecības flotes kuģis, kura pakaļgalā uzstādītā celtņa strēles galā karājās kaut kas līdzīgs dzelzs tvaika katlam. Pēc strēles novietojuma varēja spriest, ka dzelzs tvertne izcelta no jūras.

Strekens, ieskatījies ciešāk, pamanīja fotogrāfijas priekšplānā uz ūdens peldam koka platformu. Uz tās atradās nirēji. Divi vīri turēja caurulītes, kas bija pievienotas kompresoram, no kura gaisu acīmredzot saņēma divi ūdenslīdēji, kas bija ieniruši. Pirms Kusto izgudroja akvalangu, niršana notika tā. Ilgāk par mirkli platforma Strekena uzmanību nesaistīja. Fonā bija redzams vēl kas.

Tālāk atradās vēl viens kuģis, no kura varēja redzēt tikai pakaļējo daļu. Uz ta klāja divās rindās, pa trim katrā - ka mūsdienu konteineri -, bija novietotas sešas tādas pašas tvertnes. Lai ari kas bija šajās tvertnēs, tās izcēla no ostas akvatorijas dibena. Strekens izlasīja tekstu.

Nespēdama atvairīt ienaidnieku uzbrukumus, Britu armija bija pietiekami tālredzīga un iznīcināja ostas svarīgākās iekārtas un būves. Briti applūdināja arī sauso doku, tolaik lielāko pasaulē, lai japāņi to nevarētu izmantot savas flotes kuģu remontēšanai, kā arī aizdedzināja atlikušos naftas krājumus. Fotogrāfijas kreisajā daļā redzams, ka dažas ēkas no melnajiem dūmiem nokvēpušas.

Izmisušais ģenerālis Pērsivals pēdējā brīdī pavēlēja nogremdēt ostas ūdeņos kolonijas zelta rezerves, lai tās nenonāktu pretinieka rokās.

Šis noslēpums nāca gaismā pēc desmit dienām - spīdzināšanā to izpauda kāds jaunākais virsnieks. Šajā fotogrāfijā redzams, ka japāņu kara flotes kuģis izceļ no ūdens britu seifus un iekrauj tos citā kuģī, lai transportētu uz japāņu. Priekšplānā - nirēju platforma. Labajā pusē dibenplānā - nesen appludinātais sausais doks.

Lai gan muzejā kondicionētāji nepagurdami gādāja par vēsumu, Strekens bija nosvīdis. Uztraucies vērdamies trešajā fotogrāfijā, viņš dzirdēja dauzāmies savu sirdi. Fotoattēlā visā garumā bija redzams otrs kuģis, kas atstāja ostu. Apmēram četrdesmit metru garā kuģa priekšgalā bija redzams pretgaisa aizsardzības lielgabals ar dubulto stobru. Aiz tā vējā plandījās Japānas impērijas karogs ar uzlecošo sauli. Pret reliņiem atspiedušies trīs apkalpes locekļi māja ardievas biedriem, kuri stāvēja dokā. Strekens saskaitīja, ka pakaļgalā pieķēdēti divpadsmit čuguna tvaika katli. Nu viņš zināja, ka tie nav tvaika katli. Tie bija seifi.

Tajā brīdī Strekens atskārta vēl ko. Viņš saprata, ka šī ir brīnišķīgākā fotogrāfija, kādu vien viņš redzējis, un bija gatavs atteikties no daudziem labumiem savā dzīvē, lai skatītu savām acīm to, ko tā attēloja. Ķeburi bija uzkrāsoti uz korpusa sāna, mazliet zem priekšgala klāja līnijas. Tik tikko redzami caur bromīdu, palielinātāju un laikazoba radīto dūmaku. Taču šaubu nebija. Ne mazāko. Viņš skatījās uz tiem pašiem japāņu hieroglifiem, ko viņa fotofilma bija uztvērusi zibspuldzes uzplaiksnījumā Dien- vidķīnas jūras dibenā.

No jūras izceltais zelts atstāja Singapūru 1942. gada 7. martā astoņu kravas kuģu konvojā un uzņēma kursu uz Osaku. Klusā okeāna reģiona impērijas Jūras kara flotei nebija teikšanas, tāpēc konvoju pavadīja divi Shiratsuyu klases eskadras mīnukuģi Shigure un Suzukaze.

Divas stundas pēc Singapūras ostas atstāšanas viens no konteinerkuģiem (attēlā Kagura) saņēma pavēli iegriezties Kuantanā un uzņemt Sabiedroto spēku desantniekus, kas jānogādā uz karagūstekņu nometni Japānā. Līkums bija divsimt piecdesmit kilometru, un, ja Kagura brauktu ar pilnu jaudu, desmit, divpadsmit stundās kuģis pievienotos konvojam. Japānas flotes dokumentācijā teikts, ka kuģis ar papildu kravu izbraucis no Kuantanas 1942. gada 8. martā pīkst. 5.30. Tomēr konvojam Kagura nepievienojās.

Turpmākos notikumus joprojām apvij noslēpums. Tiek uzskatīts, ka šis kuģis drīz pēc ostas pamešanas nogrimis. Sliktie laikapstākļi apgrūtināja radiosakarus. Konvoja komandieris kapteinis Ta- meiči Hara nespēja noteikt kuģa atrašanās vietu, kad tas pazuda no displeja.

Kā vēlāk tika ziņots, kuģa katastrofā neviens neizglābās. Vraku neatrada. Japāņu vēsturnieki noraida versiju, ka apkalpe grasījusies zeltu nolaupīt, un pauž viedokli, ka kuģis Kagura nogrimis kādā dziļ- vagā, kuru tajos ūdeņos nav mazums. Neitrāli pētnieki pieļauj iespēju, ka kuģi pēc kara izcēlušas vai nu japāņu, vai britu varas iestādes.

Britu avoti lēš, ka ostas ūdeņos nogremdēti desmit miljoni mārciņu zelta sovrinos. Tā kā Singapūra kādu laiku bija svarīga reģiona preču bāze, šis skaitlis varētu būt daudz lielāks. Kagura atrašanās vieta un kravas īstā vērtība līdz šai dienai nav zināma.

īstā vērtība. Šos vārdus Strekens jau bija dzirdējis. Pla ti smaidīdams, viņš pārlasīja pēdējo teikumu. Cilvēki dažreiz mēdz aloties.

57

Strekens kā vēja nests traucās ārā no muzeja, uzgrūz- damies cilvēkiem, taču neraizēdamies, ko par viņu nodomās.

Tveice uzbrāzās kā domnas krāsns elpa, bet arī par to viņš nelikās ne zinis. Viņš neapgrūtināja sevi ar domu, vai Keitija ir nomodā. Ja nav, tad drīz būs, jo šādi jaunumi gaidīt nevarēja. Šādi jaunumi varēja mainīt visu viņas dzīvi. Šādi jaūnumi palīdzēs viņai aizmirst, ko Pili Parangs nodarījis viņas rokām.

Strekens bija tik satraukts, ka tikai pēc brīža apjēdza ko nelāgu. Viņam sekoja.

Izbrāzdamies no muzeja, viņš mašīnu nebija ievērojis. Tas bija pelēks Range Rover Vogue ar tonētiem stikliem. Tādi logi allaž Strekenā izraisīja ziņkāri - kas aiz tiem slēpjas? Nekur mašīnas uzturēšana neizmaksāja tik dārgi kā Singapūrā, tātad šis monstrs acīmredzot piederēja kādam turīgam cilvēkam.

Strekens bija pārliecināts, ka auto viņam seko. Tas izkustējās no ietves malas pāris minūšu pēc tam, kad viņš pagāja garām. Satiksme bija reta. Viņš dzirdēja motora vienmuļo dūkoņu. Šoferis pat nebija pārslēdzis otrajā ātrumā.

Strekens izgāja uz galvenā ceļa, kas veda uz slimnīcu. Pēc neilga brīža, pametis skatienu pār plecu, viņš redzēja Range Rover, kas turējās kreisajā joslā divdesmit jardu viņam aiz muguras, slīdēdams gliemeža gaitā un ļaudams pārējiem transportlīdzekļiem sevi apbraukt. Streke- nam tas nepatika. Nemaz nepatika. Interpols. Kas gan cits? Kas vēl viņam tā sekotu automašīnā?

Ja tas tiešām ir Interpols, viņš neizspruks, Strekens nodomāja. Tik mazā valstī varēja bēgt, cik jaudas, - nekur viņš nepaslēpsies. Viņa aprakstu aizsūtīs uz lidostu un prāmju termināļiem, un viņu aizturēs, tiklīdz viņš mēģinās tikt prom no valsts. Verhūvens bija neatlaidīgs maita. Mišela Ņukrisa nemaldījās, nosaukdama viņu par terjeru. Strekenam uz skausta saslējās matiņi. Viņam nebija ne jausmas, kā Verhūvens ticis viņam uz pēdām. Bija pagājušas divarpus nedēļas, kopš viņš aizbrauca no Londonas, un divas, kopš devās uz Tiomanu. Iespējams, inspektoru šurp atsūtījis slimnīcas apsardzes dienests. Tam nebija īpašas nozīmes.

Verhūvena ierašanās, maigi sakot, bija pilnīgi nelaikā - tagad, kad visi mozaīkas fragmentiņi sakrituši savās vietās. No Vilemstades Lobster Pot bija mērots garš ceļš. Ceļojums bija aizvedis Strekenu no Kārību jūras caur Londonu, Amsterdamu un Tiomanu uz Dienvidķinas jūru. No mirušas sievietes dzīvokļa Bērmondsistrītā uz muzeju otrā pasaules malā. Šajā ceļojumā viņš bija ieguvis jaunus draugus un nogalinājis vienu senu. Strekens negribēja pieļaut, ka tā viss beidzas. Vēl jāveic divi ceļa posmi. No Singapūras uz Kerkullu salām. No Kerkullām uz Ki- rasao, kad viņš vedīs līdzi aptuveni desmit miljonus mārciņu un viņam pienāksies sešdesmit gadu inflācijas procenti. Kagura tēls viņa domās vēstīja, ka viņa vadītie braucieni uz Arubu un Bonairi vairs nav tikai sapnis. Pīts aprunāsies ar Kūpmensu un panāks, lai tas atceļ aizliegumu ierasties salā. Kad Kirasao Imigrācijas dienestā uzzinās, cik naudas viņam pieder, tie uzņems viņu ar atplestām rokām.

Strekens jau grasījās dot kājām ziņu, bet aptvēra, ka tādā svelmē necik tālu netiks. Viņš vēlējās nozust parkā vai sānieliņā, kur automašīna nevarētu sekot, taču labajā pusē bija iela un kreisajā - siena. Paslēpties nebija iespējams. Ja viņš dotos uz otru pusi, mašīna apgrieztos un sekotu viņam pretējā virzienā. Neatlika nekas cits kā vien gaidīt.

Verhūvens. Kurš policists vēl tā rīkotos? Singapūras In- terpola filiāles darbinieks izdarītu savu darbu bez liekas jezgas - saslēgtu viņu rokudzelžos jau pie muzeja durvīm un neietu nekādā kaķa un peles rotaļā. Strekenā auga dusmas, kūsādamas kā lava senajos Tiomanas vulkānos. Panāc tik šurp! Viņš nolēma pretoties. Viņš apsolīja sev, ka viegli Verhūvenam rokā nedosies. Palēninājis soli un pametis skatienu pār plecu, Strekens redzēja, ka atstatums līdz mašīnai sarucis līdz piecpadsmit jardiem.

Pēc simt metriem bija krustojums un luksofors. Iedams garām būvgružu kaudzei, Strekens nedomādams paķēra betona atlūzu, kas raupja un smaga iegūla plaukstā. Iedams viņš skaitīja, pēc cik sekundēm luksoforā mainās gaisma. Zaļā dega piecpadsmit sekundes, sarkanā - divdesmit. Palēninājis gaitu, viņš piegāja pie krustojuma brīdī, kad iedegās sarkanā gaisma. Automašīnas, kas brauca pirms Range Rover, apstājās, un apstājās arī Range Rover.

Strekens apsviedās un, strauji vēzēdams rokas, skrēja tam klāt. Automobiļa vadītājs, ieraudzījis viņu tuvojamies, it kā gribēja izkļūt no rindas, taču gan priekšā, gan aizmugurē bija mašīnas.

Pieskrējis Strekens sagrāba pasažiera puses durvju rokturi. Durvis bija ciet. Strekenu neuztrauca, ka uz viņu skatās, un šajā bridi viņš neraizējās par sekām. Viņš bija nolēmis likt Ritgeram Verhūvenam trūkties izbailēs par savu nožēlojamo dzīvību. Strekens trieca betona gabalu pret logu. Stikls sašķīda, un luksoforā iedegās zaļā gaisma. Iekaucās riepas. Satriekti, ka viņu acu priekšā nolaupa auto, pārējie satiksmes dalībnieki steidzās no notikuma vietas prom.

Range Rover arī negrasījās kavēties. Asi šķembu kristāli bija sabiruši uz pasažiera puses sēdekļa. Strekens acumirklī uzmeta skatienu cilvēkam, kurš sēdēja pie stūres.

Lai gan Range Rover rāvās uz priekšu tik strauji, ka Strekenam vajadzēja atlēkt atpakaļ, šoferi viņš redzēja skaidri. Viņš to nepazina, taču pietiekami ilgi bija dzīvojis Āzijā, lai saprastu, ka tas ir japānis.

Tālumā varēja redzēt slimnīcu. Strekens metās skriešus.

58

Vajadzēja ieskriet slimnīcā pēc Keitijas un nekavējoties pamest Singapūru. Strekenam bija skaidrs, ka japānis, kurš sēdēja pie stūres, ir saistīts ar Fubuki. Tātad japānis un Pili Parangs bija darījumu partneri.

Nepalēninādams skrējienu, viņš sakārtoja domas. Pili acīmredzot bija pastāstījis Fubuki īpašniekam, kurp dodas, tāpēc Esprit Bleu atpakaļceļā uz Tiomanu patraucās garām jahtai, kas tobrīd devās ziemeļu virzienā uz Kerkul- lu salām. Tad viņš atcerējās Pili darbojamies ap radioraidītāju. Tobrīd viņš nepievērsa tam uzmanību, taču tagad saprata, ka Pili jau labu laiku bija plānojis atriebību un zinājis, ka Fubuki pēc tam viņu savāks. Nogalinādams Pili, Strekens bija iemantojis jaunu ienaidnieku.

Japānis nebūs vienigais, kas gribēs viņu atrast. Par uzbrukumu Range Rover aculiecinieki droši vien ziņos policijai, un tā arī sāks viņu meklēt. Zvanītāji ieminēsies par automobiļa stikla sašķaidīšanu, un policija apkārtējās slimnīcās meklēs kādu ar savainotu roku. Strekena rokai nekas nekaitēja, taču Čangi slimnīca pavisam drīz vairs nebūs drošs patvērums.

Lai cik uzticams draugs Frcizers Čans bija Sumo brālēnam Kuantanā, viņam neatliks nekas cits kā apstiprināt faktu par Strekena atrašanos slimnīcā. Tikls savilksies aizvien ciešāk. Policija viņu aizturēs un atradīs viņa aprakstu Interpola izsūtītajā meklējamo noziedznieku sarakstā, un drīz vien viņš sēdēs blakus savam vecajam draugam Verhūvenam lidmašīnā, kas dosies atpakaļ uz Ship- holas lidostu. Otru reizi Verhūvens neļaus viņam izsprukt. Tad gan viss būs galā. Strekens nozvērējās, ka pienāks diena, kad viņš brauks prom no valsts tikai tad, ja pats to vēlēsies. Kā visi normāli cilvēki.

Viņš ieradās slimnīcā sasvīdis kā ostas krāvējs. Skrējiens no muzeja bija prasījis piecas minūtes, un ar to pietika, lai krekls uz muguras kļūtu caurspīdīgs un kāju pirksti kurpēs žļurkstētu. Visi lifti bija aizņemti, tāpēc viņš uzsteidzās augšā pa kāpnēm. Plūsma no gaisa kondicionētāja atgādināja katabatisko vēju. Nonācis trešajā stāvā, kur atradās Keitijas palāta, viņš jau drebēja. Palātā viņu gaidīja vēl viens nepatīkams pārsteigums.

Keitijas tur nebija.

Gulta bija tukša. Arī viņas somas nekur nebija redzamas. Strekens steidzās pa gaiteni, šaudīdamies te pa kreisi, te pa labi kā labirintā iesprostota pele. Viņš ielūkojās tualetes telpā. Ielūkojās atpūtas telpā un bibliotēkā. Bez klauvēšanas ieskrēja Čana kabinetā. Tur ritēja pieņemšana, un pacientes sejā atspoguļojās izbīlis. Čans, viņu ieraudzīdams, neizskatījās pārsteigts.

-    Viņa jums kaut ko atstāja. - Ārsts pat lāgā nepaskatījās uz ienācēju.

-     Kur?

-     Tur. - Čens pacēla galvu, ar zodu norādīdams uz datora pusi. Uz tastatūras bija nolikta zila aploksne. - Tagad, mister Streken, lūdzu, atstājiet mūs!

Strekens paķēra aploksni.

-    Paldies par visu, ko mūsu labā izdarījāt.

Čans bija labs cilvēks un bija paveicis brīnumu ar Keitijas plaušām. Viņš bija ļāvis Strekenam izmantot savu kabinetu un gulēt uz grīdas. Kas zina - varbūt viņš izpildīs vēl vienu lūgumu?

-    Jūs mani šeit neesat redzējis - labi?

-    Ja apsolāt, ka es jūs vairs neredzēšu.

-     Lieliski. Paldies! - Strekens atplēsa aploksni tik uzmanīgi, it kā tajā būtu loterijas biļete ar lielo laimestu. Nekā tamlīdzīga. Tajā atradās pastkarte. Viņš paņēma to abās rokās un vairākas reizes izlasīja, kas tur rakstīts. Kā apsūdzēdams viņš paskatījās uz Čanu.

-     Bet viņas rokas! Kā viņa to varēja uzrakstīt?

-     Nevarēja. Viņa diktēja, un es rakstīju.

-     Kad?

-     Pirms desmit minūtēm.

Strekens jutās tā, it kā viens būtu piezadzies no mugurpuses un iezvēlis pa viņa pacelēm ar veseri. Viņš nesaprata, vai ķirurgam var ticēt.

-     Ed? - Čans redzēja šaubas Strekena acīs.

-     Ko?

-    Ticiet man! Es esmu ārsts.

Strekens izšļūkāja no kabineta kā cietumnieks mūža ieslodzījuma pirmajā dienā, saļima tuvākajā krēslā pie Čana kabineta un saņēma galvu rokās. Uz pastkartes bija vaļhaizivs fotogrāfija un iekšpusē vienkāršs vēstījums.

Manam galantajam seram Lānselotam.

Es neciešu atvadas. Tā būs vieglāk. Paldies par piedzīvojumiem!

Keitija

Zemūdens alā bija desmit miljoni mārciņu zelta sovri- nos, un viņi bija vienīgie cilvēki pasaulē, kas to zināja.

Taču Keitija bija prom, neuzzinājusi, cik tuvu viņi ir to izcelšanai. Neticami, cik nežēlīga var būt dzīve.

Strekens instinktīvi iebāza roku krekla kabatā, meklēdams Camel paciņu. Acumirklī sanitārs zaļā virssvārci norādīja uz zīmi "Nesmēķēt!". Strekens nikni atcirta, ka viņam tādi aizliegumi pie vienas vietas, taču, acumirklī attapies, cik stulbi uzvedas, atvainojās un nospieda cigareti, ienīzdams sevi līdz sirds dziļumiem.

Tad, pietrūcies kājās, viņš atkal skrēja. Keitija bija aizgājusi tikai pirms desmit minūtēm, tātad viņš varēja to lidostā notvert. Bīstami, taču risks bija tā vērts. Viņš brāzās lejā pa kāpnēm. Pirmajā stāvā bija burzma, jo šeit ieplūda vairāki gaiteņi gluži kā pietekas upē. Ļaudis steidzās uz visām pusēm, un skriet Strekens šeit nevarēja. Viņš izlocījās starp pacientiem, personāla darbiniekiem un apmeklētājiem. Izvēlējies īsāko ceļu caur onkoloģijas nodaļu, viņš uzbrāzās virsū grupai studentu, kas apstaigāja palātas. Jaunieši pajuka uz visām pusēm kā dziedātājputni, ieraudzījuši vanagu, un satraukti plātīja rokas, kamēr viņš izspraucās bariņam cauri. Un piepeši tālumā pavīdēja Keitija.

Acīmredzot viņa bija braukusi lejā ar liftu, kamēr Strekens skrēja pa kāpnēm. Keitija, atvadīdamās no medicīnas māsas, kas viņu pavadīja, acīmredzot pateica kādu joku, jo abas iesmējās. Piebrauca izsauktais taksometrs.

-     Pagaidi, Keitij! - viņš sauca no otra gaiteņa gala.

Keitija pagriezās, un viņš ieraudzīja viņas acis pasmaidām, un tūlīt arī lūpas atplauka smaidā.

-    Galants līdz pat beigām, Lāns?

Taksometra šoferis lika bagāžniekā viņas somas.

Strekens elsa. Medicīnas māsa uzmeta viņam aizdomu

pilnu skatienu.

-     Keitij, pagaidi! Tev jāpaliek. Es apsolu - tas būs tā vērts.

Viņa pētīgi lūkojās uz Strekenu.

-    Tu apsoli?

-    Jā. Tev man jātic.

-     Un lidmašīnas biļete?

-    Samaini uz citu datumu!

Iestājās neveikls klusums. Taksometra šoferis, piecpadsmit sekundes pagaidījis, iejautājās:

-     Uz lidostu, jā?

-      Nē, - Keitija attrauca. - Uz Pungolas piestātni. - Viņa notrauca matu šķipsnu no mutes kaktiņa un pievērsās Strekenam. - Nestāvi kā sālsstabs, Lāns! Ejam sameklēt Sumo.

TREŠĀ DAĻA

Lai lop jums, mīļie, saprotams - Nau kļūmīgs solis atsaucams, Un ziniet to ikbrīd. Ne viss, ko acis klīstot tver, Par balvu likumīgo der; Ne viss, kas zelts ir, spīd.

Tomass Grejs, "Oda mīļotajam kaķim, kas noslīcis zelta zivtiņu akvārijā"

59

Pīters Zēmans ieradās Tiomanas salā četras dienas vēlāk par Strekenu un Keitiju. Lai to panāktu, Strekena pārliecināšanas spējas gandrīz izsīka. Tālruņa automāts Ber- žajas kūrortā rija monētas citu pēc citas, jo Pīts pieprasīja pierādījumus, ka vraks patiešām ir dzelmē. Pierādījumu Strekenam nebija. Viņam bija tikai priecīgs satraukums balsī. Zelts. Šo vārdu, barodams tālruņa automātu kā zosi, viņš atkārtoja vēl un vēlreiz.

Tomēr beigu beigās aizrautība guva virsroku. Pīts, nolikdams klausuli, solīja apspriesties ar Prezidenti - tā viņš sauca Megiju, kad tās nebija klāt. Pīts bija dienējis īpašajos spēkos, taču ģimenes galva bija sieva. Viņa bija vienīgais cilvēks pasaulē, pret kuru Pīts juta bijību. Kad Stre- kens nākamajā dienā piezvanīja, Pītam labu ziņu bija, cik uziet. Prezidente viņam atļāva braukt. Nolīdzis no citas skolas instruktoru, lai tas viņu aizstātu prombūtnes laikā, Pīts rītausmā izlidoja uz Amsterdamu.

-    Drīz tavu lūgumu limits būs iztērēts, Ed.

Lai gan ceļā pavadījis divdesmit četras stundas, Pīts bija spara pilns un, nokāpis no prāmja, tēvišķīgi paplikšķināja Strekenam pa muguru.

-    Es priecājos, tevi atkal redzēdams, Pīt. - Strekens paspieda draugam roku. - Labi, kā esi klāt.

Pīts Zēmans viņam bija vienlaikus gan tēvs, gan vecākais brālis. Pietiekami aizbildniecisks, lai nomaksātu viņa tūkstoš dolāru lielo soda naudu, un pietiekami labsirdīgs, lai par to jokotu. Reiz viņš dienēja Nīderlandes īpašo spēku jūras kājnieku vienībā starp labi apmācītiem jūras desantniekiem, un viņa vads bieži sadarbojās ar britu Īpašo jūras kājnieku dienestu. Mūsdienās šis pulks apsargā Nīderlandes naftas torņus no teroristu uzbrukumiem, taču septiņdesmitajos gados tas aktīvi darbojās Dofāras apgabalā Omānā, kur apkaroja marksistu partizānus un cīnījās plecu pie pleca ar britiem. Pīts, tur karodams, guva lodi gurnā un ievainojuma dēļ bija spiests pāragri atstāt dienestu. Pēdējos trīsdesmit gadus viņš vadīja Coral Kra- al skolu, un šis darbs, pēc Strekena domām, nāca viņam par labu.

Pīts bija garš vīrs platiem pleciem, ar veselīgu iedegumu un sirmu matu ērkuli, ko sukāja atpakaļ, atklādams savus romieša vaibstus, kas šķita kā izkalti akmenī. Viņš bija dzimis un uzaudzis Vilemstadē, un zivju, augļu un Heineken alus diēta joprojām dāvāja viņam možumu un atlētiskumu. Toties viņa gaume kreklu izvēlē spēja atbaidīt, un šī diena nebija izņēmums. Keitija sarauca degunu, kad Strekens abus iepazīstināja, un to viņai nevarēja pārmest. Multiplikācijas filmu zivtiņas labāk iederētos uz maza bērna sedziņas.

Strekens bija rezervējis draugam pludmales namiņu divdesmit jardu attālumā no sava. Nolikuši tur Pīta bagāžu, viņi devās uz ciemu ieturēt garas pusdienas, kurās Strekens izstāstīja savus piedzīvojumus kopš bēgšanas no Ki- rasao. Tas bija noticis pirms nepilna mēneša, taču šķita, ka pagājusi mūžība. Stāstāmā bija daudz, un Strekens Pītam neko neslēpa. Daudz kas no tā bija jaunums arī Keitijai, un abi vērīgi klausījās Strekenā, cenzdamies viņu nepārtraukt ar jautājumiem. Beigās viņš pastastija, ka Sumo pārliecinājis varas iestādes, teikdams, ka Pili piedzēries un pār- kritis pāri bortam. Cik varēja spriest, varas pārstāvju attieksme bijusi tikpat skeptiska, cik vienaldzīga. Pēc dažām stundām Strekens jutās pārguris un apreibis.

-     Pīt, es nezinu, kā lai to pasaka, bet…

-    Tad labāk nesaki. - Pīts izvalbīja acis un pamirkšķināja Keitijai. Viņam uzreiz bija skaidrs, ka Strekenam iz- spruks kas netaktisks.

-    Tu samaksāji Kūpmensam. Tev tas nebija jādara. Es pats būtu nomaksājis sodu.

-    Ed, tu esi nekam nederīgs melis. Tu tāds esi kopš sākta gala un tāds mūžam paliksi.

-     Patiešām! Es izdomātu, kā lai to izdara. Aizņemtos no Hamiltona. Viņam naudas ir daudz vairāk nekā tev un… - Viņš aprāvās, sapratis, ka tā nevajadzēja teikt. - Jā, es gribēju pateikties. Liels paldies! Es ar tevi drīzumā norēķināšos. Lai gan… pēc divām dienām tu būsi tik bagāts, ka viens taukšķis tev neko nenozīmēs. - Strekens pamanīja, ka Pīts atgāž galvu, demonstrēdams platu smaidu, it kā uzjautrinādamies par joku. - Vai es pateicu ko smieklīgu?

-    Nē, es tikai baudu sauli.

-     Saules tev netrūkst arī mājās. Ko es tādu smieklīgu pateicu?

Pīts paliecās uz priekšu un aplika roku Strekenam ap' pleciem.

-    Ed, vai tu patiešām domā, ka šis vīrs - Kūpmenss - Jauj atsaukt tik nopietnas apsūdzības un samierinās ar soda naudu?

-    Nezinu. Tūkstoš dolāru ir prāvs žūksnis. Viņš apgalvoja, ka ieslodzīto viņam neesot kur likt, toties nauda gan noderētu. Ko tu gribi teikt?

-     Vai tev neienāca prātā, ka policistam diez vai ir atļauts prasīt tik lielu naudas sodu? Vai tev nelikās savādi, ka soda naudu nepiesprieda tiesa?

Strekens vērās viņā ar neizteiksmīgu skatienu. Vēderā plivinājās tauriņi. Sapriecājies par to, ka palicis uz brīvām kājām, viņš nebija iedomājies apšaubīt šā lēmuma likumīgumu.

-    Kūpmenss ir lāga vīrs, - Pīts turpināja. - Un labs policists. Viņš Kirasao valda kā labs saimnieks - bargs, tomēr godīgs. To, kurš nevērīgi pakļauj briesmām cilvēka dzīvību un aizbēg no nozieguma vietas, viņš visticamāk iesviestu aiz restēm.

-     Tad kāpēc viņš to neizdarīja? Kam viņam bija vajadzīga nauda?

Pīts svilpodams sāka raudzīties visapkārt, it kā brīnītos par skaisto ainavu. Strekens saērcināts ar pirkstiem ie- šļakstīja viņam sejā alu. Zēmans bija kā liels bērns, un cilvēka izvešana no pacietības atbilda viņa humora izjūtai.

Pīts iespurcās un atgāzās krēslā, lai nebūtu aizsniedzams.

-    Atklāšu tev noslēpumu. Dērks ir policists, kas vakaros kopā ar citiem vīriem labprāt spēlē kārtis.

Strekens ar neizteiksmīgu seju vērās draugā. Viņš nesaprata.

-     Nu un?

-    Teiksim tā - viņš nav labākais pokera spēlētājs salā.

-    Tu joko?

-     Nemaz. Tūkstotis nebija viss viņa parāds - tikai lielākā daļa. Es par tevi nesamaksāju ne plika centa. Tikai dzēsu dažus parādus.

-     Patiešām?

-     Jā. Bet tagad atvaino - man jāatpūšas. - Pīts atstūma krēslu un piecēlās. - Kas pirmais tiks pie būdām, tam būs guļamtīkls.

-     Lai notiek! - Keitija attrauca. Viņas rokas vairs nekarājās saitēs, un šuves no apakšdelma izņems pēc divām nedēļām. Plaušas bija veselas, un viņa atlaba strauji, bez sarežģījumiem. Abi aiztraucās pa taku uz pludmales namiņiem.

Strekens, vērodams draugus aizsteidzamies, iztukšoja alu un satvēra galvu rokās, lai apdomātos. Mēdz teikt, ka draugu vislabāk iepazīst nelaimē, un Pīts Zēmans bija labākais draugs, kādu cilvēks var vēlēties. Strekens atkal nodomāja, cik ļoti viņam veicies. Pat ja neizdotos izcelt zeltu, viņš tāpat jau bija bagāts. Nogrozījis galvu, viņš atstāja naudu par alu un aizsteidzās pakaļ draugiem.

Vakarā Keitija uzaicināja abus uz savu namiņu, lai pamielotu ar ceptām cāļu krūtiņām, ko pati bija pagatavojusi uz restēm jūras krastā. Maltīti viņi notiesāja ar kokosriekstu mērci. Pīts izprašņāja Strekenu par vraku, gribēdams zināt, cik dziļi tas guļ, kāda tur ir straume un redzamība un kā gan, sasodīts, Strekens cer izcelt no zemūdens alas divpadsmit dzelzs seifus.

-     Labs jautājums, - Strekens atteica. Patiesībā viņš jau- bija izstrādājis seifu izcelšanas plānu, taču, tā kā vajadzēs spridzināt rifu, vairījās par to stāstīt Keitijas klātbūtnē, jo Keitija dabas aizsardzības jautājumos bija tikpat nepiekāpīga, cik ļoti viņš kāroja pēc ceptiem cāļiem. Turklāt Pīts, kas jau no divdesmit gadu vecuma uzskatīja sevi par skarbo puisi, dzīvoja ar pārliecību, ka nevienam citam par melno darbu zem ūdens nav nekādas sajēgas, tikai

viņam, un Strekens labprāt izlikās par muļķi, ja vien vēlāk varēja draugam parādīt, ka trāpījis naglai uz galvas.

Tomēr jautājumā par svaru Pītam bija taisnība. Seifu izcelšana būs ļoti grūts darbs. Iepriekšējā dienā Strekens bija ilgi sēdējis interneta kafejnīcā, spaidīdams Sumo kabatas kalkulatora taustiņus un lasīdams par zeltu, kas bija ārkārtīgi smags dārgums.

Pirmais zelta cenu, būdams Monētu kaltuves uzraugs [5] , noteica Izaks Ņūtons tūkstoš septiņsimt septiņpadsmitajā gadā, un tā bija trīs mārciņas un septiņpadsmit šiliņi par Trojas unci. Cena nemainījās divsimt gadu, vienīgi Napoleona karu laikā mazliet svārstījās. Tikai tūkstoš deviņsimt četrpadsmitajā gadā, kad izcēlās Pirmais pasaules karš, zelta cena strauji auga. Četrdesmitajos gados tā bija sasniegusi astoņas mārciņas un četrdesmit pensus par Trojas unci.

Ari turpmākajos gados zelta cena nemitīgi cēlās. Strekens, ieskatījies Financial Times interneta vietnē, izlasīja, ka patlaban Londonas biržā tā cena ir divsimt vienpadsmit mārciņu un piecdesmit pensu. Tas nozīmēja, ka zelta vērtība kopš nogrimšanas augusi divdesmit piecas reizes. Desmit miljonu sterliņu mārciņu vērtais zelts tagad varētu būt divsimt piecdesmit miljonu mārciņu vērts. To aprēķinājis, Strekens gandrīz nokrita no krēsla. Tad viņš pasmaidīja. Viņš nebija alkatīgs - viņam pilnīgi pietiktu ar sākotnējiem desmit miljoniem.

Zelta vērtība gan bija augusi, turpretim svars - ne. Ja pieņēma, ka zelts vienmērīgi sadalīts pa astoņiem kuģiem un katrā bija divpadsmit vienādu seifu, ikviena seifa vērtība bija mazliet lielāka par simt tūkstošiem tā laika cenā. Ja zelta cena toreiz bija astoņas mārciņas un četrdesmit

pensi par Trojas unci, varēja izrēķināt, ka viens seifs sver apmēram divpadsmit tūkstošus četrus simtus Trojas unču, un tas bija aptuveni puse tonnas.

Pustonna bija liels smagums. Bet labā ziņa bija tāda, ka ikviens kuģis veda trīsdesmit vienu miljonu sterliņu mārciņu mūslaiku naudā un katrā seifā atradās apmēram divarpus miljonu vērts zelts. Strekens apzinājās, ka šie pieņēmumi ir no gaisa grābti, taču tas nebija svarīgi. Pagaidām pietika ar aptuveniem aprēķiniem, lai rastos skaidrība, kas viņus gaida - daudz naudas un liels smagums.

Pustonna bija daudz, taču seifus būs iespējams pārvietot pat tad, ja tie ir par vēl divsimt kilogramiem smagāki, nekā lēsts. Palīgā nāks Sumo, Šlīpijs un Pīts. Strekens dega nepacietībā.

Pīts laika zonu maiņu sajuta astoņos un devās uz gultu apcerēt gaidāmās grīitības. Pirms atvadīšanās viņš pasniedza Strekenam dāvanu, ko bija nopircis Amsterdamā.

Strekens izņēma to no maisiņa, iesmējās, uzvaroši ieaurojās un apskāva Pītu. Kalendārs bija A4 formāta lielumā, gar garāko malu tam stiepās spirāle. Caur celofāna iesaiņojumu bija redzams vāks. Straumē kā lielisks apvaldītas agresijas piemērs nekustīgi gulēja un smīnēja lielā bara- kuda. Makolijs Gilkrists bija strādājis vēja ātrumā.

Noskalojis jūrā traukus, Strekens apdzēsa uguni, uz-' liedams tam ūdeni, un pateicās Keitijai par vakariņām. Viņš jau grasījās doties prom, kad ievēroja Keitijas skatienu, kurā vīdēja viegls uzjautrinājums. Atspiedusies pret stenderi, viņa stāvēja būdas durvīs, pacēla roku un izlaida pirkstus caur matiem. Strekens pārlaida skatienu viņas krūšu izciļņiem zem tenisa krekla.

- Kur tu tagad dosies? - viņa noprasīja.

-      Mājās, - Strekens sarkdams attrauca. Siltais gaiss smaržoja pēc degoša koka un sanēja no neskaitāmu neredzamu kukaiņu dziesmām.

-     Mājās? Kāda man no tevis jēga, ja tu dosies mājās, jaukumiņ? Neesi tāds sasodīts brits…

Strekens pasmaidīja. Lai Dievs svētī Ameriku, viņš nodomāja, ieiedams kopā ar Keitiju namiņā.

60

Adrians Hamiltons mēdza teikt, ka miegs ir "dzīves dzīrēs ēdiens saldākais". Viņš apgalvoja, ka tā ir frāze no "Makbeta", un Strekens, kas nebija liels Šekspīra cienītājs, neiebilda. Viņš un Keitija aizmiga tikai ap pusnakti, atvēlēdami sev astoņas stundas dziļa, svētlaimīga miega. Nākamajā rītā pamodies, Strekens saprata, kāpēc krusttēvam šis teiciens patīk. Puns pakausī bija mazinājies, un tik enerģisks viņš nebija juties kopš dienas, kad Esprit Bleu tuvojās paralēlajiem rifiem.

Šodien viņi tur atgriezīsies.

Deviņos viņi devās pa galveno ielu, lai iepazīstinātu Pītu ar Sumo un Šlīpiju. Kutera apkalpe jau bija kājās, un Šlīpijs brokastīm pagatavoja savus īpašos augļu salātus. Sumo ar Pītu uzreiz atrada kopīgu valodu un drīz " apmainījās jokiem kā seni draugi. Strekens vēroja abus un manīja viņu acīs cieņu vienam pret otru - īpaši, kad abi lielījās ar noķertajām zivīm. Sumo, pavēstīdams, ka viņa klientiem vairs nav ļauts paturēt zivis - tās nosver un atlaiž jūrā dzīvas -, izpelnījās Pīta belzienu pa muguru.

Keitija atjaunoja draudzības saites ar Šlīpiju, un, kad kuteris atstāja Tiomanas krastus, Strekens kuģa priekšgalā palika viens ar savām satraucošajām domām par pagājušo nakti. Keitija mīlējās tikpat enerģiski, kā darīja visu citu savā dzīvē, kurā maigumu, ja tā šad tad aptrūka, kompensēja ar sparu un dedzību. Strekens aizkūpināja

cigareti, juzdams, ka viegli sūrst mugura, ko viņa naktī ar nagiem bija saskrāpējusi kaisles brīžos, kad palags mirka abu sviedros.

Pirmā pietura bija kuģniecības piederumu vairumtirdzniecības bāze Mersingā, kas atradās tuvāk nekā Kuanta- na, taču bija mazāka pilsēta. Pirms divām dienām Strekens bija iegādājies lielāko daļu aprīkojuma, un Sumo to noglabāja uz Esprit Bleu borta. Bija jānopērk vēl divas preces.

Pīts, pārdomājis sarežģījumus, kādi varētu rasties, izceļot no dzelmes seifus, bija nonācis pie tā paša secinājuma kā Strekens. Esprit Bleu nebija aprīkots ar vinču, un Sumo noraidīja domu pieskrūvēt vinču pie makšķerēšanas klāja. Galu galā nolēma, ka seifus izcels līdz ūdens virsmai un aizvilks uz krastu, tāpēc iepirkumu sarakstā pirmais vajadzīgais priekšmets bija minēts piepūšams maiss.

Veikalos bija nopērkami dažādu veidu pacelšanai domāti maisi. Maisus gaisa balonu lielumā izmantoja nogrimušu lidmašīnu un zemūdeņu izcelšanā. Tik liels Streke- nam nebija vajadzīgs - viņi mēģinās izcelt seifus, nevis Kagura vraku, tāpēc ar tūkstoš kilogramu celtspēju vajadzētu pietikt. Tādus maisus gan izmantoja tikai speciālisti, taču Sumo viņus pārliecināja, ka veikalā būs dabūjams arī tāds, jo šī pārdotava esot lielākā šādu preču bāze Austrumkrastā.

Strekens atcerējās muzeja fotogrāfiju, kurā bija redzējis, ka seifi novietoti Kagura pakaļgalā. Tiem varēs viegli piekļūt, viņš sprieda. Ja vien Pīts spēs ar lodlampu atkausēt savienojumus, maisa piestiprināšana grūtības nesagādās. Tā bija viņu plāna vieglākā daļa - grūtāk būs izdabūt seifus ārā no alas. Strekens pieņēma, ka seifs ir apmēram konteinera lielumā, bet ieeja alā bija vismaz divreiz šaurāka - tik plata, ka pa to varēja izspraukties nirējs ar skābekļa balonu. Doma, ka pa to varētu izdabūt seifu, nebija apspriežama. Tāpēc iepirkumu lapā tika ierakstīta vēl viena prece.

Nevienam nepatika priekšlikums izspridzināt rifā lielāku caurumu, un Keitija iebilda sevišķi dedzīgi. Nesen viņa bija pievienojusies kustībai pret zivju spridzināšanu ar dinamītu un apsūdzēja pārējos bezatbildībā un liekulībā. Strekens ņēmās viņu pierunāt, pārliecināt un iekārdināt, sacīdams, ka, izcēluši zeltu, viņi varēšot īstenot visvisādus dabas aizsardzības projektus. Galu galā Keitijai neatlika nekas cits kā piekrist.

Pēc četrdesmit minūtēm kuteris iebrauca nelielā Mer- singas piestātnē, līdz kurai ceturtdaļjūdzi vajadzēja braukt pa platu upes grīvu. Ūdens bija brūns un dubļains, upē iestiepās grubuļainas, mezglainas mangroves saknes, bet lapās čirkstināja zvirbuļi.

Sumo piepildīja degvielas tvertnes, bet Pīts un Strekens pa koka molu devās meklēt kuģniecības piederumu veikalu, ko atrada otrpus piestātnei, pirms tam apstaigājuši laukuma trīs malas. Koki sniedza patīkamu ēnu, tāpēc viņi gāja lēni, izbaudīdami pastaigu ar basajām kājām. Pīts bija uzvilcis citu kreklu. Tas nebija ne par matu labāks - koši sārts, ar ananasu zīmējumiem. Strekens ievēroja Pītam rētu uz potītes, kur viņš bija mēģinājis nozāģēt pēdu dienā, kad abi iepazinās.

Pīts šajā pasaules malā bija pirmo reizi, un Strekens manīja, ka viņš ar neslēptu patiku vēro svešo vietu. Straumē kā ūdenī sakritušas lapas zvalstījās koka zvejas laivas. Kreisajā pusē pa zemesceļu brauca zemnieks ar du- rianu vezumu ratos. Govs iedama sacēla putekļu mākoni, un fermeris, kas skubināja lopiņu ar bambusa nūju, aizlika mutei priekšā teniskrekla stūri. Mangroves vidū piepeši izauga mošeja. Tās slpolveidīgajā kupolā atmirdzēja reti saules stari, kas bija izlauzušies caur rīta dūmaku. Mošejas marmora pagalmā kā figūras uz šaha galdiņa tupēja vairāki dievlūdzēji.

Veikals, kā izrādījās, vairāk atgādināja grabažu noliktavu, nevis vairumtirdzniecības bāzi. Tas bija iemitinājies divstāvu šķūnī bez sienām, ar rievotā skārda jumtu. Pēc divdesmit minūtēm migla izklīdīs un veikalā būs tik versmains, ka varēs just alumīnija smārdu. Tomēr Pīts nesteidzās. Pa čīkstošajām kāpnēm uztrausies ari otrajā stāvā, viņš nopētīja visas preces pēc kārtas.

Šķita, ka to lielakajai daļai bijis vismaz viens vai pat divi saimnieki. Blakus krāsu bundžām bija izvietoti laivu motori. No griestiem kā boksa maisi karājās ar eļļu notraipīti buferi, un stūros bija saslieti airu un laivu stumšanas kāršu saišķi, kas izskatījās pēc malkas, nevis kaut kā noderīga. Šeit bija lādes ar naglām un skrūvēm, spaiņi ar mak- šķerāķiem un plaukti ar enkurķēdēm, degvielas kannām un vairākas reizes uzpildāmiem skābekļa baloniem.

Strekens klīda pa piederumu labirintiem, šaubīdamies, vai atradīs vajadzīgo. Ēnā gulēja krancis, laiku pa laikam samiegdams acis, lai aizbiedētu mušas, kas bez apstājas līda virsū. Strekens beidzot nonāca šķūņa tālākajā galā, vietā, kas atgādināja veikalu. Pretstatā pārējai šķūņa daļai šeit viss bija tīrs un kārtīgs. Gluži kā tempļa iekšējā svētnīca, kas noslēpta pavirša garāmgājēja skatienam, te pletās plašs mūsdienīgu kuģniecības piederumu sektors. Atguvis optimismu, Strekens apskatīja nelietotās buru somas, tauvas un vinčas. Šeit bija arī apģērbu nodaļa ar hid- rotērpiem un lietusmēteļiem.

Otrais stāvs nebija tik plašs kā pirmais. Pīts pētīja svina atsvarus mastu balansēšanai, it kā tās būtu relikvijas no zudušas pasaules. Laivas viņu interesēja tikpat ļoti kā niršana. Ja viņš par to uzbūvi kaut ko nezināja, to nebija vērts zināt.

Sumo bija ieteicis Strekenam sarunā ar veikala īpašnieku minēt viņa vārdu, jo veikala īpašnieks - par to neviens vairs nebrīnījās - esot viņa brālēns, un tad tas par pirkumu ņemšot saprātīgu cenu. Turklāt, saņēmis no Strekena divdesmit dolāru, Gadža neprasīšot uzrādīt atļauju sprāgstvielu iegādei.

Strekens atrada Gadžu aiz letes dzeram tēju. Gadža droši vien bija attālas pakāpes brālēns, jo bija tievs kā maikste un itin nemaz nebija līdzīgs ne Sumo, ne ārstam Kuantanā. Tomēr, kad Strekens ieminējās par Sumo, viņam iemirdzējās acis un viņš apsolīja īpašu cenu visam, ko jaunais klients izvēlēsies. Paņēmis sarakstu, viņš aizjoņoja, un Strekens pārbaudīja savu naudaszīmju žūksnī- ti. Kad Gadža atgriezās, Strekens teica, ka maksās amerikāņu dolāros, un saņēma par to desmit procentu atlaidi.

Izcelšanas balons svēra sešpadsmit kilogramus, un sprāgstvielas ari nebija vieglas. Strekens jau grasījās uzsaukt Pītam, lai beidz apskati un kāpj lejā, kad dzirdēja aiz muguras ierūcamies kranci. Tā kā suņi Strekenam patika, to rūkšana viņu neuztrauca. Taču, kad atskanēja būkšķis un aprauti smilksti, Strekens pagriezās, lai redzētu, kas notiek.

Nekas patīkams tas nebija.

Viņš bija sprukās - tādās sprukās, no kurām izkulties nebūs viegli. Strekens klusībā izlamājās - pats vainīgs, ka zaudēja modribu. Vajadzēja to paredzēt.

Viņi bija trīs. Viņi bija japāņi, un viens turēja rokā ieroci.

61

Japāņi bija ģērbušies zīda kreklos un vieglās biksēs. Viņiem bija gludi, atpakaļ sasukāti mati un svaigi skūti zodi. Šajā veikalā viņi neiederējās. Vienu Strekens pazina - Range Rover šoferis.

Viņš bija uzmanījies kā paranoiķis. Džohorbaras šaurumā laivu un kuģu bija ka biezs, un, kad Sumo viņus uzņēma kuterī un veda atpakaļ, viņš nebija pamanījis nevienu, ko varētu uzskatīt par iespējamu sekotāju. Tam nebija nozīmes. Japāņi bija sekojuši viņam līdz Tiomanai, bija vērojuši arī šajā rītā un nolēmuši, ka pienācis laiks iepazīties.

Vīrs ar pistoli bija garākais un acīmredzot galvenais. Viņš nebija ieradies, lai velti šķiestu vārdus, tāpēc ar rokas mājienu aicināja Strekenu tuvāk. Pistoles stobra galā bija klusinātājs. Profesionāļi. Strekens zibenīgi apsvēra iespējas. Japāņi negrasījās viņu nogalināt - no miruša viņi neizdabūs ziņas par vraku. Strekens nešaubījās, ka viņiem piemit apbrīnojamas spējas piespiest cilvēku runāt.

-     Tu. Nāc!

-     Nē, - Strekens atbildēja, neko citu neattapdams pateikt. Japānis raidīja lodi grīdā viņam pie kājām. Sīkas skaidu kripatas iedzēla potītēs. Klusinātājs darbojās lieliski. Šāviena troksnis izklausījās pēc šķaudiena.

Strekens zināja, ka ar ietiepību savu nelabvēļu apbrīnu neizpelnīsies, taču viņš negribēja iet viņiem klāt svarīga iemesla pēc. Japāņi acīmredzot bija aizmirsuši Pītu vai ari nebija viņu vispār redzējuši, un Strekens ar acs kaktiņu manīja, ka draugs pastaigājas otrajā stāvā gar pašu malu.

Tie, kas Pītu Zēmanu novērtēja par zemu, pakļāva sevi briesmām, un, ja vien viņš, Strekens, noturēsies vēl dažas sekundes, šie nejēgas par to pārliecināsies, taču priecīgi nejutīsies. Strekens neuzdrošinājās paskatīties augšup uz draugu, baidīdamies, ka tādējādi to nodos, tāpēc visu uzmanību veltīja Range Rover šoferim, kas šķita ne mazāk bīstams kā viņu līderis. Mugurā tam bija zaļš zīda krekls un melna veste ar piebāztu iekškabatu. Vīrietis labajā pusē izskatījās neapbruņots. Pār seju kā robains vilnis viņam stiepās rēta - iespējams, viņš labi prata tuvcīņu. Tiklīdz japānis ar ieroci būs atbruņots, Strekens rētaino atstās Pītam. Aiz muguras iegrabējās pērlīšu aizkari - Gadža atmuguriski izslīdēja saulē, acīmredzot nevēlēdamies uzkavēties ugunslīnijā. Savu naudu viņš bija dabūjis un turpmāk palīdzību piedāvāt negribēja.

- Labi jau labi, - Strekens novilka, novietodams dinamīta kasti uz letes sev aiz muguras, un pacēla rokas, vēstīdams, ka pretoties negrasās. - Tikai mieru. Jau eju.

Garākais japānis, kas stāvēja vidū, notēmēja uz Stre- kena vidukli. Attālums starp abiem samazinājās. Lai arī cik šķietami pārākā pozīcijā šis vīrs bija, viņš tā arī neuzzināja, kas vainojams viņa nāvē. Pīts, no piecpadsmit pēdu augstuma mezdams svina atsvaru, trāpīja tieši mērķī. Japāņa galvaskauss dobji nodunēja - atsvars to ielauza kā olas čaumalu. Pistole izkrita no rokas, un viņš sabruka uz grīdas. Nāve iestājās momentāni. Cilvēks vienā acumirklī bija kļuvis par nulli.

Viņa biedri uz mirkli apstulba. Strekens metās uz priekšu, izstiepis rokas kā bultas, un trieca plaukstas sāniski šoferim pa zodu. Kad tas atstreipuļoja atpakaļ, Stre- keris manīja Pītu lecam no otrā stāva. Zēmans ieklupa rētainajam vīram plecos, noraudams viņu aiz kakla zemē kā lauva medījumu. Strekena pretinieks aizsargājoties pacēla rokas kā karatists. Tā kā vadonis bija pagalam, cīņa noritēja līdzīgiem spēkiem, un abi japāņi varēja vicināt rokas un kājas pēc sirds patikas - Strekens pat gribēdams nespēja viņiem zaudēt.

Pīts ar rētaini daudz neceremonējās - apmetis elkoni tam ap kaklu, viņš to spieda, līdz japānis sāka zaudēt samaņu. Mazliet par ilgu vērojis Pīta efektīvo darbošanos, Strekens nepaguva pasargāt no spēriena savu kāju, un viņa ceļgalu caururba sāpes, taču viņš atriebās ar pāris zibenīgiem sitieniem, kas dzēla straujāk nekā nokaitināta murēna, un pretinieks nozvēlās zemē.

Tā bija liela kļūda.

Range Rover vadītājs, nokritis blakus pistolei, acumirklī to pakampa. Viņam pat pietika prāta un laika to notēmēt. Ja viņš būtu pavērsis to pret Pītu, ne viens, ne otrs 110 veikala vairs neizietu. Taču viņš bija uzgriezis muguru Zēmanam, pakļaudams sevi brutālam sodam.

Pīts Zēmans bija viens no pieklājīgākajiem vīriem, ko Strekens pazina, taču cīņas laukā salinieks izmantoja jebkurus līdzekļus, lai uzvarētu. Šajā reizē tas bija mirdzošs tērauda žebērklis, kas uz kāša karājās blakus citiem zvejas piederumiem. Uz smailes tam drošības nolūkā bija uzvilkta gumijas uzmava, taču Zēmana rokās tas acumirklī kļuva par bīstamu ieroci.

Zēmans atvēzējās. Žebērklis iedūrās šofera rokā pie elkoņa. Trieciena brīdī viņš nospieda pistoles mēlīti, taču lode, nevienam nekaitēdama, ieurbās koka plauktā telpas tālākajā galā. Strekens ar kāju izsita pistoli japānim no rokas, kuras apakšdelmam žebērklis bija izdūries cauri. Japānis tik pārsteigts blenza uz savu elkoni, ka pat nekliedza.

Cīņa bija galā. Strekens paķēra sprāgstvielas, Pīts pagrāba sešpadsmit kilogramu smago izcelšanas balonu, it kā tas būtu piknika grozs, un abi izbrāzās no šķūņa. Dēļi čīkstēja, kad vīrieši traucās pa koka molu. Sumo, ieraudzījis abus skrienam, lika Šlīpijam atsiet tauvu. Viņi uzsvieda pirkumus uz klāja, un Detroitā ražotie masīvie dzinēji burkšķēdami ierūcās.

-     Aiziet, aiziet, aiziet! - Strekens sauca.

Sumo parāva droseli līdz galam un ieslēdza atpakaļgaitu. Dzinēju apgriezienu rādītājs aizšāvās pie sarkanās atzīmes. Pietauvotās jahtas un laivas visapkārt zvalstījās.

-     Uz kurieni? - Sumo jautāja Strekenam, kas piebiedrojās viņam uz komandtiltiņa.

-       Uz Kerkullu Ketamas salu, - Strekens atbildēja. - Kurp gan vēl?

62

Strekens zināja, ka japāņi dzīsies pakaļ. Abiem ievainotajiem bandītiem vajadzēs nedaudz laika, lai atjēgtos, un Range Rover vadītājs droši vien meklēs ārsta palīdzību, ja vien neatteiksies no domas vēl kādreiz grozīt auto stūri. Tomēr tas prasīs nevis dienas, bet stundas, un viss sāksies no gala.

Ja kuteris trauksies ar ātrumu divdesmit mezgli stundā, tas pie Kerkullu salām nonāks pēc četrām stundām. Pulkstenis bija tikai desmit no rīta, tāpēc, sasniegušiem galamērķi, Strekenam un Pītam pietiks laika ienirt vismaz divas reizes. Ja viss ritēs, kā iecerēts, viņi šodien nostiprinās lādiņu un uzspridzinās alas ieeju. Akmens šķembas pa nakti nosēdīsies, un rīt viņi varēs sākt seifu izcelšanu. Strekens vēlējās pabeigt darbus trijās vai četrās dienās - pēc iespējas ātrāk.

Tā kā viņiem uz pēdām bija tikuši japāņi, vairs nebija laika gaidāmo operāciju rūpīgi izplānot. Uz Esprit Bleu klāja izvietot divpadsmit dzelzs seifus nebija iespējams, tāpēc pie brokastgalda tika nolemts, ka tos tauvā aizvilks uz Kerkullu Ketamu un tur atvērs. Katrā reizē jāved viens seifs, tātad pavisam būs jāveic divpadsmit šādi braucieni. Kuantanas tirgū Strekens bija iegādājies sešdesmit bieza, izturīga audekla somas - piecas katra seifa saturam. Pārpalikumu izvietos dažādās vietās uz kutera un tukšos seifus izmetīs jūrā, tieši tāpat, kā pirms sešdesmit trim

gadiem bija rīkojies ģenerālis Pērsivals, - lai tie netiktu japāņiem. Strekens pasmīnēja. Vēsture atkārtojas.

Mersingas aprises tālumā saruka, un, kad Sumo ieslēdza autopilota režīmu, Strekens sasauca visus uz makšķerēšanas klāja. Japāņi bija sekojuši viņam uz Singapūru, pēc tam uz Mersingu. Ne pirmajā, ne otrajā tikšanās reizē viņš nebija noskaidrojis, kas šie cilvēki ir. Viņš bija pārliecināts, ka tie izmanto novērošanas tehniku, un gribēja dzirdēt Pīta apsvērumus par drošību.

-     Kā tu jūties, Keitij? - Strekens vispirms pajautāja, bažīdamies, ka japāņu ierašanās viņu satrauks un izbīlis kaitēs viņas veselībai.

-     Labi.

-     Tas ir jauki.

-    Tava acīmredzamā popularitāte pierāda, ka tajā kuģī ir kas vērtīgs.

-     Par ko tu, protams, nekad neesi šaubījusies.

-    Par ko es, protams, nekad neesmu šaubījusies, - viņa smaidīdama atkārtoja.

-      Risks ir paaugstinājies, - Strekens sacīja, - tāpēc mums jādomā par drošību. Nākamo reizi vajātāji nebūs tik pavirši. Ko tu iesaki, Pīt?

-     No šā brīža kādam ar binokli dienu un nakti jādežurē tornī. Jo agrāk vajātājus pamanīsim, jo labāk. Mēs- taču negribam, lai kāds uzzina vraka atrašanās vietu.

-     Sasodits, skaidrs, ka ne! - Strekens noņurdēja.

-    Pēc krēslas iestāšanās jāizslēdz visas ugunis un spuldzes.

Pārējie piekrizdami pamāja, taču neviens nebilda ne vārda - aptvēruši, cik draudīga ir situācija.

-    Mums vajadzēs trauksmes signālu nirējiem.

-    Es varu paklaudzināt pa kutera korpusu, - Šlīpijs pieteicās.

-     Nav peļami, zēn, - Pīts atteica. - Diemžēl mēs būsim pārāk dziļi, lai to sadzirdētu. Vajadzēs alumīnija spaini, uzgriežņu atslēgu un garu auklu. Vai atradīsies, Sumo?

-    Sumo ir viss.

-    Lieliski. Rifā jāpaslēpj divi rezerves baloni. Ja virspusē kaut kas noiet greizi, mums, iespējams, būs jāpaliek lejā ilgāk, nekā paredzēts. Cik balonu mums ir, Ed?

-      Četrdesmit. Divdesmit ar Trimix, divdesmit ar saspiestu gaisu. - Pirms Pīta ierašanās Strekens bija apstaigājis liomanas niršanas skolas. Tā kā bija sezonas beigas, daudzās par niecīgu samaksu atdeva vecos balonus, lai vēl pēdējā brīdī nedaudz uzlabotu gada ieņēmumu rādītājus. - Pēc tam varēsi tos no manis atpirkt. Aizvedīsi uz Coral Kraal ceļasomā. - Viņš piemiedza draugam ar aci, un tas par atbildi pacēla vidējo pirkstu.

Mazliet pēc vieniem pie apvāršņa iznira Kerkullu salas. Pagāja vēl stunda, līdz kuteris nokļuva pie paralēlajiem rifiem. Debesis bija skaidras, spīdēja saule, un gaiss bija trīsdesmit četrus grādus silts. Tomēr jaukais laiks drīz beigsies, Strekens sprieda, vērodams biezējam pirmos negaisa mākoņus, kas ievadīs lietus sezonu. Mākoņi savilk- sies, iespējams, tikai nākamajā dienā, taču negaiss solījās būt spēcīgs. Vējš gaudos kā vilks, un krusa kapās kā lodes. Vēl viens iemesls, lai sāktu rīkoties bez kavēšanās.

Sumo izmeta enkuru. Pīts uz makšķerēšanas klāja pārģērbās. Pirmajā reizē, kad Pīts ienirs, viņam būs jāaprod ar neierastajiem apstākļiem. Šeit ūdens bija bagātāks ar sāļiem un minerāliem nekā Kirasao. Viņš drīz uzzinās, ka vajadzīgs lielāks svars, lai saglabātu neitrālu peldspēju.

No Sumo iedotās makšķerauklas viņi uz ātru roku izveidoja saziņas sistēmu. Aukla bija vairāk nekā divsimt metru gara, un tā sasniegs Kagura. Sumo vienu galu piesēja pie makšķerēšanas klāja reliņiem, bet otru, pie kura bija piestiprināta uzgriežņu atslēga ar spaini, paņēma Stre- kens. Keitija uzgāja pa kāpnēm tornī - viņai bija pirmā dežūra. Viņa izskatījās mazliet vīlusies, jo nedrīkstēja nirt, taču tāpēc jo dedzīgāk vēlējās sniegt savu ieguldījumu citādi. Strekens izlaida gaisu no peldspējas kompensatora un piebiedrojās Pītam debeszilajā, rāmajā Dienvidķīnas jūrā.

Bruņojušies ar piecpadsmit vatu lukturiem un rezerves skābekļa baloniem, abi grima aizvien dziļāk. Dzelmē valdīja klusums pirms vētras, un redzamība bija lieliska. Saspringums, ko pēc šā rīta sadursmes Strekens juta plecos, atslāba. Viņš gausi vēzēja kājas maigajā straumē, juzdams, ka pat savainotais ceļgals pārstāj smelgt.

Kārību jūrā ir apmēram septiņdesmit koraļļu sugu. Dienvidķīnas jūrā - ap četrsimt piecdesmit. Šajā rifā vien droši vien mitinājās vairāk zivju sugu pārstāvju nekā visā ūdens platībā no Karakasas līdz Floridas piekrastes salām. Tomēr Pīts tam neveltīja vērību. Patlaban svarīga bija ala. Floru un faunu varēs apjūsmot pēc tam. Strekens nopriecājās par drauga attieksmi.

Viņš atrada lielo gliemežvāku. Kaut arī bija pagājusi tikai nedēļa, to klāja sanesu ieži, smiltis un sakaltušu koraļļu drumslas. Strekens atrāva to vaļā, un atklājās senā vulkāna krātera mute. Kamēr nosēdās drazas, viņi izpētīja nogāzi, meklēdami vietu,-kur varētu noslēpt rezerves balonus. Pīts atrada iedobumu apmēram suņabūdas lielumā zem klintsakmeņu krāvuma. Strekens redzēja viņu atsprāgstam atpakaļ, kad no tā izšāvās liels Napoleona gubans. Tas bija četras pēdas garš un svēra vairāk nekā simt mārciņu. Milzu gubani ir delikatese Honkongas tirgū, kur to lūpas vien maksāja lidz divsimt dolāriem par porciju. Strekens nožēloja, ka nav paņēmis līdzi fotoaparātu. Pirmo reizi vairāku gadu laikā viņš bija devies zem ūdens bez fotoaparāta. Šoreiz nebija jēgas vazāt līdzi lieku svaru. Ja šajā misijā smaidīs veiksme, viņam drīz būs laika fotografēt, ko un cik tīk.

Noslēpuši rezerves balonus simt jardu attālumā no ieejas alā, Pīts Zēmans un Eds Strekens atgriezās, lai sāktu izpēti. Viens pēc otra viņi iespraucās pa atvērumu iekšā un lēni slīdēja aizvien dziļāk, kur spiediens ausīs un dobumos mazinājās. Ik pēc pieciem metriem abi apstājās un apjautājās par otra pašsajūtu. Pie gurniem bija piestiprināti rezerves cilindri. Atceļā drošības apstāšanās laikā viņi pieslēgs sev saspiesta gaisa balonus, taču pagaidām elpoja īpašu gāzu maisījumu - Trimix Ī5/50/35. Piecpadsmit procentu skābekļa, piecdesmit procentu hēlija, trīsdesmit pieci procenti slāpekļa. Niršanai četrdesmit metru dziļumā un dziļāk tas bija daudz drošāks nekā Nitrox. Hēlijs neizraisa narkotiskus blakusefektus, tomēr vāji saglabā ķermeņa temperatūru, tāpēc Strekens bija uzvilcis biezāku hidrotērpu. Viņam bija silti. Un labi.

Luktura starā pavīdēja neskaidras vraka aprises.

63

Niršanu ap nogrimušu kuģu vrakiem regulē stingri likumi. Daudzas šādas vietas ir vēstures pieminekļi, un parasti nirējiem jāsaņem atļauja tās apskatīt. Saskaņā ar noteikumiem tuvākajā municipalitātē jānoskaidro, vai vraks ir valsts nozīmes piemineklis vai kara kapsēta. Kagura katrā ziņā bija kara kapsēta, taču šie diez vai bija dēvējami par parastiem apstākļiem, un Strekens nevēlējās nevienu traucēt, prasīdams kaut kādu atļauju.

Kagura bija milzum liels kuģis. No tā lobījās rūsa gluži kā brūnas sniegpārslas, un no tālienes tas izskatījās pūkains. Abi nirēji tuvojās pretgaisa aizsardzības lielgabalam. Tā bruņu tornis bija Strekena augumā. Kā spokains nams viņu acu priekšā izauga komandtiltiņš. Strekens pārlaida luktura staru iluminatoriem, gandrīz vai gaidīdams, ka ieraudzīs miruša jūrnieka seju. Viņu pārņēma godbijība un satraukums. Iespējams, vainīgs bija dziļums. Vai tumsa. Viņš jutās kā ienācis aizliegtā teritorijā. Ala bija kapenes, Kagura bija ietilpīgs tērauda sar: kofāgs. Viņi šeit bija nelūgti viesi. Marodieri. Kapeņu iz- laupītāji.

Strekens piestiprināja makšķerauklu pie stobra tā, lai tā būtu pietiekami nospriegota līdz pat ūdens virsmai, un izmēģinādams parāva. Uzgriežņu atslēga noklaudzēja spaiņa iekšpusē kā āmura sitiens pa zvanu. Klaudziena troksnis izplatījās pa visu alu un atbalsojās no sienām, it kā atlēkdams no tērauda korpusa. Tā kā seifi bija uz pakaļējā klāja, viņiem nevajadzēs līst iekšā vrakā, bet, ja viņi tomēr būs spiesti to darīt, trauksmes signālu varēs labi dzirdēt. Sakari ar virspusi bija nodibināti. Bija laiks ķerties pie darba.

Lukturu stari slīdēja caur ūdeni kā prožektoru stabi, atspoguļodamies no korpusa un radīdami visapkārt maigu gaismu. Apmēram metru no korpusa priekšgala nirēji uzgāja pamatīgu caurumu. Acīmredzot kuģis bija pilnā ātrumā uzskrējis rifam un nogrimis dzelmē gar tā malu. Ap vairākus metrus garo brūci kuģa sānā tērauds bija atlocījies kā sardīņu konservu kārbas vāks.

Viņi atgriezās pie kuģa pakaļgala. Peldēdams garām komandtiltiņam, Strekens ievēroja, ka durvis ir pusvirus un to apakšdaļai kaut kas pieķēries. Izskatījās pēc kalmā- ra taustekļiem, un viņš piepeldēja tuvāk. Taustekļi, kā izrādījās, bija balti, un Strekens spēji parāvās atpakaļ. Tie nebija nekādi balti taustekļi, tie bija skeleta pirksti. Cilvēka rokas kauli. Kāds bija tiecies uz durvīm, vēlēdamies tikt prom no grimstošā kuģa.

Pīts pieslīdēja klāt un, satvēris Strekenu aiz pleca, ar zīmēm apjautājās, vai viss kārtībā.

Viss kārtībā. Strekens atbildēja ar tādu pašu zīmi un norādīja uz durvīm. Pīts pamāja un turpināja ceļu.

Strekens brīdi kavējās, līdz elpa izlīdzinājās. Viņš iztēlojās, kāda panika tonakt valdīja uz kuģa. Ciklons, sagrābis kuģi, triec to pret rifu vēl un vēlreiz. Apkalpe grūstās ap kāpnēm. Karagūstekņi aptver, ka radusies iespēja bēgt. Kapteinis pūlas atjaunot kārtību, izkliegdams pa skaļruni pavēles. Ūdens šļācas no visurienes - nav iespējams atšķirt jūru no lietus, augšu no lejas. Kagura strauji grimst, pirms nolaistas glābšanas laivas.

Vienīgi Strekena vectēvs izdzīvoja. Iespējams, līdzcietīgs sargs ļāva tam iet. Varbūt šeit risinājās tāda pati traģēdija kā "Indianapolisas" katastrofā, kad tie, kas metās ūdenī, kļuva par barību haizivīm.

Nomierinājies Strekens sekoja Pītam uz pakaļējo klāju. Seifi tur bija. Tos ieraudzījis, Strekens jutās kā piedzīvojis astoto pasaules brīnumu. Viņš jutās saviļņots līdz sirds dziļumiem, kur šaubām vairs nebija vietas. Tās izgaisa līdz ar burbuļiem. Te bija britu zelts. "Kas atrod, tam pieder."

Divpadsmit kaļamās dzelzs seifi stāvēja trijās glītās rindās pa četri. Rūsa tos bija skārusi vairāk nekā tērauda kuģi. Pīts pa tiem aizrautīgi paplikšķināja, un Strekens atviegloti nopūtās. Pūliņi nav bijuši velti. Viņš nevienu nebija pievīlis. Nu bija skaidrs, ka viņa dzīve ir kaut cik vērta. Pēc aptuveniem aprēķiniem, tās vērtība bija divdesmit divi miljoni mārciņu - pat ja atņem desmit procentus, kas pienācās Sumo un šlīpijam, un pat ja atņem daļu, kas pienācās Pītam un Keitijai.

Kuģa sadursmi ar rifu seifu stiprinājumi bija izturējuši. Aplūkojis tos tuvāk, Strekens saprata, kāpēc. Katrs seifs bija pieķēdēts ne vien pie klāja, bet sasaistīts ari kopā ar kaimiņu. Japāņu imperiālā kara flote nebija riskējusi. Seifi bija sastiprināti ar rūpniecisku ķēdi, kuras posmi bija tik lieli kā virtuļi. Knaibles šeit nederēs, un metināšana būs darbietilpīgs process.

Pīts kaut ko rakstīja uz planšetes. Alas ieeja bija virs Kagura priekšgala. Seifus vajadzēs vispirms aizdabūt uz otru kuģa galu, un tikai tad tos varēs celt augšup. Izmantojot izcelšanas balonu, seifi būs bezsvara stāvoklī, taču, lai tos aizbīdītu uz kuģa priekšgalu, vajadzēs krietni pasvīst. Katrs svēra gandrīz pustonnu, un to pārvietošana nebūs viegla.

Pīts pabakstīja uz pulksteni un pameta ar pirkstu augšup, norādīdams, ka laiks atgriezties uz kuģa. Viņi jau divdesmit minūtes atradās sešdesmit metru dziļumā - pirmajai reizei pietika. Rīt viņi atgriezīsies ar lodlampu un uzkavēsies šeit veselu stundu. Lai trīs reizes ienirtu, būs jāceļas agri.

Pirmo reizi viņi apstājās, kad izpeldēja no alas, - lai apmainītu regulatorus un sāktu elpot saspiestu gaisu. Spīdinādami lukturu starus pār grubuļaino koralli, abi pētīja alas griestus, vēlēdamies noskaidrot, cik tie ir biezi. Gan Strekens, gan Pīts skicēja uz planšetēm. Pēc tam viņi izraudzījās piemērotākās vietas lādiņu izvietošanai. Spridzināmā garoza bija nepilnas divas pēdas bieza. Kaut arī Strekens nekad nebija strādājis ar sprāgstvielām, viņš nešaubījās, ka traucējošā siena sašķīdīs kā kartons.

Uzkāpis uz klāja, viņš iznesa no savas kajītes dinamītu. Sumo, atzinīgi ņurdēdams, dažus stienīšus apskatīja. Tiešu jautājumu neviens neuzdeva, taču tikai muļķis neapjēgtu, ka savulaik viņš nodarbojies ar nelikumīgu zivju zveju.

Bulgārijas kompānijā Elovitza ražotais dinamīts bija plastisks želatīnveida maisījums, kas vienlīdz labi darbojas gan uz zemes, gan ūdenī. Stienīšus varēja detonēt, izmantojot uguni vai elektrības vadu. Stienīši bija sešarpus centimetrus gari. Rokasgrāmatā bija teikts, ka dinamīts sprādziena brīdī radīs 3150 grādu karstumu un gāzu tilpumu - astoņsimt septiņdesmit kubikdecimetru uz kilogramu. Šie skaitļi Strekenam neko neizteica, un viņš paskatījās uz Pītu. Pīts sacīja, ka tas ir daudz.

-     Cik mums vajadzēs? - Strekens jautāja.

-    Pietiks ar sešiem. - Pīts pavērās uz Sumo, un tas pamāja.

-     Seši? Vai nebūs par daudz? Mēs nevēlamies izraisīt vēl vienu nogruvumu.

-     Nekas, nekas, - Pīts attrauca. - ŠI manta domāta akmeņlauztuvēm. Sprādziena spēks tieksies lejup.

īsu bridi apspriedies ar Sumo, viņš izklāstīja pārējiem plānu.

-     Jūras dibenā, virs alas, mēs no spridzekļiem izveidosim kvadrātu, trīsreiz lielāku par seifu. Katrā stūrī pa stienītim un vēl divi vidū. Sprādziena spēks virzīsies lejup, un gruveši sakritīs alā.

-    Kādi vēl būs postījumi? - Keitija noprasīja.

-     Minimāli. Ārpus kvadrāta sprādziena spēks izpaudīsies niecīgi. Protams, var gadīties, ka sakrīt klintsakmeņi uz vraka, bet tas arī viss.

-     Un seifi?

-    Tie ir izturīgi.

-    Cerēsim, - Strekens noteica.

Viņi nogaidīja pāris stundu, līdz no organisma izdalās slāpeklis, un piecos gatavojās vēlreiz doties zem ūdens. Japāņi zināja, ka Strekens ar savu komandu ir Kerkullu salu rajonā - Pili droši vien viņiem to pastāstīja -, un nevilcināsies doties ceļā. Svarīga bija katra sekunde.

Saule grima aiz apvāršņa, un ūdens kļuva arvien, vēsāks. Strekens izvietoja lādiņus kvadrātā alas virspusē, un Pīts iepeldēja alā un iesprauda divus stienīšus kvadrāta vidū alas griestos. Tas neprasīja vairāk par desmit minūtēm, un drīz vien, atgriezušies uz klāja, viņi dzēra Šlīpija pagatavoto gardo kafiju. Atsējuši no pakaļgala re- liņiem trauksmes auklu, viņi tai galā piesēja plastmasas pudeli. Šlīpijs ielēja tajā nedaudz ūdens un nolaida jūrā, kur tā zvalstījās kā draza. No rīta viņi to ar žebērkli ievilks iekšā.

Strekens bija izniris ar detonācijas kabeli, un, kad Sumo stūrēja kuteri drošā vietā, Pīts laida kabeli mutuļojošā kuģa ķīļūdenī.

Iestājās krēsla. Uz Esprit Bleu iedegās aptumšotas spuldzes. Kad Strekens devās uz makšķerēšanas klāja ar detonatoru, visi pašķīrās un deva viņam ceļu. Piecpadsmit minūtes pāri septiņiem viņš nospieda slēdzi.

Kaut kur tumsā kā mīnmetēja radīts blīkšķis nodārdēja sprādziens. Jūra kā atraugādamās uzburbuļoja, un Esprit Bleu sašūpojās. Tad viss norima.

Strekens gaidīja. Kuru katru brīdi varēja uzzibsnīt policijas patruļas kutera zilās bākugunis. Tieši tāpēc zivju spridzināšana nebija iecienīta - tā radīja pārāk lielu troksni. Vietējie vairs nelietoja sprāgstvielas, jo dabas sargātāji viņus uzreiz pieķēra. Ērtāk bija lietot cianīdu, jo zivju noindēšana bija lētāka un klusāka nekā spridzināšana.

Viņš raizējās velti. Atgriezies galvenajā kajītē, viņš sastapa Pītu un Sumo, kuri gluži vai staroja, cik apmierināti jutās. Keitija - lai nu kurš! - apvaicājās, vai kāds esot dzirdējis pirmo pērkona grāvienu, kas liecinot par gaidāmo negaisu.

Strekens nopriecājās, ka ir nakts. Viņus slēpa tumsa. Kerkullu salas nebija apdzīvotas, tomēr viņš tik un tā jutās vainīgs par nodarītajiem postījumiem. Rifu iemītnieku vidū būs daudz cietušo un bojāgājušo. Viņš cerēja, ka haizivis līdz rītam sakops apkārtni, citādi Keitija no rīta būs satriekta, ieraudzīdama beigtās zivis.

Kuteris aiztraucās uz līci, kur viņi izmeta enkuru iepriekšējā reizē. Uz klāja valdīja domīgs noskaņojums, un vakars pagāja klusi. Sarunas bija skopas. Sumo un Keitija spēlēja vārdu spēli. Strekens pieveica trīsdesmit romāna lappuses. Pīts joprojām nebija atguvies no laika zonu maiņas, tāpēc ap deviņiem devās pie miera.

Pirmā diena bija aizritējusi saskaņā ar plānu. Viņi bija izdarījuši visu, kas vajadzīgs. Ja vien japāņi netraucēs, rīt viņi izcels pirmo seifu, nogādās krastā un tur atvērs.

Vēlāk Strekens pārguris iekrita kojā un gulēja tik saldā miegā, ka pat sapņi nerādījās, un gulētu desmit stundas, ja vien trijos naktī viņu neuzmodinātu troksnis, ko nevarēja sajaukt ne ar vienu citu, - tie bija helikoptera rotora lāpstiņu plīkšķi.

64

Pārgurušais Strekens pirms aiziešanas uz kajīti nebija norīkojis sargu. Protams, tā bija kļūda. Viņš izskrēja uz klāja un metās pa kāpnēm uz komandtiltiņu. Tur stāvēja Pīts un lūkojās binoklī. Tukšās kafijas krūzes vēstīja, ka draugs nemaz nav devies gulēt, bet gan uzņēmies naktsdežūru. Viņa karavīra instinkts pat pēc trīsdesmit gadiem joprojām bija nemaldīgs.

- Bēgt nav jēgas, - viņš teica, kad Strekens piegāja klāt. - Kustīgu objektu helikopters pamanīs ātrāk.

Strekens nestrīdējās. Pīts Zēmans bija apšaudījis komunistu geriļjas ar agrīnā izlaiduma septiņsimt sešdesmit divu milimetru Fn-FAL šauteni. Strekens bija apšaudījis zivis ar Nikonos Pro90. Pieredzes ziņā Pīts bija pārāks.

Helikopters bija tikai pusjūdzes attālumā. Troksnis kļuva aizvien skaļaks - lidaparāts tuvojās kuterim. Acīmredzot varēja redzēt ūdenī atspoguļojamies gaismu no kajītes. Pīts uzsauca Keitijai, lai to izslēdz, - droši vien pamodusies viņa instinktīvi lampu ieslēdza. Kuteris iegrima tumsā, taču Strekens saprata, ka ir par vēlu.

Lidaparāts laidās aizvien zemāk. Tie, kas tajā sēdēja, bija ieraudzījuši kuteri, tomēr nebija vērts viņu uzdevumu atvieglot. Pīts un Strekens iesteidzās galvenajā salonā, kur viņus gaidīja pārējie. Kāds nolikās uz grīdas, un citiem arī tā likās laba doma - acumirklī visi nogūlās uz paklāja, lai viņus nevar redzēt pa iluminatoriem.

Helikopters pārlidoja pāri. Strekens pagrieza galvu, lai to redzētu. Pie astes rotora tam mirguļoja sarkana spuldze. Tas laidās gar piekrasti, tad asi pagriezās pa kreisi, grasīdamies pārlidot viņiem pāri vēlreiz. Pilots acīmredzot bija ieraudzījis kuteri un vēlējās noskaidrot ko vairāk.

Gaisakuģis, nolaidies piecdesmit pēdu augstumā, apstājās tieši virs kutera, kur palika karājamies un dūcam kā milzu spāre. Šķita, ka tam var pieskarties - tik tuvu tas izskatījās. Rotora lāpstiņas ritmiski un skaļi dunēja, sviezdamas lejup asas gaisa šaltis un pērdamas jūru kā ar lielu ādas siksnu. Turbulence locīja palmas salas krastā un plosīja kuteri. Ūdens visapkārt mutuļoja kā pie- nains buljons. Esprit Bleu zvārojās kā tikko atnesies ku- melēns, mēģinādams pirmo reizi nostāties uz kājām.

Taču tad helikopters pacēlās. Dzinēja dārdoņa kļuva klusāka, un lidaparāts pagriezās un devās prom. It kā savu uzdevumu būtu izpildījis.

-    Gluži kā vecos laikos, - Pīts noteica.

-    Ko tagad iesāksim? - Keitija vaicāja, kad visi bija piecēlušies.

Strekens jautāja sev to pašu. Visi nobālējuši apsēdās kur nu kurais. Kaut arī sākumā bija skaidrs, ka šis nav nekāds izpriecu brauciens, ekspedīcija bija izvērtusies pavisam nepatīkama.

-    Tā, - Strekens teica. - Mēs varam bēgt - bet uz kurie- • ni? Tiomanā, Mersingā vai Kuantanā mūs sagaidīs pazīstamā delegācija. Mēs varētu aizmukt uz citurieni un paslēpties uz pāris dienām. Taču viņi zina, ka esam šeit. Nepaies ilgs laiks, un viņi atgriezīsies. Paslēpties jūrā no helikoptera ir daudz grūtāk nekā -paslēpties no cita kutera.

-     Tātad - ko mēs darīsim? - Sumo noprasīja, nepūlēdamies slēpt aizkaitinājumu. Viņš pameta vainīgu skatienu uz Šlīpiju. Strekens saprata - kapteinis pārmet sev, ka paņēmis līdzi brāļadēlu.

-    Mēs izvilksim vienu seifu.

-    Tu nejoko? - Pīts apjuka.

-     Esmu tik nopietns kā nekad. Lai arī kas šie cilvēki būtu, viņu mērķis ir tāds pats kā mums - iegūt zeltu. Un viņu rīcībā ir visvisādi līdzekļi, lai piespiestu mūs atklāt vraka atrašanās vietu. Viņi atgriezīsies šovakar vai rīt līdz ar ausmu. Ja viņi mūs sagūstīs, viņi spēs… - Strekens apklusa, nepabeidzis teikumu. Sejas, kas viņā vērās, pauda, ka visi lieliski saprot viņa domu. - Lai nu kā, - viņš atsāka, gribēdams pateikt ko priecīgāku. - Mēs esam pelnījuši uzzināt, kas ir tajos seifos. Līdz rītausmai ir trīs stundas. Ar to pietiks, lai vienu seifu izceltu un atvērtu. Ja zelts tajā ir, mēs varam atgriezties citu reizi un paņemt pārējo.

-     Bet ja nav? - Keitija pieglaudās viņa plecam.

-    Ja nav, tad brauksim mājās. Aiztaupīsim visiem pūles.

-    Ja nu viņi uzrodas, kad jūs esat lejā? - Keitija nerimās.

-     Mums neatliek nekas cits kā riskēt. Helikopters devās atpakaļ uz Fubitki, lai paziņotu mūsu atrašanās vietu. Iespējams, tas atgriezīsies, tomēr es par to šaubos. Mums ir laiks līdz brīdim, kad šurp attrauksies jahta. Viņiem nav pat jāvēro, kur mēs gatavojamies nirt, - pietiek, ja negrābs vienu no mums. Iznākums būs tāds pats.

-     Es neko neteikšu! - Sumo izaicinoši sašķobīja apakšlūpu.

-     Trīsdesmit viens miljons mārciņu ir pamatīgs žūksnis, Sumo. Taču pat tā dēļ nav vērts iet bojā.

Strekens nepateica, ka, ieraudzījis dunci pie Šlīpija kakla, milzis piedziedās mocītājiem pilnas ausis, un bija pārliecināts, ka rīkotos tāpat, ja kāds draudētu Kcitijai.

-     Turklāt, - viņš mundri piemetināja, - iespējams, ka helikopterā nemaz nebija japāņi.

-     Kas tad? - Šlīpijs vaicāja.

-     Nu, teiksim, nacionālā parka uzraugs, kas meklēja rifa spridzinātājus. Tas nemaz nav daudz labāk, tāpēc mums jāpabeidz iesāktais.

-      Edam ir taisnība, - Pīts pēc brīža sacīja. - Vismaz viens seifs jāizceļ. Vai aizvedīsi mūs uz turieni tumsā, Sumo?

Sumo veltīja Pītam tādu skatienu, it kā tas būtu apvainojis viņa māti, tad paņēma Šlīpiju aiz rokas, un abi nozuda kubrikā. Uz alumīnija pakāpieniem nošņirkstēja viņu zoles - malaizieši devās uz komandtiltiņu.

-     Tātad izlemts, - Strekens novilka. - Savāksim man- tinas - un nirt!

Tuvojās negaiss. Kuteris būs gandrīz neredzams, jo mākoņi sedza mēnesi un zvaigznes. Šī bija pirmā tik tumšā nakts pēdējos mēnešos, un tas piešķīra situācijai nevajadzīgu dramatismu. Strekens un Pīts klusuciezdami uzvilka tērpus. Sumo vadīja kuteri uz rifa pusi. Šlīpijs stāvēja priekšgalā un pacēla roku, norādīdams, ka ieraudzījis plastmasas pudeli. Viņi no jauna piestiprināja paštaisīto trauksmes sistēmu pie kuģa pakaļgala.

Strekens ieslīdēja ūdenī. Viņu neatstāja neomulīga nojauta, ka šonakt tā noderēs.

65

Strekens un Pīts ienira desmit metru dziļumā un tikai tad ieslēdza lukturus. Pat zem ūdens to gaisma bija žilbinoši spilgta. Ja helikopters uzkavētos tuvumā, pilots pamanītu gaismu pat jūdzes attālumā.

Pagāja dažas minūtes, līdz acis aprada ar gaismu. Jūras dibenu vairs nevarēja ne pazīt. Bija atvēries krāteris tenisa laukuma lielumā, un visapkārt mētājās klintsakmens šķembas un sanesu ieži. Šī vieta atgādināja nevis koraļļu rifu, bet kaujas lauku. Laikapstākļi pasliktinājās, un vēja brāzmas radīja viļņus gan ūdens virspusē, gan spēcīgu straumi zemāk. Jūras dibenā virpuļoja smilšu vētra.

Starp akmeņiem, meklēdamas barību, līkumoja kādas divdesmit melnspuru pelēkās haizivis. Tās bāzās plaisās un caurumos, raustīdamas beigtās zivis, kas bija tur iesprūdušas. Strekenam kreisajā pusē sākās cīniņš par barību. Uzspīdinājis luktura staru, viņš ieraudzīja, ka tē- raudpelēki mezgli - trīs pēdas garas haizivis - kampj prāvākos kumosus.

Strekens apmeta ķildniecēm lielu līkumu un ieslīdēja alā. Atvere bija tik liela, ka pa to bez pūlēm varēja izvadīt seifu ar piepūstu izcelšanas balonu. Viņš devās lejup pirmais, vilkdams līdzi maisu. Pīts sekoja viņam ar lukturi un signālraķetēm. No tumsas izšāvās kaut kas liels un pelēks un patraucās Strekenam garām kā Scud raķete. Seju nobrāza smilšpapīram līdzīga āda, ašā radība aizķēra balonu, un viņam no mutes izkrita caurulīte. Viņš pagriezās, lai luktura gaismā to apskatītu, bet tad ar acs kaktiņu pamanīja nozūdam tumsā daudz lielākas zivs sānu.

Beidzot ielaidusi sevī jūras dzīvību, ala bija pilna ar planktonu un smiltīm. Darba apstakļi nebija nekādi labie, taču starpgadījums ar helikopteru apbrīnojami palīdzēja koncentrēties. Viņi darbojās ātri, bet apdomīgi. Strekens aizdedzināja trīs signālraķetes, kas apmirdzēja vraku ar violetu gaismu. Pīts aizdedzināja lodlampu un sāka raustīt tuvākā seifa ķēdes. Pakaļgala klājs drīz atgādināja metinātāja darbnīcu.

Ķēdes rūsēdamas bija ieēdušās seifā, un Strekens, sasprindzinājis visus spēkus, ar aizsargcimdiem rokās rāva tās nost.

Pagāja divdesmit minūtes, līdz izdevās seifu atsvabināt no ķēdēm, un vēl divdesmit, kamēr pie tā augšdaļas piemetināja četrus izturīga tērauda gredzenus. Pēc tam Strekens, izmantodams īsu metāla trosi un karablni, piestiprināja seifu pie izcelšanas balona saitēm. To pinums bija izgatavots no ārkārtīgi stipra poliestera un iestrādāts maisaudumā - īsti piemērots šim uzdevumam.

Maisa celtspēja bija tonna, un tas bija tik liels kā izpletnis. To varēja piepūst, ja nospieda podziņu pie gaisa tvertnes vārsta. Strekens vārstu atvēra, un saburzītais oranžais audums nekavējoties atdzīvojās. Pildoties ar gaisu, tas spazmatiski raustījās un līgojās. Seifs sašūpojās. Rūsas plēksnes lobījās nost gluži kā tāss. Seifs sašūpojās vēlreiz.

Brīdis bija saviļņojošs, un Strekenam no atvieglojuma noreiba galva. Plāns izdosies. Troses nokrakšķēja, un seifs sakustējās - pirmo reizi pēc vairāk nekā sešdesmit gadiem. Tas klaudzēdams atsitās pret blakus seifu.

Ar vārstu bija jārīkojas uzmanīgi, ja balonu piepūstu par daudz, seifa pacelšanos nebūtu iespējams vadīt un tas varētu kaut kur iesprūst. Ja gaisa balonā būtu par maz, tas laistos atpakaļ lejup. Viņi pacēla to divdesmit metrus virs klāja, lai tas būtu drošā attālumā no antenu un vadu mudžekļiem virs Kugara komandtiltiņa. Tad Strekens aizgrieza vārstu.

Vēl piecas minūtes pagāja, iekams izdevās līdzsvarot seifu, lai tas ne celtos, ne grimtu. Izmēģinājumi un kļūdas. Daudz mēģinājumu. Daudz kļūdu. Kad seifs kļuva nekustīgs, abi nirēji to sāka stumt, pūlēdamies aizvirzīt pret kuģa priekšgalu un atgādinādami skudras, kas stumj ķieģeli. Viņi atspērās ar pleznām, it kā tas būtu dzīvības un nāves jautājums, virzīdami seifu zem alas atveres, Strekena ziņā bija vārsts, un Pīts stūrēja. Augšup viņi cēlās lēni. Piecus metrus minūtē. Seifs izpeldēja pa atveri, pat neskardams tās malas.

Drošības apstāšanās noritēja bez starpgadījumiem. Viņi riņķoja, nenolaizdami acis no melnajiem apveidiem, kas draudīgi slīdēja caur lukturu stariem. Seifs tumsā izšāvās 110 jūras virsmas kā zemūdene, noplūdinādams gar sāniem ūdeni, melnu kā eļļa. Izcelšanas balons virs tā dejoja vējā.

Pārējie izskrēja uz makšķerēšanas klāja, lai uzgavilētu grandiozajam skatam - seifs izcelts! Sumo pārsteigums bija neizmērojams. Līdz pašam pēdējam brīdim viņš bija apšaubījis Strekena stāstu par nogrimušo kuģi. Šlīpijs smaidīja kā Češīras kaķis un līksmi sita plaukstas, līdz Sumo viņu apsauca, likdams doties augšā un turpināt novērošanu.

Pīts un Strekens atstāja skābekļa balonus uz klāja un atgriezās ūdenī tikai ar pleznām un maskām. Viņiem līdzi

iesvieda sešas plastmasas ūdens mučeles, ko Strekens uzgāja Kuantanā, taču nu tās noderēja par balstiem, kas turēs seifu virs ūdens. Pat ja Pīts gāja palīgā, Strekens nespēja mucu pastumt zem ūdens. Tikmēr izcelšanas balons bija piepūties stingrs un draudēja pārplīst. Strekens par to īpaši nebēdāja. Viļņi kļuva aizvien augstāki, un seifs bija jāizdabū no ūdens, cik ātri vien iespējams. Balona vārstu viņš vairs neaiztika. Strekens iebāza galvu ūdenī. Tā kā zem ūdens virsmas bija tikai divas collas seifa, viņam nebija sarežģīti ar jūrnieku mezglu piestiprināt pie tā tauvu. Seifs beidzot bija saistīts ar Esprit Bleu.

Kad Strekens uzkāpa uz makšķerēšanas klāja, Keitija palīdzēja viņam novilkt hidrotērpu. Uz pleciem nokrita pirmās lāses, lielas un smagas kā nogatavojušās ogas. Divas minūtes pakšķēja lielas, retas lāses, bet tad spējš pērkona dārds pavēstīja, ka negaiss ir klāt. Debesis pāršķēla zibens pātaga, un atkal nogranda pērkons, dārdēdams vairākas sekundes. Klājus kapāja krusas graudi kastaņu lielumā. Jūra izskatījās tāda, it kā to apšaudītu ar automātu.

Sumo iedarbināja dzinējus, un viņi uzsāka svarīgo uzdevumu - seifa aizvilkšanu uz salu. Kuteris lēni virzījās pa jūru, kurā vētra kūla aizvien augstākas bangas. Pēc pusstundas Strekens, palūdzis Sumo apstāties, devās pārbaudīt stiprinājumus. Pēc tik grūta darba - seifa uzvilkšanas ūdens virspusē - doma, ka tas varētu atraisīties virs kilometru dziļas dzelmes, nebija pieļaujama.

Visapkārt trakoja negaiss, plosīdamies kā traks ķēdes suns.

66

Divu jūdžu brauciens līdz salai prasīja teju stundu, ko Strekens un pārējie pavadīja, kartē meklēdami piemērotāko slēptuvi. Lai gan negaiss un krusa kavēs helikoptera pacelšanos, riskēt un atgriezties tajā pašā līcī nedrīkstēja. Strekens bija pārliecināts, ka ilgi viņi nepamanīti nepaliks. Tiklīdz negaiss rimsies, gaidāms nākamais helikoptera apciemojums. Taču salā bija pietiekami daudz lielāku un mazāku līču, kur patverties, atvērt seifu un izlemt, kā rīkoties tālāk.

Beigu beigās apmešanās vietu izvēlējās Sumo. Salu virknē trešā bija vislielākā - jūdzi gara un jūdzi plata. Kartē bija redzams, ka salai cauri stiepjas desmit metru plata ieplaka ar stāviem krastiem, kur jūra izgrauzusies caur klintīm. Patiesībā trešā sala bija divas zemes teritorijas, un kartē bija redzams, ka tās nosaukums ir Kerkulla Besar - Lielā Kerkullu sala.

Abpus ieplakai auga biezs tropu mežs. Pēc ceturtdaļ- jūdzes šajā ūdensceļā bija divi spēji pagriezieni. Otrais apvijās ap mangrovju biezokni, aiz kura kuteris nebūs pamanāms ziņkārām acīm no atklātās jūras. Protams, no gaisa tas būs redzams, taču labāku vietu viņiem nebija cerību atrast.

jo kļuva seklāks, jo Sumo sejas izteiksme - bažīgāka. Esprit Bleu iegrime bija četras pēdas, un, ja viņi ceļu turpinās, varēja ciest kutera ķīlis. Ticis aiz mangroves biezokņa, viņš uzreiz lūkojās pēc vietas, kur varētu pietauvoties, un izraudzījās šauru brūnu smilšu liedaga strēli. Klintis tur mazliet bija no krasta atkāpušās.

Nākamais sarežģītais uzdevums bija izvilkt seifu uz sauszemes. Celtņa viņiem nebija, un izbīdīt to krastā atpakaļgaitā ari nebija iespējams. Šis kanāls bija pārāk sekls.

Sumo pievirzīja kuteri krastam, cik vien tuvu uzdrošinājās. Viņi atraisīja seifu un to pievirzīja pie pašām smiltīm. Šeit nebija viļņu, kas nāktu viņiem talkā izbīdīt seifu krastā. Dzelzs kaste drīz iestrēga smiltīs divus metrus no sauszemes. Atsējuši mucas un izcelšanas balonu, viņi prātoja, ko lai iesāk.

Darbs bija mokoši tuvu beigām, un seifa saturs - tik neticami tuvu. Un tomēr tas bija neaizsniedzams. Katrā ziņā seifs bija smags, tāpēc nebija šaubu, ka tajā ir zelts. Pat visi pieci reizē viņi nevarēja to pacelt. Strekens bija vai nu par zemu novērtējis kastes svaru, vai par augstu - viņu spēku.

Tā kā fiziska piepūle izraisīja vienīgi spēku zudumu un nogurumu, visi jutās pelnījuši pārtraukumu, lai atpūtinātu rokas un nedaudz nodarbinātu smadzenes. Aiz mākoņiem plaiksnīja zibens, padarīdams apkārtni par īstu diskotēku - netrūka ne stihiskas mūzikas, ne gaismas efektu purpura, oranžos un baltos toņos. Lietus gāza kā ar spaiņiem, straumes ritēja visiem pār seju un pielipināja matus pie galvas. Pērkons nerimās ne bridi.

-    Sviras! - Šlīpijs uzsita Sumo pa plecu. - Sviras!

-     Kādas sviras? Mums to nav! - Strekens pārkliedza negaisa aurus.

-    No bambusa! - Šlīpijs rādīja uz tuvējo biezokni. Aizskrējis uz kuteri, viņš atgriezās ar mačeti un nozuda starp kokiem. Pēc piecām minūtēm, smaidīdams smaidu no vienas auss līdz otrai, viņš atgriezās ar trim bambusa kārtīm, kas bija zaļoksnas un izturīgas. Tās neliecās.

Strekens, Pīts un Šlīpijs paņēma pa kārtij, vienu galu iedzina zem seifa un otru ar visu svaru spieda lejup. Sumo vilka pietauvošanās trosi, kas bija apmesta ap seifu. Keitija, kam Strekens neļāva palīdzēt fiziski, uzņēmās darbu vadītājas pienākumus. Kopīgās pūles vainagojās panākumiem - seifa pamatne beidzot atrāvās no smiltīm.

Pēc dažiem soļiem viņi atkal pagrūda kārtis zem seifa. Drīz vien divi metri bija pievārēti. Vēl trīs reizes viņi atkārtoja to pašu, un seifs pēc pusstundas bija krastā.

Seifa atslēgas nebija, taču no tās tikpat nebūtu nekādas jēgas, jo slēdzenē bija ielieta izkausēta dzelzs. Tas nozīmēja, ka seifu atvērt var, vienīgi izceļot durvis. Pīts sāka apstrādāt eņģes ar lodlampu, un nakts vienmuļo krēslu atdzīvināja blāvi zila liesma.

Strauji svīda ausma. Sēdēt un skatīties, kā Pīts strādā, bija gatavās mocības. Uzticīgs savam Zēmana stilam, viņš svilpoja, miedza visiem ar aci, it kā gribēdams pārbaudīt pārējo pacietību. Pīts strādāja nesteidzīgi, taču nekādā ziņā ne pavirši. Drīz apakšējā eņģe bija pušu. Laika gaitā ap durvīm bija izveidojies vēl viens stiprinājums, no rūsas, un Strekens, starp kutera instrumentiem sameklējis āmuru, sāka dauzīt to nost.

Visbeidzot ari no ceturtās malas rūsa bija nokalta, un viņi atlēca nost. Durvis atdalījās no seifa un nobūkšķēja smiltīs. Strekens juta sev pievērstus četrus acu pārus. Atzīdami viņu par galveno, pārējie turējās atstatu, piešķirdami viņam to godu pirmajam ieskatīties seifā.

Tajā nebija iekļuvis ne gaiss, ne ūdens. Tajā bija divas ailas ar metāla paplātēm. Strekens nometās ceļos un trīsēdams vilka vienu paplāti ārā. Izslīdējusi pa sliecēm un nokļuvusi luktura gaismā, tā uzzaigoja.

Sovrini. Zelta sovrini. Simti, varbūt pat tūkstoši. Tie bija sakrauti desmit rindās, tik cieši cits pie cita, ka izskatījās pēc zelta stieņiem. Bijība pārvērtās eiforijā. Strekens atmuguriski nogāzās smiltīs un sāka vēcināt rokas un spārdīties ar kājām kā suns, kasīdams sev muguru. Viņš aiz sajūsmas uzvaroši auroja un klaigāja. Sapnis bija piepildījies. Aproču pogas bija pierādījušas savu burvju spēku. Vectēvs un tēvs bija atstājuši viņam vērtīgu un skaistu mantojumu.

Pārējie aplūkoja savu pūliņu augļus. Keitija saskaitīja, ka seifā ir piecdesmit paplāšu, un sāka skaitīt, cik monētu ir vienā rindā. Strekens, pacēlis monētu gaisā, to nopētīja. Uz sovrina bija karalienes Viktorijas seja, un tas bija datēts ar tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septīto gadu, viņas piecdesmito valdīšanas gadu.

-     Cik tās ir vērtas? - Pīts jautāja.

-     Tādas monētas varētu maksāt simt mārciņu. - Strekens atbildēja. Iepazinies ar tekstiem muzeja stendos, viņš bija uzmeklējis interneta kafejnīcu un izlasījis visu, kas in- ternetā atrodams par sovriniem. Starptautiskajā kolekcionāru tirgū tiem bija liels noiets.

-     Tātad tā - paplātē ir desmit rindas, katrā pa simt monētām. - Keitija bija beigusi skaitīšanu. - Ja seifā ir piecdesmit paplāšu, kopā iznāk piecdesmit tūkstoši sov-' rinu. Ja katras monētas vērtība ir simt mārciņu, tu savā priekšā redzi piecus miljonus.

-     Un kopā ar sovriniem pārējos vienpadsmit seifos, kas palika uz Kagura klāja, iznāk sešdesmit miljoni mārciņu. - Strekens valdīja smieklus. Tas izklausījās pārāk neticami, lai būtu patiesība. Viņš atskārta, ka visas viņa aplēses bijušas aplam pieticīgas.

-     Vai esat laimīgi? - viņš pajautāja.

-     Visai glīts mantojums, - Pīts attrauca.

Neviens vairs nebaidījās celt troksni un spidināt gaismu. Bažas par helikopteriem un japāņu bandītiem pagaisa kā uz burvja mājienu. Viņi lēkāja un dziedāja lietū kā primitīvā kādas cilts svinību rituālā. Šlīpijs pa kambīzes iluminatoru pameta alus bundžas, ko viņi sakratīja un iz- šļakstīja visapkārt kā autobraucēji uz goda pjedestāla šampanieti. Sumo, apskaudams Strekenu, gandrīz vai salauza viņam mugurkaulu, un Strekens saprata, ka spriedze, kas šad tad uzdzirksteļoja starp abiem, nu ir aizmirsta.

Viņi priecājās un klaigāja kādas divdesmit minūtes, nespēdami aptvert sava atraduma vienreizīgumu. Beidzot sevi lika manīt daudzās nomodā pavadītās stundas un izdzertais stiprais gaišalus. Piezagās nogurums, un sarunu murdoņa noklusa.

Taču darāmā vēl bija daudz. Keitija un Šlīpijs aizgāja gulēt, bet Sumo, Pīts un Strekens no jauna ķērās pie darba.

67

Skats no kalna bija pasakains - taču ne gluži tāds, kādu Strekens vēlētos redzēt.

Vēlēšanās nogādāt drošibā ari pārējo zeltu bija pievei- kusi nogurumu, un viņš bija paķēris no Esprit Bleu komandtiltiņa binokli, lai uzmeklētu skatpunktu, no kura pārredzami paralēlie rifi. Tā kā jau bija uzaususi diena, vajadzēja būt piesardzīgiem, un Strekens nevēlējās atgriezties pie Kagura, iekams nebija pilnīgi pārliecināts, ka jūrā tuvākajā apkārtnē neviena nav. Vraka atrašanās vietu nedrīkstēja atklāt vēl kādam. Ja vajadzēs, pārējos vienpadsmit seifus viņi izcels tumsas aizsegā - iespējams, tas prasīs trīs naktis, taču likmes bija augstas, tāpēc pūles būs tā vērtas.

Ceļš kalnā prasīja neatlaidību. Dažviet nogāze bija teju vertikāla, noaugusi ar bieziem, necaurejamiem džungļiem, turklāt pēc lietus tā bija slidena. Visur kā virves stiepās saknes un vīteņaugi, taču, ja to nebūtu, Strekens nemūžam netiktu virsotnē, kur beidzot ar izkaltušu rīkli' un līdz asinīm saskrāpētu miesu uzrāpās.

Izvēlētā virsotne salā nebija augstākā, taču Strekens cerēja, ka no tās pavērsies neierobežots skats uz jūru. Viņš nemaldījās. Helikopters bija labi redzams - šoreiz gan ne debesīs, bet gan uz Fubuki nolaišanās klāja. Jahta bija noenkurota tieši virs rifā izspridzinātā cauruma, un virs tās komandtiltiņa nedzirdami griezās radara šķīvis. Tam blakus Strekens ieraudzīja palielu, golfa bumbiņai līdzīgu baltu kupolu - tā bija elektroniska ligzda, kas ietvēra navigācijas sistēmas, sakaru ierīces un novērošanas aprīkojumu. Nav šaubu, ka vismaz daļa šo iekārtu pēdējās divdesmit četras stundas bija nodarbinātas ar viņu izsekošanu.

Par vēlu. Japāņi bija novērojuši viņus visu laiku. Strekens pats aizveda viņus pie balvas - pat atviegloja viņu uzdevumu, paplašinādams alas caurumu jūras dibenā. Pamazām aptverdams, kas noticis, viņš vai smaka aiz dusmām.

Sirdsveida peldbaseinā jahtas apakšējā klāja pakaļgalā Strekens pamanīja spēcīgas miesas uzbūves vīru, kas acīmredzot bija tās īpašnieks. Viņš bija apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, cilvēks, kurš bieži cilā svaru stieņus. Taču patlaban viņš bija aizņemts ar ko cita. Strekens beidzot saprata, kāpēc uz jahtām ierīko peldbaseinus, - pārējie peldētāji tikai ūdenī spēja paveikt to, ar ko patlaban nodarbojās. Tās bija jaunas meitenes, iespējams, nepilnus divdesmit gadus vecas, un nevienai mugurā nebija ne šķiedriņas apģērba. Kaut apgalvo, ka par naudu laimi nevar nopirkt, šis vīrietis acīmredzot bija nolēmis pierādīt, ka var.

Strekena skatienu piesaistīja rosība jahtas priekšgalā. Viņš pavērsa pret to binokli. Vīrietis peldbaseinā bija bagāts, taču nu būs krietni bagātāks - no ūdens izslīdēja pirmais no vienpadsmit seifiem.

Lai izceltu seifu virs ūdens, nirēji izmantoja tādu pašu paņēmienu kā Strekens, taču nākamajam darbības posmam bija rasts mūsdienīgāks risinājums. Uz priekšējā klāja bija nolaista jahtas glābšanas laiva, atāķēta no nelielā celtņa, kas vajadzības reizē to nolaistu jūrā. Strekens vēroja, kā nirēji satver celtņa trosi un piestiprina to pie raupja tīkla, kurā vīdēja seifs. Pēc dažām minūtēm to lēni cēla gaisā uz priekšējā klāja pusi.

Negaiss bija rimis, un saule apspīdēja Strekenu no mugurpuses, tāpēc nevajadzēja bažīties, ka binokļa stiklos iezaigosies saules stari. Vēlreiz pārlaidis skatienu jahtai no viena gala līdz otram, viņš pamanīja četrus bruņotus sargus, kas patrulēja katrs uz sava klāja. Visiem bija Kalašņikova automāts AK-47, iecienītākais pasaulē, - tā liekto magazīnu nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Pēc tā, cik nevērīgi automāti uzmesti plecos, bija noprotams, ka viņi nekādus uzbrukumus negaida. Sargi izskatījās profesionāli un spējīgi novērst jebkādas briesmas, kas draudētu viņu bosam. Strekenam pakrūtē sažņaudzās, un viņš piepeši jutās vārgs un stings. Pretinieku vērošana bija kā atmošanās pēc operācijas. Reizē ar nākamo seifu, ko nirēji izcēla uz jahtas, izplēnēja viņa cerības un nodomi.

Jahta straumē pagriezās, un skatienam pavērās labais borts, kas iepriekš nebija saskatāms, un kuteris - "Ping- pongs", tas pats, kuru viņi redzējuši iepriekšēja nedēļā. Neizskatījās, ka tā apkalpe devusies Fubuki apciemot, - kuteris bija noenkurots jahtai līdzās, un vīri, ko Strekens iepriekš noturēja par jūras zinātniekiem, bija uzvesti uz lielākā peldlīdzekļa klāja. Sasietām rokām viņi stāvēja ar muguru pret Strekenu. Tātad Strekens ar apkalpi nebija vienīgie, ko japāņi novērojuši.

Viņš bija redzējis pietiekami. Japāņi zaga viņa zeltu. Ja līdz rītam viņš neizdomās plānu, kā to atgūt, savu zeltu viņš zaudēs. Strekens vēlās lejā pa kalnu kā lavinas rauts akmens, nemanīdams ne cietās saknes, ne ērkšķus savā ceļā.

Tālumā novembra debesis biezēja negaisa mākoņi un nemitīgi mainīja apveidus - gluži tāpat, kā visu laiku mainījās Strekena izredzes.

Japāņiem bija helikopters, automāti un jahta Teksasas lielumā. Strekenam bija Pīts Zēmans. Tādējādi viņu speķi bija vienādi.

68

Viking 57 Sportfisher Convertible maksimālais ātrums ir trīsdesmit divi mezgli stundā. Ja ļoti vajag - trīsdesmit četri mezgli. Esprit Bleu jūdzes attālumā no Fubuki šāvās ar ātrumu trīsdesmit pieci mezgli stundā.

Strekens un Pīts Zēmans tupēja uz makšķerēšanas klāja zem audekla nojumes. Strekens pacēla audeklu, lai uzmestu skatienu mērķim. Japāņu sargs skrēja uz komandtiltiņu, lai ziņotu, ka redzeslaukā uzradies kuteris, kas strauji tuvojas. Dažas sekundes vēlāk divi vīri ieņēma šaušanas pozīcijas uz augšējā klāja.

Esprit Bleu traucās pār viļņiem, pievārēdams attālumu līdz mērķim. Kuteris šāvās kā raķete - zibenīgs un draudīgs. Mainoties viļņu ritmam, tas ietriecās ieplakā starp viļņiem, bet priekšgals acumirklī pacēlās, un kuteris turpināja lidojumu.

Pīts, kas visu dienu bija vērojis japāņus, secināja, ka seifu izcelšana viņiem nemaz tik raiti nevedas, lai cik modernas bija viņu iekārtas. Līdz pussešiem vakarā bija izcelti tikai astoņi, un Pīts atvieglots redzēja, kā nirēju vienība met mieru. Jau sešos sāka satumst, un septiņos valdīja pilnīga tumsa. Debesis joprojām klāja plata mākoņu sega, un Strekens, nogaidījis, lai tā aizslīd priekšā mēnesim, lika Sumo izbraukt no ieplakas un atvilkt droseli līdz galam.

Pirmo reizi japāņi izšāva, kad Esprit Bleu atradās trīssimt jardu attālumā. Pāris ložu iztriecās cauri komandtiltiņa aizsargstiklam, atstādamas caurumus un plaisas gluži kā stiklā iestrādātus zirnekļu tiklus. Sumo gulēja viz klāja, ieslēdzis kuteri autopilotā, un pacēla īkšķi, rādīdams, ka nav ievainots.

Troksnis bija neciešams, jo visapkārt svilpa lodes. Stre- kens vēlreiz zagšus palūkojās uz japāņiem. Uz jahtas bija manāma panika. Uz galvenā klāja uzskrēja divi uzvalkos ģērbušies stāvi, lai noskaidrotu, kas izraisījis troksni. Vienā no tiem Strekens pazina vīrieti no peldbaseina. Viņš neizskatījās nobijies - viņš izskatījās pikts.

Pēc tam viss norisinājās strauji. Pārliecināts, ka kuteris pilnā ātrumā taranēs jahtu, vīrietis uzsauca pavēli miesassargiem. Tie ieslēdza ieročus automātiskajā režīmā, un Esprit Bleu korpusvi sacaurumoja ložu krusa. Viens dzinējs ieklepojās kā zālespļāvējs, kas uzbraucis akmenim, taču kuteris ne uz mirkli nesamazināja ātrumu, un drīz vien dzinējs dūca tāpat kā iepriekš.

Kuteris piecdesmit jardu attālumā no Fubuki joprojām traucās ar ātrumu trīsdesmit pieci mezgli stundā. Sargi stāvēja tieši pretī - pārbijušies, ka kuteris ietrieksies jahtā, tie nolaida automātus un metās bēgt. Līdz sadursmei bija atlikušas dažas sekundes, kad Sumo pielēca kājās un asi sagrieza Esprit Bleu. Fenomenāls gravitācijas spēks gluži vai pienagloja Strekenu pie makšķerēšanas klāja grīdas.

Pār milzīgās jahtas reliņiem pārgāzās šļakatu vilnis, izmērcēdams uzvalkos ģērbušos vīriešus. Tajā pašā mirklī Strekens un Zēmans ievēlas pa nojvimes durvīm ūdenī, kas. tāpat kā Esprit Bleu gludais sāns, viņus paslēpa. Tā kā slogjostās bija ievietots divreiz vairāk svina nekā parasti, abi nogrima kā akmens, nozuzdami putainajā ķīļūdenī. Šaušana bija mitējusies, taču valdīja juceklis, tāpēc Strekens bija pārliecināts, ka viņi nav ieraudzīti.

Viņi panira zem Fubuki korpusa. Sakultajā ūdeni elpas burbulīši nebija pamanāmi, turklāt tie pārplīsa, saskardamies ar jahtas dibenu.

Fubuki varbūt spēja attālumu no Floridas piekrastes salām līdz Austrālijas pilsētai Kērnsai pieveikt nepilnās divās nedējās, taču ar Esprit Bleu spēkoties tai nebija vērts. Pēc dažām minūtēm Strekens dzirdēja helikoptera rotora lāpstiņu plīkšķēšanu - lidaparāts cēlās gaisā, lai mestos pakaļ viņu draugiem.

Pīts šādu pavērsienu savā plānā bija paredzējis. Sumo vadīja kuteri taisnā ceļā uz parka sargu posteni, kas atradās desmit jūdžu attālumā tālākajā Kerkullu salā. Ja japāņi nolems kuterim uzbrukt, viņiem tas būs jādara nacionālā parka policijas acu priekšā. Cerams, Sumo radīsies izdevība saremontēt kuteri pirms plāna nākamās daļas.

Seši Gelex stienīši bija izlietoti rifa spridzināšanai. Tā kā sprāgstvielu kastītē pavisam bija divdesmit četri stienīši, dinamīta pietika, lai to pielipinātu pie Fubuki korpusa. Strekens un Pīts darbojās naski. Astoņi no vienpadsmit seifiem jau bija uz klāja. Kaut ari šķita, ka nolemts gaidīt ritu, no japāņiem neko nevarēja zināt - ja nu tie izdomā, ka pēc atlikušajiem trim jānolaižas naktī? Tāpēc Strekenam un Zēmanam atrasties ūdenī virs ieniršanas vietas nepavisam nebija droši. Ja viņus sagūstītu, cerību " izdzīvot nebūtu.

Pēc piecpadsmit minūtēm, piestiprinājuši ķīlim desmit dinamīta stienīšus, viņi ar zīmēm novēlēja viens otram veiksmi un šķirās. Zēmanu gaidīja vēl daži darbi zem ūdens - bijušais Nīderlandes īpašo spēku karavīrs devās uz Fubuki pakaļgalu, bet Strekens peldēja uz jahtas priekšgalu.

Ticis līdz enkurķcdei, viņš manīja, ka tā izskatās nedaudz liekta - ūdens lauž gaismas starus citādi nekā gaiss. Strekens atbrīvojās no peldspējas kompensatora un balona, palikdams hidrotērpā, ar dunci un somu, kurā bija atlikušie Gele:r dinamīta stienīši. Bridi nekustīgi karajies ķēdē, viņš saņēma drosmi un rāpās augšup.

Gluži kā šķēršļu pārvarēšanas posms armijā, Strekens nodomāja. Jahta bija milzum liela, un tas nozīmēja, ka priekšgals izslējies astoņu metru augstumā virs ūdens. Nelāgo laikapstākļu pēc mēness lielākoties slēpās aiz mākoņiem, un augšupceļu traucēja spēcīgās bangas. Ticis pāri reliņiem, viņš novēlās uz muguras un gulēja nekustīgi, au guma aprisēm saplūstot ar tumsu.

Kļuva dzirdama helikoptera dūkoņa - lidaparāts, acīmredzot pārtraucis pakaļdzīšanos, atgriezās uz Fubuki. Klāju augstāk Strekens redzēja dažus apkalpes locekļus uz komandtiltiņa patīkamā gaisotnē dzeram kafiju. Kārtība bija atjaunota. Kapteinis kaut ko sacīja rācijā, droši vien deva atļauju helikopteram nosēsties. Strekens vēroja to laižamies tuvāk, nogaidīdams, līdz tas bija nosēdies, un tad izkustējās no vietas. Pilots pabeidza lidojuma ziņojumu. Dzinēji nebija izslēgti, un to rēkoņa sniedza papildu aizsegu.

Pirmā pietura bija enkura šahta. Strekens pacēla lūku, iemeta trīs Gelex stienīšus un šāvās pa klāju tālāk. Otra glābšanas laiva bija nolaista zemāk, lai atbrīvotu celtni. Zem tās brezenta pārklāja nozuda vēl divi stienīši. Strekens, gandrīz nepalēninādams gaitu, pussaliecies skrēja uz priekšu. Pēdējie trīs stienīši nonāca slēpju skapī jahtas pakaļgalā.

Atpakaļceļā ieraudzījis sargu, kas ar automātu plecā pastaigājās pa komandtiltiņa klāju, Strekens uz bridi paslēpās aiz viena no seifiem. Sargs pagrieza Strekenam muguru un vērās jūrā. Esprit Bleu bija izgaisis tumsā, nepatikšanas nebija gaidāmas. Arī Strekens negrasījās rīkot traci. Vismaz ne pagaidam.

Viņš jutās savādi, atrazdamies tik tuvu zeltam. Strekens un Pīts, ilgi lauzīdami galvu, bija nosprieduši, ka pārējo zeltu viņiem diez vai izdosies atgūt. Uz Fubuki borta bija neliela armija, un tiešā triecienā jahtu ieņemt nevarēja. Ja zelts netiks viņam, Strekens prātoja, tas netiks - nolādēts! - arī japāņiem, kas šāva uz viņu Mersingā un apšaudīja ari šonakt.

Uzdevums bija izpildīts, un Strekenam vajadzēja lēkt pāri bortam. Bija jāaiznirst līdz skābekļa baloniem, ko iepriekšējā dienā viņi bija noslēpuši netālu no ieejas alā, viens no tiem jāpaņem un jāsteidzas pakaļ Pītam tālajā ceļā uz krastu. Taču Strekens, izdzirdējis balsis no sarunas, kas risinājās kaut kur zemāk, kajītē ar griestu iluminatoru, sastinga.

Trīs vīrieši acīmredzot bija iekarsuši strīdā. Divas balsis Strekens pazina. Viena piederēja holandietim - vīram, kam viņš sadauzīja seju un ko aplaistīja ar Jack Daniel's, pirms atstāja asiņojam atkritumu kaudzē Pimliko rajonā. Otra - un tā viņu satrieca līdz sirds dziļumiem - bija viņa krusttēva nedaudz aizsmakusi, lēnā un apdomīga balss.

69

Strekens, izstiepies uz klāja, saspringti domāja. Tātad tas tomēr bija Hamiltons, kas stāvēja pie "Pingponga" stū- resrata. Un vīrietis ar beisbola cepuri galvā bija Verhū- vens. Tātad Verhūvens nebija Singapūrā, kad tur atradās Strekens, - tieši otrādi, viņš bija soli priekšā, tuvāk Stre- kenam, nekā tas jebkad iedomājās.

Tomēr Verhūvens nebija viņu aizturējis - viņš bija apvienojis spēkus ar Hamiltonu un izpētījis paralēlos rifus ar sonāro boju. Strekens tikai tā spēja izskaidrot, kāpēc tie abi šeit atrodas. Verhūvens, atguvies atkritumu kaudzē, uzmeklēja Hamiltonu. Abi izrunājās, un Verhūvens saskaitīja divi plus divi. Šoreiz viņam iznāca četri. Mišela Ņlūkrisa viņam bija izstāstījusi visu, ko zināja, un Hamiltons ieviesa skaidrību tur, kur tās vēl nebija. Krusttēvs acīmredzot pavēstīja, ka aproču pogas aizvedīs pie bagātības, un Verhūvens pieteicās uz savu daļu. Viņš nelaida garām izdevību - vispirms paņems to, ko Strekens meklē, tad ķersies pie Strekena paša. Lielāku blēdi ar uguni nesameklēsi, Strekens domās lādējās.

Hamiltons zināja, ka Strekens, atradis otru aproču pogu, dosies taisnā ceļā uz Singapūru. Gilkrists pateica izmeklētājiem, ka nosūtījis naudu uz Kuantanu. Tur izmeklēšanā acīmredzot noskaidrota Strekena saistība ar Esprit Bleu, un beigu beigās abi nonāca Tiomanā.

Tiomana bija liela sala, tāpēc nebija brīnums, ka Strekens ne reizi viņus nepamanīja. Droši vien viņi nebāza degunu Airbatangas ciemā, bet pārsvarā uzturējās Ber- žajas pludmales kūrortā. Abi sekoja viņiem uz Kerkullu salām, un tad krusttēvs ar Verhūvenu bija sākuši pārbaudīt to pašu vietu.

Strekens nebija zinājis, ka viņam seko divas grupas. Tādu kļūdu viņš vairs savu mūžu nepieļaus. Aizturējis elpu, viņš ieklausījās.

-     Lūdzu! - Hamiltons iesaucās. - Mums tā nav! - Viņa balsī bija dzirdamas aizturētas elsas, it kā viņš ar pūlēm valdītos, lai nesāktu šņukstēt.

-    Tad jūs man neesat vajadzīgi. - Tā bija japāņa balss. Vīra, ko viņš bija redzējis peldbaseinā. Pēc tam kad viņš ietērpās uzvalkā, Esprit Blue pirms divdesmit minūtēm izmērcēja viņu slapju. Viņš savu sakāmo pateica rāmā balsī. Lietišķi, nevis naidīgi. Stingri, nevis draudīgi.

-    Jūs nevarat mūs tā vienkārši ņemt un nogalināt.

-     Kāpēc ne?

-     Ir viens labs iemesls, kāpēc ne, - sacīja Verhūvens. Atšķirībā no Hamiltona viņš neizklausījās satraukts.

Gaisa kondicionētāji dūca. Kambīzē šķindēja pannas. Labajā pusē šļācās ūdens no dušas. Strekens sasprindzināja dzirdi, lai saprastu katru Verhūvena vārdu.

-     Interpols zina, kur es atrodos. Pirms jūs mūs sagūstījāt, es nosūtīju jaunākās ziņas par Strekenu.

Japānis nepārjautāja, kas ir Strekens, - viņš to jau zināja. Droši vien tas noskaidrots agrākās sarunās. Iespējams, to bija pastāstījis Pili vai Hamiltons. Varbūt Esprit Bleu pārdrošais brauciens bija iemesls vēl vienai nopratināšanai. Lai būtu kā būdams, Verhūvens neko neslēpa.

-     Es ziņoju, ka esmu viņu atradis. Tā kā viņš nav viens un tiek uzskatīts par bīstamu, pieprasīju atsūtīt papildspēkus no Kualalumpuras. Ja tie vēl nav ceļā, tad drīz būs.

-    Jūs blefojat, inspektor. Taču jāatzīst, ka darāt to samērā pārliecinoši. Jā.

Japāņa balss skanēja te klusāk, te skaļāk - acimredzot viņš staigāja šurpu turpu. Strekcns iztēlojās, kā viņš soļo ap gūstekņiem kā lauva.

Strekens vēlējās ieskatīties kajītē, taču apjēdza, ka tas būtu pārāk riskanti. Viņš jau zināja daudz. Ja būs pacietīgs, uzzinās vēl vairāk, palielinādams izredzes aizbēgt ar seifu, kas bija izcelts.

-     Pārbaudiet mūsu kutera faksa aparātu, - Verhūvens teica. - Tajā redzēsiet pēdējo numuru, uz kuru zvanīts. Ja vēlaties, varat uz to piezvanīt. Esmu pārliecināts, ka Kualalumpuras Interpola nodaļa ar prieku izdzirdēs jūsu balsi. Sakiet, Vakahama, - kā šajos laikos sokas japāņu heroīna tirgum? Jādomā, labāk nekā akciju tirgum. Vai tā ir?

Vīrietis, ko sauca par Vakahamu, nobēra dažus vārdus japāņu valodā, un Strekens saprata, ka telpā ir ceturtais cilvēks arī. Viņš dzirdēja durvis atslīdam vaļā un vieglus soļus - kāds devās pāri klājam uz jahtas pakaļgala pusi. Nespēdams novaldīties, viņš pavirzījās uz priekšu, piespieda seju pie iluminatora klāja grīdā un ieglūnēja telpā.

Izrādījās, tā ir bāra telpa. Gar tālāko sienu uz stikla plauktiem rindojās džina, degvīna un sakē pudeles. Uz letes blakus vienkāršam porcelāna pelnutraukam stāvēja kokteiļu šeikeris un trauciņš ar olīvām. Spuldzītes no koka paneļiem meta maigu gaismu uz mākslas darbiem, kas bija piekārti pie sienām. Hamiltons un Verhūvens sēdēja uz bāra krēsliem ar seju pret gleznām. Abu rokas bija saslēgtas plastmasas aprocēs. Strekens tādas bija redzējis CNN ziņu reportāžās - armija tās izmantoja karagūstekņiem.

Verhūvena seja bija saulē iedegusi, un joprojām zem acīm varēja manīt zilumus, ko bija atstājušas Strekena dūres. Kad viņš pavēra muti, pavīdēja tukša vieta starp priekšzobiem. Taču holandietī tik un tā jautās kaut kas pazīstami izaicinošs. Strekens neviļus bija spiests atzīt, ka inspektora miers ir neiedragājams kā bruņuveste.

Vakahama bija pārģērbies baltā linu uzvalkā un sēdēja uz galda malas, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņam bija izvirzīts žoklis kā lasim un saplacināts deguns kā bokserim. Pleci izspīlēja uzvalku - kā jau cilvēkam, kurš pārāk daudz laika pavada trenažieru zālē. Uzvalks, protams, izskatījās dārgs. Uz pieres kā tiāra bija uzbīdītas Gucci saulesbrilles. Viņu apņēma neredzams varas oreols. Viens viņa miesassargs bija vīrs, kas uzbruka Strekenam Mer- singā.

- To gan jums nevajadzēja teikt, - Vakahama sacīja. - Tagad es būšu spiests jūs sodīt. Nav labi, ka jūs bāžat savu degunu manās darba lietās, un nav arī labi, ka jūs mēģināt blefot. - Turpmāko viņš teica japāniski, un izklausījās, ka viņš sauc kādu vārdā. Atvērās durvis, un ienāca pavecs vīrs, ap gadiem sešdesmit. Viņš bija ģērbies zilos džinsos un baltā teniskreklā. No smailā zoda nokarājās šķipsna sirmu matu. Viņam bija bāla ādas krāsa, un viņš kustējās ar savam vecumam neatbilstošu sparu. Kaut kas viņam bija rokā. Izskatījās pēc steka.

Strekens no jauna palūkojās uz Verhūvenu. Inspektors bija pamanījis steku večuka rokā, taču nobijies neizskatījās. Viņš izskatījās ieinteresēts. Kā cilvēks, kas grasās apgūt ko jaunu. Otrs miesassargs, nostājies aiz bāra krēsla, saņēma Verhūvenu stingrā tvērienā, piegrūzdams viņa saslēgtās rokas ciešāk pie sāniem. Pavecais vīrs sagrāba Verhūvena žokli kreisajā rokā un spieda, sašķobīdams viņa muti. Verhūvenam sāka asarot acis. Plauksta bija stiprāka par žokli. Mute lēni atvērās. Kad steks atdūrās pret Verhūvena zobiem, mocītājs to pakustināja, līdz iegrūda dziļāk mutē. Tiklīdz steks iesprūda rīklē, vīrs ar īkšķi nospieda rokturī podziņu.

Cilvēka mute un mēle ir ārkārtīgi jutīgas. Tās ir gaiš- sārtas, un tas nozīmē, ka asinsvadi un nervu gali ir tuvu ādas virsmai. Sāpes katrā ziņā bija neizturamas, īpaši tāpēc, ka Verhūvenam bija nolauzts priekšzobs. Viņš izliecās kā vērsis rodeo arēnā, sašķiebdams bāra krēslu uz divām kājām. Hamiltons iekliedzies novērsās. Ap steku putoja siekalas, un tas nebija nekāds steks, bet gan elektriska ierīce, ko lieto satrakota pūļa savaldīšanai. Saņēmis trīstūkstoš voltu stipru strāvu, Verhūvens drebēja. Sejas muskuļi raustījās, un acis izvalbījās. Nāsīs burbuļoja gļotas. Bāra krēsls izslīdēja viņam no apakšas, un viņš sabruka uz grīdas. Un izvēmās.

Strekens piespieda seju pie klāja grīdas. Viņš negribēja skatīties. Viņš nespēja. Verhūvens krāca kā ēzelis. Hamiltons bez mitas bēra: "Ak kungs, ak kungs!" - un visas šīs jezgas dēļ Strekens nedzirdēja pienākam sargu. Par tā klātbūtni viņš uzzināja tikai brīdi, kad kaulā aiz auss iespiedās automāta saltais stobrs.

70

Kad sargs pavēlēja aizlikt rokas aiz galvas, Strekens nepretojās.

Iegrūdis automāta stobru gūsteknim mugurā, sargs veda viņu pa klāju uz sāndurvīm. Viņi nogāja pa kāpnēm un devās pa to pašu ceļu atpakaļ, tikai klāju zemāk. Jahta bija liela kā pils un iekārtota karaliski. Kad abi apstājās pie tonēta stikla durvīm, sargs iebikstīja Strekenam ar stobru, it kā tas būtu vērsis, kas iespītējies stāv pie lopkautuves durvīm.

Strekens atslidināja durvis vaļā un ieklupa blāvi apgaismotajā bārā. Pārsteigums visu sejās bija neaprakstāms. Ja viņš no šejienes izkulsies dzīvs, Strekenam pazibēja prātā, šis skats viņam paliks atmiņā uz mūžu.

Sargs pastūma viņu uz vienigā brīvā krēsla pusi un lika apsēsties, pirms tam atņēmis pie kājas liela piesprādzēto dunci. Viņu nesaslēdza plastmasas rokassprādzēs, taču viņa atradējs turēja pavērstu pret viņu automātu ar noņemtu drošības slēgu.

Strekens ciešu skatienu pavērās Hamiltonā. Viņiem bija daudz jautājumu, kas jāizrunā. Krusttēva sejai pārslīdēja vainas pilna izteiksme. Hamiltons izskatījās sakauts šā vārda visās nozīmēs. Iespējams, viņš steku mutē bija izbaudījis agrāk.

Verhūvens izskatījās draņķīgi. Viņš bija pietvīcis un smirdēja pēc vēmekļiem. Tomēr, izturējis spīdzināšanu, viņš neticami ātri atguvās un acumirkli bija savā ādā.

-     Benberij! Kāds patīkams pārsteigums! Vai esi pazīstams ar Vakahamu? Viņu Interpols meklē par… - Tālāk viņš netika. Šā vīra vārda nosaukšana bija kļūda, tapec miesassargs Interpola inspektoru apklusināja, iebelzdams tam ar ieroča spalu.

-     Mister Streken… - Vakahama nopūtās un aizkūpināja cigāru. - Uz nogrimušās Kagura klāja bija divpadsmit seifu. Divpadsmit. Esam izcēluši astoņus. Rīt izcelsim vēl trīs. - Viņš runāja ar stipru akcentu. - Astoņi plus trīs ir vienpadsmit. Jā. Divpadsmitais seifs… - Viņš ieturēja teatrālu pauzi. - Redziet, kā sanācis. Šie divi džentlmeņi apgalvo, ka viņiem tā nav.

-     Nav gan, - Strekens attrauca. - Viņi saka taisnību, jo seifs ir pie manis, un… - Strekens arī mācēja dramatiski paklusēt. - Redziet, kā sanācis. Esmu to noslēpis drošā vietā. Kā bankā, ja tā var izteikties.

Vakahama izstiepa roku. Vīrietis ar smailo zodu pasniedza viņam elektrisko steku. Laiku viņi velti nešķieda.

-     Un sāpes? Kā jūs tās paciešat, mister Streken?

Verhūvens pievērsa Strekenam gaidpilnu skatienu.

Viņš pameta inspektoram gaisa skūpstu.

-     Domāju, ka līdz Interpola ierašanās brīdim izturēšu. - Patiesībā Strekens šaubījās, vai izciestu ilgāk par dažām sekundēm. Viņš bija redzējis, ko steks spēj nodarīt, un nesteidzās to izmēģināt. Turklāt bija sācies tikai pirmais likmju noteikšanas aplis. Viņam rokās bija stipras kārtis, taču mest uzreiz tās galdā nebija jēgas. - Ja jūs mani nogalināsiet, seifu neredzēsiet kā savas ausis. Un, ja jūs mani sadusmosiet, arī tad to neredzēsiet. Tāpēc iesaku būt pret mani laipniem.

Pa stikla durvīm ienāca miesassargs, kas bija pārbaudījis faksa aparātu uz "Pingponga" klāja. Šis vīrs bija ģčr- bies tumšā uzvalkā, un Strekens sprieda, ka viņš ir sargiem priekšnieks. Viņš uzmeta Strekenam satrauktu skatienu - Strekens galu galā bija uzzadzies uz jahtas, ko apsargāja viņa padotie. Pēc Strekena domām, apsardzes priekšnieku gaidīja kakla mandeļu operācija ar Vakaha- mas elektrisko steku.

Strekens vēroja, kā satrauktais vīrs pasniedz šefam papīra lapu, un pamanīja uz tās ar zilu tinti uzrakstītu tālruņa numuru. Verhūvens arī negrasījās sviest kārtis galdā - arī viņam tās bija stipras. Ja viņš blefoja, tad darīja to ļoti drosmīgi. Verhūvens bija nolēmis paaugstināt likmes.

-     Noslēgsim vienošanos, Vakahama.

-    Jūs neesat tādā situācijā, lai slēgtu darījumus, inspek- tor.

-     Nepiekrītu. Nepatikšanas jau draud jums. Atdodiet divpadsmito seifu man, un es ļaušu jums paturēt pārējos vienpadsmit. Zinu, ka japāņi ir godavīri. Ja esat ar mieru, es atsaukšu īnterpola cilvēkus.

Vakahama apspriedās ar savējiem. Apsardzes priekšnieks sparīgi māja ar galvu. Iespējams, uz lapas bija Verhūvena nosauktās iestādes faksa numurs.

-     Kad jūs varat piezvanīt? - Šķita, ka Vakahama uzķē- ries uz āķa.

-     Kāda ir garantija, ka ļausiet man paturēt zeltu?

-      Jums ir mans godavārds. Jā. Varat dabūt divus' manus virus, kas palīdzēs jums iekraut seifu jūsu kuteri.

Verhūvena skatiens pauda, ka viņš cerējis saņemt mazliet drošāku garantiju par heroīna sjoguna godavārdu, tomēr viņš pamāja.

-     Labi, - Verhūvens sacīja.^ Esam vienojušies.

-    Jā. Esam. - Un tad, it kā tikko to iedomājies, Vakahama uzdeva jautājumu, kas interesēja ari Strekenu. - Kā

jūs pārliecināsiet misteru Strekenu, lai viņš jums izpauž, kur atrodas zelts?

-     Tas var sagādāt zināmas grūtības. Mēs ar Benberiju esam drusku sanīdušies. Nedomāju, ka viņš gribēs man to stāstīt. Drīzāk mirs.

-     Droši vien šī ir pirmā prātīgā doma no tavas mutes pa visu dienu, - Strekens novērtēja.

-     Mister Streken, lūdzu, klusējiet! Inspektor, domāju, ka varu jums palīdzēt. - Vakahama ielika mutē cigāru un izpūta dūmus pret griestu ventilatoru. - Vakar es devos izlūkot apkārtni. Šo to pat nofilmēju. Tas bus kas ļoti interesants. Rīt misteram Strekenam būs iespēja kļūt par filmzvaigzni. Mēs uzņemsim vēl vienu filmu, kurā misters Strekens pastāstīs, kur atrodas zelts un kur palicis Pili Parangs.

Strekenu sagrāba bailes. Prātā šaudījās baisas ainas. Steks ir sīkums salīdzinājumā ar to, kas viņu gaida nākamajā dienā. Droši vien prātīgākais būtu seifa atrašanās vietu atklāt. Taču tas nebija Strekena garā. Viņš iztēlojās vectēvu, kurš karoja pret japāņiem un izdzīvoja pat brīdī, kad pret viņu šķita sazvērējies pilnīgi viss. Vectēvs sagaidīja savu īsto brīdi. Ja Strekens bruņosies ar pacietību, arī viņš sagaidīs izdevību. Strekens vectēvu neatminējās, taču zināja, ka tas kapā otrādi apgrieztos, ja Strekens tagad mestu plinti krūmos.

-     Pili sajauca dažus faktus. Un kļuva alkatīgs. Ja runājam par filmu - ar mani ir grūti sastrādāties. Ja neticat, pajautājiet Spīlbergam.

Vakahama izlikās, ka nav to dzirdējis. Caur Kubas čigāni dūmu plīvuru viņš turpināja sarunu ar Verhūvenu.

-     Un jūsu draugs? Jā. Kā būs ar viņu? - Viņš pamāja ar galvu uz Hamiltona pusi.

-     Viņš nav mans draugs. Viņš nav godavīrs. Atstājiet viņu Strckenam!

Strekens pagriezās krēslā, lai Verhūvenu labāk nopētītu. Uz pleca kā brīdinādama nolaidās plauksta.

-     Kā tas jāsaprot?

-     Tavs krusttēvs pirmīt mums izstāstīja daudz interesanta.

-     Ko tas nozīmē? - Strekens ieurbās ar skatienu Ha- miltona nosvīdušajā sejā. Viņš nebrīnītos, ja krusttēvs, sajutis steku mutē, būtu atzinies Džona Kenedija noslepkavošanā.

-     Misters Vakahama jautāja, kā mēs šeit nonācām. Redzi, te mums jāielūkojas vēsturē. Viņš uzskata, ka zelts pieder Japānai, un gribēja zināt, kā mēs to atradām. Kā tu to atradi? - Verhūvens brīdi klusēja. Vakahama nebilda ne vārda, nejuzdams vēlēšanos jaukties sarunā. - Misters Hamiltons sākumā nebija īpaši atsaucīgs, taču, nedaudz piespiests, izstāstīja visu kā pa notīm.

-     Ko viņš izstāstīja? - Strekens noprasīja.

-     Teiksim, viņš izstāstīja, kāda nozīme bijusi aproču pogām. Jāatzīstas, Benberij, Shipholā es tev nenoticēju. Nepavisam ne. No tiesas domāju, ka tu gribēji to meiču izvarot.

-     Un tagad?

-    Tagad zinu, ka viņa centās tev iegrūst narkotikas. Iespējams, mēģināja tevi novākt.

-     Un kā viņš ar to visu saistīts? - Strekens jautāja, atkal pametis skatienu uz Hamiltonu.

-     Viņš meitenei pastāstīja, kur tevi var atrast, un vienojās ar to sievieti. Ņūkrisu.

-     Vienojās?

-    Ciet klusu, Verhūven! - Hamiltons beidzot ierunājās. Viņa balsī varēja saklausīt paniku.

-     Tieši tā. Viņš sievietes uzmeklēja un pārliecināja, ka apmaiņā pret ziņām par otras aproču pogas atrašanās vietu izpaudīs abās iegravētās koordinātas.

-    Ciet klusu, Verhūven! Ciet klusu! Ciet klusu! Ciet klusu! - Hamiltons kliedza.

Strekens lūkojās uz krusttēvu, kura sejas izteiksme visu izteica. Verhūvens nemeloja.

-     Mollijai bija dēls, Adrian. Vai tu to zināji? - Strekens ar nicinājumu vērās uz Hamiltonu, kam acīs riesās asaras. - Tagad viņas vairs nav. Zēns zaudēja māti. Ko tu par to teiksi?

Hamiltons aizgrieza galvu, vairīdamies no Strekena ciešā, naidīgā skatiena. Vakahama sēdēja atgāzies, sakrustotām rokām, ar interesi vērodams nelielo izrādi.

-     Viņš mēģināja nozagt zeltu, Benberij. Viņš mēģināja nozagt tavu mantojumu. Viņš tevi nodeva, - Verhūvens ar baudu pabeidza.

Šie vārdi bija ka dzirkstele. Ta trapīja uz degļa, ko Strekena prātā trīs nedēļas piesūcināja aizdomas un minējumi. Degļa galā bija cilvēks, kuram uz rokam bija asinis. Mollijas asinis. Tā visa varēja nebūt. Hamiltons viņas nāvē bija tikpat vainīgs kā Strekens.

-     Viņš mums izstāstīja, Bbnberij. Viņš tevi nodeva, - Verhūvens atkārtoja. Strekenam acu priekšā izplūda sarkana migla, un viņš neizturēja. Aklās dusmās mezdamies Hamiltonam virsū, pēdējais, ko viņš juta, kad pēc sitiena zaudēja samaņu, bija savi pirksti ap krusttēva kaklu.

71

Strekens atguvās karceri.

Tā bija šaura, konusveida telpa ar starpsienu un vairākām dzelzs ribām, kas stiepās lejup uz ķīli. Viņi atradās pašā jahtas priekšgalā. Hamiltons sagumis sēdēja viņam blakus, un viņa iemīļotās ādas kurpes, it kā spītējot apstākļiem, joprojām spīdēja un laistījās. Strekens nebija pārliecināts, ka uz jahtas paredzēta aresta telpa, taču - pilnīgi iespējams, ka šī jahta būvēta pēc pasūtījuma.

Strekens, kas bija saslēgts plastmasas važās gluži kā viduslaiku cietumnieks siekstā, saprata, ka juties vectēvs. Vēsture nudien atkārtojās. Arī vectēva rokas un kājas droši vien bija savažotas dzelzs skavās, kas pieķēdētas pie sienas un grīdas, un viņam bija skaidrs, ka mēģināt no kameras izkļūt būtu veltas pūles.

-     Sāc stāstīt! - Strekens izgrūda. Laika bija diezgan, un viņš gribēja dzirdēt visu vēlreiz - no I lamiltona.

-     Mīļo zēn, es visu varu paskaidrot. - Uzrunā nebija nekā aizbildnieciska. Tā Hamiltons dēvēja Strekenu, kopš • vien viņš sevi atcerējās.

-     Uzmanīgi klausos.

-      Verhūvens teica patiesību. Mans uzņēmums iet uz grunti. Man ir milzu parādi. Man vajadzēja naudu. Man vajadzēja skaidru naudu, citādi man draudēja izputēšana.

-     Kā tad tā? Man vienmēr šķitis, ka tādi uzņēmumi ir gluži kā naudas spiestuve.

-     Tā ari bija - pirms pusgada. - Hamiltons pašūpoja galvu un kā nokaunējies ieurba skatienu grīdā. - Tad es nopirku dažas gleznas. Sešas. Biju domājis, ka tie ir Ver- rokjo darbi.

-     Verrokjo?

-     Andrea del Verrokjo. Piecpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados viņš bija izcilākais Florences gleznotājs. Viņa māceklis bija Leonardo da Vinči.

-     Kā tas notika?

-     Mani uzmeklēja itāliešu uzņēmējs, kurš bija iebraucis Londonā, un pastāstīja, ka viņam ir dažas īpašas gleznas, kas vairāk nekā piecsimt gadu bijušas viņa dzimtas īpašums. Viņš gribēja tās pārdot, taču nevēlējās saistīties ar izsoļu namiem. Tāpēc viņš ieradās pie manis, nevis devās uz Sotheby's vai Christie's. Viņš zināja, ka māku turēt mēli aiz zobiem.

-     Un tās bija viltojums? - Strekens iestarpināja.

-     Jā. Taču ne parasts viltojums - ļoti prasmīgs. To autentiskumu man apliecināja Svifts…

-    Kas ir Svifts?

-      Eksperts, kura pakalpojumus es izmantoju. Mūsu valstī labāka nav. Taču itālietis bija viņu piekukuļojis. Svifts ziņojumā apliecināja, ka gleznas ir īstas, tomēr tā nebija. Es atradu pircēju, kādu amerikāņu kolekcionāru, kurš iedeva gleznas pārbaudīt citam ekspertam. Šis cilvēks strādāja ilgi, līdz beigu beigās konstatēja, ka darbi ir viltoti. Tās bija rūpīgi gatavotas lamatas. Es biju iekritis. Es biju pamatīgi iekritis.

Cik pamatīgi? - Strekens gandrīz vai juta Hamilto- nam līdzi. Dusmas bija noplakušas. Šis cilvēks audzināja viņu desmit gadu. Skoloja, gādāja par ēdienu un pajumti. Viņa tēva brālēns. Hamiltona godīgā atzīšanās atmaidzi- nāja Strekena sirdi.

-    Es iegādājos gleznas par trim miljoniem dolāru. Pusmiljons par katru. Lielāko daļu naudas aizņēmos. Mana uzņēmuma apgrozījums ir tikai puse no šis summas.

-     Trīs miljoni! - Strekens nosvilpās. - Tātad sabojātās gleznas, ko redzēju tavā dzīvoklī… Uzzinājis, ka tās ir viltotas, tu izspārdīji tajās caurumu.

-     Pareizāk - izsitu ar dūri. Taču iznākums ir tāds pats.

-    Izstāsti vēlreiz par savu tikšanos ar Molliju Ņūkrisu!

-     Viss bija tā, kā es tev teicu pa tālruni. Tikai nepasa- cīju, ka vienojos ar viņu. Man izdevās ieslēgt viņu darbistabā, tā ka viņai nebija iespēju aizbēgt. Piedraudēju, ka zvanīšu policijai, ja viņa nepateiks garuma grādus, bet viņa tikai smējās un teica, lai zvanot, ja negribot uzzināt koordinātas. Beigu beigās man neatlika nekas cits kā pastāstīt, kur tu atrodies.

-     Kā Mollija zināja, kāds es izskatos?

-    Es iedevu viņai nirēju žurnālus, kuros bija tava fotogrāfija. Visticamāk jau tajā pašā vakarā viņa aizlidoja uz Kirasao un, tur ieradusies, apstaigāja niršanas skolas.

Vecā labā Mollija, Strekens nodomāja. Tas atbilda viņas raksturam - cik nu viņš to bija iepazinis. Strekens jau kuro reizi nodomāja, ka Mollija zināja, ko vēlas no dzīves, un rīkoties, lai to iegūtu, nebija skubināma.

-     Un pats devies uz Singapiīru, kur atradi statuju.

-     Jā, atradu, taču netiku gudrs, vai tas tiešām ir man- ' tojums. Apsvēru domu par tās nozagšanu, taču tādas laupīšanas izplānošana vien prasītu vairākus mēnešus. - Hamiltons sagrozījās.

-     Un tālāk?

-      Pie manis ieradās Verhīrvens, meklēdams tevi. Ar viņu arī es noslēdzu darījumu.

-     Ak Dievs, Adrian! Kādu darījumu?

-     Mīļo zēn, man draudēja izputēšana. Man bija vajadzīga nauda. Bankas grasījās manu uzņēmumu slēgt.

-     Kādu darījumu? - Strekens atkārtoja. Līdzcietība atkal izplēnēja, un viņš ilgojās beigt šo sarunu. Bija jādomā par ko svarīgāku. Jātiek prom no jahtas. Un jāglābj dzīvība.

-    Viņš gribēja noskaidrot, kur tu esi. Zināju, ka Singa- pūrā, tāpēc apsolīju to pateikt - ar nosacījumu, ja viņš izmantos savus sakarus un panāks, ka šo mantojumu iegūstam mēs. Lai arī kas tas būtu, vienojāmies, ka dalīsim to uz pusēm.

Strekens pēkšņi juta milzu nogurumu un tajā pašā laikā - atvieglojumu. Noslēpumu vairs nebija. Abi sēdēja un klusēja apmēram divdesmit minūtes. Kad Hamiltons ierunājās, viņa balsī skanēja bailes.

-    Kā tu domā - ko ar mums darīs?

-     Nezinu. Jo ātrāk aizmigsim, jo ātrāk pamodīsimies un to uzzināsim.

-    Aizmigsim? Mīļo zēn, vai tu spēj šādā bridī gulēt?

-     Aizvēršu acis un ne par ko nedomāšu. Iesaku tev rīkoties tāpat. Ja gribi palikt dzīvs, rit tev būs vajadzīgs ļoti daudz spēka. Miegs nāks par labu. Tas ir saldākais ēdiens dzīves dzīrēs.

Strekens aizvēra acis. Saruna bija beigusies.

72

No rīta Strekens un Hamiltons Vakahamu nesastapa. Viņš bija savas jomas profesionālis, un viņam nebija jābūt klāt, kad padotie veica netīro darbu. Atcerējies iepriekšējā dienā redzēto izrādi, viņš droši vien jau kādā džakuzi vannā baudīja peldi kopā ar savām konkublnēm.

Karceri atvēra divi sargi. Viens bija bruņots ar AK-47, otram rokās bija divas minerālūdens Evian pudeles, ko, atslēgdams važas, viņš nolika uz grīdas. Strekens piesardzīgi palocīja plaukstas. Viņš jutās kā salauzts, visas malas sūrstēja. Sēžamvieta bija nejūtīga. Mēģinādams piecelties, viņš atkrita atpakaļ pret sienu. Hamiltonam neklājās labāk.

Abi paņēma pa minerālūdens pudelei. Strekens alkai- ni dzēra - nebija zināms, kad tāda laime atkal uzsmaidīs. Iespējams, daži nolēmuši, ka šī ir pēdējā diena viņa mūžā, tāpēc būs vajadzīgi visi viņa spēki, lai šā lēmuma izpildei pretotos.

Kad viņi atgriezās no tualetes, abiem rokas atkal saslēdza plastmasas aprocēs. Sargi veda viņus pa vairākiem ar paklāju izklātiem gaiteņiem. Ejot garām stikla durvīm, Strekens uz mirkli ielūkojās galvenajā salonā. Tas bija iekārtots minimālisma stilā - zīda aizkari, japāņu dekoratīvie pundurkociņi, greznas austrumnieciskas kumodes un skapji un pulēts sarkankoka parkets. Sienas greznoja gan mūsdienu tēlotājas mākslas priekšmeti, gan samura- ju zobenu kolekcija. Strekenam pat šķita, ka redz tīģera ādu, taču grūdiens mugurā mudināja doties tālāk.

Acis miegdami saulē, viņi izgāja uz klāja. Uz zemākā klāja nirēju vienība dzēra tēju un pārbaudīja aprīkojumu. Drīz tā dosies pēc beidzamajiem trim seifiem. Pēc pāris stundām jahta pacels buras, un Strekens šaubījās, vai jelkad to vēl redzēs.

Viņus pieveda pie vārtiņiem sānu reliņos. Blakus jahtai bija pietauvots kuteris "Pingpongs", kura klājs atradās desmit metru zemāk. Strekens klupdams krizdams nokāpa lejā pa alumīnija pakāpieniem, pūlēdamies nezaudēt līdzsvaru. Noiet pa kāpnēm, kad rokas saslēgtas kopā, nav viegli. Kritiens no tāda augstuma labi nebeigtos. Tomēr drīz viņi nokļuva uz klāja stabilās grīdas. Bakstīdami ar automāta stobru mugurā, sargi abiem lika apsēsties. Grūstīšana un stumdīšana bija lieka - Strekens, atcerēdamies pie korpusa piestiprināto Gelex, nevarēja vien sagaidīt, kad tiks no jahtas prom. Vakahama nezināja, ka jahta ir peldoša bumba.

Strekens un Hamiltons nebija vienīgie gūstekņi, ko uzveda uz kutera klāja. Trešā vīra galva aiz kauna bija nokārta. Viņš ne reizi to nepacēla, taču Strekens zināja, kas tas ir. Vīrietis tumšajā uzvalkā. Tas, kurš aizgāja pārbaudīt faksa aparātu. Strekens nemaldījās - Vakahamas apsardzes priekšnieks bija pieļāvis misēkli un nu par to samaksās.

Nākamo uz klāja uzveda Verhūvenu. Viņa rokas nebija saistītas, taču viņu uzraudzīja trīs sargi. Strekens nešaubījās, ka "Pingpongs" ir pārmeklēts un visi Interpola inspektora noslēptie ieroči konfiscēti. Iedams Strekenam garām, Verhūvens ieskatījās tam acis. Lai gan viņš cieta klusu, Strekens visu saprata bez vārdiem.

Bija skaidrs, kas notiks. Vakahama bija tāds pats godavīrs kā Verhūvens un, manījis izdevību, norunu aizmirsīs. Japāņa miesassargi piespiedīs Strekenu runāt, un, tiklīdz būs zināma pēdējā seifa atrašanās vieta, viņus visus aizraidīs uz viņsauli. Strekens to zināja, to zināja arī Verhūvens, un to zināja pat Hamiltons. Jo ātrāk Strekens pavērs muti, jo ātrāk pēdējā stundiņa būs klāt. Ar šo skatienu Verhūvens mēģināja iedibināt kaut kādu biedriskumu starp abiem.

Ja viņi grib dzīvot, vajadzēs sadarboties. Kā par brīnumu, Strekenam šī situācija bija labāka - ja viņu nogalinās par ātru, neviens netiks pie divpadsmitā seifa. Verhūvenam Strekens bija tikpat vajadzīgs kā Strekenam - Verhūvens. Strekenam bija grūti iedomāties šo cilvēku par sabiedroto, tomēr viņi būs spiesti apvienot spēkus, jo dzīvība ir vērtīgāka prece par zeltu. Strekens tikko manāmi palocīja galvu. Kad pienāks īstais brīdis, viņš rīkosies.

Verhūvens vadīja kuteri, kas straujā gaitā mēroja divas jūdzes līdz krastam. Viens miesassargs deva norādījumus. Hamiltonu un Strekenu uzraudzīt tikpat kā nevajadzēja. Bijušais apsardzes priekšnieks bezkaislīgu skatienu blenza jūrā. Iespējams, viņš apjēdza, kas gaidāms, un uzņēma to stoiskā mierā. Pārējie divi smēķēja un jokoja. Viens turēja divus koka mietus un veseri. Va- kahamam acīmredzot baudu sagādāja perversijas. Viņa uzņemtās filmas diez vai izrādītu parastos kinoteātros.

Kādu laiku Strekenam šķita, ka kuteris dodas tieši uz ieplaku, kur seifs ierakts zemē. Taču tad tas pagriezās pa labi un piestāja pie ceturtās sāļas. Strekena kartē bija rakstīts, ka to sauc Kerkulla Cicak. Šlīpijs bija viņam pateicis, ko nozīmē cicak. Ķirzaka.

Šajā krastā smilšu strēle bija ļoti šaura - biezi krūmi auga uzreiz pie ūdens. Kad enkurs noslīdēja zemē un kuteris pagriezās, Strekens pamanīja caur džungļiem izcirstu šauru taciņu. Visi trīs sargi kļuva modrāki. Vienam sejas pusi klāja rēta - tas bija vīrs, ko Pīts apstrādāja Mersingā. Izskatījās, ka viņam pa seju iegāzts ar rievotu metāla plāksni. Otrs bija miesassargs, kurš bārā turēja Verhūvena rokas. Trešais bija pavecais spīdzināšanas lietpratējs, kam patika rīkoties ar elektrisko steku.

Sargi pavēlēja kāpt ārā. Pirmais izkāpa Hamiltons, viņam sekoja Strekens, tad Verhūvens un visbeidzot - bijušais apsardzes priekšnieks. Visi joprojām izlikās, ka Verhūvens ir atbrīvots, taču automātu stobri sekoja katrai viņa kustībai. Šeit paslēpties nebūtu grūti, Strekens sprieda, un kārdinājums ņemt kājas pār pleciem bija liels. Taču pa biezi saaugušajiem džungļiem tālu viņš netiktu. Bēgdams, iespējams, viņš pamudinātu sargus uz vēl baisākām izrīcībām par tām, kas viņu jau gaidīja. Varbūt Pīts visu redz un gatavojas glābšanai. Strekens nezaudēja modrību un gaidīja izdevību. Vajadzīga vienīgi pacietība, un tās viņam nekad nebija trūcis.

Visi klusuciezdami devās cauri biezoknim, neskaitāmu tā neredzamo iemītnieku acu skatienu pavadīti. Taka bija izcirsta ar mačeti, un tas bija darīts nesen. Vakahama bija veltījis ne mazumu pūļu, lai šo filmu varētu uzņemt.

Brīdinoši ūkšķināja giboni. Lapotnē zibinājās košsarka- ni un zili papagaiļi. Strekena īsbikses un teniskrekls drīz vien bija izmirkuši slapji. Naktī atkal bija lijis, un pat šajā agrajā stundā džungļos kūpēja kā turku pirtī. Krūmi skrāpēja potītes. Iedams sviedru aizmiglotām acīm, viņš ik pa brīdim paklupa. Pie kājas liela bija piezīdusies dēle. Sasietām rokām viņš nespēja to notraukt. Pēc desmit minūtēm tā bija pietūkuši divtik resna. Hamiltonam kaklā koda moskīts.

Viņi devās augšā pa lēzenu uzkalnu. Strekens sajuta puvuma smaku. Jo dziļāk salā viņi gāja, jo spēcīgāks kļuva smārds. Tikai tārpaina maita varēja izdalīt šo drausmīgo smirdoņu, tik sīvu un asu kā amonjaks. Tur, uz kurieni viņi dodas, kāds bija… izlaidis garu.

Visbeidzot viņi izgāja nelielā klajumā, kur džungļi klinšu atsegumu nebija pievārējuši. Pa staigno, pēc negaisa dubļaino zemi kā paplašinātu vēnu tīkls vijās čūskveidl- gas saknes. No muklāja, izdzirdējušas cilvēku soļu švīk- stus, izmetās neskaitāmas melnas vardes un ielēkšoja krūmājā.

Klajuma tālākajā galā atradās ķermenis, kas neizturami oda.

73

Tas bija pusēsts kazas līķis. No krūškurvja bija noplēsta miesa, ribas slējās augšup. Acu dobumos spindzēja mušas. Ada mudžēja no tārpiem. Pakaļējās daļas vairs nebija.

Netālu sakustējās un iečabējās brikšņi, acumirkli saistīdami Strekena uzmanību. Caur lapām pazibēja liela brūna aste. Nobrakšķēja krūmi, nodrebēja zari, un tropu mežs atkal iegrima klusumā. Vienīgi cikādes klusi čirkstēja.

- Sasodīts, kas tur bija? - Hamiltons ieprasījās.

Jautājums bija lieks. Visi zināja, kas tas ir. Nebija iespējams apmeklēt Kerkullu salas un to neredzēt. Gar krastu pastāvīgi patrulēja milzu varām - īstas pekles radības. Daži bija pat divus metrus gari. Strekens sprieda, ka Va- kahama nopircis kazu kādā sauszemes ciemā un kameras priekšā to upurējis.

Bijušajam apsardzes priekšniekam pavēlēja iziet klajuma vidū. Viņam bija apaļa seja. Zaudējis pirmītējo stoisko mieru, viņš izskatījās jaunāks. Viņš atteicās pakļauties. Sargs ar rētaino seju iesita viņam pa jostasvietu. Apsardzes priekšnieks nokrita uz ceļiem. Viņš pacēla galvu, un viņa acīs bija asaras. Viņš bija tālu no mājām. Viņa dabiskā vide bija greznie samta dīvāni uz Vakahamas jahtas. Gluži kā bez sajēgas viņš murcija plaukstas, cenzdamies atsvabināties no plastmasas aproces, kas žņaudza locītavas.

Viņam lika nosēsties ar muguru pret klinti. Strekens saprata, kādam nolūkam paņemti līdzi mieti. Sargs vienu ar veseri iedzina zemē starp muguru un gūstekņa atliektajām rokām. Atkal nočabēja mežs. Lielā ķirzaka kļuva ziņkārīga, tīkodama noskaidrot, ko nelūgtie ciemiņi atveduši tai šoreiz.

Viņi bija atveduši tai asinis.

Otrs sargs izņēma no bikšu aizmugures kabatas saliekamo nazi un iecirta biedram labajā rokā, it kā atvērtu kādu iesaiņojumu. It kā darītu ko ierastu. Brūce bija dziļa, taču gūsteknis to nejuta. Bija iestājies šoks. Asinis no rokas šļācās dubļos. Sargs miklajā zemē ievilka reni, un asinis ritēja pa to kā verdoša lava.

Trešais - vecais vīrs ar smailo zodu - nolika automātu zemē, izņēma no mugursomas rokas videokameru un sāka filmēt. Verhūvens un Strekens saskatījās. Nepieskatltais automāts bija izdzīvošanas iespēja. Trausla, tomēr iespēja.

Apsardzes priekšnieku pārņēma panika. Viņš mēģināja piecelties, taču rokas pa mietu varēja paslidināt tikai līdz pusei. Lai dabūtu tās pari mietam, locītavas būtu jāizgriež otrādi. Nekur prom viņš netika.

- Tu! Nāc šurp! - Rētainais vīrs sagrāba Strekenu aiz matiem un aizvilka viņu uz klajuma malu, tādējādi ierādīdams viņam labāko vietu šausmu vērošanai. - Tu skaties! Kad apniks, pastāsti, kur atrodas zelts, un mēs viņu nošausim. Ja neteiksi, būsi nākamais. - Sargs pacēla mietu, uzsvērdams savu vārdu patiesīgumu.

Strekens pamāja, ar bailēm prātodams, cik spēs izturēt. Viņš izmisīgi mēģināja kaut ko izdomāt. Kur gan iesprūdis Pīts? Esi pacietīgs!

Otrs rīkļurāvējs nostājās sardzē, bet rētainais nozuda džungļos. Pēc neilga brīža pārējie dzirdēja, ka viņš laužas caur brikšņiem, iedams apkārt klajumam uz vietu, kur puva kazas atliekas. Apmēram piecdesmit jardu attālumā no maitas viņš sāka švīkstināt krūmus, dzīdams to, kas tur slēpās, uz klajuma pusi. "Operators" filmēja nelaimīgo tuvplānā.

Šķita, ka vīrs klajuma vidu tūlīt zaudēs prātu. Viņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ, mēģinādams pret mietu pārberzt plastmasas važas, taču noberza jēlas vienīgi rokas. Viņš kliedza, līdz plaušās pietrūka gaisa, un, ievilcis elpu, aizrijās ar siekalām.

Visi četri parādījās reizē - briesmoņi no senatnes. Tie stāvēja klajuma malā, snaikstidami mēles un izgaršodami bailes. To āda bija raupja kā tāss - miljoniem gadu nemainīgas bruņu plāksnes. Lielākā varāna ādu klāja cīniņos gūtas rētas. Tas bija tēviņš, vadonis, lielāks par Strekenu, jo tā ķermenis no galvas līdz astei bija vairāk nekā divus metrus garš. No mutes kaktiņa tam slīga biezas dzeltenas, baktēriju pārpilnas siekalas.

Cilvēka plosīšanās varāniem acīmredzot bija kas jauns. Tie mētāja astes un šaudīja mēles. Drīz vien lielie rāpuļi, kļuvuši drošāki, visi reizē iznāca klajumā, bet, ieraudzījuši citus cilvēkus, uz brīdi apstājās, kā izvērtēdami, vai tie rada draudus.

Strekens aiz šausmam sēdēja nekustīgs kā zemē ieaudzis. Atrāvis skatienu no milzu ķirzakām, viņš redzēja, ka bijušajam apsardzes priekšniekam kājstarpē izplešas tumšs urīna plankums. Varāni, sajutuši smārdu, lempīgā riksī, cits gar citu berzēdamies, metās uz priekšu izpētīt smakas cēloni. Nokļuvuši tuvāk, tie apstājās pie asinīm un iegrūda tajās melno, šķelto mēli. Iespējams, niecīgajās smadzenēs kaut kas noklikšķēja un tie aptvēra, ka pie mieta piesietais cilvēks ir medījums.

Viens no varāniem pacēlās pakaļkājās, iegremdēja priekšķepu nagus cilvēkam plecā un nolaizīja ar šauro mēli tam seju. It kā netikdams gudrs, vai tas ir kas ēdams, varāns pārlaida nagus cilvēka rokai. Krekls nošņirkstēja, un miesa ieplīsa kā pārgatavojies persiks. Varāns samie- dza acis. Mēle šaudījās iekšā un ārā. Atkal saslējies, tas saņēma žokļos cilvēka ausi.

-     Šaujiet tos nost! - Strekens iekliedzās. - Dieva dēļ, šaujiet!

Taču neviens to nedzirdēja. Neviens nespēja novērsties no šausmīgā skata acu priekšā.

Pārējie varāni, nolaiduši galvas kā plēsīgi putni, piebiedrojās pirmajam, uzklupdami nelaimīgā cirkšņiem un kājām un plēsdami miesu gabaliem. Asinis aumaļām gāzās staignajā zemē. Vienīgi adrenalīns vēl turēja vīru pie dzīvības, un pēdējais, ko viņš redzēja, bija varāna žokļi, kas sakampa viņa kaklu. Līdz ar dzīvību izsīka arī viņa kliedzieni.

-     Nu, kur ir zelts? - no klajuma tālākā gala uzsauca sargs ar rētaino seju.

Strekens nebilda ne vārda. Rētainis pamāja otram sargam, kalsnam un garam vīram, kurš nevilcinoties paķēra otru mietu un pagrūda Strekenu uz priekšu. Tas klupdams pastreipuļoja uz klajuma vidu.

Lielākais varāns pagrieza galvu un piesardzīgi viņu nopētīja, it kā gribētu noskaidrot, vai šī būtne nenāk atņemt barību. Purns bija notašķīts ar asinīm, no apakšžokļa nokarājās cilvēka miesas sloksne. Nospriedis, ka Strekens to apdraud, varāns piepūta kaklu un uzgrieza sānu, parādīdams, cik ir liels. Strekens nepaspēra soli atpakaļ. Viņam ienāca prātā, ka varāni ir līdzīgi haizivīm - tie abi uz Zemes dzīvoja miljoniem gadu, un abi reaģēja uz pretinieka bailēm. Galvenais bija tās neizrādīt.

Varāns viņam uzšņāca. Pretinieks nereaģēja, tomēr va- rāns nolaida galvu un metās uzbrukumā. Lai arī desmit pēdu garš, dzīvnieks neticami ātri uzņēma tempu. Aste izcēlās no dubļiem, palīdzēdama noturēt līdzsvaru, un kājas zibēja kā virzuļi. Strekens nekustējās. Viņš sprieda, ka rāpulis apstāsies viņam tieši priekšā. Meža dzīvnieki bieži draud, taču reti uzbrūk nebrīdinādami. Tā vismaz Strekens uzskatīja. Pēc trim sekundēm viņš uzzinās, vai tā ir.

Japāņu sargi viņam aiz muguras smējās. "Operators" steidzās gar klajuma malu, lai noķertu labāku kadru. Varāns ar acs kaktiņu manīja šo kustību. Strekens joprojām stāvēja kā sālsstabs. Varbūt tas ir koks? Toties objekts klajuma malā kustējās, un tas nozīmēja, ka tas baidās. Varāns mainīja virzienu.

Vecais vīrs ar smailo bārdu saprata, kas notiek, taču neaptvēra, kas darāms. Smiekli vairs nebija ne prātā, un viņš iztrūcies metās pie pārējiem, netīši vilinādams varānu uz cilvēku pusi. Izcēlās panika. Hamiltons un otrs sargs metās prom no takas.

Sajukums bija tieši tas, ko vajadzēja Verhūvenam un Strekenam. Viņi rīkojās zibenīgi. Strekens, skriedams pie pārējiem, aizlika "operatoram" priekšā kāju, un vecais vīrs ar blīkšķi nozvēlās dubļos. Tajā pašā mirklī Verhūvens lēca pie automāta, kas bija atsliets pret klinti, sagrāba to, apvēlās un vienā rāvienā uzlēca kājās. Varānu tāda negaidīta rīcība apmulsināja, un tas apstājās, no jauna izvērtēdams situāciju.

Pietika ar divām automāta kārtām.

"Operatoru" lodes ķēra mugurā. Pa izrautajiem caurumiem kreklā izplūda dūmu stīdziņas. Otrs sargs pagriezies grasījās šaut, taču bija slikti apmācīts un steigā nemācēja pienācīgi notēmēt. Verhūvens nolaida viņu no kājas ar vienu kārtu - lodes pāršķēla galvaskausu un aiz- spindzēja džungļos. Šāvienu trokšņu izbiedēts, varāns steigšus atkāpās un piebiedrojās saviem sugas brāļiem, kas jau drāzās iekšā mežā.

Divi pagalam, atlicis viens. Rētainis bija iesprucis mežā, kas viņu aizsedza. Strekens svaidījās uz visām pusēm, ar acīm viņu meklēdams, līdz ieraudzīja. Pietupies klajuma tālākajā malā un atspiedis automāta laidi pret plecu, sargs tēmēja uz viņu. Skaidrs. Viņa liktenis bija izšķirts.

- Ed! Gulies!

No kreisās puses kāds skrēja. Reizē ar automāta krek- stoņu gar acīm pazibēja Hamiltons, kas metās viņam priekšā, uzgrūzdamies virsū. Nošvīkstēja gaiss, izplūz- dams no plaušām brīdī, kad viņš atsitās pret zemi. Vēl viena automāta ložu kārta. Putnu ķērcieni.

Iestājās klusums.

Smirdēja pēc kordīta.

74

Pacēlis galvu, Strekens ieraudzīja Verhūvenu, kurš stāvēja blakus, pavērsis automāta stobru pret viņa pieri. Hamiltons bija nokritis kreisajā pusē dažu jardu attālumā. Viņš bija ievainots vēderā. Nelikdamies par Verhūvenu ne zinis, Strekens pa dubļiem pierāpās pie krusttēva.

Hamiltons gulēja uz muguras. Seja viņam bija bāla kā spokam un elpa - saraustīta. Rētainis paguva izšaut tikai vienu lodi, pirms Verhūvens viņu nogalināja, taču ar to pietika. Ievainojums bija nāvējošs. Strekens atcerējās, ko par ievainojumiem vēderā sacīja Pīts, - tie esot visļaunākie. Tad cerību tikpat kā neesot.

-    Atbrīvo man rokas!

Verhūvens vilcinājās. Viņam nepatika Strekena prasība.

-     Atbrīvo, nolādēts! - Strekens uzgrieza Verhūvenam muguru, lai tas var aizsniegt aproces sprādzi. Verhūvens, ar vienu roku pagrūdis automātu sev uz muguras, ar otru atdarīja plastmasas aproces sprādzi.

Strekens to nokratīja. Bēgšana viņam nebija ne prātā. Norāvis teniskreklu, viņš to uzspieda uz Hamiltona brūces. Starp pirkstiem acumirklī izplūda asinis. Viņš iegrūda īkšķi lodes izrautajā caurumā, lai kaut nedaudz kavētu asiņošanu.

Hamiltons mēģināja parunāt, taču spēki viņu jau atstāja. Dzīvība strauji izplēnēja. Strekens nespēja krusttēvam palīdzēt, tāpēc cerēja, ka ilgi viņam nebūs jācieš. Hamiltons izmocīja smaidu. Viņa acīs bija miers. Strekens, sapratis, ko viņš domā, pamāja un pasmaidīja pretī. Iecerētā ļaunprātība - mantojuma nozagšana - bija izpirkta. Ar uzviju.

Hamiltons aizvēra acis. Strekens turēja krusttēva galvu rokās, līdz viņa elpa aprāvās.

-    Zelts! - Verhūvens ierunājās, kad viss bija galā. - Vai tu man beidzot pateiksi, kur tas ir? Vai arī tagad man vajadzēs tevi novākt un braukt mājās? Žēl gan, taču, ja vajadzēs, es tā rīkošos. Par to nešaubies.

-    Mēs nekur neiesim, iekams nebūšu viņu apbedījis.

-     Mums nav laika, Benberij. Vakahamam radīsies aizdomas.

-       Hamiltons izglāba man dzīvību. Viņš bija mans krusttēvs. Es viņu apbedīšu. - Strekcna balss tonis pauda, ka iebildumi ir velti.

Tā kā Verhūvens jau bija iepazinis Strekenu un zināja, ka šis stūrgalvis pat stobra galā neatkāpās no tā, ko bija ieņēmis galvā, viņš negribīgi piekrita.

-    Tad nevelc garumā!

Viņi devās atpakaļ uz "Pingpongu". Gājiens bija lēns. Strekens, uzmetis Hamiltonu plecos gluži tāpat kā pirms divām nedēļām Verhūvenu, slāja smagiem soļiem. Hamil- tona asinis tecēja viņam pār muguru un pilēja uz kājām.

Strekens izvēlējās kokospalmu birzi netālu no šaurās pludmales, kur bija neliels uzkalns. Fubuki nebija redzama, tā atradās aiz Drakona zemesraga. Strekens domāja, ka Hamiltonam šī vieta patiktu - palmas dāvāja paēnu, no uzkalna pavērās brīnišķīga aina uz safīrzaļo jūru, kur draiskodamās lēkāja marlinas un dzelmē kā sudraba lodes šaudījās tunči.

Strekens ar rokām izraka krusttēvam kapu. Pirms to aizbēra, viņš nez kāpēc no Hamiltona kurpēm notrausa dubļus.

No enkurvietas līdz nelielajai ieplakai, kur aprakts seifs, bija gandrīz divas jūdzes. Verhūvens steidzās turp nokļūt. Kāds tur brīnums? Nupat pieredzētās šausmas abiem bija svaigā atmiņā. Vakahamu nedrīkstēja aizmirst ne mirkli. Kaut arī no jahtas viņi nebija redzami, nepaies ilgs laiks, un japānim radīsies aizdomas. Viņš gaidīja savus vīrus atgriežamies un, ja tie drīz neieradīsies, sūtīs helikopteru tos meklēt.

Verhūvens lika Strekenam stāties pie vadības svirām, bet pats stāvēja blakus, pavērsis pret gūstekni ieroci. Strekenam plastmasas aproces bija žņaugušas plaukstu locītavas visu aresta nakti, tāpēc tās bija noberztas un sāpīgas. Ja atlikusī plāna daļa noritējusi, kā iecerēts, viņš prātoja, vislielākās izredzes aizbēgt no Verhūvena būs tad, ja viņš to ievedīs pa seklo ūdensceļu. Līdz tam ticis, Strekens samazināja ātrumu un ievirzīja kuteri pret straumi.

Viņa komandas plānā no sākta gala bija paredzēts satikties ieplakā. Viņi zināja, ka helikopters metīsies Esprit Blite pakaļ, tāpēc bija nolemts, ka Sumo dosies uz nacionālā parka sargu posteni. Kuteris nelielajā posteņa piestātnē nokļūs, pirms helikopters to panāks un tam uzbruks. Postenī ne vienmēr kāds atradās, un neviens nacionālā parka sargs līdz šim nebija redzēts, taču viņi cerēja, ka ar atšķirības zīmēm izraibinātais patruļkuteris vien liks japāņiem atteikties no draudīgajiem nodomiem.

Bija paredzēts, ka Sumo un Šlīpijs aizlāpīs ložu caurumus un pārbaudīs dzinējus. Divos naktī kuteris nedzirdami no piestātnes aizslīdēs prom. Spuldzes uz klāja būs izslēgtas, un kuteris virzīsies ar ātrumu viens vai divi mezgli stundā, lai neradītu troksni. Gar piekrasti Sumo atgriezīsies ieplakā. Šlīpijs stāvēs priekšgalā, ar roku kustībām rādīdams ceļu caur koraļļu rifiem.

Tikmēr Pītam vajadzēja pabeigt darāmo zem Fubuki korpusa, aiznirt līdz iedobumam, kur paslēpti rezerves skābekļa baloni, vienu paņemt un piecas minūtes pagaidīt. Ja Strekens kavēsies, viņš, kā abi iepriekš bija vienojušies, dosies atpakaļ uz krastu. Nedrīkstēja pieļaut, ka japāņi sagūsta abus.

Kad Strekenu ieveda bārā, japāņu modrība droši vien atslāba, un Pīts prom varēja peldēt tuvu ūdens virsmai. Gadiem uzkrātā pieredze ļāva palikt viņam zem ūdens vismaz pusotru stundu. Ar to pilnīgi pietika divas jūdzes garam peldējumam uz Drakona zemesragu.

Kad Pīts sasniedza klintis, viņam tur bija jāatstāj nir- šanas aprīkojums un kājām jāatgriežas Kerkullu Besaras salā. Viņam bija jāappeld daudzi zemesragi un jāšķērso daudzas pludmales, taču vistālākais attālums starp salām bija tikai pusjūdze, un Pītam to nopeldēt bija tīrais nieks. Kopā tas viss varēja prasīt pāris stundu, un viņam bija jānonāk ieplakā brīdī, kad tur atgriezās Esprit Bleu, un jāsāk plānot Strekena glābšanas operācija.

Strekens zagšus paskatījās uz Verhūvenu, cerēdams, " ka tas nemana lamatas. Ieplaka bija viņu teritorija - ar katru nobraukto metru palielinājās viņa izredzes izdzīvot. Galvenais, lai viņi izdzird kuteri tuvojamies, - tad Pītam un Sumo būs lieliska iespēja ierīkot slēpni. Strekens bija pārliecināts, ka draugs nogaida piemērotu brīdi. Ja no Esprit Bleu būtu devušies glābēji, no helikoptera tos acumirklī nopļautu automātu kārtas. Iespējams, Pīts bija

redzējis Strekenu izkāpjam no Fubuki un vēlāk mēģinājis nokļūt Ķirzaku salā kājām.

Ideāli, protams, būtu, ja viņi izceltu visus divpadsmit seifus, taču ar viena seifa saturu arī pietiks visam mūžam, un pārējo vienpadsmit dēļ nebija vērts mirt. ja viņi pievārēs Verhūvenu, Strekenam pilnīgi pietiks naudas, par ko uzcelt liedaga namiņu Svētā Mihīla līcī. Lai Vaka- hama ņem kapā līdzi visu pārējo.

Kuteris izlīkumoja gar abiem asajiem pagriezieniem, taču Esprit Bleu nekur nebija redzams. Strekens nosprieda, ka Sumo izdzirdējis kutera tuvošanos un pabraucis tālāk. Emocionālais trieciens - Hamiltona bojāeja - bija laupījis Strekenam spēkus, taču doma par gaidāmo izglābšanos vairoja tik ļoti vajadzīgo enerģiju.

Šī eiforija gan nebija ilga. Pats vainīgs, ka skaitīja cāļus, pirms pienācis rudens.

Šlīpijs.

Sumo brāļadēls ūdensceļa vidū ķēra zivis brokastīm. Pārāk vēlu izdzirdējis tuvojamies kuteri, viņš muka uz krasta pusi. Zēnam bija maska, caurulīte un pleznas. Tuklās brūnās roķeles kūla ūdeni. Kad Šlīpijs nometa harpūnu, kas traucēja peldēt, Strekens pamanīja, ka uz tās uzdurtas trīs kefales. Viena vēl spirinājās.

īsu mirkli viņš cerēja, ka Šlīpijs pagūs, tomēr cerība ātri gaisa. Pleznas ir domātas, lai atspertos ar tām ūdenī, nevis skrietu sprintu pa smiltīm. Jau pēc pirmajiem soļiem Šlīpijs nokrita uz deguna. Verhūvens kā leopards no kutera priekšgala borta ielēca ūdenī, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un brāzās pa pludmali Šlīpijam pakaļ. Pēc dažām sekundēm viņš zēnu panāca.

Strekens atrāva droseli līdz galam un uzdzina kuteri krastā, ar ķīli izvagodams smiltis. Verhūvens, sagrābis Šlī- piju aiz matiem, vilka viņu pa pludmali ar tādu sparu, ka zēna kājas tik tikko skāra zemi. Piepeši viņš apstājās. Holandieša acīs vīdēja kaut kas mežonīgs - ārkārtējs uzbudinājums, izmisums un alkatība. Viņš iespieda stobra galu puišelim zem zoda.

-    Klausieties visi! - Verhūvens ieaurojās. - Visi, kas šeit ir!

Strekenam šis pavērsiens nepavisam nepatika. Te nelīdzēs nekādi Pīta glābšanas plāni. Viņš pārlēca pār reliņiem smiltīs. Metāliskā pieskaņa Verhūvena balsī liecināja, ka Interpola darbinieks spējīgs uz visu.

-     Skaitīšu līdz četri! - Verhūvens kliedza, vērsdamies pie pludmales, džungļiem un apkārtējiem kalniem. - Es zinu, ka jūs šeit esat. Ja nenāksiet ārā, es ielaidīšu puišelim galvā lodi.

Strekens skrēja abiem klāt. Viņš nezināja, ko lai iesāk, taču kaut kas bija jādara. Verhūvens, kas bija tikai piecpadsmit jardu attālumā, negaidīti apsviedās un izšāva. Lode aizspindzēja Strekenam gar sānu, skardama ādu. Apšjākts kā ar aukstu ūdeni, viņš stāvēja kā zemē iemiets. Nākamais šāviens būs liktenīgs. Uzbrukums satracinātajam Verhūvenam patlaban nozīmētu pašnāvību. Strekens piesardzīgi pameta skatienu uz gurnu. Tas bija noplūdis asinīm, taču brūce nebija dziļa. Skramba. Ja Verhūvens gribēja viņu brīdināt, inspektoram tas bija izdevies.

-     Nenāc klāt, Streken! - Verhūvens, neprātīga satraukuma pārņemts, smagi elsa, svīzdams kā narkomāns rīta tveicē. Viņš sāka skaitīt: - Viens!

Strekens notupās smiltīs un pārlaida skatienu tuvējiem džungļiem. Nekur nemanīja ne mazāko dzīvības pazīmi. Pat cikādes bija apklusušas.

-     Divi!

Nevienas kustības. Kur viņi palikuši, sasodīts? Strekens negribēja ticēt, ka viņi uzskatītu Verhūvena draudus par blefu. Pat ja Pīts grasītos gaidīt līdz pēdējam brīdim, Sumo to nejautu.

Līdz ar vārdu "trīs!" Verhūvens palaida Šlīpiju vaļīgāk, atspieda automātu pret plecu un pavērsa stobru pret zēna galvu. Šlīpijs sastinga, blenzdams Strekenā savām skaistajām, brūnajām, taču patlaban šausmās ieplestajām acīm, kurās bija lūgums darīt vienalga ko, lai tikai šis cilvēks laistu viņu vaļā.

Strekens uzšāvās kājās.

- Četri!

75

Cits pēc cita viņi iznāca no džungļiem, kur bija slēpušies tajā pašā bambusu biezokni, kurā Šlipijs iepriekš nocirta kārtis seifa pārvietošanai. Pirmais, savilcis rokas dūrēs, soļoja Sumo. Acīs, ko viņš aiz dusmām nemirkšķināja, dega naids. Brūnie sejas panti bija cieti kā iztēsti no tīkkoka. Strekenam ienāca prātā, ka Verhūvens pat ļaunākajos murgos nespētu nosapņot, ko ar viņu izdarītu Sumo, ja tam rastos izdevība.

-    Lieliski. - Ieraudzījis viņus tuvojamies, Verhūvens atviegloti nopūtās. - Tātad - kur ir seifs? - No jauna sagrābis Šlīpiju aiz matiem, viņš dažus soļus atkāpās, līdz pārējie piegāja pie Strekena. Tad Verhūvens pavērsa automātu pret visiem vienlaikus.

-    Es tieši virs tā stāvu, - Strekens izgrūda caur sakostiem zobiem.

-     Bez trikiem, Streken. Citādi ar puiku būs cauri.

-    Ej ellē, Verhūven! - Strekenam bija gluži vienalga, vai holandietis šaus uz viņu vai nešaus. Ja vien Pītam tādē1 jādi rastos iespēja mesties pēc automāta. Viņš pagriezās pret draugu. - Kur tu biji palicis?

-    Gaidīju. Zināju, ka tu atgriezīsies.

Verhūvens kļuva nepacietīgs.

-    Aizverieties un rociet! Visi!

Strīdēties būtu bezjēdzīgi, tāpēc viņi nometās smiltīs uz ceļiem un sāka tās ar plaukstām kašņāt. Pirms pusstundas Strekens bija apracis krusttēvu. Tagad viņš atraka seifu.

Seifs atradās pēdas dziļumā. Tā kā lietus bija smiltis izmērcējis, bedres sienas neiebruka. Pēc dažām minūtēm seifa augšdaļa bija redzama, taču pagāja gandrīz stunda, līdz atraka tā sānus. Strekens izmisīgi gribēja dzert - kaut vienu malku ūdens. Gurns dega ka ugunī. Brūcē sabira smiltis, un tā sāpēja, bet vismaz asiņošana bija rimusies.

Verhūvens sēdēja pludmalē, nenovērsdams automāta stobru no Šlīpija galvas. Viņš ļāva racējiem atvilkt elpu un nesteidzīgi, vilkdams Šlīpiju līdzi, piegāja tiem klāt, lai pārbaudītu paveikto. Strekens manīja izbrīnu holandieša sejā. Verhūvens bija gaidījis, ka viņu apvedīs ap stūri. Šķita pat, ka viņš ir vīlies, jo neviens nebija jāsoda. Tomēr virsroku pār visām citām izjūtām ņēma priekpilnā apjausma, ka seifs drīz piederēs viņam. Atlika vienīgi to dabūt uz klāja, un viņš būs bagāts. Viņš pamāja ar AK-74 stobru uz Keitijas pusi.

-Tu!

Keitija negribīgi izgāja priekšā. Verhūvens ar neslēptu sajūsmu nopētīja viņas augumu. Keitija paskatījās uz viņu tā, ka pat gorgona Medūza pārvērstos akmenī.

-     Kutera priekšgalā glabājas virves. Paņem un atnes šurp!

Keitija paklausīja pavēlei un uzkāpa uz "Pingponga" klāja, no kurienes atgriezās ar trim trosēm. Sumo un Pīts tās apmeta ap seifu. Verhūvens, norīkojis Keitiju, lai nolaiž trapu - izturīgu koka tiltiņu -, uzgāja uz "Pingponga" klāja, raudams Šlīpiju līdzi.

-    Nu, velciet!

-    Tas ir pārāk smags, - Strekens iebilda.

-     Trim stipriem vīriem tas nav nekas smags. Es neatkārtošu. - Pierādīdams savu nodomu nopietnību, viņš iebelza Šlīpijam ar ieroča stobru pa galvu. Bum! Slīpijs saviebās.

Visi trīs sasprindzināja spēkus un vilka gluži kā mūļi. Virve grauzās plecos un rokās. Delnās uzmetās tulznas, tomēr sprīdi pa sprīdim seifs - kara trofeja - no bedres slīdēja ārā.

Šoreiz pārvietot seifu bija vieglāk nekā iepriekš - pirmām kārtām tāpēc, ka nu viņi to vilka pa slīpumu lejup. Tiklīdz seifs ieguva mazliet inerces, viņi to samērā viegli uzdabūja uz trapa. Pēc tam, uzgājuši uz klāja, viņi stīvēja seifu augšā pa piecus jardus garo trapu. No smaguma traps vidū ieliecās, un Strekens jau baidījās, ka tas pārlūzis, tomēr pa gludo trapa koku seifa dzelzs pamatne uzslīdēja bez grūtībām. Tikko viņi palūkojās uz Verhūvenu, kas turēja Šlipijam pie galvas ieroci, visi juta necerētu spēka pieplūdumu. Sumo rāvās kā apsēsts, līdz beidzot seifs bija uz klāja.

Visi trīs līki stāvēja, atspieduši rokas pret ceļgaliem, un smagi elsa. Rīts bija sutīgs. Strekens juta kāpjam augšup žulti. Gaiss plaušās bija mikls, un viņš saprata, ka sākas dehidratācija. Izdzerto Evian litru organisms bija iztērējis, viņš bija zaudējis asinis un fiziski pārguris. Katra kustība sagādāja mokas. Tomēr viņš atrada sevī spēku, lai nosauktu Verhūvenu par draņķi.

-     Laid puiku vaļā!

Pīts piebalsoja, veltīdams viņam vēl dažus lamuvārdus. Verhūvens uzrauca augšup uzacis, pārsteigts, ka tik tālu no mājām izdzirdējis dzimto'valodu. Viņš tiem uzsmaidīja. Viņš bija profesionālis. Ja viņš bija ticis tik tālu, neviens viņu vairs neapturēs.

-     Atkāpieties! Visi! - Verhūvens, pavicinājis automātu kā zizli, no jauna pavērsa stobra galu pret Šlīpija deniņiem. Redzēdami, ka cīpslas viņa rokā savelkas, visi kā viens atkāpās. Verhūvens turēja pirkstu uz mēlītes. Ja kāds no viņiem mestos tam klāt, pēkšņā kustība varēja izraisīt šāvienu. - Nost no kutera! - Verhūvens uzmanīgi vēroja viņus. Kad pavēle bija izpildīta, viņš deva nākamo. Viņi cits aiz cita pa trapu nokāpa seklajā ūdenī un izgāja krastā. - Tagad ļoti lēni atkāpieties pa krastmalu!

Viņi klusuciezdami paklausīja, visi domādami vienu un to pašu.

-    Nevajag, Sumo. - Pīts manīja, ka milzis cīnās ar kārdinājumu mesties Verhūvenam virsū. - Esi pacietīgs, lielais! Būs piemērots brīdis. Tev jāpaliek dzīvam. Šlīpijam nekas slikts nenotiks.

Viņam, protams, bija taisnība. Šlīpijam vislielākās izredzes izdzīvot bija tad, ja viņi Verhūvenu klausīs. Stre- kens šo domu klusībā atkārtoja, lēni kāpdamies atpakaļ pa karstajām smiltīm. Nonākuši līdz bambusu biezoknim, viņi apstājās, nesaprazdami, ko lai iesāk. Seifs bija pie Ver- hūvena, un starp viņiem bija trīsdesmit jardu. Strekenam nebija ieroča, un noteikumus diktēja Verhūvens. Kamēr Verhūvens nebija palaidis vaļā Šlīpiju, viņi visi bija sasodītā inspektora varā, un viņiem neatlika nekas cits kā bezpalīdzīgi stāvēt smiltīs.

-     Strečen? - Tāpat kā Shipholā, Verhūvens nepareizi izrunāja viņa vārdu.

-     Kas ir?

-    Es tavu fizionomiju vairs negribu redzēt. Tāpēc esmu spiests tevi nobeigt. - Viņš pacēla automātu.

Strekens zibenīgi metās sāņus un nogāzās aiz akmeņu krāvuma. Tajā pašā brīdī automāts nosprakšķēja, un lode aiztraucās pa gaisu, kur pirms mirkļa bija viņa galva. Taču, lai šautu, Verhūvenam bija vajadzīgas abas rokas. Šlīpijs, to vien gaidījis, pārdrāzās pār klāju un ielēca ūdenī, nozuzdams dziļumā.

Verhūvens nepūlējās viņu panākt. Lai zēns iet. Viņam bija vajadzīgs tikai Strekens. Šāvieni bira kā krusa. Džungļi drebēja no automāta ložu draudīgā biruma. Tās svilpa, būkšķēja un krakstēja. Verhūvens uz labu laimi iztukšoja aptveri, tēmēdams klintīs un krūmājos. Strekens palika aiz akmeņiem, bet pārējie meklēja patvērumu bambusu biežņas dziļumā. Strekens vēroja tos paslēpjamies. Visi trīs nogūlās zemē, uzlikdami rokas uz galvas. Šlīpijs, izpeldējis no ūdens, arī bija atradis klintsakmeņus, aiz kuriem paslēpās.

Verhūvens pārstāja šaut. Pārlaizdams skatienu biežņai, viņš gaidīja, kur sakustēsies krūmi. Viņš bija aizkaitināts. Vajadzēja nolaist Strekenu no kājas, kad bija izdevība. Seifa dēļ kuterim bija mainījies smaguma centrs, un tas, atvirzījies no krasta, slīdēja pretī straumei. Kad traps noslīdēja no borta un iekrita ūdenī, holandietis pat nemēģināja to satvert.

Verhūvens bija palaidis garām izdevību Strekenu nogalināt, taču viņš nedrīkstēja nokavēt iespēju bēgt. Izšāvis atlikušās lodes gaisā, viņš nometa automātu uz klāja un steidzās iedarbināt dzinējus.

Gaisu satricināja pirmatnēji auri. No biezokņa kā satrakots vērsis izbrāzās Sumo ar augstu paceltu mačeti rokā. Platiem, smagiem soļiem viņš skrēja uz kutera pusi.

Velti. Viss bija beidzies. Šlīpijs bija drošībā, un Strekens uzsauca, lai Sumo rimstas, taču malaizietis to nelikās dzirdam. Milzī vārījās mežonīgas dusmas, kas nevaldāmas lauzās ārā. Verhūvens bija nodarījis pāri Sumo brāļadēlam, un to piedot nedrīkstēja. Pieskrējis pie ūdensmalas, Sumo svieda mačeti. Tā griezdamās aizlidoja, saules stariem zibsnījot asmenī. Metiens bija iespaidīgs. Mačete, iedūrusies galvenās kajītes durvju stenderē, trīsēja kā bulta.

Sumo bija piecu metru attālumā no kutera, kad dzenskrūves spēji atdzīvojās, sakuldamas ūdeni kā džakuzi vannā. Pakaļgals mētājās uz abām pusēm, un Verhūvens pūlējās iztaisnot kutera gaitu. Sumo izmisis ieblieza ar dūri ūdenī. "Pingpongs" attālinājās, tad iegriezās līkumā un nozuda skatienam. Dzinēju dūkoņa vēl brīdi skanēja kā izsmiedama palikušos. Seifs bija prom.

76

Esprit Blcu atradās simt jardu tālāk. Krasts bija stāvs un džungļi biezi, tā ka viņi pie tā nonāca tikai pēc krietna brīža.

Ritgers Verhūvens bija devies prom pirms piecpadsmit minūtēm. Esprit Bleu gan bija ātrāks kuteris, taču, izbraukuši atklātā okeānā, Interpola aģenta vadīto kuteri viņi nekur neredzēja. Iespējams, inspektors dreifēja gar salām, līdz būs drošs, ka varēs netraucēts traukties prom. Izredžu viņu panākt tikpat kā nebija.

Pa gaisu nogādāt seifu mājās nebija iespēju - tas bija pārāk smags, turklāt muitnieki varētu uzdot nepatīkamus jautājumus. Strekens sprieda, ka Verhūvens visticamāk dosies ar "Pingpongu" līdz pat Nīderlandei, taču viņi ne- grasījās tam dzīties pakaļ seštūkstoš jūdžu pa okeānu. Bija darāms kas svarīgāks.

Vispirms bija jādomā par Fubuki - tas viņiem bija kā dadzis acī. Apbraukuši ap Drakona zemesragu, viņi pamanīja to noenkurotu tajā pašā vietā - virs vraka. Vaka- hama bija nolēmis negaidīt savu trīs sargu atgriešanos. Iespējams, bija dzirdējis šāvienus un sapratis, ka noticis ļaunākais. Tādiem cilvēkiem miesassargi ir gluži kā vienreizējas lietošanas bārdas nažu asmenīši, un Vakahami mierīgi gatavojās aizbraukšanāi. Strekens redzēja, ka atlikušie trīs seifi ir izcelti un novietoti līdzās pārējiem uz jahtas priekšējā klāja. Vakahama bija nolēmis, ka ar vienpadsmit pietiks, un gaidīt divpadsmito negrasijās. Verhū- vens varēja to paturēt.

Ieraugot makšķerēšanas kuteri, Fubuki pacēla enkuru, taču bija par vēlu. Milzīgā jahta bija krietni gausāka. Esprit Ble.u dažās minūtēs bija tai klāt un metās pakaj kā plēsoņdelfīns, kas vajā par sevi lielāku vali. Fubuki no en- kurvietas bija attālinājies nepilnus simt metrus, kad Pīts sacīja Keitijai un Šlīpijam, lai abi kāpj lejā, un pats piebiedrojās Sumo un Strekenam uz komandtiltiņa.

Uz jahtas bija sacelta trauksme. Strekens binokli redzēja Vakahamu ar trim miesassargiem ieņemam vietas uz augšējā klāja. Vienā no tiem Strekens pazina viru, kas bija viņu sagūstījis uz jahtas klāja. Miesassargs pielika automātu pie pleca, bet Vakahama uzsita pa tā stobru, pavēlēdams to nolaist.

Vakahama izskatījās visai aizkaitināts. Strekenam vairs nebija jābūt dzīvam. Sakošļātam mazos gabaliņos, viņam bija jāatrodas lielas ķirzakas vēderā. Strekens uzjautrināts vēroja viņu. Vakahamu acīmredzot interesēja, kas turpmāk notiks. Nu, pavisam drīz viņš to uzzinās.

Pīts atvēra skapīti viņam pie kājām. Sumo raķešpisto- le, ne reizi nelietota, bija savā kastē. Divpadsmitā kalibra ierocis, ar kuru izšauj gaisā signālraķetes. Uz kastes bija uzraksts "Tikai drošībai uz jūras". Pistole bija koši oranžā krāsā un atgādināja bērnu rotaļlietu. Tai bija īss stobrs ar tik platu caurumu kā auto izpūtējam. Kastē bija trīs patronas. Pīts vienu ielādēja un pasniedza pistoli Strekenam.

Vakahama sargam, kas stāvēja vistuvāk, izrāva no rokām automātu. Viņa sejā pavīdēja satraukums. Starp jahtu un kuteri bija piecdesmit jardi, un Esprit Blcu strauji tuvojās. Toties Vakahama bija bruņojies ar automātu, kas

raidīja nāvi vairāk nekā jūdzes attālumā, bet Strekenam bija tikai raķešpistole, kuras šaušanas tālums bija trīssimt pēdu. Strekens izšāva pirmais.

Tajā pašā mirklī Sumo aizgrūda droseli ciet. Esprit Bleu jūrā apstājās. Signālraķete iekrita ūdenī aiz Fubuki pakaļgala. Vakahama nomierinājies automātu nolaida. Viņš pat iesmējās.

Uz Sumo kutera Pīts un Strekens zināja, ko Vakahama domā. Viņš domāja, ka Strekens tēmējis uz viņu. Viņš domāja, ka Strekens netrāpīja. Viņš domāja, ka briesmas ir garām.

Tā domādams, viņš kļūdījās.

Kad līdz jahtai bija atlicis apmēram minūti ilgs brauciens, Strekens un Pīts pamanīja zilmelnu sliedi, kas izviļās uz ūdens, - tas bija viegli uzliesmojošs dīzeļdegvielas un eļļas maisījums.

Pīts tajā naktī bija turpinājis strādāt zem jahtas korpusa vēl ilgi pēc tam, kad Strekens uztrausās pa enkur- ķēdi, lai izvietotu uz klāja Gelex stienīšus. Ražotāji Pīta uzdevumu bija krietni atvieglojuši, piestiprinādami pie dzinēju apkopes lūkām uzrakstus angliski. Viņš bija izurbis piecus nelielus caurumus degvielas tvertnēs un vēl piecus - eļļas karterī, pietiekami lielus, lai šķidrums vienmērīgi sūktos ārā, taču pietiekami mazus, lai mērinstrumenti kapteiņa vadības panelī neuzrādītu neko neparas- • tu. Jūra bija rāma, un eļļa skalojās metru platā strēlē. Signālraķete iekrita ūdenī piecus metrus no jahtas pakaļgala. Sumo lēni virzījās atpakaļgaitā.

Uz mirkli Strekenu sastindzināja doma, ka viss aizgājis greizi. Signālraķete uz ūdens virsmas dzirksteļoja, izdegot ar spilgti sarkanu liesmu, bet tad uzplaiksnīja ar jaunu sparu, atgādinādama uguņošanu lietainā naktī.

Sargi uz jahtas smējās. Beidzot dīzeļdegviela ar īsu, toties labi dzirdamu švīkstu aizdegās. "Tikai drošībai uz jūras". Strekens pavīpsnāja par šo paradoksu.

Degvielas un eļļas sliede rēkdama uzliesmoja, un skābeklis gaisā šo ugunsbumbu baroja. Fubuki slīdēja ar ātrumu nepilni desmit mezgli stundā, un tās ķīļūdens bija gluds un rāms. Nebija ari viļņu, kas apslāpētu liesmas, kuras badīgi metās jahtai pakaļ.

Miesassargu smiekli apklusa un smaidi pagaisa. Liesmas sasniedza degvielas cauruli, un brīdī, kad dzinēji ar varenu spēku uzsprāga, visi instinktīvi pieliecās. Kad Strekens paskatījās no jauna, jahtas pakaļgals bija liesmās. Cilvēkus uz klāja pārņēma panika. Vakahama aurodams skraidīja šurpu turpu un pavēlēja vīriem uguni nodzēst. Taču viņiem izredžu nebija. Nebija ne izredžu, ne nojausmas, ka Pīts pie korpusa piestiprinājis astoņus dinamīta stienīšus un Strekens vēl trīs noslēpis enkura šahtā, ka divi ir glābšanas laivā un trīs - skapītī, kur glabājas ūdensslēpes.

Dinamīts skapīti uzsprāga pirmais. Šķita, ka tas uzsūc gaisu no jūdzēm plašas apkaimes un tad atgrūž to ar milzu spēku. Strekens, notriekts zemē, attapās uz grīdas. Triecienvilnis atbalsojās no jūras virsmas, atsitās pret Ker- kullu salu kalniem un dārdēdams gāzās atpakaļ.

Stienīši uzsprāga cits pēc cita, eksplodēdami ar vienādu laika atstarpi. Vakahamas jahta uzgāja gaisā kā pulvermuca. Metāla un koka gabali uzlidoja simt metru augstumā, un visapkārt nobira asu, robainu atlūzu krusa. Seifi neskarti iegāzās jūrā kā milzu dzelzs bumbas, gaisā uzšķiezdami piecpadsmit metru augstas šļakatas.

Tas, kas palika pāri, vairs jahtu neatgādināja. Ūdeni klāja liesmojoša degviela. Sumo piebrauca tuvāk, pie uguns malas apstādamies. Jahta bija nogrimusi, ūdenī vairs peldēja vienīgi atlūzas. Šņāca dēļu gali, ko apskaloja Esprit Bleu priekšgala radītie vilnīši, nodzēsdami liesmas, kas laizījās ap to malām. Starp drazām lēni griezās apsvilis līķis, krēsls, glābšanas riņķis un ūdensslēpe. Kā apgāzta vienvietīga zvejas laiva ūdenī šūpojās ādas ceļasoma. Visapkārt peldēja bļodas, guļamkrēslu matrači, ko- kakolas pudeles un korpusa buferkoki, un to visu straume drīz izskalos Kerkullu salu piekrastē, un nacionālā parka policija izmeklēs apjomīgāko lietu savā līdzšinējā pastāvēšanas laikā

Jūra dega. Debesīs vērpās biezi, melni dūmi. Strekenam ar draugiem bija laiks doties prom.

Viņi atradās atklātā okeānā. Fubuki no enkurvietas paguva aiztraukties tikai divsimt jardu, taču okeāna dibena kritums tik īsā atstatumā bija iespaidīgs. Strekens pameta skatienu uz Sumo mērinstrumentu paneli. Digitālā eholote vēstīja, ka dziļums ir tūkstoš astoņsimt divdesmit, komats, septiņi metri. Dziļi. Ļoti dziļi. Bez zemūdenes zeltu izcelt nebija iespējams.

Pīts un Sumo nogāja lejā apraudzīt Keitiju un Šlīpiju. Strekens uz komandtiltiņa palika viens ar savām domām. Viņš dzirdēja Sumo darbojamies ap rāciju - tas acīmredzot centās sazināties ar brālēnu Kuantanā.

Pārlaidis skatienu apvārsnim, Strekens kreisajā pusē • pamanīja melnu punktiņu. Ritgers Verhūvens bija trīs jūdžu attālumā. Dzīties viņam pakaļ nozīmētu velti šķiest laiku. Pēdējais seifs bija ceļā uz Nīderlandi.

Un aizkavēt Strekens to nespēja.

77

Verhūvena ceļojums uz mājām varētu būt apmēram tikpat ilgs, cik Strekena mājupceļš. Kamēr Esprit Bleu steigsies pa īsāko ceļu cauri Panamas kanālam, "Ping- pongs" trauksies uz Suecas kanāla pusi. Verhūvenam var ienākt prātā kādu laiku paceļot pa Vidusjūru, izbaudīt Ziemeļāfrikas piekrastes siltumu un tikai pēc tam atgriezties Amsterdamas novembrī. Pa ceļam viņš prātos, cik ienesīga ir dārgumu meklēšana salīdzinājumā ar policista darbu, varbūt pat nolems iesniegt atlūgumu, ja vien nebūs jau atlaists par patvarīgu prombūtni.

Desmit gadus strādājis Interpolā, Verhūvens katrā ziņā labi zināja, kā melnajā tirgū var pārdot veselu seifu zelta sovrinu. Pēc pāris nedēļām "Pingpongs" būs pietau- vots Tripoles vai Palermo ostā, kamēr tā kapteinis krastā ievāks ziņas.

Bet vispirms viņam seifu vajadzēs atvērt.

Viņš piestās un nopirks gāzes metināšanas iekārtu. Tad sagaidīs saulainu pēcpusdienu un izbrauks tālu jūrā. Nepacietībā degdams, izslēgs dzinējus un nometīsies pie seifa ceļos. Neviena netraucēts, pilnīgā klusumā sāks darboties ap eņģēm. Satraukumā Verhūvens par nebūtisku uzskatīs faktu, ka lodalvas kausējums ap seifa durvīm izskatās svaigs, atšķirdamies no pārējām tā daļām. Durvis ar blīkšķi nogāzīsies uz klāja, un viņš sevi apsveiks ar lieliski paveikto darbu.

Tad uz klāja izbirs seifa saturs, nobrukdams kā lavīna, nobrāzdams Verhьvenam ceļgalus un apdauzīdams rokas. Jūdzēm tālu nebūs neviena, kas redzēs viņa sejas izteiksmi un dzirdēs nevaldāma niknuma pilnos kliedzienus. Taču Eds Strekens otrā pasaules malā, to iedomādamies, pasmaidīs. Ja vien tas viņsaulē iespējams, kopā ar viņu pasmaidīs Adrians Hamiltons un Mollija Ņūkrisa. Viņi visi smaidīs, kad uz "Pingponga" klāja nogrūs akmeņu kaudze.

Iekraut zeltu somās bija smags darbs un vēl smagāks - aizdabūt somas uz Esprit Bleu klāja. Tomēr piesardzība atmaksājās. Strekens bija uzstājis, ka seifs jāpiebāž pilns ar akmeņiem, lai tas negrabētu. Kad Pīts aizkausēja durvis ciet, viņi ar pēdējiem spēkiem to ieraka smiltis.

Kādu dienu Verhūvens dosies Strekenu meklēt, un viņi atkal satiksies - par to Strekenam šaubu nebija. Taču līdz tam viņš izbaudīs uzvaru. Stāvēdams uz komandtiltiņa, Strekens pavadīja ar skatienu melno skaidiņu jūrā - Ver- hūvena kuteri -, līdz tas nebija vairs atšķirams no apvāršņa taisnās līnijas. Strekens priecājās, ka atstāj Malaiziju ar visām tās čūskām un varāniem. Satvēris stūresratu, viņš juta uz krūtīm abas saulē sakarsušās sudraba aproču pogas. Labais un kreisais. Garuma un platuma grādi. Iņ un jan.

Tās bija savu paveikušas, taču nesušas ne vien laimi, bet arī nelaimi. Tām bija jāpazūd. Apņēmības pilns, viņš bija rīkojies atbilstoši pareģojumam. Viņš bija nogalinājis Molliju Ņūkrisu, Pili Parangu, Vakahamu un nez cik japāņu gangstera pavadoņu. Aproču pogu burvībai nespēja pretoties ne Mišela Ņūkrisa, ne Ritgers Verhūvens, un abi kļuva par zaudētājiem. Adrians Hamiltons, ļaudamies to maģiskajam vilinājumam, samaksāja visaugstāko cenu. Un Londonā kāds bērns augs bez mātes.

Aproču pogas vairs nebija vajadzīgas. To burvība bija izgaisusi. Strekens noņēma ķēdīti no kakla, salocīja plaukstā un aizlidināja pār reliņiem. Aproču pogas, viņu apžilbinādamas, uzmirdzēja saulē, un viņš pat neredzēja, kā tās iekrita ūdeni.

Viņi aizbrauca uz Tiomanu, kur Strekens paņēma kalendāru un savu atlikušo naudu. Nomaksājuši rēķinus par pludmales mājiņām, viņi pāri jūras šaurumam aizbrauca uz Kuantanu. Pa ceļam Strekens visus uz īsu brīdi sapulcināja, lai apspriestu ar draugiem savas ieceres, kas bija saistītas ar pārējo zeltu. Viņš labi zināja, ko ar to grib darīt, un pēc dažām minūtēm visi viņa priekšlikumu pieņēma.

Sumo brālēns gaidīja viņus ar adatu un diegu. Viņš aplaistīja Strekena gurnu ar dezinficējošu līdzekli, un Pīts līksmi krekšķināja, vērodams, kā draugam sašuj brūci bez anestēzijas.

-    Kā tu plāno aizvest zeltu mājās? - Sumo uzlika lielo plaukstu Strekenam uz pleca.

-    Mēs noīrēsim kuteri. Velns parāvis, labāk nopirksim!

-    Es zinu kādu, kurš savu kuteri pārdod.

-     Lieliski! - Strekens nopriecājās. - Kad mēs varēsim to apskatīt?

-    Tūliņ.

Strekens pārlaida skatienu piestātnei. Ūdenī šūpojās tikai vietējās zvejas laivas. Esprit Blcu bija vienīgais peld- līdzeklis, kura korpuss nebija no koka.

-     Ē-ē, diemžēl atteikšos, Sumo. Manuprāt, neviena no šīm čaumalām nespēj šķērsot Kluso okeānu.

Sumo smēja savus dobjos smieklus, ka vēders vien drebēja. Viņš piecirta kāju pie makšķerēšanas klāja grīdas.

-     Tu nesaproti, Streken! Tu vari dabūt Esprit Bleu, ja gribi.

Strekenam šķita, ka viņš pārklausījies. Esprit Bleu Sumo bija kā sieviete, turklāt vienīgā viņa dzīvē. Kuteris bija viņa mīlestība, prieks un lepnums.

-    Tu joko!

-     It nemaz. Lai tā tiek tev. Es nopirkšu ātrāku.

Strekens smējās kā bērns. Viņš apmeta rokas Sumo ap

pleciem un apskāva milzi. Tā bija kļūda, jo arī Sumo viņu paspieda.

Sumo ar Šlīpiju vairākas stundas nesa no kutera nost savas mantas un krāva tās Sumo garāžā piestātnes galā. Strekens noskaitīja abiem viņu daļu zelta un pievienoja ari samaksu par Esprit Bleu. Viņi ielika to ārsta mašīnas bagāžniekā. Atsperojums nokrakšķēja, un riteņu arkas pievirzījās bīstami tuvu riepām. Tad visi apsēdās krastmalā un dzēra Iedus tēju. Bija pienācis laiks atvadām.

-     Apsoli, ka nedosies pakaļ zeltam. - Strekens ieskatījās Sumo acīs.

-    Apsolu. Mums pietiek. Es varu atļauties kuteri, taču nevaru atļauties zemūdeni. - Milzis piespieda Strekenam roku. Noslēpums bija drošībā.

Keitija apskāva Šlīpiju un uzspieda tam uz vaiga ilgu buču. Viņš locījās kā zutis. Tad Pīts un Strekens rotaļīgi padunkāja zēnam pa pakausi.

Malaizieši sakāpa ārsta mašīnā, un Sumo nolaida logu.

-     Ada air adalah ikan.

-     Ko tu teici? Pasaki vēlreiz! - Strekens nesaprata.

-     Ada air adalah ikan.

-     Ko tas nozīmē?

-     Tas ir vecs malaiziešu sakāmvārds. "Kur ūdens, tur zivis." Que sera, sera,[6] ja tev tā patīk labāk.

Viņam nepatika. Ada air adalah ikan izklausījās daudz skanīgāk. "Kur ūdens, tur zivis." Skaisti.

Ietīdamies putekļu mākonī, auto aizbrauca.

Viņi devās prom tajā pašā vakarā astoņos. Sumo brālēns strādāja muitā, tāpēc par Esprit Bleu kravu nevienam nekādi jautājumi neradās. Strekens, apliecinādams, ka viņam nav nekā deklarējama, pūlējās saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Pa ceļam uz Singapūru Strekens prātoja, kā lai Keitija zeltu nogādā Amerikā. Izcietusi Pili Paranga mocības, savu daļu viņa bija godam nopelnījusi. Būs vajadzīgs laiks un jurista padoms, lai pārvērstu sovrinus naudā, taču, kad tas būs paveikts, viņai jāiegriežas Kirasao pēc čeka - tā Strekens uzstāja.

Viņš aicināja Keitiju piebiedroties ceļojumā pa Kluso okeānu, taču Keitija tikai pasmējās un ieteica viņam kļūt nopietnam. Pirms nedēļas viņa bija devusies niršanas ekspedīcijā kopā ar draugu un turpmākajās dienās izmantota par ēsmu haizivīm un apšaudīta ar automātu. Viņai bija jādodas mājās, lai tur vai kas.

Viņi izsēdināja Keitiju Čangi ostā Singapūrā. Strekens pavadīja viņu pa piekrasti līdz taksometru stāvvietai, jūrā kā laternu virtenes spīdēja konteinerkuģu uguntiņas. Strekens ilgojās uzdot kādu jautājumu, kas nedeva viņam mieru kopš abu iepazīšanās, kopš tās reizes, kad viņa žonglēja ar desmit alus pudeļu paliktnīšiem un notvēra tos bez skatīšanās, kopš tās reizes, kad viņa pirmo reizi nosauca to par Lānsu. Tas bija kā eksāmens, un viņš gribēja zināt, vai to izturējis. Strekens saņēma Keitiju aiz rokas un ieskatījās viņai acīs.

- Kāpēc tu sauc sevi par KT? Ko tas nozīmē?

Viņas sejā atmirdzēja spējš prieks. Keitija pieliecās viņam tuvāk un iečukstēja kaut ko ausi.

-    Jauki, - viņš sacīja.

-     Tu tā domā?

-     Ir dzirdēti ari nelāgāki vārdi.

-     Un tev? Reiz ieskatījos tavā pasē un izlasīju, ka tavs pirmais vārds ir Benberijs.

-    Tā ir.

-     Benberijs? Kā Benberikrosa?

-Jā.

-     Jauki.

-     Tu tā domā?

-     Ir dzirdēti ari nelāgāki vārdi.

Strekens noskūpstīja Keitiju uz lūpām. Viņi bija uzzinājuši viens otra vārdu, un bija pienācis laiks atvadīties. Viņš noskūpstīja Keitiju vēlreiz. Tad viņa iekāpa taksometrā un aizbrauca.

Zelta un papildu degvielas mucas smagi iegremdēja kuteri Esprit Bleu ūdeni. Astoņtūkstoš jūdžu garajā ceļā pa Kluso okeānu viņiem vajadzēs vairīties no negaisiem. Kad vētras dzīti ūdenstorņi gāzīsies pār reliņiem, noturēties uz ūdens nebūs viegli. Taču, gluži tāpat kā iepriekšējais saimnieks, arī pats Esprit Bleu bija izturīgs un spēcīgs, un jaunie īpašnieki cerēja, ka tas nepievils tālajā, ceļojumā no austrumiem uz rietumiem.

Mikronēzijā bija paredzēts papildināt degvielas krājumus. Pēc tam viņi piesardzīgi dosies Dienvidamerikas virzienā - pietiekami lēni, lai taupītu degvielu, un pietiekami strauji, lai saglabātu vienmērīgu, stabilu gaitu. Nokļuvuši pie Galapagu salām, viņi dosies uz ziemeļaustrumiem, uz Panamu, izbrauks cauri kanālam un nonāks

rāmākajos Dienvidkarfbu reģiona ūdeņos. No turienes viņi dosies taisnā ceļā uz mājām, gar Venecuēlas ziemeļu krastu uz Svētā Mihīla līci, uz Kirasao.

Pīts pa rāciju sazinājās ar Kūpmensu, bruģēdams ceļu kutera iebraukšanai valstī. Strekenam bija diezgan līdzekļu, lai nomierinātu Kirasao Imigrācijas dienestu. Svētā Mihīla licis vairs nebija aizliegtā zona. Svētā Mihīla līcis bija mājas.

Strekens aizvēra acis un iztēlojās sevi zvilnam guļam- tīklā. Gara acīm viņš redzēja apvārsni piesarkstam no saules pēdējā skūpsta. Viņš iedomājās delfīnus, kas lēkā lagūnā. Iztēles uzburtajā ainā Strekens cepa uz restēm omāru, un apceptās gaļas smaržu uztvēra viegls vējš, kas virs galvas bužināja palmu lapas. No tālienes skanēja ka- lipso melodija.

EPILOGS

Pēc mēneša

Mišela Ņūkrisa sēdēja uz dīvāna savā Londonas dzīvoklī. Mazdēls blakusistabā gulēja. Viņš auga strauji.

Rokās viņa turēja saini, kas tajā dienā bija piegādāts. Uz tā bija Kirasao pastmarka, un viņai negribējās to taisīt vaļā. Vārds "Kirasao" raisīja sāpīgas atmiņas. Viņa nopētīja saini. Neizskatījās, ka to sūtījusi kāda oficiāla persona. Adrese bija rakstīta ar roku.

Mišela Ņūkrisa satraukta iedzēra malku kafijas. Iegājusi virtuvē, viņa atgriezās ar nazi un uzmanīgi saini atvēra.

Tajā bija grāmata ar bērnu dzejolīšiem. Starp lapām kaut kas bija ielikts. Kā grāmatzīme. Tas bija sudraba krustiņš ķēdītē. Krustiņā bija iegravēti Mollijas iniciāļi un kādas vietas koordinātas kartē. Platuma un garuma grādi. Vienkārši un nenovērtējami.

Mišela Ņūkrisa iegāja guļamistabā. Paņēmusi bērnu, viņa ienesa to otrā istabā. Puisēns ieraudājās.

Viņa aplika krustiņu zēnam ap kaklu un tad pacēla to augstāk parādīdama. Puisēns to saņēma tuklajās rociņās un, mitējies raudāt, pasmaidīja.

Mišela Ņūkrisa maigi apsēdināja mazo sev uz ceļgala. Dāvinātājs bija pievienojis atzīmētajā lapā iespiestajam dzejolītim vēl vienu pantiņu. Pirmo viņa zināja, toties otrs nebija dzirdēts. Lapas malā bija īss teksts ar skaidrojumiem un norādījumiem. Vēlreiz nopētījusi sudraba krustiņu ar iegravētajām koordinātām, Mišela Ņlūkrisa beidzot saprata.

Mazdēls līksmi iesmējās. Skaitīdama pantiņu, viņa sāka ucināt puisēnu uz ceļgala.

Kad ar gaili tu uz Benberikrosu jāj…

PATEICĪBA

Džons Keprons ar advokātam piemītošu rūpību izlasīja manu pirmo manuskriptu, izteica dažus ierosinājumus, kam vēlāk sižetā bija svarīga nozīme, un milzum daudz palīdzēja man romāna tapšanas gaitā. Elizabetei Raitai, manai aģentei no Dārlijas Andersones literārās aģentūras, kura saņem vairāk nekā divsimt piecdesmit manuskriptu nedēļā, "Dubultkrusts" uzreiz iepatikās, un viņas padoms, aizrautība un dedzība bija neatsverama. Es priecājos, ka man bija iespēja izstrādāt manuskripta pēdējo versiju kopā ar Oliveru Džonsonu, manu redaktoru no izdevniecības Random House, pacietīgu un enerģisku cilvēku. Paldies jums!

Vēl sirsnīgs paldies par padomu, palīdzību un atbalstu Dārlijai Andersonei, Nikam Ostinam, Džail- . zam Braienam, Vorenam Česteram, Džūlijai Čērči- lai, Džofijam Konolijam, Kevinam un Viktorijai Daudiem, Ketrinai Geperai, Alanam Gesonam un Burlington Consultants kolektīvam, Džeipijam Mak- manusam, Natālijai O'Dvaierei, Donam Stāram, Borisam Stārlingam, Džeimsam Teiloram, Ērikam Zi- linskim, maniem vecākiem un māsai Keitai.

Patriks Vudro

DUBULTKRUSTS

Redaktore Silvija Silīte Korektore Ligita Smilga Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 26275034.

P. Vudro

Vu 060 Dubultkrusts / No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 443 lpp.

ISBN 9984-35-252-8

āda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] Valoda, kura runā tikai trijās salās - abās Antiļu salās (Kirasao un Bo- nairē) un Arubā. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] Spēle, kurā viens spēlētājs, otram neredzot, izliek četrus dažādas krasas kauliņus un otram jānosaka to krāsa un secība.

[3] sieviete sevi liek dēvēt vārdā, kas sastāv no divu vardu pirmajiem burtiem (KT).

[4] angliski - shorty un sleepy.

[5] augsts amats britu valdībā 16.-19. gs.

[6] kam jānotiek, noliks. (tulk. no sp. vai.)

Content

Vudro Patriks Dubultkrusts

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

EPILOGS

PATEICĪBA