Galbraits Roberts

Dzeguzes sauciens

Roberts Galbraits

Dzeguzes sauciens

Romāns savaldzina acumirkli... Keitas Atkinsones fani novērtēs šī privātdetektīva dedukcijas un novērošanas spējas, kā arī Galbraita meistarīgo stilu.

Booklist

Tikai retu reizi gadās, ka parādās kāds privātdetektīvs, kurš vienā mirkli savaldzina lasītāju iztēli. Un šī romāna varonim tas ir pa spēkam.

Daily Mail

Viens no unikālākajiem un aizraujošākajiem detektīvromāniem, kādus esmu lasījis gadu gaitā.

Marks Bilingems

Žilbinošs romāns, kura darbība risinās modeļu, reperu, modes dizaineru, narkomānu un noziedzīgu sakaru pasaulē. Roberts Galbraits risina asprātīgus dialogus un pārliecinoši portretē bagātības un glamūra tukšlbu.

The Times

Šī debija, pilna ar negaidītiem pavērsieniem, liks lasītājiem palauzīt galvu un iegrimt romānā uz daudzām stundām.

Library Journal

Aizraujošs, lieliski izstrādāts detektīvromāns, kurā valda īpaša gaisotne, un izcili spožs tēls ir tā harismātiskais varonis, bijušais karavīrs Kormorans Straiks, kurš kļuvis par detektīvu.

Sunday Business Post

īstajam Dlbijam sirsnīgā pateicībā

Kāpēc tu piedzimi, sniegam krītot? Tev bija jānāk dzeguzes sauciena rītā, Kad vīnogas zaļas briest ķekariem Vai bezdelīgas žiglas pulkā skrien,

Lai lidotu projām tālu,

Kad vasara iet uz galu.

Kāpēc tu miri, kad cērpamas aitas? Tev bija jāmirst ābolu laikā,

Kad sienāzis spēlmanis paliek tukšā, Kad kviešu rugāji izmirkuši,

Grūti pūš vēji gar debesmalu,

Viss jaukais kad iet uz galu.

Kristina Dž. Roseti, “Kapa dziesma” (Atdzejojis Kārlis Vērdiņš)

Prologs

Is demum miser est, cuius nobilitas miserias nobilitat.

Nelaimīgs tas, kura slava slavina viņa nelaimes.

Lūcijs Akcijs, “Telefs’

Iela dūca kā mušu spiets. Aiz policijas apsargātā kordona drūzmējās fotogrāfi, turēdami gatavībā kameras ar gariem objektīviem, viņu elpa virmoja gaisā kā tvaiks. Sniegs vienmērīgi sijājās uz cepurēm un pleciem; cimdoti pirksti spodrināja objektīvu lēcas. Laiku pa laikam atskanēja juceklīgi slēdžu klikšķi, kad skatītāji īsināja gaidīšanas laiku, knipsēdami balto brezenta telti ielas vidū, mūra daudzdzīvokļu namu aiz tās un augšējā stāva balkonu, no kura bija nokritis līķis.

Aiz paparaci blīvā bara stāvēja balti furgoni ar milzīgiem satelītu šķīvjiem uz jumta, runāja reportieri, daži ari svešās valodās, blakus grozījās apskaņotāji. Starp ierakstiem reportieri mīņājās un sildīja rokas pie karstas kafijas krūzītēm, atnestām no pārpildītās kafejnīcas pāris kvartālu attālumā. Operatori ar adītām micēm galvā aiz gara laika filmēja fotogrāfu muguras, balkonu, telti, kas apslēpa līķi; pēc tam viņi uzmeklēja izdevīgu vietu plašākam kadram, kurā ietilptu haoss, kas eksplodējis mierīgajā, piesnigušajā Meifēras ielā, kur rindojās spīdīgi melnas namdurvis baltos akmens portikos, ar dekoratīvi apcirptiem dzīvžogiem abās pusēs. 18. nama durvis bija norobežotas ar kordona lenti. Vestibilā aiz durvīm varēja samanīt policijas darbiniekus, ari dažus tiesu mediķu baltajos virsvalkos.

Televīzijas kanāli pārraidīja šo ziņu jau vairākas stundas. Abos ielas galos drūzmējās ziņkārīgie, kurus tālāk nelaida policisti; daži bija tīši atnākuši paskatīties, citi piestājuši pa ceļam uz darbu. Daudzi snaikstīja gaisā mobilos telefonus, lai pafo-tografētu, iekams dodas tālāk. Kāds puisis, nezinādams, kurš

ir liktenīgais balkons, fotografēja tos visus pēc kārtas, kaut gan vidējā stāva balkonu pilnībā aizņēma akurāti apcirpti dekoratīvi krūmi - trīs apaļas, lapainas lodes, kas tikpat kā neatstāja vietu, kur nostāties cilvēkam.

Operatori patlaban filmēja dažas meitenes, kuras bija atnesušas ziedus un atdeva tos policistiem, bet viņi vēl nebija atraduši ziediem vietu un samulsuši krāmēja tos savā busiņā, apzinādamies, ka videokameras seko katrai viņu kustībai.

Diennakts ziņu kanālu korespondenti bez mitas bēra komentārus un pauda minējumus par sensacionālajiem, taču visai trūcīgajiem faktiem, kas bija viņiem zināmi.

“...no sava penthausa dzīvokļa šonakt ap pulksten diviem. Policiju izsauca nama apsargs...”

“...vēl nekas neliecina, ka līķis tiks vests prom, tāpēc daži izsaka pieņēmumu...”

“...nav liecību par to, vai pirms kritiena viņa bijusi vienatnē...” “...ēkā ir iegājuši policisti, lai veiktu rūpīgu apskati.”

Telts bija pilna aukstas gaismas. Pie līķa bija noliekušies divi vīri, gatavodamies beidzot ievietot to morga maisā. No galvas sniegā bija notecējis mazliet asiņu. Seja bija sadauzīta un pietūkusi, viena acs aizpampusi pavisam, otras nespodrais baltums vīdēja spraugā starp plakstiņiem. Tiklīdz drusku mainījās gaisma, iemirdzējās ar vizuļiem rotātais topiņš, radot biedējošu kustības ilūziju, it kā nelaiķe būtu atsākusi elpot vai sasprindzinātu muskuļus, grasīdamās piecelties. Uz brezenta jumta krita sniegpārslas, klusi skardamas to kā ar liegiem pirkstu galiem. "Kur ir tā nolādētā morga mašīna?”

Kriminālpolicijas inspektors Rojs Kārvers kļuva arvien niknāks. Seja šim vēderainajam vīram bija gaļas konservu krāsā, krekla padusēs allaž iezīmējās sviedru pusloki. Viņa trūcīgais pacietības krājums bija izbeidzies jau pirms vairākām stundām. Šeit viņš atradās gandrīz tikpat ilgi, cik līķis; pēdas aiz aukstuma bija nejutīgas, no izsalkuma reiba galva.

“Mašīna būs klāt pēc divām minūtēm,” uz inspektora jautājumu nevilšus atbildēja kriminālpolicijas seržants Ēriks Vordls, ienākdams telti ar mobilo telefonu pie auss. "Nupat izbrīvēju tai stāvvietu.”

Kārvers kaut ko noņurdēja. Viņa aizkaitinājumu vēl pastiprināja pārliecība, ka Vordlu sajūsmina fotogrāfu klātbūtne. Vordls bija zēniski izskatīgs, ar bieziem, viļņainiem brūniem matiem, kas tagad bija pieputināti ar sniegu. Kārvers uzskatīja, ka ārpus telts Vordls nedara neko citu kā vien dīki slaistās apkārt.

“Šie vismaz aizvāksies, kad līķis būs aizvests,” Vordls noteica, joprojām skatīdamies laukā uz fotogrāfiem.

“Nekur šie neies, kamēr mēs te ņemamies kā pa slepkavības vietu,” Kārvers atcirta.

Vordls palaida izaicinājumu gar ausīm, bet Kārvers uzsprāga tik un tā.

“Tā zoss ir izlēkusi pati! Neviena cita tur nebija. Un tava tā dēvētā lieciniece bija sašņaukusies tik pamatīgi, ka...”

“Viņi ir klāt,” Vordls noteica, un Kārvers ar riebumu noskatījās, kā seržants iziet no telts, lai kameru priekšā sagaidītu morga mašīnu.

Šis notikums aizēnoja ziņas par politiku, kariem un katastrofām; katru tā versiju krāsaini ilustrēja nelaiķes fotogrāfijas ar viņas ideālo seju un slaido, graciozo augumu. Dažu stundu laikā nedaudzie zināmie fakti izplatījās kā vīruss, sasniedzot skatītāju miljonus: publiskais skandāls ar slaveno mīļāko, brauciens mājup vienatnē, citu dzirdētā kliegšana un pēdējais, liktenīgais kritiens...

Mīļākais noslēpās rehabilitācijas klīnikā, policija stūrgalvīgi klusēja; tika sadzīti rokā tie, kuri iepriekšējo vakaru bija pavadījuši kopā ar nelaiķi; vielas pietika tūkstošiem avīžrakstu un neskaitāmiem televīzijas ziņu izlaidumiem, uz īsu brīdi slavena kļuva sieviete, kura apzvērēja, ka dzirdējusi vēl vienu strīdu

dažas minūtes pirms kritiena, un par atalgojumu viņas foto mazākā formātā parādījās līdzās daiļās nelaiķes portretiem.

Taču tad, atskanot teju vai dzirdamam publikas vilšanās kunkstam, tika pierādīts, ka lieciniece ir melojusi. Tagad viņa paslēpās rehabilitācijas klīnikā, toties no tās iznāca slavenais galvenais aizdomās turamais: tas atgādināja divas senlaicīga barometra figūriņas, kas nekad neparādās abas reizē.

Tātad tā tomēr bija pašnāvība, un pēc neilgas apjukuma pauzes stāsts ieguva vārgu otro elpu. Tika rakstīts, ka nelaiķe bijusi nelīdzsvarota, psihiski nestabila, slikti piemērota superzvaigznes lomai, kurā nokļuvusi savvaļibas un skaistuma dēļ; apgrozījusies amorālu bagātnieku aprindās, kas viņu samaitājušas, un ši jaunā, izvirtīgā dzīve sagrāvusi viņas trauslo personību. Traģiskais notikums kļuva par moralizējošu pamācību ar ļauna prieka piedevu; salīdzinājumu ar Ikaru izmantoja tik daudzi avīžnieki, ka žurnāls Private Eye pat ieviesa šim tematam īpašu sleju.

Un tad drudžainā kņada beidzot novadējās, un pat avīžnieki vairs nespēja pateikt neko citu kā vien to, ka pateikts jau ir pārāk daudz.

Pēc trim mēnešiem

Pirmā daļa

Nam in omni adversitate fortunae infelicissimum est genus infortunii, fuisse felicem.

Jo ikvienā nelaimē visnelaimīgākais ir tas neveiksminieks, kurš reiz bijis laimīgs.

Boēcijs, “Filozofijas mierinājums”

1

Robina Ellakota divdesmit piecos dzives gados bija pieredzējusi gan dramatiskus brīžus, gan nelāgus atgadījumus, taču vēl nekad nebija pamodusies ar skaidru pārliecību, ka šo dienu atcerēsies visu mūžu.

īsi pēc pusnakts viņas ilggadējais draugs Metjū bija bildinājis viņu pie Erota statujas Pikadilli laukuma vidū. Saņēmis Robinas jāvārdu, viņš atvieglojuma skurbumā bija atzinies, ka grasījies uzdot šo jautājumu jau taizemiešu restorānā, kur abi nupat ēduši vakariņas, bet viņu atturējis klusējošais pārītis, kurš pie blakusgaldiņa noklausījies visu viņu sarunu. Tāpēc viņš bija ierosinājis pastaigāties pa tumstošajām ielām par spīti Robinas iebildumam, ka rīt abiem agri jāceļas; pēdīgi Metjū bija sagaidījis iedvesmu un aizvedis samulsušo Robinu pie statujas pakāpieniem. Tur Metjū bija atmetis ar roku atturībai (sev ļoti neraksturīgā veidā), nometies uz viena ceļgala un bildinājis Robinu, un šīs ainas liecinieki bija trīs bezpajumtnieki, kas, saltajā vējā sasēduši cieši kopā uz pakāpieniem, laida apkārt pudeli, kurā, spriežot pēc visa, bija metilspirts.

Pēc Robinas domām, tas bija visbrīnišķīgākais bildinājums visā laulību vēsturē. Metjū kabatā pat bija gredzens ar safīru un diviem briljantiem; tas tagad rotāja viņas pirkstu un derēja

ideāli, un atceļā viņa bija nemitīgi skatījusies uz savu roku, noliktu klēpi. Tagad viņiem ar Metjū bija sava amizanta ģimenes leģenda, ko pēc gadiem stāstīt bērniem: kā izjucis Metjū plāns (Robinai bija ārkārtīgi patīkami, ka viņš visu izplānojis iepriekš), pamudinot viņu uz spontānu rīcību. Robina jūsmoja par klaidoņiem mēnesnīcā un par nobijušos, apjukušo Metjū, noslīgušu uz viena ceļa; viņa jūsmoja par Erotu, par piegružoto veco Pikadilli un par melno taksometru, kas bija aizvedis viņus mājās uz Klepemu. Daudz netrūka, lai viņa mīlētu visu Londonu, kaut gan pagaidām bija nodzīvojusi šeit tikai vienu mēnesi un vēl nebija īsti iejutušies. Gredzena mirdzums apzeltīja pat bālos, nīgros pasažierus, kuri, braucot uz darbu, drūzmējās ap viņu metro vagonā, un, no Totnemkortroudas metrostacijas iznirusi dzestrajā marta dienas gaismā, Robina ar īkšķi noglāstīja platīna stipiņas apakšpusi un sajuta laimes uzplaiksnījumu, iedomājusies, ka pusdienlaikā varbūt aizies nopirkt dažus kāzu žurnālus.

Vīriešu skatienu pavadīta, viņa laipoja pa remontētāju sarakņāto Oksfordstrltas sākumposmu un ik par brīdim ieskatījās papīra lapiņā, ko turēja labajā rokā. Robina visādā ziņā bija glīta meiča: slaida, ar labu figūru un gariem, sarkanīgi blondiem matiem, kas šūpojās straujo soļu ritmā. Bālie vaigi sārtojās no saltā gaisa pieskāriena. Robinu gaidīja pirmā darba diena pagaidu sekretāres amatā - uz nedēļu. Kopš apmetusies Londonā pie Metjū, viņa piepelnījās, uz laiku aizstādama dažādu biroju darbiniekus, bet tam drīz bija jābeidzas: viņai jau bija norunātas vairākas “īstas” darba intervijas.

Pats grūtākais šajos garlaicīgajos pagaidu darbos nereti bija vajadzīgā biroja atrašana. Pēc viņas dzimtā Jorkširas miestiņa Londona šķita milzīga, sarežģīta un neizprotama. Metjū bija pieteicis, lai viņa nestaigā apkārt, iebāzusi degunu ceļvedi, citādi izskatīsies pēc tūristes un vēl iekulsies kādās nepatikšanās. Tāpēc Robina visbiežāk paļāvās uz vienkāršām maršruta shēmām, ko viņai kāds ar roku uzzīmēja pagaidu darbavietu aģentūrā. Tiesa gan, viņa nejutās pārliecināta, ka tāpēc vairāk izskatās pēc dzimušas londonietes.

Metāla barikādes un zilais plastikāta nožogojums ap ielas remonta vietu tikpat kā neļāva saredzēt tālāko ceļu, jo aiz-sedza pusi orientieru, kas bija atzīmēti viņas papīra lapiņā. Robina šķērsoja izrakņāto ielu, sekodama savai kartei, nonāca pie Centre Point biroju augstceltnes, kas blīvā režģī izvietoto logu dēļ atgādināja gigantisku betona vafeli, un devās aptuveni uz turieni, kur bija jāatrodas Denmarkstrītai.

To viņa atrada gandrīz nejauši, pa šauru eju ar nosaukumu “Denmarkpleisa” izgājusi īsā ieliņā, kur rindojās kolorīti veikalu skatlogi, pilni ar ģitārām, sintezatoriem un visvisādiem citiem muzicēšanas piederumiem. Sarkanbaltas lentes norobežoja vēl vienu bedri ielas vidū, un fluorescējošās vestēs ģērbušies strādnieki sveica Robinu ar ņipriem agra rīta svilpieniem, ko viņa izlikās nedzirdam.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Kā parasti, bija ieplānojusi laika rezervi gadījumam, ja apmaldītos, tāpēc bija atnākusi ceturtdaļstundu par agru. Meklējamā biroja neizteiksmīgās, melni krāsotās durvis atradās pa kreisi no kafejnīcas “12 taktis”; biroja saimnieka vārds bija uzšņāpts uz līnijpapīra strēmeles, ar līmlenti piestiprinātas zem trešā stāva zvana pogas. Parastā dienā, kurā Robinai pirkstā nezaigotu jaunais gredzens, tas viss viņu atbaidītu; taču šodien šī nevīžīgā papīra skrandiņa un nolobījusies durvju krāsa, līdzīgi kā vakarvakara klaidoņi, bija tikai gleznainas detaļas uz viņas lielā mīlas romāna fona. Robina vēlreiz ieskatījās pulkstenītī (safīrs iemirdzējās, un viņai salēcās sirds; tagad viņa redzēs šo dārgakmeni mirdzam visu savu mūžu) un eiforijas uzplūdā nolēma ierasties birojā par agru, lai parādītu, cik ļoti vēlas dabūt darbu, kuram patiesībā nebija itin nekādas nozīmes.

Tajā mirklī, kad viņa pasniedzās pie zvana pogas, melnās durvis tika atgrūstas vaļā no iekšpuses un uz ielas izskrēja kāda sieviete. Vienu dīvaini sastingušu sekundi abas skatījās tieši viena otrai acīs, gatavodamās tam, ka tūdaļ uzgrūdīsies viena otrai virsū. Šajā apburtajā rītā Robinas maņas bija neparasti asas; nepilnu sekundi ilgušais skats uz šo krīta bālo seju atstāja uz viņu tik lielu iespaidu, ka pēc mirkļa, kad abas par centimetra tiesu bija izvairījušās no sadursmes un melnīgsnējā sieviete bija aizsteigusies prom un nozudusi ap ielas stūri, Robina nodomāja, ka spētu precīzi uzzīmēt viņas portretu. Atmiņā bija iespiedusies ne tikai neparasti skaistā seja, bet arī tās izteiksme: nikna un reizē savādi pacilāta.

Robina pieturēja durvis, pirms tās paguva aizvērties, un iegāja noplukušā kāpņu telpā. Vecmodīgas metāla kāpnes vijās augšup ap tikpat veclaicīgu lifta būri. Pielūkodama, lai augstie papēži neiesprūst kāpņu metāla režģī, viņa nonāca otrajā stāvā, pagāja garām durvīm ar laminētu un ierāmētu uzrakstu “Krau-dija grafika” un kāpa augstāk. Tikai sasniegusi stiklotas durvis trešajā stāvā, Robina beidzot aptvēra, uz kādu firmu ir nosūtīta. Aģentūrā neviens nebija viņu brīdinājis. Tas pats vārds, kas lejā bija uzšņāpts uz papīriņa pie zvana pogas, šeit bija iegravēts durvju stiklā: К. B. Straiks, un zem tā - privātdetektīvs.

Robina ar pavērtu muti sastinga uz vietas, pārdzīvodama izbrīnu, ko nesaprastu neviens, kurš viņu pazina. Nekad nevienam pašam (pat ne Metjū) viņa nebija izpaudusi savu slepeno, bērnišķīgo mūža sapni. Un tas piepildījās tieši šodien! It kā viņai būtu pamirkšķinājis Dievs (un arī to viņa kaut kādā veidā saistīja ar šīs dienas maģiju, ar Metjū, ar gredzenu, kaut gan, padomājot rūpīgāk, nekāda sakara tur nebija).

Izbaudīdama šo mirkli, viņa gausi tuvojās durvīm ar iegravēto uzrakstu. Pastiepa kreiso roku (nespodrajā gaismā safīrs izskatījās pavisam tumšs), lai satvertu rokturi; taču, pirms viņa to paguva, arī šīs durvis ar sparu atsprāga vaļā.

Šoreiz izvairīties nelaimējās. Robinai virsū uztriecās simt neko neredzoši kilogrami izspūruša vīrieša izskatā; viņa zaudēja pamatu zem kājām, rokas pasitās gaisā, somiņa aizvirpuļoja, un viņa pati atmuguriski lidoja pretim nāvējošam tukšumam aiz kāpņu margām.

2

Straiks viegli pārcieta sadursmi, izdzirda spalgo kliedzienu un reaģēja instinktīvi: strauji izstiepa savu garo roku un sagrāba saujā audumu kopā ar miesu; no mūra sienām atbalsojās otrs sāpju brēciens, un viņam ar asu rāvienu izdevās pavilkt meiteni atpakaļ un nostādīt uz cieta pamata. No sienām joprojām atbalsojās viņas kliedzieni, un Straiks apjēdza, ka ar! pats ir iebļāvies: “Ak jēziņ!”

Meitene, salikusi aiz sāpēm, balstījās ar muguru pret biroja durvīm un īdēja. Spriežot pēc tā, ka viņa bija salīkusi greizi un vienu plaukstu pabāzusi zem mēteļa atloka, Straiks secināja, ka ir izglābis viņu, sakampdams saujā krietnu daļu no viņas kreisās krūts. Meitenes pietvīkušo seju aizsedza biezu, gaišu matu vilnis, tomēr Straiks redzēja, ka no neaizsegtās acs sūcas sāpju asaras.

“Velns... atvainojiet!” Viņa skaļā balss nodārdēja pa visu kāpņu telpu. “Es jūs neredzēju - negaidīju, ka te kāds būs...”

Savādnieks un vienpatnis grafiķis, kura birojs atradās vienu stāvu zemāk, no lejas uzsauca: “Kas jums tur augšā notiek?” -un apslāpēta kurnēšana pēc sekundes atskanēja arī stāvu augstāk, kur bēniņu dzīvokli virs Straika biroja nakšņoja lejasstāva bāra īpašnieks. Troksnis bija iztraucējis - un varbūt pat pamodinājis - ari viņu.

"Nāciet iekšā...”

Straiks ar pirkstu galiem atgrūda vaļā durvis, lai nejauši nepieskartos meitenei, kura sagumusi stāvēja pie stenderes, un aicināja viņu birojā.

“Vai viss kārtībā?” pikti sauca grafiķis.

Straiks ar blīkšķi aizcirta savas durvis ciet.

“Man nekas nekait,” drebošā balsī meloja Robina, stāvēdama ar muguru pret Straiku, joprojām salīkusi, roku piespiedusi pie krūtīm. Pēc pāris sekundēm viņa izslējās taisni un pagriezās. Seja bija koši pietvīkusi, acis joprojām valgas.

Nejaušais uzbrucējs bija milzīgs: liela auguma, spalvains kā grizli lācis un piedevām ar apaļīgu alusvēderu. Viena acs bija uzdauzīta un appampusi, āda zem uzacs nobrāzta. Uz kreisā vaiga un labajā pusē uz resnā kakla, ko atsedza saņurcītā krekla apkaklīte, vīdēja balti aptūkušas, nagu atstātas švīkas ar recējošām asinīm.

“Vai jūs esat m-misters Straiks?”

“Jā.”

“Es... esmu uz laiku.”

“Ko?”

“Esmu aizvietotāja. No aģentūras “Pagaidu risinājumi”.”

Aģentūras nosaukums neizdzēsa neticīgo izteiksmi no viņa apskādētās sejas. Abi blenza viens otrā, sanervozējušies un naidīgi.

Tieši tāpat kā Robina, arī Kormorans Straiks zināja, ka visu mūžu atcerēsies aizritējušās divpadsmit stundas kā nakti, pēc kuras viņa dzīvē sācies jauns laikmets. Izskatījās, ka likteņa dieves tagad atsūtījušas viņam vēstnesi akurātā, bēšīgā trenci, lai vēl paķircinātu, norādot, ka viņa dzīve mutuļodama tuvojas katastrofai. Nekādu aizvietotāju viņam nevajadzēja. Atlaizdams Robinas priekšteci, viņš bija uzskatījis, ka līgums ar aģentūru ir anulēts.

“Uz cik ilgu laiku jūs atsūtīja?”

“Ie-iesākumam uz nedēļu,” atbildēja Robina, kuru neviens nekad nebija sagaidījis ar tādu intereses trūkumu.

Straiks žigli aplēsa prātā. Ņemot vērā aģentūras pārmērīgi augstos izcenojumus, vienas nedēļas laikā viņa bankas kredīts tiktu nelabojami pārsniegts; varbūt tas pat būtu pēdējais piliens, ko gluži klaji gaidīja viņa galvenais kreditors.

“Atvainojiet mirklīti.”

Izgājis pa stikla durvīm, Straiks tūdaļ nogriezās pa labi uz mazo, drēgno tualeti. Aizbultējis durvis, viņš ieskatījās saplaisājušā, plankumainā spogulī virs izlietnes.

Atspulgs, kas raudzījās pretī, nebija pārāk glīts. Straikam bija augsta, velvēta piere, plats deguns un biezas uzacis - kā gados jaunam Bēthovenam, kurš aizrāvies ar boksu, un šo iespaidu vēl pastiprināja uzdauzltā acs. Biezie, sprogainie mati, cieti kā drāšu kājslauķis, bija kalpojuši par iemeslu tam, ka starp viņa daudzajām jaunības gadu iesaukām bija ari “Kūšpauris”. Viņš izskatījās vecāks par saviem trīsdesmit pieciem gadiem.

Aizkorķējis noteces caurumu, viņš ielaida sasprēgājušajā un netīrajā izlietnē aukstu ūdeni, dziļi ieelpoja un iemērca tajā dunošo galvu. Ūdens pāršļācās pār malu un uzšļakstēja viņam uz kurpēm, taču par to viņš nelikās ne zinis un desmit sekundes baudīja atvieglojumu, ko dāvāja ledains, akls klusums.

Prātā zibēja nesakarīgas ainas no pagājušās nakts: kā viņš sabēra mugursomā triju atvilktņu saturu, kamēr Šarlote uz viņu kliedza; kā pa uzaci trāpīja pelnutrauks, kad viņš durvīs atskatījās uz Šarloti; kā viņš kājām gāja pa tumšo pilsētu uz savu biroju, kur pāris stundu nosnaudās uz krēsla pie rakstāmgalda. Un pēdējā, pretīgā aina, kad Šarlote agrā rītā bija sadzinusi viņam pēdas, lai ietriektu viņā beidzamās banderiljas, palikušas pāri pirms viņa aiziešanas no dzīvokļa; viņa bija saskrāpējusi Straikam seju un izskrējusi pa durvīm, un viņš bija nolēmis ļaut, lai Šarlote vācas ratā, tomēr mirklīgā prāta aptumsuma bridi meties viņai pa pēdām - bet pakaļdzīšanās bija beigusies tikpat ātri, kā sākusies, jo netīšām iejaucās šī aptaurētā, nevajadzīgā meitene, kuru viņš bija spiests glābt un pēc tam vēl arī mierināt.

Straiks iznira no aukstā ūdens, ieelsās un ieņurdējās, seja un visa galva patīkami tirpa un kņudēja. Uz vadža pie durvīm karājās dvielis, ciets kā pape; viņš ar to noberza seju sausu un vēlreiz paraudzījās drūmajā spoguļattēlā. Tagad, kad asinis bija nomazgātas, skrāpējumi izskatījās vairs tikai pēc saņurcīta spilvena atstātiem nospiedumiem. Šarlote nu jau būs tikusi līdz metrostacijai. Viena no neprātīgajām iedomām, kas bija likusi Straikam mesties viņai pakaļ, bija bailes par to, ka viņa varētu nolēkt uz sliedēm. Reiz, kad abiem bija gadi divdesmit pieci, iereibusi Šarlote pēc kāda sevišķi neganta strīda bija uzrāpusies uz jumta un grīļodamās zvērējusi, ka tūdaļ lēks lejā. Varbūt vajadzēja justies pateicīgam šim pagaidu risinājumam, ka tas piespiedis pārtraukt pakaļdzīšanos. Pēc šīrlta skandāla nekāda atpakaļceļa vairs nebija. Šoreiz vajadzēja pielikt punktu.

Pavilcis izmirkušo apkaklīti nostāk no kakla, Straiks atbīdīja sarūsējušo aizšaujamo, izgāja no tualetes un devās iekšā pa stikla durvīm.

Ārā uz ielas bija sācis darboties pneimatiskais urbis. Robina stāvēja pie rakstāmgalda ar muguru pret durvīm. Ienākot Strai-kam, viņa strauji izvilka roku no mēteļa atloka apakšas, un viņš saprata, ka meitene atkal masējusi krūti.

“Vai jums... nekas nesāp?” Straiks jautāja, cenzdamies neskatīties uz traumēto vietu.

“Viss kārtībā. Paklausieties, ja sekretāri jums nevajag, es iešu prom,” Robina sacīja, saglabādama cieņu.

“Nē - nē, kā nu ne,” no Straika mutes atskanēja balss, kurā viņš klausījās ar pretīgumu. “Viena nedēļa - jā, tieši tas, kas vajadzīgs. Hm, ēē... korespondence ir šeit...” Runādams viņš pacēla sūtījumus no kājslauķa un nobēra tos uz tukšā rakstāmgalda kā vainas izpirkšanai paredzētu ziedojumu. “Jā, tad nu... jūs varētu izskatīt pastu, atbildēt uz telefona zvaniem, vispār te drusku piekārtot - datora parole ir Hatherill23, es uzrakstīšu...” Viņš to pierakstīja, Robinas tramīgā, šaubu pilnā skatiena pavadīts. “Nu, lūk - un es būšu tur.”

Straiks iegāja savā kabinetā, piesardzīgi aizvēra durvis un palika nekustīgi stāvam, raudzīdamies uz mugursomu zem tukšā rakstāmgalda. Somā atradās viss, kas viņam tagad piederēja, jo viņš šaubījās, vai vēl kādreiz redzēs tās deviņas desmitdaļas no savām mantām, ko atstājis Šarlotes dzīvokli. Ap dienasvidu tās noteikti jau būs pagalam: sadedzinātas, izmestas uz ielas, sagraizītas, sadauzītas, apbērtas ar hloru. Lejā uz ielas bez žēlastības dārdēja pneimatiskais urbis.

Un tagad: milzīgie parādi, ko nav iespējams nomaksāt, šausmīgās sekas tam, ja detektlvbirojs drīzumā noies uz grunti, nezināmais, bet katrā ziņā briesmīgais turpinājums tam, ka viņš pametis Šarloti, - pārgurušā Straika acu priekšā tas viss savērpās ellišķīgā kaleidoskopā.

Pats nemanīdams, ka ir pakustējies, viņš attapās sēžam krēslā, kurā bija pavadījis pagājušās nakts nogali. Aiz plānās starpsienas varēja saklausīt klusu rosīšanos. Pagaidu risinājums acīmredzot bija ieslēdzis datoru un drīz atklās, ka triju nedēļu laikā nav pienākusi neviena vienīga e-vēstule, kam būtu sakars ar darbu. Un tad šī meitene pēc Straika paša lūguma sāks vērt vaļā kreditoru vēstules. Pārguris, grūtsirdīgs un izsalcis, Straiks atkal sakņupa ar galvu uz galda, ar delmiem aizsegdams acis un ausis, lai nebūtu jāklausās, kā svešs cilvēks blakusistabā ceļ gaismā viņa pazemojumu.

3

Pēc piecām minūtēm pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Straiks, tikko laidies snaudā, uztrūkās krēslā sēdus.

“Atvainojiet?”

Zemapziņa patlaban noņēmās ar Šarloti, tāpēc viņš jutās pārsteigts, redzot ienākam svešo meiteni. Viņa bija novilkusi mēteli, mugurā viņai bija krēmkrāsas svīteris, kas cieši un pat kārdinoši apkļāva augumu. Straiks uzrunāja viņas pieri:

“Jā?”

“Pie jums ieradies klients. Vai ielaist?”

“Kas ieradies?”

“Klients, mister Straik.”

Viņš vairākas sekundes skatījās uz sekretāri, pūlēdamies apjēgt šo informāciju.

“Jā, labi... nē, lūdzu, dodiet man dažas minūtes, Sandra, un tad lai viņš nāk iekšā.”

Viņa nozuda, nebildusi ne vārda.

Iztērējis nepilnu sekundi tam, lai jautātu sev, kāpēc nosaucis viņu par Sandru, Straiks pielēca kājās un sāka rīkoties, lai pārāk neizskatītos un neostu pēc cilvēka, kurš gulējis ar visām drēbēm. Paniris zem galda, viņš mugursomā sagramstīja zobu pastu un iespieda trīs collas pastas pa taisno sev mutē; pēc tam

pamanīja, ka izlietnes ūdenī ir samirkusi kaklasaite, bet krekla priekša nošļakstīta ar asinīm, tāpēc norāva nost gan vienu, gan otru, pogām sprakstot pret sienām un dokumentu skapi; izvilka no mugursomas stipri saņurcītu, toties tīru kreklu, uzstīvēja to mugurā un aizpogāja, resnajiem pirkstiem ķeroties. Paslēpis somu aiz tukšā dokumentu skapja, viņš steigšus apsēdās krēslā un izslaucīja acu kaktiņus, visu laiku prātodams, vai šis tā dēvētais klients ir reāls un vai būs gatavs maksāt reālu naudu par detektīva pakalpojumiem. Pusotra gada laikā, pamazām tuvojoties bankrotam, Straiks bija atskārtis, ka apstiprinoša atbilde uz abiem jautājumiem nebūt nav pašsaprotama. Viņš joprojām pūlējās izkaulēt pilnu samaksu no diviem klientiem; trešais bija vispār atteicies maksāt, jo Straika atklājumi nebija viņam pa prātam. Tāpēc privātdetektīvs iestiga arvien dziļāk parādos, piedevām Londonas centrā auga īres maksa, apdraudot viņa iespējas īrēt šo jauko biroju, un trūka arī līdzekļu advokāta algošanai. Pēdējā laikā viņš ļāvās fantāzijām par rupjākām, nežēlīgākām parādu piedzīšanas metodēm; būtu tik patīkami noskatīties, kā nekaunīgie parādnieki izbailēs saraujas čokurā, kad pār viņiem krīt beisbola nūjas ēna.

Durvis atvērās atkal; Straiks steigšus izrāva rādītājpirkstu no nāss un izslējās krēslā staltāk, cenzdamies izskatīties možs un lietišķs.

“Mister Straik, pie jums ieradies misters Bristovs.”

Potenciālais klients ienāca Robinai nopakaļ. Pirmais iespaids bija cerīgs. Tiesa gan, svešinieks pēc izskata atgādināja trusi -īsā augšlūpa nespēja apslēpt prāvos priekšzobus -, mati viņam bija smilšu krāsā un acis tuvredzīgas, spriežot pēc briļļu stiklu biezuma; toties tumšpelēkā uzvalka piegriezums bija nevainojams, un dārgs izskatījās arī viss pārējais - spīdīgā, leduszilā kaklasaite, rokaspulkstenis un kurpes.

Redzot svešinieka sniegbalto, ideāli izgludināto kreklu, Straiks vēl divreiz sāpīgāk apzinājās, cik saņurcītas ir paša drānas. Viņš izslējās visā savā divmetrīgajā augumā, sniedza

Bristovam spalvaino roku un par atbildi uz apmeklētāja švītīgo ārieni sāka tēlot detektīvu, kurš ir pārāk aizņemts, lai uztrauktos par veļas mazgāšanu.

“Kormorans Straiks. Sveicināti.”

“Džons Bristovs,” sarokodamies teica apmeklētājs. Balss bija patīkama, tonis pieklājīgs un nedrošs. Skatiens pakavējās pie Straika sapampušās acs.

"Kungi, varbūt drīkstu piedāvāt tēju vai kafiju?” apjautājās Robina.

Bristovs palūdza mazu melnu kafiju, bet Straiks neatbildēja; viņš nupat bija pamanījis jaunu sievieti ar biezām uzacīm, ģērbušos vecmodīgā tvīda kostīmā. Tā sēdēja uz noplukušā dīvāniņa pie biroja durvīm. Ļoti gribējās noticēt, ka ieradušies divi potenciālie klienti reizē. Nevarēja taču būt, ka viņam atsūtīta otra pagaidu sekretāre!

“Un jums, mister Straik?” Robina vaicāja.

“Ko? Ā - melnu kafiju, divas karotītes cukura, lūdzu, Sandra,” viņš atbildēja, iekams paguva iekost mēlē. Pamanīja, ka meitene novaibstās, pirms aizver durvis, un tikai tad atcerējās, ka viņam nav ne kafijas, ne cukura, ne pat tasīšu.

Pēc Straika uzaicinājuma apsēdies, Bristovs pārlaida skatienu trūcīgajam kabinetam, un Straiks ar bažām pamanīja viņa sejā izteiksmi, kas ļoti atgādināja vilšanos. Iespējamais klients šķita nervozs un tāds kā vainīgs, un ši izturēšanās Straikam asociējās ar aizdomu mocītiem lauleņiem, tomēr apmeklētājam piemita ari zināms valdonīgums, ko lielākoties nodrošināja acim redzami dārgais uzvalks. Straiks brīnījās, kā Bristovs viņu vispār atradis. Ir grūti cerēt uz mutvārdu reklāmu, ja tavai vienīgajai klientei nav draugu (to viņa regulāri apliecināja, šņukstēdama telefona klausulē).

“Kā varu jums palīdzēt, mister Bristov?” viņš jautāja, atkal apsēdies.

“Redziet... hmm... patiesībā es tikai gribētu pārbaudīt... Manuprāt, mēs esam tikušies jau agrāk.”

“Tiešām?”

“Jūs mani neatcerēsieties, tas bija ļoti sen... taču man šķiet, ka jūs draudzējāties ar manu brāli Čārliju. Ar Čārliju Bristovu. Viņš gāja bojā... nelaimes gadījumā... kad viņam bija deviņi gadi.”

“Žēlīgā debess,” Straiks noteica. “Čārlijs... jā, es atceros.”

Un viņš patiešām atcerējās skaidri. Čārlijs Bristovs bija viens no daudzajiem draugiem, ko Straiks iemantoja savā sarežģītajā bērnībā, kurā daudzreiz nācās mainīt dzīvesvietu. Čārlijs - pievilcīgs, nevaldāms un pārdrošs, visnegantākās bandas vadonis Straika jaunajā Londonas skolā - bija uzmetis acis jaunpienākušajam milzenim, kurš runāja ar stipru Kornvolas akcentu, un izraudzījies viņu par savu sirdsdraugu un labo roku. Sekoja divi reibinoši tuvas draudzības un sliktas uzvedības mēneši. Straiku vienmēr bija valdzinājusi omulība citu bērnu mājās, saprātīgās, normālās ģimenes, šo bērnu istabas, kurās viņi drīkstēja dzīvot gadu gadiem, tāpēc Čārlija plašā, greznā māja spilgti palika viņam atmiņā. Tur bija garš, saulains maurs, namiņš kokā un ledusauksta limonāde, ar ko allaž cienāja Čārlija māte.

Un tad pienāca tā neaprakstāmi briesmīgā diena, kad pēc Lieldienu brīvlaika bērni atgriezās skolā un klases audzinātāja viņiem pateica, ka Čārlijs neatgriezīsies nekad, jo brīvdienu laikā Velsā ir gājis bojā, ar divriteni nogāžoties no akmeņlauztuvju kraujas. Šī skolotāja, vecā maita, nespēja nociesties, nepiebildusi, ka Čārlijs, kā viņi visi atcerēšoties, neesot klausījis pieaugušos, un viņam bijis stingri aizliegts tuvoties akmeņlauztuvēm, bet viņš vienalga esot turp braucis, droši vien lai padižotos, - taču te viņa bija spiesta apklust, jo divas meitenes pirmajā solā sāka raudāt.

Kopš tās dienas Straiks, ieraugot vai pat tikai iztēlojoties akmeņlauztuves, ikreiz redzēja smejoša blonda zēna seju, kas sašķīst fragmentos. Viņš nejustos pārsteigts, uzzinot, ka visiem Čārlija Bristova klasesbiedriem sirdī palikušas tādas pašas bailes no lielās, tumšās bedres, augstās kraujas un nežēlīgajiem akmeņiem.

“Jā, es atceros Čārliju,” viņš teica.

Bristovam sakustējās ādamābols.

"Jā. Redziet, es atcerējos jūsu uzvārdu. Ļoti skaidri atminos, kā Čārlijs man par jums stāstīja tajā brīvlaikā, dažas dienas pirms nāves: "mans draugs Straiks”, “Kormorans Straiks”. Neparasts vārds, vai ne? Vai jūs zināt, kur radies šis “Straiks”? Nekad neesmu saticis nevienu citu ar šādu uzvārdu.”

Straika pieredzē Bristovs nebija pirmais, kurš ķērās pie visiem līdzekļiem, lai nebūtu jārunā par galveno, un tērgāja par laikapstākļiem, maksu par iebraukšanu iekšpilsētā, saviem iecienītajiem karstajiem dzērieniem, lai tikai nevajadzētu runāt par to, kas atvedis viņus uz privātdetektīva biroju.

“Esmu dzirdējis, ka tam esot kaut kāds sakars ar labību,” Straiks atbildēja. “Ar labības mērvienībām.”

“Vai patiesi? Un nevis ar streikiem, haha... tātad ne... Nūjā, redziet, es meklēju kādu, kurš varētu palīdzēt šajā lietā, un telefonu grāmatā pamanīju jūsu uzvārdu.” Bristova ceļgals sāka lēkāt augšup lejup. “Varbūt varat iedomāties, kā man... tas man šķita... kā zīme. Zīme no Čārlija. Apliecinājums, ka es rīkojos pareizi.”

Ādamābols atkal sakustējās, viņam norijot siekalas. “Skaidrs,” Straiks piesardzīgi atteica, cerēdams, ka nav noturēts par mediju.

"Redziet, runa ir par manu māsu.”

“Ak tā. Vai viņa iekļuvusi kādās nepatikšanās?"

“Viņa ir mirusi.”

Straikam tik tikko nepaspruka: “Ko, viņa arī?”

“Izsaku līdzjūtību,” viņš atkal teica tikpat piesardzīgi. Bristovs pieņēma līdzjūtību, nervozi pamādams ar galvu. “Es... tas nav viegli. Pirmām kārtām, jums jāzina, ka mana māsa ir - bija - Lula Lendrija.”

Uz īsu mirkli parādījusies cerība, ka ieradies īsts klients, gausi gāzās uz priekšu kā granīta kapakmens un sāpīgi ietriecās Straikam pakrūtē. Cilvēks, kurš sēdēja viņam pretī, bija uzmācīgu iedomu apsēsts vai pat galīgi nojūdzies. Tikpat neticama iespēja kā divu identisku sniegpārsliņu eksistence bija arī tas, ka šis pelēcīgais, trusim līdzīgais vīrietis varētu būt asinsradinieks garkājainai, bronzas toņos zaigojošai, elegantai skaistulei, kāda bija Lula Lendrija.

“Mani vecāki viņu adoptēja,” Bristovs padevīgi paskaidroja, gluži kā uzminējis Straika domas. “Mēs visi bijām adoptēti.”

“Ak tā,” Straiks nomurmināja. Viņam bija lieliska atmiņa; iedomājoties milzīgo, vēso, ērto māju un bezgalīgi plašo dārzu, viņš atcerējās gurdeno, blondo ģimenes māti, kura sēdēja piknika galda galā, un bijātā tēva balsi, kas dārdēja tālumā; nīgrais vecākais brālis negribīgi ēda augļu kūku, Čārlijs aušojās un smīdināja māti; taču nekādas meitenītes tur nebija.

“Jūs nevarējāt satikt Lulu,” Bristovs atkal turpināja tā, it kā Straiks būtu domājis skaļi. “Mani vecāki adoptēja viņu tikai pēc Čārlija nāves. Viņai bija četri gadiņi, puse no tiem pavadīta audžuģimenēs. Man bija gandrīz piecpadsmit. Joprojām atceros sevi stāvam ārdurvīs un skatoties, kā tēvs nes viņu uz māju. Viņai galvā bija sarkana adīta cepurīte. Māte to glabā vēl arvien.”

Un Džons Bristovs pēkšņi sāka raudāt. Elsoja, paslēpis seju plaukstās, sagumušie pleci drebēja, caur pirkstiem sūcās puņķi un asaras. Pāris reižu šķita, ka viņš tūdaļ savaldīsies, taču atkal izlauzās elsas.

“Piedodiet... piedodiet... ak Dievs...”

Elsodams un žagodamies, viņš ar saņurcītu mutautu slaucīja acis aiz brillēm, pūlēdamies nomierināties.

Atvērās kabineta durvis, un ienāca Robina, nesdama paplāti. Bristovs novērsās, pleci viņam drebēja joprojām. Pa atvērtajām durvīm Straiks atkal ieraudzīja sievieti kostīmā; tā drūmi skatījās uz viņu pār avīzes Daily Express augšmalu.

Robina nolika uz galda divas tasītes, piena kanniņu, cukurtrauku un šķīvi ar šokolādes cepumiem (Straiks to visu redzēja pirmo reizi), pavirši pasmaidīja par viņa “paldies” un grasījās iet prom.

“Pagaidiet mirklīti, Sandra,” Straiks teica. “Vai jūs varētu...?”

Paņēmis no galda lapu, viņš neuzkrītoši nolika to sev uz ceļgala. Kamēr Bristovs turpināja klusi kunkstēt, Straiks rakstīja ļoti ātri un tik salasāmi, cik vien spēja:

Lūdzu, šagūglējie+ Lulu Lendriju, noskaidrojiet vai bijusi adop+ēta un kurš adop+ējis. Neko neapspriediet ar to svešo sievieti (ko viņa te meklē^7). Uzrakstiet atbildes un atnesiet man, tikai neko nesakiet

Robina klusēdama paņēma lapu un atstāja kabinetu. “Atvainojiet... lūdzu, atvainojiet,” Bristovs izdvesa, kad durvis bija aizvērušās. “Tas ir... Parasti es ne... Jau esmu atgriezies darbā, tiekos ar klientiem...” Brīdi viņš dziļi elpoja, ar apsarkušajām acīm vēl vairāk izskatīdamies pēc albīna truša. Labais ceļgals joprojām lēkāja augšup lejup.

“Šis laiks ir bijis tik smags,” viņš nočukstēja un atkal dziļi ievilka elpu. “Lula... un tagad mirst māte...”

Straiks skatījās uz šokolādes cepumiem un rija siekalas, jo nebija ēdis sazin cik ilgi, tomēr nosprieda, ka būtu nepiedienīgi mieloties ar cepumiem, kamēr Bristovs te dīdās, šņaukājas un slauka acis. Lejā uz ielas gluži kā ložmetējs turpināja tarkšķēt pneimatiskais urbis.

“Kopš Lulas nāves viņa ir pilnīgi sabrukusi. Salūzusi. Bija jau sākusies vēža remisija, bet tagad tas ir atgriezies un ārsti vairs nespēj palīdzēt. Saprotiet, šī ir jau otrā reize. Viņa pārcieta nervu sabrukumu pēc Čārlija nāves. Tēvs domāja, ka vēl viens bērns varbūt nāks par labu. Abi vienmēr bija gribējuši meitiņu. Nenācās viegli saņemt atļauju, taču Lula bija mulate, tiem ir grūti atrast vietu ģimenēs, tāpēc,” viņš apvaldīja šņukstu, “vecākiem izdevās viņu adoptēt.

Viņa jau mazotnē bija s-skaista. Viņu p-pamanīja Oksford-strītā, kur viņa staigāja pa veikaliem kopā ar mammu. Viņu pieņēma darbā “Atēna”. Viena no prestižākajām modes aģentūrām. Septiņpadsmit gadu vecumā Lula jau bija profesionāla modele. Pirms nāves viņas kapitāls tika lēsts apmēram uz desmit miljoniem. Nezinu, kāpēc jums to stāstu. To jūs droši vien zināt tāpat. Visi zināja - domāja, ka zina, - visu par Lulu.”

Bristovs neveikli paņēma tasīti; rokas stipri trīcēja, un kafija uzšļakstījās uz ideāli buktētajām biksēm.

"Kādu palīdzību jūs konkrēti vēlaties no manis?” Straiks jautāja.

Bristovs drebelīgi nolika tasi uz galda un cieši sažņaudza plaukstas.

“Tiek apgalvots, ka mana māsa izdarījusi pašnāvību. Es tam neticu.”

Straiks atcerējās televīzijā redzētos kadrus: melns līķu maiss uz nestuvēm, zibspuldžu krusas pavadīts, tiek iecelts morga furgonā, paparaci drūzmējas tam apkārt, pacēluši fotokameras pie tumšajiem furgona logiem, melnajā stiklā atspīd balti uzplaiksnījumi. Par Lulas Lendrijas nāvi viņš zināja vairāk, nekā gribētos un vajadzētu; to pašu varēja sacīt par ikvienu citu Lielbritānijas pilsoni. Ja tevi nemitīgi bombardē ar ziņām par kādu notikumu, tu pret savu gribu sāc par to interesēties un beigu beigās esi tik labi informēts un ieguvis tik nesatricināmu un subjektīvu viedokli, ka diez vai drīkstētu iet tiesā par zvērināto.

“Bet notika taču izmeklēšana, vai ne?”

“Jā, bet atbildīgais izmeklētājs jau pašā sākumā jutās pārliecināts, ka tā ir pašnāvība - tikai tāpēc vien, ka Lula lietoja litiju. Viņš nepamanīja ļoti daudz ko tādu, uz ko citi vēlāk norādīja pat internētā.”

Bristovs bezjēdzīgi pabakstīja ar pirkstu tukšo galdu, kur būtu jāatrodas datoram.

Pēc viegla klauvējiena atvērās durvis, ienāca Robina, pasniedza Straikam salocītu lapiņu un aizgāja.

"Atvainojiet, es gaidīju šo ziņu,” Straiks sacīja.

Atlocījis uz ceļgala lapiņu, lai Bristovs tai cauri nesaredzētu burtus, viņš izlasīja:

Lulu Lendriļu četru gadu vecumā adoptēja Bristovu laulātais pāris - sers Aleks un lēdija Iveta. Viņa uzauga kā Lula Bristova, bet, kļuvusi par modeli pieņēma mātes jaunības uzvārdu Viņai ir vecākais brālis Džons, advokāts. Uzgaidāmajā telpā sēd mistera Bristova draudzene, pēc profesijas sekre+āre Abi strādā firmā ‘Lendrijs, Mejs, Patersons", ko nodibinājis Lulas un Džona vectēvs no mātes puses Džona Bristova fotogrāfija LMP mājaslapā ir identiska cilvēkam, ar kuru Jūs sarunājaties.

Straiks saņurcīja zīmīti un iemeta to papīrgrozā sev pie kājām. Viņš jutās satriekts. Džons Bristovs nefantazēja; savukārt Straikam pašam bija atsūtīta pagaidu sekretāre ar neredzēti lielu iniciatīvu un lieliskām zināšanām ortogrāfijā.

“Atvainojos, turpiniet, lūdzu,” viņš teica Bristovam. “Jūs runājāt par izmeklēšanu?”

“Jā.” Bristovs piespieda izmirkušo mutautiņu sev pie degungala. “Protams, nenoliegšu, ka Lulai bija problēmas. Patiesību sakot, mamma viņas dēļ pārcieta elles mokas. Tas sākās ap to laiku, kad nomira mūsu tēvs - bet jūs jau noteikti zināt, par to rakstīja visas avīzes... Lulu izslēdza no skolas narkotiku dēļ, viņa aizmuka uz Londonu; mamma atrada viņu dzīvojam kaut kādā narkomānu midzenī. Narkotiku dēļ saasinājās psihiskās problēmas; viņa aizbēga no klīnikas... nebeidzami skandāli un drāmas. Taču beigās tika noteikta diagnoze - maniakālā depresija - un izrakstīti atbilstoši medikamenti, un turpmāk viņa jutās labi, ja vien lietoja tabletes; nezinātājs pat nenojaustu, ka viņai kaut kas kaiš. Pat koroners apliecināja, ka viņa tiešām lietojusi ārsta ieteiktos medikamentus, un to pierādīja arī autopsija.

Diemžēl policija un koroners aprobežojās tikai un vienīgi ar šo faktu - viņas psihiskajām problēmām. Tie uzstāja, ka Lula cietusi no depresijas, bet, ticiet man, nekādas depresijas viņai nebija. Es redzēju viņu nāves dienas rītā, un viņa jutās lieliski. Viss veicās labi, it sevišķi karjerā. Viņa nupat bija parakstījusi līgumu, kas būtu ļāvis nopelnīt piecus miljonus divu gadu laikā; viņa lūdza, lai es to pārbaudu, un tas patiešām bija ļoti izdevīgs darījums. Dizainers bija Somē, tuvs Lulas draugs, -jādomā, būsiet dzirdējis par viņu? Un darba Lulai pietika vairākiem mēnešiem, drīzumā bija paredzēta fotosesija Marokā, un viņai ļoti patika ceļot. Tātad jūs redzat - pašnāvībai nebija ne mazākā iemesla.”

Straiks pieklājīgi pamāja ar galvu, lai gan stāsts nebija viņu pārliecinājis. No pieredzes viņš zināja, ka pašnāvnieki veikli prot tēlot interesi par nākotni, kurā netaisās dzīvot. Lendri-jas zeltaini rožainais rīta noskaņojums vēlāk, dienā un vakarā pirms viņas nāves, viegli bija varējis pārvērsties drūmā un bezcerīgā; Straiks zināja tādus gadījumus. Viņš atcerējās Karaliskā strēlnieku pulka leitnantu, kas bija pamodies nakti pēc savas dzimšanas dienas svinībām, kurās, kā stāstīja aculiecinieki, līksmojies un bijis sabiedrības dvēsele. Viņš bija uzrakstījis tuviniekiem zīmīti, kurā lūdza izsaukt policiju un neiet iekšā garāžā. Līķi, kurš karājās cilpā pie garāžas griestiem, atrada leitnanta piecpadsmitgadīgais dēls, jo, steigdamies caur virtuvi pēc sava divriteņa, nebija pamanījis zīmīti.

“Tas vēl nav viss,” Bristovs turpināja. “Ir pierādījumi, neapgāžami pierādījumi. Piemēram, Tenzijas Bestigi liecība.”

“Tā ir tā kaimiņiene, kura teicās dzirdējusi strīdu augšstāvā?”

“Jā gan! Viņa dzirdēja kliedzam vīrieti - tieši pirms tam, kad Lula nokrita no balkona! Policija neņēma vērā šo liecību tikai tāpēc, ka... nūjā, Tenzija bija lietojusi kokaīnu. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņa nezina, ko ir dzirdējusi. Līdz pat šai dienai viņa apgalvo, ka dažas sekundes pirms kritiena Lula strīdējusies ar kādu vīrieti. Es to zinu, jo runāju ar Tenziju pavisam nesen. Mūsu firma kārto viņas laulības šķiršanas lietu. Nešaubos, ka spēšu pierunāt Tenziju tikties ar jums. Un vēl,” Bristovs sacīja, bažīgi vērodams Straiku un cenzdamies izprast viņa reakciju, “ir videonovērošanas kameras ieraksts. Apmēram divdesmit minūtes pirms Lulas kritiena kāds vīrietis iet Kentingerngārdensas virzienā, bet pēc viņas bojāejas tas pats vīrietis trakā ātrumā skrien prom no Kentingerngārdensas. Ir palicis nenoskaidrots, kas viņš tāds bijis, viņu atrast nav izdevies.”

Nespēdams apslēpt degsmi, Bristovs izvilka no žaketes iekškabatas nedaudz saburzītu, tīru aploksni un sniedza to Straikam.

“Es visu esmu uzrakstījis. Bezmaz pa minūtēm. Tur ir viss. Jūs redzēsiet - fakti saskan.”

Aploksnes uzrašanās nevairoja Straika ticību Bristova spriedumiem. Viņš jau agrāk bija saņēmis tamlīdzīgus sacerējumus: vientulīgas un uzmācīgas apsēstības augļus rakstiskā veidā, vienpusīgus savārstījumus par iemīļotām teorijām, sarežģītas laika shēmas, pielāgotas fantastiskām sakritībām. Advokātam trīcēja kreisais plakstiņš, ceļgals lēkāja augšup lejup, un pirksti, sniedzot aploksni, drebēja.

Dažās sekundēs Straiks apsvēra: vienā svaru kausā bija šis sasprindzinājuma pazīmes, bet otrā - Bristova kurpes, neapšaubāmi roku darbs, un Vacheron Constantine pulkstenis uz bālās plaukstas locītavas, pamanāms, kad viņš žestikulēja. Šis cilvēks bija naudīgs un gatavs maksāt - varbūt gana ilgi, lai Straikam pietiktu vismaz steidzamākajai iemaksai, kas nepieciešama aizņēmuma dzēšanai. Viņš nopūtās un, īgni pakļaudamies sirdsapziņas pavēlei, iesāka:

“Mister Bristov...”

"Sauciet mani par Džonu.”

“Džon... Teikšu godīgi. Es domāju, ka nebūtu pareizi ņemt no jums naudu.”

Bristovam uz bālā kakla un neizteiksmīgajā sejā uzplauka sarkani plankumi. Viņš joprojām turēja aploksni izstieptā rokā.

“Ko nozīmē - nebūtu pareizi?”

“Jūsu māsas nāve droši vien tika izmeklēta ļoti pamatīgi. Miljoniem cilvēku un plašsaziņas līdzekļi visā pasaulē sekoja katram izmeklētāju solim. Tāpēc tie noteikti strādāja divreiz rūpīgāk nekā parasti. Pašnāvība ir kaut kas tāds, ar ko grūti samierināties...”

“Es ar to nesamierinos. Un nesamierināšos nekad. Viņa nepadarīja sev galu pati. Kāds nogrūda viņu no balkona.”

Pneimatiskais urbis ārā pēkšņi apklusa, tāpēc Bristova balss noskanēja pa visu kabinetu, un niknuma uzplaiksnījums liecināja, ka šis biklais cilvēks ir novests līdz galējai robežai.

“Saprotu. Viss skaidrs. Jūs esat tāds pats kā pārējie, vai ne? Vēl viens nolādēts dīvāna psihologs! Čārlijs ir miris, mans tēvs ir miris, Lula ir mirusi, un māte mirst - esmu zaudējis visus, tāpēc man vajag psihiatru, nevis detektīvu, jā? Velns parāvis, vai jūs domājat, ka neesmu to dzirdējis jau simt reižu?”

Bristovs piecēlās - iespaidīgs par spīti truša zobiem un plankumainajai sejai.

“Es esmu turīgs cilvēks, Straik. Atvainojiet par tiešumu, bet tā nu tas ir. Tēvs ir atstājis man solīdu mantojumu. Esmu papētījis privātdetektīvu pakalpojumu cenas un ar prieku maksātu jums divreiz vairāk.”

Dubulta samaksa. Straika sirdsapziņu, senāk tik nelokāmu un nepiekāpīgu, bija novājinājuši pastāvīgie likteņa triecieni, un pēc šī paziņojuma tā saļima nokdaunā. Viņa apziņas zemiskākajos slāņos jau plauka pasakaini zaigojošas ainas: vienā mēnesi viņš nopelnīs pietiekami, lai samaksātu pagaidu sekretārei un dzēstu daļu īres parāda; pēc diviem mēnešiem varēs atdot spiedīgākos parādus... pēc trim mēnešiem būs likvidēta lielākā tiesa no konta pārtēriņa... un pēc četriem mēnešiem...

Taču Džons Bristovs pār plecu pateica vēl kaut ko, iedams uz durvju pusi un ņurcīdams rokās aploksni, kuru Straiks bija liedzies pieņemt.

“Jūs es izraudzījos Čārlija dēļ, bet vispirms šo to izdibināju par jums, jo neesmu taču pilnīgs idiots. īpašās izmeklēšanas nodaļa, militārā policija, vai ne? Un apbalvojumi. Nevarētu sacīt, ka jūsu birojs ir atstājis uz mani labu iespaidu,” tagad Bristovs jau gandrīz kliedza, un Straiks aptvēra, ka apslāpētās sieviešu balsis priekšistabā ir apklusušas, “bet acīmredzot esmu kļūdījies, ja jau jūs atļaujaties atteikties no peļņas. Labi! Varat to aizmirst. Man noteikti nebūs grūti atrast šim darbam kādu citu. Atvainojiet par traucējumu!”

4

Dažas minūtes vīriešu saruna arvien skaļāk bija skanējusi cauri plānajai starpsienai, bet, kad mitējās dārdēt pneimatiskais urbis, Bristova vārdi pēkšņajā klusumā bija saklausāmi pilnīgi skaidri.

Šajā laimīgajā dienā un lieliskajā noskaņojumā Robina tīri prieka pēc bija centusies pārliecinoši tēlot Straika pastāvīgās sekretāres lomu un nepieļaut, lai Bristova draudzene noprot, ka pie privātdetektīva viņa strādā tikai kopš pusstundas. Viņa visiem spēkiem apslēpa savu izbrīnu un satraukumu, kad saruna kabinetā sāka risināties augstos toņos, taču instinktīvi nostājās Bristova pusē, lai vai kāds būtu konflikta iemesls. Straika profesijai un uzdauzitajai acij gan piemita zināms skarbs šarms, taču pret Robinu viņš izturējās vienkārši nejēdzīgi, un kreisā krūts viņai smeldza joprojām.

Bristova draudzene cieši skatījās uz aizvērtajām durvīm jau kopš tā brīža, kad vīriešu balsis pirmo reizi bija pārskanējušas pneimatiskā urbja troksni. Viņa bija drukna, melnīgsnēja, ar taisniem, plāniem matiem un kopā saaugušām uzacīm, kuras virsdegunē bija izplūktas, un izskatījās īgna jau pēc dabas. Robina sen bija ievērojusi, ka par pāriem kļūst cilvēki ar līdzvērtīgu pievilcības pakāpi, lai gan, protams, tādi faktori kā nauda

nereti palīdzēja iemantot krietni pievilcīgāku partneri. Robinai šķita aizkustinoši, ka Bristovs, kurš ar savu eleganto uzvalku un prestižo firmu būtu varējis atrast daudz glītāku draudzeni, ir izraudzījies tieši šo meiču, kura, jādomā, bija sirsnīgāka un labsirdīgāka, nekā varēja spriest pēc izskata.

“Vai jūs tiešām nevēlaties kafiju, Elisona?” viņa jautāja, jaunā sieviete atskatījās, it kā būtu pārsteigta, ka viņu kāds uzrunājis, un pilnīgi aizmirsusi Robinas klātbūtni.

“Nē, paldies,” viņa atbildēja zemā, negaidīti melodiskā balsī un ar savādu gandarījumu piebilda: "Es jau zināju, ka viņš sanervozēsies. Mēģināju atrunāt, bet viņš neklausījās. Izklausās, ka šis tā dēvētais detektīvs ir viņam atteicis. Tā viņam arī vajag.” Robinas izbrīns acīmredzot bija nomanāms, jo Elisona drusku neiecietīgi turpināja:

“Džonam pašam būtu labāk, ja viņš vienkārši ieskatītos acīs faktiem. Tā bija pašnāvība. Pārējie tuvinieki ir ar to samierinājušies, un es nesaprotu, kāpēc to nespēj viņš.”

Nebija jēgas izlikties, ka Robina nezina, par ko Elisona runā. Visi zināja, kas noticis ar Lulu Lendriju. Robina precīzi atcerējās, kur atradusies, uzzinot par modeles kritienu no balkona saltajā janvāra naktī: viņa bija stāvējusi vecāku mājā pie virtuves izlietnes. Izdzirdējusi šo ziņu pa radio, viņa bija klusi iekliegusies aiz pārsteiguma un tāpat naktskreklā skrējusi pateikt to Metjū, kurš bija atbraucis ciemos uz nedēļas nogali. Savādi, ka pilnīgi sveša cilvēka nāve varēja tik stipri satriekt. Robina bija apbrīnojusi Lulas Lendrijas skaistumu. Pati sev viņa likās pabāla un neizteiksmīga, turpretī modele bija tumsnēja, koša, gracioza un kaislīga.

“Vēl jau nav pagājis pārāk daudz laika kopš viņas nāves.” “Trīs mēneši,” Elisona attrauca, pāršķirdama Daily Express lapu. “Vai tas detektīvs ir kaut cik jēdzīgs?”

Robina bija ievērojusi, cik nicīgi Elisona nopēta noplukušo, šauro uzgaidāmo telpu, kura nenoliedzami prasījās pēc remonta, un datora ekrānā nupat bija redzējusi ideāli spodro, grezno biroju, kurā Elisona strādāja. Tāpēc Robinas atbildi noteica pašcieņa, nevis vēlēšanās aizstāvēt Straiku.

“O jā,” viņa dzestri sacīja. “Viņš ir viens no labākajiem.”

Tēlodama profesionāli, kura ik dienu risina tik sarežģītus un intriģējošus jautājumus, kādus Elisona nespēj pat iedomāties, Robina atvēra rozā aploksni, rotātu ar kaķīšu bildēm.

Tikmēr Straiks un Bristovs blakusistabā bija sastinguši aci pret aci: viens bija saniknots, otrs pūdējās izdomāt veidu, kā piekāpties, nezaudējot pašcieņu.

“Man vajag tikai vienu, Straik,” Bristovs aizsmacis teica, kalsnajai sejai tumši tvīkstot. "Taisnīgumu”

Likās, viņš ir ieskandinājis dievišķu kamertoni; šis vārds, izskanējis nošņurkušajā kabinetā, atbalsojās ar nedzirdamu, taču spēcīgu noti Straika krūtīs. Bristovs nevilšus bija atradis kontrollampiņu, ko Straiks sargāja arī tad, ja viss pārējais bija sabiris pelnos. Jā, Straikam izmisīgi vajadzēja naudu, taču Bristovs tagad bija devis viņam citu, labāku iemeslu, kas ļāva aizmirst sirdsapziņas pārmetumus.

"Skaidrs. Es saprotu. Nopietni, Džon: es saprotu. Nāciet un apsēdieties. Ja joprojām vēlaties manu palīdzību, es esmu ar mieru.”

Bristovs nikni skatījās uz viņu. Kabinetā valdīja klusums, tikai tālu lejā klaigāja strādnieki.

“Vai vēlaties, lai mums pievienojas jūsu... hm, dzīvesbiedre?”

“Nē,” Bristovs atcirta, joprojām sasprindzis, plaukstu uzlicis uz durvju roktura. “Elisona uzskata, ka es rīkojos nepareizi. Pat nezinu, kādēļ viņa nāca man līdzi. Droši vien cerēja, ka jūs man atteiksiet.”

“Lūdzu - apsēdieties. Pārrunāsim visu kārtīgi.”

Mirkli vilcinājies, Bristovs devās atpakaļ pie krēsla.

Beidzot vairs nespēdams nociesties, Straiks paņēma šokolādes cepumu un visu uzreiz iebāza mutē; tad izņēma no rakstāmgalda atvilktnes nelietotu bloknotu, atvēra to, pasniedzās pēc pildspalvas un pamanījās norīt cepumu pa to laiku, kamēr Bristovs apsēdās krēslā.

“Vai atļausiet?” Straiks norādīja uz aploksni, ko Bristovs vēl arvien žņaudzīja rokā.

Advokāts atdeva aploksni tik tramīgi, it kā šaubītos, vai drīkst uzticēt to Straikam. Straiks, negribēdams pētīt aploks-nes saturu Bristova klātbūtnē, nolika to malā un viegli paplikšķināja pa to ar plaukstu, it kā apliecinādams, ka tagad tā ir vērtīga izmeklēšanas sastāvdaļa. Viņš tuvināja pildspalvu bloknotam.

“Džon, būtu ļoti lietderīgi, ja jūs varētu īsi aprakstīt visu, kas notika jūsu māsas nāves dienā.”

Straiks, pēc dabas metodisks un rūpīgs, bija mācīts veikt izmeklēšanu saskaņā ar augstām un stingrām prasībām. Vispirms vajadzēja ļaut lieciniekam izstāstīt visu saviem vārdiem: brīvā valodas plūsmā bieži atklājās detaļas un acīm redzamas neatbilstības, kas vēlāk varēja kļūt par ārkārtīgi vērtīgiem pierādījumiem. Kad bija ievākta pirmā iespaidu un atmiņu raža, pienāca laiks pārbaudīt un sakārtot faktus stingri un precīzi: cilvēki, vietas, pazīmes...

“Nūjā...” Šķita, ka Bristovs pēc sava emociju uzliesmojuma īsti nezina, kā iesākt. “Es īsti ne... pagaidiet...”

“Kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi?” Straiks piepalīdzēja.

“Tas būs bijis - jā, no rīta, viņas nāves dienā. Mēs... vispār mēs sastrīdējāmies, bet, paldies Dievam, tūdaļ izlīgām.”

“Cikos tas notika?”

“Agri. Pirms deviņiem, es biju ceļā uz darbu. Varbūt bez ceturkšņa deviņos?”

“Un kāpēc jūs sastrīdējāties?”

"Ak, viņas drauga Evana Dafīlda dēļ. Abi nupat bija atkal sagājuši kopā. Kad viņi izšķīrās, visa ģimene nopriecājās - mēs domājām, ka nu tam beidzot pielikts punkts. Dafīlds ir drausmīgs tips, narkomāns, hroniski iemīlējies sevī. Nevarētu iedomāties nevienu citu, kurš tik slikti iespaidotu Lulu.

Varbūt es biju pārāk skarbs, es... tagad es to apzinos. Biju vienpadsmit gadus vecāks par Lulu. Redziet, es uzskatīju, ka man ir pienākums viņu aizstāvēt. Varbūt reizēm izturējos valdonīgi. Viņa vienmēr apgalvoja, ka es nesaprotot.”

“Ko nesaprotot?”

“Nu... neko. Viņai bija daudz sāpīgu problēmu. Tas, ka viņa ir adoptēta. Tas, ka ir vienīgā tumšādainā balto ģimenē. Viņa mēdza teikt, ka man gan esot viegli... Nezinu. Varbūt viņai bija taisnība.”

Bristovs aiz brillēm strauji samirkšķināja acis.

“Tajā rītā mūsu strīds bija turpinājums iepriekšējā vakara strīdam pa telefonu. Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka viņa ir bijusi tik dumja, lai atgrieztos pie Dafīlda. Viņu šķiršanās bija tāds atvieglojums... Pati taču agrāk bija lietojusi narkotikas un nu vēl sapinusies ar narkomānu...” Viņš atelpoja. “Bet viņa negribēja neko dzirdēt. Kā jau allaž. Bija nikna uz mani. Pat bija devusi nama apsargam rīkojumu, lai nākamajā rītā nelaiž mani tālāk par vestibilu, bet... nūjā, Vilsons ielaida mani tik un tā.”

Ir diezgan pazemojoši būt atkarīgam no šveicaru žēlastības, nodomāja Straiks.

“Es nemaz nebūtu braucis pie viņas,” Bristovs nelaimīgs teica, uz kakla atkal parādījās sarkani plankumi, “bet vajadzēja atdot to Somē līgumu. Viņa bija lūgusi, lai es to pārbaudu, un viņai steidzami vajadzēja to parakstīt... Pret tādām lietām viņa reizēm varēja izturēties pārlieku nevērīgi. Lai vai kā, Lula diez kā nepriecājās, ka esmu ielaists namā, un mēs atkal saķīvējāmies, tomēr ķīviņš drīz noplaka. Viņa nomierinājās.

Tad es pateicu, ka viņai derētu apciemot mammu. Jo mamma tikko bija atgriezusies mājās no slimnīcas, kur viņai bija veikta histerektomija. Lula teica, ka vēlāk varbūt iegriezīšoties pie mammas, bet vēl īsti nezinot, kad tieši. Viņai bija daudz darāmā.”

Bristovs dziļi ievilka elpu; labais ceļgals atsāka lēkāt, rokas ar mezglainajiem pirkstu kauliņiem mazgāja viena otru kā mēmajā šovā.

“Negribu, lai jūs domājat par viņu slikti. Ļaudis uzskatīja, ka Lula ir egoiste, bet viņa taču bija ģimenes pastarīte, diezgan izlutināta, pēc tam saslima un, protams, nonāca tuvinieku uzmanības centrā, un pēc tam viņai pēkšņi sākās šī trakā dzīve, kur visapkārt virpuļoja notikumi un cilvēki un pa pēdām sekoja paparaci. Tā nebija normāla dzīve.”

“Nebija vis,” Straiks piekrita.

“Nu, lūk, es pastāstīju, cik slikti jūtas mamma, un Lula solījās vēlāk viņu apciemot. Es devos prom. Iegriezos savā birojā, lai paņemtu dažus dokumentus no Elisonas, jo todien biju nolēmis strādāt mammas dzīvoklī, lai viņa nepaliktu viena. Lula atbrauca pirms pusdienām. Brīdi pasēdēja guļamistabā pie mammas, līdz ieradās mūsu tēvocis, un tad iegāja pie manis kabinetā, lai atvadītos. Apskāva mani, iekams...”

Bristovam aizlūza balss, viņš nodūra acis.

“Vēl kafiju?” Straiks apjautājās. Bristovs papurināja noliekto galvu. Lai dotu viņam laiku attapties, Straiks paņēma paplāti un izgāja priekšistabā.

Bristova draudzene pacēla acis no avīzes un veltīja viņam drūmu skatienu. “Vai vēl neesat beiguši?” viņa noprasīja.

“Kā redzat, ne,” Straiks atbildēja, nepūlēdamies pasmaidīt, un, viņas niknā skatiena pavadīts, pievērsās Robinai.

“Vai varētu dabūt vēl tasi kafijas, hm...?”

Robina piecēlās un klusēdama paņēma no viņa paplāti.

“Džonam pusvienpadsmitos jābūt birojā,” Elisona paziņoja Straikam, mazliet pacēlusi balsi. “Vēlākais, pēc desmit minūtēm mums jādodas ceļā.”

“Paturēšu to prātā,” Straiks nenoteikti apsolīja un atgriezās kabinetā, kur sēdēja Bristovs, noliecis galvu un sakļāvis plaukstas kā lūgšanā.

“Atvainojiet,” viņš nomurmināja, kamēr Straiks apsēdās savā vietā. “Joprojām ir grūti par to runāt."

“Jums nav jāatvainojas,” Straiks sacīja un atkal ķērās pie bloknota. “Tātad Lula atbrauca apraudzīt māti? Cikos tas bija?”

“Ap vienpadsmitiem. Izmeklēšanā tika noskaidrots viss, ko Lula darījusi pēc tam. Viņa lika šoferim aizbraukt uz vienu no viņas iecienītajiem butikiem un pēc tam atgriezās savā dzīvoklī. Tur viņa sagaidīja savu paziņu vizāžisti, un abām piebiedrojās arī Lulas draudzene Siāra Portere. Jūs noteikti esat redzējis Siāru Porteri, viņa ir modele. Ļoti blonda. Abām ar Lulu bija kopīga fotosesija eņģeļu tēlā, jūs varbūt būsiet redzējis: kailas, tikai ar rokassomiņām un spārniem. Somē izmantoja šo bildi savā reklāmas kampaņā pēc Lulas nāves. Publikai tas likās bezgaumīgi.

Tā nu Lula un Siāra pavadīja pēcpusdienu Lulas dzīvoklī, bet vēlāk aizbrauca uz vakariņām kopā ar Dafīldu un vēl dažiem. Pēc tam visi devās uz naktsklubu “Uzi” un palika tur līdz vēlai naktij.

Tad Dafīlds un Lula sastrīdējās. To redzēja daudzi. Dafīlds visai rupji mēģināja panākt, lai Lula paliek bārā, taču viņa aizbrauca - viena pati. Vēlāk visi uzskatīja Dafīldu par vainīgo, taču izrādījās, ka viņam ir dzelžains alibi.”

“Viņu attaisnoja uz viņa narkodīlera liecības pamata, vai ne?” Straiks jautāja, turpinādams rakstīt.

“Jā, tieši tā. Un tad... tad Lula apmēram divdesmit minūtes pāri vieniem atgriezās savā dzīvoklī. Viņu nofotografēja, kad viņa gāja iekšā mājā. Jūs droši vien atceraties to fotoattēlu. Pēc tam to publicēja visur.”

Straiks atcerējās: viena no visvairāk fotografētajām sievietēm pasaulē, galva noliekta, pleci sagumuši, acis gurdenas, rokas krusteniski apskāvušas delmus, seja novērsta no fotogrāfiem. Kad tika oficiāli apstiprināts, ka notikusi pašnāvība, attēls ieguva īpaši dramatisku nokrāsu: bagātā, skaistā, jaunā sieviete nepilnu stundu pirms nāves mēģina slēpt savu izmisumu no fotoobjektīviem, pēc kuru uzmanības vienmēr tiekusies un kuri viņu dievinājuši.

“Vai pie viņas namdurvīm vienmēr gaidīja paparaci?”

“Jā, it sevišķi, ja zināja, ka viņa ir kopā ar Dafīldu, vai gribēja noķert kadru, kad viņa pārrodas mājās iereibusi. Taču šoreiz tie gaidīja ne tikai Lulu vien. Bija uzzinājuši, ka tovakar tajā pašā namā ieradīsies amerikāņu reperis, vārdā Dībijs Maks. Ierakstu kompānija bija noīrējusi viņam dzīvokli tieši zem Lulas dzīvokļa, vienu stāvu zemāk. Beigu beigās viņš tur nemaz neievācās, jo visapkārt mudžēja policija un vienkāršāk bija apmesties viesnīcā. Fotogrāfi, kuri bija dzinušies pakaļ Lulas mašīnai, kad viņa brauca prom no “Uzi”, piebiedrojās tiem, kuri pie nama gaidīja Maku, tāpēc ap ieeju drūzmējās vesels paparaci bars, kas izklīda drīz pēc tam, kad Lula bija iegājusi iekšā. Kaut kādā veidā viņi bija uzzinājuši, ka Maks šeit nerādīsies vēl vairākas stundas.

Nakts bija ledaini auksta. Sniga sniegs. Temperatūra noslīdēja zem nulles. Tāpēc Lulas kritiena brīdī iela bija tukša.” Bristovs samirkšķināja acis, iedzēra atdzisušo kafiju, un Straiks domāja par fotoreportieriem, kuri bija aizgājuši pirms Lulas Lendrijas kritiena no balkona. Kādu naudu tie būtu varējuši saņemt par bildi, kurā redzams, kā Lendrija lido pretī nāvei; ar tādu summu droši vien pietiktu, lai dotos pelnītā atpūtā.

“Džon, jūsu draudzene teica, ka jums pusvienpadsmitos esot kaut kur jābūt.”

“Ko?”

Bristovs pamodās kā no miega. Ieskatījās dārgajā pulkstenī un ieelsās.

“Žēlīgais Dievs, man nebija ne jausmas, ka esmu te tik ilgi! Kas... kas būs tālāk?” viņš jautāja, izskatīdamies drusku apstulbis. “Jūs izlasīsiet manas piezīmes?”

“Jā, protams,” Straiks apliecināja, “un piezvanīšu jums pēc pāris dienām, kad būšu veicis priekšdarbus. Domāju, ka tad man būs vēl vairāk jautājumu.”

“Labi.” Bristovs neveikli piecēlās. "Te būs mana vizītkarte. Un kādā veidā jūs vēlētos saņemt samaksu?”

“Avanss par vienu mēnesi uz priekšu - tas būtu lieliski,” Straiks atbildēja. Apslāpēdams vārgus kauna impulsus un atcerēdamies, ka Bristovs pats piedāvājis divkāršu samaksu, viņš nosauca gluži nekaunīgu summu, un, viņam par lielu prieku, Bristovs neatrunājās, nejautāja, vai viņš pieņem kredītkartes, un pat nesolīja atvest naudu vēlāk, bet gan izņēma īstu čeku grāmatiņu un pildspalvu.

“Varbūt ceturtdaļa no summas varētu būt skaidrā naudā,” Straiks piebilda, izaicinādams likteni, un piedzīvoja jau otro satricinājumu šajā rītā, jo Bristovs noteica: “Es ari pats nodomāju, ka jūs varbūt dosiet priekšroku...” - un papildus čekam noskaitīja galdā žūksni piecdesmit mārciņu banknošu.

Abi izgāja priekšistabā tieši tajā mirkli, kad Robina grasījās nest Straikam tikko uzvārīto kafiju. Tiklīdz atvērās durvis, Bris-tova draudzene pietrūkās kājās un salocīja avīzi, ar visu savu izskatu pauzdama, ka bijusi spiesta gaidīt pārāk ilgi. Viņa bija gandrīz tikpat gara kā Bristovs, ar rupjiem kauliem, skābu seju un lielām, vīrišķīgām rokām.

“Tātad jūs esat piekritis?” viņa noprasīja Straikam, kuram radās iespaids, ka viņš tiek turēts aizdomās par šis dāmas bagātā drauga savtīgu izmantošanu. Ļoti iespējams, ka aizdomas bija pamatotas.

“Jā, Džons ir mani nolīdzis,” viņš atbildēja.

“Ak tā gan,” Elisona nelaipni sacīja. “Jādomā, Džon, tagad tu jūties apmierināts.”

Advokāts viņai uzsmaidīja, viņa nopūtās un papliķēja Bris-tovam pa delmu kā iecietīga, bet nedaudz aizkaitināta māte. Džons Bristovs pacēla roku sveicienā, nopakaļ draudzenei izgāja pa durvīm, un abu soļi aizklaudzēja lejup pa metāla kāpnēm.

5

Straiks pievērsās Robinai, kura atkal bija apsēdusies pie datora. Viņa kafijas tase stāvēja uz galda līdzās akurāti sašķirotās korespondences kaudzītēm.

“Paldies,” viņš teica un iedzēra malciņu. “Arī par zīmīti. Kāpēc jūs esat pagaidu darbiniece?”

“Un kas tad ir?” Robina ar aizdomām jautāja.

“Jūs protat rakstīt bez kļūdām. Esat apķērīga. Izrādāt iniciatīvu, - kur jūs rāvāt tās tases un paplāti? Kafiju un cepumus?” “Aizņēmos no mistera Kraudija. Apsolīju, ka pusdienlaikā visu atdosim.”

“No... no kā?”

“No mistera Kraudija, otrajā stāvā. No tā dizainera.”

“Un viņš tā vienkārši to visu iedeva?”

“Jā,” Robina atbildēja ar tikko manāmu izaicinājumu. “Man likās - ja mēs esam piedāvājuši klientam kafiju, to vajag arī sagādāt.”

Šis “mēs” uzlaboja Straikam garastāvokli, it kā meitene būtu draudzīgi uzsitusi viņam uz pleca.

“Tas pārtrumpoja visu, uz ko līdz šim bijušas spējīgas “Pagaidu risinājumu” atsūtītās sekretāres, varat man ticēt. Piedodiet,

ka uzrunāju jūs par Sandru - tā sauca iepriekšējo meiteni. Kāds ir jūsu īstais vārds?”

“Robina.”

“Robina,” viņš atkārtoja. “To būs viegli atcerēties.”

Straiks jau grasījās pajokot par Betmenu un tā uzticamo pavadoni, taču neveiklais joks pamira uz lūpām, jo meitene koši nosarka. Straiks ar novēlošanos apjēdza, cik gauži var pārprast viņa nevainīgos vārdus. Robina ar visu krēslu pagriezās pret monitoru, un tagad Straiks saredzēja tikai pietvīkušā vaiga maliņu. Šajā sastingušajā abpusējas nokaunēšanās mirklī telpa šķita sarūkam līdz telefona būdiņas izmēram.

"Es tagad drusku iziešu,” Straiks sacīja, nolika neizdzerto kafiju un sāniski virzījās uz durvju pusi, paķerdams mēteli no pakaramā. “Ja kāds zvanīs...”

“Mister Straik, - pirms aizejat, jums, manuprāt, vajadzētu izlasīt šo.”

Joprojām nosarkusi, Robina pasniedzās pie atvērto sūtījumu kaudzītes līdzās datoram, paņēma koši sārtu vēstuļpapīra lapu un tai pieskaņotu aploksni; abas bija ieliktas caurspīdīgā mapītē. Straiks pamanīja saderināšanās gredzenu viņas pirkstā.

“Jūs draud nogalināt,” viņa teica.

“Ak tā,” Straiks sacīja. “Par to nav jāuztraucas. Tādas vēstules pienāk apmēram reizi nedēļā.”

“Bet...”

“Tas ir kāds neapmierināts bijušais klients. Mazliet nelīdzsvarots. Viņš domā, ka šāds vēstuļpapīrs izsitīs mani no sliedēm.”

“Jā, bet... varbūt to derētu parādīt policijai?”

“Lai policisti dabū pasmieties, jā?”

“Tur nav nekā smieklīga, tie ir nāves draudi!” Robina attrauca, un Straiks saprata, kāpēc viņa ielikusi vēstuli un aploksni atsevišķā mapītē. Viņš jutās nedaudz aizkustināts.

“Lieciet to arhīvā kopā ar pārējām vēstulēm,” viņš teica, norādīdams uz dokumentu skapi stūrī. “Ja viņš tiešām gribētu mani nogalināt, tad jau sen būtu to izdarījis. Tur tajā skapi jūs atradīsiet tādas vēstules par veselu pusgadu. Vai varēsiet brīdi noturēt pozīcijas, kamēr būšu prom?"

“Es tikšu galā,” Robina atbildēja. Straiku uzjautrināja īgnums viņas balsī un acīm redzamā vilšanās par to, ka neviens netaisās noņemt pirkstu nospiedumus no nāves draudiem ar kaķīšu bildītēm.

“Ja būšu jums vajadzīgs, mana mobilā numurs ir uz vizītkartēm augšējā atvilktnē.”

“Labi,” meitene atteica, neskatīdamās ne uz atvilktni, ne uz Straiku.

“Ja gribat iet pusdienās, ejiet vien. Kaut kur rakstāmgaldā ir otra atslēga.”

“Skaidrs.”

“Tad pagaidām uz redzēšanos.”

Straiks apstājās aiz stikla durvīm pie mazās, drēgnās tualetes sliekšņa. Spiediens vēderā pamazām kļuva sāpīgs, tomēr aiz cieņas pret sekretāres uzcītību un lietišķajām bažām par viņa drošību viņš nolēma paciesties līdz pabam un devās lejup pa kāpnēm.

Ticis uz ielas, viņš aizsmēķēja, nogriezās pa kreisi, pagāja garām slēgtajai kafejnīcai “12 taktis” un pa šauro Denmark-pleisas ietvi soļoja gar skatlogu, pilnu ar daudzkrāsainām ģitārām, gar mūriem, aplīmētiem ar vēja plivinātām reklāmlapiņām, prom no pneimatiskā urbja neatlaidīgās dārdoņas. Apmetis līkumu drazu un gruvešu kaudzēm uz ielas pie Centre Point, viņš pagāja garām gigantiskajai, zeltainajai Fredija Merkūrija statujai, kas pretējā ielas pusē slējās virs Dominion teātra ieejas: noliekta galva, gaisā pacelta dūre, īsts pagānisks haosa dievs.

Aiz gruvešiem un remontdarbu nožogojumiem iznira paba “Totnema” krāšņi viktoriāniskā fasāde, un Straiks, ar labpatiku juzdams kabatā skaidras naudas žūksni, atvēra durvis un iegāja mierpilnajā Viktorijas laika gaisotnē ar tumši lāsmojošiem kokgriezumiem un misiņa apdari. Zemas matēta stikla starpsienas, apdiluši ādas soli, apzeltīti bāra spoguļi, ķerubi un pilnības ragi vēstīja par pašpaļāvīgu un sakārtotu pasauli, kas patīkami kontrastēja ar izārdīto ielu. Straiks palūdza pinti Doom Bar, aiznesa to uz teju tukšās telpas galu, nolika glāzi uz augsta, apaļa galda zem koši rakstainā griestu kupola un tūdaļ devās uz tualeti, kas stipri oda pēc čurām.

Pēc desmit minūtēm, juzdamies ievērojami omulīgāk, Straiks jau bija izdzēris trešdaļu savas pintes, kas palielināja noguruma anestezējošo iespaidu. Kornvolas alus garšoja pēc mājām, miera un sen zudušas drošības. Tieši pretī pie sienas bija liela un miglaina glezna - dejojoša Viktorijas laiku jaunava ar rozēm rokās. Biklā šķelme raudzījās uz viņu caur ziedlapiņu virpuli, milzīgās krūtis grima baltās auduma krokās, un reālai sievietei viņa līdzinājās tikpat maz kā galds, uz kura stāvēja Straika alus glāze, vai tuklais vīrs ar zirgastē sasietiem matiem, kurš lēja no bāra krāniem alu.

Nu Straika domas atgriezās pie Šarlotes, kura bija neapšaubāmi reāla: skaista, bīstama kā stūrī iedzīta lapsa, gudra, dažreiz amizanta un, izsakoties Straika visvecākā drauga vārdiem, “galīgi sajājusies”. Vai šoreiz viss bija beidzies, tiešām beidzies? Gurduma pārņemtais Straiks atcerējās vakarvakara un šīrīta scēnas. Galu galā Šarlote bija izdarījusi kaut ko tādu, ko viņš nespēja piedot, un bija skaidrs, ka, izbeidzoties anestēzijai, sāpes kļūs briesmīgas; taču tikmēr vēl vajadzēja atrisināt dažus praktiskus jautājumus. Viņi abi bija dzīvojuši Šarlotes stilīgajā, dārgajā divstāvu dzīvoklī Holandparka avēnijā, un tas nozīmēja, ka šonakt pulksten divos Straiks ir brīvprātīgi kļuvis par bezpajumtnieku.

(“Šerlok, pārvācies pie manis! Dieva dēļ, tu taču zini, ka tā būs labāk. Tu varēsi ietaupīt naudu, kamēr iekārtosi savu detektīvbiroju, un es varēšu par tevi rūpēties. Tu nedrīksti palikt viens, kamēr neesi pilnīgi atlabis. Šerlok, nemuļķojies...”

Neviens nekad vairs nesauks viņu par Šerloku. Šerloks ir miris.)

Tā bija pirmā reize viņu ilgajā un vētrainajā attiecību vēsturē, kad Straiks bija aizgājis prom. Pirms tam trīs reizes prom bija skrējusi Šarlote. Starp abiem visu laiku pastāvēja vārdos neizteikta vienošanās: ja Straiks kādreiz aizies, ja nospriedis, ka viss ir līdz kaklam, tad šķiršanās būs pavisam citāda. Jā, Šarlote bija gājusi prom pēc nikniem strīdiem, un tas bija sāpīgi, tomēr abiem bija skaidrs, ka viņa neaiziet pavisam.

Tagad Šarlote nerimsies, līdz neatriebsies viņam tik cietsirdīgi, cik vien spēdama. Šīrīta skandāls Straika birojā neapšaubāmi bija tikai maza uvertīra tam, kas sekos nākamajos mēnešos un pat gados. Viņš savu mūžu nebija sastapis otru tik atriebīgu cilvēku.

Straiks aizkliboja līdz bāra letei, palūdza otru pinti un atgriezās pie galda, lai turpinātu drūmās pārdomas. Aiziedams no Šarlotes, viņš bija nonācis uz reāla posta sliekšņa. Viņa parādi bija tik lieli, ka no nakšņošanas guļammaisā kādā vārtrūmē viņu tagad varēja paglābt vienīgi Džons Bristovs. Jānudien, ja Gilespijs tagad pieprasītu dzēst aizņēmumu, kas bija izmantots pirmajai iemaksai par biroju, Straikam neatliktu nekas cits kā vien dzīvot uz ielas.

(“Mister Straik, es zvanu, lai apvaicātos, kā jums veicas, jo samaksa par šo mēnesi joprojām nav pienākusi... Vai mēs varam to gaidīt tuvākajās dienās?”)

Un visbeidzot (ja jau viņš bija sācis pētīt savas dzīves trūkumus, tad kāpēc gan neaplūkot visus?) pēdējā laikā viņš bija pieņēmies svarā par teju desmit kilogramiem, tāpēc jutās resns un tizls, turklāt tā bija papildu slodze protežētajam apakšstilbam, kas tagad balstījās uz misiņa šķērsstieņa pagaldē. Straiks bija sācis viegli pieklibot tikai tāpēc, ka palielinātā svara dēļ radās noberzumi. Par labu nebija nācis ari garais gājiens cauri Londonai agrā rītā, ar mugursomu plecā. Zinādams, ka gaidāmi bada laiki, viņš bija nolēmis doties uz biroju vislētākajā veidā.

Atkal atgriezies pie bāra, Straiks palūdza trešo pinti. Apsēdies pie galda zem griestu kupola, viņš paņēma savu mobilo un piezvanīja draugam uz galvaspilsētas policiju. Abi bija iedraudzējušies tikai pirms dažiem gadiem, taču šī draudzība bija dzimusi ārkārtas apstākļos.

Tāpat kā Šarlote bija vienīgā, kura dēvēja Straiku par Šer-loku, arī kriminālpolicijas inspektors Ričards Enstiss vienīgais sauca viņu par Mistikbobu, un tagad, izdzirdis drauga balsi, viņš iekliedza šo vārdu klausulē.

“Man ir viens jautājums,” Straiks sacīja.

“Sper laukā!”

“Vai tu zini, kurš vadīja izmeklēšanu Lulas Lendrijas lietā?”

Meklēdams vajadzīgo telefona numuru, Enstiss apjautājās, kā klājas Straika detektīvaģentūrai, labajai kājai un līgavai. Straiks sameloja par visām trim.

"Prieks dzirdēt,” Enstiss līksmi atsaucās. “Okei, te būs Vordla telefona numurs. Normāls čalis. Tiesa gan, pārāk tīksminās par sevi, tomēr viņš tev derēs labāk par Kārveru, Kārvers ir īsts sūdabrālis. Varu aizlikt Vordlam vārdiņu par tevi. Piezvanīšu viņam tūlīt pat, ja gribi.”

Straiks paķēra reklāmlapiņu no plaukta pie sienas un pierakstīja Vordla telefona numuru blakus bildei ar kavalērijas gvardiem.

“Kad tu atnāksi ciemos?” Enstiss jautāja. “Piekāpiet kādu vakaru abi ar Šarloti.”

“Jā, labprāt. Es tev piezvanīšu. Pašlaik darba līdz kaklam.”

Beidzis sarunu, Straiks brīdi sēdēja un domāja, tad piezvanīja kādam, kuru pazina krietni ilgāk nekā Enstisu un kura dzīvesceļš veda tieši pretējā virzienā.

“Tu esi man pakalpojumu parādā, čomiņ,” Straiks teica. “Man vajag informāciju.”

“Kādu?”

“Pasaki pats. Vajag āķi, uz kura noķert policistu.”

Saruna turpinājās divdesmit minūtes ar daudzām pauzēm, kas kļuva arvien garākas un zīmīgākas, līdz pēdīgi Straikam tika nosaukta aptuvena adrese un divu personu vārdi, kurus viņš pierakstīja blakus kavalērijas gvardu bildei, kā arī izskanēja brīdinājums, ko viņš nepierakstīja, bet uztvēra tikpat nopietni, cik nopietni tas bija domāts. Saruna beidzās uz draudzīgas nots, un Straiks, nu jau plati žāvādamies, piezvanīja uz Vordla numuru, kur gandrīz tajā pašā mirklī atsaucās skaļa, skarba balss. “Vordls.”

“Jā, sveiki. Es esmu Kormorans Straiks, un..."

“Kas jūs esat?”

“Kormorans Straiks,” Straiks teica. “Tas ir mans vārds.”

“Ak jā. Nupat zvanīja Enstiss. Jūs esat tas detektīvs? Enstiss teica, ka jūs gribot aprunāties par Lulu Lendriju.”

“Jā gan,” Straiks apstiprināja, apvaldīdams žāvas un pētīdams apgleznotos griestu paneļus, kur atainotā līksmā bakhanālija viņa acu priekšā pārvērtās feju svētkos: “Sapnis vasaras naktī”, vīrs ar ēzeļa galvu. “Bet, patiesību sakot, es gribētu ieskatīties lietas materiālos.”

Vordls iesmējās.

“Paklau, čomiņ, tu jau neesi izglābis dzīvību man.’

“Toties man ir informācija, kas varētu tevi interesēt. Dots pret dotu.”

Iestājās īsa pauze.

“Jādomā, tā nav telefona saruna?”

“Nav gan,” Straiks apstiprināja. “Vai ir kāds krogs, kur tev patiktos iedzert pinti alus pēc smagas darba dienas?”

Pierakstījis, kā sauc pabu netālu no Skotlendjarda, un piekritis, ka būs ērti satikties pēc nedēļas (ja jau agrāk nav iespējams), Straiks beidza sarunu.

Ne jau vienmēr viņam bija klājies šādi. Pirms pāris gadiem viņš bija varējis pratināt lieciniekus un aizdomās turamos, kā vien tīk; tolaik viņš bija līdzīgs šim Vordlam, viņa laiks bija daudz vērtīgāks par citu cilvēku laiku, un viņš varēja izvēlēties, kad, kur un cik ilgi notiks sarunas. Viņam, tāpat kā Vordlam, tolaik nevajadzēja formastērpu; viņa pilnvaras apliecināja amats un prestižs. Tagad viņš bija klibiķis saburzītā kreklā un izmantoja vecus paziņas, lai pierunātu sadarboties policistus, kuri senāk ar lielāko prieku būtu atbildējuši uz viņa zvaniem.

“Sūdabrālis,” Straiks skaļi teica, vārdam atbalsojoties glāzē. Trešā pinte bija garšojusi tik labi, ka glāzē atlika knapa pirksta tiesa.

Iezvanījās mobilais; displejā viņš ieraudzīja sava biroja numuru. Droši vien Robina steidzās paziņot, ka Piters Gilespijs atprasa parādu. Straiks pāradresēja zvanu uz balss pastu, iztukšoja glāzi un devās prom.

Ārā bija gaiša, auksta diena, ietve mitra, peļķes iemirdzējās sudrabā ikreiz, kad saulei garām slīdēja mākonīši. Straiks paņēma cigareti un smēķēdams stāvēja pie “Totnemas” ārdurvīm, noraudzīdamies, kā ielas vidū ap bedri rosās strādnieki. Izsmēķējis cigareti, viņš sāka nesteidzīgi soļot pa Oksfordstrītu, lai nosistu laiku, līdz pagaidu risinājums būs prom un viņš varēs mierīgi likties uz auss.

6

Robina bija nogaidījusi desmit minūtes, lai pārliecinātos, ka Straiks tiešām neatgriezīsies, un tad pēc sirds patikas papļāpājusi pa savu mobilo. Vēsti par viņas saderināšanos draudzenes uztvēra vai nu ar sajūsmas spiedzieniem, vai ar skaudīgām piezīmēm, un Robinu priecēja abi varianti. Pusdienlaikā viņa piešķīra sev brīvu stundu, nopirka trīs līgavu žurnālus un cepumu paciņu, ko atdot lejasstāva kaimiņam (biroja sīknaudas kase - biskvītu kārba ar uzlīmētu etiķeti - tādējādi palika viņai parādā četrdesmit divus pensus), un atgriezās tukšajā birojā, kur pavadīja četrdesmit laimīgas minūtes, pētīdama ziedu pušķus un līgavu tērpus un tvīkdama saldā satraukumā.

Kad patvaļīgi noteiktais pusdienlaiks bija beidzies, Robina nomazgāja tasītes un paplāti un kopā ar cepumiem aiznesa tās atpakaļ misteram Kraudijam. Viņš dedzīgi centās aizkavēt meiteni, iesaistot sarunā, skatiens izklaidīgi slīdēja no viņas lūpām līdz krūtīm un atpakaļ, un Robina, to pamanījusi, nolēma vairīties no viņa visu nedēļu.

Straiks joprojām neatgriezās. Nebija nekā cita, ko darīt, tāpēc Robina sakārtoja sava rakstāmgalda atvilktnes un izmeta ārā krāmus, kas acīmredzot bija uzkrājušies no iepriekšējo pagaidu sekretāru laikiem: divus noputējušus piena šokolādes

kvadrātiņus, nodeldētu nagu vīli un pāris saujas papīra lapiņu ar anonīmiem telefona numuriem un uzšvīkātiem ķeburiem. Tur bija arī kārba ar vecmodīgām, masīvām papīra saspraudēm, kādas viņa nekad nebija redzējusi, un vairāki mazi, tukši, zili bloknoti, kas, lai gan bez virsraksta, tomēr izskatījās oficiāli. Robinai bija pieredze biroja darbā, tāpēc viņa nojauta, ka šie bloknoti varētu būt nočiepti no kādas iestādes krājumiem.

Reizumis iezvanījās biroja telefons. Radās iespaids, ka viņas jaunajam priekšniekam ir daudz vārdu. Viens zvanītājs prasīja pēc “Ogija”, otrs - pēc “Lunkanā”, bet kāda sausa, strupa balss uzstāja, lai “misters Straiks” pēc iespējas ātrāk sazinās ar misteru Pīteru Gilespiju. Robina katru reizi zvanīja Straikam uz mobilo, bet sasniedza tikai balss pastu. Tāpēc ierunāja ziņas, pierakstīja katra zvanītāja vārdu un numuru uz līmlapiņas, ienesa to Straika kabinetā un akurāti pielipināja pie galda virsmas.

Ārā bez rimas dārdēja pneimatiskais urbis. Ap pulksten diviem sāka čīkstēt griesti, jo sarosījās augšstāva kaimiņš; taču visādi citādi sajūta bija tāda, ka Robina šajā namā ir viena. Vientulība kopā ar sajūsmu, kas pārplūdināja viņu ikreiz, kad skatiens pievērsās gredzenam kreisās rokas pirkstā, iedvesa Robinai drosmi. Viņa ķērās pie darba, lai uzkoptu mazo tel-piņu, kurā pagaidām drīkstēja saimniekot.

Tomēr aiz ārējā noplukuma un putekļu kārtām Robina drīz atklāja stingru organizatorisku struktūru un nopriecājās, jo pati pēc dabas bija akurāta un kārtīga. Brūnās kartona mapes (ērmoti vecmodīgas šajos neona toņu plastikāta laikos) plauktos aiz viņas rakstāmgalda bija sarindotas hronoloģiskā secībā, katrai uz muguriņas uzrakstīts kārtas numurs. Atvērusi vienu no tām, viņa ieraudzīja, ka metāla saspraudes izmantotas, lai saturētu kopā atsevišķas lapas. Liela daļa no lapām bija aizpildītas grūti salasāmā, it kā tīši nevīžīgā rokrakstā. Varbūt tā pieņemts strādāt policijā; varbūt Straiks reiz bijis policists.

Dokumentu skapja vidējā atvilktnē Robina atrada žūksni sārtu vēstuļpapīra lapu ar nāves draudiem, ko bija pieminējis

Straiks, un turpat blakus bija plāna kaudzīte ar konfidencialitātes līguma veidlapām. Viņa vienu izlasīja: šī vienošanās paredzēja, ka tās parakstītājs apņemas neizpaust trešajām personām informāciju, ko ieguvis, pildot savus darba pienākumus. Brīdi prātojusi, Robina rūpīgi parakstīja un datēja vienu no dokumentiem, ienesa to Straika kabinetā un nolika uz galda, lai arī viņš varētu parakstīties lapas apakšā uz punktētās līnijas. Šis vienpusīgais klusēšanas zvērests atdzīvināja noslēpumainību un pat romantiku, ko viņa bija cerējusi atrast aiz šīm stikla durvīm ar gravējumu, iekams tās bija atsprāgušas vaļā un Straiks gandrīz bija iegrūdis viņu kāpņu šahtā.

Nolikusi veidlapu uz Straika rakstāmgalda, Robina pamanīja mugursomu, nobāztu stūrī aiz dokumentu skapja. Starp somas rāvējslēdzēja atņirgtajiem zobiem rēgojās savalkāta krekla stērbele, modinātājs un ziepju trauciņš. Robina žigli aizvēra durvis starp kabinetu un priekšistabu, it kā netīšām būtu kļuvusi par liecinieci kaut kam kaunpilnam un privātam. Viņa sasummēja faktus: tumšmataino skaistuli, kas šorīt bija izskrējusi no nama, Straika saskrāpēto seju un viņa - acīmredzot drusku novēloto, bet apņēmīgo - pakaļdzīšanos. Savā jaunajā un jūsmīgajā līgavas statusā Robina bija gatava sirsnīgi just līdzi katram, kuram mīlestībā nav veicies tik labi kā viņai, - ja vien “sirsnīga līdzju-šana” bija pareizais apzīmējums neizsakāmajam priekam, kas viņu pārņēma, jau tikai iedomājoties par to, kādā paradīzē viņa atrodas.

Pulksten piecos Robinas pagaidu šefs joprojām nebija atgriezies, un viņa nolēma, ka drīkst iet mājās. Klusi dungodama, aizpildīja darba stundu uzskaites tabeli, bet, pogādama ciet trenci, jau dziedāja skaļi; pēc tam aizslēdza biroja durvis, iemeta rezerves atslēgu vēstuļspraugā un piesardzīgi kāpa lejup pa metāla kāpnēm, lai dotos ceļā pie Metjū, uz mājām.

7

Pēcpusdienu Straiks pavadīja Londonas Universitātes studentu centrā, kur, apņēmīgā solī un ar nedaudz drūmu sejas izteiksmi pagājis garām reģistratūrai, izvairījās no jautājumiem un no prasības uzrādīt studenta apliecību un mierīgi tika līdz dušām. Tad viņš devās uz kafejnīcu, kur apēda apkaltušu baltmaizes radziņu ar šķiņķi un šokolādes batoniņu. Pēc tam, acīm miglojoties aiz noguruma, viņš smēķēdams klīda apkārt, iegriezdamies lētās bodītēs, lai par Bristova naudu nopirktu dažas mantas, kas nepieciešamas tādam, kurš zaudējis mājvietu.

Pievakarē viņš iekārtojās uz pasēdēšanu itāļu restorānā, bāra letes galā pie sienas nolicis vairākas lielas kārbas, un pamazām sūca alu, līdz pa pusei aizmirsa, kāpēc jānosit laiks.

Birojā Straiks atgriezās īsi pirms astoņiem. Šajā stundā Londona viņam patika vislabāk; darba diena bija beigusies, pabu logi zaigoja kā silti dārgakmeņi, ielās valdīja dzīva rosība, un veclaicīgo namu nesatricināmā pastāvība, atmaigusi laternu gaismā, iedvesa rāmu paļāvību. Likās, tie mierinoši čukst: "Mēs esam redzējuši daudzus tādus kā tu,” - vismaz tā šķita Strai-kam, kurš kliboja pa Oksfordstrītu, nesdams iesaiņotu saliekamo gultu. Tepat šajā senajā, ļaužu pilnajā pilsētā pukstēja septiņarpus miljoni siržu, un daudzas noteikti sāpēja krietni stiprāk par viņējo. Gurdi soļodams garām slēgtiem veikaliem, kamēr debesis virs galvas satumsa indigo krāsā, Straiks atrada mierinājumu pilsētas plašumā un savā anonimitātē.

Tas bija īsts varoņdarbs - uzstīvēt saliekamo gultu pa metāla kāpnēm līdz trešajam stāvam, un, kad Straiks sasniedza durvis, uz kurām bija iegravēts viņa vārds, sāpes labajā stilbā jau bija neciešamas. Pārvietojis visu svaru uz kreiso kāju, viņš mirkli atbalstījās ar plecu pret durvīm un vēroja, kā stikls aizsvīst no smagās elpas.

“Resnais maita,” viņš skaļi noteica. “Vecais sprāgoņa.”

Noslaucījis nosvīdušo pieri, viņš atslēdza durvis un ienesa pirkumus pār slieksni. Birojā pastūma malā rakstāmgaldu, atlocīja saliekamo gultu, atritināja uz tās guļammaisu, paņēma lēto tējkannu un uzpildīja to no izlietnes krāna aiz stikla durvīm.

Vakariņās bija ātri pagatavojamie Pot Noodle makaroni, ko Straiks bija izraudzījies tāpēc, ka tie atgādināja karavīra sausās pārtikas rezervi; veikalā viņš automātiski pastiepa roku pēc šīm nūdelēm, jo ēdiens, kas ātri uzsildāms, virsū uzlejot karstu ūdeni, dziļi apziņā saistījās ar pagaidu pajumti. Kad ūdens uzvārījās, viņš ielēja to Pot Noodle trauciņā, apsēdās krēslā pie rakstāmgalda, ēda atvilgušās nūdeles ar studentu kafejnīcā nočieptu plastmasas dakšiņu, raudzījās pa logu uz gandrīz tukšo, satumsušo ielu, kuras tālajā galā dūca garāmbraucošās mašīnas, un klausījās, kā divus stāvus zemāk kafejnīcā “12 taktis” sulīgi ducina basģitāra.

Viņš bija nakšņojis arī sliktākās vietās. Uz akmens grīdas daudzstāvu autostāvvietā Angolā vai, piemēram, sabombardētā metālfabrikā, kur viņi bija uzslējuši teltis un rītos pēc pamošanās atklepojuši melnus sodrējus; bet vissliktāk bija kādā Norfolkas komūnā, uz kurieni māte bija atvilkusi astoņgadīgo Kormoranu un vienu no viņa pusmāsām, sešus gadus vecu. Viņš atcerējās neomulīgās gultas slimnīcā, kur bija gulējis mēnešiem ilgi, dažādus skvotus (arī kopā ar māti) un ledaini aukstus mežus, kur bija jāuzturas armijas manevru laikā. Lai cik vienkārša un trūcīga izskatījās saliekamā gultiņa kailās spuldzes gaismā, salīdzinājumā ar šīm atmiņām tā jau bija īsta greznība.

Iegādājoties nepieciešamo un iekārtojot šo nosacīto mitekli, Straiks iejutās senajā karavīra ikdienā, kur bija jādara tas, kas jādara, bez jautājumiem un kurnēšanas. Viņš izmeta tukšo Pot Noodle trauciņu, ieslēdza lampu un apsēdās pie rakstāmgalda, kur savu darba dienu bija pavadījusi Robina.

Viņš sagatavoja visu, kas vajadzīgs, lai sāktu izmeklēt jaunu lietu, - kartona mapi, tīras papīra lapas un metāla saspraudi, bloknotu, kurā bija pierakstījis sarunu ar Bristovu, reklāmlapiņu no “Totnemas”, Bristova vizītkarti - un ievēroja, ka atvilktnēs valda kārtība, no monitora ir noslaucīti putekļi, ir aizvāktas tukšās tases un visas drazas un telpā viegli smaržo pēc mazgāšanas šķīduma Pledge. Mazliet ziņkārīgi viņš atvēra sīknaudas kārbu un ieraudzīja zīmīti, kur Robinas akurātajā, apaļīgajā rokrakstā tika vēstīts, ka Straiks ir viņai parādā četrdesmit divus centus par šokolādes cepumiem. Straiks paņēma maku un ielika skārda kārbā četrdesmit mārciņas no Bristova iedotajām; pēc tam apķērās, noskaitīja četrdesmit divus centus un sabēra tos virsū banknotēm.

Tad viņš izraudzījās vienu no pildspalvām, ko Robina bija glīti sakārtojusi augšējā atvilktnē, un sāka ātri un raiti rakstīt, vispirms atzīmējis datumu. Lapas, uz kurām bija pierakstīta saruna ar Bristovu, viņš izplēsa no bloknota un atsevišķi pievienoja mapei; tika atzīmēts viss, kas izdarīts līdz šim, ieskaitot zvanus Enstisam un Vordlam, kā arī saglabāti viņu telefona numuri (toties izmeklēšanas materiālos netika iekļauti dati par to paziņu, kurš piegādāja noderīgus vārdus un adreses).

Visbeidzot Straiks piešķīra savai jaunajai lietai kārtas numuru un kopā ar nosaukumu Pēkšņo nāve, Lulo Lendrija uzrakstīja to uz mapes muguriņas, pirms ievietoja mapi attiecīgā plaukta labajā stūrī.

Un nu viņš beidzot atvēra aploksni, kurā, kā bija apgalvojis Bristovs, atradās būtiski svarīgu, policijas nepamanītu faktu

izklāsts. Advokāta rokraksts bija akurāts, blivs, ar slīpumu pa kreisi. Kā jau Bristovs bija teicis, piezīmes lielākoties attiecās uz cilvēku, ko viņš dēvēja par Skrējēju.

Skrējējs bija gara auguma melnādainais, kura seju apslēpa šalle un kuru bija fiksējusi novērošanas videokamera nakts autobusā, kas kursēja no Islingtonas uz Vestendu. Puisis bija iekāpis autobusā apmēram piecpadsmit minūtes pirms Lulas Lendrijas nāves. Pēc tam viņš parādījās videokameras ierakstā Meifērā, pulksten 1.39 iedams uz Lendrijas mājas pusi. Viņš apstājās iepretim kamerai, ieskatījās papīra lapiņā (iesp., adrese vai maršruts? - izpalīdzīgi piezīmēja Bristovs) un izgāja no kadra.

Drīz viņu atkal notvēra tā pati videokamera, kurai viņš paskrēja garām pulksten 2.12 un nozuda skatienam. Aizskrien o+rs melnais - iesp., stāvējis uz vakts? Iztraucēts, zogot mašīnu? Tajā brīdī aiz stūra iedarbojās auto signalizācija, bija piezīmējis Bristovs.

Visbeidzot videoierakstā bija redzams melnādainais, ļoti līdzīgs skrējējam. Tas gāja pa ielu netālu no Greisinnskvēra, dažu jūdžu attālumā no notikuma vietas, vairāk uz rīta pusi. seja joprojām aizsegta, piebilda Bristovs.

Straiks sāka berzēt acis un saviebās sāpēs, jo bija aizmirsis, ka viena no tām ir uzdauzīta. Galva mazliet reiba, uzmācās nervozitāte, un tā bija droša zīme, ka viņš ir pilnīgi pārguris. Viņš gari un grūti nopūtās un vēlreiz pārskatīja Bristova rakstīto, spalvainajā dūrē sažņaudzis pildspalvu, gatavs šo to piezīmēt arī pats.

Varbūt advokāta amatā, kas bija nodrošinājis tik elegantu un reljefu vizītkarti, Bristovs tulkoja likumus bezkaislīgi un objektīvi, taču aploksnes saturs tikai nostiprināja Straika pārliecību, ka privātajā dzīvē viņa klientu ir apsēdusi uzmācīga ideja par Skrējēju. Lai vai kas būtu radījis šo ideju - varbūt advokāts klusībā baidījās no urbānā rēga, melnādainā noziedznieka, varbūt pastāvēja cits, dziļāks, personiskāks cēlonis -, bija pilnīgi neiedomājami, ka policija nebūtu ieinteresējusies par Skrējēju un viņa biedru (varbūt palīgu, varbūt autozagli), un noteikti bija kāds pamatots iemesls, kura dēļ abi vairs netika turēti aizdomās.

Straiks plati nožāvājās un pievērsās Bristova piezīmju otrajai lapai.

Plk<;+ 14-СГ Deriks Vil9or\9, dežurējošai? apsarga, 5aju+ā<s slik+i un devā-5 uz tualeti, kur uzturējām apmēram 15" minūtes. Tā+ad I5- minūtes pirms Lulas nāves vestibilā neviena nebija, jebkurš varēja nemanīts ieiet namā un iziet no tā. Vilsons atgriezās no tualetes tikai pēc. Lulas kritiena, kad izdzirda Tenzijas Bestigi kliedzienus

$is intervāls precīzi sakrīt ar laiku, ko būtu vajadzējis Skrējējam, lai tiktu līdz Kentingerngārdensas 13. namam, ja videonoveroSanas kamerai uz Olderbrukroudas un Belamī-roudas stūra viņš pagāja garām pīkst 1.39.

"Interesanti,” Straiks norūca, berzēdams pieri, “kā viņš caur durvīm varēja saredzēt, ka apsargs tup mazmājiņā?”

Es aprunājos ar Deriku Vilsonu, un viņš labprāt tiksies ar Jums

Varu derēt, ka viņam ir samaksāts, Straiks nodomāja, zem šī pēdējā teikuma pamanījis apsarga telefona numuru.

Viņš nolika pildspalvu, ar kuru bija grasījies rakstīt piezīmes, un pievienoja Bristova pierakstus pārējiem papīriem. Tad izslēdza galda lampu un aizkliboja uz kāpņu telpas tualeti pačurāt. Pie saplaisājušās izlietnes iztīrījis zobus, viņš aizslēdza stikla durvis, uzlika modinātāju un izģērbās.

Ielas laternas neona gaismā Straiks atsprādzēja protēzi, atdalīja to no smeldzošā kājas stumbeņa un noņēma gela polsteri, kas vairs nebija spējis pasargāt no sāpēm. Kājas protēzi viņš nolika blakus mobilajam telefonam, kas bija atstāts uzlādēties, ielīda guļammaisā, atgūlās, sakrustojis rokas aiz pakauša, un skatījās griestos. Kā jau viņš bija baidījies, svina smagais fiziskais nogurums nespēja nomierināt satraukto prātu. Atkal sarosījās vecā liga, mocīdama, tirdīdama.

Diez ko viņa pašlaik dara?

Vakar vakarā, kādā paralēlā kosmosā, viņš bija mitinājies prestižākajā Londonas rajonā, skaistā dzīvokli kopā ar sievieti, kuras dēļ ikviens vīrietis, tiklīdz bija uz viņu paskatījies, nopētīja Straiku ar neticīgu skaudību.

“Kāpēc tu vienkārši nepārvācies pie manis? Ak, Dieva dēļ, Šerlok, vai tad tas nebūtu prātīgi? Kāpēc ne?"

Straiks jau pašā sākumā bija zinājis, ka tā ir kļūda. To viņi bija izmēģinājuši jau agrāk, un katra nākamā katastrofa bija lielāka par iepriekšējo.

“Mēs taču esam saderinājušies, Dieva dēļ! Kāpēc tu negribi dzīvot pie manis?”

Viņa bija centusies pierādīt, ka, gandrīz zaudēdama Straiku uz mūžu, ir mainījusies tikpat neatgriezeniski kā viņš ar savu atlikušo pusotru kāju.

“Man nevajag gredzenu. Nemuļķojies, Šerlok. Visa nauda tev vajadzīga jaunajam biznesam.”

Straiks aizvēra acis. Kopš šī rīta vairs nebija ceļa atpakaļ. Viņa bija samelojusi vienu reizi par daudz, turklāt par kaut ko pārāk svarīgu. Tomēr Straiks vēlreiz apdomāja to visu gluži kā sen atrisinātu vienādojumu, baidīdamies, ka ir pieļāvis kādu elementāru kļūdu. Rūpīgi sasummēja pastāvīgi mainīgos datumus, liegšanos iet uz aptieku vai pie ārsta, dusmu lēkmes, ar kurām viņa reaģēja uz jebkuru lūgumu sniegt paskaidrojumus, un pēc tam - negaidīto paziņojumu, ka viss ir beidzies, bez mazākā pierādījuma, ka jūtas vispār bijušas īstas. Balstoties uz to un uz daudziem citiem aizdomīgiem apstākļiem, Straiks visai sāpīgā veidā nonāca pie atziņas, ka Šarlote ir patoloģiska mele un jūt nepieciešamību provocēt, izzobot, pārbaudīt pacietību.

“Velns parāvis, neuzdrošinies te meklēt sazin kādus pierādījumus! Neuzdrošinies izturēties pret mani kā pret kaut kādu sapīpējušos zaldātu! Es tev neesmu nekāda krimināllieta, kas jāatrisina; tu apgalvo, ka mīli mani, bet pats netici nevienam manam vārdam...”

Taču meli bija ieaudušies Šarlotes būtībā, viņas dzīvē; šo melu dēļ kļuva arvien grūtāk mīlēt viņu, dzīvot kopā ar viņu, pūlēties panākt, lai viņa saka patiesību, censties saglabāt saikni ar realitāti. Kā gan bija varējis gadīties, ka Straiks, kopš agras jaunības juzdams nepieciešamību izmeklēt, zināt skaidri, atrast atbildi uz katru miklu, bija varējis tik stipri un tik ilgi mīlēt meiteni, kura meloja tikpat pašsaprotami, kā citas sievietes elpo? “Tas ir beidzies,” viņš sev sacīja. “Tam bija jānotiek.” Tomēr viņš nebija gribējis atzīties Enstisam un nespētu atzīties ari nevienam citam, vismaz pagaidām. Londonā Straikam visur bija draugi, kuri ar prieku dotu viņam pajumti, tūdaļ vērtu vaļā viesu istabu un ledusskapi, no sirds vēlētos mierināt un palīdzēt. Taču, lai atlīdzinātu par ērtu gultu un namamātes gatavotām maltītēm, būtu jāsēd pie virtuves galda, kad tīrās pidžamās saģērbtie bērni būtu nolikti gulēt, no jauna jāizdzlvo pēdējā derdzīgā kauja ar Šarloti un jāpieņem draugu sievu un mīļāko sašutuma pilnā līdzjūtība un žēlošana. Tad viņš labāk deva priekšroku drūmai vientulībai, nūdelēm un guļammaisam.

Straiks joprojām juta savu neesošo pēdu, kas bija atrauta no stilba pirms divarpus gadiem. Tā joprojām bija tepat guļammaisā; ja gribēja, viņš varēja pakustināt zudušos pirkstus. Lai gan pārgurums bija milzīgs, Straiks aizmiga tikai pēc krietna brīža un visos sapņos redzēja Šarloti - burvīgu, izsmējīgu un apmātu.

Otra daļa

Non ignara mali miseris succurrere disco.

Pazīstot ciešanas labi, es nelaimē kritušos balstu.

Vergilijs, “Eneīda", 1. grāmata (,Atdzejojis Augusts Ģiezens)

1

““Par Lulas Lendrijas nāvi ir rakstīts neskaitāmās avīzēs un stundām ilgi runāts televīzijā, taču reti ir uzdots jautājums: kāpēc mums nav vienalga?

Protams, viņa bija skaista, un skaistas meitenes ir veicinājušas preses izdevumu noietu jau kopš tiem laikiem, kad Deina Gibsons sāka zīmēt žurnālam New Yorker daiļas sirēnas ar pievērtiem plakstiņiem.

Piedevām Lula bija melnādaina vai, pareizāk sakot, viņas āda bija burvīgā cafe au lait tonī, un tas, kā mums pastāvīgi tika atgādināts, simbolizēja progresu tādā industrijā, kas nodarbojas tikai ar ārieni. (Šeit man rodas šaubas: vai nevarētu būt, ka šajā sezonā modē bija tieši cafe au lait tonis? Vai modes industrijā pēc Lendrijas pēkšņi ieplūda melnādainu sieviešu vilnis? Vai viņas panākumi krasi mainīja mūsu priekšstatus par sievietes skaistumu? Vai melnas Bārbijas tagad pārdod lielākā daudzumā nekā baltas?)

Protams, reālās Lendrijas tuvinieki un draugi tagad dziļi sēro, un es izsaku viņiem sirsnīgu līdzjūtību. Taču mēs, lasītāji un skatītāji, nepārdzīvojam personiskas bēdas, kuras attaisnotu mūsu pārmērīgo interesi. Jaunas sievietes katru dienu iet bojā “traģiskos” (tas ir - nedabiskos) apstākļos: autoavārijās, no

narkotiku pārdozēšanas un dažreiz ari tāpēc, ka ir badojušās, lai tiktu pie tādas figūras, kādu reklamē Lula un viņas amata māsas. Vai kādai no šim mirušajām meitenēm mēs veltām vairāk par paviršu domu, kad pāršķiram lapu ar viņu fotogrāfijām un aizmirstam šīs ikdienišķās sejas?”"

Robina ieturēja pauzi, lai iedzertu kafiju un noklepotos. "Pagaidām dikti svētulīgi,” nomurmināja Straiks.

Viņš sēdēja Robinas rakstāmgalda galā un līmēja uz lapām fotogrāfijas, katrai piešķirdams kārtas numuru un aprakstu, ko savukārt iekļāva satura rādītājā. Robina atsāka lasīt tekstu no monitora.

“"Tomēr mūsu lielā interese un pat bēdas ir saprotamas. Var apgalvot, ka līdz Lendrijas liktenīgajam kritienam desmitiem tūkstoši sieviešu bija ilgojušās atrasties viņas vietā. Pēc tam kad bija aizvestas Lulas Lendrijas mirstīgās atliekas, neskaitāmas raudošas meitenes nesa nolikt ziedus pie nama, kurā Lendrijai bija piederējis penthausa dzīvoklis četrarpus miljonu mārciņu vērtībā. Jājautā - vai kādu no jaunajām modelēm, kuras dzenas pēc slavas tabloidos, ir apturējis Lulas Lendrijas nežēlīgais kritiens no šis slavas virsotnēm?”"

“Cik var muldēt,” Straiks noteica un steigšus piebilda: “To es teicu viņai, nevis jums. To raksta sieviete, vai ne?”

“Jā, kāda Melānija Telforda,” Robina apstiprināja, atgriezusies raksta sākumā, kur fotogrāfijā bija redzama ari pati žurnāliste - pusmūža blondīne ar masīvu žokli. “Vai nelasīt tālāk?” “Nē, nē, lasiet vien.”

Robina noklepojās vēlreiz un turpināja:

““Atbilde noteikti ir “nē”.” Tas ir par to jauno modeļu apturēšanu."

“Jā, sapratu.”

“Nu tā... “Simt gadu pēc tam, kad Emelina Pankhērsta cīnījusies par sieviešu tiesībām, vesela nenobriedušu sieviešu paaudze nevēlas neko citu kā vien iegūt tādu pašu statusu, kāds bijis papīra lellei, plakanai bildītei, aiz kuras leģendārajiem piedzīvojumiem slēpjas tādi psihiski traucējumi un stress, ka beigu beigās ir jālec lejā no ceturtā stāva. Bet galvenais ir āriene: modes dizainers Gijs Somē nekavējās informēt presi, ka nāves brīdi Lula bijusi vienā no viņa tērpiem, un pēc viņas nāves visa Somē kolekcija tika izpārdota divdesmit četru stundu laikā. Vai gan var būt labāka reklāma par to, ka Lula Lendrija nolēmusi stāties sava Radītāja priekšā, tērpusies Somē kleitā?

Nē, patiesībā mēs apraudam ne jau šīs jaunās sievietes nāvi, jo viņa mūsu apziņā nebija reālāka par Deinas Gibsona zīmētajām daiļavām. Mēs sērojam par fizisku tēlu, kas ņirbējis bulvāru presē un slavenību žurnālos; par tēlu, kas pārdevis mums apģērbus, rokassomiņas un priekšstatu par slavu, taču Lulas nāve ir pierādījusi, ka šī slava nav nekas cits kā tukšs ziepju burbulis. Ja mēs būtu godīgi pret sevi, tad atzītu, ka patiesībā mums pietrūkst lasāmvielas par šīs dzīves baudītājas dēkām. Viņa ir dzīvojusi kā komiksu varone, un tagad mēs vairs nevarēsim lasīt par viņas dzīvi, kurā bija gan narkotikas un vētraini notikumi, gan modīgi tērpi un nepastāvīgs mīļākais.

Dzeltenā prese, kas pārtiek no stāstiem par slavenībām, atspoguļoja Lulas bēres tikpat sīki kā jebkuras zvaigžņu kāzas, un šīs preses izdevēji noteikti sēros par viņas nāvi ilgāk nekā vairums citu. Mums tika parādītas fotogrāfijas ar vairākām raudošām slavenībām, bet Lendrijas radiniekiem bija atvēlēts vismazākais fotoattēls, jo viņi, redziet, ir apbrīnojami nefoto-gēniski.

Tomēr mani aizkustināja vienas bērinieces stāsts. Acīmredzot nenojauzdama, ka sarunājas ar reportieri, viņa tam pastāstīja, ka ar Lulu iepazinusies rehabilitācijas klīnikā un abas iedraudzējušās. Atvadu ceremonijas laikā šī meitene sēdēja pēdējā solu rindā un pēc tam aizgāja tikpat neuzkrītoši kā atnākusi. Viņa nepārdeva savu stāstu par naudu, kā tagad rīkojas daudzi citi, kas dzīvē sastapušies ar Lendriju. Kaut ko cilvēcīgu par reālo Lulu mums vēstī tas, ka viņai bija patiesi pieķērusies šī vienkāršā meitene. Bet mums, pārējiem...””

“Vai tur nav teikts, kā sauca to vienkāršo meiteni no rehabilitācijas klīnikas?” Straiks viņu pārtrauca.

Robina klusēdama pārlaida acis rakstam.

“Nē.”

Straiks pakasīja pavirši skūto zodu.

“Bristovs nepieminēja nekādu draudzeni no rehabilitācijas klīnikas.”

“Vai jūs domājat, ka viņa varētu būt svarīga?” Robina dedzīgi noprasīja, ar visu krēslu pagriezdamās pret Straiku.

“Varētu būt interesanti parunāt ar kādu, kura iepazinusies ar Lulu klīnikā, nevis naktsklubā.”

Straiks bija uzdevis Robinai internētā pameklēt Lulas paziņas tikai tāpēc, ka nevarēja atrast viņai citu darbu. Robina jau bija piezvanījusi apsargam Derikam Vilsonam un norunājusi viņam tikšanos ar Straiku piektdienas rītā Brikstonas kafejnīcā "Fenikss”. Pienākušais pasts sastāvēja no diviem apkārtrakstiem un pēdējā brīdinājuma par kādu parādu; zvanījis nebija neviens, un birojā viņa jau bija sakārtojusi visu, ko varēja sarindot pēc alfabēta vai sašķirot pēc kategorijām un krāsām.

Straiku bija iedvesmojis tas, cik sekmīgi Robina vakar atradusi informāciju tīmeklī, tāpēc viņš bija uzdevis turpināt meklējumus, kaut ari tas šķita visai bezjēdzīgi. Jau kādu stundu Robina lasīja savam šefam vecus avlžrakstus par Lendriju un viņas paziņām, kamēr Straiks šķiroja kvītis, telefona rēķinus un fotogrāfijas, kuras attiecās uz otru izmeklējamo lietu - no tām divām, kas viņam bija.

"Tad varbūt paskatīties, vai izdosies uzzināt kaut ko vairāk par to meiteni?” Robina jautāja.

“Aha,” Straiks izklaidīgi atteica, pētīdams fotoattēlu, kurā bija redzams drukns, uzvalkā ģērbies vīrietis ar papliku pauri un kārdinoša rudmate apspīlētos džinsos. Virs uzvalkā bija misters Džefrijs Huks; taču rudmatei nebija nekādas līdzības ar misis Huku - Straika vienīgo klienti pirms Bristova ierašanās. Straiks piešķīra fotogrāfijai numuru 12 un ievietoja to misis Hukas mapē, kamēr Robina atkal pievērsās datoram.

Bridi valdīja klusums, tikai švīkstēja fotogrāfijas un tastatūru klabināja Robinas īsie nadziņi. Kabineta durvis Straikam aiz muguras bija rūpīgi aizvērtas, lai apslēptu saliekamo gultu un citas pazīmes, kas liecināja, ka viņš tur iekārtojies uz dzīvošanu, un birojā stipri smaržoja pēc mākslīgiem citroniem, jo pirms Robinas atnākšanas Straiks bija dāsni izsmidzinājis lētu gaisa atsvaidzinātāju. Lai Robina nenodomātu, ka šefs apsēžas viņas rakstāmgalda galā, kaut kādas seksuālas intereses mudināts, viņš pirms apsēšanās notēloja, ka tikai nupat ir pamanījis saderināšanās gredzenu, un piecas minūtes risināja pieklājīgu, absolūti bezpersonisku sarunu par savas sekretāres līgavaini. Straiks uzzināja, ka Metjū ir jaunizcepts finanšu speciālists, ka Robina pagājušā mēnesī ir pārcēlusies no Jorkšīras pie viņa uz Londonu un ka piestrādā par pagaidu sekretāri tikai īslaicīgi, līdz atradīs pastāvīgu darbu.

“Kā jums liekas, vai viņa varētu būt kādā no šīm fotogrāfijām?” Robina pēc brīža iejautājās. “Tā meitene no rehabilitācijas klīnikas?”

Viss ekrāns bija pilns ar vienāda lieluma fotoattēliem, kuros bija redzami melnā tērpušies bērinieki, kas virzījās no kreisās puses uz labo. Fonā visur bija norobežojuma barjeras un miglainas pūļa sejas.

Skatienu visvairāk piesaistīja ļoti gara, bāla meitene ar zeltainiem, astītē sasietiem matiem un elegantu cepurīti no melna tilla un strausa spalvām. Straiks viņu pazina, tāpat kā pazina visi: tā bija Siāra Portere, modele, ar kuru kopā Lula pavadījusi lielu daļu no savas pēdējās dienas šaisaulē; draudzene, ar kuru kopā Lendrija piedalījusies vienā no slavenākajām savas karjeras fotosesijām. Portere, skaista un skumja, soļoja bēru gājienā. Izskatījās, ka viņa ieradusies vienatnē, jo neviena plauksta nebalstīja viņas trauslo elkoni un nekļāvās pie slaidās muguras.

Blakus Porteres bildei bija foto ar parakstu “Kino producents Fredijs Bestigi ar sievu Tenziju” Bestigi bija drukns kā bullis, ar īsām kājām, platām, izrieztām krūtīm un resnu kaklu. Sirmie mati apcirpti ezītī, seja vienās krunkās, maisiņos un dzimumzīmēs, gaļīgais deguns slējās tajā kā augonis. Tomēr viņš izskatījās impozants savā dārgajā, melnajā mētelī, ar ēteriski tievo, jauno sievu pie sāniem. Tenzijas seja tikpat kā nebija saredzama aiz paceltās kažoka apkakles un milzīgajām, apaļajām saulesbrillēm.

Augšējās rindas pēdējā bildē bija redzams modes dizainers Gijs Somē, kalsns, melnādains, ģērbies tumšzilos ekstravaganta piegriezuma vizītsvārkos. Tumšā galva bija noliekta, un gaisma krita tā, ka sejas izteiksmi nevarēja saskatīt, toties auss ļipiņā kā zvaigznes laistījās trīs lieli briljanta auskari. Arī viņš, tāpat kā Portere, acīmredzot bija ieradies vienatnē, lai gan kadrā līdz ar viņu bija iekļuvuši vēl daži citi bērinieki, ne tik slaveni, lai viņu vārdi tiktu pieminēti foto parakstā.

Straiks ar visu krēslu pievirzījās tuvāk monitoram, tomēr pielūkodams, lai paliktu izstieptas rokas attālumā no Robinas. Viens no vārdā nenosauktajiem pavadītājiem, kuram pusi sejas nošķēla bildes mala, bija Džons Bristovs: viņu varēja pazīt pēc īsās augšlūpas un kāmja zobiem. Vienu roku viņš bija aplicis ap pleciem bēdu sagrauztai sirmai dāmai; viņas seja bija iekritusi un rēgaini bāla, tajā vīdēja skaudrs izmisums, spējīgs aizkustināt ikvienu. Aiz šī pāra stāvēja gara auguma vīrietis ar tik augstprātīgu sejas izteiksmi, it kā nicinātu pūli, kurā spiests atrasties.

“Neredzu nevienu, kura varētu būt tā vienkāršā meitene,” Robina sacīja, pievērsdamās nākamajām bildēm ar slaveniem un skaistiem cilvēkiem, kuri rādīja skumju un nopietnu seju. “O, skatieties... Evans Dafīlds!”

Dafīlds bija ģērbies melnā T kreklā, melnos džinsos un melnā militāra stila mētelī. Arī mati bija melni, kalsnās sejas vaibsti asi, leduszilās acis raudzījās tieši fotoobjektīvā. Viņam blakus stāvēja dūšīgs vīrs uzvalkā un bažīga, paveca sieviete, kura bija pavērusi muti un pacēlusi roku tādā žestā, it kā grasītos lauzt sev ceļu caur pūli; Dafīlds bija augumā garāks par tiem abiem, taču salīdzinājumā ar viņiem izskatījās trausls. Šī trijotne atgādināja Straikam vecākus, kuri ved sasirgušu dēlu

projām no svinībām. Straiks ievēroja, ka Dafīlds, lai gan izskatās apjucis un nobēdājies, ir ļoti rūpīgi ietonējis acu kontūru.

“Re, kādi ziedi!”

Dafīlds aizslīdēja augšup pa ekrānu un nozuda: Robina bija apstājusies pie fotogrāfijas, kurā bija redzams milzīgs vainags. Sākumā Straiks nosprieda, ka tam ir sirds forma, taču tad aptvēra, ka baltie rožu ziedi veido eņģeļa spārnus. Attēla stūri bija ievietots otrs, mazāks - pievienotās kartītes palielinājums.

“Dusi mierā, eņģei Lula. DIbijs Maks,” Robina nolasīja skaļi.

“Dlbijs Maks? Tas reperis? Tātad abi ir bijuši pazīstami?”

“Diezin vai; bet viņš tak bija noīrējis dzīvokli Lulas mājā, un viņa ir pieminēta dažās Dībija dziesmās. Reportieri sacēla veselu jandāliņu par to, ka viņš pošas apmesties Lulas mājā...”

"Jūs tiešām daudz zināt par šo tematu.”

“Ak, tikai no žurnāliem,” Robina nenoteikti attrauca, atgriezdamās pie bērinieku fotogrāfijām.

“Kas tas par tādu vārdu - “Dlbijs”?” Straiks skaļi domāja.

“Tas ir no viņa iniciāļiem - D. B.,” Robina tos izrunāja uzsvērti skaidri. “Viņa īstais vārds ir Derils Brendons Makdonalds.”

"Jūs fanojat par repu?”

“Nē,” Robina atbildēja, nenovērsdamās no monitora. “Es vienkārši ielāgoju tamlīdzīgas lietas."

Viņa aizvēra attēlus un atsāka klabināt taustiņus. Straiks atkal pievērsās fotogrāfijām. Nākamajā bildē misters Džefrijs Huks skūpstīja savu rudmataino draudzeni pie īlingas Brodve-jas metrostacijas; viņa plauksta mīcīja rudmates apaļo, džinsos iespīlēto dibenvaigu.

“Paskatieties, te ir viens YouTube video,” ierunājās Robina. “Dlbijs Maks runā par Lulu pēc viņas nāves.”

“Rādiet šurp.” Straiks paripināja krēslu kādu metru uz priekšu, tad attapās un paripināja to pusmetru atpakaļ.

Graudainais, trīsreiz četras collas lielais video kadrs notrīcēja un atdzīvojās. Melnā ādas krēslā ar seju pret intervētāju sēdēja būdlgs, tumšādains puisis ar skūtu galvu, saulesbrillēs un kapučjakā, kniedes uz jakas krūtīm veidoja dūres attēlu.

“...par Lulas Lendrijas pašnāvību?” teica intervētājs, anglis.

“Tas bija vāks, vecīt, pilnīgais vāks,” Dibijs atbildēja, pārvilkdams ar plaukstu pār pliko galvu. Balss bija klusa, dobja un aizsmakusi, viņš tikko manāmi šļupstēja. “Tā notiek, ja tu izsities uz augšu: tevi vajā un beigās iedzen grīdā. Viss aiz skaudības, čomiņ. Tie maucīgie reportieri izgrūda viņu laukā pa to logu. Lai dus mierā, tā es teikšu. Tagad viņai ir miers.”

“Tūlīt pēc ierašanās Londonā jūs esat pārcietis īstu šoku,” intervētājs sacīja. “Viņa taču burtiski aizlidoja garām jūsu logiem, vai ne?”

Dibijs Maks vilcinājās ar atbildi. Sēdēja pilnīgi nekustīgi un raudzījās uz intervētāju caur savām tumšajām lēcām. Tad viņš teica:

“Manis tur nebija. Vai kāds samuldējis, ka es tur biju?”

Intervētājs izgrūda nervozu smiekliņu, ko steigšus noslāpēja.

“Ak Dievs, nē, kur nu - nē...”

Dibijs pagrieza galvu un uzrunāja kādu aizkadrā.

“Man vajadzēja ņemt līdzi advokātus?”

Intervētājs izplūda pieglaimīgos smieklos. Dibijs bez smaida pievērsās viņam.

“Dībij Mak,” intervētājs aizelsies teica, “liels paldies, ka atvēlējāt mums laiku.”

Ekrānā uz priekšu pastiepās balta roka; Dibijs pacēla sažņaugtu dūri. Baltā roka tūdaļ sekoja šai priekšzīmei, un abi sabakstījās ar pirkstu kauliņiem. Aizkadrā kāds ņirdzīgi iesmējās. Videoieraksts beidzās.

“Tie maucigie reportieri izgrūda viņu laukā pa to logu" Straiks atkārtoja, aizripinādams krēslu atpakaļ vietā. “Interesants viedoklis.”

Bikšu kabatā ievibrējās mobilais, viņš to izvilka un ieskatījās displejā. Ieraugot Šarlotes vārdu un īsziņu, asinīs ietriecās adrenalīns, it kā viņš būtu ieraudzījis uzglūnam plēsoņu.

Piektdien nebūšu mājās no 9 līdz 12, ja gribi savākt savas mantas.

"Ko?” Viņš neskaidri apjauta, ka Robina nupat ir kaut ko teikusi.

"Es saku: te ir viens drausmīgs raksts par Lulas bioloģisko māti.”

“Okei. Nolasiet.”

Viņš noglabāja mobilo atpakaļ kabatā, atkal noliecās pār misis Hukas mapi un juta, ka domas atbalsojas galvā tā, it kā tur kāds būtu iebliezis pa gongu.

Šarlote izturējās aizdomīgi prātīgi: tēloja, ka ir nomierinājusies. Abu nebeidzamo, sarežģīto dueli viņa bija pārcēlusi jaunā līmenī, kas nekad iepriekš nebija ne sasniegts, ne pārbaudīts: “Tagad uzvedīsimies kā pieauguši cilvēki.” Varbūt Straikam mugurā ietrieksies duncis, tiklīdz viņš ieies pa viņas dzīvokļa durvīm; varbūt guļamistabā pie kamīna viņš ieraudzīs Šarlotes līķi ar pārgrieztām vēnām, recējošu asiņu peļķē.

Robinas balss skanēja fonā kā putekļsūcēja dūkoņa. Straiks ar piespiešanos koncentrēja uzmanību.

““...romantisko stāstu par savām attiecībām ar melnādaino puisi viņa pārdeva katram dzeltenās preses žurnālistam, kurš vien piekrita maksāt. Toties Marlēnas Higsones bijušo kaimiņu atmiņās nav ne vēsts no romantikas. “Viņa bija palaistuve,” saka Vivjena Krenfīlda, kura dzīvoja vienu stāvu augstāk par Hig-soni, kad tā bija gaidībās ar Lulu. “Vīrieši nāca un gāja dienu un nakti. Viņa pati nezināja, kurš ir bērna tēvs, jo tas varēja būt ikviens. Viņa nemaz negribēja to bērnu. Atceros, kā meitenīte viena pati raudāja gaitenī, kamēr mamma uzdarbojās ar klientu. Pavisam maziņa, vēl pamperos, tikko iemācījusies staigāt... kāds acīmredzot izsauca sociālo dienestu, un bija jau arī pēdējais laiks. Meitenei ļoti paveicās, ka viņu adoptēja.” Šie fakti, bez šaubām, šokēs Lulu Lendriju, kura preses intervijās ir gari un plaši stāstījusi par to, kā beidzot satikusies ar miesīgo māti...” Tas ir rakstīts pirms Lulas nāves,” Robina paskaidroja.

“Mjā,” Straiks norūca un spēji aizcirta mapi. “Vai nevēlaties iziet pastaigā?”

2

Videonovērošanas kameras uz staba izskatījās pēc draudīgām apavu kārbām ar vienu spīdīgu, melnu aci. Notēmētas dažādos virzienos, tās blenza uz Olderbrukroudu, kur mudžēja gājēji un automašīnas. Gar abām ietvēm blīvi rindojās veikali, bāri un kafejnīcas. Šurpu turpu pa sabiedriskā transporta joslu braukāja divstāvu autobusi.

"Šeit tika nofilmēts Bristova Skrējējs,” teica Straiks, pagriezis muguru Olderbrukroudai, un noraudzījās uz daudz klusāko Belamlroudu, kas starp augstu, greznu namu rindām veda uz pašu Meifēras sirdi. “Te viņš paskrēja garām divpadsmit minūtes pēc viņas kritiena... šis ir īsākais ceļš no Kentingerngārden-sas. Te kursē nakts autobusi. Vislabāk, protams, braukt ar taksi. Tomēr tas nebūtu prātīgi, ja nupat esi noslepkavojis sievieti.”

Straiks atkal pievērsās pamatīgi nobružātajam pilsētas ceļvedim. Viņam acīmredzot nerūpēja tas, ka viņu kāds var noturēt par tūristu. Bet, ja ari noturētu, nodomāja Robina, tas nebūtu bīstami, ņemot vērā Straika iespaidīgos apjomus.

Tajā neilgajā laikposmā, kopš Robina strādāja pagaidu darbos, viņai jau bija izteikti lūgumi darīt šo to tādu, kas krietni pārsniedza sekretāres pienākumus, tāpēc viņu bija mazliet nobiedējis Straika priekšlikums iziet pastaigā. Taču drīz viņa

nopriecājās, sapratusi, ka Straiks nemaz netaisās flirtēt. Garajā ceļā līdz šim ielu krustojumam abi nebija pārmijuši tikpat kā ne vārda, Straiks acīm redzami grima domās un reizumis ieskatījās kartē.

Kad viņi sasniedza Olderbrukroudu, viņš tomēr izteica lūgumu:

“Ja pamanīsiet vai sapratīsiet kaut ko tādu, ko esmu palaidis garām es, tad pasakiet man, labi?”

Tas bija ārkārtīgi aizraujoši: Robina lepojās ar savām novērošanas spējām, un tas bija viens no iemesliem, kura dēļ viņa kopš bērnības loloja sapni nodarboties ar to, kas bija kļuvis par dzīvesveidu šim milzīgajam vīram, kurš soļoja viņai blakus. Viņa acīgi nopētīja ielu abos virzienos, cenzdamās iztēloties, ko šādā vietā var darīt sniegotā, aukstā naktī pulksten divos.

Taču, pirms prātā paguva ienākt kāda spoža atklāsme, Straiks noteica: “Uz turieni,” - un abi plecu pie pleca devās uz priekšu pa Belamīroudu. Mezdama nelielu līkumu pa kreisi, tā veda garām aptuveni sešdesmit mājām, gandrīz pilnīgi vienādām, ar spīdīgi melnām durvīm, īsām margām abpus spodri baltiem pakāpieniem un toveriem ar dekoratīvi apcirptiem mūžzaļiem krūmiem. Šur tur gadījās arī marmora lauvas un misiņa plāksnes ar uzvārdiem un profesijām; augšējos logos zaigoja lustras, kādas vaļā atstātas durvis pavēra skatu uz melnbaltu flīžu grīdu, eļļas gleznām zelta ietvaros un Džordža stila kāpnēm.

Straiks pa ceļam apdomāja daļu no informācijas, ko Robi-nai šorīt bija izdevies atrast tīmeklī. Apstiprinājās viņa aizdomas, ka Bristovs nav bijis godīgs, apgalvodams, ka policija nav mēģinājusi atrast Skrējēju un viņa sabiedroto. Milzīgajā trauksmainu avīžrakstu masā, kas glabājās tiešsaistē, atradās arī abiem vīriešiem adresēti aicinājumi pieteikties policijā, tomēr tie, cik saprotams, bija palikuši bez rezultāta.

Atšķirībā no Bristova Straiks neuzskatīja, ka tas liecinātu par policijas nemākulību vai par to, ka iespējamam slepkavam netiek dzītas pēdas. Tieši abu vīriešu bēgšanas brīdī bija iedarbojusies auto signalizācija, un tas bija pamatots iemesls, lai abi nevēlētos runāt ar policiju. Straiks šaubījās, vai Bristovs zina, cik slikta var būt videoierakstu kvalitāte, toties viņa plašā pieredze liecināja, ka reizēm ierakstos redzami tikai miglaini melnbalti silueti, kas nevienu neļauj identificēt.

Straikam nebija paslīdējis garām ari tas, ka Bristovs nedz sarunā, nedz pierakstos ne ar vārdu nav pieminējis DNS paraugus, kas atrasti viņa māsas dzīvokli. Policija nevilcinoties bija izsvītrojusi Skrējēju un viņa draugu no aizdomās turēto saraksta, un Straikam tāpēc bija stipras aizdomas, ka dzīvokli nav atrastas svešas DNS pēdas. Tomēr viņš zināja arī, ka daži izmeklētāji var vieglu roku mest malā tādus sīkumus kā DNS, ja ir aizrāvušies ar kontaminācijas vai sazvērestības teorijām. Tādi redzēja vienīgi to, ko gribēja redzēt, palikdami akli pret neērtiem, nepielūdzamiem faktiem.

Tomēr šorīt ar Google palīdzību sameklētā informācija savā ziņā izskaidroja, kāpēc Bristovs ir tā ieciklējies uz Skrējēju. Viņa māsa bija sākusi pētīt savas bioloģiskās saknes un pēdīgi sameklējusi īsto māti, kura - pat pieļaujot, ka bulvāru prese ir krietni pārspīlējusi, - acīmredzot bija visai paklīdusi būtne. Neapšaubāmie atklājumi, ko Robina bija atradusi timekli, būtu gaužām nepatīkami ne tikai Lendrijai pašai, bet arī visai viņas audžuģimenei. Bristovs bija nelīdzsvarots cilvēks (Straiks pie labākās gribas nespēja sev iestāstīt, ka klients atstājis līdzsvarotas personības iespaidu) - un varbūt tieši tāpēc uzskatīja, ka Lula, kurai daudzējādā ziņā tik ļoti veicies, ir izaicinājusi likteni. Pati meklējusi nelaimi, mēģinādama izdibināt savas izcelsmes noslēpumus, un pamodinājusi dēmonu, kas izniris no tālas pagātnes un nogalinājis viņu. Vai tāpēc Bristovs bija tik pārmērīgi satraucies, pamanīdams māsas tuvumā melnādainu vīrieti?

Robina un Straiks gāja arvien dziļāk iekšā bagātnieku anklāvā, līdz sasniedza Kentingerngārdensas stūri. Tāpat kā Belamī-roudā, arī šeit valdīja biedējošas, pašpietiekamas pārticības gaisotne. Augstie Viktorijas laika nami bija no sarkanu ķieģeļu mūra ar akmens apdari, visos četros stāvos rindojās nelieli akmens balkoni un logi ar masīviem frontoniem. Katra nama ieeju ietvēra balts marmora portiks, trīs balti pakāpieni veda no ietves līdz mirdzoši melnajām namdurvīm. Viss bija dārgi un labi uzturēts, spodrs un sakārtots. Ielas malā stāvēja tikai dažas automašīnas; uzraksts uz nelielas plāksnītes vēstīja, ka tādai privilēģijai nepieciešama īpaša atļauja.

Nams numur 18, palicis bez policijas robežlentēm un reportieru pūļiem, atkal bija iekusis elegantā harmonijā starp saviem kaimiņiem.

“Viņa nokrita no augšējā stāva balkona,” ierunājās Straiks, “no kādu divpadsmit metru augstuma, es teiktu.”

Viņš nopētīja glīto fasādi. Robina ievēroja, ka trijos augšējos stāvos balkoni ir tik šauri, ka tur tik tikko pietiktu vietas, lai nostātos starp balustrādi un augstajām stikla durvīm.

“Ir viens āķis,” Straiks teica Robinai, piemiegtām acīm skatīdamies augšup uz balkonu. “Ja kādu nogrūž no tāda augstuma, nav garantijas, ka viņš tiešām nositīsies.”

“Bet... kā nu ne?” Robina iebilda, iztēlodamās drausmīgo kritienu no augšējā balkona līdz cietajam ielas segumam.

“Jūs neticēsiet. Es veselu mēnesi gulēju vienā slimnīcas palātā ar velsieti, kurš bija nogrūsts apmēram no tikpat augstas ēkas. Lauztas kājas un iegurnis, iekšēja asiņošana - tomēr viņš joprojām ir dzīvs.”

Robina uzmeta skatienu Straikam, brīnīdamās, kāpēc viņam vajadzējis mēnesi gulēt slimnīcā, taču detektīvs jau domāja par kaut ko citu, drūmi raudzīdamies uz ieejas durvīm.

“Koda slēdzene,” viņš nomurmināja, ievērojis metāla paneli ar taustiņiem, “un novērošanas kamera virs durvīm. Bristovs nepieminēja kameru. Varbūt tā uzstādīta nesen.”

Straiks brīdi prātoja, pielaikodams savas teorijas šo fantastiski dārgo cietokšņu iespaidīgajām mūra fasādēm. Kāpēc Lula Lendrija vispār bija nolēmusi apmesties šeit? Miegainā, tradicionālā, mietpilsoniskā Kentingerngārdensa neapšaubāmi bija dabiskais areāls cita veida bagātniekiem: krievu un arābu oligarhiem, korporāciju gigantiem, kuri dalīja savu laiku starp īpašumiem pilsētā un laukos, un turīgām vecmeitām, kuras lēnām vīta savu mākslas kolekciju ielenkumā. Straikam likās savādi, ka šādu dzīvesvietu izraudzījusies divdesmit trīs gadus veca meitene, kura, kā šorīt bija vēstījuši Robinas citētie avīž-raksti, apgrozījās starp modīgajiem un radošajiem, kuru izsla-vētā stila izjūta vairāk smēlās no ielas, nevis no saloniem.

“Izskatās, ka nams tiek stingri apsargāts, vai ne?” Robina ieminējās.

“Bez šaubām. Arī tad, ja nav paparaci pūļa, kas te mudžēja visu to nakti.”

Straiks atbalstījās pret 23. nama lieveņa melnajām margām, cieši pētīdams 18. namu. Lendrijas bijušā dzīvokļa logi bija augstāki par apakšējo stāvu logiem, un balkons atšķirībā no abiem pārējiem nebija izrotāts ar dekoratīviem krūmiem. Straiks izvilka no kabatas cigarešu paciņu un piedāvāja Robinai; viņa papurināja galvu, juzdamās pārsteigta, jo birojā ne reizi nebija redzējusi šefu smēķējam. Dziļi ievilcis dūmu un nenovērsdams acu no ieejas durvīm, viņš sacīja:

“Bristovs domā, ka tonakt kāds ir nemanīts ticis iekšā un ārā.” Robina, jau secinājusi, ka nams ir nepieejams, gaidīja, ka Straiks pazobosies par Bristova pieņēmumu, taču maldījās.

“Ja tas ir tā,” Straiks turpināja, skatīdamies uz durvīm, “tad viss ir bijis izplānots iepriekš, turklāt rūpīgi. Paļaujoties tikai uz labu laimi, neviens nevarētu tikt garām reportieriem, koda slēdzenei, apsargam un slēgtām iekšējām durvīm un pēc tam vēl izkļūt ārā. Nelaime tā,” viņš pakasīja zodu, “ka tālredzīga plānošana nesader kopā ar tik nemākulīgu darbu.”

Robinai tāds apzīmējums šķita cietsirdīgs.

“Nogrūst kādu no balkona - tā ir impulsīva rīcība,” Straiks teica, it kā sajutis viņas satrūkšanos. “To var izdarīt dusmās. Aklā niknumā.”

Robinas sabiedrībā viņš jutās ērti un viegli - ne tikai tāpēc, ka viņa tvēra katru vārdu un neuzdeva jautājumus, kad viņš klusēja, bet arī tāpēc, ka safīra gredzentiņš viņas vidējā pirkstā bija kā delikāts brīdinājums: līdz šai robežai un ne tālāk. Straikam tas bija pa prātam. Viņš drīkstēja drusku padižoties, un tas bija viens no pēdējiem prieciņiem, kas viņam atlikuši.

“Bet ja nu slepkava jau atradās namā?”

“Tas ir daudz ticamāk,” Straiks sacīja, un Robina jutās ļoti apmierināta ar sevi. “Un, ja slepkava jau bija tur iekšā, tad mums atliek turēt aizdomās vai nu apsargu, vai abus Bestigi, vai kādu nezināmo, kurš slēpies ēkā, nevienam nezinot. Ja tas ir bijis viens no Bestigi pāra vai Vilsons, tiem nebūtu vajadzējis ne ieiet, ne iziet. Vienīgais - būtu bijis jāatgriežas tajā vietā, kurā tiem patiesībā bija jāatrodas. Joprojām pastāvēja risks, ka Lula, kaut ari stipri cietusi, ir palikusi dzīva un var visu izstāstīt, bet, ja vainīgs ir viens no šiem, tad daudz loģiskāk ir pieņemt, ka noziegums izdarīts bez iepriekšēja nodoma. Niknā strīdā kāds impulsīvi nogrūdis viņu no balkona.”

Straiks smēķēja cigareti un turpināja pētīt nama fasādi, it sevišķi atstatumu starp logiem otrajā un ceturtajā stāvā. Patlaban viņš galvenokārt domāja par kino producentu Frediju Bestigi. Saskaņā ar to, ko Robina noskaidrojusi timeklī, Bestigi savā dzīvoklī jau bija devies pie miera un aizmidzis, kad divus stāvus augstāk pār balkona malu nogāzās Lula Lendrija. Vismaz Bestigi sieva neuzskatīja vīru par vainīgo, jo pati taču bija sacēlusi trauksmi; kad vīrs jau bija pamodies un stāvēja viņai blakus, viņa apgalvoja, ka slepkava joprojām atrodas augšstāvā. Tomēr Lulas nāves bridi Fredijs Bestigi bija vienīgais vīrietis, kurš atradās tuvumā. Straika pieredze liecināja, ka amatieri kā apsēsti meklē motīvu, bet profesionāļi vispirms noskaidro, kuram bijusi ērta izdevība.

Nevilšus apstiprinādama savu amatieres statusu, Robina sacīja: “Bet kā strīds varēja uzliesmot nakts vidū? Nekas taču neliecina, ka Lulai bijušas domstarpības ar kaimiņiem, vai ne?

Un Tenzija Bestigi nekādi nevar būt vainīgā, vai ne? Kādēļ lai viņa skrietu pie apsarga, ja pati būtu nogrūdusi Lulu no balkona?”

Straiks neatbildēja tieši; iegrimis domās, viņš pēc mirkļa ierunājās:

“Bristovs ietiepīgi koncentrējas uz tām piecpadsmit minūtēm, kad Lula jau bija iegājusi mājā, fotogrāfi izklīduši un apsargs pametis savu posteni. Tas nozīmē, ka nama vestibils palika bez uzraudzības, - bet kā cilvēks no malas būtu varējis zināt, ka Vilsons neatrodas posteni? Ārdurvis jau nav no stikla.”

"Un, lai tās atvērtu, būtu jāzina kods,” Robina prātīgi piebilda.

“Ļaudis mēdz zaudēt modrību. Ja apsardze nenomaina kodu regulāri, to var uzzināt daudzi nepiederošie. Iesim paskatīsimies tur tālāk.”

Abi klusēdami aizgāja līdz Kentingerngārdensas galam, kur ieraudzīja šauru šķērsieliņu, kas slīpā leņķī veda gar šī kvartāla namu sētaspusi. Straiku uzjautrināja ieliņas nosaukums -Sērfsveja, Verga iela. Tā bija tikai vienas automašīnas platumā, taču labi apgaismota, bez iespējamām paslēptuvēm, ar gariem, augstiem, gludiem betona nožogojumiem abpus bruģētajai brauktuvei. Drīz viņi sasniedza lielus, elektriski darbināmus dzelzs vārtus, kam blakus pie sienas bija milzīga izkārtne “Privātīpašums” un kas veda uz Kentingerngārdensas iedzīvotāju pazemes garāžu.

Aplēsis, ka viņi tagad atrodas apmēram iepretim 18. namam, Straiks palēcās, pieķērās pie nožogojuma virsējās malas, uzvilkās augšup un ieraudzīja mazu, rūpīgi koptu dārziņu rindu. Starp katru līdzenā mauriņa pleķīti un namu, pie kura tas piederēja, atradās pustumsā grimstošas kāpnes, kas veda lejup uz pagrabu. Ja kāds gribētu uzrāpties augšup pa nama sienu, viņam, pēc Straika domām, vajadzētu pieslienamās kāpnes, kādu palīgu un izturīgu virvi.

Viņš nolēca no mūra žoga un apslāpēti iestenējās, piezemējies uz protežētās kājas.

“Nekas, nekas,” viņš noteica, kad Robina bažīgi ieelsās; viņa bija ievērojusi, ka Straiks mazliet pieklibo, un tagad baidījās, ka viņš var būt sastiepis potīti.

Noberztais kājas stumbenis smeldza, un par labu nenāca arī klibošana pa bruģi. Mākslīgās potītes konstrukcijai trūka elastības, tāpēc iet pa nelīdzenu virsmu bija daudz grūtāk. Straiks ar nožēlu jautāja sev, vai tiešām bijis nepieciešams tik braši rāpties augšā uz nožogojuma. Robina, protams, bija piemīlīga meiča, tomēr nevarēja ne ūdeni pienest tai sievietei, kuru viņš nupat pametis.

3

"Vai tu tiešām droši zini, ka viņš ir detektīvs? Ar to jau var nodarboties jebkurš. Jebkurš var meklēt cilvēkus tīmeklī.” Metjū bija sliktā omā pēc garas darba dienas, kurā bija uzklausījis neapmierināta klienta sūdzības un dabūjis brāzienu no jaunā priekšnieka. Un viņa garastāvokli nebūt neuzlaboja līgavas naivā un nepamatotā jūsmošana par citu vīrieti.

“Viņš neko nemeklēja tīmeklī,” Robina atteica. “Ar to nodarbojos es, kamēr viņš strādāja pie citas lietas izmeklēšanas.” “Zini ko, man nudien nepatīk, kā tas viss izklausās. Robina, viņš nakšņo birojā; vai tev tas nešķiet aizdomīgi?”

“Es jau tev teicu: manuprāt, viņš nupat ir izšķīries ar savu partneri.”

“Nav nekāds brīnums,” Metjū norūca.

Robina ar sparu iemeta viņa tukšo šķīvi savējā un pikti nesa tos uz virtuvi. Viņa dusmojās uz Metjū un drusku skaitās arī uz Straiku. Šodien viņa ar patiesu aizrautību bija meklējusi tīmeklī Lulas Lendrijas paziņu, taču tagad, paraugoties uz to ar Metjū acīm, sāka likties, ka Straiks uzdevis viņai bezjēdzīgu darbu, paredzētu tikai laika nosišanai.

“Paklausies, es taču neko nesaku’,’ teica Metjū, nostājies virtuves durvīs. "Man tikai šķiet, ka viņš izklausās dīvains. Un kas tās jums par pēcpusdienas pastaigām?”

“Tā nebija nekāda pēcpusdienas pastaiga, Met. Mēs gājām apskatīt nozie... to vietu, kur, pēc klienta domām, kaut kas noticis.”

"Robina, nu nevajag izturēties tik briesmīgi noslēpumaini!” Metjū iesmējās.

“Esmu parakstījusi vienošanos par konfidencialitāti,” viņa pār plecu attrauca. “Un nedrīkstu tev stāstīt par izmeklējamo lietu.”

"Par izmeklējamo lietu'.’

Metjū vēlreiz īsi, zobgalīgi iesmējās.

Robina grozījās pa šauro virtuvīti, straujām kustībām vākdama prom traukus un nikni cirzdama ciet skapīšu durvis. Brīdi vērojis Robinas rosību, Metjū secināja, ka varbūt ir mazliet pāršāvis pār strīpu. Robina patlaban meta atkritumu spainī vakariņu paliekas, kad Metjū piegāja klāt, no aizmugures apskāva viņu, pieglauda vaigu viņas kaklam un sāka glāstīt krūti, uz kuras vēl bija palikuši zilumi no netīšās sadursmes ar Straiku; stāsts par sadursmi bija uz visiem laikiem apzīmogojis Metjū attieksmi pret šo vīrieti. Viņš čukstēja mierinošus vārdus Robinas meduskrāsas matos, taču viņa atraisījās no apskāviena, lai ieliktu šķīvjus izlietnē.

Robina jutās tā, it kā tagad tiktu apšaubīta viņas pašas vērtība. Lūk, toties Straiku bija interesējuši viņas atradumi tīmeklī. Straiks bija pateicies par viņas lietpratību un iniciatīvu.

"Cik īstu darba interviju tev ir nākamnedēļ?” Metjū jautāja, kad viņa atgrieza aukstā ūdens krānu.

“Trīs!” viņa atsaucās, pārkliegdama ūdens šalkoņu un agresīvi berzdama virsējo šķīvi.

Tikai tad, kad Metjū bija aizgājis uz dzīvojamo istabu, Robin a beidzot aizgrieza krānu. Un pamanīja, ka saderināšanās gredzena ietvarā ieķēries zaļā zirnīša krikums.

4

Piektdien Straiks ieradās Šarlotes dzīvokli pusdesmitos rītā. Pēc viņa aplēsēm, tas deva Šarlotei pusstundas rezervi, lai atstātu dzīvokli pirms viņa atnākšanas, protams, pieņemot, ka viņa tiešām nodomājusi iet prom, nevis uzglūnēt no slēpņa. Iespaidīgie, elegantie baltie nami abpus platajai ielai, platānu rindas, skārnis gluži kā no 50. gadiem, kafejnīcas, ko iecienījusi augstākā vidusšķira, greznie restorāni - Straikam tas viss allaž bija šķitis drusku nereāls un teatrāls. Iespējams, sirds dziļumos viņš vienmēr bija zinājis, ka nepaliks šeit, jo šeit nav viņa vieta.

Pat vēl slēgdams vaļā ārdurvis, viņš domāja, ka tūdaļ ieraudzīs Šarloti, tomēr, pārkāpis pār slieksni, saprata, ka dzīvoklī neviena nav. Apkārt valdīja tas vienaldzīgais klusums, kāds raksturīgs neapdzīvotām telpām, un viņa soļi gaiteni atbalsojās sveši un pārlieku skaļi.

Viesistabas vidū stāvēja četras kartona kastes - atvērtas, lai viņš varētu tajās ieskatīties. Tur gluži kā krāmu tirgus par-patas bija sasviestas viņa lētās un praktiskās mantas. Dažas viņš pacēla, lai pārbaudītu to, kas atrodas dziļāk, taču nekas neizskatījās ne sadauzīts, ne saplēsts, ne notašķīts ar krāsu. Citiem cilvēkiem viņa gados piederēja mājas un veļasmašīnas, automašīnas un televizori, mēbeles, dārzi, kalnu velosipēdi un

mauriņpļāvēji, bet viņam piederēja četras kastes ar grabažām un brīnišķīgu atmiņu komplekts.

Šajā klusajā istabā par nemaldīgi labu gaumi vēstīja viss -senlaicīgais paklājs, bāli rožainās sienas, elegantās tumškoka mēbeles un pārpilnie grāmatu plaukti. Vienīgo pārmaiņu, kas te notikusi kopš svētdienas nakts, Straiks pamanīja uz stikla galdiņa pie dīvāna. Svētdienas nakti uz tā vēl bija atradusies ierāmēta fotogrāfija, kurā viņi ar Šarloti smiedamies stāvēja Sentmozas pludmalē. Tagad no tā paša sudraba ietvara Strai-kam laipni uzsmaidīja melnbalts studijas portrets - Šarlotes nelaiķis tēvs.

Virs kamīna karājās eļļā gleznots astoņpadsmitgadīgās Šarlotes portrets. Florences eņģeļa seja, ko ieskāva garu, tumšu matu mākonis. Šarlotes dzimta bija viena no tām, kurās ir pieņemts nolīgt gleznotājus, lai tie iemūžinātu jauno paaudzi; Straikam tādas aprindas bija pilnīgi svešas, un viņš iepazina tās tramīgi, kā bīstamu, neizdibināmu teritoriju. No Šarlotes viņš bija uzzinājis, ka tik milzīga nauda, kādu viņš nespēj pat iedomāties, var mierīgi sadzīvot ar nelaimēm un cietsirdību. Viņas ģimene, par spīti visām smalkajām manierēm, pieklājībai, šarmam, erudīcijai un reizumis pārmērīgajai slieksmei uz greznību, patiesībā bija vēl trakāka un dīvaināka par Straika ģimeni. Tieši tas pēc iepazīšanās izveidoja starp viņiem abiem ļoti spēcīgu saikni.

Raugoties portretā, Straikam prātā ienāca savāda doma: varbūt tas bija uzgleznots tieši tādēļ, lai šis lielās, zaļganbrūnās acis kādu dienu noskatītos, kā viņš aiziet? Vai Šarlote bija nojautusi, kā viņš jutīsies, staigājot pa tukšo dzīvokli viņas brīnišķīgās astoņpadsmitgadīgās kopijas acu priekšā? Vai bija uzminējusi, ka glezna sāpinās vēl vairāk nekā viņas personiskā klātbūtne?

Straiks novērsās un devās izstaigāt pārējās istabas, taču Šarlote nebija atstājusi viņam neko darāmu. Visa viņa mantība - no zobu diega līdz armijas zābakiem - bija savākta un sakravāta kastēs. Guļamistabu viņš nopētīja sevišķi rūpīgi, un tā raudzījās pretī rāma un nesatraucama - ar tumšu koka grīdu, baltiem aizkariem un graciozu tualetes galdiņu. Gulta, līdzīgi portretam, šķita kā elpojoša, dzīva būtne. Atceries, kas šeit ir noticis un nenotiks vairs nekad.

Citu pēc citas Straiks iznesa kastes kāpnēs un pēdējā gājienā sastapās aci pret aci ar smīnošu kaimiņu, kurš slēdza ciet sava dzīvokļa durvis. Šis kaimiņš allaž valkāja polo kreklus ar uzslietu apkakli un aizvilkdamies zviedza pat par vissīkāko Šarlotes asprātību.

“Izvācam liekos krāmus?” viņš jautāja.

Straiks aizvēra Šarlotes durvis viņam deguna priekšā.

Stāvēdams priekšnamā pie spoguļa, viņš nokabināja dzīvokļa atslēgas no breloka gredzena un saudzīgi nolika tās uz pusapaļā galdiņa līdzās traukam ar aromātiskiem kaltētiem ziediem. Viņa seja spogulī izskatījās krunkaina un netīra, labā acs joprojām bija aptūkusi, zilums kļuvis dzelteni violets. Klusumā viņš saklausīja balsi no septiņpadsmit gadu senas pagātnes: “Straik, čirkainais kropli, kā tev izdevās šitāds numurs?” Un tagad, stāvot priekšnamā, kuru viņš neredzēs vairs nekad, tāda veiksme tiešām likās neticama.

Pēdējā neprāta mirklī starp diviem sirdspukstiem, līdzīgi kā pirms piecām dienām, kad Straiks bija meties Šarlotei pakaļ, pazibēja doma: viņš tomēr paliks tepat, sagaidīs Šarloti atgriežamies, saņems plaukstās viņas burvīgo seju un teiks: “Pamēģināsim vēlreiz.”

Bet abi jau bija mēģinājuši vēl un vēl, un vēlreiz, un, līdzko noplaka abpusējās iekāres pirmās bangas, no tām atkal iznira neglītais pagātnes vraks, kura tumšā ēna krita pār visu, ko viņi mēģināja veidot no jauna.

Viņš pēdējo reizi aizvēra aiz sevis dzīvokļa durvis. Zviedzošais kaimiņš bija nozudis. Straiks nonesa kastes lejā pa kāpnēm, nolika uz ietves un gaidīja parādāmies taksometru.

5

Straiks bija brīdinājis Robinu, ka viņas pēdējā darba dienā ieradīsies ar novēlošanos. Bija iedevis arī atslēgu, lai pati tiek iekšā.

Robina jutās mazdrusciņ aizskarta, kad viņš tik nevērīgi lietoja vārdu "pēdējā”. Viņi taču bija labi sapratušies, kaut ari atturīgā un tīri profesionālā veidā; birojā tagad valdīja daudz labāka kārtība, šausmīgā tualete aiz stikla durvīm bija daudz spodrāka, zvana poga lejā pie ārdurvīm izskatījās daudz pieklājīgāk, jo papīra skrandas vietā zem tās tagad atradās laminēta plāksnīte ar akurāti uzdrukātu vārdu (lai nokasītu nost veco līmlenti, viņa bija ziedojusi pusstundu laika un divus nolūzušus nagus); viņa bija izdarīgi atbildējusi uz telefona zvaniem un izteikusi prātīgus spriedumus par Lulas Lendrijas slepkavu, kurš gandrīz noteikti neeksistēja, - tomēr viegli pateiktais vārdiņš “pēdējā” liecināja, ka Straiks ir skaitījis dienas, gaidīdams, kad varēs tikt no viņas vaļā.

Bija skaidri redzams, ka Straiks nevar atļauties algot pagaidu sekretāri. Viņam bija tikai divi klienti, un viņš acīmredzot bija palicis bez pajumtes (to nemitīgi pieminēja Metjū, it kā nakšņošana birojā būtu drausmīga pagrimuma pazīme); Robina, bez šaubām, saprata, ka no Straika viedokļa ir bezjēdzīgi pagarināt

viņas darba līgumu. Tomēr pirmdienu viņa gaidīja bez mazākā prieka. Atkal būs kaut kāds svešs jauns birojs (aģentūra “Pagaidu risinājumi” jau bija telefoniski paziņojusi adresi), katrā ziņā tīrs, gaišs, rosmlgs, pilns ar tarkšķošām sievietēm kā vairums biroju, un visas šīs tenku vāceles nodarbosies ar kaut ko tādu, kas viņai būs absolūti vienaldzīgs. Nu labi, Robina neticēja Lulas slepkavas esamībai un zināja, ka tai netic arī Straiks, tomēr viņu tik un tā valdzināja pats neesamības pierādīšanas process.

Visa šī nedēļa bija sajūsminājusi Robinu daudz vairāk, nekā viņa būtu ar mieru atzīties Metjū. Pilnīgi viss - pat telefona zvani divreiz dienā uz Fredija Bestigi kompāniju BestFilms un atkārtoti atteikumi savienot viņu ar producentu - ļāva viņai justies svarīgai, un savā darba dzīvē viņa reti bija izbaudījusi šo sajūtu. Robinu ļoti interesēja norises citu cilvēku prātā: savulaik viņa universitātē bija studējusi psiholoģiju, taču neparedzēts starpgadījums īsi pirms diploma saņemšanas bija pielicis punktu šīm studijām.

Pusvienpadsmitos Straiks joprojām nebija parādījies birojā, toties ieradās ražena sieviete ar nervozu smaidu, tērpusies oranžā mētelī, ar violetu adītu bereti galvā. Tā bija misis Huka, un Robina pazina šo vārdu: tā sauca otru Straika klienti. Robina apsēdināja misis Huku uz sagrabējušā dīvāniņa līdzās rakstāmgaldam un atnesa viņai tasi tējas. (Pēc tam kad Robina stomīdamās bija aprakstījusi Straikam lejasstāva kaimiņu, miesaskārīgo misteru Kraudiju, šefs tūdaļ bija iegādājies lētas tasītes un kārbu ar tējas maisiņiem, lai viss būtu pašiem savs).

“Zinu, ka esmu atnākusi par agru,” misis Huka sacīja trešo reizi, pūlēdamās maziem malciņiem iedzert verdošo tēju. “Agrāk neesmu jūs redzējusi - vai jūs šeit strādājat nesen?”

“Tikai uz laiku,” Robina atbildēja.

“Jādomā, būsiet uzminējusi, ka runa ir par manu vīru,” misis Huka turpināja, neklausīdamās viņā. “Jūs droši vien diendienā redzat tādas sievietes kā es, vai ne? Tādas, kuras grib zināt pašu ļaunāko. Es svārstījos veselu mūžību. Bet labāk ir zināt patiesību, vai ne? Labāk ir zināt. Biju domājusi, ka Kormorans būs šeit. Vai viņš devies izmeklēt kādu citu lietu?”

“Tieši tā,” Robina apstiprināja, lai gan viņai bija aizdomas, ka patiesībā Straiks nodarbojas ar kaut ko tādu, kas saistīts ar viņa noslēpumaino privāto dzīvi; teikdams, ka novēlosies, viņš bija izklausījies gaužām izvairīgs.

“Vai jūs zināt, kas ir viņa tēvs?” misis Huka jautāja.

“Nē, nezinu vis,” Robina atteica, domādama, ka runa ir par šīs nabaga sievietes vīru.

"Džonijs Rokbijs,” misis Huka paziņoja ar dramatisku tīksmi.

“Džonijs Rok...”

Robinai aizrāvās elpa, apjēdzot, ka misis Huka runājusi par Straika tēvu, un reizē ieraugot, ka aiz stikla durvīm vīd Straika būdīgais stāvs. Viņa redzēja, ka Straiks ir atnesis līdzi kaut ko ļoti lielu.

“Vienu mirklīti, misis Huka,” viņa nobēra.

“Kas ir?” noprasīja Straiks, lūrēdams gar kartona kastes malu uz Robinu, kura, izskrējusi no biroja, aizvēra aiz sevis stikla durvis.

“Jūs gaida misis Huka,” viņa čukstēja.

“Ak, velns! Stundu par agru!”

“Jā. Nospriedu, ka jūs varbūt gribēsiet, hm... piekārtot savu kabinetu, pirms aicināsiet viņu iekšā.”

Straiks nolika papes kasti uz metāla grīdas.

"Man jāatnes mantas no ielas,” viņš teica.

“Es palīdzēšu,” Robina piedāvājās.

“Nē, ejiet un papļāpājiet ar viņu. Viņa apmeklē keramikas kursus un domā, ka vīrs guļ ar savu grāmatvedi.”

Straiks aizkliboja lejup pa kāpnēm, atstājis kasti pie stikla durvīm.

Džonijs Rokbijs; vai tas tiešām varēja būt?

“Viņš jau nāk,” Robina moži pavēstīja misis Hukai, apsēzdamās pie rakstāmgalda. “Misters Straiks man stāstīja, ka jūs nodarbojoties ar keramiku. Man vienmēr ir gribējies pamēģināt...”

Turpmākās piecas minūtes Robina ar pusausi klausījās par sasniegumiem keramikas kursos un par šo kursu vadītāju -eņģeliski saprotošu jaunekli. Tad atvērās durvis, ienāca Straiks, nekādas nastas neapgrūtināts, un pieklājīgi uzsmaidīja misis Hukai, kura pietrūkās kājās, lai apsveicinātos.

“Ai, Kormoran, kas noticis jūsu acij?” viņa izsaucās. “Vai kāds jums iesitis?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Misis Huka, ja mirklīti uzgaidīsiet, sameklēšu jūsu lietas materiālus.”

“Zinu, ka esmu atnākusi par agru, Kormoran, un ļoti atvainojos... Visu nakti neesmu ne acu aizvērusi...”

“Atļausiet paņemt jūsu tasīti, misis Huka,” iejaucās Robina, veiksmīgi novērsdama klientes uzmanību uz tām dažām sekundēm, kamēr Straiks iegāja pa kabineta durvīm, kuru spraugā varētu pamanīt saliekamo gultu, guļammaisu un tējkannu.

Pēc pāris minūtēm Straiks parādījās atkal, tīts mākslīgu citronu smaržas mākonī, un misis Huka nozuda kabinetā, veltījusi baiļpilnu skatienu Robinai. Durvis aiz viņiem aizvērās.

Robina atkal apsēdās pie rakstāmgalda. Rīta pastu viņa jau bija izskatījusi. Brīdi pagrozījusies šurpu turpu biroja krēslā, viņa pievērsās datoram un itin kā nejauši atvēra Vikipēdiju. Ar bezkaislīgu sejas izteiksmi, kā neapzinādamās, ko dara pirksti, viņa iedrukāja meklētājā divus vārdus: Rokbijs Straiks.

Raksts parādījās uzreiz, kopā ar melnbaltu foto, un tajā redzamais cilvēks bija atpazīstams nekļūdīgi, jo viņa slava nevīta jau četras desmitgades. Viņam bija Arlekīna šaurā seja un neprātīgas acis, ko bija viegli kariķēt, jo kreisā drusku šķielēja; seja nosvīdusi slapja, mati pland, mute plati atvērta, aurojot mikrofonā.

Džonatans Lenards "Džonijs" Rokbijs, dz. 1948. gada 1. augustā,

70. gadu rokgrupas The Deadbeats vadošais vokālists, uzņemts

Rokenrola slavas zālē, ieguvis vairākas Grammy balvas...

Straiks it nemaz neizskatījās viņam līdzīgs; vienīgā nelielā līdzība bija nevienādās acis, taču Straikam tas bija pārejošs stāvoklis.

Robina ritināja tekstu tālāk:

...multiplatīna diska statuss albumam Hold It Back (1975). Amerikas rekordturneja pārtrūka Losandželosā, kur policijas reida laikā tika atrastas narkotikas un arestēts jaunais ģitārists Deivids Karrs. ar kuru...

līdz sasniedza rubriku “Personiskā dzīve”:

Rokbijs ir bijis precējies trīs reizes: ar mākslas skolas laiku draudzeni Šērliju Mulensu (1969-1973), ar kuru viņam ir meita Meimija; ar modeli, aktrisi un cilvēktiesību aktīvisti Kārlu Astolfi (1975-1979), ar kuru viņam ir divas meitas - TV šovu vadītāja Gabriella Rokbiia un rotaslietu dizainere Daniella Rokbija: un (1981-) ar kinopro-ducenti Dženiiu Greiemu. ar kuru viņam ir divi dēli - Edvards un Als. Rokbijam ir arī meita Prūdensa Donlīvija no attiecībām ar aktrisi Lindsiju Fentorpu un dēls Kormorans, kura māte ir 70. gadu supergrūpua-Lēda.StEaika.

Kabinetā Robinai aiz muguras atskanēja griezīgs kliedziens. Viņa pielēca kājās tik strauji, ka krēsls uz skritulīšiem pabrauca gabalu atpakaļ. Kliedziens pieņēmās skaļumā un spalgumā. Robina ieskrēja kabinetā.

Misis Huka, bez oranžā mēteļa un violetās beretes palikusi džinsos un tādā kā puķainā podnieces virsvalkā, bija uzklupusi Straikam un dauzīja ar dūrēm viņam pa krūtīm, nemitīgi spiegdama kā uzvārījusies tējkanna. Monotonais kauciens turpinājās tik ilgi, ka šķita - nu viņai beidzot ir jāievelk elpa vai jānosmok.

“Misis Huka!” Robina iesaucās un no aizmugures satvēra klienti aiz ļenganajiem augšdelmiem, lai atbrīvotu Straiku no nepieciešamības atkauties. Taču misis Huka bija daudz stiprāka, nekā izskatījās; viņa gan ieturēja pauzi, lai atvilktu elpu, tomēr turpināja kulstīt Straiku, līdz viņam neatlika nekas cits kā vien satvert uzbrucēju aiz plaukstu locītavām.

Misis Huka izrāvās no saudzīgā tvēriena un metās pie Robi-nas, gaudodama kā suns.

Glāstīdama šņukstošajai sievietei muguru, Robina mazpa-mazām virzīja viņu atpakaļ uz priekšistabu.

“Viss būs labi, misis Huka, viss būs labi,” viņa mierināja, apsēdinādama klienti uz dīvāna. “Tūdaļ atnesīšu jums tēju. Viss būs labi.”

“Man ļoti žēl, misis Huka,” oficiālā tonī sacīja Straiks, nostājies kabineta durvīs. "Nekad nav viegli saņemt tādas ziņas.”

“Biju d-domājusi, ka tā ir Valērija,” misis Huka kunkstēja, abās rokās saķērusi izspūrušo galvu un šūpodamās šurpu turpu uz čīkstošā dīvāna. “Biju d-domājusi, ka tā ir Valērija, n-nevis mana pašas... m-mana pašas māsa"

“Es uzvārīšu tēju!” šausmās nočukstēja Robina.

Paķērusi tējkannu un tikusi līdz durvīm, viņa atcerējās, ka uz monitora atstājusi Džonija Rokbija biogrāfiju. Izskatītos pārlieku dīvaini, ja viņa tagad skrietu atpakaļ, lai šīs drāmas laikā izslēgtu monitoru, tāpēc viņa steidzās tālāk, cerēdama, ka Straiks būs tik aizņemts ar misis Huku, ka neko nepamanīs.

Aizritēja vēl četrdesmit minūtes, līdz misis Huka bija izdzērusi otru tasi tējas un pieraudājusi pusi tualetes papīra rullīša, ko Robina bija atnesusi no kāpņu telpas tualetes. Pēdīgi viņa, joprojām smagi elsodama un slaucīdama acis, devās prom, rokās sažņaugusi mapi ar kompromitējošām fotogrāfijām un sarakstu, kurā bija uzrādīta katras bildes fotografēšanas vieta un laiks.

Straiks nogaidīja, lai misis Huka nozūd ap ielas stūri, un tad, līksmi dungodams, devās ārā arī pats, lai atnestu sendvičus sev un Robinai. Abi notiesāja tos pie Robinas galda. Tas bija visdraudzīgākais Straika žests visas kopīgās nedēļas laikā, un Robina nešaubījās, ka tādas izturēšanās iemesls ir Straika prieks par drīzo atsvabināšanos no viņas.

“Vai jūs zināt, ka šajā pēcpusdienā es iešu aprunāties ar Deriku Vilsonu?” Straiks jautāja.

“Ar to apsargu, kuram piemetās caureja,” Robina precizēja.

Ja, zinu.

“Kad atgriezīšos, jūs jau būsiet prom, tāpēc parakstīšu jūsu tabeli jau tagad. Un, paklausieties, paldies par...”

Straiks pamāja uz tukšo dīvānu.

“Nav par ko. Nabaga sieviete.”

"Mjā. Bet tagad viņai vismaz ir pierādījumi pret vīru. Un,” viņš piebilda, “paldies par visu, ko esat paveikusi šajā nedēļā.”

“Tas ir mans darbs,” Robina nepiespiesti atsaucās.

“Ja es varētu atļauties sekretāri... bet jūs jau, visticamāk, kļūsiet par privātsekretāri kādam biezajam un saņemsiet solīdu algu.”

Robina nez kāpēc apvainojās.

“Ne jau tādu darbu es gribu,” viņa noteica.

Iestājās nedaudz saspringts klusums.

Straiks izcīnīja nelielu iekšējo cīņu. Bija nomācoši iztēloties, ka jaunnedēļ vieta pie Robinas rakstāmgalda būs tukša; viņas sabiedrība bija patīkami neuzbāzīga, viņas čaklums un attapība priecēja; bet būtu taču nožēlojami un piedevām arī izšķērdīgi maksāt tikai par patīkamu sabiedrību - galu galā viņš taču nebija nekāds bagāts un sirgstošs Viktorijas laika magnāts! “Pagaidu risinājumi” plēsa nesamērīgi augstu komisijas naudu; Robina bija greznība, kādu viņš nevarēja atļauties. Neizprašņādama Straiku par viņa tēvu (Straiks tomēr bija pamanījis atvērto Vikipēdijas ierakstu par Džoniju Rokbiju), Robina bija vēl vairāk noskaņojusi viņu sev par labu, jo tas liecināja par neparastu savaldību, un jaunus paziņas Straiks nereti vērtēja tieši pēc šīs mērauklas. Taču tas neko nemainīja aukstajos praktiskajos apsvērumos, ko prasīja situācija: Robinu vajadzēja atlaist.

Bet atmiņā atausa kādas senas izjūtas: vienpadsmit gadu vecumā Straiks Treveiloras mežā bija noķēris zalkti un pēc tam ilgi un dedzīgi lūdzies tanti Džounu: “Lūdzu, ļauj man to paturēt... lūdzu.”

“Es nu iešu,” viņš teica, parakstījis Robinas tabeli un iemetis sendviču papirus un tukšo ūdens pudeli papīrgrozā zem viņas galda. “Paldies par visu, Robina. Lai veicas darba meklējumos!”

Paņēmis no vadža mēteli, Straiks izgāja pa stikla durvīm.

Un apstājās kāpņu galā, tieši tajā vietā, kur vispirms bija gandrīz nogalinājis un pēc tam izglābis savu sekretāri. Instinkts raustīja viņu aiz stērbeles kā uzmācīgs suns.

Aiz muguras ar būkšķi atvērās durvis, un viņš pagriezās. Robina bija nosarkusi.

“Paklausieties,” viņa teica. “Mēs varētu vienoties privāti. Bez “Pagaidu risinājumu” starpniecības. Un jūs varētu maksāt man pa tiešo.”

Straiks vilcinājās.

“Pagaidu darbavietu aģentūrām tas nepatīk. Jūs iekļūsiet melnajā sarakstā.”

“Tas nekas. Nākamnedēļ man ir trīs darba intervijas. Ja jūs neiebilstu, ka paņemu pa brīvai stundai, lai turp aizietu...”

“Tā nav problēma,” viņš atteica, iekams paguva apdomāties.

“Nu tad es varētu palikt šeit vēl kādu nedēļu vai divas.”

Pauze. Veselais saprāts uzsāka īsu, nežēlīgu kauju ar instinktu un tieksmi un tika uzveikts.

“Mjā... nu labi. Tādā gadījumā - vai jūs vēlreiz nepiezvanītu Fredijam Bestigi?”

"Jā, protams,” Robina atbildēja, slēpdama gaviļaino prieku aiz rāmas lietišķības maskas.

"Tad uz redzēšanos pirmdienas pēcpusdienā.”

Tas bija pats pirmais smaids, ko Straiks uzdrošinājās viņai veltīt. Laikam jau vajadzēja dusmoties uz sevi - taču viņš izgāja pēcpusdienas dzestrumā, juzdams nevis nožēlu, bet gan savādu atdzimstoša optimisma uzplūdu.

6

Reiz Straiks bija mēģinājis saskaitīt skolas, ko apmeklējis zēna gados, un ticis līdz skaitlim septiņpadsmit, tomēr kādas pāris varēja būt arī piemirsušās. Viņš nepieskaitīja īso laikposmu, kurā pēc likuma būtu bijis jāmācās mājās, - tos divus mēnešus, kurus kopā ar māti un pusmāsu bija pavadījis kādā Atlantikroudas skvotā Brikstonā. Mātes toreizējais draugs, baltais rasta muzikants, kurš dēvējās par Šumbu, uzskatīja, ka skolu sistēma nostiprina patriarhālās un materiālistiskās vērtības, ar kurām nav jāpiesārņo viņa audžubērnu apziņa. Galvenā atziņa, ko Straiks iemantoja tajos divos mājmācības mēnešos, bija tā, ka marihuāna, pat lietota tikai garīgu apsvērumu dēļ, var pārvērst lietotāju par trulu paranoiķi.

Pa ceļam uz kafejnīcu, kur bija norunāta tikšanās ar Deriku Vilsonu, Straiks izmeta gluži nevajadzīgu līkumu caur Briksto-nas tirgu. Zivju smārds segtajās arkādēs; koši krāsainie tirgus stendi, pilni ar nepazīstamiem augļiem un dārzeņiem no Āfrikas un Vestindijas; halāla skārņi; frizētavas ar lielām izkārtnēm, kurās attēlotas krāšņas matpīnes un cirtas, un ar nebeidzamām parūku rindām uz baltām putuplasta galvām vitrīnās - tas viss aizveda Straiku divdesmit sešus gadus tālā pagātnē, tajos mēnešos, ko viņš bija pavadījis, klaiņodams pa Brikstonas ielām kopā

ar jaunāko pusmāsu Lūsiju, kamēr māte ar Šumbu miegaini zvilnēja skvotā uz nosmulētiem spilveniem, dīki spriedelēdami par svarīgiem garīgajiem jēdzieniem, kas būtu jāieaudzina bērniem.

Septiņgadīgā Lūsija sapņoja par tādu frizūru kā Vestindi-jas meitenēm. Kad Brikstonas dzīvei tika pielikts punkts un sākās garais atceļš uz Sentmozu, viņa, sēdēdama tēvoča Teda un tantes Džounas Morris Minor aizmugures sēdeklī, dedzīgi uzstāja, ka grib ar pērlītēm rotātas bizes. Cik Straiks atcerējās, tante Džouna bija rāmi apstiprinājusi, ka šis stils esot ļoti glīts, tomēr atpakaļskata spogulī varēja redzēt, ka viņai starp uzacīm ievilkusies bažīga rieva. Gadiem ilgi - ar aizvien vājākām sekmēm - Džouna centās nenosodīt bērnu māti, pašiem bērniem dzirdot. Straiks nekad neuzzināja, kā tēvocim Tedam bija izdevies noskaidrot, kur viņi dzīvo; kādā pēcpusdienā Straiks kopā ar Lūsiju bija atgriezies skvotā un ieraudzījis būdīgo mātesbrāli, kurš stāvēja istabas vidū un draudēja sadot Šumbam pa ģīmi. Pēc divām dienām Straiks un Lūsija jau atkal atradās Sentmozas pamatskolā, kurā ar pārtraukumiem turpināja mācīties vairākus gadus. Ar vecajiem draugiem viņi sastapās tā, it kā nemaz nebūtu bijuši prom, un drīz zaudēja visus akcentus, kuros bija iemanījušies runāt maskēšanās nolūkos tajās vietās, uz kurām viņus bija aizvazājusi Lēda.

Straikam nevajadzēja ceļa aprakstu, ko Deriks Vilsons bija nodiktējis Robinai, jo kafejnīcu “Fenikss” Koldhārborleinā viņš pazina no veciem laikiem. Šumba ar māti reizēm bija veduši turp bērnus, un šajā mazajā, brūni krāsotam šķūnītim līdzīgajā ūķī varēja ieturēt sātīgas un gardas brokastis (ja vien klients nebija veģetārietis kā Šumba un māte) - dāsnu omleti ar bekonu un piedevām zeltainbrūnu tēju, cik sirds kāro. Viss bija gandrīz tāpat, kā palicis viņam atmiņā: omulīga, mājīga un noplukusi telpiņa, spoguļi pie sienām, plastikāta galdiņi ar mākslīgu koka faktūru, nosmulētas tumšsarkanas un baltas grīdas flīzes, griesti aplīmēti ar dzeltenīgām, vietumis iepelējušām tapetēm. Druknajai pusmūža viesmīlei bija īsi, iztaisnoti mati un šūpīgi, oranži plastmasas auskari; viņa pakāpās sānis, lai palaistu Straiku garām bāra letei.

Pie galdiņa zem plastmasas pulksteņa ar reklāmas uzrakstu Pukka Pies vienatnē sēdēja dūšīgs vestindietis un lasīja avīzi Sun.

“Derik?”

“Jā... un jūs esat Straiks?”

Straiks paspieda Vilsona lielo, sauso roku un apsēdās. Pēc viņa aplēsēm, Vilsons bija vienā augumā ar viņu. Apsarga for-mas džempera piedurknes apspīlēja muskuļotus, tuklus delmus, mati bija īsi apcirpti, seja gludi skūta, acis mandeļveidīgas. Pie galasienas uz tāfeles bija ēdienu saraksts; ieskatījies tajā, Straiks pasūtīja gaļas sacepumu ar kartupeļu biezeni un nopriecājās, ka šīs četras mārciņas un septiņdesmit piecus pensus varēs pievienot attaisnotajiem izdevumiem.

“Jā, sacepums ar kartupeļiem te ir smeķīgs,” Vilsons noteica.

Viņa Londonas izrunu iekrāsoja viegls Kārību akcents. Balss bija zema, tonis rāms un atturīgs. Straiks nodomāja, ka tāds apsargs nomierina jau ar savu klātbūtni vien.

“Paldies, ka piekritāt satikties, es to tiešām novērtēju. Džons Bristovs nav mierā ar savas māsas bojāejas izmeklēšanas rezultātiem. Viņš ir nolīdzis mani, lai vēlreiz pārbaudu pierādījumus.”

“Jā,” Vilsons atteica. “Zinu.”

“Cik viņš jums samaksāja, lai jūs piekristu šai sarunai?” Straiks pajautāja it kā starp citu.

Vilsons samirkšķināja acis, tad īsi, dobji un drusku vainīgi iesmējās.

"Kvartu,” viņš atbildēja. “Bet, ja jau viņam vajag... Tas tikpat neko nemainīs. Viņa pati padarīja sev galu. Bet jautājiet vien, kas jautājams. Man nav iebildumu.”

Vilsons aizvēra avīzi. No pirmās lappuses raudzījās premjerministrs Gordons Brauns - noguris, ar maisiņiem zem acīm.

“Jūs jau būsiet visu izstāstījis policijai,” Straiks teica, atvēris bloknotu un nolicis to līdzās šķīvim, “bet es gribētu dzirdēt no jums paša, kas tonakt notika.”

“Jā, labi. Droši vien piebrauks arī Kīrans Kolovass-Džounss,” Vilsons piebilda.

Viņš acīmredzot domāja, ka Straikam šis vārds ir pazīstams. “Kas?” Straiks pārjautāja.

“Kīrans Kolovass-Džounss. Lulas šoferis. Arī viņš grib ar jums aprunāties.”

“Lieliski,” Straiks noteica. “Kad viņš būs klāt?”

“Nezinu. Viņš ir darbā. Ja varēs, tad atbrauks.”

Viesmīle atnesa Straikam tēju, viņš pateicās un noklikšķināja pildspalvu. Taču, iekams paguva uzdot pirmo jautājumu, Vilsons sacīja:

"Misters Bristovs teica, jūs esot izbijis armijnieks.”

“Jā,” Straiks apstiprināja.

“Mans māsasdēls ir Afganistānā,” Vilsons paskaidroja un iedzēra tēju. "Helmandas provincē.”

“Kādā pulkā?”

“Sakarniekos.”

“Cik sen viņš jau ir tur?"

“Ceturto mēnesi. Viņa māte naktīs nespēj ne acu aizvērt,” Vilsons atbildēja. “Kāpēc jūs pametāt armiju?”

“Sprādzienā zaudēju kāju,” Straiks atbildēja neierasti vaļsirdīgi.

Tā bija tikai daļēja patiesība, bet svešam cilvēkam bija visvieglāk izpaust šo daļu. Straiks būtu varējis palikt armijā, viņu gribēja tur paturēt, taču, zaudējis apakšstilbu, viņš negrozāmi pieņēma lēmumu, kas klusībā bija briedis jau divus gadus. Viņš apzinājās, ka tuvojas robežai, aiz kuras vairs nebūs atpakaļceļa: ja viņš neaizies tagad, tad vēlāk būs pārlieku grūti pielāgoties civilajai dzīvei. Armija gadu gaitā gandrīz nemanāmi pārveidoja cilvēku, novīlēja viņu līdz vispārējam standartam, un tad bija vieglāk peldēt pa armijas dzīves viļņiem. Straiks nekad nebija ieniris šajos viļņos pavisam un nolēma aiziet, pirms tas notiek. Tomēr īpašās izmeklēšanas nodaļu viņš atcerējās ar sirsnību -par spīti zaudētajai kājai. Būtu jauki, ja ar tikpat gaišām jūtām varētu domāt arī par Šarloti.

Par atbildi Straikam Vilsons lēni pamāja ar galvu.

"Skarbi,” viņš noteica savā dobjajā balsī.

“Es vēl viegli tiku cauri, ja salīdzina ar citiem.”

“Mjā. Pirms divām nedēļām vienu puisi mana māsasdēla vadā šāviņš sarāva gabalos.”

Vilsons iedzēra tēju.

“Kā jūs sapratāties ar Lulu Lendriju?” Straiks jautāja, turēdams gatavībā pildspalvu. “Vai bieži viņu redzējāt?”

“Tikai tad, kad viņa gāja garām apsardzes postenim. Viņa vienmēr prata pateikt “labdien”, “lūdzu” un “paldies”, ko parasti nesagaidīsi no visiem šitiem naudasmaisiem,” Vilsons kodolīgi atbildēja. “Visgarākā saruna mums reiz bija par Jamaiku. Viņai tur bija paredzams kaut kāds darbs, un viņa apprasījās, kur labāk apmesties un kā tur vispār ir. Un es palūdzu autogrāfu priekš mana māsasdēla Džeisona, uz dzimšanas dienu. Viņa parakstījās uz pastkartes, un es nosūtīju to uz Afganistānu. Trīs nedēļas pirms viņas nāves. Pēcāk viņa garāmejot katru reizi apvaicājās, kā Džeisonam iet, nudien jauka meiča, kas bija, tas bija. Apsardzē es strādāju jau sen. Daži gaida, ka tu viņu dēļ metīsies pretī lodēm, bet paši nevīžo pat atcerēties, kā tevi sauc. Jā, viņa bija lāga meiča.”

Straikam atnesa karsti kūpošu gaļas sacepumu ar kartupeļiem. Abi viri ieturēja godbijīgu pauzi, noskatīdamies uz pārpilno šķīvi. Rīdams siekalas, Straiks paņēma nazi un dakšiņu un sacīja:

“Vai varat sīki pastāstīt, kas notika tovakar pirms Lulas nāves? Cikos viņa izgāja no mājas?”

Apsargs domīgi pakasīja dilbu, pastūmis augšup džempera piedurkni; Straiks pamanīja tetovējumus - krustus un iniciāļus.

“Būs bijis tikko pāri septiņiem. Viņa bija kopā ar savu draudzeni Siāru Porteri. Atceros, kad abas gāja laukā pa durvīm, iekšā taisni nāca misters Bestigi. To es atceros tāpēc, ka viņš kaut ko teica Lulai. Nedzirdēju, ko. Bet viņai tas nepatika. To es redzēju pēc sejas izteiksmes.”

“Kāda tā bija?”

“Aizvainota,” Vilsons nevilcinoties atbildēja. “Pēc tam monitorā noskatījos, kā Lula un Portere iekāpj mašīnā. Mums virs ārdurvīm ir kamera. Savienota ar monitoru uz mūsu galda, lai redzam, kurš zvana pie durvīm.”

“Vai tā kamera ieraksta arī? Vai varu redzēt to video?” Vilsons papurināja galvu.

“Misters Bestigi negribēja neko tādu pie ārdurvīm. Nekādas ieraksta ierīces. Viņš te nopirka dzīvokli pats pirmais, kad visi vēl nemaz nebija izbūvēti, tāpēc viņam bija liela teikšana.” “Tad jau tā kamera ir tikai tāda kā durvju actiņa?”

Vilsons pamāja. No viņa kreisās acs līdz vaiga kaula vidum stiepās smalka rēta.

“Aha. Nu, lūk, tātad es redzēju, kā meičas iekāpj mašīnā. Tovakar viņas neveda Kīrans - tas, kurš tūlīt varbūt atbrauks šurp. Viņu nosūtīja sagaidīt Dībiju Maku.”

“Kas tajā vakarā bija Lulas šoferis?”

“Tāds Miks no Execars aģentūras. Bija vadājis Lulu jau agrāk. Es redzēju, ka ap mašīnu mudž fotogrāfi. Tie jau ošņājās riņķī visu nedēļu, jo zināja, ka Lula atkal sagājusi kopā ar Evanu Dafīldu.”

“Ko darīja Bestigi, kad Lula ar Siāru bija aizgājušas?” “Paņēma no manis pienākušo pastu un kāpa augšā uz savu dzīvokli.”

Pēc katra kumosa Straiks nolika dakšiņu, lai rakstītu piezīmes.

“Vai pēc tam kāds ienāca vai izgāja no mājas?”

“Jā, ēdienu piegādātāji - tie nāca lejā no Bestigi dzīvokļa, kur tovakar bija viesības. īsi pēc astoņiem kaut kāds amerikāņu pāris uzkāpa augšā uz pirmo dzīvokli un aizgāja tikai ap pusnakti, bet vairāk neviens ne nāca, ne gāja. Es nevienu neredzēju, līdz ap pusdiviem atgriezās Lula. Dzirdēju, ka ārpusē klaigā paparaci, sauc viņas vārdu. To bija vesels bars. Daži bija sekojuši Lulai no naktskluba, bet citi dirnēja pie mājas jau no pusdivpadsmitiem, gaidīdami Dībiju Maku. Lula nospieda zvana pogu, un es ielaidu viņu iekšā.”

“Viņa neizmantoja ārdurvju kodu?”

“Nē, viņa gribēja žiglāk tikt iekšā - reportieru dēļ. Tie tur bļaustījās un nāca virsū kā melna nakts.”

“Vai viņa nevarēja iekļūt namā no pazemes garāžas, lai izvairītos no reportieriem?”

“Jā, tā viņa dažreiz darīja, kad pie stūres bija Kīrans. Tam viņa bija iedevusi garāžas vārtu pulti. Bet Mikam nebija pults, tāpēc vajadzēja apstāties pie ieejas durvīm. Es pasveicināju Lulu un apprasījos, vai stipri snieg, jo viņai matos bija sniegs. Pati drebinājās tādā knapā kleitiņā. Viņa atbildēja, ka ārā esot zem nulles, kaut ko tādā garā. Un tad teica: “Kaut tie maitas vienreiz aizvāktos! Tiešām taisās kleknēt te visu nakti?” To viņa teica par paparaci. Es paskaidroju, ka tie gaida Dībiju Maku, bet viņš stipri kavējas. Lula izskatījās nokaitināta. Iekāpa liftā un uzbrauca augšā uz savu dzīvokli.”

“Viņa izskatījās nokaitināta?”

“Jā, pamatīgi nokaitināta.”

“Tik nokaitināta, ka vairs negribēja dzīvot?”

“Nē,” Vilsons atteica. “Vienkārši dusmīga.”

“Kas notika pēc tam?”

“Pēc tam,” Vilsons turpināja, “man savajadzējās uz ateju. Vēdergraizes. Piemetās caureja. Baigs skrejamais, saproties. Biju dabūjis vēderkaiti no Robsona, tas jau gulēja mājās slims. Sabiju prom kādas piecpadsmit minūtes. Kur tu liksies? Savu mūžu nebiju dabūjis tādu skrejamo. Vēl sēdēju atejā, kad sākās bļaušana. Nē,” viņš izlaboja, “vispirms es izdzirdu būkšķi. Dobju būkšķi kaut kur ārā. Tikai vēlāk sapratu, ka tur nokritis līķis... tas ir - Lula.

Lūk, un tad sākās bļāvieni, arvien skaļāki, arvien tuvāk pa kāpnēm. Es uzrauju kājās bikses un izskrienu vestibilā, un tur stāv misis Bestigi vienā apakšveļā, trīc pie visām miesām un vaimanā, un plosās kā traka. Kliedz, ka Lula esot pagalam, jo kāds vīrietis nogrūdis viņu no balkona. Es piesaku viņai, lai paliek turpat, un izskrienu pa ārdurvīm. Un, jā, tur bija Lula. Gulēja ielas vidū, ar seju sniegā.”

Vilsons iedzēra krietnu malku tējas un, turēdams krūzīti lielajā saujā, piebilda:

“Puse galvas sašķaidīta. Sniegā asinis. Redzēju, ka sprands ir lauzts. Un tur bija... nūjā.”

Straikam šķita, ka nāsis ieplūst saldenais cilvēka smadzeņu smārds, nesajaucams ne ar vienu citu. To viņš bija saodis neskaitāmas reizes. To nav iespējams aizmirst.

“Es ieskrēju atpakaļ mājā," Vilsons turpināja. “Vestibilā jau bija abi Bestigi, šis lūkoja vest sievu augšā pa kāpnēm, lai vismaz apģērbjas, bet šī tik brēca. Teicu, lai viņi izsauc policiju un patur acis liftu gadījumam, ja noziedznieks brauks ar to lejā. Paķēru no dežurantu istabas universālo atslēgu un jozu uz augšstāvu. Kāpnēs neviena nebija. Atslēdzu Lulas dzīvokļa durvis...”

“Vai neiedomājāties paņemt līdzi kādu rīku, ar ko aizstāvēties?” Straiks viņu pārtrauca. “Ja jau nospriedāt, ka viņas dzīvokli kāds ir? Kāds, kurš nupat noslepkavojis sievieti?”

Iestājās gara pauze, visgarākā līdz šim.

“Neienāca prātā, ka man kaut ko vajadzēs,” Vilsons pēdīgi teica. “Nodomāju, ka mierīgi saņemšu viņu ciet tāpat.” “Kuru?”

“Dafīldu,” Vilsons klusi atbildēja. “Nospriedu, ka tur augšā ir Dafllds.”

“Kāpēc?”

“Man likās, viņš ir ienācis, kamēr biju atejā. Viņš zināja durvju kodu. Nodomāju, ka viņš uzkāpis augšā un Lula viņu ielaidusi. Pirms tam es tak dzirdēju abus strīdamies. Viņš bija briesmīgi nikns. Jā. Tāpēc nospriedu, ka viņš nogrūdis Lulu no balkona.

Bet, kad iegāju dzīvoklī, tas bija tukšs. Izstaigāju visas istabas, bet tur neviena nebija. Pat atvēru skapjus - nekā.

Viesistabā visi logi stāvēja līdz galam vaļā. Bet ārā tonakt krietni piesala. Es nevēru tos ciet, vispār nekam nepieskāros. Izgāju ārā un nospiedu lifta pogu. Durvis atvērās uzreiz, lifts bija palicis viņas stāvā. Tukšs.

Es noskrēju lejā pa kāpnēm. Abi Bestigi jau bija savā dzīvoklī, kad gāju garām viņu durvīm; dzirdēju, ka šī joprojām vaimanā un viņš uz šo kliedz. Nezināju, vai viņi jau izsaukuši policiju. No dežuranta galda paķēru savu mobilo un izgāju ārā, pie Lulas, jo... nepatika atstāt viņu tur tā guļam vienatnē. No ielas gribēju piezvanīt policijai un sagaidīt to atbraucam. Bet nepaguvu nospiest devītnieku, kad jau atskanēja sirēnas. Viņi ātri bija klāt.”

“Tātad viens no Bestigi pāra bija izsaucis policiju, vai ne?”

“Jā. Vīrs. Ar patruļmašīnu atbrauca divi policisti.”

“Skaidrs,” Straiks noteica. “Gribu precizēt: tātad jūs noticējāt misis Bestigi, kad viņa apgalvoja, ka augšstāvā dzirdējusi vīrieša balsi?”

“Nu kā tad,” Vilsons apstiprināja.

“Kāpēc?”

Vilsons mazliet sarauca pieri un aizdomājās, pār Straika labo plecu skatīdamies ārā uz ielu.

“Tobrīd jūs vēl nezinājāt nekādas detaļas, vai ne?” Straiks jautāja. “Viņa vēl nebija jums pateikusi, ko ir darījusi tajā mirklī, kad izdzirda vīrieša balsi? Nebija paskaidrojusi, kāpēc divos naktī vēl nav gulējusi?”

“Nē. Neko tamlīdzīgu viņa man nestāstīja. Tikai uzvedās, nu... histēriski. Trīcēja kā apses lapa. Un visu laiku atkārtoja: “Tur augšā ir vīrietis, viņš nogrūda Lulu!” Pārbijusies līdz nāvei.

Bet tur neviena nebija, to es varu apzvērēt pie savu bērnu dzīvības. Dzīvoklis bija tukšs, lifts tukšs, kāpņu telpa tukša. Ja tas vīrietis tur bija, tad kur viņš palika?”

“Ieradās policija,” Straiks sacīja, domās atgriezdamies tumšajā, piesnigušajā ielā, kur gulēja līķis. “Kas notika tālāk?”

“Misis Bestigi pa savu logu ieraudzīja policijas mašīnu un tāpat rītasvārkos tūliņ nokāpa lejā vestibilā, un vīrs atsteidzās viņai pakaļ. Viņa izskrēja ārā, sniegā un sāka kliegt policistiem, ka namā esot slepkava.

Visur iedegās gaisma, logos sejas, puse ielas uzmodināta. Ļaudis nāca ārā no mājām.

Viens policists palika pie līķa un pa rāciju izsauca papildspēkus, bet otrs iegāja vestibilā kopā ar mani un abiem Bestigi. Pavēlēja tiem atgriezties dzīvokli un gaidīt, bet man lika izrādīt māju. Mēs uzkāpām ceturtajā stāvā, es atslēdzu durvis, parādīju viņam Lulas dzīvokli ar atvērto balkonu. Viņš visu pārbaudīja. Parādīju ari liftu, joprojām tajā pašā stāvā. Tad mēs kāpām lejā. Viņš jautāja par trešā stāva dzīvokli, un es atslēdzu to ar universālo atslēgu.

Tur bija tumšs, un, kad iegājām iekšā, iedarbojās signalizācija. Pirms paspēju atrast gaismas slēdzi vai signalizācijas paneli, policists uzskrēja virsū priekšnama galdam un apgāza milzīgu vāzi ar rozēm. Pašķīda lauskas, ūdens un puķes - pa visu grīdu. Tāpēc vēlāk bija lielas nepatikšanas...

Mēs pārbaudījām dzīvokli. Viss tukšs - gan skapji, gan istabas. Logi aizvērti un aizbultēti. Gājām lejā uz vestibilu.

Nu jau bija ieradušies arī policisti civilā. Prasīja atslēgas, lai apskatītu trenažieru telpu pagrabstāvā, baseinu un garāžu. Viens devās pierakstīt misis Bestigi liecību, otrs bija izgājis ārā un izsauca vēl vairāk papildspēku, jo uz ielas pulcējās lērums apkārtējo namu iedzīvotāju un puse no tiem runāja pa telefonu vai fotografēja. Policijas patruļnieki mēģināja izgaiņāt ziņkārīgos pa mājām. Un visu laiku stipri sniga sniegs... Pār līķi uzslēja telti, atbrauca tiesu mediķi. Ap to pašu laiku ieradās prese. Policisti nožogoja pusi ielas un vēl nobloķēja to ar patruļmašīnām.”

Straiks bija izēdis savu šķīvi. Pastūma to malā, pasūtīja abiem tēju un atkal ķērās pie pildspalvas.

“Cik cilvēku strādā astoņpadsmitajā namā?”

“Apsargi ir trīs - es, Kolins Maklauds un Ians Robsons. Mēs strādājam maiņās, kāds dežurē vienmēr, visu diennakti. Vispār tas vakars man bija brivs, bet ap četriem pēcpusdienā piezvanīja Robsons: viņam esot vēdergripa, un viņš jūtoties gaužām slikti. Tad nu es piekritu nostrādāt arī viņa maiņu. Pagājušā mēnesī viņš vienreiz dežurēja manā vietā, kad man vajadzēja kārtot ģimenes lietas. Biju viņam parādā. Kaut gan pēc tiesas un taisnības man nemaz nebija tur jāatrodas,” Vilsons noteica, apklusa un brīdi prātoja par to, kā būtu vajadzējis būt patiesībā.

“Vai pārējie apsargi sapratās ar I.ulu tikpat labi?”

“Jā, tie pateiktu to pašu, ko jums teicu es. Jauka meiča.” “Kas vēl strādā tajā namā?”

“Mums ir divas apkopējas, polietes. Bet slikti runā angliski. No tām jūs necik daudz neuzzināsiet.”

Straiks naski rakstīja piezīmes vienā no bloknotiem, ko bija nočiepis kādā no saviem pēdējiem apmeklējumiem īpašās izmeklēšanas nodaļā Olderšotā, un nodomāja, ka Vilsona liecība ir neparasti kvalitatīva: kodolīga, precīza un skaidra. Tikai retais liecinieks parasti atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem, un vēl mazāk bija tādu, kuri prata formulēt savas domas tā, lai nebūtu vajadzīgi papildjautājumi, ar ko iztincināt no viņiem informāciju. Straiks bija pieradis nodarboties ar arheoloģiju, rakņājoties ļaužu traumēto atmiņu drupās, bija kļuvis par uzticības personu noziedzniekiem, nežēlīgi tirdījis iebiedētos, ķēris uz āķa bīstamos un izlicis slazdus viltīgajiem. Šīs prasmes bija liekas sarunā ar Vilsonu, kura liecība nespēja attaisnot Bristova paranoju.

Tomēr Straiks bija paradis strādāt rūpīgi, un šo rūpīgumu nespēja satricināt nekas. Pavirši uzklausīt liecinieka teikto viņam bija tikpat neiedomājami kā pavadīt dienu, vienās apakšbiksēs vārtoties saliekamajā gultā un kūpinot cigareti pēc cigaretes. Gan raksturs, gan darba pieredze, gan vienlīdz liela cieņa pret sevi un pret klientu veidoja pamatu viņa pedantismam, kura dēļ armijā viņu bija gan cildinājuši, gan nīduši.

“Atkāpsimies drusku atpakaļ un atcerēsimies iepriekšējo dienu pirms viņas nāves, jā? Cikos jūs ieradāties darbā?” “Deviņos, kā vienmēr. Nomainīju Kolinu.”

"Vai jums ir žurnāls, kurā tiek atzīmēti visi, kas ienāk mājā vai iziet no tās?”

“Jā, mēs pierakstām visus nācējus un gājējus, izņemot pašus iedzīvotājus. Žurnāls ir uz dežuranta galda.”

“Vai atceraties, kas todien ienāca un kas izgāja?”

Vilsons sastomījās.

“Agri no rīta Džons Bristovs nāca apciemot māsu, vai ne?” Straiks piepalīdzēja. “Bet Lula aizliedza jums laist viņu tālāk par vestibilu?”

“Viņš pats jums to izstāstīja?” Vilsons uzelpoja. “Jā, viņa aizliedza gan. Bet man bija žēl Bristova, saprotat? Viņš bija atnesis kaut kādu līgumu un dikti nervozēja, tāpēc es tomēr palaidu viņu tālāk.”

“Vai jums ir zināms, ka namā ienāca vēl kāds?”

“Jā, Leščinska jau bija klāt. Apkopēja. Viņa vienmēr nāk pulksten septiņos un patlaban mazgāja trepes, kad atnācu es. Vēlāk ieradās tikai apsardzes firmas tehniķis, lai pārbaudītu signalizāciju. To pārbauda reizi pusgadā. Viņš atnāca kādos... bez divdesmit desmitos, jā.”

“Vai jūs pazināt to tehniķi?”

"Nē, tas bija kaut kāds jauniņais. Galīgs zaļknābis. Tā firma katru reizi atsūta kādu citu. Misis Bestigi un Lula vēl bija mājās, tāpēc es ielaidu to puisi trešā stāva dzīvoklī, parādīju signalizācijas paneli, un viņš ķērās pie darba. Lula aizgāja, kamēr es rādīju tehniķim, kur ir drošinātāji un trauksmes pogas.”

“Jūs redzējāt Lulu aizejam?”

“Jā, viņa pagāja garām atvērtajām dzīvokļa durvīm.”

“Vai viņa sveicināja?”

“Nē."

no

“Jūs teicāt, ka parasti viņa sveicināja.”

"Šoreiz laikam nepamanīja mani. Izskatījās, ka viņa steidzas. Brauca apciemot savu slimo māti.”

“Kā jūs to zināt, ja viņa ar jums nerunāja?”

“Tas ir noskaidrots izmeklēšanā,” Vilsons īsi atteica. “Parādīju tehniķim, kur kas atrodas, atgriezos postenī un, kad aizgāja misis Bestigi, ielaidu to puisi pārbaudīt signalizāciju ari viņas dzīvoklī. Pašam man nevajadzēja tur uzkavēties, jo drošinātāju un trauksmes pogu atrašanās vieta visos dzīvokļos ir vienāda.” “Kur bija misters Bestigi?”

“Jau aizbraucis uz darbu. Viņš katru dienu aiziet pulksten astoņos.”

Kafejnīcā ienāca trīs vīri ķiverēs, fluorescējošās dzeltenās vestēs un dubļainos darba zābakos, katrs pasitis padusē avīzi, un apsēdās pie blakus galdiņa.

“Kā jums liekas, cik ilgi jūs bijāt prom no sava posteņa katru reizi, kad palīdzējāt tehniķim?”

“Trešā stāva dzīvoklī varbūt kādas minūtes piecas,” Vilsons atbildēja. “Abos pārējos - pa minūtei.”

“Cikos tehniķis aizgāja?”

“Neilgi pirms pusdienlaika. Precīzi neatceros.”

“Bet jūs droši zināt, ka viņš aizgāja?”

“Pilnīgi droši.”

“Vai atnāca vēl kāds?”

“Tika piegādātas šādas tādas preces, bet vispār diena bija mierīga, ja salīdzina ar nedēļas sākumu.”

“Tātad nedēļas sākums bija nemierīgs?”

“Jā, ļaudis vazājās veseliem bariem - no Losandželosas taču vajadzēja ierasties Dībijam Makam. Pa otro dzīvokli nemitīgi maisījās producentu firmas darbinieki, pārbaudīja, vai viss gatavs, uzpildīja ledusskapi un tā tālāk.”

“Vai atceraties, kādas preces todien tika piegādātas?”

“Saiņi Makam un Lulai. Un rozes - es vēl palīdzēju kurjeram uznest tās augšā, jo tās bija atvestas tādā mi-ilzīgā vāzē,”

Vilsons ar lielajām plaukstām parādīja vāzes izmērus, “un mēs nolikām tās otrā dzīvokļa priekšnamā uz galda. Tās pašas rozes, ko vēlāk apgāza policists.”

“Jūs teicāt, ka tāpēc bijušas nepatikšanas. Kas īsti notika?” “Misters Bestigi bija sūtījis rozes Dibijam Makam un pārskaitās, uzzinājis, ka tās ir pagalam ar visu vāzi. Kliedza kā negudrs.”

“Kad tas bija?”

"Kad mājā vēl atradās policisti un mēģināja nopratināt viņa sievu.”

“Gar Bestigi logiem nupat bija nolidojusi sieviete un nositusies uz ielas, bet viņš uztraucās par savām puķēm?”

“Nūjā.” Vilsons viegli paraustīja plecus. “Tāds nu viņš ir.” “Vai viņš pazīst Dlbiju Maku personiski?”

Vilsons vēlreiz paraustīja plecus.

“Vai tas reperis vispār kādreiz ir bijis tajā dzīvokli?” Vilsons papurināja galvu.

"Pēc visiem tiem trakumiem viņš apmetās viesnīcā.”

“Uz cik ilgu laiku jūs atstājāt savu posteni, kad palīdzējāt nogādāt rozes otrajā dzīvokli?”

“Varbūt minūtes piecas, augstākais - desmit. Pēc tam es paliku postenī visu dienu.”

“Jūs teicāt, ka tika piegādāti sūtījumi Makam un Lulai.”

“Jā, no kaut kāda modes dizainera, bet tos es atdevu Leš-činskai, lai ienes dzīvokļos. Makam bija atvestas drēbes, bet Lulai - rokassomiņas.”

“Un, cik jums zināms, visi apmeklētāji, kuri todien ienāca namā, vēlāk izgāja no tā?”

“Pilnīgi noteikti,” Vilsons apstiprināja. “Visi ir ierakstīti dežuranta žurnālā.”

“Cik bieži tiek nomainīts ārdurvju kods?”

“To nomainīja tūdaļ pēc Lulas nāves, jo izmeklēšanas gaitā kodu uzzināja puse Londonas policijas,” Vilsons atbildēja. “Bet tajos trijos mēnešos, kamēr Lula dzīvoja šeit, to nenomainīja ne reizi.”

“Vai varat man pateikt veco kodu?”

“Deviņpadsmit sešdesmit seši,” Vilsons teica.

"Tā kā sešdesmit sestais gads?”

“Nūjā,” Vilsons apstiprināja. “Maklauds mūždien kurnēja, ka ciparus vajagot nomainīt."

“Kā jūs domājat, cik daudzi zināja durvju kodu pirms Lulas nāves?”

“Ne sevišķi daudzi.”

“Preču piegādātāji? Pastnieki? Gāzes skaitītāja kontrolieris?” “Tiem mēs paši atveram durvis turpat no posteņa. Iedzīvotāji nemēdz izmantot koda slēdzeni, jo mēs ieraugām viņus monitorā un ielaižam iekšā. Koda slēdzene vajadzīga tādam gadījumam, ja postenī neviena nav; dažreiz dežurants ir tualetē vai palīdz kaut ko uznest augšstāvā.”

“Un katram dzīvoklim ir sava atslēga?”

“Jā, un atsevišķa signalizācijas sistēma.”

“Vai Lulas dzīvoklī signalizācija bija ieslēgta?"

“Nē.”

“Vai signalizācija ir arī baseinam un trenažieru telpai?” “Nē, tikai atslēgas. Katram nama iedzīvotājam ir arī baseina un trenažieru telpas atslēga. Un pazemes garāžas atslēga. Garāžas durvīm ir signalizācija.”

“Vai tā bija ieslēgta?”

“Nezinu, manis tur nebija, kad to pārbaudīja. Vajadzēja būt ieslēgtai. Tas apsardzes firmas tehniķis torīt pārbaudīja visas signalizācijas sistēmas.”

“Vai tovakar visas šīs durvis bija aizslēgtas?"

Vilsons saminstinājās.

“Ne visas. Baseina durvis bija vaļā.”

“Varbūt zināt, vai dienā kāds izmantoja baseinu?” “Neatceros gan, ka uz turieni kāds būtu gājis.”

“Cik ilgi durvis uz baseinu palika vaļā?”

“Nezinu. Iepriekšējā naktī dežurēja Kolins. Viņam būtu vajadzējis pārbaudīt.”

“Nu labi,” Straiks noteica. “Jūs teicāt, jums esot licies, ka misis Bestigi dzirdējusi Dafīlda balsi, jo agrāk jūs pats bijāt dzirdējis viņa strīdu ar Lulu. Kad tas notika?”

“Neilgi pirms tam, kad abi pašķīrās, kādus divus mēnešus pirms Lulas nāves. Viņa patrieca Dafīldu no dzīvokļa, un viņš dauzīja un spārdīja durvis, draudēja tās izlauzt un lamāja Lulu. Es uzkāpu augšstāvā, lai dabūtu Daf īldu laukā no mājas.”

“Ar varu?”

“Tas nebija vajadzīgs. Ieraudzījis mani nākam, viņš paķēra savas mantas - Lula bija izsviedusi pa durvīm viņa žaketi un kurpes - un vienkārši pagāja man garām. Bija salietojies,” Vil-sons paskaidroja. “Acis stiklainas, jūs jau saprotat. Nosvīdis. T krekls netīrs, priekša ar kaut ko nolieta. Nekad neesmu sapratis, ko Lula bija viņā atradusi. A, re, kur Kīrans!” Vilsons atplauka. “Lulas šoferis.”

7

Starp kafejnīcas galdiņiem šurp nāca gadus divdesmit piecus vecs puisis. Neliela auguma, kalsns un neticami izskatīgs.

‘‘Sveiks, Derik!” Šoferis un apsargs sparīgi sarokojās un sabikstījās ar dūrēm. Pēc tam Kolovass-Džounss apsēdās Vilso-nam blakus.

Kolovass-Džounss bija neatšķetināma rasu sajaukuma rezultātā radies meistardarbs. Ādas krāsā apvienojās olīvu un bronzas tonis, vaigukauli bija kā izdreijāti, deguns ar nelielu kūku-miņu, acis tumšbrūnas, skropstas melnas, taisnie mati atsukāti atpakaļ. Skaisto ārieni vēl vairāk paspilgtināja klasisks krekls ar kaklasaiti un bikls smaids, it kā viņš apzināti censtos atbruņot citus vīriešus, iekams tos pārņem skaudība.

"Kur vāģis?” Deriks jautāja.

“Elektrikleinā.” Kolovass-Džounss ar īkšķi norādīja pār plecu. “Man ir kādas divdesmit minūtes. Četros jābūt atpakaļ Vestendā. Sveiki!” Viņš sniedza roku Straikam. "Kīrans Kolovass-Džounss. Un jūs esat...”

“Kormorans Straiks. Deriks teica, ka jums esot...”

“Jā, jā,” Kolovass-Džounss viņu pārtrauca. "Nezinu, vai tas ir svarīgi, varbūt arī ne, taču policijai viss ir pie kājas. Bet man vienkārši vajag kādam izstāstīt, ja. Saprotiet, es jau nesaku,

ka tā nebija pašnāvība,” viņš piebilda. “Es tikai saku, ka man gribētos, lai šī lieta tiek noskaidrota. Lūdzu, kafiju, mīļumiņ,” viņš uzrunāja pusmūža viesmīli, kura palika nesatraucama un nepieejama viņa šarmam.

“Kāds iemesls ir jūsu bažām?” Straiks jautāja.

“Es biju viņas pastāvīgais šoferis, ja.” Kolovass-Džounss sāka savu stāstu tādā manierē, ka Straiks nojauta - viņš ir gatavojies iepriekš. “Viņa vienmēr prasīja pēc manis.”

“Vai viņai bija līgums ar jūsu aģentūru?”

“Jā. Nu, lūk, un...”

“Šoferus izsauc dežurants,” paskaidroja Deriks. “Tas ir viens no apsardzes pakalpojumiem. Ja kādam vajag mašīnu, mēs zva-nām uz Execars - uz Kīrana aģentūru.”

“Jā, bet viņa vienmēr prasīja pēc manis,” Kolovass-Džounss nelokāmi palika pie sava.

“Jūs labi sapratāties ar Lulu, vai ne?”

“Jā, mēs satikām labi,” Kolovass-Džounss apstiprināja. “Mēs bijām... nu... es neteikšu - satuvinājušies... bet vispār - jā, satuvinājušies. Iedraudzējušies. Tas bija kas vairāk par šofera un klientes attiecībām, ja.”

"Jā? Un cik tālu šīs attiecības nonāca?”

“Nē, nē, nekā tāda.” Kolovass-Džounss pasmīnēja. “Nekā tāda.”

Taču Straiks redzēja: šoferim glaimo, ka šāda doma ir šķitusi ticama.

“Es vadāju viņu veselu gadu. Mēs daudz sarunājāmies, ziniet. Mums bija daudz kopīga. Līdzīga izcelsme, saprotat?”

“Kādā ziņā?”

“Jaukta rase,” Kolovass-Džounss atbildēja. “Un arī mana ģimene bija drusku nelabvēlīga, ja, tāpēc es sapratu, no kurienes viņa nāk. Kad viņa kļuva slavena, viņai vairs nebija palicis necik paziņu no tās vides. Nebija, ar ko aprunāties no sirds.”

“Vai jaukto asiņu dēļ viņai radās kādas problēmas?”

“Ko tad jūs domājat - ja melnādains bērns aug balto ģimenē?”

“Un jums bija līdzīga bērnība?”

“Mans tēvs ir pa pusei vestindietis, pa pusei velsietis; mātei puse senču no Liverpūles, otra puse - no Grieķijas. Lula mēdza teikt, ka apskaužot mani.” Šoferis izslējās mazliet staltāk. “Viņa teica: “Tu vismaz zini, no kurienes esi, kaut arī tavas saknes izkaisītas pa visu pasauli.” Un manā dzimšanas dienā, ja,” viņš piebilda, it kā vēl nebūtu atstājis gana lielu iespaidu un gribētu papildināt to ar svarīgu informāciju, “viņa uzdāvināja man Gija Somē žaketi, savas deviņsimt mārciņas vērtu.”

Acīm redzami tika gaidīta kāda reakcija, tāpēc Straiks pamāja ar galvu, klusībā prātodams, vai Kolovass-Džounss ir ieradies tikai tādēļ, lai kādam pastāstītu, cik draudzīgās attiecībās bijis ar Lulu Lendriju. Šoferis apmierināts turpināja:

"Tātad, ja, viņas nāves dienā - dienā pirms nāves - no rīta aizvedu viņu pie mātes, ja? Un viņa nejutās priecīga. Viņai nepatika braukt pie mātes.”

“Kāpēc?"

“Tāpēc, ka tā sieviete ir galīgi ķerta,” Kolovass-Džounss atbildēja. “Reiz es vadāju viņas abas veselu dienu - mātei laikam bija dzimšanas diena. Lēdija Iveta nudien ir baiga. Lulai katra vārda galā daudzināja: dārgumiņ, manu dārgumiņ. Bet Lula centās turēties no viņas pa gabalu. Šausmīgi dīvaina tā viņas māte, izrīko un pieglaimojas reizē, saprotat? Nu, lūk, un tajā dienā, ja, mammīte bija nupat atgriezusies no slimnīcas, un nekas labs nebija gaidāms. Lula galīgi negribēja braukt pie viņas un nervozēja kā vēl nekad. Un tad es pateicu, ka tajā vakarā nevarēšu ierasties, jo man jāvadā Dībijs Maks, un Lula sapīka vēl vairāk.”

“Kāpēc?”

“Kā - kāpēc? Tāpēc, ka viņai patika braukt ar mani,” Kolo-vass-Džounss paskaidroja tā, it kā runātu ar galīgu muļķi. “Es

parasti palīdzēju ari atgaiņāt reportierus un tamlīdzīgi, biju tikpat kā miesassargs, pavadīju viņu šur un tur.”

Vilsonam ar tikko manāmu grimasi izdevās parādīt, ko viņš domā par Kolovasu-Džounsu kā miesassargu.

"Vai jūs nevarējāt samainīties ar citu šoferi un vest Lulu, nevis braukt pakaļ Makam?”

“Varēju, bet negribēju,” Kolovass-Džounss atzinās. “Esmu liels Dībija fans. Gribēju iepazīties ar viņu. Tāpēc jau Lula apskaitās. Tomēr,” viņš steigšus turpināja, “es aizvedu Lulu pie mātes, sagaidīju atpakaļ - un tad sākās tas, par ko gribu jums pastāstīt, saprotat?

Viņa iznāca no mātes mājas tāda pavisam jocīga. Nekad nebiju redzējis viņu tādu. Kā sastingusi. Kā šokā. Tad palūdza man pildspalvu un kaut ko skribelēja uz zilas papīra lapas. Nerunāja ar mani. Nebilda ne vārda. Tikai rakstīja. Pēc tam es aizvedu viņu uz “Vašti”, kur bija norunāts pusdienot kopā ar draudzeni...”

"Kas ir “Vašti”? Ar kādu draudzeni?”

“Nu, “Vašti” ir tāds veikals... butiks, kā viņas to sauc. Tajā ir kafejnīca. Modīga vieta. Un tā draudzene bija...” Kolovass-Džouns uzsita vairākus knipjus, domīgi raukdams pieri. “Tā, ar kuru viņa sadraudzējās psihiatriskajā slimnīcā. Velns, kā nu bija tas vārds? Bieži biju vadājis abas divas. Nu, sasodīts... Rūbija? Roksija? Rakela? Kaut kas tamlīdzīgs. Viņa dzīvoja Svētā Elma patversmē Hamersmitā. Bezpajumtniece.

Nu, lūk, un Lola ieiet tajā veikalā, ja, bet pa ceļam pie mātes bija man pateikusi, ka tur pusdienos, ja, bet paliek tur tikai kādas piecpadsmit minūtes, iznāk ārā un liek, lai vedu viņu uz mājām. Baigi dīvaini, ne? Un Rakela vai kā nu viņu sauc -gan es atcerēšos - neiznāca viņai līdzi. Parasti mēs aizvedām to Rakelu līdz mājām, ja abas bija pavadījušas laiku kopā. Un tās zilās lapas Lulai vairs nebija. Un visu ceļu viņa nepateica man ne vārda.”

“Vai esat stāstījis policijai par to zilo lapu?”

“Jā. Bet šiem jau tas nelikās svarīgi,” Kolovass-Džounss atbildēja. "Tas noteikti esot bijis pirkumu saraksts, nekas vairāk.” "Vai atceraties, kā tā izskatījās?”

“Nu... vienkārši zila. Kā plānais gaisa pasta vēstuļpapīrs.” Viņš ieskatījās pulkstenī.

"Pēc desmit minūtēm man jāiet.”

“Tātad tā bija pēdējā reize, kad redzējāt Lulu?”

“Jā, pēdējā.” Viņš sāka grauzt nagu.

“Kāda bija jūsu pirmā doma, kad uzzinājāt par viņas nāvi?” “Nezinu,” Kolovass-Džounss sacīja, kodīdams nagu. "Biju pilnīgā šokā. Kaut ko tādu jau neviens negaida, vai ne? Pirms dažām stundām vēl esi redzējis to cilvēku... Avīzes vienā balsī apgalvoja, ka vainīgs Dafīlds, jo abi bija saplēsušies tajā naktsklubā un tamlīdzīgi. Patiesību sakot, arī es nodomāju, ka vainīgs ir viņš. Maita.”

“Jūs viņu pazināt personīgi?”

“Pāris reižu biju vadājis abus,” Kolovass-Džounss atbildēja. Nāsis viņam iepletās, lūpas sakniebās, it kā viņš būtu saodis nelabu smaku.

“Kāds viņš jums likās?”

"Neapdāvināts nūģis.” Negaidīti virtuozi viņš pēkšņi sāka atdarināt neizteiksmīgu balsi, stiepjot vārdus: "Varbūt vēlāk viņš būs mums vajadzīgs, Lulū? Lai pagaida, jā?” Un, zvērodams dusmās, piebilda: “Viņš nekad nerunāja tieši ar mani. Stulbais, mantkārīgais sūds.”

Deriks klusu noteica: “Kīrans ir aktieris.”

"Es spēlēju tikai epizodēs,” Kolovass-Džounss precizēja. “Pagaidām.”

Un viņš īsumā aprakstīja televīzijas seriālus, kuros bija piedalījies. Straikam radās iespaids, ka puisis cenšas izlikties svarīgāks, nekā klusībā vērtē pats sevi, un grib pasildīties neaprēķināmajā, bīstamajā un nepastāvīgajā slavas saulītē. Viņa mašīnas aizmugurējā sēdeklī šī slava bija zaigojusi bieži, tomēr viņam

palikusi nesasniedzama, un tas (pēc Straika domām) viņam kremta un varbūt pat aizdeva dusmas.

“Kīrans bija uz provēm pie Fredija Bestigi,” teica Vilsons. “Vai ne, Kīran?”

“Nūjā,” Kolovass-Džounss negribīgi apstiprināja, un tonis skaidri liecināja par provju rezultātu.

“Kā tas tika organizēts?” Straiks jautāja.

“Kā jau parasti,” Kolovasa-Džounsa balsī ieskanējās tikko jaušama augstprātība. “Ar mana aģenta starpniecību.”

"Un nekas neiznāca?”

“Viņi mainīja scenāriju. Svītroja to lomu.”

“Tātad tovakar jūs aizbraucāt pakaļ Dībijam Makam - uz kurieni, uz Hītrovas lidostu?”

“Jā, uz piekto termināli,” Kolovass-Džounss atbildēja, acīm redzami atsaukts atpakaļ realitātē, un atkal ieskatījās pulkstenī. “Paklau, nu gan man ir jāiet.”

“Neiebilstat, ja pavadīšu jūs līdz mašīnai?” Straiks jautāja.

Līdzi posās arī Vilsons; Straiks samaksāja tēriņu par visiem trim, un viņi devās ārā. Uz ielas Straiks piedāvāja abiem cigaretes; Vilsons atteicās, Kolovass-Džounss vienu paņēma.

Turpat netālu aiz stūra Elektrikleinā gaidīja sudrabains mersedess.

“Uz kurieni jūs aizvedāt Dībiju no lidostas?” Straiks jautāja, kad viņi tuvojās mašīnai.

“Viņš gribēja uz kādu klubu, tāpēc aizvedu viņu uz “Kazarmu”

“Cikos tas bija?”

"Nezinu... pusdivpadsmitos? Bez ceturkšņa divpadsmitos? Viņš bija uzskrūvēts. Teica, ka negribot iet gulēt.”

“Kāpēc tieši uz “Kazarmu”?”

"Piektdienas vakaros “Kazarmā” ir vislabākais hiphops Londonā,” Kolovass-Džounss atbildēja un īsi iesmējās, it kā brīnītos, ka atradies kāds, kurš to nezina. “Un viņam laikam iepatikās, jo laukā viņš iznāca tikai ap trijiem.”

“Vai pēc tam jūs aizvedāt viņu uz Kentingerngārdensu un tur ieraudzījāt policiju, vai arī...”

“Es jau biju dzirdējis par notikušo pa mašīnas radio,” Kolovass-Džounss paskaidroja. “Un pateicu Dībijam, tiklīdz viņš atnāca. Visa viņa svīta tūdaļ sāka zvanīt pa telefoniem, pamodināja mūzikas ierakstu firmas darbiniekus un metās mainīt plānus. Noīrēja viņam apartamentus Kleridža viesnīcā, un es aizvedu viņu uz turieni. Kad tiku mājās, bija jau pāri pieciem ritā. Ieslēdzu ziņas, visu noskatijos kanālā Sky. Kaut kas traks.”

“Interesanti, kurš deva ziņu reportieriem pie astoņpadsmitā nama, ka Dībijs tur neieradīsies vēl stundām ilgi. Kāds viņus noteikti brīdināja, jo viņi izklīda, pirms Lula nokrita no balkona.”

“Tiešām? Nezinu gan,” Kolovass-Džounss sacīja.

Viņš drusku pielika soli, pirmais sasniedza mašīnu un atslēdza durvis.

“Makam droši vien bija līdzi kaudze bagāžas. Vai vedāt to savā mašīnā?”

“Nē, ierakstu firma bija atsūtījusi bagāžu jau dažas dienas iepriekš. Viņš izkāpa no lidmašīnas tikai ar vienu somu - un ar kādiem desmit miesassargiem.”

“Tātad jūs nebijāt vienīgais, kurš sagaidīja viņus lidostā?” “Bija atsūtītas četras mašīnas - bet pašu Dībiju vedu es.” “Kur jūs gaidījāt Dībiju, kamēr viņš bija naktsklubā?” “Vienkārši sēdēju un gaidīju mašīnā,” Kolovass-Džounss atbildēja. “Turpat uz Glashausstrītas stūra.”

“Kopā ar pārējām trim mašinām? Jūs gaidījāt visi kopā?” “Mīļo cilvēk, Londonas centrā nav iespējams atrast četras brīvas stāvvietas citu citai blakus,” Kolovass-Džounss attrauca. “Nezinu, kur noparkojās pārējie.”

Turēdams mašīnas durvis atvērtas, viņš paskatījās uz Vil-sonu, tad atkal uz Straiku.

“Kam jums tas viss jāzina?” viņš noprasīja.

“Vienkārši interesējos par to, kāds ir darbs ar klientu,” Straiks atbildēja.

"Apnicīgs!” Kolovass-Džounss pēkšņi noskaitās. “Cik tur tās braukšanas! Stāvi un gaidi kā muļķis!”

“Vai jums vēl ir pazemes garāžas pults, ko iedeva Lula?” Straiks jautāja.

“Ko?” šoferis pārjautāja, kaut gan Straiks bija gatavs saderēt, ka viņš ir dzirdējis jautājumu. Viņa sejā tagad plaiksnīja neslēpts naidīgums - ne tikai pret Straiku, bet ari pret Vilsonu, kurš pēc savas piezīmes par to, ka Kolovass-Džounss ir aktieris, bija tikai klusējis un klausījies.

“Vai jums vēl ir...”

“Jā, man vēl ir. Es tak joprojām vadāju misteru Bestigi, ne?” Kolovass-Džounss noteica. “Tā, nu man jābrauc. Uz redzi, Derik.”

Nometis pusizsmēķēto cigareti, viņš iekāpa mašīnā.

“Ja atcerēsieties vēl kaut ko," Straiks sacīja, “piemēram, kā sauca draudzeni, ar kuru Lula satikās “Vašti”, piezvaniet man, jā?”

Viņš sniedza šoferim vizītkarti. Kolovass-Džounss, sprādzēdams ciet drošības jostu, paņēma kartīti, nepaskatīdamies uz to.

“Es jau kavēju.”

Vilsons pacēla roku uz atvadām. Kolovass-Džounss sadrūmis aizcirta mašīnas durvis un, motoram ierēcoties, atpakaļgaitā izbrauca no stāvvietas.

“Viņam ir vājība pret zvaigznēm,” Vilsons ierunājās, kā aizbildinādams puisi. “Viņam ļoti patika vadāt Lulu. Viņš vienmēr cenšas vadāt slavenības. Jau divus gadus cer, ka Bestigi uzaicinās viņu filmēties. Un traki noskaitās, kad nedabūja to lomu.”

“Kas tā bija par lomu?”

“Narkotirgonis. Kaut kādā filmā.”

Abi soļoja uz Brikstonas metrostacijas pusi, garām bariņam melnādainu skolnieču zili rūtainos svārkos. Vienai meitenei bija garas bizes ar pērlītēm, un tas atkal atsauca Straikam atmiņā māsu Lūsiju.

“Bestigi joprojām dzīvo astoņpadsmitajā namā, vai ne?” viņš jautāja.

“Kā tad,” Vilsons atbildēja.

“Kas ir pārējos divos dzīvokļos?”

“Otro dzīvokli tagad īrē ukrainis, kaut kāds tirgotājs, ar sievu. Par trešo dzīvokli interesējas viens krievs, bet vēl nav izteicis konkrētu piedāvājumu.”

Sīks večuks ar kapuci galvā, bārdains kā Vecās Derības pravietis, mirkli aizšķērsoja viņiem ceļu un lēni izbāza mēli. “Vai pastāv iespēja,” Straiks jautāja, "ka es kādreiz varētu atnākt un apskatīt māju no iekšpuses?”

“Gan jau varētu,” Vilsons, bridi klusējis, atbildēja, slepus nopētīdams Straika apakšstilbus. "Piezvaniet man. Bet iespēja būs tikai tad, kad Bestigi nebūs mājās, saprotiet. Viņš ir kašķīgs tips, un es negribu zaudēt darbu.”

8

Doma par to, ka pirmdien viņš birojā atkal nebūs viens, piešķīra pikantumu un vērtību Straika nedēļas nogales vientulībai, padarot to mazāk nomācošu. Saliekamo gultu varēja atstāt nenovāktu; durvis starp kabinetu un priekšistabu drīkstēja palikt vaļā; Straiks mierīgi staigāja uz tualeti, nebaidoties nevienu samulsināt. Mākslīgo citronu dvaka bija apriebusies, tāpēc viņš aiz sava rakstāmgalda atrāva vaļā logu, kura rāmi bija aizlipinājusi krāsa, un auksta, tīra vēja vilnis izslaucīja abu istabiņu piesmakušos kaktus. Vairīdamies no visiem kompaktdiskiem, no visām dziesmām, kas liktu atcerēties smeldzes un laimes pilnos laikus kopā ar Šarloti, viņš pilnā skaļumā uzgrieza Tomu Veitsu, ieslēdzis mazo CD atskaņotāju, ko vairs nebija cerējis ieraudzīt, bet bija atradis vienā no Šarlotes dzīvoklī savāktajām kastēm. Pēc tam viņš atrada vietu portatīvajam televizoram ar pieticīgo istabas antenu, tad salika melnā atkritumu maisā savalkātās drēbes un aiznesa tās uz automātisko mazgātavu pusjūdzes attālumā. Atgriezies birojā, vienā kabineta malā novilka auklu un izžāva kreklus un apakšveļu, bet pulksten trijos noskatījās futbola spēli starp Arsenal un Spurs.

Darīdams visus šos prozaiskos darbus, Straiks jutās tā, it kā pa pēdām sekotu rēgs, kurš bija vajājis viņu slimnīcā pavadītajos

mēnešos. Tas glūnēja noplukušā biroja kaktos, viņš tūdaļ sadzirdēja tā čukstus, tiklīdz neveltīja visu uzmanību darāmajam. Šis neredzamais rēgs mudināja apdomāt, cik zemu viņš ir kritis, atgādināja par viņa gadiem, nabadzību, izjukušo mīlas dzīvi, zaudēto pajumti. Trīsdesmit pieci gadi, tas čukstēja, tu esi tik smagi strādājis, bet tev nav nekā cita kā vien dažas kartona kastes un pamatīgi parādi. Rēgs aizvilināja Straika skatienu pie alus bundžām lielveikalā, kur viņš pirka Pot Noodles, un ņirgājās, kad viņš uz grīdas gludināja kreklus. Dienas gaitā tas zobojās par Straika paradumu iet smēķēt ārā uz ielas, it kā viņš joprojām dienētu armijā, it kā šī sīkumainā pašdisciplīna spētu piešķirt formu un kārtību juceklīgajai, katastrofālajai tagadnei. Nu viņš sāka smēķēt pie rakstāmgalda, un nosmēķi krājās lētā skārda pelnutraukā, ko viņš sensenos laikos bija nospēris kādā Vācijas bārā.

Tomēr Straiks nemitīgi atgādināja sev, ka viņam ir darbs, apmaksāts darbs. Arsenal uzveica Spurs, un viņam uzlabojās oma; viņš izslēdza televizoru un, atgaiņādams rēgu, sēdās pie rakstāmgalda, lai atsāktu strādāt.

Nu bija brīv pēc sirds patikas vākt un kombinēt pierādījumus, un Straiks turpināja vadīties pēc kriminālizmeklēšanas procedūras likumiem. Pārliecība, ka viņš dzen pēdas Džona Bristova iztēles auglim, nebūt nemazināja rūpīgumu, ar kādu viņš apkopoja piezīmes no sarunām ar Bristovu, Vilsonu un Kolovasu-Džounsu.

Sešos vakarā, kad viņš strādāja, galvu nepaceldams, piezvanīja Lūsija. Māsa bija divus gadus jaunāka par Straiku, tomēr acīmredzot jutās vecāka par viņu. Uz Lūsijas pleciem gūla hipotēka, flegmatisks vīrs, trīs bērni un grūts darbs, tomēr šķita, ka viņa alkst pēc papildu atbildības, it kā dzīvē vajadzētu noenkuroties vēl pamatīgāk. Straikam bija aizdomas, ka Lūsija grib pierādīt sev un pasaulei, ka itin nemaz nelīdzinās savai paklīdušajai mātei, kura bija vazājusi abus bērnus pa visu valsti, no skolas uz skolu, no mājas uz skvotu, no skvota uz patversmi, dzīdamās pakaļ kādai jaunai iedomai vai vīrietim. No astoņiem Straika pusbrāļiem un pusmāsām Lūsija bija vienīgā, ar kuru kopā viņš bija pavadījis bērnību; Lūsiju viņš mīlēja gandrīz vairāk par visiem citiem savā dzīvē, tomēr abu saskarsmi nereti aptumšoja senas bažas un strīdi. Lūsija nespēja apslēpt to, ka raizējas par brāli un jūtas viņā vīlusies. Tāpēc par savu pašreizējo situāciju Straiks nesliecās stāstīt māsai tik vaļsirdīgi, kā stāstītu dažam labam draugam.

“Jā, man klājas lieliski,” viņš teica, smēķēdams pie atvērtā loga un vērodams ļaudis, kas lejā staigāja iekšā ārā pa veikalu durvīm. “Pēdējā laikā klientu skaits ir divkāršojies.”

“Kur tu esi? Es dzirdu satiksmes troksni.”

"Birojā. Jāpastrādā ar papīriem.”

“Sestdienā? Ko par to saka Šarlote?”

"Viņas nav, viņa ir aizbraukusi pie mātes.”

“Jums abiem viss kārtībā?”

"Vislabākajā,” viņš atbildēja.

"Tiešām?”

“Jā, tiešām. Kā iet Gregam?”

Māsa īsi aprakstīja, cik vīram liela slodze darbā, un atsāka uzbrukumu.

"Vai Gilespijs joprojām atprasa tev parādu?”

“Nē.”

“Zini ko, Stiķi?" Bērnības iesauka nesolīja neko labu - Lūsija mēģināja pielabināties. “Esmu šo to papētījusi, un izrādās, ka tu varētu lūgt pabalstu Britu leģionam...”

“Ej ratā, Lūsij!” viņš atcirta, pirms paguva iekost mēlē. “Ko?!”

Pārlieku labi pazīdams šo aizvainojumu un sašutumu viņas balsī, Straiks aizvēra acis.

“Lūs, man nevajag Britu leģiona palīdzību, skaidrs?”

“Nav vajadzības būt tik lepnam...”

“Kā klājas puikām?”

“Nav ne vainas. Paklausies, Stiķi, man vienkārši liekas netaisnīgi, ka Rokbijs uzrīda tev advokātu, lai gan pats savu mūžu nav iedevis tev ne plika graša. Viņam būtu vajadzējis uzdāvināt tev to naudu, ņemot vērā, ko tu esi pārcietis un cik viņš...”

“Mans bizness plaukst un zeļ. Es atmaksāšu to aizdevumu,” Straiks noteica. Uz ielas stūra strīdējās pusaugu pārītis.

“Vai jums ar Šarloti tiešām viss ir kārtībā? Kāpēc viņa ir aizbraukusi pie mātes? Man likās, abas nevar viena otru ciest.”

“Pēdējā laikā ir sākušas saprasties labāk,” Straiks sacīja, kamēr tīne lejā uz ielas nikni novicināja rokas, piecirta kāju un devās prom.

“Vai tu jau esi nopircis viņai gredzenu?” Lūsija nerimās.

“Man likās, tu gribi, lai es vispirms tieku galā ar Gilespiju."

“Vai viņa nedusmojas, ka joprojām nav saņēmusi gredzenu?”

“Viņai nenāk ne prātā dusmoties,” Straiks atbildēja. “Viņa apgalvo, ka to nemaz negribot; lai es labāk ieguldot visu naudu biznesā.”

“Ko tu neteiksi!" Lūsija allaž domāja, ka lieliski apslēpj savu dziļo nepatiku pret Šarloti. “Vai tu atbrauksi uz Džeka dzimšanas dienu?”

“Kad tā ir?”

“Stiķi, ielūgumu es tev nosūtīju jau pirms nedēļas!”

Straiks nosprieda, ka Šarlote varbūt iemetusi aploksni vienā no kastēm, ko viņš neizkravātas bija atstājis kāpnēs, jo birojā nepietika vietas visai šai mantībai.

“Jā, atbraukšu,” viņš apsolīja, kaut gan braukt uz turieni negribējās neparko.

Beidzis sarunu, viņš atgriezās pie datora un turpināja darbu. Piezīmes par sarunu ar Vilsonu un Kolovasu-Džounsu drīz bija apkopotas, taču Straiks nejutās apmierināts. Pēc atvaļināšanās no armijas šī viņam bija pirmā izmeklējamā lieta, kura prasīja ko vairāk par vienkāršu izsekošanu un novērošanu, un liktenis, iespējams, bija piespēlējis to tādēļ, lai katru mīļu dienu atgādinātu, ka viņam vairs nav nekādu pilnvaru un autoritātes.

Kino producents Fredijs Bestigi, tas pats, kurš Lulas Lendrijas nāves brīdī atradies bezmaz viņai blakus, palika nesasniedzams aiz saviem bezpersoniskajiem pakalpiņiem, un joprojām nebija konkrētu izredžu izvaicāt ar! Tenziju Bestigi, lai gan Džons Bris-tovs bija apgalvojis, ka spēšot pierunāt viņu tikties ar Straiku.

Neskaidri juzdams bezspēcību un šobrīd nicinādams savu nodarbošanos gandrīz tikpat stipri, kā to nicināja Robinas līgavainis, Straiks atvairīja nomācošo grūtsirdību un atsāka meklēt tīmeklī informāciju, kas varētu būt saistīta ar izmeklējamo lietu. Viņš atrada Kīranu Kolovasu-Džounsu; šoferis nebija melojis, teikdams, ka ir filmējies seriālā “Policija”, kur vienā sērijā viņam bija divas replikas (Otrais gangsteris - Kirans Kolovass-Džounss). Viņam bija arī teātra aģents, kura mājaslapā varēja redzēt mazu Kīrana fotogrāfiju, un īss lomu saraksts, kurā ietilpa statista lomas “Istendiešos” un “Ātrajā palīdzībā”. Kīrana fotogrāfija Execars aģentūras mājaslapā bija daudz lielāka. Tajā viņš stāvēja pilnā augumā, ģērbies formastērpā, ar naģeni galvā, īsta kinozvaigzne, ne pielikt, ne atņemt - droši vien izskatīgākais šoferis visā aģentūrā.

Vakars aiz logiem satumsa par nakti; kamēr portatīvais atskaņotājs stūrī ņurdēja un vaidēja Toma Veitsa balsī, Straiks virtuālajā telpā dzinās pakaļ Lulas Lendrijas ēnai, laiku pa laikam papildinādams piezīmes par sarunām ar Bristovu, Vilsonu un Kolovasu-Džounsu.

Feisbukā neizdevās atrast Lendrijas kontu, un viņa acīmredzot nebija reģistrējusies ari tviterī. Viņas nevēlēšanās cienāt alkatīgos fanus ar personisku informāciju šķita pamudinām citus aizpildīt šo tukšumu. Neskaitāmas vietnes bija veltītas Lulas fotogrāfiju krāšanai un gluži maniakāliem komentāriem par viņas dzīvi. Ja kaut vai puse no visas šīs informācijas atbilda patiesībai, tad Bristovs bija sniedzis Straikam tikai daļēju un cenzētu versiju par savas māsas noslieci uz pašiznīcināšanos. Šī tieksme bija parādījusies jau agrīnajos pusaudzes gados, kad no sirdstriekas pēkšņi bija nomiris Lulas audžutēvs sers Aleks

Bristovs, bārdains labsirdīga izskata virs, elektronikas firmas Albris dibinātājs. Pēc tam Lula bija aizbēgusi no divām internātskolām un izslēgta no trešās, un tās visas bija dārgas, privātas mācību iestādes. Viņa bija pārgriezusi vēnas, un guļamtelpas kaimiņiene bija atradusi viņu asiņu peļķē; viņa bija bēguļojusi, līdz policija sadzina viņai pēdas kādā skvotā. Fanu lapā LulaMyInspirationForeva.com, ko vadīja nezināma dzimuma persona, tika apgalvots, ka modele tajā laikposmā piepelnījusies kā prostitūta.

Sekoja piespiedu ārstēšana saskaņā ar likumu par psihisko veselību; Lula nokļuva slēgtā palātā pie smagi slimiem jauniešiem, un viņai diagnosticēja maniakālo depresiju. Pēc nepilna gada, kad Lula kopā ar māti iepirkās apģērbu veikalā Oksford-stritā, viņai uzsmaidīja pasakaina veiksme modeļu aģentūras skauta izskatā.

Agrīnajās fotogrāfijās sešpadsmitgadīgā Lendrija ar Nofre-tetes seju pamanījās demonstrēt neparastu rūdījuma un traus-luma apvienojumu: kājas garas un tievas kā žirafei, kreisā delma iekšpusē gara, robaina rēta, ko modes redaktori acīmredzot bija uzlūkojuši kā interesantu papildinājumu daiļajai sejai, jo dažās bildēs šī rēta bija īpaši izcelta. Lulas neparastais skaistums balansēja uz absurda robežas, un izslavētais šarms (cildināts gan avīžu nekrologos, gan histēriskos blogos) sadzīvoja ar pēkšņām dusmu lēkmēm un bīstamu pacietības trūkumu. Cik varēja noprast, prese un publika bija Lulu vienlīdz karsti mīlējusi un nīdusi. Viena žurnāliste raksturoja viņu kā “īpatnēji apburošu un negaidīti naivu”, cita rakstīja, ka Lula "savā būtībā bija attapīga un nežēlīga zvaigznīte, kura labi prata rēķināt”

Pulksten deviņos Straiks aizgāja uz Čainataunu paēst, atgriezās birojā, nomainīja Tomu Veitsu pret Elbow un sāka meklēt timeklī ziņas par Evanu Dafīldu, kurš, pēc visu (un pat Bristova) domām, nebija nogalinājis savu draudzeni.

Ja Kolovass-Džounss nebūtu izpaudis savu profesionāļa greizsirdību, Straiks nebūtu mācējis pateikt, kāpēc Dafīlds ir slavens. Tagad viņš atklāja, ka Dafīlds ir iemantojis slavu pēc piedalīšanās kādā indie filmā, kuru bija augsti novērtējuši kritiķi un kurā viņš tēloja teju vai pats sevi - no heroīna atkarīgu muzikantu, kurš zog, lai tiktu pie narkotikām.

Uz sava vadošā vokālista slavas viļņa Dafīlda grupa bija izdevusi albumu, kas guva panākumus, un ar lielu traci izjukusi apmēram tajā laikā, kad Dafīlds iepazinās ar Lulu. Dafīlds, tāpat kā viņa draudzene, bija ārkārtīgi fotogēnisks - pat neretušētās, ar garfokusa objektīvu uzņemtās bildēs, kur viņš bija redzams netīrās drēbēs vazājamies pa ielām, un momentuzņēmumos (tādi bija vairāki), kur viņš saniknots metās virsū fotogrāfiem. Šo divu aizlauzto un skaisto cilvēku savienība uzkurināja interesi par abiem; viena slava paspilgtināja otra slavu, nebeidzami valdzinot publiku un nodrošinot nemitīgu dinamiku.

Pēc draudzenes nāves kā vēl nekad nostiprinājās Dafīlda vieta demonizēto un dievišķoto elku olimpā. Viņu ieskāva tumšs fatālisma oreols; gan dedzīgākie pielūdzēji, gan nomelnotāji tīksminājās par domu, ka viņš jau stāv ar vienu kāju viņsaulē un neizbēgami nogrims izmisumā un aizmirstībā. Likās, viņš tīši demonstrē savas vājības, un Straiks dažas minūtes pakavējās YouTube pie vēl viena īsa, drebelīga video, kurā neapšaubāmi salietojies Dafīlds tādā balsī, kādu tik precīzi bija parodējis Ko-lovass-Džounss, gari un plaši klāstīja, ka nāve neesot nekas cits kā aiziešana no ballītes, un putrodamies apgalvoja, ka neesot iemesla raudāt, ja kādam jāaiziet agri.

Daudzi bija liecinājuši, ka Lulas nāves naktī Dafīlds atstājis naktsklubu drīz pēc savas draudzenes, uzlicis vilka masku -un Straikam bija grūti vērtēt to citādi kā vien tīšu izrādīšanos. Paša Dafīlda stāstījums par to, ko viņš sadarījis atlikušajās nakts stundās, droši vien neapmierināja sazvērestību teorijas piekritējus tīmeklī, taču izmeklētāji acīmredzot bija noticējuši tam, ka Dafīldam nav nekāda sakara ar turpmākajiem notikumiem Kentingerngārdensā.

Straiks sekoja savu domu gaitai, klejodams pa ziņu vietnēm un blogiem. Šur tur parādījās drudžainas spekulācijas par Lulas nāvi, teorijas par pavedieniem, ko policija nebija pētījusi; iespējams, tieši uz tamlīdzīgu informāciju balstījās Bristova pārliecība, ka māsa noslepkavota. Vietnē LulaMylnspirationForeva bija garš saraksts “Jautājumi bez atbildēm”. Piektais jautājums: “Kurš aizsauca prom reportierus pirms Lulas kritiena?” Devītais: “Kāpēc policija nav atradusi tos divus, kuri aizsegtām sejām pulksten 2.00 skrēja prom no viņas mājas? Kur tie ir, kas tie ir?” Trīspadsmitais: “Kāpēc nāves brīdī Lula bija ģērbusies citādi, nekā pārnākot mājās?”

Pusnaktī Straiks iedzēra no skārdenes alu un sāka lasīt ziņas par Bristova pieminētajām pretrunām, par kurām nerimās strīdi kopš Lulas nāves; viņš zināja, ka tie risinās, taču līdz šim nebija par tiem interesējies. Nedēļu pēc tam, kad izmeklēšana bija apstiprinājusi pašnāvības versiju, bija uzliesmojis skandāls par kādu fotogrāfiju, kas tika izmantota modes dizainera Gija Somē preču reklāmai. Fotogrāfijā divas kailas modeles pozēja netīrā ejā starp mūriem, stratēģiski piesegušās tikai ar rokassomiņām, šallēm un rotaslietām. Lendrija sēdēja uz atkritumu tvertnes, Siāra Portere gulēja uz zemes. Abām bija lieli, izliekti eņģeļu spārni: Porterei - gulbja baltumā, Lendrijai - zaļganmelni ar pāreju uz spīdīgu bronzas toni.

Straiks vairākas minūtes pētīja fotogrāfiju, pūlēdamies precīzi noteikt, kāpēc mirušās meitenes seja tik neatvairāmi pievelk skatienu un kāpēc viņa tik spilgti dominē šajā attēlā. Neizprotamā veidā viņai izdevās padarīt ticamu šo muļķīgi teatrālo ainu; viņa tik tiešām izskatījās tā, it kā būtu nomesta no debesīm, jo ir pārāk pērkama un kāro pēc aksesuāriem, kurus spiež pie krūtīm. Siāra Portere, bāla un pasīva kā statuja, visā savā alabastra daiļumā nepiedāvāja neko vairāk par kontrastu.

Dizainers Gijs Somē bija izpelnījies skarbu, pat ļaunu kritiku par šīs fotogrāfijas izmantošanu. Daudzi uzskatīja, ka viņš šādi gūst labumu no Lendrijas nāves, un zobojās, kad Somē ar

preses sekretāra starpniecību apliecināja savas siltās jūtas pret Lulu. Turpretī LulaMylnspirationForeva apgalvoja, ka Lula būtu gribējusi, lai šis foto tiek publicēts, un ka abi ar Giju Somē bijuši sirdsdraugi: “Lula mīlēja viņu kā brāli un būtu vēlējusies, lai viņš parāda šo pēdējo godu viņas darbam un skaistumam. Šis ikoniskais foto dzīvos mūžīgi un saglabās Lulu spilgtā atmiņā mums, kas esam viņu mīlējuši.”

Straiks izdzēra atlikušo alu un sāka prātot par pēdējiem četriem šī teikuma vārdiem. Viņš nekad nebija spējis izprast, kā fani var tik familiāri izturēties pret cilvēkiem, kurus pat nepazīst. Ļaudis dažreiz dēvēja Straika tēvu par "veco Džoniju” paša Straika klātbūtnē, starodami tā, it kā runātu par kādu kopīgu draugu, atkārtodami nodeldētas avīžu ziņas un anekdotes, it kā paši būtu piedalījušies aprakstītajos notikumos. Kādā Tresko-tikas pabā viens reiz bija teicis Straikam: “Velns parāvis, tavu veco es pazīstu labāk nekā tu pats!” - jo zināja nosaukt vārdā sesijas muzikantu, kurš bija spēlējis grupas Deadbeats slavenākā albuma ierakstā un kuram Rokbijs bija izsitis zobu (kā vēstīja leģenda), dusmās iebelzdams pa viņa saksofonu.

Pulkstenis bija viens naktī. Straiks bija kļuvis gandrīz kurls pret nerimtīgo, slāpēto basa dunu divus stāvus zemāk un pret čīkstoņu un šņākoņu augšā, bēniņu dzīvoklī, kur bāra menedžeris baudīja tādu greznību kā duša un mājās gatavots ēdiens. Straiks jutās noguris, bet līst guļammaisā vēl negribējās, tāpēc viņš vēl drusku parakņājās tīmeklī, izdibināja Gija Somē aptuveno adresi un konstatēja, ka Čārlzstrīta atrodas pavisam netālu no Kentingerngārdensas. Pēc tam, līdzīgi darbarūķim, kurš pēc garas maiņas automātiski iegriežas vietējā bārā, viņš iedrukāja datorā tīmekļa adresi www.arrse.co.uk.

Army Rumour Service jeb armijas baumu lapu viņš nebija apmeklējis kopš tās reizes pirms vairākiem mēnešiem, kad Šarlote bija pieķērusi viņu šajā nodarbē un reaģējusi tā, kā citas sievietes reaģētu, ieraugot, ka viņu partneris tiešsaistē skatās porno. Bija uzliesmojis nikns strids, jo Šarlote bija nospriedusi, ka Straiks ilgojas pēc vecās dzīves, jo nav apmierināts ar jauno.

Šajā mājaslapā visos sīkumos parādījās armijas gars, izklāstīts valodā, kuru Straiks pārvaldīja pilnībā. Saīsinājumi, ko viņš zināja no galvas, joki, kuri palika nesaprotami civilistiem, visas armijnieku bažas, sākot ar tām, ko juta tēvs, kura dēlēnu Kiprā tramdīja skolasbiedri, un beidzot ar novēlotu lamāšanos sakarā ar premjerministra runu “Čilkota izmeklēšanā” par Irākas karu. Straiks lasīja ierakstu pēc ieraksta, brīžam iespurcās smieklos, tomēr nemitīgi apzinājās, ka pamazām beidz pretoties rēgam, kurš elpo viņam pakausī.

Tā bija viņa pasaule, tajā viņš bija juties laimīgs. Par spīti armijas dzīves neērtībām un grūtībām, par spīti tam, ka tur bija zaudējis pusi kājas, Straiks nenožēloja ne dienu no tā laika, ko bija pavadījis armijā. Tomēr dienesta biedru vidū viņš nebija kļuvis par savējo. Sākumā viņš bija “mērkaķis”, bet pēc tam -“uzvalks”, pret kuru vidusmēra ierindnieks juta bailes un nepatiku.

Ja tevi kādreiz pratinās militārās policijas detektīvi, saki: “Nav komentāru, es pieprasu advokātu!’ Pietiks ari, ja vienkārši pateiksi: "Paldies, ka mani pamanījāt!’

Straiks iesmējās pēdējo reizi, tad strauji aizvēra vietni un izslēdza datoru. Viņš bija tik noguris, ka protēzes noņemšana prasīja divreiz ilgāku laiku nekā parasti.

9

Saulainā svētdienas ritā Straiks atkal devās uz Studentu centru, lai ieietu dušā. Arī šoreiz viņš izgāza platās krūtis un piešķīra sejai parasto drūmo izteiksmi, izskatīdamies tik draudīgs, ka neviens nemēģināja viņu apturēt, kad viņš, nodūris acis, sparīgi aizsoļoja garām reģistratūras letei. Ģērbtuvē viņš vilcinājās, gaidīdams izdevīgu brīdi, kad neviens neredzēs viņu ejam dušā, jo kājas protēze bija iezīmīga detaļa, un viņš negribēja, lai kādam tā paliek prātā.

Nomazgājies un noskuvies, viņš ar metro aizbrauca uz Ha-mersmitas Brodveju, iegāja plašajā tirdzniecības centrā, priecādamies par saules stariem, kas bikli ieplūda caur stikla jumtu, un pretējā pusē izgāja uz ielas. Tālāk Kingstrītā veikali bija tik pārpildīti, it kā būtu sestdiena. Šis tirdzniecības kvartāls bija ļaužu pilns, bet būtībā bez dvēseles, taču Straiks zināja, ka nieka desmit minūšu gājiena attālumā atrodas miegains, teju vai lauciniecisks Temzas krastmalas posms.

Garām plūda trokšņaina mašīnu straume, bet Straiks iedams atcerējās bērnības svētdienas Kornvolā, kad slēgts bija viss, izņemot baznīcu un pludmali. Tolaik svētdienās valdīja īpaša noskaņa: atbalšu un čukstu pilns klusums, liegi porcelāna tinkšķi, mērces smarža, televīzijas pārraides tikpat garlaicīgas kā

tukšā galvenā iela, nerimtīgas viļņu šalkas liedagā, kur viņi ar Lūsiju skraidelēja pa oļiem, spiesti izklaidēties tik primitīvā veidā, jo nekā cita jau nebija.

Māte reiz bija viņam teikusi: "Ja Džounai ir taisnība un es tiešām nonākšu ellē, tā būs mūžīga svētdiena vecajā Sentmozā.” Straiks, no tirdzniecības kvartāla iedams uz Temzas pusi, piezvanīja savam klientam.

“Džons Bristovs.”

“Jā, atvainojiet, Džon, ka traucēju jūs nedēļas nogalē...” “Kormoran?” Bristovs jautāja, un viņa tonis tūdaļ kļuva draudzīgs. “Tas nekas, tas nekas! Kā jums veicās ar Vilsonu?” “Ļoti labi, ļoti lietderīga saruna, paldies. Gribēju apvaicāties, vai jūs varētu palīdzēt man sameklēt kādu Lulas draudzeni. Viņas iepazinās terapijā. Meitenes vārds sākas ar R - varbūt Reičela vai Rakela -, un Lulas bojāejas laikā viņa dzīvoja Svētā Elma patversmē Hamersmitā. Vai tas jums kaut ko izsaka?” Mirkli valdīja klusums. Kad Bristovs beidzot ierunājās, vilšanās viņa balsī robežojās ar aizkaitinājumu.

“Kādēļ jūs gribat runāt ar viņu? Tenzija taču skaidri pateica, ka augšstāvā dzirdējusi vīrieša balsi.”

“Tā meitene interesē mani nevis kā aizdomās turamā, bet gan kā lieciniece. Lula bija norunājusi satikties ar viņu veikalā “Vašti” tūdaļ pēc tam, kad sastapa jūs mātes dzīvokli.”

“Jā, zinu; tas tika pieminēts izmeklēšanā. Bet... jūs, protams, esat profesionālis taču... es tiešām nesaprotu, kā viņa varētu kaut ko zināt par tās nakts notikumiem. Paklausieties - pagaidiet mirklīti, Kormoran... Pašlaik esmu pie mātes, un te ir vēl citi cilvēki... jāatrod klusāka vieta...”

Straiks saklausīja soļus, apslāpētu “piedodiet” un tad Bristovs ierunājās atkal:

“Atvainojiet, negribēju neko teikt, slimokopējai dzirdot. Kad jūs piezvanījāt, es, atklāti sakot, nodomāju, ka zvana kāds cits, lai runātu par Dafildu. Jau ir piezvanījuši visi mani paziņas, lai to pastāstītu.”

“Ko pastāstītu?”

“Jūs acīmredzot nelasāt News of the World. Tur viss ir izklāstīts un papildināts ar bildēm: vakar Dafīlds pilnīgi negaidot ieradās pie manas mātes. Pie mājas drūzmējās fotogrāfi, tas radīja lielas neērtības un nokaitināja kaimiņus. Mēs ar Elisonu bijām izgājuši, citādi es nemūžam nebūtu laidis Dafīldu iekšā.”

“Ko viņš gribēja?”

"Labs jautājums. Mans tēvocis Tonijs domā, ka naudu - bet Tonijs jau vienmēr domā, ka cilvēki dzenas tikai pēc naudas. Taču ģenerālpilnvara ir uz mana vārda, tāpēc uz naudu nevienam nav izredžu. Dievs vien zina, kādēļ Dafīlds ieradās. Laime vēl, ka mamma nesaprata, kas viņš tāds ir. Viņa lieto ārkārtīgi stiprus pretsāpju līdzekļus."

“Kā avīžnieki uzzināja, ka viņš ieradīsies?”

“Tas,” Bristovs sacīja, “ir spožs jautājums. Tonijs domā, ka Dafīlds pats tiem piezvanījis.”

“Kā jūtas jūsu māte?”

“Slikti, gaužām slikti. Ārsti saka, viņa varot turēties vēl nedēļām ilgi vai... vai arī tas varot notikt kuru katru bridi.”

“Man ļoti žēl,” Straiks teica un tūdaļ pacēla balsi, jo bija iegājis zem estakādes, kur satiksme trokšņoja sevišķi skaļi. “ Tātad -ja nu jūs tomēr atcerēsieties, kā sauc to Lulas draudzeni no “Vašti”...”

"Diemžēl es joprojām lāgā nesaprotu, kāpēc viņa jūs tik ļoti interesē.”

“Lula pieprasīja, lai šī meitene mēro visu garo ceļu no Ha-mersmitas līdz Notinghilai, pavadīja kopā ar viņu piecpadsmit minūtes un aizgāja. Kāpēc viņa neuzkavējās? Kāpēc tikšanās bija tik īsa? Vai abas sastrīdējās? Izmeklējot pēkšņas nāves gadījumu, svarīgs var būt katrs neparasts sīkums.”

“Skaidrs,” Bristovs vilcinādamies sacīja. "Bet... nūjā, tāda uzvedība Lulai nebija neparasta. Es jau jums stāstīju, ka viņa varēja būt mazliet... mazliet egoistiska. Tas būtu viņai raksturīgi, ja viņa uzskatītu, ka aplaimojusi to meiteni jau ar savu parādīšanos vien. Ziniet, bieži gadījās, ka Lula aizrāvās ar kādu cilvēku, bet drīz pēc tam viņu aizmirsa.”

Bristova vilšanās par Straika izraudzīto izmeklēšanas virzienu izskanēja tik skaidri, ka detektīvs nolēma iepīt sarunā kādu nelielu attaisnojumu milzīgajam honorāram, ko maksā klients.

“ir vēl otrs iemesls, kura dēļ jums zvanu. Rītvakar es tikšos ar vienu no kriminālpolicijas darbiniekiem, kas izmeklēja šo lietu. Viņu sauc Ēriks Vordls. Ceru dabūt rokā lietas materiālus.” “Fantastiski!” Izklausījās, ka uz Bristovu tas ir atstājis iespaidu. “Jūs tiešām strādājat ātri!”

“Jā, man ir labi kontakti policijas pārvaldē.”

“Tad jau jūs varēsiet atrast dažas atbildes par Skrējēju! Vai esat izlasījis manas piezīmes?”

"Jā, tās ir ļoti vērtīgas,” Straiks apliecināja.

“Un es mēģinu šonedēļ norunāt kopīgas pusdienas ar Ten-ziju Bestigi; jūs varētu piebiedroties mums un uzklausīt to, kas viņai sakāms. Došu ziņu jūsu sekretārei, labi?”

“Lieliski.”

Beidzis sarunu, Straiks nodomāja: lai radītu profesionāļa iespaidu, ir nepieciešama sekretāre, pat ja nav darba, ko viņai dot.

Izrādījās, ka Sv. Elma bezpajumtnieku patversme atrodas tūdaļ aiz trokšņainās betona estakādes. Ēka bija vienkārša un neproporcionāla, Lulas Meifēras mājas nabadzīgā radiniece, būvēta no sarkaniem ķieģeļiem ar pieticīgām baltām aplodām; ne akmens lieveņa pakāpienu, ne dārza, ne elegantu kaimiņu, tikai saplaisājušas durvis, kas veda tieši uz ielu, nolupusi krāsa uz logu rāmjiem un sērīga aura. Pragmatiskā modernā pasaule bija zagšus aplenkusi šo ēku, kas tagad kluknēja te kā nelaimes čupiņa, neiederēdamās apkārtnē, un tepat divdesmit metru attālumā slējās estakāde, tāpēc augšstāva logi vērās tieši uz betona nožogojumiem un bezgalīgo satiksmes straumi. Par ēkas oficiālo raksturu nepārprotami vēstīja masīvs sudrabkrāsas namrunis līdzās durvīm un gauži neglīta, melna videokamera, no kuras nokarājās vadi un kura bija iestiprināta stiepļu būrī pie durvju pārsedzes.

Pie ārdurvīm smēķēja izkāmējusi meitene ar aukstum-pumpu mutes kaktiņā, ģērbusies nosmulētā vīriešu džemperī, kas viņai bija daudz par lielu. Atbalstījusies ar muguru pret sienu, viņa truli blenza turp, kur nepilnu piecu minūšu gājiena attālumā atradās tirdzniecības centrs; kad Straiks nospieda patversmes zvana pogu, meitene nomēroja viņu ar vērtējošu skatienu, acīmredzot aplēsdama viņa iespējas.

Tūdaļ aiz durvīm atradās šaurs, pieputējis priekšnams ar netīru grīdu un nobružātām koka paneļu sienām. Pa labi un pa kreisi pa aizslēgtu durvju stikla ielaidumu varēja saredzēt tukšu gaiteni un nomācoša izskata sānistabu, kurā atradās ar reklāmas lapiņām piemētāts galds un vecs šautriņu mērķis pie sacaurumotas sienas. Tieši pretim ieejas durvīm bija kioskam līdzīga, ar metāla režģi apjozta dežūrbūda.

Tajā sēdēja dežurante, gremoja košļeni un lasīja avīzi. Nīgri un ar aizdomām viņa uzklausīja Straika jautājumu - vai varētu aprunāties ar meiteni, kuras vārds varētu būt Reičela un kura bijusi draugos ar Lulu Lendriju.

“Vai jūs ir žurnālists?”

“Nē, tikai viņas drauga draugs.”

“Tad jau jums jāzina viņas vārds, ne?”

“Reičela? Rakela? Kaut kā tamlīdzīgi.”

Dežūrbūdā aiz muguras nīgrajai sievietei parādījās vīrietis ar papliku pauri.

“Es esmu privātdetektīvs,” Straiks ierunājās skaļāk, un plikpauris paskatījās uz viņu ar interesi. “Te būs mana vizītkarte. Mani ir nolīdzis Lulas Lendrijas brālis, un man ir nepieciešams parunāt ar...”

“Ā, jūs meklējat Rošelu?” Plikpauris piegāja tuvāk režģim. “Viņas te nav, draudziņ. Viņa ir prom.”

Dežurante, pauzdama mēmu nosodījumu kolēģa gatavībai runāt ar Straiku, atstāja savu vietu un nozuda skatienam.

“Kad viņa aizgāja?”

“Nu jau būs vairākas nedēļas. Pat pāris mēneši.”

"Vai zināt, uz kurieni viņa devās?”

“Nav ne jausmas. Varbūt atkal nakšņo patiltēs. Te ir nākusi un gājusi ne reizi vien. Smags gadījums. Psihiskas problēmas. Bet pagaidiet, varbūt Karianna tomēr kaut ko zina. Karianna! Ei! Karianna!”

No saulainā āra, miegdama acis, ienāca bālā meiča ar auk-stumpumpu uz lūpas.

“Kas i?”

“Vai tu neesi redzējusi Rošelu?”

“Kas man daļas gar to stulbo kuci!”

“Tātad tu neesi viņu redzējusi?” plikpauris pārvaicāja.

“Nē. Tev ir kāda cīga?”

Straiks iedeva meičai cigareti, un viņa aizlika to sev aiz auss.

"Šī jau vēl maisās kaut kur tepat. Džanīna teica, ka esot šo redzējusi,” Karianna pavēstīja. "Rošela lielījās, ka šai esot kaut kāds dzīvoklis, vai. Melīgā kuce. Un Lula Lendrija esot šai visu novēlējusi. Aha, kā tad! Priekš kam tev Rošela?” viņa noprasīja Straikam. Bija skaidri redzams, ka viņa apsver, vai te ir izredzes nopelnīt un vai Rošelas vietā nederētu viņa pati.

“Gribu šo to pajautāt.”

“Par ko?”

“Par Lulu Lendriju.”

“Ā,” Karianna novilka, acīs zalgoja alkatība. “Šīs jau nebija nekādas baigās draudzenes. Nevajag ticēt visam, ko melo tā kuce.”

“Un par ko viņa melo?” Straiks vaicāja.

“Par visu pēc kārtas! Droši vien bija sazagusies pusi no tā, ar ko lielījās kā ar Lulas dāvanām.”

“Liecies nu mierā, Karianna,” laipnā tonī ierunājās plikpauris un pievērsās Straikam. “Viņas tiešām bija draudzenes. Lendrija

nereti atbrauca viņai pakaļ ar savu mašīnu. Un tas radīja zināmu spriedzi.” Viņš uzmeta acis Kariannai.

“Nu ne jau nu man!” Karianna atcirta. “Tā Lendrija bija iedomīga kuce, nekas vairāk. Pat ne sevišķi smuka.”

"Rošela man reiz teica, ka viņai Kilbernā dzīvojot tante,” plikpauris ieminējās.

“Bet abas ir uz nažiem,” meiča piebilda.

“'Varbūt jūs zināt tās tantes vārdu vai adresi?” Straiks jautāja, taču abi papurināja galvu. “Kāds ir Rošelas uzvārds?”

“Nezinu. Tu zini, Karianna? Daudzus patversmes iemītniekus mēs pazīstam tikai pēc vārda,” plikpauris paskaidroja.

Iegūtā informācija bija gaužām trūcīga. Rošela bija atstājusi patversmi pirms vairāk nekā diviem mēnešiem. Plikpauris mācēja teikt, ka viņa kādu laiku ambulatori ārstējusies Sv. Toma klīnikā, bet nezināja, vai šī ārstēšanās turpinās.

“Viņai ir bijušas psihiskas lēkmes. Viņa lieto daudz medikamentu.”

“Šai bija nospļauties par Lulas nāvi,” pēkšņi ierunājās Karianna. “Vienkārši nospļauties.”

Abi vīrieši paskatījās uz viņu. Karianna paraustīja plecus, it kā būtu tikai konstatējusi nepatīkamu faktu.

“Paklausieties, ja Rošela te parādīsies, tad, lūdzu, iedodiet viņai manu telefona numuru un pasakiet, lai piezvana.”

Straiks pasniedza katram pa vizītkartei, ko abi sāka ziņkārīgi pētīt. Kamēr viņu uzmanība bija novērsta, Straiks pa režģa apakšu veikli paķēra avīzi News of the World, ko bija lasījusi gremojošā dežurante, un pasita to padusē. Tad mundri atvadījās un gāja prom.

Bija silta pavasara pēcpusdiena. Straiks naski soļoja turp, kur saulē gleznaini zvīļoja pelēkzaļā Hamersmitas tilta zeltītie rotājumi. Gar Temzas pretējo krastu, šūpodamies viļņos, peldēja vientulīgs gulbis. Šķita, ka biroji un veikali palikuši simt jūdžu tālumā. Viņš nogriezās pa labi uz ietves, kas pa krastmalu

veda gar zemām rindu mājām; dažām bija balkoni, citas rotājās ar gliclnijām.

“Zilajā enkurā” nopircis pinti alus, Straiks apsēdās ārpusē uz koka sola, ar seju pret upi un ar muguru pret zili balto fasādi. Aizsmēķējis cigareti, viņš uzšķīra avīzē ceturto lappusi, kur krāsu fotogrāfijā bija redzams Evans Dafīlds (galva noliekta, rokā liels baltu ziedu pušķis, pland melnā mēteļa stērbeles) un virsraksts: DAFĪLDS APCIEMO MIRSTOŠO LULAS MĀTI.

Turpmākais teksts neizteica neko, tikai plašāk izvērsa virsrakstu. Dafīlda ietonētās acis, plandošais mētelis, nedaudz tramīgā, atsvešinātā sejas izteiksme, - viņš izskatījās tāpat kā toreiz, kad devās uz savas draudzenes bērēm. Skopajā tekstā viņš bija nodēvēts par “raižu mākto aktieri un mūziķi”.

Kabatā ievibrējās mobilais, un Straiks to izņēma. Bija pienākusi īsziņa no sveša numura.

News of the World 4. lapā Evans Dafīlds. Robina.

Straiks uzsmaidīja mazajam ekrānam, pirms noglabāja telefonu atpakaļ kabatā. Saule sildīja galvu un plecus. Gaisā klaigādamas riņķoja kaijas, un Straiks, ar labpatiku apzinādamies, ka nekur nav jāsteidzas un neviens viņu negaida, ērtāk iekārtojās saulītē uz sola, lai izlasītu avīzi no pirmās lapas līdz pēdējai.

10

Robina stāvēja blīvajā pasažieru pulkā un šūpojās tam līdzi, ar Beikerlū līnijas metro braucot ziemeļu virzienā. Sejas visiem bija saspringtas un sērīgas, kā jau pieklājas pirmdienas rītā. Viņa juta kabatā iedūcamies mobilo un ar pūlēm izmakšķerēja to ārā, kamēr elkonis nepatīkami iespiedās nenosakāmā, ļumīgā ķermeņa daļā blakusstāvošajam vīrietim uzvalkā un ar sliktu elpu. Redzot, ka pienākusi īsziņa no Straika, Robinu uz mirkli pārņēma priecīgs satraukums, gandrīz tikpat spēcīgs kā vakar, kad viņa bija pamanījusi avīzē Dafīlda bildi. Viņa izlasīja:

Būšu vēlāk. Atslēga tualetē aiz ūdenstvertnes. Straiks.

Robina nemēģināja ietūcīt mobilo atpakaļ kabatā, cieši turēja to rokā, vilcienam joņojot pa tumšiem tuneļiem, un centās neieelpot ļumīgā vīrieša nelāgo dvašu. Viņa bija sliktā omā. Iepriekšējā dienā abi ar Metjū un ar diviem viņa studiju biedriem bija ieturējuši vakariņas Metjū iecienītajā restorānā “Vējdzirnavas”. Uz blakusgaldiņa pamanot avīzi News of the World ar Evana Dafīlda fotogrāfiju, Robinai bija aizrāvusies elpa. Nenoklausījusies līdz galam to, ko patlaban stāstīja Metjū, viņa atvainojās un izsteidzās ārā, lai nosūtītu īsziņu Straikam.

Vēlāk Metjū aizrādīja, ka Robina ir izturējusies nepieklājīgi un, vēl sliktāk, bez paskaidrojumiem metusies projām no galda, lai tikai varētu uzturēt spēkā savu smieklīgo noslēpumainību.

Robina ciešāk satvēra turamcilpu, kad vilciens sāka bremzēt un tuklais kaimiņš nevilšus piespiedās viņai klāt. Viņa jutās kā muļķe un reizē dusmojās uz šo resni un it sevišķi uz detektīvu, kuru acīmredzot neinteresēja Lulas Lendrijas bijušā drauga neparastās gaitas.

Kad Robina, laipodama gar būvbedrēm, caur parasto haosu bija tikusi līdz Denmarkstrītai, aizgājusi uz biroju, tualetē aiz ūdenstvertnes sagramstījusi atslēgu, nez kuru reizi mēģinājusi sazvanīt Frediju Bestigi un uzklausījusi vīzdegunīgas sekretāres atteikumu, garastāvoklis bija sabojāts līdz pēdējam.

Savukārt Straiks, pats to nenojauzdams, tieši tobrīd gāja garām vietai, kur Robina bija piedzīvojusi visromantiskākos brīžus savā mūžā. Šajā rītā kāpnes pie Erota skulptūras bija kā nosētas ar itāļu tīņiem, kad Straiks soļoja garām pa Sent-džeimsparka pusi, iedams Glashausstrītas virzienā.

No Pikadilli laukuma bija pavisam netālu līdz naktsklubam “Kazarma”, kur Dībijam Makam bija paticis tik labi, ka viņš, tikko atlidojis no Losandželosas, bija pavadījis tur trīs vai četras stundas. Kluba fasāde izskatījās būvēta no industriālā betona, nosaukums izlikts vertikāli ar spīdīgiem, melniem burtiem. Klubs aizņēma četrus stāvus. Kā jau Straiks paredzējis, virs durvīm atradās videonovērošanas kameras, kuru skatleņķim, pēc viņa aplēsēm, bija jāaptver gandrīz visa iela. Viņš apgāja apkārt namam, ielāgodams avārijas izejas un uzskicēdams aptuvenu apvidus plānu.

Iepriekšējā vakarā, vēlreiz uz krietnu laiku ieniris tīmeklī, Straiks bija rūpīgi izlasījis visu, kas attiecās uz Dībija Maka publiski pausto interesi par Lulu Lendriju. Reperis bija pieminējis modeli triju dziesmu tekstos divos albumos, intervijās bija nosaucis viņu par savu sievietes ideālu un radniecīgu dvēseli. Bija grūti novērtēt, cik daudz nopietnības ir šajos apgalvojumos;

lasot preses intervijas, nedrīkstēja aizmirst, pirmkārt, Dībija humoru, kas bija dzēlīgs un viltīgs, un, otrkārt, bijību un pat bailes, ko juta ikviens žurnālists, sarunājoties ar viņu.

Dībijs Maks, bijušais gangsteris, dzimtajā Losandželosā izcietis cietumsodu par ieroču un narkotiku glabāšanu, tagad bija multimiljonārs, kurš paralēli mūziķa karjerai nodarbojās ar vairākiem ienesīgiem biznesa veidiem. Prese neapšaubāmi bija “sajūsmā” (kā izteiktos Robina), kad atklājās, ka Maka ierakstu firma noīrējusi viņam dzīvokli tieši vienu stāvu zemāk par Lulas penthausu. Kā no pilnības raga bira aizrautīgi minējumi par to, kas notiks, kad Dībijs Maks apmetīsies kaimiņos savai sapņu sievietei, un kā šis sensacionālais pavērsiens ietekmēs Lendrijas un Dafīlda nestabilās attiecības. Visi šie izdomājumi bija sapiparoti ar neapšaubāmi viltotiem draugu izteikumiem: “Dībijs jau ir piezvanījis un ielūdzis Lulu vakariņās,” vai arī: “Lula rīko mazas viesības savā dzīvoklī par godu tam, ka Dībijs ierodas Londonā.” Šīs spekulācijas gandrīz pilnībā aizēnoja dažu sašutušu žurnālistu komentārus par to, ka, stingri ņemot, Londonā ierodas divreiz tiesāts cilvēks, kurš savā mūzikā (pēc viņu domām) glorificē paša kriminālo pagātni.

Pārliecinājies, ka naktskluba apkārtnes ielās nav iegūstams vairāk informācijas, Straiks gāja tālāk, atzīmēdams visas dzeltenās joslas, parkošanās ierobežojumus, kas bija spēkā piektdienu vakaros, un tuvīnos iestādījumus, kuriem bija novērošanas videokameras. Visu pierakstījis, viņš nosprieda, ka ir pelnījis tasi tējas un šķiņķmaizi, ko drīkst iekļaut attaisnotajos izdevumos, un gan vienu, gan otru iebaudīja mazā kafejnīcā, reizē lasīdams Daily Mail numuru, kas bija pamests uz galdiņa.

Mobilais iezvanījās brīdī, kad viņš bija ķēries pie otrās tases un līdz pusei izlasījis uzjautrinošu rakstu par to, kā izgāzies premjerministrs, nosaukdams kādu večiņu, savu potenciālo vēlētāju, par “aitasgalvu” un neapjēgdams, ka viņa mikrofons joprojām ir ieslēgts.

Pirms nedēļas Straiks vēl bija pāradresējis pagaidu sekretāres zvanus uz balss pastu. Šodien viņš atbildēja pats.

“Sveika, Robina, kā klājas?”

“Labi. Zvanu tāpēc, lai nodotu jums pienākušās ziņas.” “Speriet vaļā,” Straiks noteica, meklēdams pildspalvu. “Nupat zvanīja Elisona Kresvela - Džona Bristova sekretāre -un teica, ka ir rezervējusi galdiņu Čipriani restorānā rītdien pulksten vienos, lai varētu iepazīstināt jūs ar Tenziju Bestigi.” “Lieliski.”

“Es vēlreiz zvanīju uz Fredija Bestigi kompāniju. Viņi jau sāk skaisties. Apgalvo, ka viņš esot Losandželosā. Atstāju vēl vienu ziņu, lai viņš jums piezvana.”

"Labi.”

“Un atkal zvanīja Piters Gilespijs.”

“Mhm,” Straiks noņurdēja.

“Viņš saka, tas esot steidzami, un lūdz jūs atzvanīt, cik drīz vien iespējams.”

Straiks apsvēra, vai nepalūgt, lai Robina piezvana Gilespijam un pasūta viņu dirst.

“Jā, labi. Paklausieties, uzrakstiet man īsziņā naktskluba “Uzi” adresi.”

"Tūdaļ.”

"Un mēģiniet sameklēt telefona numuru vienam tipam, vārdā Gajs Somē. Viņš ir dizainers.”

“To izrunā kā “Gijs”,” Robina izlaboja.

“Ko?”

“Viņa vārdu. To izrunā pa franču modei - Gijs.”

“Ak tā. Nu tad mēģiniet sameklēt viņa kontakttālruni.” “Labi,” Robina noteica.

“Pajautājiet, vai viņš piekristu aprunāties ar mani. Atstājiet ziņu, pasakiet, kas es esmu un kurš mani nolīdzis."

’ “Labi.”

Straiks apjēdza, ka Robinas tonis ir ledains. Pēc pāris sekundēm viņš nodomāja, ka ir sapratis, kāpēc tā.

“Starp citu, paldies par vakardienas īsziņu,” viņš sacīja. “Atvainojiet, ka neatbildēju. Tur, kur tobrīd atrados, būtu izskatījies dīvaini, ja es sāktu rakstīt īsziņas. Bet, ja jūs varētu piezvanīt Dafīlda aģentam Naidželam Klementsam un noorganizēt man tikšanos, tas būtu vareni.”

Iecere izdevās, Robinas naidīgums tūdaļ izkūpēja; viņa ierunājās par vairākiem grādiem siltākā tonī, kas jau robežojās ar jūsmu.

“Bet Dafīlds nevar būt tur iejaukts, vai ne? Viņam ir dzelžains alibi!”

“Mjā, to mēs vēl redzēsim,” Straiks atbildēja tīši drūmā balsī. “Un paklausieties, Robina, ja pienāks vēl kāda vēstule ar nāves draudiem - parasti tās pienāk pirmdienās...”

“Jā?” viņa dedzīgi teica.

“Ielieciet to vākos pie pārējām,” Straiks sacīja.

Viņš nejutās gluži pārliecināts - tas šķita neticami, jo Robina taču atstāja tik rātnas meitenes iespaidu, - tomēr izklausījās, ka viņa nomurmina: “Tad ej ratā!”, pirms noliek klausuli.

Līdz pat vakaram Straiks noņēmās ar nogurdinošiem, tomēr nepieciešamiem priekšdarbiem. Tiklīdz Robina atsūtīja adresi, viņš apmeklēja jau otro naktsklubu šajā dienā, šoreiz Dien-vidkensingtonā. Kontrasts ar “Kazarmu” bija ļoti krass; “Uzi” diskrētā ieeja tikpat labi varēja vest elegantā privātmājā. Arī šeit virs ārdurvīm bija novērošanas kameras. Pēc tam Straiks ar autobusu aizbrauca uz Čārlzstrītu, būdams tikpat kā pārliecināts, ka šeit dzīvo Gijs Somē, un, aplēsis taisnāko ceļu, devās pa to no dizainera adreses uz namu, kur bija gājusi bojā Lula.

Vēlā pēcpusdienā atkal stipri sāpēja kāja, un viņš ieturēja pauzi, lai atpūstos un apēstu pārīti sendviču, pirms devās uz pabu “Spalvas” netālu no Skotlendjarda, lai tiktos ar Ēriku Vordlu.

Arī šis bija Viktorijas laika pabs, bet ar milzīgiem logiem, kas sniedzās teju no grīdas līdz griestiem, vērdamies uz lielu, pelēku divdesmitā gadsimta divdesmito gadu ēku, rotātu ar Džeikoba

Epstaina skulptūrām, luvākā no tām atradās virs durvīm un blenza iekšā caur paba logiem: barga izskata sēdošu dievību apskāva tās mazais dēlēns, kura ķermeņa apakšdaļa bija ērmotā veidā pagriezta ap savu asi, lai būtu redzami dzimumorgāni. Laiks bija iznīcinājis visu šokējošo iespaidu.

“Spalvās” klikšķēja un šķindēja spēļu automāti, zibinādami pamatkrāsu gaismas; pie sienām piestiprinātie plazmas televizori polsterētos ādas ietvaros bez skaņas rādīja West Bromwich Albion un Chelsea maču, kamēr no neredzamiem skaļruņiem pulsēja un vaidēja Eimijas Vainhausas balss. Alus šķirņu nosaukumi bija uzrakstīti uz krēmkrāsas sienas virs garās bāra letes, kurai pretī tumšas koka kāpnes ar pusmēness formas pakāpieniem un nospodrinātām misiņa margām veda uz otro stāvu.

Viesmīlis nesteidzās, un Straikam atlika laiks paskatīties apkārt. Pabs bija pilns ar vīriešiem, vairumam no tiem mati bija apcirpti īsi kā armijā, tomēr ap augstu galdiņu stāvēja arī trīs oranži iedegušas meičas mazītiņās, apspīlētās, vizuļainās kleitiņās, ik pa brīdim atglauda savus iztaisnotos, balinātos matus un mīņājās uz neiedomājami augstiem papēžiem. Viņas izlikās neredzam, ka vientulīgs alus dzērējs - izskatīgs, zēnisks vīrietis ādas jakā -, sēdēdams uz bāra ķebļa turpat netālu pie loga, ar ievingrinātu aci pēta viņas sprīdi pa sprīdim. Straiks paņēma pinti Doom Bar un devās pie šī dailes cienītāja.

“Kormorans Straiks,” viņš teica, nostājies pie Vordla galdiņa. Vordlam bija tādi mati, kādu dēļ Straiks vienmēr bija ap-skaudis citus vīriešus; neviens nemūžam nesaukātu Vordlu par Kūšpauri.

“Jā, tā jau es domāju,” policists sarokodamies noteica. “En-stiss teica, ka tu esot būdīgs."

Straiks pievilka tuvāk bāra ķebli, un Vordls bez aplinkiem noprasīja:

“Ko tu vari man piedāvāt?”

“Pagājušā mēnesī netālu no īlingas Brodveja vienu nodūra. Puisi, vārdā Laiems Jeitss, jā? Viņš bija policijas ziņotājs, vai ne?”

“Jā, dabūja nazi kaklā. Bet mēs zinām, kurš to izdarīja,” Vordls noteica un zobgalīgi iesmējās. “To zina puse Londonas huligānu. Ja tā ir visa tava informācija...”

“Bet kur ir vainīgais - to jūs vis nezināt, vai ne?”

Uzmetis žiglu skatienu meičām, kuras par visu vari izlikās neko nemanām, Vordls izvilka no kabatas bloknotu.

“Stāsti.”

“Haknijroudas bukmeikeru kantorī Betbusters strādā meitene, vārdā Šona Holanda. īrē dzīvokli divu kvartālu attālumā no kantora. Patlaban pie viņas ciemojas nelūgts viesis, vārdā Brets Flrnijs, kurš ne reizi vien piekāvis viņas māsu. Laikam šis ir no tādiem, kuriem nedrīkst atteikt.”

“Pilna adrese tev ir?” noprasīja Vordls, cītīgi rakstīdams bloknotā.

“Es taču nosaucu tev īrnieces vārdu un pusi pasta indeksa. Varbūt tālāk tiksi pats?”

“Kā tu teici, kur tu to uzzināji?” Vordls jautāja, joprojām skrīpādams piezīmes bloknotā, ko turēja pagaldē uz ceļgala. “Es neteicu,” Straiks rāmi atbildēja un iedzēra alu.

“Tev nu gan ir interesanti draugi, ko?”

“Ļoti interesanti. Un tagad godīgas apmaiņas garā...”

Vordls iebāza bloknotu kabatā un iesmējās.

“Varbūt tu esi stāstījis man pasakas.”

“Nē. Spēlē pēc noteikumiem, Vordl.”

Policists brīdi pētīja Straiku, acīm redzami svārstīdamies starp uzjautrinājumu un aizdomām.

“Ko tev īsti vajag?”

“Es jau teicu pa telefonu: man vajag nelielu iekšējo informāciju par Lulu Lendriju.”

“Vai avīzes tu nelasi?”

“Es runāju par iekšējo informāciju. Mans klients domā, ka noticis noziegums.”

Vordla seja kļuva barga.

"Ak mums maksā dzeltenā prese, ko?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Man maksā viņas brālis.”

“Džons Bristovs?”

Vordls iedzēra garu alus malku, skatiens kavējās pie tuvākās meičas ciskām, viņa laulības gredzenā atspulgoja pinbola automāta sarkanās gaismiņas.

“Vai šis joprojām neliekas mierā ar to novērošanas kameras ierakstu?”

“Viņš to pieminēja,” Straiks atzinās.

“Mēs mēģinājām sameklēt tos divus melnos,” Vordls sacīja. “Publicējām aicinājumu pieteikties labprātīgi. Neviens nepieteicās. Nav nekāds brīnums: sāka gaudot automašīnas signalizācija, kad abi skrēja garām automašīnai - vai mēģināja to atmūķēt. Maserati. Smalks vāģis.”

“Tu domā, ka viņi bija autozagļi?”

“Es nesaku, ka viņi speciāli gāja uz turieni zagt mašīnas; varbūt vienkārši pamanīja izdevību, - cik gan stulbam jābūt, lai atstātu Maserati uz ielas? Bet bija gandrīz divi nakti, temperatūra zem nulles, un man ir grūti iedomāties kādu nevainīgu iemeslu, kura dēļ divi vīrieši norunātu satikties tādā laikā Mei-fēras ielā, kur, cik esam izdibinājuši, nedzīvo neviens no abiem.”

“Vai nav zināms, no kurienes viņi nāca un kur pēc tam palika?”

“Mēs diezgan droši zinām, ka viens no viņiem, tas, ar kuru ir apsēsts Bristovs un kurš gāja uz Lulas mājas pusi īsi pirms viņas kritiena, ceturksni pāri vienpadsmitiem izkāpa no trīsdesmit astotā autobusa Viltonstrītā. Nav iespējams noskaidrot, ko viņš darīja pusotru stundu līdz tam brīdim, kad pagāja garām videokamerai Belamīroudas galā. Tai pašai kamerai viņš paskrēja garām apmēram desmit minūtes pēc Lendrijas nāves, aizjoņoja pa Belamlroudu un, visticamāk, nogriezās pa labi Veldonstrītā. Pēc minūtēm divdesmit Teobaldsroudas video-novērošanas kameras ierakstā ir redzams puisis, kurš izskatās viņam līdzīgs - garš, melnādains, kapucē, seja aizsegta ar šalli.”

“Viņš ir nesies kā traks, ja divdesmit minūtēs ticis līdz Teobaldsroudai,” Straiks piezīmēja. “Tas tak ir labu gabalu uz Klerkenvelas pusi, vai ne? Kādus trīs četrus kilometrus. Un ielas bija apledojušas.”

“Mjā, bet tas varēja arī nebūt viņš. Videoieraksts bija draņķīgs. Bristovam likās ļoti aizdomīgi, ka puisim ir aizsegta seja, bet tonakt tak bija mīnus desmit grādu, un es pats gāju uz darbu ar slēpotāja masku galvā. Un kāda starpība, vai viņš bija Teobaldsroudā vai ne, ja neviens nav viņu atpazinis?”

“Bet otrais?”

“Tas aizskrēja līdz Halivelstrītai, tas ir kādus sešdesmit metrus tālāk, un man nav ne jausmas, kur viņš palika.”

“Tu nezini arī, kad viņš parādījās tajā apvidū?”

“Tur viņš varēja uzrasties no jebkuras puses. Nevienā videoierakstā tas nav fiksēts.”

“Londonā taču esot desmit tūkstoši videonovērošanas kameru.”

"Bet visur to vēl nav. Kameras nevar mums palīdzēt, ja netiek uzturētas kārtībā un ja ieraksti netiek pārbaudīti. Kamera Geri-menstrītā nedarbojās, Medoufīldroudā un Hārtlijstrītā to nav vispār. Tu, Straik, esi tāds pats kā visi citi: pieprasi brīva pilsoņa tiesības, kad esi iestāstījis sievai, ka kverni darbā, bet patiesībā atrodies striptīzklubā, toties gribi, lai tavu māju novēro augu diennakti - gadījumam, ja kāds sadomātu līst iekšā pa tualetes logu. Nevar gribēt vienu un otru reizē.”

“Es negribu ne vienu, ne otru,” Straiks atteica. “Es tikai jautāju, ko tu zini par otro skrējēju.”

“Tas bija satuntuļojies līdz acīm tāpat kā viņa drauģelis; redzēt varēja tikai rokas. Ja es būtu viņa vietā, ar netīru sirdsapziņu tā Maserati dēļ, tad nobēgtu kādā bārā un vēlāk iznāktu ārā kopā ar citiem. Halivelstrītā ir tāds Bodžo bārs, kur viņš būtu varējis iejukt anonīmā barā. Mēs to pārbaudījām,” Vordls sacīja, pirms Straiks paguva pajautāt. “Videoieraksta kadros neviens viņu neatpazina.”

Bridi abi klusēdami dzēra.

"Pat ja mēs viņus atrastu,” Vordls ierunājās atkal, nolikdams glāzi, “labākajā gadījumā viņi varētu sniegt tikai aculiecinieka liecību par to, kā Lendrija nokritusi no balkona. Viņas dzīvokli netika atrastas nekādas svešas DNS pēdas. Dzīvokli nebija uzturējusies neviena nepiederoša persona.”

“Bristova pieņēmumi balstās ne tikai uz videoierakstiem,” Straiks teica. "Viņš ir runājis ar Tenziju Bcstigi.”

“Nepiemini man to dullo Bestigi!” Vordls aizkaitināts iesaucās.

“Nāksies tomēr viņu pieminēt, jo mans klients uzskata, ka viņa saka patiesību.”

“Ak tad šī neliekas mierā? Vēl arvien nav aizvērusies? Nu tad es tev pastāstīšu par šito misis Bestigi, vai gribi?”

“Pastāsti gan.” Satvēris alus glāzi saujā, Straiks turēja to sev pie krūtīm.

"Mēs ar Kārveru nonācām notikuma vietā kādas divdesmit vai divdesmit piecas minūtes pēc tam, kad Lendrija bija nokritusi uz ielas. Patruļnieki jau bija tur. Kad ieraudzījām Tenziju Bestigi, viņa joprojām trakoja histērijā, kaut ko buldurēja, drebēja un bļāva, ka namā esot slepkava.

Viņa apgalvoja, ka ap pulksten diviem esot piecēlusies no gultas un gājusi uz vannas istabu pačurāt; tad izdzirdējusi kliedzienus divus stāvus augstāk un ieraudzījusi, ka aiz loga lejup lido Lendrija.

Logiem tajos dzīvokļos ir trīskāršas rūtis, lai iekšā saglabātos siltums un kondicionēts gaiss, bet no āra neiekļūtu pūļa troksnis. Kad mēs pratinājām Tenziju, lejā uz ielas mudžēja policijas mašīnas un ziņkārīgie, bet dzīvoklī to nevarētu pat nojaust, ja nezibsnitu patruļmašīnu zilās signālspuldzes. Tur bija tik kluss kā ēģiptiešu piramīdā. Tāpēc es viņai jautāju: “Misis Bestigi, vai jūs skaidri zināt, ka dzirdējāt kliegšanu? Manuprāt, jums dzīvoklī ir ideāla skaņu izolācija.” Bet viņa palika pie sava. Zvērēja, ka dzirdējusi katru vārdu. Lendrija esot kliegusi: “Tu esi

nokavējis!” un vīrieša balss atbildējusi: "Melīgā maita!” To sauc par dzirdes halucinācijām,” Vordls noteica. “Ja šņauc tik daudz kokaina, smadzenes sāk tecēt laukā pa degunu, un tad jau var sadzirdēt visu ko.”

Viņš iedzēra krietnu malku alus.

"Lai tur vai kā, mēs neapšaubāmi pierādījām, ka viņa neko nav varējusi dzirdēt. Nākamajā dienā abi Bestigi pārvācās pie draugiem, lai atkratītos no reportieriem, un mēs ielaidām viņu dzīvoklī dažus puišus, bet vienam likām iziet uz Lulas balkona un kliegt pilnā rīklē. Otrajā stāvā nevarēja sadzirdēt nevienu vārdu - un mūsu puiši bija skaidri kā stikliņi un ausījās no visa spēka.

Bet, kamēr mēs pierādījām, ka misis Bestigi muld pa tukšo, viņa apzvanīja pusi Londonas, stāstīdama, ka ir vienīgā Lulas Lendrijas slepkavības lieciniece. Prese jau bija klāt, jo daži kaimiņi bija dzirdējuši viņu brēcam, ka mājā kāds ielauzies. Avīzes jau bija notiesājušas Evanu Dafīldu, iekams mēs paguvām otrreiz parunāt ar misis Bestigi.

Mēs viņai paskaidrojām, ka tagad esam pierādījuši - viņa neko nav varējusi dzirdēt. Bet šī neparko neatzina, ka visu izfantazējusi. Un kā nu ne - pie viņas durvīm drūzmējās reportieru bari, it kā viņa būtu atdzimusī Lula Lendrija. Tāpēc viņa sāka jaunu meldiņu: “Ā, vai es nepateicu? Es biju atvērusi logus. Jā, es atvēru logus, lai ielaistu svaigu gaisu.””

Vordls indīgi iesmējās.

“Bet ārā bija ledains sals un sniga sniegs.”

“Un viņa bija apakšveļā, vai ne?”

“Jā, kā tāds grābeklis ar diviem pielīmētiem plastmasas mandarīniem.” Šis salīdzinājums nāca tik viegli, ka Straiks nešaubījās -viņš nebūt nav pirmais, kurš to dzird. “Tad mēs pievērsāmies šai viņas jaunajai leģendai, pārbaudījām pirkstu nospiedumus, un - jā, logiem viņa nebija pieskārusies. Nospiedumu nebija ne uz aizbīdņiem, ne kur citur; apkopēja pēdējo reizi bija uzkopusi dzīvokli rītā pirms Lendrijas nāves. Kad ieradāmies, logi bija aizvērti un aizbultēti, tāpēc secinājums ir tikai viens, vai ne? Misis Tenzija Bestigi melo uz velna paraušanu.”

Vordls iztukšoja glāzi.

“Vēl pa vienai,” Straiks noteica un, nenogaidījis atbildi, devās pie bāra.

Atgriezdamies pie galda, viņš pamanīja, ka Vordls ziņkārīgi skatās uz viņa stilbiem. Citos apstākļos viņš būtu sparīgi paklaudzinājis ar protēzi pret galda kāju un teicis: “Tā ir šī.” Tagad viņš klusēdams nolika uz galda divas svaigas pintes un cūkādu grauzdiņus, kas, viņam par aizkaitinājumu, bija sabērti mazā, baltā kēksa veidnē, un turpināja sarunu no tās vietas, kur tā bija pārtrūkusi.

“Tomēr Tenzija Bestigi redzēja, kā gar logu krītot aizlido Lendrija, vai ne? Jo Vilsons stāsta, ka dzirdējis viņu nokrītam un tūlīt pēc tam misis Bestigi sākusi kliegt.”

"Varbūt redzēja ari, bet uz vannas istabu viņa negāja čurāt. Viņa gāja iešņaukt pāris koksa strīpu. Tur mēs to atradām, jau sadalītu celiņos.”

“Bija vēl palicis pāri?”

"Nūja. Viņas uzmanību droši vien novērsa krītošs cilvēks aiz loga.”

“Vai logs ir redzams no vannas istabas?”

“Jā. Nu... vismaz daļēji.”

"Jūs ieradāties visai ātri, vai ne?”

“Patruļnieki tur bija jau pēc minūtēm astoņām, bet mēs ar Kārveru - pēc kādām divdesmit.” Vordls pacēla glāzi, it kā grasītos iedzert par policijas čaklo darbu.

"Esmu aprunājies ar apsargu Vilsonu,” Straiks sacīja.

“Ak tā? Nūja, savus pienākumus viņš pildīja tīri normāli,” Vordls teica ar nelielu augstprātības pieskaņu. “Nav jau viņa vaina, ka piemetās skrejamais. Toties viņš nekam nepieskārās un tūdaļ pēc Lendrijas nāves rūpīgi pārbaudīja telpas. Jā, viņš visu izdarīja pareizi.”

“Bet viņš un viņa kolēģi drusku noslinkoja un nenomainīja durvju kodu.”

“Kuram gan gribas tos mainīt! Tāpat jau jāatceras pārāk daudz pinkodu un paroļu. Es zinu, kā tas ir.”

“Bristovu interesē, kas ir varējis notikt tajā ceturtdaļstundā, kamēr Vilsons bija atejā.”

“Tas interesēja ari mūs - apmēram piecas minūtes, līdz sapratām, ka misis Bestigi nav nekas cits kā slavaskāra kokaīniķe.”

"Vilsons minēja, ka baseins neesot bijis aizslēgts.”

“Vai viņš var paskaidrot, kā slepkava būtu varējis iekļūt baseina telpā un atgriezties no tās, nepaejot viņam garām? Baseins, ko tu neteiksi. Gandrīz tikpat liels kā manā sporta klubā - un tikai trim cilvēkiem! Sporta zāle pirmajā stāvā aiz apsardzes posteņa. Pazemes garāža, velns parāvis! Dzīvokļi vienā marmorā un visādos... kā viena sasodīta pieczvaigžņu viesnīca!”

Policists sēdēja un gausi šūpoja galvu, apcerēdams to, cik netaisnīgi ir sadalīta bagātība.

“Pilnīgi cita pasaule,” viņš noteica.

“Mani interesē trešā stāva dzīvoklis,” Straiks sacīja.

“Dibija Maka dzīvoklis?” Vordls pārjautāja, un Straiks pārsteigts noskatījās, kā policista sejā atplaukst neviltoti silts smaids. “Kāpēc?”

“Vai tu tur iegāji?”

“Ieskatījos, bet Braients jau bija to pārmeklējis. Tukšs. Logi aizbultēti, signalizācija ieslēgta un pilnīgā kārtībā.”

“Vai Braients ir tas, kurš uzgrūdās galdam un sadauzīja puķu

•o»

vāzi?

Vordls iespurcās.

“Jau esi dzirdējis, ko? Misters Bestigi vis nebija sajūsmā. Un kā nu ne. Divi simti baltu rožu kristāla vāzē, tik lielā kā miskaste. Viņš acīmredzot bija kaut kur lasījis, ka Maks savā raideri pieprasa baltas rozes. Raideris’,’ Vordls atkārtoja, it kā Straika klusēšana liecinātu, ka viņš nepazīst tādu terminu. “Tas

ir saraksts ar lietām, ko viņi prasa novietot savā ģērbtuvē. Es būtu domājis, ka tu to zini.”

Straiks palaida šo dzēlienu gar ausīm. Viņš bija cerējis, ka Enstiss būs ieteicis jēdzīgāku sarunbiedru.

“Vai jūs noskaidrojāt, kāpēc Bestigi gribēja, lai Maka dzīvoklī tiek novietotas rozes?”

“Nu tak vienkārša pieglaimošanās. Droši vien gribēja panākt, lai Maks piekrīt filmēties pie viņa. Bestigi nāvīgi pārskaitās, uzzinājis, ka Braients sasitis vāzi. Auroja kā negudrs.”

“Vai neviens nebrīnījās, ka viņš tā uztraucas par puķupušķi, kad kaimiņiene guļ uz ielas ar pārsistu galvu?”

“Tas Bestigi ir pilnīgi neciešams!” Vordls emocionāli paziņoja. “Pieradis, ka visi izslienas miera stājā un tver katru viņa vārdu. Sākumā lecās pat ar mums, līdz apjēdza, ka tas nav gudri. Bet tā bļaušana patiesībā nebija puķu dēļ. Viņš vienkārši centās pārkliegt savu sievu, lai dotu viņai laiku savaldīties. Nemitīgi spraucās pa vidu, neļaudams viņu izvaicāt. Būda jau tam Fre-dijam varena.”

“Tad kas viņu uztrauca?”

“Jo vairāk viņa sieva brēca un trīcēja kā apses lapa, jo skaidrāk kļuva redzams, ka viņa ir sašņaukusies. Bestigi noteikti zināja, ka kokss ir kaut kur dzīvoklī, un pārāk nepriecājās par policijas ierašanos. Tāpēc centās novērst uzmanību, sarīkodams traci par savām piecsimt mārciņu vērtajām rozēm.

Kaut kur esmu lasījis, ka viņš taisoties šķirties no sievas. Nav jau brīnums. Pieradis, ka žurnālisti tipina viņam apkārt uz pirkstgaliem, jo viņš jebkuru var iesūdzēt tiesā viens un divi; bet Tenzija palaida muti - un tāda uzmanība šim nudien nebija vajadzīga. Prese kala dzelzi, kamēr karsta. Cēla gaismā vecus stāstus par to, kā Bestigi apmētājis padotos ar šķīvjiem. Vai sakāvies apspriedēs. Stāsta, ka savai pēdējai sievai šis samaksājis pamatīgu summu, lai tiesā tā nepieminētu viņa seksa dēkas. Bet visi tāpat zina, kas viņš par sūdabrāli.”

“Jūs neturējāt viņu aizdomās?”

“Kā nu ne; viņš atradās notikuma vietā un ir izslavēts kā varmāka. Tomēr ticami tas neizskatījās ne mirkli. Ja viņa sieva zinātu, ka viņš ir vainīgs vai ka Lendrijas kritiena brīdī nav atradies dzīvoklī, tad varu derēt, ka būtu to mums pateikusi: kad mēs tur ieradāmies, viņa bija pilnīgi zaudējusi apvaldu. Taču viņa teica, ka vīrs ir gulējis gultā; palagi bija savandīti, un izskatījās, ka tur tiešām kāds ir gulējis. Un vēl: pat ja Bestigi būtu pamanījies izlavīties no dzīvokļa tā, lai sieva nedzird, un uzkāpt augšā uz Lendrijas dzīvokli, vienalga nebūtu skaidrs, kā viņš ticis garām Vilsonam. Viņš nebūtu varējis braukt ar liftu, tāpēc kāpnēs būtu sastapies ar Vilsonu.”

“Tātad arī laika ziņā viņš nebūtu varējis pagūt?”

Vordls vilcinājās.

“Nu, paliek niecīga iespēja. Pavisam niecīga, ja pieņem, ka Bestigi spēj kustēties daudz ātrāk, nekā vedina domāt viņa vecums un svars, un ka viņš ir meties skriešus, tiklīdz nogrūdis Lendriju no balkona. Tomēr paliek fakts, ka dzīvoklī mēs neatradām viņa DNS, paliek jautājums par to, kā viņš tika ārā no dzīvokļa, sievai nemanot, un vēl arī tāds sīkums - kāpēc Lendrija vispār būtu laidusi viņu iekšā. Visi viņas draugi vienā balsī apgalvo, ka viņa neieredzējusi Bestigi. Turklāt,” Vordls izdzēra alus paliekas, “Bestigi ir no tādiem, kuri nolīgst algotu slepkavu, ja grib kādu novākt. Viņš pats nesmērētu rokas.” “Vēl pa vienam?”

Vordls ieskatījās pulkstenī.

“Mana kārta,” viņš noteica un nesteidzīgi devās pie bāra letes. Trīs meičas pie augstā galdiņa apklusa un kāri vēroja viņu. Nākdams atpakaļ ar dzeramo, Vordls veltīja tām smīnu, un tās pavadīja viņu ar skatieniem, kamēr viņš apsēdās uz ķebļa blakus Straikam.

"Kā tu domā, vai Vilsons varētu būt iespējamais slepkava?” Straiks jautāja policistam.

“Nu nē,” Vordls atbildēja. “Viņš nevarētu tikt augšā un atpakaļ lejā tik ātri, lai pagūtu pirmajā stāvā sastapt Tenziju Bestigi.

Starp citu: viņa CV ir viltots. Darbā viņu pieņēma kā bijušo policistu, bet policijā viņš nekad nav strādājis.”

“Interesanti. Kur tad viņš ir strādājis?”

“Apsardzē, gadiem ilgi. Viņš atzinās, ka pirms gadiem desmit ir samelojis, lai dabūtu pirmo darbu, un pēc tam vienkārši atstājis šo ierakstu biogrāfijā.”

“Šķiet, ka viņam bijušas labas attiecības ar Lendriju.”

“Jā. Viņš ir vecāks, nekā izskatās,” Vordls bez kādas loģikas piebilda. “Jau vectēva godā. Afrokarlbieši noveco nemanāmāk par mums, vai ne? Pēc skata es teiktu, ka jūs abi esat vienos gados.”

Straiks slinki prātoja, cik tad gadus Vordls viņam dod.

“Vai viņas dzīvokli apskatīja ari kriminālizmeklētāji?” “Protams,” Vordls atbildēja, “bet tikai tāpēc, ka priekšniecība gribēja, lai nepaliktu ne mazāko šaubu. Pirmo divdesmit četru stundu laikā mums kļuva skaidrs, ka tai jābūt pašnāvībai. Tomēr mēs tik un tā strādājām ļoti rūpīgi, jo uz mums tak skatījās visa pasaule.” Viņš runāja ar vāji slēptu lepnumu. “Tajā rītā dzīvokli bija pamatīgi izputējusi apkopēja - seksīga poļu meiča, angliski runā draņķīgi, bet putekļus slauka ideāli -, tāpēc todien atstātie pirkstu nospiedumi bija skaidrāki par skaidru. Nekā neparasta.”

“Jādomā, tur bija ari Vilsona pirkstu nospiedumi, jo viņš pārmeklēja dzīvokli pēc Lendrijas nāves?”

“Jā, bija, bet ne aizdomīgās vietās.”

“Tātad, cik tev zināms, Lendrijas nāves bridi visā namā bija tikai trīs cilvēki. Vajadzēja būt arī Dībijam Makam, bet...” “...viņš taisnā ceļā no lidostas aizbrauca uz naktsklubu, jā,” Vordls teica. Policista sejā atkal atplauka plats un acīm redzami nevilšs smaids. “Nākamajā dienā pēc Lendrijas nāves es runāju ar Dlbiju Kleridža viesnīcā. Būdlgs puisis. Tā kā tu,” viņš sacīja, uzmezdams skatienu Straika masīvajam rumpim, “tikai labākā formā.” Straiks to uzklausīja nekurnot. “īsts izbijis gangsteris. Losandželosā vairākas reizes ticis aiz restēm. Lielbritānija pat negribēja dot viņam vīzu. Viņš atlidoja kopā ar veselu svītu. Viņa pavadoņi grozījās turpat apkārt, gredzeni visos pirkstos, tetovējumi uz kakla. Bet Dībijs bija pats bēdīgākais. Varētu pārbīties ne pa jokam, sastopot viņu tumšā šķērsielā. Toties simt reižu pieklājīgāks par Bestigi. Pajautāja, kā es savā darbā varot iztikt bez ieroča.”

Policists staroja. Straiks gribot negribot secināja, ka izmeklētājs Ēriks Vordls šajā gadījumā ir tikpat apsēsts ar slavenībām kā Kīrans Kolovass-Džounss.

“Saruna nebija gara, jo Dībijs taču nupat bija izkāpis no lidmašīnas un Kentingerngārdensas dzīvoklī vēl nebija spēris kāju. Tikai parastie standarta jautājumi. Beigās palūdzu, lai viņš uzraksta autogrāfu uz sava jaunākā diska,” Vordls piebilda, it kā neparko nespētu novaldīties. “Viņš labprāt parakstījās, un man mājās sākās īsts furors. Sieva gribēja pārdot to disku eBay, bet es nejaušu...”

Viņš apklusa, izskatīdamies tā, it kā būtu izpaudis mazliet vairāk, nekā vēlējies. Straiks uzjautrināts iegrāba saujā cūkādu grauzdiņus.

“Ko tu teiksi par Evanu Dafīldu?”

“Hm,” Vordls norūca. Zvaigžņu putekļi, kas bija apmirdzējuši viņa stāstu par Dībiju Maku, pagaisa, un policists sarauca pieri. "Štrunta narkomāns. Vazāja mūs aiz deguna no sākuma līdz beigām. Nākamajā dienā pēc Lendrijas nāves aizbrauca taisnā ceļā uz rehabilitācijas klīniku.”

“Lasīju. Uz kuru?”

“Uz Prioriju, kur gan citur. Ārstnieciskā atpūta, redzējies.”

“Kad tu viņu nopratināji?”

“Nākamajā dienā, bet vispirms vajadzēja viņu atrast; viņa svīta traucēja mums kā mācēdama. Taisni tāpat kā ar Bestigi, vai ne? Viņi negribēja, lai mēs uzzinām, ko šis darījis īstenībā. Manai sievai viņš liekas seksīgs.” Vordls sarauca pieri vēl stiprāk. "Tu esi precējies?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

“Enstiss man teica, ka armiju tu esot pametis tādēļ, lai apprecētos ar sievieti, kura izskatās pēc supermodeles.”

“Ko Dafīlds tev pastāstīja, kad biji viņu sameklējis?” "Klubā “Uzi” viņš pamatīgi salamājās ar Lendriju. Tam ir daudz liecinieku. Viņa aizbrauca, un Dafīlds teica, ka pēc minūtēm piecām esot viņai sekojis - tajā stulbajā vilka maskā. Tā nosedz visu galvu. Spalvains vilka purns, gluži kā īsts. Viņš sacīja, ka dabūjis to kādā fotosesijā.”

Vordla sejas izteiksme bija daiļrunīgi nicinoša.

"Šim patika uzbāzt to masku galvā, staigājot iekšā ārā pa klubiem, lai kaitinātu preses fotogrāfus. Nu, lūk, kad Lendrija aizgāja no “Uzi” viņš iekāpa savā mašīnā - šoferis gaidīja ārā -un brauca uz Kentingerngārdensu. Šoferis ir to visu apstiprinājis. Nūjā,” Vordls nepacietīgi izlaboja, "viņš ir apstiprinājis, ka vedis uz Kentingerngārdensu kādu cilvēku vilka maskā, pieņemdams, ka tas ir Dafīlds, jo šis pasažieris bijis līdzīgs Dafīldam pēc auguma un figūras, ģērbies kā Dafīlds un runājis Dafīlda balsi.”

“Un pa ceļam viņš nenoņēma to masku?”

"No “Uzi” līdz Lendrijas mājai jābrauc tikai kādas piecpadsmit minūtes. Nē, viņš to nenoņēma. Bērnišķīgais āksts. Nu, lūk, un Dafīlds pats stāstīja, ka pie mājas ieraudzījis paparaci pūli un nolēmis neiet iekšā. Licis šoferim braukt uz Soho un tur izkāpis. Nogriezies ap stūri uz sava dīlera dzīvokli Darblēstrltā un tur iešāvis vienu devu.”

“Joprojām ar vilka masku galvā?”

“Nē, tur viņš to noņēma,” Vordls atbildēja. “Tas dīleris, uzvārdā Vaiklifs, ir bijušais privātskolas audzēknis ar daudz smagāku atkarību nekā Dafīldam. Viņš sniedza izsmeļošu liecību un apstiprināja, ka Dafīlds ieradies apmēram pustrijos nakti. Dzīvoklī viņi bijuši divatā. Pieļauju, ka Vaiklifs būtu ar mieru melot, lai izpestītu Dafīldu, taču pirmā stāva kaimiņiene bija dzirdējusi durvju zvanu un redzējusi Dafīldu kāpnēs.

Vārdu sakot, Dafllds aizgāja no Vaiklifa dzīvokļa ap pulksten četriem, atkal uzlicis to stulbo masku, un vilkās uz turieni, kur, pēc viņa domām, gaidīja šoferis ar mašīnu - bet šoferis jau bija prom. Pēcāk viņš apgalvoja, ka noticis pārpratums. Kad pierakstījām viņa liecību, viņš neslēpa, ka uzskata Dafīldu par galīgu idiotu. Ne jau Dafīlds viņam maksāja - mašīna tika apkalpota uz Lendrijas rēķina.

Dafīldam līdzi nebija naudas, un viņš kājām mēroja visu ceļu līdz Siāras Porteres mājai Notinghilā. Mums izdevās atrast dažus lieciniekus, kuri attiecīgā rajona ielās bija pamanījuši vīrieti ar vilka galvu, un vienas novērošanas kameras ierakstā ir redzams, kā viņš diennakts autostāvvietā aizņemas sērkociņu kastīti no kādas sievietes.”

“Vai ierakstā var saskatīt seju?”

“Nu nē tak! Sarunājoties viņš drusku pabīdīja vilka masku augšup, un redzēt var tikai vilka purnu. Bet tā sieviete apstiprināja, ka tas bijis Dafīlds. Pie Porteres viņš nokļuva ap puspieciem. Portere apguldīja viņu uz dīvāna, pēc kādas stundas saņēma ziņu par Lendrijas nāvi, uzmodināja Dafīldu un, visticamāk, deva vienu otru padomu. Nu un tālāk - teatrāls nervu sabrukums un rehabilitācijas klīnika."

“Vai pirmsnāves vēstuli jūs neatradāt?” Straiks jautāja.

“Nē. Ne dzīvoklī, ne datorā, bet tas nav nekāds brīnums. Lendrija taču rīkojās impulsīvi. Viņa cieta no maniakālās depresijas, nupat bija sastrīdējusies ar to ākstu, un viņas vadzis bija pilns - tu jau saproti, ko es gribu teikt.”

Vordls ieskatījās pulkstenī un iztukšoja glāzi.

“Man jāiet. Sieva dusmosies. Pateicu, ka izeju tikai uz pus-stundiņu.”

Pārsauļojušās meičas nez pa kuru laiku bija nozudušas. Izgājuši ārā, abi aizsmēķēja.

“Ienīstu to kretīnisko smēķēšanas aizliegumu,” Vordls noburkšķēja, aizvilkdams ādas jakas rāvējslēdzēju līdz pašam kaklam.

“Tātad mēs esam vienojušies?” Straiks jautāja.

Vordls, turēdams cigareti lūpās, uzvilka cimdus.

“Nezinu gan.”

“Liecies nu mierā, Vordl,” Straiks sacīja, sniegdams policistam vizītkarti, ko Vordls paņēma kā pa jokam. “Es atdevu jums Bretu Fīrniju.”

Vordls skaļi iesmējās.

“Vēl jau neesi atdevis.”

Viņš iemeta Straika vizītkarti kabatā, ievilka dūmus, izpūta tos pret debesīm un tad veltīja Straikam ziņkārīgu, vērtējošu skatienu.

“Lai notiek. Ja mēs saņemsim ciet Fīrniju, tu dabūsi lietas materiālus.”

11

“Evana Dafīlda aģents saka: viņa klients vairs neatbildēšot uz telefona zvaniem un nesniegšot nekādas intervijas par Lulu Lendriju,” nākamajā rītā paziņoja Robina. “Paskaidroju, ka jūs neesat žurnālists, bet viņš nelokāmi palika pie sava. Un Gija Somē birojā man atbildēja vēl rupjāk nekā pie Fredija Bestigi. Varētu nodomāt, ka es lūdzu audienci pie Romas pāvesta.”

“Nu labi,” Straiks noteica. "Mēģināšu tikt viņam klāt ar Bris-tova starpniecību.”

Šī bija pirmā reize, kad Robina ieraudzīja Straiku uzvalkā. Viņasprāt, šefs izskatījās kā regbija spēlētājs ceļā uz tikšanos pirms starptautiska mača: plecīgs, klasiski elegants savā tumšajā žaketē ar atturīgu kaklasaiti. Patlaban viņš, nometies ceļos, rakņājās pa vienu no kartona kastēm, ko bija atvedis no Šarlotes dzīvokļa. Robina centās neskatīties uz tajās sakrāmēto mantību. Abi joprojām izvairījās pieminēt faktu, ka Straiks dzīvo birojā.

“Ahā,” viņš norūca, pasta sūtījumu kaudzē beidzot sameklējis spilgti zilu aploksni, kurā atradās ielūgums uz māsasdēla dzimšanas dienu. “Velns!” viņš piebilda, vērdams aploksni vaļā.

“Kas noticis?”

"Te nav sacīts, cik gadu viņam aprit,” Straiks teica. “Manam māsasdēlam.”

Robina labprāt būtu uzzinājusi ko vairāk par Straika attiecībām ar tuviniekiem. Taču viņa nebija oficiāli informēta par to, ka Straikam ir daudzi pusbrāļi un pusmāsas, slavens tēvs un māte, kurai nav pārāk laba slava, tāpēc iekoda mēlē un turpināja šķirot šīsdienas trūcīgo pastu.

Straiks uzslējās kājās, iestūma kasti kabineta stūrī un atgriezās pie Robinas.

“Kas tas?” viņš noprasīja, uz galda ieraudzījis avīžraksta fotokopiju.

“To es pietaupīju jums,” Robina bikli paskaidroja. “Jūs teicāt, ka raksts par Evanu Dafīldu esot lieti noderējis... Nospriedu, ka jūs interesēs arī šis, ja vien neesat to jau izlasījis.”

Avīžrakstā, rūpīgi izgrieztā no vakardienas Evening Standard, bija runa par kino producentu Frediju Bestigi.

"Lieliski, izlasīšu to pa ceļam uz pusdienām ar viņa sievu.”

“Drīz tā būs bijusī sieva,” Robina teica. “Tas viss ir aprakstīts avīzē. Misteram Bestigi diez kā neveicas mīlestībā.”

“Cik sapratu no Vordla stāstītā, misters Bestigi pats nav sevišķi piemīlīgs tips,” Straiks sacīja.

“Kā jūs panācāt, lai tas policists ar jums runā?” Robina jautāja, vairs nespēdama apvaldīt ziņkārību. Neizturami gribējās uzzināt ko vairāk par izmeklēšanas norisi un sekmēm.

“Mums ir viens kopīgs draugs,” Straiks atbildēja. “Es pazīstu viņu no Afganistānas laikiem, tagad viņš strādā kriminālpoli-cija.

"Jūs bijāt Afganistānā?”

“Jā.” Straiks vilka mugurā mēteli, zobos turēdams salocīto avīžrakstu par Frediju Bestigi un ielūgumu uz Džeka ballīti.

“Ko jūs darījāt Afganistānā?”

“Izmeklēju kādu bojāejas gadījumu,” Straiks atbildēja. “Dienēju militārajā policijā.”

“O!” Robina izdvesa.

Militārā policija nekādi nesaderējās ar Metjū priekšstatiem par šarlatānismu vai dīku laika nosišanu.

“Kāpēc jūs aizgājāt no turienes?”

“Ievainojuma dēļ,” Straiks atteica.

Vilsonam viņš šo ievainojumu bija aprakstījis klajos vārdos, bet sargājās būt tikpat atklāts pret Robinu. Viegli varēja iztēloties šausmu izteiksmi viņas sejā, un viņas līdzjūtība Straikam nebija vajadzīga.

“Neaizmirstiet piezvanīt Pīteram Gilespijam,” Robina vēl atgādināja, kad viņš gāja ārā pa durvīm.

Ar metro braukdams uz Bondstrītu, Straiks izlasīja raksta kopiju. Sākotnējo kapitālu Fredijs Bestigi bija mantojis no tēva, kurš bija sapelnījis milzīgu naudu ar transporta pakalpojumiem; savu kapitālu Bestigi bija krietni vairojis, producējot kases grāvējus, par kuriem nopietni kinokritiķi izteicās nievājoši. Patlaban producents tiesājās ar divām avīzēm, kas apsūdzēja viņu par nepiedienīgu izturēšanos pret jaunu līdzstrādnieci, kuras klusēšanu viņš jau bija paguvis nopirkt. Apsūdzības, rūpīgi piebārstītas ar aizbildinošiem “iespējams” un “kā stāsta" vēstīja par agresīvu seksuālu uzmākšanos un pat zināmu fizisku iebiedēšanu. Par to bija ziņojis “iespējamam upurim tuvu stāvošs informācijas avots” taču meitene pati vairs nepiekrita ne uzturēt apsūdzību, ne runāt ar presi. Fredija gaidāmā šķiršanās no sievas Tenzijas bija pieminēta pēdējā rindkopā, kas beidzās ar atgādinājumu, ka Lulas Lendrijas pašnāvības naktī šis nelaimīgais pāris atradies savā dzīvoklī tajā pašā namā. Lasītājiem tika radīts savāds iespaids, ka Bestigi nelaimīgā laulības dzīve varētu būt pamudinājusi Lendriju uz liktenīgo soli.

Straiks nekad nebija apgrozījies tādās aprindās, kādas mēdz ieturēt maltītes Čipriani restorānā. Iedams pa Deivisstrītu, kamēr saule sildīja viņam muguru un piešķīra sarkanīgu mirdzumu mūra namam gabaliņu tālāk, Straiks pēkšņi iedomājās, cik savādi būtu sastapt restorānā kādu no saviem pusbrāļiem vai pusmāsām; tas nemaz nebija tik neiespējami. Tādi iestādījumi kā Čipriani restorāns bija ikdienas dzīves sastāvdaļa viņa tēva likumīgajiem bērniem. Trīs no tiem pēdējo reizi bija devuši

kādu ziņu, kad Straiks ārstējās Selloukas slimnīcā, kur izgāja fizioterapijas kursu. Gabija un Dannija kopīgi atsūtīja ziedus; Als ieradās ciemos vienu reizi, pārāk skaļi smējās un baidījās skatīties uz gultas kājgali. Vēlāk Šarlote bija atdarinājusi Ala zviegšanu un viebšanos. Viņai labi padevās parodijas. Neviens negaidītu, ka tik skaista meitene piedevām ir ari asprātīga, bet Šarlote tāda bija.

Restorāna iekštelpās bija jaušams art deco stils, koka krēsli un bāra lete nopulēti līdz siltam vizmojumam, apaļie galdi apsegti ar gaiši dzelteniem galdautiem, viesmīļi tērpušies baltās žaketēs ar tauriņu. Starp restorāna apmeklētājiem, kuri šķindināja galda piederumus un tērgāja, Straiks uzreiz pamanīja savu klientu. Tas sēdēja pie četrvietīga galda un, Straikam par pārsteigumu, sarunājās nevis ar vienu, bet gan ar divām sievietēm; abām bija gari, mirdzoši brūni mati. Bristova truša sejā bija izlasāma kvēla vēlēšanās izpatikt vai varbūt nomierināt.

Ieraudzījis Straiku, advokāts pietrūkās kājās, lai sasveicinātos un iepazīstinātu viņu ar Tenziju Bestigi, kura bez smaida sniedza pretim trauslu, vēsu plaukstu, un ar viņas māsu Ursulu Mēju, kura nemaz negrasījās sarokoties. Kamēr tika pasūtīti dzērieni un izsniegtas ēdienkartes, Bristovs nervozi tarkšķēja, bet abas māsas blenza uz Straiku ar neslēpti noniecinošiem skatieniem, kādus atļaujas tikai noteiktas šķiras pārstāvji.

Abas bija tik nevainojami koptas un spodras kā lelles dabiskā lielumā, nupat izceltas no celofāna kārbām: slaidas, kā pieklājas bagātām meitenēm, gandriz neesošie gurni iespīlēti šauros džinsos, iedegusi seja un it sevišķi piere vaskaini vizoša, garie, spožie, tumšie mati galvvidū pāršķirti celiņā, matu gali apgriezti ar pārdabisku precizitāti.

Kad Straiks beidzot nolēma pacelt skatienu no ēdienkartes, Tenzija bez kāda ievada noprasīja:

“Vai jūs tiešām (viņa to izrunāja kā thiešām) esat Džonija Rokbija dēls?”

“Jā, ja var ticēt DNS analīzei,” viņš atbildēja.

Likās, Tenzija netiek gudra, vai tā bijusi asprātība vai rupjība. Tumšās acis bija izvietotas nedaudz par tuvu viena otrai, botokss un filled nespēja nomaskēt neiecietības izteiksmi sejā.

“Paklausieties, es nupat jau teicu Džonam,” viņa asā tonī turpināja, “ka netaisos pieļaut, lai mans vārds atkal tiek vazāts pa avīzēm, vai skaidrs? Labprāt pastāstīšu jums, ko dzirdēju, jo būtu lieliski, ja jūs pierādītu, ka man bijusi taisnība, taču jūs nedrīkstat nevienam izpaust, ka esmu ar jums runājusi.”

Plānās zīda blūzes atpogātā apkaklīte atsedza iedegušu ka-rameļkrāsas ādu, kas apspīlēja nepievilcīgi kārnu krūškaulu; tomēr no šaurā krūškurvja slējās divas kuplas, tvirtas krūtis, it kā uz šo dienu aizlienētas no kādas apaļīgākas draudzenes.

“Mēs būtu varējuši satikties kādā klusākā vietā,” Straiks ieminējās.

“Nē, viss kārtībā, jo šeit jūs neviens nepazīst. Ziniet, jūs nemaz neizskatāties līdzīgs savam tēvam. Pērnvasar iepazinos ar viņu pie Eltona. Fredijs viņu pazīst. Vai jūs bieži redzaties ar Džoniju?”

“Esmu saticis divas reizes,” Straiks atbildēja.

“O,” Tenzija noteica.

īsajā zilbē bija tikpat daudz pārsteiguma, cik nicinājuma.

Šarlotei bija šādas draudzenes - ar gludiem matiem, dārgu izglītību un apģērbu -, kuras šausminājās par viņas dīvaino aizraušanos ar būdīgo, dzīves nobružāto Straiku. Gadiem ilgi -gan pa telefonu, gan personiski - viņš bija saskāries ar šīm sievietēm, kuras runājot norija patskaņus, kurām vīri bija biržas mākleri un kuru salto sīkstumu Šarlotei nekad nebija izdevies atdarināt.

“Manuprāt, viņai vispār nevajadzētu ar jums runāt,” strupi izmeta Ursula. Šāds tonis un sejas izteiksme būtu vietā tad, ja Straiks būtu viesmīlis, kurš nupat nometis priekšautu un neaicināts apsēdies pie viņu galda. “Manuprāt, tu pieļauj smagu kļūdu, Tenz.”

“Ursula, Tenzija jau tikai...” iesāka Bristovs.

“Tā ir mana darīšana!” Tenzija atcirta māsai, it kā Bristovs vispār nebūtu neko teicis un viņa krēsls būtu tukšs. “Es vienkārši izstāstīšu, ko dzirdēju, un viss. Tas paliks noslēpumā, Džons ir piekritis.”

Ari viņa acīmredzot uzlūkoja Straiku kā piederīgu kalpu kārtai. Straiku kaitināja ne vien viņu tonis, bet ari tas, ka Bristovs bez viņa ziņas dod lieciniekiem kaut kādus solījumus. Kā gan būtu iespējams paturēt noslēpumā Tenzijas liecību, kas var būt iegūta tikai no viņas un ne no viena cita?

īsu bridi visi četri klusēdami pētīja kulināro piedāvājumu. Ursula pirmā nolika ēdienkarti. Viņa jau bija izdzērusi glāzi vīna. Tagad ielēja sev otru, nemierīgi pārlaida acis restorāna zālei, un skatiens mirkli pakavējās pie blondas, maznozīmīgas karaļnama pārstāves, iekams aizslīdēja tālāk.

“Senāk te bija pasakaina publika, pat pusdienlaikā. Siprians vienmēr grib iet tikai uz to stulbo Wiltons, kur sēd citi tādi paši veči uzvalkos...”

“Misis Mēja, vai Siprians ir jūsu vīrs?” Straiks jautāja.

Viņš jau bija nojautis, ka Ursula jutīsies aizskarta, ja viņš pārkāps neredzamo, viņas prātā pastāvošo robežu; pēc viņas domām, tas, ka Straiks sēdēja pie šī galda, vēl nedeva viņam tiesības uzsākt sarunu. Ursula sapīka, un Bristovs steidzās aizpildīt neveiklo pauzi.

“Jā, Ursula ir precējusies ar Siprianu Mēju, vienu no mūsu firmas vecākajiem līdzīpašniekiem.”

“Tāpēc, maksājot par laulības šķiršanu, man pienākas ģimenes atlaide,” ar nedaudz rūgtu smaidu sacīja Tenzija.

“Un viņas bijušais nojuks aiz dusmām, ja viņa atkal izpļāpāsies presei,” teica Ursula, ar tumšajām acīm urbdamās Straikā. “Advokāti pūlas nokārtot finansiālo pusi. Ja atkal sāksies publisks skandāls, tas var nopietni ietekmēt viņai piespriežamo uzturlīdzekļu summu. Tāpēc labāk esiet diskrēts.”

Straiks ar laipnu smaidu pievērsās Tenzijai.

“Tātad jums bija zināms sakars ar Lulu Lendriju, vai ne, misis Bestigi? Jūsu māsasvīrs strādā kopā ar Džonu?”

"Tas nekur nav pieminēts,” viņa attrauca, izskatīdamās garlaikota.

Atgriezās viesmīlis, lai pieņemtu pasūtījumus. Kad viņš aizgāja, Straiks sameklēja bloknotu un pildspalvu.

“Ko jūs darīsiet ar tiem?” Tenzija noprasīja pēkšņā panikā. “Es negribu, lai jūs kaut ko pierakstāt! Džon?” viņa meklēja atbalstu pie Bristova, kurš tramīgi pievērsās Straikam un kā atvainodamies ieminējās: "Kormoran, varbūt jūs varētu vienkārši klausīties un, ē... iztikt bez pierakstiem?”

“Protams,” Straiks nepiespiesti atsaucās, izvilka no kabatas mobilo un novāca bloknotu un pildspalvu. “Misis Bestigi...” “Varat saukt mani par Tenziju,” viņa sacīja, it kā šāda pretimnākšana kompensētu iebildumu pret pierakstiem.

“Liels paldies,” Straiks teica ar tikko manāmu ironiju. “Cik labi jūs pazināt Lulu?”

“Tikpat kā nemaz. Viņa nodzīvoja mums kaimiņos tikai trīs mēnešus. “Sveiki” un “jauka diena” vairāk nekādu sarunu. Mēs viņu neinteresējām, nebijām gana stilīgi. Taisnību sakot, viņa sagādāja tikai neērtības. Pie ārdurvīm visu laiku uzglūnēja papa-raci. Man bija jāuzkrāsojas, pat ejot uz sporta klubu.”

“Vai tad namā nav sporta zāles?” Straiks jautāja.

“Es eju uz pilatēm pie Lindsijas Parras!” Tenzija ērclgi attrauca. “Jūs runājat tieši kā Fredijs; viņš mūždien kurnēja, ka es neizmantojot mājas trenažierus.”

“Un cik labi Fredijs pazina Lulu?”

“Tikpat kā nemaz, bet ne tāpēc, ka nebūtu mēģinājis iepazīt tuvāk. Viņš bija ieņēmis galvā, ka vajag pierunāt Lulu filmēties, un pastāvīgi aicināja viņu ciemos pie mums. Bet viņa neatnāca ne reizi. Un nedēļas nogalē pirms viņas nāves Fredijs sekoja viņai uz Dikija Kārberija māju, kamēr es biju izbraukusi kopā ar Ursulu.”

“To es nezināju,” satrūcies sacīja Bristovs.

Straiks pamanīja ašo smīnu, ko Ursula veltīja māsai. Radās iespaids, ka Ursula ir cerējusi pārmīt sazvērniecisku skatienu, taču Tenzija nereaģēja.

“Es pati uzzināju tikai vēlāk,” viņa teica Bristovam. “Jā, Fredijs burtiski izdīca ielūgumu no Dikija; tur bija vesela kompānija - Lula, Evans Dafilds, Siāra Portere, visa tā trendigā narkomānu banda, dzeltenās preses lutekļi. Fredijs droši vien izskatījās pēc baltā zvirbuļa. Viņš ir gandrīz vienos gados ar Dikiju, bet izskatās pēc veca kraķa,” viņa ļauni piebilda.

“Ko jūsu virs jums stāstīja par to nedēļas nogali?”

“Neko. To, ka viņš vispār tur bijis, es uzzināju daudz vēlāk un tikai tāpēc, ka Dikijs izpļāpājās. Esmu pārliecināta, ka Fredijs turp aizbrauca vienīgi tādēļ, lai pielabinātos Lulai.”

"Vai jūs gribat sacīt, ka Lula interesēja viņu seksuāli, vai ari...” “O jā, skaidrs, ka interesēja; tumšās viņam vienmēr ir patikušas labāk par blondīnēm. Bet vairāk par visu viņam patīk iedabūt savās filmās kādu slavenību. Viņš tracina režisorus, uzpildāmies tiem ar visādām slavenībām, lai tikai izpelnītos preses uzmanību. Varu derēt, ka viņš cerēja pierunāt Lulu filmēties, un es nebrīnītos,” Tenzija paspīdēja ar negaidītu asredzību, "ja viņš būtu ieplānojis viņai filmēšanos kopā ar Dlbiju Maku. Iedomājieties, kādu kņadu saceltu prese, ņemot vērā, ka par tiem abiem jau tāpat rakstīja visi, kam nav slinkums. Fredijs ģeniāli uzož tādas izdevības. Reklāmu savām filmām viņš dievina, toties pats personiski necieš nekādu publikas uzmanību.”

“Vai viņš pazīst Dlbiju Maku?”

"Ja nu vienīgi ir iepazinies ar viņu pēc mūsu pašķiršanās. Pirms Lulas nāves abi nebija pazīstami. Ak debess, kā viņš jūsmoja par to, ka Maks dzīvos mūsu mājā; tiklīdz to padzirdējis, jau sāka runāt par to, ka piedāvās Makam lomu.”

“Kādu tieši?”

“Nezinu,” Tenzija pikti attrauca. “Jebkādu. Makam ir milzīgs pielūdzēju skaits, un Fredijs netaisījās laist garām tādu izdevību. Droši vien būtu licis uzrakstīt lomu speciāli Makam, ja spētu

viņu ieinteresēt. О, viņš laistu darbā visus līdzekļus. Stāstītu Makam par savu izdomāto melnādaino vecmāmiņu.” Tenzijas balsi skanēja nicinājums. “Tā viņš dara vienmēr, kad iepazīstas ar melnādainām slavenībām: stāsta, ka esot par ceturtdaļu malajietis. Jā, Fredijs tad ir gatavs uz visu.”

“Un vai viņš nav par ceturtdaļu malajietis?” Straiks jautāja.

Tenzija īsi, dzēlīgi iesmējās.

"Nezinu, neesmu taču satikusi Fredija vecvecākus. Viņam jau ir kādi simt gadi. Toties es zinu, ka viņš samuldēs jebko, ja būs saodis naudu.”

“Vai šiem plāniem par Lulas un Maka filmēšanu bija kāds rezultāts - cik jums zināms?”

“Nešaubos, ka Lulai tāds piedāvājums glaimoja; vairums modeļu par visu vari grib pierādīt, ka ir spējīgas uz kaut ko vairāk nekā tikai blenzt kamerā. Bet viņa neparakstīja nekādus līgumus - vai ne, Džon?”

“Cik zinu, ne,” Bristovs atbildēja. “Lai gan... bet tas bija kas cits,” viņš nomurmināja, sejai plankumaini pietvīkstot. Brīdi svārstījies, viņš beidzot padevās Straika jautājošam skatienam. “Pirms pāris nedēļām misters Bestigi ne no šā, ne no tā apmeklēja manu māti. Viņa jūtas ārkārtīgi slikti, un... man negribētos, lai...”

Viņš apjucis paskatījās uz Tenziju.

“Stāsti, ko vēlies, man vienalga,” viņa teica, un vienaldzība izklausījās neviltota.

Bristovs dīvaini izstiepa lūpas un tad ievilka tās uz iekšu, uz mirkli apslēpdams savus kāmja zobus.

“Nu, lūk, viņš gribēja aprunāties ar manu māti par filmu, kura atainotu Lulas dzīvi. Tēloja, ka ir ieradies, takta un iejūtības vadīts. Lūdza ģimenes svētību, tādu kā oficiālu atļauju. Pēc Lulas nāves vēl nebija pagājuši ne trīs mēneši... Mamma briesmīgi satraucās. Diemžēl manis tobrīd nebija klāt,” Bristovs sacīja tādā toni, it kā parasti stāvētu sardzē pie mātes gultas dienu un nakti. “Savā ziņā žēl. Es būtu uzklausījis misteru Bestigi. Lai

kā man nepatīk šī ideja, tomēr, ja viņš ir nolīdzis speciālistus, kuri pēta Lulas dzīvi, tad varbūt ir kaut ko uzzinājis, vai ne?” “Ko tieši?” Straiks jautāja.

“Nezinu. Varbūt kaut ko par viņas bērnību? Pirms viņa nokļuva pie mums?”

Atnāca viesmīlis, lai pasniegtu uzkodas. Straiks nogaidīja, līdz viņš aiziet, un tad jautāja Bristovam:

“Vai pats neesat mēģinājis aprunāties ar misteru Bestigi un noskaidrot, vai viņš zina par Lulu kaut ko tādu, ko nav zinājusi ģimene?”

“Tas būtu grūti,” Bristovs atteica. “Kad Tonijs - mans tēvocis - padzirdēja par notikušo, viņš piezvanīja misteram Bestigi un aizliedza traucēt manu māti, un, cik saprotu, notika nikna vārdu apmaiņa. Diez vai misters Bestigi tagad vēlēsies runāt ar kādu no mūsu ģimenes. Protams, stāvokli vēl vairāk sarežģī tas, ka Tenzija laulības šķiršanas procesā izmanto mūsu firmas pakalpojumus. Lai gan tas nav nekas īpašs - mēs esam viena no vadošajām ģimenes tiesību firmām, Ursula ir precējusies ar Siprianu, tāpēc Tenzija, dabiski, ir nolīgusi tieši mūs... Tomēr nešaubos, ka tas nevairo mistera Bestigi simpātijas pret mums.” Kamēr Bristovs runāja, Straiks nenovērsa no viņa acis, taču ar savu lielisko perifēro redzi pamanīja arī ko citu. Ursula bija raidījusi vēl vienu īsu smīnu māsas virzienā. Straiks prātoja, kas Ursulu tā uzjautrina. Garastāvoklim noteikti netraucēja uzlaboties ari tas, ka viņa dzēra jau ceturto glāzi vīna.

Notiesājis uzkodas, Straiks pievērsās Tenzijai, kura neēda, tikai stumdīja ēdienu pa šķīvi.

"Cik ilgi jūs ar vīru jau bijāt nodzīvojuši namā numur astoņpadsmit, kad tur ievācās Lula?”

“Apmēram gadu.”

“Vai viņas ierašanās laikā trešā stāva dzīvoklis bija aizņemts?” “Jā,” Tenzija atbildēja. “Tur dzīvoja amerikāņu pāris ar sešus mēnešus vecu puisēnu, bet drīz pēc Lulas ierašanās viņi atgriezās Amerikā. Pēc tam nekustamo īpašumu aģentūra nespēja

atrast nevienu interesentu. Ekonomikas lejupslīde, vai zināt. Un tie dzīvokļi maksā ellīgu naudu. Tāpēc trešā stāva dzīvoklis stāvēja tukšs, līdz mūzikas ierakstu firma noīrēja to Dībijam Makam.”

Šajā mirklī Tenzijas un Ursulas uzmanību piesaistīja kāda sieviete, kura gāja garām viņu galdiņam, ģērbusies - kā likās Straikam - tamborētā atbaidošas krāsas mētelī.

“Domjē-Krosa mētelis,” sacīja Ursula, piemiegtām acīm skatīdamās pār vīna glāzes malu. “Rindā jāgaida kāds pusgads vismaz...”

"Tā ir Pansija Marksa-Dilona,” teica Tenzija. “Nav grūti atrasties vislabāk ģērbto dāmu sarakstā, ja vīram ir piecdesmit miljoni. Fredijs ir visskopākais bagātnieks pasaulē; biju spiesta slēpt no viņa jaunas drēbes vai melot, ka tie ir viltojumi. Reizēm viņš varēja būt briesmīgs nūģis.”

“Tu vienmēr izskaties brīnišķīgi,” sarkdams sacīja Bristovs.

“Tu esi burvīgs,” Tenzija Bestigi garlaikoti noteica.

Ieradās viesmīlis, lai novāktu šķīvjus.

“Par ko mēs runājām?” Tenzija jautāja Straikam. “Ak jā, par dzīvokļiem. Par Dībija Maka ierašanos... bet viņš neieradās. Fre-diju tas saniknoja, jo viņš taču bija licis novietot Maka dzīvoklī tās rozes. Fredijam patīk lēti efekti.”

“Cik labi jūs pazīstat Deriku Vilsonu?” Straiks jautāja.

Viņa samirkšķināja acis.

“Nu... tas ir apsargs; kā lai es viņu pazītu! Likās tīri nekas. Fredijs vienmēr teica, ka tas esot vislabākais no apsargiem.”

“Tiešām? Un kāpēc tā?”

Tenzija paraustīja plecus.

“Nezinu, tad jums jājautā Fredijam. Labu veiksmi!” viņa piebilda un īsi iesmējās. “Fredijs ar jums runās tikai tad, kad pūcei aste ziedēs.”

“Tenzij,” sacīja Bristovs, pieliekdamies drusku tuvāk, “varbūt vienkārši pastāsti Kormoranam, ko tu dzirdēji tajā naktī.”

Straiku nepriecēja Bristova iejaukšanās.

“Nu tātad,” Tenzija iesāka, “bija gandrīz divi naktī, un man sagribējās padzerties ūdeni.”

Viņas tonis bija gurds un neizteiksmīgs. Straiks ievēroja, ka jau īsajā ievada teikumā viņa atkāpjas no tā, ko stāstījusi policijai.

“Tāpēc es aizgāju uz vannas istabu pēc ūdens, bet, caur viesistabu iedama atpakaļ uz guļamistabu, izdzirdu skaļu strīdu. Viņa - Lula - kliedza: “Par vēlu, es jau esmu to izdarījusi!” - un tad vīrietis atbļāva: “Melīgā kuce!”, un tad - un tad viņš nogrūda Lulu no balkona. Es pati redzēju viņu krītam.”

Un Tenzija noraustīja plaukstas īsā, drudžainā žestā, kas, pēc Straika domām, atainoja roku vicināšanu brīvā kritienā.

Bristovs nolika glāzi, kā sajutis nelabumu. Viņiem atnesa otro ēdienu. Ursula atkal iedzēra vīnu. Ne Tenzija, ne Bristovs nepieskārās maltītei. Straiks paņēma dakšiņu un sāka ēst, pūlēdamies neizrādīt, cik ļoti viņam garšo puntarelle ar anšoviem.

“Es sāku kliegt,” Tenzija čukstēja. "Un vairs nespēju apklust. Metos ārā no dzīvokļa garām Fredijam un noskrēju lejā pa kāpnēm, lai paziņotu apsargam, ka augšā ir svešs vīrietis un to vajag saņemt ciet. Vilsons izskrēja no palīgtelpas. Pateicu, kas noticis, un viņš gāja ārā skatīties uz Lulu, nevis kāpa augšstāvā. Idiots. Ja viņš uzreiz būtu steidzies uz augšstāvu, varbūt būtu paguvis notvert noziedznieku! Tad lejā nokāpa Fredijs un pieprasīja, lai eju atpakaļ uz dzīvokli, jo es nebiju kārtīgi apģērbusies.

Tad atgriezās Vilsons, pateica, ka Lula ir mirusi, un lūdza, lai Fredijs izsauc policiju. Fredijs burtiski ar varu aizvilka mani augšup pa kāpnēm - es biju histērijā - un no mūsu viesistabas piezvanīja uz 999. Un tad atbrauca policija. Un viņi neticēja nevienam manam vārdam.”

Tenzija iedzēra vīnu, nolika glāzi un klusi piebilda:

“Ja Fredijs zinātu, ka es jums to stāstu, viņš pārsprāgtu aiz dusmām.”

“Tenzij, vai tu pilnīgi droši zini, ka augšstāvā dzirdēji vīrieša balsi?” iejaucās Bristovs.

“Skaidrs, ka es to zinu droši!” Tcnzija atbildēja. "Nupat taču visu izstāstīju! Augšā neapšaubāmi kāds bija.”

Iezvanījās Bristova mobilais.

"Atvainojiet,” viņš nomurmināja. “Jā, Elisona?...”

Straiks dzirdēja sekretāres zemo balsi, bet teikto nesaprata. “Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli,” Bristovs tramīgi noteica un atstāja galdu.

Abu māsu gludajās, koptajās sejās atplauka ļauna uzjautrinājuma izteiksme. Abas atkal pārmija skatienu, un tad Ursula, Straikam par pārsteigumu, noprasīja:

“Vai esat saticis Elisonu?”

“īsu brīdi.”

“Jūs zināt, ka viņiem ir romāns?”

“Jā.”

“Vispār tas ir drusku nožēlojami,” sacīja Tenzija. “Viņa ir kopā ar Džonu, bet patiesībā ir līdz ausīm ieķērusies Tonijā. Vai jūs pazīstat Toniju?”

“Nē,” Straiks atbildēja.

"Viņš ir viens no vecākajiem firmas līdzīpašniekiem. Džona tēvocis - vai zināt?”

“Jā.”

“Ļoti pievilcīgs. Tāda Elisona viņam ne savu mūžu nav vajadzīga. Manuprāt, Džonu viņa ir izvēlējusies kā mierinājuma balvu.”

Izskatījās, ka doma par Elisonas nelaimīgo mīlu sagādā māsām dziļu gandarījumu.

“Firmā par to droši vien tenko bez sava gala?” Straiks ieminējās.

“Kā nu ne!” Ursula ar baudu apstiprināja. “Siprians saka -uz to meiču esot kauns skatīties. Viņa luncinoties ap Toniju kā tāds kucēns.”

Ursulas nepatika pret Straiku šķita izkūpējusi. Viņš par to nebrīnījās, jo šo fenomenu bija piedzīvojis bieži. Ļaudīm - ar ļoti retiem izņēmumiem - patika runāt; jautājums bija tikai,

kā atraisīt tiem mēli. Dažus, pie kuriem acīmredzot piederēja arī Ursula, iespaidoja alkohols, citi apskurba, nonākuši uzmanības centrā, bet bija arī tādi, kuriem pietika jau ar otra cilvēka klātbūtni un uzmanību vien. Atsevišķa cilvēces daļa kļuva daiļrunīga tikai tad, ja runa bija par vienu iemīļotu tematu: piemēram, par viņu pašu nevainīgumu vai kāda cita vainu, par viņu pirmskara cepumu bundžu kolekciju vai arī, kā Ursulas Mejas gadījumā, par vienkāršas sekretāres bezcerīgo mīlestību.

Ursula pa logu vēroja Bristovu: tas soļoja šurpu turpu pa ietvi, kaut ko dedzīgi runādams mobilajā. Mēle Ursulai tagad bija atraisījusies pavisam, un viņa sacīja:

“Varu derēt, ka zinu, kāpēc viņa zvana. Konveja Outsa testamenta izpildītāji ceļ traci par to, kā firma kārtojusi viņa lietas. Bija tāds amerikāņu finansists, vai atceraties? Siprians un Tonijs ir pamatīgi iekrituši un tagad trenkā apkārt Džonu, lai noregulētu situāciju. Džons vienmēr dabū darīt melno darbu.” Viņas tonis bija drīzāk dzēlīgs nekā līdzcietīgs.

Bristovs atgriezās pie galda, izskatīdamies satraukts. “Piedodiet, piedodiet, Elisona tikai gribēja nodot man dažas ziņas,” viņš teica.

Atnāca viesmīlis, lai novāktu šķīvjus. Straiks vienīgais bija izēdis savējo. Kad viesmīlis bija aizgājis, viņš ierunājās:

“Tenzij, jūsu liecību policija neņēma vērā tāpēc, ka uzskatīja: jūs neesat varējusi neko dzirdēt.”

"Viņi ir maldījušies, skaidrs?” Tenzija atcirta, acumirklī zaudējusi labo omu. “Es dzirdēju to, ko dzirdēju!”

“Caur aizvērtu logu?"

“Logs bija vaļā,” Tenzija uzstāja, neskatīdamās nevienam acīs. “Bija smacīgi, un es atvēru vienu logu, kad gāju pēc ūdens.” Straiks saprata: ja turpinās izprašņāt par logu, tas novedīs vienīgi pie tā, ka viņa atteiksies atbildēt arī uz jebkādiem citiem jautājumiem.

“Viņi apgalvo arī, ka jūs bijāt lietojusi kokaīnu.”

Tenzija aizkaitināta nošņācās.

“Paklausieties! Nu labi, krietni agrāk, vakariņu laikā, es drusku iešņaucu, un policisti, pārmeklējot dzīvokli, vannas istabā atrada koksu. Tie nolādētie Danni bija tik garlaicīgi! Jebkurš normāls cilvēks būtu iešņaucis pāris celiņu, lai vispār spētu izturēt Bendžija Danna stulbās anekdotes. Tomēr balss augšstāvā - tās nav manas iedomas. Tur bija kāds vīrietis, un viņš nogalināja Lulu. Viņš nogalināja Lulu" Tenzija atkārtoja, nikni skatīdamās uz Straiku.

“Un kā jums liekas, kur viņš palika pēc tam?”

“Kā lai es to zinu! Izdibiniet pats, Džons jums par to maksā! Droši vien kaut kā izlavījās laukā. Varbūt izlīda pa sētaspu-ses logu. Varbūt paslēpās liftā. Varbūt aizlaidās caur pazemes garāžu. Pie velna, es tak nevaru zināt, kā viņš tika prom, zinu tikai, ka viņš tur bija!”

“Mēs tev ticam,” bažīgi iejaucās Bristovs. “Mēs tev ticam, Tenzij. Kormoranam ir nepieciešams uzdot tev šos jautājumus, lai... lai iegūtu skaidru priekšstatu par to, kā viss noticis.”

“Policija darīja visu iespējamo, lai mani diskreditētu,” Ten-zija teica Straikam, nepievērsdama uzmanību Bristovam. “Viņi atbrauca par vēlu, kad noziedznieks jau bija aizbēdzis, tāpēc, protams, centās to notušēt. Neviens, kurš nav cietis no preses tā, kā esmu cietusi es, nespēj saprast, kā tas bija. Gatavā elle. Es pat paslēpos klīnikā, lai paglābtos no tā visa. Neticami, ka tas, ko šajā valsti atļaujas prese, skaitās likumīgi; un vissmieklīgākais ir tas, ka es dabūju ciest par to, ka pateicu patiesību. Labāk būtu turējusi muti. Un es tiešām būtu klusējusi, ja nojaustu, kas man draud.”

Viņa virpināja ap pirkstu vaļīgo briljanta gredzenu.

“Fredijs aizmidzis gulēja gultā, kad Lula nokrita no balkona, vai ne?” Straiks jautāja.

“Jā, tieši tā,” Tenzija atbildēja.

Viņas plauksta nevilšus pacēlās augšup, lai atglaustu no pieres neesošu matu šķipsnu. Viesmīlis atkal atnesa ēdienkartes, un Straiks bija spiests nogaidīt, līdz visi būs izlēmuši, ko pasūtīt.

Viņš vienīgais palūdza atnest saldo pudiņu, pārējie izvēlējās kafiju.

“Kad Fredijs piecēlās no gultas?” viņš vaicāja Tenzijai, tiklīdz viesmīlis bija prom.

“Tas ir - kā?”

“Jūs teicāt, ka Lulas kritiena brīdī viņš ir gulējis. Kad viņš piecēlās?”

“Kad izdzirda mani kliedzam,” Tenzija atbildēja tā, it kā tas būtu skaidrs ari bez vārdiem. “Es taču uzmodināju viņu - kas tur ko jautāt?”

“Tādā gadījumā viņš ir kustējies ļoti ātri.”

“Kāpēc?”

“Jūs teicāt: “Es metos ārā no dzīvokļa garām Fredijam un noskrēju lejā pa kāpnēm.” Tātad viņš jau atradās viesistabā, kad jūs steidzāties pateikt Derikam par notikušo?”

īsa pauze.

“Jā, tieši tā,” sacīja Tenzija un atkal pieglauda nevainojami sakārtotos matus, aizsegdama seju.

“Tātad viņš, vēl nupat gulējis dziļā miegā, dažās sekundēs paguva pamosties un iziet viesistabā? Jo jūs stāstījāt, ka sākāt kliegt un tūdaļ ari skrējāt uz kāpņu telpu?”

Vēl viena tikko manāma pauze.

“Nūjā,” viņa teica. “Nu... es nezinu. Man liekas, es kliedzu -kliedzu, sastingusi uz vietas... varbūt kādu mirkli... jutos tik šokēta... un Fredijs izskrēja no guļamistabas, un es metos viņam garām.”

“Vai jūs apstājāties, lai pateiktu viņam, ko esat redzējusi?”

“Neatceros.”

Izskatījās, ka Bristovs atkal gatavojas iejaukties nevietā. Straiks pacēla plaukstu, lai viņu apklusinātu, bet Tenzija jau pārlēca uz citu tematu - droši vien, lai izvairītos no jautājumiem par vīru.

“Bez sava gala esmu prātojusi, kā slepkava varēja iekļūt namā, un esmu pārliecināta, ka viņš sekoja Lulai, kad viņa

naktī atgriezās, jo Deriks Vilsons bija atstājis savu posteni un atradās tualetē. Vispār Vilsonu par to vajadzētu patriekt no darba. Manuprāt, viņš vienkārši bija aizgājis slepus nosnausties palīgtelpā. Nezinu, kā slepkava varēja zināt durvju kodu, bet nešaubos, ka iekšā viņš tika tieši tajā brīdī.”

“Kā jums liekas, vai jūs spētu atpazīt tā vīrieša balsi? To, kuru dzirdējāt kliedzam augšstāvā?”

“Diezin vai,” Tenzija atbildēja. “Vīrieša balss, un viss. Tas varētu būt jebkurš. Nekā neparasta. Tikai pēcāk es nodomāju: vai tas bija Dafīlds?” viņa sacīja, ar skatienu urbdamās Straikā. “Jo reiz jau biju dzirdējusi Dafīldu aurojam augšstāva kāpņu laukumiņā. Toreiz Vilsonam nācās izmest viņu laukā: Dafīlds spārdīja Lulas durvis, lauzdamies iekšā. Nekad neesmu spējusi izprast, kā tik izskatīga meitene varēja ielaisties ar tādu kā Dafīlds,” viņa piebilda.

“Dažām sievietēm viņš liekas seksīgs,” piezīmēja Ursula, no pudeles saliedama atlikušo vīnu sev glāzē, “bet es nesaskatu viņā neko pievilcīgu. Viens šausmīgs preteklis.”

“Un pat naudas viņam nav,” Tenzija piebalsoja, atkal grozīdama pirkstā vaļīgo briljanta gredzenu.

“Tātad jūs tomēr neesat pārliecināta, ka tonakt dzirdējāt viņa balsi?”

“Nu es jau teicu - tā varēja būt viņa balss,” Tenzija nepacietīgi attrauca, viegli paraustīdama kalsnos plecus. “Bet viņam taču ir alibi, vai ne? Vesels bars liecinieku apstiprinājuši, ka Lulas nāves naktī viņš nav bijis Kentingerngārdensai ne tuvumā. Un daļu nakts viņš pavadīja pie Siāras Porteres, vai ne? Maita.” Tenzija īsi pasmaidīja ar sakniebtām lūpām. "Gulēja ar savas labākās draudzenes čali.”

“Vai viņa gulēja ar Dafīldu?” Straiks jautāja.

“Un kā tad jūs domājat?” Ursula iesmējās par tik naivu jautājumu. “Es pazīstu Siāru Porteri, viņa piedalījās labdarības modes skatē, ko es palīdzēju sarīkot. Galīgā tukšpaure un palais-tuve.”

Tika atnesta kafija un lipīgi salds krēma pudiņš Straikam. “Tu atvaino, Džon, bet draugu izvēlē Lulai nepiemita pārāk laba gaume,” teica Tenzija un iedzēra malciņu espreso. “Viņa draudzējās ar Siāru un vēl ari ar to Brioniju Redfordu. Nu, ne gluži draudzējās... bet es tādai neuzticētos ne mirkli.”

“Kas ir Brionija?” Straiks liekulīgi vaicāja, labi atcerēdamies, kas viņa ir.

“Vizāžiste. Plēš traku naudu, bet pati ir īsta draņķe,” paskaidroja Ursula. “Vienreiz izmantoju viņas pakalpojumus pirms kādas Gorbačova fonda labdarības balles, un pēc tam viņa visiem izbazūnēja...”

Ursula strauji aprāvās, nolika glāzi un paņēma kafijas tasīti. Straikam ļoti gribējās zināt, ko Brionija visiem izbazūnējusi, kaut gan tam nebija nekāda sakara ar izmeklējamo lietu. Viņš jau pavēra muti, taču skaļi ierunājās Tenzija, apsteigdama viņu.

“Ā, un vēl jau bija tā atbaidošā skuķe, kuru Lula vadāja uz savu dzīvokli, - vai atceries, Džon?”

Bristovs neatsaucās, sejā nebija nekādas izteiksmes.

“Nu tu tak zini, tā atbaidošā - tā neticami baigā krāsainā skuķe, ko Lula reizumis atvilka sev līdzi! Kaut kāda klaidone. Viņa... burtiski dvakoja. Kad viņa bija braukusi ar liftu, to varēja saost. Un Lula ņēma viņu līdzi ari uz baseinu. Man likās, melnādainie nemaz neprot peldēt.”

Bristovs sarkdams strauji mirkšķināja acis.

“Dievs vien zina, ko Lula ar viņu darīja,” Tenzija turpināja. “Nu bet tu taču atceries, Džon! Viņa bija resna. Nošņurkusi. Izskatījās drusku nenormāla.”

“Es nudien...” Bristovs iemurminājās.

“Vai jūs runājat par Rošelu?” Straiks jautāja.

“Ak jā, tā laikam viņu sauca. Starp citu, viņa bija bērēs,” Tenzija teica. “Es viņu pamanīju. Sēdēja pašā pēdējā rindā. Ceru, jūs paturēsiet prātā,” tumšo acu skatiens ieurbās Straika acīs, “ka šis viss ir absolūti konfidenciāli. Es nedrīkstu pieļaut, lai

Fredijs uzzina, ka esmu ar jums runājusi. Negribu, lai mani atkal sāk vajāt prese. Rēķinu, lūdzu!” viņa strupi uzsauca viesmīlim.

Atnesto rēķinu viņa bez komentāriem atdeva Bristovam.

Māsas gatavojās promiešanai, atsvieda pār pleciem mirdzoši brūnos matus, vilka mugurā dārgās jakas, bet šajā mirklī atvērās restorāna durvis, ienāca garš, kalsns, gadus sešdesmit vecs vīrietis, paraudzījās apkārt un devās taisnā ceļā pie viņu galdiņa. Mati viņam bija sudrabaini sirmi, izskats cienīgs, uzvalks nevainojams, gaiši zilo acu skatiens salts, gaita sparīga un mērķtiecīga.

“Tas tik ir pārsteigums!” viņš laipnā tonī ierunājās, nostājies starp abu sieviešu krēsliem. Viņa tuvošanos bija pamanījis vienīgi Straiks, un izskatījās, ka pārējie tagad pārdzīvo gaužām nepatīkamu šoku. Tenzija un Ursula uz mirkli sastinga kā pārakmeņojušās; Ursulas roka apstājās pusceļā, velkot saulesbrilles ārā no somiņas.

Tenzija atguvās pirmā.

“Siprian!” viņa teica, sniegdama seju skūpstam. “Jā, cik jauks pārsteigums!”

"Ursula, dārgā, man likās - tu posies iepirkties, vai ne?” viņš jautāja, nenovērsdams acu no sievas un pieklājīgi nobučodams Tenziju uz abiem vaigiem.

“Mēs tikai iegriezāmies te uz pusdienām Sip,” Ursula sarkdama atbildēja, un Straiks juta, ka gaisā ievirmojas neskaidrs naidīgums.

Vecākā vīrieša bāli zilo acu skatiens tīši nevērīgi pārslīdēja pāri Straikam un apstājās pie Bristova.

“Tenzij, vai tad Tonijs nenodarbojas ar tavas laulības šķir-sanu?

"Nodarbojas gan,” Tenzija atbildēja. “Bet šīs nav lietišķas pusdienas, Sip. Tās ir tīri saviesīgas."

Siprians salti pasmaidīja.

“Tādā gadījumā, dārgās, atļaujiet pavadīt jūs uz izeju,” viņš noteica.

īsi atsveicinājušās no Bristova un nepagodinājušas Straiku ne ar vārdu, abas māsas Sipriana uzraudzībā devās prom. Kad aiz trijotnes bija aizvērušās durvis, Straiks jautāja Bristovam: “Kas tas tagad bija?”

“Tas bija Siprians,” Bristovs atbildēja, nervozi noņemdamies ar savu kredītkarti un rēķinu. “Siprians Mejs. Ursulas vīrs. Firmas vecākais līdzīpašnieks. Viņam nepatiks, ka Tenzija ar jums runājusi. Nesaprotu, kā viņš zināja, kur mūs meklēt. Droši vien iztincināja no Elisonas.”

“Kāpēc viņam nepatiks, ka Tenzija ar mani runājusi?” “Tenzija galu galā ir viņa sievasmāsa,” Bristovs atteica, vilkdams mugurā mēteli. “Siprians negribēs, lai viņa atkal publiski izblamējas - jo tieši tā viņš to redz. Es droši vien dabūšu pamatīgi trūkties par to, ka esmu pierunājis Tenziju tikties ar jums. Jādomā, viņš jau zvana manam tēvocim, lai sūdzētos par mani.” Straiks ievēroja, ka Bristovam trīc rokas.

Advokāts aizbrauca ar metrdotela izsaukto taksometru. Straiks pavilka vaļīgāk kaklasaiti un devās prom no Čipriani restorāna, iegrimis tik dziļās domās, ka no tām viņu atmodināja tikai skaļi taurējošs auto, ko viņš, šķērsodams Grovenorstrltu, nebija pamanījis tuvojamies.

Saņēmis šo veselīgo atgādinājumu, ka jārūpējas par savu drošību, Straiks pakāpās sāņus no gājēju straumes, atbalstījās pret gaišu sienu, kas piederēja Elizabetes Ardenas spa centram “Sarkanās durvis”, atbalstījās pret to, aizsmēķēja cigareti un sameklēja mobilo telefonu. Bridi klausījies ierakstu un meklējis īsto fragmentu, viņš beidzot atrada to Tenzijas stāstījuma daļu, kurā bija runa par notikumiem mirkli pirms Lulas kritiena.

...uzguļamistabu, izdzirdu skaļu strīdu. Viņa - Lula - kliedza: “Par vēlu, es jau esmu to izdarījusi!” - un tad vīrietis at-hļāva: “Melīgā kuce!” un tad - un tad viņš nogrūda Lulu no balkona. Es pati redzēju viņu krītam.

Ierakstā atskanēja tikko dzirdams tinkšķis, kad Bristovs nolika savu glāzi uz galda. Straiks patina ierakstu atpakaļ un klausījās vēlreiz.

...kliedza: “Par vēlu, es jau esmu to izdarījusi!’’ - un tad vīrietis atbļāva: “Melīgā kuce!”, un tad - un tad viņš nogrūda Lulu no balkona. Es pati redzēju viņu krītam.

Viņš atcerējās Tenzijas drudžaino žestu, atdarinot to, kā Lula krītot plivinājusi rokas; tobrīd Tenzijas stingajā sejā bija vīdējušas neviltotas šausmas. Noglabājis mobilo kabatā, viņš paņēma bloknotu un sāka rakstīt piezīmes.

Straiks savā mūžā bija sastapis neskaitāmus meļus, prata saost tos pa gabalu un skaidri zināja, ka Tenzija ir viena no tiem. No sava dzīvokļa viņa nekādi nebija varējusi dzirdēt to, ko teicās dzirdējusi, tāpēc policija secināja, ka viņa nav dzirdējusi vispār neko. Tomēr pretēji Straika paredzējumiem un par spīti tam, ka visi līdzšinējie pierādījumi liecināja par pašnāvību, tagad viņš gribot negribot jutās pārliecināts, ka pirms Lendrijas kritiena Tenzija Bestigi patiešām ir dzirdējusi kaut kādu strīdu. Viņas stāstījumā tā bija vienīgā daļa, kas skanēja neviltoti, vēl jo spilgtāk izgaismodama melus, ar kuriem viņa appušķoja šo patiesību.

Straiks ar muguru atgrūdās no sienas un devās pa Gro-venorstrītu uz austrumiem, tagad pievērsdams mazliet vairāk uzmanības satiksmei, tomēr joprojām domādams par Tenziju, atsaukdams atmiņā viņas sejas izteiksmi, toni, vārdus, ar kādiem viņa bija aprakstījusi Lulas Lendrijas pēdējos mirkļus.

Kādēļ Tenzija bija teikusi patiesību par pašu būtiskāko, bet appinusi to ar meliem, ko tik viegli atmaskot? Kādēļ bija melojusi par to, ko darījusi brīdī, kad Lendrijas dzīvoklī plosījies skaļš strīds? Straiks atcerējās Alfrēdu Ādleru: “Meliem nebūtu jēgas, ja patiesība netiktu uztverta kā bīstama.” Šodien Tenzija pēdējo reizi bija mēģinājusi atrast kādu, kurš viņai noticētu un reizē norītu arī melus, kuros viņa tik neatlaidīgi ievīstīja savu liecību.

Straiks gāja ātrā solī, tikpat kā nejuzdams, ka smeldz labais celis. Pēdīgi viņš apjēdza, ka ir mērojis visu Medoksstrītu un sasniedzis Rīdžentstrītu. Gabalu tālāk viegls vējiņš plivināja Hamleys rotaļlietu veikala sarkanās markīzes, un Straiks

atcerējās, ka atceļā uz biroju grasījies nopirkt dzimšanas dienas dāvanu māsasdēlam.

Viņš ienira daudzkrāsainā trokšņu un zibšņu straumē, to gandrīz neievērodams. Izklaidīgi klejoja no stāva uz stāvu, nepievērsdams uzmanību spiedzieniem, rotaļu helikopteru zumo-ņai un rukšķošiem mehāniskiem sivēniem, kas vietumis šķērsoja viņa juceklīgo maršrutu. Visbeidzot pēc minūtēm divdesmit viņš nonāca militāro rotaļlietu nodaļā. Un palika stāvam kā zemē iemiets, akli blenza uz miniatūru jūras kājnieku un desantnieku rindām un nedzirdēja, kā sačukstas bērnu vecāki, kopā ar savām atvasēm mezdami viņam līkumu un baidīdamies palūgt, lai šis savādais, milzīgais vīrs ar stingo skatienu dod viņiem ceļu.

Trešā daļa

Forsan et haec olim meminisse iuvabit.

Kādreiz šis likstas varbūt mums patiksies minēt ar prieku.

Vergilijs, “F.neīda”, 1. grāmata {Atdzejojis Augusts Ģiezens.)

1

Trešdien sāka līt. Caur drēgno un pelēko Londonas laiku vīdēja senās pilsētas bezkaislīgā fasāde: bālas sejas zem melniem lietussargiem, mūžīgais mitru drēbju smārds, vienmērīgie lietus lāšu pakšķi nakti Straika biroja logā.

Kornvolā lietus bija citāds: Straiks atcerējās, kā tas bija pātagojis viesu guļamistabas rūtis tantes Džounas un tēvoča Teda omulīgajā mājiņā, kur smaržoja pēc ziediem un plātsmaizēm. Tur viņš bija pavadījis dažus mēnešus, mācīdamies Sentmozas ciema skolā. Šis atmiņas uzpeldēja prātā ikreiz, kad viņš posās tikties ar Lūsiju.

Piektdienas pēcpusdienā lietus lāses joprojām aizrautīgi dejoja uz palodzēm, kamēr Robina vienā rakstāmgalda galā iesaiņoja rotaļu desantnieku Džekam, bet Straiks, apsēdies galda pretējā galā, izrakstīja viņai čeku par nedēļas darbu, atskaitot komisijas maksu “Pagaidu risinājumiem”. Robina gatavojās doties uz šis nedēļas trešo "īsto” darba interviju un izskatījās atturīgi eleganta savā melnajā kostlmiņā, mirdzoši zeltainos matus saspraudusi mezglā uz pakauša.

“Lūdzu, te būs!” ierunājās abi reizē, kad Robina pār galdu pastūma ideāli akurātu sainīti ar kosmosa kuģīšu rakstu un Straiks sniedza viņai čeku.

“Vareni,” Straiks noteica. “Es neprotu saiņot dāvanas.”

“Ceru, ka viņam patiks,” Robina atsaucās, noglabādama čeku savā melnajā rokassomiņā.

“Jā. Un labu veiksmi intervijā! Vai jūs gribat dabūt to darbu?” “Nūjā, tam nav ne vainas. Personāla lietvedība mediju konsultāciju firmā Vestendā,” viņa atbildēja bez kādas degsmes. “Lai jums jauka dzimšanas dienas ballīte! Redzēsimies pirmdien.”

Paša piespriestais sods - iet smēķēt ārā Denmarkstrītā -nemitīgā lietus dēļ kaitināja aizvien vairāk. Nojumīte virs ieejas durvīm necik nespēja pasargāt, un Straiks jautāja sev, kad reiz atmetīs savu nelāgo ieradumu un ķersies pie darba, lai atgūtu labo formu, kas bija zaudēta kopā ar maksātspēju un mājas ērtībām. Te iezvanījās mobilais.

“Jādomā, tev būs patīkami uzzināt, ka tavs padoms ir atmaksājies,” triumfējošā tonī sacīja Ēriks Vordls. Fonā Straiks dzirdēja motora troksni un vīriešu balsis.

“Ātri esat strādājuši,” viņš uzslavēja.

“Jā, mēs vis nestiepjam gumiju.”

“Vai tas nozīmē, ka es dabūšu to, kas man vajadzīgs?” “Tāpēc jau es zvanu. Šodien ir drusku par vēlu, bet pirmdien atsūtīšu to ar velokurjeru.”

“Man derētu agrāk, nevis vēlāk. Varu pagaidīt tepat birojā.” Vordls mazliet aizvainojoši iesmējās.

“Tev ir stundu samaksa, vai ne? Nu skaidrs, ir izdevīgi pavilkt laiku garumā.”

“Šovakar būtu labāk. Ja atsūtīsi to šovakar, es turpmāk ziņošu tev pirmajam, ja manam draugam gadīsies jauna informācija.” Sekoja īsa pauze, un Straiks dzirdēja, ka Vordla pārinieks mašīnā saka: “...to pretīgo Fīrnija purnu.”

“Nu labi,” Vordls noteica. “Vēlāk atsūtīšu. Bet ne agrāk par septiņiem. Vai tu vēl būsi birojā?”

“Noteikti.”

Lietas materiālus atveda pēc trim stundām, kad Straiks, nolicis klēpī putuplasta paplātīti, ēda zivi ar ceptiem kartupeļiem un portatīvajā televizorā skatījās Londonas vakara ziņas. Kurjers piezvanīja lejā pie namdurvīm, un Straiks parakstījās par sūtījuma saņemšanu. Attinis smago Skotlendjarda paku, viņš ieraudzīja biezu, pelēku mapi ar lietas materiālu kopijām. Nolicis mapi uz Robinas galda, viņš pamazām sāka apgūt tās saturu.

Lietā bija to cilvēku liecības, kuri bija redzējuši Lulu Lendriju viņas dzīves pēdējā vakarā, ziņojums par viņas dzīvoklī atrastajiem DNS paraugiem, kopētas lapas ar apmeklētāju uzvārdiem no Kentingerngārdensas 18. nama apsardzes dežūru žurnāla, dati par medikamentiem, kas Lulai parakstīti pret maniakālo depresiju, autopsijas protokols, slimības vēsture par iepriekšējo gadu, izdrukas ar pienākošo un izejošo zvanu numuriem no mobilā un stacionārā telefona, kā arī kopsavilkums par Lulas klēpjdatora saturu. Mapē atradās arī DVD, uz kura Vordls bija uzšņāpis: GCTV 2. «skrējēji.

Savu datoru Straiks bija pircis lietotu, ar bojātu diskdzini, tāpēc viņš ielika disku kabatā mētelim, kas karājās pie stikla durvīm, un atkal pievērsās izdrukām, blakus novietojis atvērtu bloknotu.

Aiz loga satumsa nakts, galda lampas zeltainais gaismas aplis apspīdēja katru lapu, un Straiks lasīja dokumentu pēc dokumenta, kas visi kopā apstiprināja slēdzienu par pašnāvību. Visās šajās liecībās bez liekiem izpušķojumiem, pedantiskajā notikumu hronometrāžā, Lulas vannas istabas skapītī atrasto medikamentu etiķešu kopijās viņš dzina pēdas tai patiesībai, ko bija nojautis aiz Tenzijas Bestigi meliem.

Autopsija liecināja, ka Lula mirusi no trieciena, nokrītot uz ielas, un ka tiešie nāves iemesli ir lauzts sprands un iekšējā asiņošana. Tika atrastas dažas hematomas uz augšdelmiem. Kritiena laikā kurpe viņai bija tikai vienā kājā. Pēcnāves fotogrāfijas apstiprināja LulaMylnspirationForeva apgalvojumu, ka pēc atgriešanās no naktskluba Lendrija ir pārģērbusies. Paparaci bildēs bija redzams, ka, ieejot namā, viņai mugurā ir kleita, bet nāves brīdī viņa bija vizuļainā topā un biksēs.

Straiks pievērsās mainīgajām liecībām, ko policijai bija sniegusi Tenzija: sākumā viņa vienkārši apgalvoja, ka gājusi no guļamistabas uz vannas istabu, bet vēlāk piebilda, ka atvērusi logu viesistabā. Pēc viņas vārdiem, Fredijs visu šo laiku bija gulējis gultā. Policisti bija atraduši pusi kokaina celiņa uz vannas plakanās marmora apmales, bet skapīti virs izlietnes - Татрах kārbā noglabātu plastikāta maisiņu ar kokainu.

Fredijs savā liecībā apstiprināja, ka Lulas kritiena bridi gulējis miegā un pamodies no sievas kliedzieniem; viņš iesteidzies viesistabā un vēl paguvis ieraudzīt, kā Tenzija apakšveļā paskrien viņam garām. Vāze ar rozēm, ko viņš nosūtījis Makam un ko sadauzījis kāds lempīgs policists, bijusi iecerēta kā apsveikuma un iepazīšanās žests; jā, viņš būtu priecājies iepazīties ar slaveno reperi un, jā, viņam esot ienācis prātā, ka Maks ideāli derētu lomai viņa jaunajā trilleri. Lendrijas nāve šokējusi viņu tik stipri, ka viņš, protams, reaģējis pārmērīgi asi, uzzinot par sapostīto ziedu velti. Sākumā viņš noticējis sievas apgalvojumam, ka viņa dzirdējusi strīdu augšstāvā, tomēr pēc tam bijis spiests piekrist policijas viedoklim, ka Tenzija liecinājusi kokaina ietekmē. ŠI viņas atkarība esot radījusi lielu spriedzi laulības dzīvē. Fredijs apstiprināja: viņš zinot, ka sieva regulāri lieto šo stimulantu, bet neesot nojautis, ka tonakt mājās ir bijusi kokaīna rezerve.

Tālāk Bestigi liecināja, ka viņi ar Lendriju nekad neesot apmeklējuši viens otru dzīvoklī un ka abu vienlaicīgā ciemošanās pie Dikija Kārberija (par ko policija acīmredzot bija uzzinājusi vēlāk, jo Fredijs tika nopratināts atkārtoti) nebūt neesot abus satuvinājusi. “Viņa lielākoties biedrojās ar jaunāka gadagājuma viesiem, bet es gandrīz visu nedēļas nogali pavadīju kopā ar Dikiju, kurš ir mans vienaudzis." Bestigi liecība bija kā nesatricināma klintssiena bez neviena robiņa, kur atsperties.

Izlasījis policijas protokolu par notikumiem Bestigi dzīvoklī, Straiks pievienoja dažus teikumus savām piezīmēm. Viņu interesēja puse kokaina celiņa uz vannas apmales, bet vēl vairāk -tās dažas sekundes, kas bija aizritējušas pēc tam, kad Tenzija bija redzējusi, kā aiz loga, rokas vicinādama, lejup krīt Lula Len-drija. Bez šaubām, te daudz kas bija atkarīgs no Bestigi dzīvokļa plānojuma (mapē nebija ne plāna, ne shēmas), taču Straikam

nedeva mieru viens nemainīgs aspekts Tenzijas mainīgajās liecībās: viņa nemitīgi uzstāja, ka virs aizmidzis gulējis gultā, kad Lendrija nokritusi no balkona. Straiks atcerējās, ka tobrīd, kad viņš bija mēģinājis sīkāk izvaicāt par šo epizodi, Tenzija bija aizsegusi seju, izlikdamās, ka atglauž matus. Kopumā - un par spīti policijas viedoklim - Straiks uzskatīja, ka vēl nebūt nav precīzi pierādīts, kur abi Bestigi atradušies tajā mirklī, kad Lula Lendrija nokritusi no sava balkona.

Viņš turpināja rūpīgi lasīt lietas materiālus. Evana Dafīlda liecība lielākoties sakrita ar Vordla atstāstīto. Dafīlds atzina, ka mēģinājis panākt, lai draudzene neiet prom no kluba “Uzi”, tāpēc satvēris viņu aiz augšdelmiem. Viņa izrāvusies un aizgājusi; viņš drīz sekojis. Vilka maska tika pieminēta vienā vienīgā teikumā, ko pratinātājs bija ietērpis bezkaislīgos vārdos: “Es bieži mēdzu izmantot masku vilka galvas izskatā, kad vēlos izvairīties no fotogrāfu uzmanības.” Šoferis, kurš bija vedis Dafīldu no “Uzi”, īsi apstiprināja, ka viņi iegriezušies Kentingerngārdensā un pēc tam turpinājuši ceļu uz Darblēstritu, kur viņš izsēdinājis savu pasažieri un aizbraucis. Vordls bija apgalvojis, ka šoferis jutis antipātijas pret Dafīldu, taču tas nekādi neatspoguļojās sausajā policijas protokolā, ko šoferis bija parakstījis.

Dafīlda teikto apstiprināja vēl divi liecinieki: sieviete, kura apgalvoja, ka redzējusi viņu uzkāpjam lieveni pie narkodīlera namdurvīm, un pats narkodileris - Vaiklifs. Straiks atcerējās Vordla pausto viedokli, ka Dafīlda labad Vaiklifs esot gatavs melot. Lejasstāva kaimiņiene, iespējams, ikreiz saņēma daļu peļņas. Visi pārējie, kuri liecināja, ka manījuši Dafīldu klīstam pa Londonas ielām, godīgi varēja pateikt tikai vienu: ka redzējuši vīrieti vilka maskā.

Straiks aizsmēķēja cigareti un vēlreiz pārlasīja Dafīlda liecību. Dafīlds bija ātras dabas cilvēks un pats atzinās, ka centies ar varu aizturēt Lulu klubā. Zilumus uz Lulas augšdelmiem noteikti bija atstājis viņš. Taču Straiks saprata: ja Dafīlds kopīgi ar Vaiklifu bija lietojis heroīnu, tad viņam bija ārkārtīgi niecīgas izredzes pēc tam iekļūt Kentingerngārdensas 18. namā un saniknoties tik ļoti, lai izdarītu slepkavību. Straiks pazina heroīna lietotāju uzvedību, jo gana daudzus bija sastapis mātes pēdējā skvotā. Šī narkotika padarīja savus vergus pasīvus un pakļāvīgus, tie bija pilnīgs pretstats skaļajiem, varmācīgajiem alkoholiķiem vai raustīgajiem, paranoīdajiem kokaīniķiem. Gan armijā, gan ārpus tās Straiks bija redzējis visu veidu narkotiku lietotājus. Viņam riebās tas, ka mediji glorificē Dafīlda atkarību. Heroīnam nepiemita nekas cildināms. Straika māte bija nomirusi istabas kaktā uz netīra matrača, un veselas sešas stundas neviens nebija pamanījis, ka viņa vairs neelpo.

Straiks piecēlās, piegāja pie tumšā loga, ko šaustīja lietus, ar pūlēm uzstūma augšā rāmi, un basģitāras duna no kafejnīcas “12 taktis” tūdaļ kļuva neparasti skaļa. Viņš smēķēdams skatījās ārā uz Čeringkrosroudu, kur mirdzēja automašīnu uguņi un peļķes; piektdienas vakara uzdzīvotāji drošākā vai nedrošākā gaitā gāja gar Denmarkstrītas galu, līgojās lietussargi, satiksmes troksni pārskanēja skaļu smieklu šaltis. Straiks prātoja, kad reiz atkal radīsies iespēja piektdienas vakarā iedzert pa pintei kopā ar draugiem. Kaut kas tāds šķita eksistējam citā Visumā, citā dzīvē, kas palikusi aiz muguras. Šis dīvainais starplaiks, kurā viņš bija iestrēdzis un kurā vienīgais cilvēciskais kontakts viņam bija ar Robinu, nevarēja turpināties ilgi, taču viņš vēl arvien nejutās gatavs atsākt normālu dzīvi sabiedrībā. Viņš bija zaudējis armiju, Šarloti un pusi kājas, tāpēc juta nepieciešamību pilnībā sarast ar to vīrieti, par kādu tagad kļuvis, iekams spēs paciest citu cilvēku pārsteigumu un žēlumu. Koši oranži kvēlojošais izsmēķis nolidoja lejup tumšajā ielā un apdzisa rensteles ūdenī; Straiks aizvēra logu, atgriezās pie rakstāmgalda un apņēmīgi pievilka tuvāk dokumentu mapi.

Derika Vilsona liecībā nebija nekā tāda, ko Straiks vēl nezinātu. Lietas materiālos neparādījās ne Kīrans Kolovass-Džounss, ne viņa pieminētā noslēpumainā zilā papīra lapa. Ar zināmu interesi Straiks pievērsās liecībām, ko bija sniegušas abas sievietes, ar kurām Lula pavadījusi savu pēdējo pēcpusdienu: Siāra Portere un Brionija Redforda.

Vizāžiste atcerējās, ka Lula bijusi priecīgi satraukta, gaidot Dībija Maka drīzo ierašanos. Turpretī Portere apgalvoja, ka Lula neesot “jutusies savā ādā”, šķitusi “nomākta un tramīga” un liegusies izpaust sliktās omas iemeslu. Porteres liecībā bija kāda intriģējoša detaļa, kuru Straikam vēl neviens nebija pieminējis. Modele sacīja, ka tajā pēcpusdienā Lula paudusi nodomu “visu atstāt brālim”. Teiktajam trūka konteksta, tomēr tas nepārprotami radīja iespaidu, ka Lulas noskaņojums bijis drūms.

Straikam šķita savādi, ka klients nav pieminējis savas māsas nodomu novēlēt visu mantu viņam. Protams, Bristovam jau tāpat piederēja trasta fonds. Varbūt izredzes iegūt vēl lielāku naudu nelikās viņam tik svarīgas kā Straikam, kurš savu mūžu nebija mantojis ne graša.

Straiks nožāvājās, aizsmēķēja nākamo cigareti, lai neaiz-snaustos, un sāka lasīt Lulas mātes liecību. Lēdija Iveta Bristova uzsvēra, ka pēc operācijas jutusies miegaina un vārga, tomēr stingri apgalvoja, ka meita, kad torīt ieradusies ciemos, bijusi “ļoti apmierināta ar dzīvi” vienīgi paudusi bažas par mātes veselības stāvokli un atlabšanas izredzēm. Iespējams, pie vainas bija policijas protokolētāja sausā, vienkāršā valoda, tomēr lēdijas Bristovas sacītais radīja Straikam iespaidu, ka viņa noliedz notikušā oficiālo versiju. Viņa vienīgā ieminējās, ka Lula var būt gājusi bojā nelaimes gadījumā, nejauši paslīdējusi uz apledojušā balkona un pārkritusi pār margām - tonakt taču bijusi atkala.

Straiks pārlaida acis Bristova liecībai, kas pilnībā saskanēja ar to, ko Bristovs bija stāstījis viņam personīgi, un pievērsās Džona un Lulas tēvoča Tonija Lendrija liecībai. Lulas nāves priekšvakarā viņš bija apciemojis Ivetu Bristovu vienā laikā ar Lulu un apgalvoja, ka māsasmeita izskatījusies “kā parasti”. Pēc tam Lendrijs bija aizbraucis uz Oksfordu, piedalījies konferencē par starptautiskajām ģimenes tiesībām un pārnakšņojis viesnīcā Malmaison. Šim maršruta aprakstam sekoja kaut kādas neizprotamas piezīmes par telefona zvaniem. Lai tiktu skaidrībā, Straiks ņēma talkā anotētās telefona zvanu izdrukas.

Savas dzīves pēdējā nedēļā Lula tikpat kā nebija izmantojusi mājas telefonu, pēdējā dienā pirms nāves - vispār ne reizi. Toties pa mobilo savā pēdējā dienā bija zvanījusi veselas sešdesmit sešas reizes. Pirmo reizi 9.15 rītā bija zvanījusi Evanam Dafīldam, 9.35 - Siārai Porterei. Sekoja vairāku stundu pārtraukums, bet pulksten 13.21 Lula bija sākusi drudžaini zvanīt uz diviem numuriem pamīšus. Viens bija Dafīlda numurs; nevērīgi uzšņāpta piezīme izdrukā liecināja, ka otrais numurs pieder Tonijam Lendrijam. Lula neskaitāmas reizes bija mēģinājusi sazvanīt abus vīriešus. Laiku pa laikam bija ieturējusi pauzi uz kādām divdesmit minūtēm un pēc tam zvanījusi atkal, droši vien nospiezdama numura atkārtošanas taustiņu. Straiks secināja, ka drudžainā zvanīšanās sākusies pēc tam, kad Lula atgriezusies savā dzīvoklī kopā ar Brioniju Redfordu un Siāru Porteri, kaut gan savās liecībās neviena no abām nepieminēja, ka Lula būtu atkārtoti zvanījusi pa telefonu.

Straiks atgriezās pie Tonija Lendrija liecības, taču neatrada tajā nekādu izskaidrojumu tam, kādēļ māsasmeita tik izmisīgi centusies ar viņu sazināties. Lendrijs liecināja, ka uz konferences laiku izslēdzis mobilā skaņu un tikai daudz vēlāk ieraudzījis, ka pēcpusdienā vairākas reizes zvanījusi Lula. Viņam neesot bijis ne jausmas, kādēļ viņa zvanījusi, un viņš neesot atzvanījis, jo tobrīd Lula sen izbeigusi zvanīt un viņš nospriedis (kā izrādījās - pareizi), ka ap to laiku viņa jau izklaidējas kādā naktsklubā.

Tagad Straiks žāvājās ik pēc pāris minūtēm. Apsvēra, vai neuzvārīt kafiju, taču tam trūka enerģijas. Gribējās gulēt, tomēr ieradums pabeigt iesākto dzina viņu uz priekšu, tāpēc viņš pievērsās kopētajām apsardzes žurnāla lapām, kur bija reģistrēti visi, kuri dienā pirms Lulas Lendrijas nāves iegājuši 18. namā vai izgājuši no tā. Rūpīga parakstu un iniciāļu izpēte atklāja, ka

Vilsons nav veicis savus pienākumus tik rūpīgi, kā droši vien vēlētos viņa darba devēji. Viņš bija teicis Straikam, ka žurnālā netiek atzīmētas pašu nama iedzīvotāju gaitas; tāpēc tur nebija ziņu par to, kad nākusi un gājusi Lendrija un abi Bestigi. Pirmajā ierakstā Vilsons bija atzīmējis pastnieka ierašanos pulksten 9.10; sekoja ziedu piegāde uz 2. dzīvokli pulksten 9.22, un visbeidzot 9.50 bija atnācis signalizācijas iekārtu tehniķis. Viņa promiešanas laiks nebija reģistrēts.

Kopumā (kā jau teicis Vilsons) diena bija mierīga. 12.50 ieradās Siāra Portere, 13.20 - Brionija Redforda. Pulksten 16.40 Redforda promejot bija parakstījusies žurnālā. Tālāk Vilsons bija reģistrējis, ka 19.00 Bestigi dzīvoklī ieradušies viesmīļi ar pasūtīto cienastu, 19.15 namu atstājušas Siāra un Lula, bet 21.15 devušies prom viesmīļi.

Straiku kaitināja tas, ka izmeklētāji nokopējuši žurnāla ierakstus tikai par pēdējo Lulas dzīves dienu. Viņš bija cerējis, ka žurnāla lappusēs kaut kur atradīsies arī nenotveramās Rošelas uzvārds.

Jau tuvojās pusnakts, kad Straiks pievērsās policijas atskaitei par Lulas klēpjdatora saturu. Izskatījās, ka policisti galvenokārt ir meklējuši e-vēstules, kuras liecinātu par pašnāvniecisku noskaņojumu vai noslieci, un nav guvuši sekmes. Straiks pārlūkoja e-pastus, ko Lula bija sūtījusi un saņēmusi divās pēdējās savas dzīves nedēļās.

Tas bija savādi un tomēr taisnība: neskaitāmās fotogrāfijas, kas rādīja Lulas pārdabisko daili, bija nevis palīdzējušas, bet tikai traucējušas Straikam noticēt, ka Lendrija vispār eksistējusi realitātē. Šie vaibsti, reproducēti simtos attēlu, šķita abstrakti un vispārināti, kaut gan pati seja bija unikāli skaista.

Taču tagad no sausajām, melnajām zīmēm uz papīra, no e-vēstulēm, piebārstītām ar pareizrakstības kļūdām, privātiem jociņiem un iesaukām, tumšajā kabinetā viņa acu priekšā iznira mirušās Lulas rēgs. Viņas vēstules atklāja Straikam kaut ko tādu, ko nebija atklājuši fotogrāfiju simti: drīzāk ar sirdi, nevis ar prātu viņš beidzot skaidri apjēdza, ka uz sniegotās Londonas ielas ir nokritusi un nomirusi īsta, reāla meitene, kura savā īsajā dzīvē gan smējusies, gan raudājusi. Šķirstīdams lietas materiālus, viņš bija cerējis pamanīt vairīgo slepkavas ēnu, taču parādījās pašas Lulas rēgs un, kā jau daždien varmācīgu noziegumu upuri, raudzījās viņā caur pārtrūkušas dzīves drupām.

Nu viņš saprata, kāpēc Džons Bristovs neatlaidīgi apgalvo, ka māsai nav bijis ne domas par nāvi. Meitene, kura drukājusi šos vārdus, bija sirsnīga, draudzīga, sabiedriska, impulsīva, allaž aizņemta un priecīga par savu aizņemtību; aizrāvusies ar savu darbu, pilna sajūsmas - kā bija stāstījis Bristovs - par gaidāmo ceļojumu uz Maroku.

Vairums e-pastu bija sūtīti dizaineram Gijām Somē. Tajos nebija nekā interesanta, ja nu vienīgi jautrais, draudzīgais tonis -un vienā vietā bija pieminēta arī īpatnējā Lulas draudzene:

Džīdžī, lūdzu, uzveido kaut ko Rošelai uz dzimpeni, lūūūūdzu!! Es samaksāšu. Kaut ko foršiņu (neesi nejauks). Uz 210 feb? Lūdzulū-dzulūdzu! Bučas. Dzeguze.

Straiks atcerējās LulaMylnspirationForeva apgalvojumu, ka Lula mīlējusi Giju Somē “kā brāli”. Viņa liecība policijas aktīs bija visīsākā. Viņš bija pavadījis nedēļu Japānā un atgriezies Lulas nāves naktī. Straiks zināja, ka Somē dzīvo pavisam netālu no Kentingerngārdensas, taču policija acīmredzot bija noticējusi, ka tūdaļ pēc atgriešanās viņš vienkārši aizgājis gulēt. Straiks jau bija piefiksējis, ka ikviens, nākdams no Čārlzstrī-tas, sasniegtu Kentingerngārdensu no tās puses, uz kuru nav pavērsta Olderbrukroudas novērošanas kamera.

Beidzot Straiks aizvēra mapi. Gausām kustībām noģērbās, noņēma protēzi, uzstādīja saliekamo gultu, domādams vairs vienīgi par savu pārgurumu. Strauji grimstot miegā, viņu ieaijāja satiksmes dūkoņa, lietus lāšu bungošana un lielpilsētas nemirstīgā elpa.

2

Priekšdārziņā pie Lūsijas mājas Bromlijā auga liela magno-lija. Vēlāk pavasari tā allaž nokaisīja mauru ar tādiem kā saņurcītiem mutautiņiem, bet tagad, aprīli, izskatījās pēc putaini balta mākoņa, ziedlapiņas bija vaskainas kā kokosrieksta skaidiņas. Šeit Straiks bija ciemojies tikai pāris reižu un labprātāk tikās ar Lūsiju kaut kur citur, jo mājās viņa vienmēr šķita nervoza un noskrējusies, turklāt viņam nebija nekādas vēlēšanās redzēt māsasvīru, pret kuru viņš nejuta nekādas lielās simpātijas.

Vieglajā vējiņā šūpojās ar hēliju piepildīti gaisa baloni, piesieti pie vārtiem. Iedams pa celiņu, kas slīpi veda lejup uz namdurvīm, un pasitis padusē Robinas iesaiņoto dāvanu, Straiks sev atgādināja, ka šis pasākums neievilksies ilgi.

“Kur tad Šarlote?” tiklīdz atvērusi durvis, noprasīja Lūsija -maza auguma, blonda, ar apaļu seju.

Halle viņai aiz muguras bija pilna ar lieliem zeltainas folijas baloniem cipara 7 veidolā. Kaut kur sētas pusē, iztraucējot priekšpilsētas klusumu, skanēja klaigas un brēcieni, kas varēja paust gan sajūsmu, gan sāpes.

“Viņai pa nedēļas nogali bija jāatgriežas Eirā,” Straiks meloja.

“Kādēļ?” Lūsija vaicāja, pakāpdamās sānis, lai ielaistu viņu mājā.

"Viņas māsai atkal kaut kāda krīze. Kur ir Džeks?”

“Visi ir dārzā. Paldies Dievam, ka pārstāja līt, citādi tas bars jārētos pa iekšu,” Lūsija teica, caur māju vezdama Straiku uz sētas pusi.

Visi trīs māsasdēli kopā ar kādiem divdesmit citiem knēveļiem svētku drānās plosījās pa plašo mauru un skaļi spiedza, spēlēdami kaut kādu spēli, kurā vajadzēja aizskriet līdz kriketa mietiņiem, pie kuriem ar līmlenti bija piestiprināti augļu attēli. Vecāki, uzraudzīdami rotaļniekus, stāvēja dzestrajā saulē un dzēra vīnu no plastmasas glāzītēm, kamēr Lūsijas vīrs Gregs rūpējās par aipodu, novietotu statīvā uz steķu galda. Lūsija iedeva Straikam skārdeni alus un gandrīz tūdaļ metās palīgā savam jaunākajam dēlam, kurš, pakritis un sasities, vēkšķēja pilnā kaklā.

Straiks nekad nebija gribējis bērnus; šajā ziņā abiem ar Šarloti allaž saskanēja, un tas bija arī viens no iemesliem, kura dēļ gadu gaitā abiem bija izjukušas visas citas attiecības. Lūsija nosodīja gan šo attieksmi, gan Straika argumentus; viņa vienmēr ņēma ļaunā, ja Straiks izteica dzīves mērķus, kas atšķīrās no viņas mērķiem, it kā tādējādi brālis apstrīdētu viņas lēmumus un izvēli.

“Viss kārtībā, Korm?” jautāja Gregs, kurš bija uzticējis mūzikas atskaņošanas pulti kādam no tēviem. Straika svainis, būvniecības normētājs, nekad nespēja lāgā izlemt, kādā tonī lai runā ar Straiku, un parasti izšķīrās par nīgruma un agresijas sajaukumu, kas Straiku kaitināja. “Kur tad daiļā Šarlote? Nebūsiet tak atkal pašķīrušies? Ha, ha, ha! Jau sazin kuru reizi!”

Kāda no mazajām meitenītēm tika notriekta no kājām, un Gregs aizsteidzās turp, lai palīdzētu knīpas mātei tikt galā ar asaru lēkmi un zāles traipiem. Rotaļa turpinājās, skanot haotiskai aurošanai. Beidzot tika pasludināts uzvarētājs, un otrās vietas ieguvējs tūdaļ laida vaļā raudas, līdz saņēma mierinājuma balvu, izceltu no melna plastikāta maisa, kas bija novietots pie hortenziju pudura. Tad sākās spēles otrais raunds.

“Sveiki!” ierunājās pusmūža matrona, neuzkrītoši pievirzījusies Straikam klāt. “Jūs laikam esat Lūsijas brālis!”

"Jā,” viņš atteica.

"Mēs esam dzirdējuši, kāda nelaime jums notikusi ar kāju,” viņa teica, blenzdama uz Straika kurpēm. “Lūsija mums izstāstīja sīki un smalki. Ārprāts, bet nemaz nevarētu pateikt, vai ne? Kad atnācāt, pat nemanīju, ka jūs klibotu. Tīrais brīnums, ko mūsdienās spēj medicīna, vai ne? Tagad jūs droši vien varat paskriet ātrāk nekā iepriekš!”

Viņa droši vien iztēlojās, ka bikšu stara apslēpj asmenim līdzīgu oglekļa šķiedras protēzi, kā paraolimpietim. Straiks iedzēra alu un izmocīja vēsu smaidu.

“Vai tas ir tiesa,” dāma nenocietās, kāri raudzīdamās Straikā; viņas seja pēkšņi bija pilna kailas ziņkārības, “vai jūs tiešām esat Džonija Rokbija dēls?”

Šajā mirklī pārtrūka Straika pacietības pavediens; viņš nebija nojautis, ka tas ir nospriegots līdz pēdējam.

“Velns viņu zina! Piezvaniet viņam pati un pajautājiet!”

Dāma apstulba un pēc pāris sekundēm klusēdama devās prom. Straiks redzēja, ka viņa sāk sarunu ar otru sievieti, kura pašķielē uz šo pusi. Pakrita vēl viens bērns, nodauzīdams galvu pret kriketa mietiņu, izrotātu ar gigantisku zemeni; atskanēja apdullinošs kauciens. Kamēr visu uzmanība bija pievērsta jaunajam upurim, Straiks neuzkrītoši iegāja atpakaļ mājā.

Viesistabā valdīja standarta mājīgums: trīsdaļīga mīksto mēbeļu garnitūra bēškrāsā, impresionistu reprodukcija virs kamīna, plauktos izvietoti rāmīši ar fotogrāfijām, kurās redzami visi trīs viņa māsasdēli tumšzaļos skolas formastērpos. Straiks piesardzīgi aizvēra durvis uz trokšņaino āru, izņēma no kabatas Vordla atsūtīto DVD, ielika to pleijerā un ieslēdza televizoru.

Uz televizora bija vēl viens rāmītis - ar fotogrāfiju no Lūsijas trīsdesmitās dzimšanas dienas. Bildē bija redzams ari Lūsijas tēvs Riks ar savu otro sievu. Straiks - tolaik vēl ar veselu kāju -atradās fonā tāpat kā visās citās grupas bildēs kopš piecu gadu vecuma. Viņam blakus stāvēja kolēģe Treisija no īpašās izmeklēšanas nodaļas; Lūsija bija cerējusi, ka brālis apprecēs Treisiju. Taču Treisija apprecējās ar vienu no abu kopīgajiem draugiem, un nesen viņai bija piedzimusi meita. Straiks bija grasījies nosūtīt viņai ziedus, bet nekādi negadījās izdevīgs bridis.

Viņš pievērsās ekrānam un nospieda taustiņu Play.

Graudainais melnbaltais video sākās uzreiz. Balta iela, garām kameras acij lidoja lielas sniegpārslas. 180 grādu leņķi bija redzams Belamlroudas un Olderbrukroudas krustojums.

Ekrāna labajā pusē parādījās gara auguma vīrietis, rokas dziļi sabāzis kabatās, satuntuļojies vairākās apģērba kārtās, ar kapuci galvā. Melnbaltajā videoierakstā seja izskatījās savāda, radot optisku mānu; Straikam mirkli šķita, ka viņš redz baltu seju ar tumšu apsēju ap acīm, līdz veselais saprāts teica, ka patiesībā viņš skatās uz tumšu seju, kam balta šalle aizsedz degunu, muti un zodu. Uz jakas miglaini vidēja kaut kāds raksts, varbūt emblēma; citu īpašu pazīmju apģērbam nebija.

Tuvodamies kamerai, gājējs nolieca galvu, kā ieskatoties papīriņā, ko bija izvilcis no kabatas. Pēc pāris sekundēm viņš nogriezās Belamīroudā un nozuda no kameras skatlauka. Digi-tālais pulkstenis ekrāna apakšējā labajā stūri rādija 1.39.

Ieraksts pārlēca uz citu kadru. Atkal tas pats miglainais skats uz to pašu krustojumu, tikai tukšu, un sniegpārslu biezā virma, taču pulkstenis apakšējā stūri rādīja 2.12.

Pēkšņi parādījās abi skrējēji. Pirmais bija tas pats ar balto šalli; garkājains, spēcīgs, rokas enerģiski vēzēdams, viņš aizjoņoja, kur pirmīt nācis - pa Olderbrukroudu. Otrais bija mazāks, tievāks, galvā mice un kapuce; Straiks ievēroja sažņaugtās tumšās dūres. Viņš skrēja pakaļ garākajam, atpalikdams arvien vairāk. Ielas laterna uz mirkli izgaismoja rakstu uz viņa kapučjakas muguras; pusceļā pa Olderbrukroudu viņš piepeši nogriezās sānielā.

Straiks vēl un vēlreiz noskatījās dažas sekundes ilgo ierakstu. Nekas neliecināja par saziņu starp abiem skrējējiem; attālinoties no videokameras, tie neuzsauca viens otram un pat nepārmija skatienu. Likās, katrs ir pats par sevi.

Straiks atkārtoja ierakstu ceturto reizi un pēc vairākiem mēģinājumiem apturēja to sekundē, kurā tika apgaismots uzraksts uz gausākā skrējēja kapučjakas muguras. Piemiedzis acis, Straiks pievirzījās tuvāk miglainajai bildei. Kādu minūti to pētījis, viņš jutās gandrīz pārliecināts, ka pirmais vārds beidzas ar "žu” bet otrais vārds, kurš, šķiet, sākās ar “Dž”, nebija atšifrējams.

Viņš atkal nospieda Play un mēģināja izprast, kurā ielā nogriežas otrais skrējējs. Trīs reizes Straiks noskatījās, kā puisis maina maršrutu, un, lai gan ielas nosaukums uz plāksnītes nebija saburtojams, pēc Vordla teiktā, viņš zināja, ka tai jābūt Halivelstrītai.

Policija uzskatīja: tas, ka pirmais vīrietis ārpus videokameras skatlauka saticis draugu, samazina iespēju, ka viņš varētu būt slepkava. Protams, pieņemot, ka abi tiešām ir draugi vai paziņas. Straiks bija spiests piekrist: tas, ka abi nofilmēti kopā, tādos laikapstākļos, tik vēlā stundā un rīkojušies gandrīz vienādi, vedināja uz domu par to, ka abi darbojušies uz vienu roku.

Ieraksts turpinājās, un Straiks gandrīz satrūkās, kad uz ekrāna pēkšņi parādījās autobusa salons. Tajā iekāpa meitene; videokamera atradās virs šofera galvas, un, filmēta no augšas, meitenes seja izskatījās saīsināta un palika ēnā, tikai blondā zirgaste bija redzama skaidri. Cik varēja secināt no miglainā attēla, vīrietis, kurš iekāpa autobusā pēc viņas, izskatījās ļoti līdzīgs tam, kurš vēlāk bija aizsoļojis pa Belamīroudu uz Ken-tingerngārdensas pusi. Viņš bija gara auguma, ar kapuci galvā, sejas apakšdaļu aizsedza balta šalle, bet augšdaļa neredzama palika ēnā. Skaidri varēja saskatīt tikai emblēmu viņam uz krūtīm - stilizētus iniciāļus GS.

Ieraksts pārlēca uz Teobaldsroudu. Ja vīrietis, kurš strauji soļoja pa šo ielu, bija tas pats, kurš pirmīt iekāpis autobusā, tad viņš bija noņēmis balto šalli, tomēr figūra un gaita bija tā pati. Šoreiz Straiks secināja, ka vīrietis apzināti cenšas turēt galvu noliektu.

Filma beidzās ar tukšu, melnu ekrānu. Straiks sēdēja un skatījās tajā, iegrimis domās. Pēdīgi atcerējies, kur atrodas, viņš jutās drusku pārsteigts, ieraugot, ka apkārt viss ir daudzkrāsains un saules apmirdzēts.

Izņēmis no kabatas mobilo, viņš zvanīja Džonam Bristovam, taču sasniedza tikai balss pastu. Nācās atstāt ziņu, ka tagad viņš ir noskatījies ierakstu no novērošanas kamerām un izlasījis policijas izmeklēšanas dokumentus un ka ir radušies vēl daži jautājumi. Vai nākamajā nedēļā Bristovs varētu ar viņu satikties?

Pēc tam Straiks zvanīja Derikam Vilsonam, ari tur sasniedza tikai balss pastu un atkārtoja savu lūgumu - ka vēlētos ierasties Kentingerngārdensas 18. namā, lai aplūkotu iekštelpas.

Tiklīdz Straiks bija nolicis mobilo, atvērās viesistabas durvis un ienāca vidējais māsasdēls Džeks, pietvīcis un noskraidijies.

"Dzirdēju, ka tu te runā,” Džeks sacīja un aizvēra durvis tikpat piesardzīgi kā pirmīt viņa tēvocis.

“Vai tev nav jābūt dārzā, Džek?”

“Biju aizgājis pačurāt,” māsasdēls paskaidroja. “Onkuli Kor-moran, vai tu esi atnesis man dāvanu?”

Straiks kopš ierašanās nebija izlaidis sainīti no rokām; tagad viņš atdeva to gaviļniekam un noskatījās, kā Robinas rūpīgo rokudarbu iznīcina mazi, nepacietīgi pirkstiņi.

“ForšiГ Džeks noteica. "Karavīrs."

“Jā gan,” Straiks apstiprināja.

“Ar šaujamo un visu ko\"

“Nu protams.”

“Vai tev bija šaujamais, kad tu biji karavīrs?” Džeks jautāja, pagriezdams kārbu sāniski, lai aplūkotu tās satura attēlu.

“Pat veseli divi,” Straiks atbildēja.

“Vai tie tev vēl ir?”

“Nē, tos vajadzēja atdot atpakaļ.”

“Žēl,” Džeks lietišķi noteica.

“Vai tev nav jāiet spēlēties?” Straiks jautāja, kad dārzā ar jaunu sparu atskanēja bērnu klaigas.

“Es negribu. Vai drīkst izņemt viņu ārā?”

“Jā, ņem vien,” Straiks atļāva.

Kamēr Džeks nepacietīgi plosīja kārbu, Straiks izņēma Vordla disku no pleijera un noglabāja kabatā. Pēc tam palīdzēja Džekam izbrīvēt plastmasas desantnieku no cilpām, kas noturēja to pie kartona pamatnes, un iestiprināja tam rokā ieroci.

Pēc desmit minūtēm Lūsija atrada abus turpat viesistabā. Džeks lika savam karavīram šaut no slēpņa aiz dīvāna atzveltnes, un Straiks tēloja, ka ir dabūjis lodi vēderā.

"Dieva dēļ, Korm, šī ir viņa dzimšanas dienas ballīte, viņam ir jāspēlējas ar pārējiem bērniem! Džek, es tev teicu, ka vēl nedrīkst vērt vaļā dāvanas - pacel to - nē, tas paliks tepat - nē, Džek, paspēlēties varēsi vēlāk - jau gandrīz klāt launaga laiks...”

Sasarkusi un sanervozējusies, Lūsija izstūma savu nepaklausīgo dēlu laukā no istabas, pār plecu raidīdama brālim piktu skatienu. Ar sakniebtām lūpām Lūsija izskatījās ļoti līdzīga tantei Džounai, kura nemaz nebija viņu asinsradiniece.

Šī mirklīgā līdzība pamodināja Straikā netipisku sadarbošanās garu. Līdz pat svinību beigām viņš - izsakoties Lūsijas vārdiem - uzvedās labi: kopumā gādāja, lai pārmēru satrakojušies bērni nesāktu plūkties, bet vēlāk aizbarikādējās aiz galda, kas bija viscaur noķēpāts ar želeju un saldējumu, un tādējādi izvairījās no ziņkārīgo māšu uzmācīgās intereses.

3

Agri svētdienas rītā Straiku pamodināja mobilais, atstāts uzlādēties uz grīdas pie saliekamās gultas. Zvanīja Bristovs. Balss skanēja saspringti.

“Vakar saņēmu jūsu ziņu, bet mamma jūtas ļoti slikti, un šo pēcpusdien mums nav slimokopējas. Elisona atbrauks man palīgos. Es varētu tikties ar jums rīt savā pusdienlaikā, ja esat brīvs. Vai ir kādi jaunumi?” viņš cerīgi piebilda.

"Šis tas ir,” Straiks izvairīgi atbildēja. “Paklausieties - kur atrodas jūsu māsas klēpjdators?”

“Šeit, mammas dzīvoklī. Kāpēc jūs jautājat?”

“Varbūt jūs atļautu man tajā ieskatīties?”

“Protams,” Bristovs piekrita. “Rīt paņemšu to līdzi, labi?” Straiks apstiprināja, ka tā esot laba doma. Kad Bristovs bija nosaucis savas iecienītās ēstuves nosaukumu un adresi netālu no darbavietas un nolicis klausuli, Straiks pasniedzās pēc cigaretēm un brīdi gulēja un smēķēja, vērodams musturus, ko griestos veidoja saules stari, iespraukušies caur žalūzijām. Viņš izbaudīja klusumu un vienatni bez bērnu klaigām, bez Lūsi-jas centieniem izprašņāt viņu, pārkliedzot jaunākā dēla spalgo vēkšķēšanu. Juzdamies teju vai pateicīgs savam mierpilnajam

birojam, Straiks nodzēsa cigareti, piecēlās un gatavojās doties uz Studentu centru, lai tur, kā parasti, ieietu dušā.

Deriku Vilsonu viņš pēc vairākiem mēģinājumiem pēdīgi sazvanīja tikai svētdienas vakarā.

“Šonedēļ nekas neiznāks,” Vilsons sacīja. “Misters Bestigi gandrīz visu laiku ir mājās. Un es negribu zaudēt darbu, jūs tak saprotat. Piezvanīšu, kad būs izdevīgāk, labi?”

Fonā Straiks izdzirda iedūcamies durvju zvanu.

“Jūs pašlaik esat darbā?” viņš iesaucās, pirms Vilsons paguva nolikt klausuli.

“(Paraksties žurnālā, čomiņ.) Ko?” apsargs skaļi pārjautāja Straikam.

“Ja esat darbā, varbūt jūs varētu ieskatīties dežūru žurnālā un noskaidrot, kā sauca Lulas draudzeni, kura viņu reizēm apciemoja?”

“Kas tā par draudzeni?” Vilsons jautāja. “(Jā, uz redzīti.)” "Tā meitene, kuru pieminēja Klrans; draudzene no rehabilitācijas klīnikas. Rošela. Gribu zināt viņas uzvārdu.”

“Ak tā, skaidrs,” Vilsons sacīja. “Jā, paskatīšos un noteikti uzzvanlšu j...”

“Varbūt varat aši paskatīties tūlīt?”

Viņš dzirdēja Vilsonu nopūšamies.

“Nu labi. Gaidiet.”

Neskaidri soļu trokšņi, klaudzieni, švīkstoņa, pēc tam - pāršķirtu lappušu čaboņa. Straiks gaidīdams appētlja vairākus apģērba gabalus, kuru autors bija Gijs Somē un kuri šobrīd rindojās viņa datora ekrānā.

“Āha, rokā ir,” pie auss atskanēja Vilsona balss. “Tātad -Rošela... nevar salasīt... laikam Onifeida.”

"Vai varat nosaukt pa burtiem?”

Vilsons nosauca, un Straiks pierakstīja.

“Kad viņa bija ieradusies pēdējo reizi, Derik?”

“Novembra sākumā,” Vilsons atbildēja. "(Jā, labvakar!) Man vairāk nav laika.”

Viņš pārtrauca sarunu, neklausīdamies Straika pateicības vārdos, un detektīvs atgriezās pie Tennent’s alus skārdenes un atsāka aplūkot ikdienas modes paraugus Gija Somē izpildījumā, it sevišķi kapučjaku ar rāvējslēdzēju un ar stilizētu, zeltainu emblēmu GS kreisajā pusē uz krūtīm. Šī emblēma rotāja visus valkāšanai gatavos vīriešu apģērba gabalus dizainera mājaslapā. Apzīmējums “gatavs valkāšanai” Straikam nebija gluži skaidrs; tas it kā apliecināja to, kas jau tāpat ir acīm redzams, tomēr vispirmām kārtām nozīmēja - “lētāks”. Mājaslapas otrajā daļā ar vienkāršu nosaukumu “Gijs Somē” tika demonstrēti apģērbi, kas maksāja tūkstošiem mārciņu. Visu šo vīnsarkano uzvalku, šauro adīto kaklasaišu, ar spoguļu fragmentiem rotāto minikleitu un ādas platmaļu dizainers joprojām neatsaucās uz Robinas neatlaidīgajiem lūgumiem piekrist sarunai par savas iemīļotās modeles nāvi.

4

Tu domā ka e<; +cu neko neizdarīšu be+ +u kļūdies mai+a.

Es tikšu +eu klāt es +eu ticēju bet +u mani uzmeti. Es noraušu teu pimpi un iegrūdīšu +eu rīkle. Nosprāksi aizrijies pēc manas atriebības tevi pat māte nepazīs. Tu mirsi Straik tu sūda gabals

“Šodien jauks laiks.”

“Lūdzu, izlasiet šo! Lūdzu!”

Bija pirmdienas rīts, Straiks nupat bija uzsmēķējis ārā saulītē un papļāpājis ar meiču no skaņuplašu veikala, kas atradās otrpus ielai. Robinas mati atkal brīvi krita pār pleciem; šodien acīmredzot vairs nebija gaidāma neviena darba intervija. Šis secinājums kopā ar sauli, kas bija atspīdējusi pēc lietus, uzlaboja Straikam garastāvokli. Turpretī Robina izskatījās saspringta. Stāvēdama aiz sava rakstāmgalda, viņa sniedza Straikam sārtu vēstuļpapīra lapu, izdaiļotu ar pazīstamajiem kaķēniem.

“Šis neparko nerimstas, vai ne?”

Straiks paņēma vēstuli un vīpsnādams izlasīja to. “Nesaprotu, kāpēc jūs neejat uz policiju,” Robina sacīja. “Viņš raksta tik briesmīgus draudus...”

“Nolieciet pie pārējām,” Straiks nevērīgi teica, nometa vēstuli un sāka izskatīt citus sūtījumus, kuru nebija daudz.

“Jā, bet tas vēl nav viss,” Robina turpināja, šādas attieksmes aizskarta. "Nupat zvanīja no “Pagaidu risinājumiem”.”

“Jā? Un ko tiem vajag?”

“Viņi prasīja pēc manis,” Robina atbildēja. “Viņiem acīmredzot ir aizdomas, ka es vēl esmu tepat.”

“Un ko jūs teicāt?”

“Es izlikos par kādu citu.”

“Attapīgi. Par ko tieši?”

“Sacīju, ka mans vārds ir Annabela.”

“Ja cilvēkiem bez sagatavošanās liek nosaukt izdomātu vārdu, viņi parasti izvēlas tādu, kas sākas ar “A” - vai jūs to zinājāt?” “Bet ja nu viņi atsūtīs kādu, lai pārbauda?”

“Un kas par to?”

“Viņi taču mēģinās izspiest naudu no jums, nevis no manis! Centīsies panākt, lai samaksājat komisijas naudu par darba līgumu!”

Meitenes neviltotās bažas par to, ka Straikam būs jāmaksā summa, kuru viņš nevar atļauties, izvilināja viņam smaidu. Viņš bija plānojis palūgt, lai Robina vēlreiz piezvana uz Fredija Bestigi biroju un pēc tam sāk meklēt telefonu datubāzēs Rošelas Onifeidas tanti, kura dzīvo Kilbernā. Taču tagad viņš sacīja: “Labs ir, tādā gadījumā atstāsim šīs telpas. Biju domājis šorīt apmeklēt vietu ar nosaukumu “Vašti”, pirms tikšos ar Bristovu. Varbūt izskatīsies dabiskāk, ja uz turieni mēs dosimies kopā.” “Uz “Vašti”? To slaveno butiku?” Robina bez vilcināšanās noprasīja.

“Jā. Jūs to pazīstat?”

Nu bija Robinas kārta pasmaidīt. Par šo butiku viņa bija lasījusi žurnālos: viņai tas simbolizēja Londonas glamūru. Tā bija vieta, kur modes nodaļu redaktores atrada pasakainus tērpus, ko parādīt savām lasītājām, apģērbus, kas maksāja tik, cik Robina nopelnīja pusgadā.

“Esmu par to dzirdējusi,” viņa atbildēja.

Straiks noņēma no vadža Robinas mēteli un sniedza to viņai.

“Mēs tēlosim, ka jūs esat mana māsa Annabela. Atnākusi līdzi, lai palīdzētu man izvēlēties dāvanu sievai.”

Kad abi viens otram blakus sēdēja metro vagonā, Robina iejautājās: "Ko tam nāves draudu rakstītājam īsti vajag? Kas viņš tāds ir?”

Viņa bija apvaldījusi savu ziņkārību par Džoniju Rokbiju, par tumšmataino daiļavu, kura viņas pirmajā darba dienā bija izskrējusi no Straika biroja, un par saliekamo gultu, kuru abi nepieminēja nekad; tomēr viņai nenoliedzami bija tiesības uzdot jautājumus par nāves draudiem. Galu galā tieši viņa bija tā, kura līdz šim atvērusi trīs rozā aploksnes un izlasījusi pretīgos, naidīgos izvirdumus, uzšņāptus starp rotaļīgiem kaķēniem. Straiks nebija pat ieskatījies šajās vēstulēs.

“Viņa vārds ir Braiens Materss,” Straiks sacīja. "Pērnajā jūnijā viņš ieradās pie manis, jo domāja, ka sieva viņu krāpj. Gribēja, lai izsekoju sievu, tāpēc es novēroju viņu veselu mēnesi. Ļoti parasta sieviete, neizskatīga, vecmodīgi ģērbusies, ar sliktiem ilgviļņiem; strādāja lielas paklāju noliktavas grāmatvedībā. Darbdienas pavadīja šaurā, noplukušā kantorītī kopā ar trim kolēģēm, katru ceturtdienu brauca spēlēt bingo, piektdienās Tesco veikalā iepirkās visai nedēļai, sestdienās kopā ar vīru apmeklēja vietējo Rotari klubu.”

“Ko tad viņš domāja - kad sievai atliek laiks, lai viņu krāptu?” Robina jautāja.

Necaurredzamajā melnajā logā šūpojās abu blāvie atspulgi; griestu spuldžu asajā gaismā Robina izskatījās bāla, vecāka un reizē ēteriska, bet Straiks - krunkaināks, neglītāks.

“Ceturtdienu vakaros.”

“Un vai tas bija tiesa?”

“Nē, viņa kopā ar savu draudzeni Megiju tiešām brauca spēlēt bingo, taču visos četros ceturtdienas vakaros, kamēr viņu novēroju, viņa tīši vilcinājās iet mājās. Atvadījusies no Megijas, vēl mazliet pavizinājās pa pilsētu. Vienu vakaru iegāja pabā un izdzēra glāzi tomātu sulas, vienatnē sēdēdama stūrītī un

izskatīdamās tramīga. Kādu citu vakaru četrdesmit piecas minūtes nosēdēja savā mašīnā uz ielas stūra, pirms brauca mājās.” “Kāpēc?” Robina jautāja, kamēr vilciens, skaļi dārdēdams, traucās pa garu tuneli.

“Tas ir jautājums, vai ne? Lai kaut ko pierādītu? Lai panāktu, ka vīrs satraucas? Lai viņu ķircinātu? Lai sodītu? Lai drusku uzsvaidzinātu garlaicīgo laulības dzīvi? Katru ceturtdienas vakaru - neliela nokavēšanās. Materss ir nervozs un uz šī āķa uzķērās viegli. Gandrīz juka prātā. Bija pārliecināts, ka sieva reizi nedēļā tiekas ar mīļāko un ka draudzene Megija viņu piesedz. Bija mēģinājis izsekot sievu pats, taču nosprieda, ka viņa ir to pamanījusi un tāpēc tīšām brauc spēlēt bingo.”

“Un jūs pateicāt viņam patiesību?”

“Jā, pateicu gan. Viņš man neticēja. Satrakojās un sāka kliegt, ka visi esot sazvērējušies pret viņu. Atteicās man samaksāt. Es sāku bažīties, ka viņš var kaut ko nodarīt sievai, un tā bija mana lielā kļūda. Piezvanīju Matersa kundzei un pateicu, ka viņš ir maksājis man par izsekošanu, ka es zinu, ar ko viņa nodarbojas, un ka viņas vīrs drīz var zaudēt savaldīšanos. Piekodināju, lai savas drošības labad viņa izturas piesardzīgāk un nešauj pār strīpu. Viņa nebilda ne vārda un vienkārši nolika klausuli. Bet vīrs regulāri pārbaudīja viņas mobilo. Ieraudzīja manu telefona numuru un izdarīja acīm redzamu secinājumu.”

"Ka esat izstāstījis viņai par izsekošanu?”

“Nē, ka viņas burvība ir mani savaldzinājusi un es esmu viņas jaunais mīļākais.”

Robina strauji piespieda plaukstas pie mutes. Straiks iesmējās.

“Vai visi jūsu klienti ir drusku ķerti?” Robina jautāja, beidzot nolaidusi plaukstas.

"Materss jā, bet pārējie vienkārši ir sastresojušies.”

“Es te domāju par Džonu Bristovu,” Robina nedroši ieminējās. “Viņa draudzene uzskata, ka viņš dzīvo ilūzijās. Un jūs izteicāties, ka viņš varbūt ir mazliet... nu... vai ne? Mēs abas to dzirdējām,” viņa drusku kautrīgi piebilda, “caur durvīm. To par tiem “dīvāna psihologiem”.”

“Nūjā,” Straiks noteica. “Hm... es, iespējams, esmu pārdomājis.”

“Tas ir - kā?” Robina jautāja, iepletusi dzidrās pelēkzilās acis. Vilciens strauji bremzēja, gar logiem zibēja cilvēku figūras, ar katru sekundi kļūdamas skaidrākas. “Vai jūs... vai jūs gribat teikt, ka viņš nav... ka viņam var būt taisnība... ka tiešām ir notikusi sle...”

“ŠI ir mūsu pietura.”

Balti krāsotais butiks, kuru viņi meklēja, atradās uz viena no visdārgākajiem Londonas gruntsgabaliem - Konduitstrītā, netālu no krustojuma ar Ņūbondstrltu. Straikam šķita, ka butika košajos skatlogos ir izlikts lērums lietu, kas dzīvei nav nepieciešamas absolūti nemaz. Tur bija ar pērlītēm izšūti spilveni un smaržīgas sveces sudraba podiņos, mākslinieciski drapēts šifons, kliedzoši spilgtos kaftānos ietērpti manekeni un ietilpīgas, izaicinoši neglītas rokassomas; tam visam fonā plosījās popārts, spalgi cildinādams patērēšanas kultu, kas, pēc Straika domām, saindēja acis un dvēseli. Viņš viegli varēja iztēloties, kā Tenzija Bestigi un Ursula Mēja šeit lietpratīgi pēta cenu zīmes un izraugās krokodilādas somas par četrciparu summām, bez kāda prieka apņēmušās izspiest no saviem nemīlamajiem vīriem pēc iespējas vairāk naudas.

Arī Robina viņam blakus raudzījās skatlogā, taču tik tikko apjēdza, ko redz. Šajā rītā, kamēr Straiks smēķēja lejā uz ielas, viņai pa telefonu bija izteikts darba piedāvājums - īsi pirms tam, kad piezvanīja “Pagaidu risinājumi”. Ikreiz, kad viņa apsvēra šo piedāvājumu, ko vajadzēja pieņemt vai noraidīt nākamo divu dienu laikā, pakrūtē ietrīsējās kādas stipras emocijas. Viņa pūlējās sev iestāstīt, ka tas ir prieks, tomēr arvien lielākas kļuva aizdomas, ka tās ir bailes.

Piedāvājumu vajadzēja pieņemt. Ļoti daudz kas runāja tam par labu. Alga bija tieši tāda, pēc kādas viņi ar Metjū bija norunājuši tiekties. Firma bija solīda, ērti sasniedzama no Ves-tendas. Viņi ar Metjū varētu kopā iet pusdienās. Darba tirgus bija kūtrs. Viņai vajadzētu priecāties.

“Kā jums piektdien veicās darba intervijā?” iejautājās Straiks, piemiegtām acīm aplūkodams vizuļainu mēteli, kas viņam šķita piedauzīgi neglīts.

“Liekas, gluži labi,” Robina nenoteikti atbildēja.

Viņa atcerējās, kādu sajūsmu bija jutusi pirms īsa brīža, kad Straiks deva mājienu, ka lietā tomēr varētu būt iejaukts slepkava. Vai viņš bija runājis nopietni? Robina ievēroja, ka tagad viņš blenž uz šīm spīguļu kaudzēm tik cieši, it kā tās varētu izpaust viņam kaut ko svarīgu, un (mirkli viņa visu uzlūkoja ar Metjū acīm un domāja Metjū balsī) tā noteikti bija tikai poza, lai atstātu iespaidu, vai arī tēlošana. Metjū nemitīgi deva mājienus par to, ka Straiks kaut kādā ziņā ir blēdis, jo privātdetektīvs ir kaut kas teju nereāls, tāpat kā astronauts vai lauvu dresētājs. Normāli cilvēki nenodarbojas ar tamlīdzīgām lietām.

Robina apsvēra: ja viņa piekritīs kļūt par personāla lietvedi, tad, visticamāk, nekad neuzzinās (ja vien kādu dienu neieraudzīs ziņās), kā beigusies izmeklēšana. Pierādīt, atrisināt, notvert, aizsargāt - lūk, ar tik svarīgām un aizraujošām lietām bija vērts nodarboties. Robina zināja, ka Metjū šāds uzskats šķiet drusku bērnišķīgs un naivs, tomēr nespēja mainīt savu nostāju.

Straiks bija pagriezies ar muguru pret “Vašti” un lūkojās uz kaut ko NJūbondstrītā. Sekodama viņa skatienam, Robina pie veikala Russell and Bromley ieraudzīja sarkanu pasta kasti, kuras tumšā, taisnstūrainā mute uzsmaidīja viņiem pār ielu.

“Labs ir, ejam,” Straiks noteica, atkal pievērsies viņai. “Neaizmirstiet, jūs esat mana māsa, un mēs meklējam dāvanu manai sievai.”

“Bet ko mēs gribam noskaidrot?”

“Ko Lula Lendrija un viņas draudzene Rošela Onifeida te darīja Lendrijas nāves priekšvakarā. Šeit viņas satikās uz piecpadsmit minūtēm un tad šķīrās. Neceru ne uz ko īpašu; ir

г

pagājuši trīs mēneši, un varbūt darbinieces neko nepamanīja. Tomēr ir vērts pamēģināt.”

“Vašti” pirmajā stāvā tika piedāvāti apģērbi; bulta līdzās koka kāpnēm norādīja, ka augšstāvā atrodas kafejnīca un "dzīvesstila nodaļa”. Dažas sievietes aplūkoja apģērba gabalus, sakarinātus uz spīdīgiem tērauda statņiem; viņas visas bija slaidas, nosauļo-jušās, ar gariem, mirdzošiem, svaigi fēnotiem matiem. Personāls bija raibs, ekscentriskos tērpos, ar neparastām frizūrām. Viena pārdevēja, ģērbusies baleta svārciņos un tīkliņzeķēs, patlaban kārtoja plauktā cepures.

Par pārsteigumu Straikam, Robina drosmīgi devās pie šīs pārdevējas.

“Sveiki!” viņa mundri sacīja. “Jūsu vidējā skatlogā ir pasakains mētelis ar vizuļiem. Vai drīkstētu to uzlaikot?”

Pārdevējai bija kupli, cukurvatei līdzīgi mati un trekni sakrāsotas acis bez uzacīm.

“Jā, bez problēmām,” viņa atbildēja.

Tomēr izrādījās, ka viņa samelojusies: izdabūt mēteli no skatloga - tā bija īsta problēma. To vajadzēja novilkt no manekena un atbrīvot no elektroniskās birkas; pēc desmit minūtēm mētelis joprojām nebija atnests, un pārdevēja pasauca palīgā divas kolēģes. Tikmēr Robina, nesarunādamās ar Straiku, klejoja apkārt, izraudzīdamās kleitas un jostas. Kad vizuļainais mētelis beidzot tika izcelts no skatloga, visas trīs pārdevējas šķita uzņēmušās atbildību par tā nākotni un pavadīja Robinu uz pielaikošanas kabīni; viena piedāvājās nest Robinas izraudzīto mantu kaudzi, bet abas pārējās nesa mēteli.

Ar aizkariem norobežotās, teltīm līdzīgās pielaikošanas kabīnes sastāvēja no metāla karkasa, drapēta ar biezu krēmkrāsas zīdu. Straiks nostājās tām tik tuvu, lai dzirdētu, kas notiek iekšā, un saprata, ka tikai tagad sāk pilnībā novērtēt savas pagaidu sekretāres talantu amplitūdu.

Robina bija ienesusi sev līdzi kabīnē preces par krietniem desmit tūkstošiem mārciņu, un pusi no šīs summas sastādīja vizuļainā mēteļa cena. Parastos apstākļos viņai nemūžam nepietiktu dūšas šādi rīkoties, taču šajā rītā viņā bija pamodusies bezbailība un azarts; viņa kaut ko pierādīja sev, Metjū un pat Straikam. Pārdevēju trijotne rosījās viņai apkārt, pakarināja kleitas, nogludināja mēteļa smagās ieloces, un Robina it nemaz nekaunējās par to, ka patiesībā nespētu atļauties pat vislētāko no jostām, kas karājās uz rudmatainās pārdevējas delma, note-tovēta līdz pat plecam, un ka neviena no šim meitenēm nesaņems cerēto komisijas procentu, pēc kura neapšaubāmi alkst. Viņa pat ļāva, lai pārdevēja ar rozā matiem iet un atnes zeltainu žaketi, kura, kā viņa apgalvoja, Robinai piestāvot gluži apbrīnojami, turklāt brīnišķīgi saskanot ar Robinas izraudzīto zaļo kleitu.

Robina bija augumā garāka par pārdevējām, un, kad viņa bija nomainījusi savu trenci pret vizuļaino mēteli, visas trīs ieelsās sajūsmā.

“Tas man jāparāda brālim,” Robina paziņoja, ar kritisku aci nopētījusi savu spoguļattēlu. “Redziet, tas jau nav man, tas ir viņa sievai.”

Viņa pasita vaļā pielaikošanas kabīnes aizkarus un triju pārdevēju pavadībā izgāja tirdzniecības zālē. Bagātās meitenes pie drēbju statņiem pagriezās un piemiegtām acīm skatījās uz Robinu, kad viņa noprasīja Straikam:

“Nu, kā tev liekas?”

Straiks bija spiests atzīt, ka mētelis, kas viņam šķitis tik atbaidošs, Robinai mugurā izskatās krietni labāk nekā uz manekena. Viņa apgriezās uz papēža, un mētelis nolāsmoja kā ķirzakas āda.

“Tā nekas,” viņš ar vīrišķīgu piesardzību atbildēja, un pārdevējas iecietīgi pasmaidīja. “Nudien, tīri labi. Cik tas maksā?”

“Pēc tavām mērauklām ne pārāk daudz,” Robina atteica, uzmezdama šķelmīgu skatienu savām rokasmeitām. “Bet Sandra būtu sajūsmā,” viņa stingri paziņoja Straikam, kurš pārsteigts pasmīnēja. “Kā nekā viņai tomēr aprit četrdesmit.”

“To viņa varēs pieskaņot pilnīgi visam,” Straikam dedzīgi apliecināja meitene ar cukurvates matiem. “Tas ir ļoti daudzveidīgi izmantojams.”

“Tā, tagad es uzlaikošu to Cavalli kleitu,” Robina bezrūpīgi teica, dodamās atpakaļ uz pielaikošanas kabīni. “Sandra piekodināja, lai braucu brālim līdzi,” viņa paskaidroja pārdevējām, kuras palīdzēja noģērbt mēteli un atvilka rāvējslēdzēju kleitai, uz kuru Robina bija norādījusi. “Citādi viņš atkal pieļautu kādu muļķīgu kļūdu. Uz trīsdesmito dzimšanas dienu viņš nopirka Sandrai pasaules neglītākos auskarus; tie maksāja traku naudu, bet viņa ne reizi nav izņēmusi tos no seifa.”

Robina pati nesaprata, kur rodas šādas fantāzijas, taču juta neparastu iedvesmu. Noģērbusi džemperīti un svārkus, viņa stīvēja mugurā šauru, indīgi zaļu kleitu. Viņai runājot, Sandra pamazām kļuva reāla: mazliet izlutināta, drusku negarlaikojusies, viņa pie vīna glāzes sūdzējās svainei, ka tās brālim (baņķierim, nosprieda Robina, kaut gan Straiks viņas izpratnē neizskatījās pēc baņķiera) absolūti nemaz nav gaumes.

"Un tad Sandra man teica: aizved viņu uz “Vašti”, lai ver vaļā maku. О jā, izskatās glīti!”

Izskatījās vairāk nekā glīti. Robina neticīgi lūkojās spogulī; nekad mūžā viņa nebija ģērbusies tik brīnišķīgi skaisti. Zaļā kleita gluži maģiski radīja lapsenes vidukli, piešķīra augumam plūdeņus izliekumus, slaidināja bālo kaklu. Viņa bija smaragdā lāsmojoša čūsku dieviete, un pārdevējas tikai murmināja un elsa aiz sajūsmas.

“Cik?” Robina noprasīja rudmatei.

“Divi tūkstoši astoņsimt deviņdesmit deviņas mārciņas," meitene atbildēja.

“Viņam tas ir nieks,” Robina vējīgi sacīja, iziedama no kabīnes, lai parādītos Straikam, kurš patlaban pētīja cimdu kaudzi uz apaļa galda.

Par zaļo kleitu viņš pateica vienīgi “mhm” tikpat kā nepaskatījies uz Robinu.

“Nu, varbūt tā nav Sandras krāsa,” Robina nomurmināja, pēkšņi sakaunējusies. Galu galā Straiks nebija viņai ne brālis, ne draugs; varbūt viņa bija pārmērīgi aizrāvusies ar izgudrošanu, apspīlētā kleitā grozīdamās šefa priekšā. Viņa atkāpās uz pielaikošanas kabīni.

Atkal palikusi tikai krūšturī un biksītēs, viņa teica:

“Pēdējo reizi būdama šeit, Sandra jūsu kafejnīcā pamanīja Lulu Lendriju. Un stāstīja man, ka dzīvē Lula izskatījusies satriecoši. Pat vēl labāk nekā bildēs.”

“O jā, tas ir tiesa,” apstiprināja meitene ar rozā matiem, spiezdama pie krūtīm zeltaino žaketi. "Viņa te bija bieži, mēs redzējām viņu katru nedēļu. Vai vēlaties uzlaikot šo?”

“Viņa te bija arī pēdējā dienā pirms savas nāves,” piebalsoja meiča ar cukurvates matiem, palīdzēdama Robinai iespraukties zeltainajā žaketē. “Starp citu, šajā pašā pielaikošanas kabīnē."

“Tiešām?” Robina izsaucās.

“Uz krūtīm nevar aizpogāt, bet arī neaizpogāta izskatās lieliski,” sacīja rudmate.

“Nē, tas neder, Sandra ir mazliet apaļāka par mani,” Robina bez žēlastības upurēja iedomātās brāļasievas figūru. "Uzlaikošu to melno kleitu. Ak jūs sakāt - Lula Lendrija šeit bija tieši pirms nāves?”

“Jā,” atbildēja meitene ar rozā matiem. “Todien viņai radās problēmas ar vienu no mūsu pārdevējām. Un Meļa atlaida to pārdevēju no darba - vai ne, Mel? Neatceros, kā viņu sauca... viņa bija no Austrālijas...”

"Viņa jau sen uzprasījās,” sacīja tetovētā rudmate, rokās turēdama melnu kleitu ar mežģīņu ielaidumiem. “Mūždien uzplijās slavenām klientēm. Nekaunīgi ielauzās Lulas kabīnē bez atļaujas. Es pati dzirdēju, jo atrados blakus kabīnē.”

“Viņa - iegāja - Lulas - kabīnē?” dvesa Robina, kamēr pārdevēju trijotne ar apvienotiem spēkiem sprīdi pa sprīdim stīvēja viņai mugurā melno kleitu. “Kamēr Lula pārģērbās?”

“Nu... Lula tobrīd runāja pa telefonu... bet tas nav svarīgi, vai ne?” atteica rudmate Meļa. “Tā meiča bez ceremonijām ienesa iekšā kaut kādu apģērba gabalu, ko Lula nemaz nebija prasījusi. Vienkārši gribēja pajautāt, vai Lula nevarētu pieņemt viņu darbā par vizāžisti.”

Robina saraustīja melno kleitu taisnāk un saņēma dūšu, lai pārciestu bridi, kad tiks aizvilkts rāvējslēdzējs. Atrasties šajā šaurībā kopā ar trim pārdevējām, kuras tīko pēc komisijas procentiem, - jau tas vien bija visai nomācoši. Kāda gan būtu sajūta, ja viņai, puskailai stāvot aiz plāna aizkara, kāds uzplltos, diedelējot darbavietu?

“Un jūs teicāt - tā meitene iztraucēja Lulu telefona sarunas laikā?”

“Jā,” Meļa apstiprināja un tūdaļ kā aizstāvoties piebilda: “Es visu dzirdēju gribot negribot, jo blakuskabīnē vācu kopā drēbes, ko bija pielaikojusi cita kliente. Aizkari ir no zīda, nekādas starpsienas nav.”

“Lula noteikti nepriecājās par tādu traucējumu...”

“Skaidrs, ka nepriecājās!” Meļa teica un atdarināja sašutušās modeles balsi: “To es neprasīju atnest; ko jūs te meklējat?!”

Meiča, kam tie rozā mati, vilka augšup kleitas rāvējslēdzēju, un Robinas krūškurvi pamazām sažņaudza neredzama korsete. Straiks bija piegājis tik tuvu klāt zīda aizkariem, cik vien uzdrīkstējās, cerēdams, ka tūdaļ tiks izpausts Lulas telefona sarunas saturs, un jutās vilies, izdzirdot Robinas nākamo jautājumu, kas drīzāk izskanēja kā vaids.

“Kas notika tālāk?”

“Tā skuķe bija apbrīnojami nekaunīga!” Meļa paziņoja un ar stipru austrāliešu akcentu atkārtoja meitenes sacīto: “Ak, Lula, es tikai nodomāju, kas šis jums burvīgi piestāvētu, un, starp citu, es mēģinu atrast vietu grimētāju branžā, vai drīkstu atstāt jums savu telefonu? Un tā tālāk.”

“Šito nekaunību!” izdvesa Robina, tagad patiešām žņaugdamās nost šajā mežģīņu un ādas trakokreklā. Elastīgais audums bija saplacinājis divas trešdaļas no viņas krūtīm, toties augšējā trešdaļa gandrīz vēlās ārā no dekoltē. “Nē, es... es nedomāju, ka Sandrai patiks šī kleita... labāk vēlreiz uzlaikošu mēteli... Lula noteikti patrieca to meiteni, vai ne?”

“Nu... vispār nē, jo... Lula pati tobrīd bija stipri satraukusies... un paņēma to telefona numuru, lai tiktu no viņas vaļā. Mētelis jums tiešām izskatījās pasakaini!” Meļa sacīja, pēkšņi pāriedama uz lietišķāku toni.

Robina nojauta, ka Meļa vienkārši aizbildina savu nekaunīgo noklausīšanos ar kolēģes neprofesionālo izturēšanos. Ja Meļa tagad izstāstītu, ko Lula teikusi pa telefonu pirms nelūgtās iejaukšanās, tad gribot negribot atklātu, ka pati ir izturējusies vēl nekaunīgāk nekā viņas padotā.

Robina stīvēja nost melno kleitu, pūlēdamās izdomāt, kā lai pamudina Melu runāt. Viņai palīgā negaidot nāca meitene ar cukurvates matiem.

“Es jau teicu, Mel, tev vajadzēja iet uz policiju.”

“Bet es tak nedzirdēju neko svarīgu,” Meļa steigšus attrauca. “Tas notika pilnīgi nejauši,” viņa sacīja Robinai, palīdzēdama uzģērbt vizuļaino mēteli. “Lula nemaz necentās pieklusināt balsi...”

“Un aizkari ir plāni,” Robina liekulīgi piekrita. “Varētu taču domāt, ka Lula būs prātīgāka.”

“Tieši tā! Viņu nemitīgi vajāja reportieri - un nebūtu bijis jēgas neko teikt policijai. Tovakar viņš taču neatradās Lulas mājā, vai ne? Tas ir pierādīts.”

Robina lēnām grozījās spoguļa priekšā, vērodama gaismas atspulgu rotaļu uz nenormāli dārgā mēteļa.

"Jūs runājat par Evanu Dafīldu?” viņa izklaidīgi jautāja.

"Es joprojām uzskatu, ka Melai vajadzēja iet uz policiju,” sacīja meitene ar cukurvates matiem. "Es jau tolaik tā teicu.” “Dafīlds nebija viņas dzīvoklī!” Meļa noskaldīja. Vēlme attaisnot savu izturēšanos bija atraisījusi viņai mēli. “Nē, Lula jau tikai... viņš droši vien sacīja, ka ir aizņemts un nevar satikties,

un viņa teica: “Tad atbrauc vēlāk, tas nekas, es pagaidīšu. Tik un tā nebūšu mājās agrāk par vieniem. Lūdzu, atbrauc, lūdzu!” Jā, un pielaikošanas kabīnē kopā ar Lulu bija viņas draudzene, tā visu dzirdēja. Tad jau būtu izstāstījusi policijai, ja tur būtu ko stāstīt, vai ne?”

Robina izklaidīgi pārvilka ar plaukstu pār lāsmojošo mēteli, kuru nemūžam nevarētu atļauties, un tēloti nevērīgi iejautājās: “Un viņa tiešām sarunājās ar Evanu Dafīldu, nevis ar kādu citu?”

“Skaidrs, ka ar Dafīldu!” Meļa izsaucās, it kā Robina būtu apšaubījusi viņas prāta spējas. “Kuru gan citu viņa būtu aicinājusi ciemos pēc pusnakts? Burtiski lūgtin lūdzās!”

“Ak Dievs, tās viņa acis!” izdvesa meitene ar cukurvates matiem. “Viņš ir tik burvīgs! Iemiesota harisma! Vienreiz viņš bija ienācis mūsu butikā Lulai līdzi. Ak Dievs, cik viņš ir seksīgs!” Pēc brītiņa Robina vienojās ar Straiku, ka vizuļainais mētelis būs vislabākā dāvana, un abi (ar pārdevēju piekrišanu) nolēma, ka nākamajā dienā Robina atbrauks uz šejieni kopā ar Sandru, lai uzzinātu viņas domas, iekams pirkums tiks apmaksāts. Straiks rezervēja piectūkstoš mārciņu vērto mēteli uz Endrū Atkinsona vārda, atstāja izdomātu telefona numuru, un abi ar Robinu devās prom, tik sirsnīgu novēlējumu pavadīti, it kā jau būtu samaksājuši.

Kādus piecdesmit metrus abi nosoļoja klusēdami, un Straiks aizsmēķēja cigareti, pirms noteica:

“Ļoti, ļoti iespaidīgi.”

Robina staroja lepnumā.

5

Straiks un Robina šķirās Bondstrītas metrostacijā. Robina brauca atpakaļ uz biroju, lai zvanītu uz BestFilms, timekļa datubāzēs meklētu Rošelas Onifeidas tanti un slapstītos no “Pagaidu risinājumiem” (“Turiet durvis aizslēgtas,” bija piekodinājis Straiks.)

Savukārt Straiks nopirka avīzi, ar metro aizbrauca uz Naits-bridžu un, tā kā laika vēl bija daudz, kājām devās uz Serpentine Bar and Kitchen, ko abu kopīgajām pusdienām bija izraudzījies Bristovs.

Viņš soļoja caur zaļojošo Haidparku, šķērsoja smilšaino izjādes ceļu Rotenrovu. Braukdams metro, bija īsi pierakstījis bloknotā pārdevējas Melas liecību, un tagad, saules izraibinātajās Haidparka lapotņu ēnās, ļāva domām klejot, ilgāk pakavējoties pie atmiņām par Robinu, tērpušos piegulošajā zaļajā kleitā.

Straiks apzinājās, ka ar savu reakciju ir samulsinājis meiteni; taču tam mirklim bija piemitusi savāda intimitāte, un intimitāti viņam pašlaik vajadzēja vismazāk, it īpaši attiecībās ar attapīgo, lietpratīgo un gādīgo Robinu. Straiks labi jutās viņas sabiedrībā un augstu vērtēja to, ka Robina respektē viņa privāto dzīvi un nebāž degunu, kur nevajag. Pakāpdamies sānis, lai palaistu garām riteņbraucēju, Straiks nodomāja: Dieva vārds, šī īpašība

ir sastopama reti, kur nu vēl sievietei. Tomēr apziņa, ka drīz viņš atbrīvosies no Robinas, padarīja viņas klātbūtni vēl patīkamāku; gaidāmā šķiršanās, tāpat kā saderināšanās gredzens, veidoja starp abiem dabisku, ērtu robežu. Robina viņam patika; Straiks juta pateicību un (kopš šī rīta) pat zināmu apbrīnu par viņas spējām; bet Straikam bija laba redze un veselīgs libido, tāpēc ikreiz, pamanīdams Robinu nolīkstam pār rakstāmgaldu, viņš atcerējās, ka viņa ir ļoti seksīga meitene. Ne skaistule, ne līdzīga Šarlotei, tomēr pievilcīga. Vēl ne reizi Straiks nebija apzinājies to tik skaudri kā tajā brīdī, kad Robina piegulošajā zaļajā kleitā iznāca no pielaikošanas kabīnes, un tāpēc viņš bija burtiski novērsis acis. Viņam neradās aizdomas par tīšu izaicinājumu, tomēr viņš reālistiski vērtēja trauslo līdzsvaru, ko vajadzēja saglabāt, lai nezaudētu skaidro prātu. Robina bija vienīgais cilvēks, ar kuru Straiks uzturēja regulāru kontaktu, un savas emocijas viņš nevērtēja par zemu; turklāt no dažām izvairīgām vai negribīgām atbildēm viņš bija secinājis, ka Robinas līgavainis nebūt nav mierā ar to, ka viņa pametusi aģentūru šī pagaidu līguma dēļ. Vispārējās drošības labad nedrīkstēja pieļaut, lai tikko uzplaukusī draudzība kļūst pārāk sirsnīga, un nedrīkstēja arī klaji apbrīnot skatu uz džersijā ietērpto Robinas figūru.

Straiks vēl nekad nebija apmeklējis Serpentine Bar and Kitchen. Restorāns atradās ezermalā; pēc Straika domām, šī ēka atgādināja futūristisku pagodu. Biezais, baltais jumts, līdzīgs gigantiskai grāmatai, kas atvērta un pagriezta ar lapām uz leju, balstījās uz zigzagveida stikla sienām. Restorāna sānam bija pieglaudies milzīgs sēru vītols, kura nokarenie zari skāra ūdens virsmu.

Diena bija dzestra un vējaina, taču skats uz saules apmirdzēto ezeru bija brīnišķīgs. Straiks izraudzījās galdiņu ārā pie pašas ūdensmalas, pasūtīja pinti Doom Bar un sāka lasīt avīzi.

Bristovs kavēja jau desmit minūtes, kad pie Straika galdiņa apstājās stalts, gadus sešdesmit vecs gara auguma rudmatis dārgā uzvalkā.

“Mister Straik?”

Vīrietis ar kuplajiem matiem, stūraino zodu un augstajiem vaigukauliem izskatījās pēc slavena otrā plāna aktiera, kuram miniseriālā jātēlo bagāts biznesmenis. Straikam bija labi trenēta redzes atmiņa, un viņš uzreiz pazina svešinieku no bildēm, ko Robina bija sameklējusi tīmekli: Lulas Lendrijas bēru fotogrāfijās šis cilvēks bija izskatījies tā, it kā nicinātu visus apkārtējos.

"Tonijs Lendrijs. Džona un Lulas tēvocis. Atļausiet apsēsties?”

Lendrija smaids ideāli demonstrēja liekulīgu pieklājības grimasi, īsi atsedzot līdzenus, baltus zobus. Viņš novilka mēteli, pārlika to pār atzveltni krēslam, kas atradās pretim Straikam, un apsēdās.

“Džons ir aizkavējies birojā,” Lendrijs sacīja. Vējš sabužināja viņa matus, atklājot, ka tie krietni atkāpušies no deniņiem. “Viņš lūdza, lai Elisona brīdina jūs pa telefonu. Tieši tobrīd es nejauši gāju garām viņas galdam un nospriedu, ka pats atnākšu nodot šo ziņu un pie viena izmantošu iespēju aprunāties ar jums zem četrām acīm. Biju gaidījis, ka sazināsieties ar mani; zinu, ka metodiski pētāt visus manas māsasmeitas kontaktus.”

No krūškabatas izņēmis brilles metāla ietvarā, viņš uzlika tās un brītiņu lasīja ēdienkarti. Straiks dzēra alu un gaidīja.

“Kā dzirdu, jūs esot runājis ar misis Bestigi?” Lendrijs teica, nolika ēdienkarti, noņēma brilles un noglabāja tās atpakaļ žaketes kabatā.

“Esmu gan,” Straiks apstiprināja.

“Ak tā. Nūjā, Tenzijai neapšaubāmi ir labi nodomi, taču viņa rīkojas aplami, atkārtodama savu liecību, kaut gan policija ir pierādījusi, ka tā nevar atbilst patiesībai. Viņa rīkojas gaužām aplami," Lendrijs draudīgi atkārtoja. “To es pateicu arī Džonam. Viņa galvenais pienākums būtu aizstāvēt savas klientes intereses. Es ņemšu cūkgaļas stilba aspiku,” viņš teica pienākušajai viesmīlei, “un pudeli negāzēta ūdens. Tātad, mister Straik,” viņš turpināja, “vislabāk droši vien būs runāt bez aplinkiem. Daudzu

pamatotu iemeslu dēļ es nevēlos, lai Lulas nāves apstākļi tiek uzvandīti no jauna. Negaidu, ka jūs man piekritīsiet. Jūs pelnāt naudu, rakņājoties pa ģimeņu traģēdiju tumšajiem apstākļiem.”

Lendrijs atkal nozibināja agresīvo, salto smaidu.

"Savā ziņā es pat jūtu jums līdzi. Mums visiem ir jāpelna iztika, un daudzi, bez šaubām, apgalvotu, ka mana profesija ir ne mazāk parazītiska par jūsējo. Tomēr mums abiem varētu nākt par labu, ja es izklāstītu dažus faktus, kurus jums diezin vai ir izpaudis Džons."

“Pirms ķeramies pie šiem faktiem,” Straiks teica, "sakiet -kas aizkavē Džonu birojā? Ja šodien viņš nevar pagūt, es norunāšu ar viņu jaunu tikšanos; šajā pēcpusdienā man ir vēl citi plāni. Vai viņš joprojām cenšas tikt skaidrībā ar Konveja Outsa lietu?”

Straiks zināja tikai to, ko bija pateikusi Ursula - ka Konvejs Outss bijis amerikāņu finansists; tomēr mirušā klienta pieminēšana atstāja cerēto iespaidu. Lendrija uzpūtība, vēlme kontrolēt situāciju un pašapmierinātais pārākums izkūpēja kā dūmi, atstājot tikai dusmas un šoku.

“Džons taču nebūs... vai viņš tiešām ir bijis tik... Tā ir pilnīgi konfidenciāla firmas lieta!”

"Ne jau Džons,” Straiks sacīja. "Misis Ursula Mēja ieminējās, ka firmai radušies nelieli sarežģījumi ar mistera Outsa mantojumu.”

Lendrijs, acīm redzami satricināts, izgrūda: “Jūtos ļoti pārsteigts... es nebūtu gaidījis, ka Ursula... ka misis Mēja...”

“Tātad - vai Džons vispār atnāks? Vai varbūt esat iedevis viņam tādu darbu, kas prasīs visu pusdienlaiku?”

Straiks labpatikā noskatījās, kā Lendrijs cīnās ar dusmu lēkmi, pūlēdamies atgūt kontroli pār sevi un pār šo sarunu.

“Džons drīz ieradīsies,” viņš pēdīgi atbildēja. “Kā jau teicu, biju cerējis zem četrām acīm izklāstīt jums dažus faktus.”

“Labi, tādā gadījumā es pierakstīšu.” Straiks izņēma no kabatas bloknotu un pildspalvu.

Tos ieraugot, Lendrijs satrūkās tieši tāpat, kā bija satrūkusies Tenzija.

“Nav vajadzības neko pierakstīt,” viņš sacīja. “Tam, ko teikšu, nav sakara - vismaz ne tieša sakara - ar Lulas nāvi. Tas nozīmē,” viņš pedantiski precizēja, "ka es neapstiprināšu neko citu kā vien versiju par pašnāvību.”

“Tas nekas. Piezīmes man palīdz atcerēties.”

Lendrijs tā kā grasījās iebilst, tomēr pārdomāja.

"Nu labi. Pirmkārt, jums jāzina, ka manu māsasdēlu Džonu ir smagi satriekusi viņa audžumāsas nāve.”

"Tas ir saprotams,” Straiks komentēja, piešķiebis bloknotu tā, lai advokāts nevarētu neko izlasīt, un uzšņāpdams vārdus smagi 9a+rieausi tikai tādēļ, lai pakaitinātu Lendriju.

“Jā, dabiski. Man nemūžam nenāktu prātā ierosināt privātdetektīvam, lai viņš atraida klientu tikai tāpēc, ka šis klients cieš no stresa vai depresijas - kā jau teicu, iztika ir jāpelna mums visiem, - taču šajā gadījumā...”

"Jūs uzskatāt, ka Džons tikai fantazē?”

“Gluži tā es neizteiktos, bet kopumā - jā. Džons savos gados ir pārcietis tik daudz pēkšņu un smagu zaudējumu, cik citi pārcieš veselā mūžā. Jūs varbūt nezināt, ka viņš ir zaudējis arī brāli...”

“To es zinu. Čārlijs bija mans skolasbiedrs. Tieši tāpēc Džons nolīga mani.”

Lendrijs nopētīja Straiku ar tādu kā pārsteigumu un nepatiku.

“Jūs mācījāties Bleikiflldas privātskolā?”

“Neilgu laiku. Līdz mana māte saprata, ka tā viņai nav pa kabatai.”

"Skaidrs. To es nezināju. Un tomēr - varbūt jūs īsti neaptverat... Džonam vienmēr ir bijuši ļoti saspīlēti nervi, ja lietojam manas māsas izteicienu. Iedomājieties, pēc Čārlija nāves vecāki pat bija spiesti vest Džonu pie psihologiem. Es, protams, neesmu nekāds psihiatrijas eksperts, tomēr man šķiet, ka Lulas nāve ir aptumšojusi Džonam...”

“Skarbi teikts,” Straiks viņu pārtrauca, pierakstīdams Bratovs ir ķcr+5, “tomēr es jūs saprotu. Kas liecina par to, ka Džonam aptumšojies prāts?”

“Nu... daudzi sacītu, ka uzsākt jaunu izmeklēšanu ir nesaprātīgi un bezjēdzīgi,” Lendrijs atbildēja.

Straiks turēja pildspalvu pie bloknota lapas. Lendrija vaigu muskuļi mirkli saspringa, it kā košļājot; tad viņš ar uzsvaru teica:

"Lula cieta no maniakālās depresijas un izlēca pa logu pēc strīda ar savu draugu narkomānu. Tur nav nekāda noslēpuma. Sasodīts, tas bija drausmīgs trieciens mums visiem, sevišķi viņas nabaga mātei, tomēr tie ir fakti, lai cik nepatīkami. Esmu spiests secināt, ka Džons pārdzīvo nervu sabrukumu, un, ja drīkstu runāt atklāti...”

“Bet lūdzu!”

“...jūsu līdzdalība tikai nostiprina Džona slimīgo bēgšanu no patiesības.”

“Un patiesība ir tāda, ka Lula izdarījusi pašnāvību?”

“Šo viedokli apstiprina policija, patologanatoms un koro-ners. Bet Džons - man neizprotamu iemeslu dēļ - ir apņēmies pierādīt, ka notikusi slepkavība. Nemāku jums pateikt, kāpēc viņš domā, ka rezultātā kādam no mums kļūs vieglāk.”

“Nūjā,” Straiks sacīja, “bieži gadās, ka pašnāvnieka tuvinieki jūtas vainīgi. Lai cik neloģiski tas būtu, viņi nereti uzskata, ka būtu spējuši palīdzēt, lai novērstu nelaimi. Verdikts “slepkavība” atbrīvotu ģimeni no sirdsapziņas pārmetumiem, vai nav tiesa?” “Nevienam no mums nav iemesla justies vainīgam,” Lendrijs salti attrauca. “Lula kopš agrīniem pusaudzes gadiem saņēma vislabāko veselības aprūpi un visas materiālās priekšrocības, kādas spēja sniegt viņas audžuģimene. Iespējams, mister Straik, ka manas māsas audžumeitu vislabāk raksturotu apzīmējums

“izlutināta līdz nejēdzībai”. Māte bija gatava ziedot dzīvību viņas dēļ, bet pretī nesaņēma tikpat kā neko.”

“Jūs uzskatāt, ka Lula bija nepateicīga, vai ne?”

“Kāda velna pēc jūs to pierakstāt?! Vai varbūt jūsu piezīmes ir paredzētas kādai netīrai bulvāru lapelei?”

Straikam bija interesanti noskatīties, kā Lendrijs zaudē smalkās manieres un stāju, ar kādu pirmīt ieradies restorānā. Viesmīle atnesa Lendrija maltīti. Viņš nepateicās, tikai nikni blenza uz Straiku, līdz viesmīle bija aizgājusi. Tad viņš teica: “Jūs bāžat savu degunu tur, kur varat vienīgi kaitēt. Atklāti sakot, es jutos apstulbis, kad uzzināju, kas Džonam padomā. Pilnīgi apstulbis.”

“Vai viņš ne reizi nebija jums ieminējies, ka apšauba versiju par pašnāvību?”

"Viņš, protams, bija šokā tāpat kā mēs visi, taču neatceros, ka viņš būtu devis mājienu par iespējamu slepkavību.”

“Mister Lendrij, vai jums ir labas attiecības ar māsasdēlu?” “Kāda te nozīme mūsu attiecībām?”

“Tas varētu izskaidrot, kāpēc viņš nav dalījies ar jums savās domās.”

"Mums ar Džonu ir visnotaļ draudzīgas darba attiecības.” “Darba attiecības^7.”

“Jā, mister Straik; mēs kopā strādājam. Vai mēdzam izkratīt viens otram sirdi ārpus biroja? Nē. Taču mēs kopīgi rūpējamies par manu māsu - lēdiju Bristovu, Džona māti, kura tagad guļ uz nāvesgultas. Ārpus darbalaika mūsu sarunas lielākoties attiecas uz Ivetu.”

“Cik varu spriest, Džons ir ļoti gādīgs dēls.”

“Māte ir vienīgā, kas viņam tagad palikusi, un tas, ka viņai drīz jāmirst, nebūt nenostiprina Džona psihisko stāvokli.” “Tomēr nevarētu teikt, ka viņam palikusi vienīgi māte. Ir vēl arī Elisona, vai ne?”

“Tās attiecības man nešķiet īpaši nopietnas.”

“Varbūt viens no iemesliem, kuru dēļ Džons mani nolīdzis, ir viņa vēlēšanās atklāt mātei patiesību, kamēr viņa vēl dzīva?”

“Patiesība Ivetai nepalīdzēs. Nevienam nepatīk atzīt, ka jāpļauj tas, ko esi sējis.”

Straiks klusēja. Kā jau viņš bija gaidījis, advokāts nespēja turēties pretim kārdinājumam paskaidrot teikto sīkāk un pēc mirkļa turpināja:

“Ivetai vienmēr ir piemitis gluži slimīgs mātišķums. Viņa dievina zīdaiņus.” Lendrijs par to runāja ar vieglu riebumu, kā par kaut kādu perversiju. “Viņa noteikti būtu viena no tām dīvainītēm, kurām ir divdesmit bērnu, ja vien būtu spējusi atrast gana ražīgu vīrieti. Paldies Dievam, Aleks bija neauglīgs - vai Džons nav jums to teicis?”

“Viņš teica, ka sers Aleks Bristovs neesot viņa miesīgais tēvs, ja jūs runājat par to.”

Pat ja Lendrijs jutās vilies, ka nav paziņojis šo faktu pirmais, viņš to nekādi neizrādīja un strauji turpināja:

“Iveta un Aleks adoptēja abus zēnus, taču viņai nebija nekādas nojausmas, kā tikt ar tiem galā. īsi sakot, viņa ir drausmīgi slikta māte. Nekādas kontroles, nekādas disciplīnas; bezgalīga iecietība un kategoriska liegšanās ieraudzīt to, kas notiek pašai degungalā. Neteikšu, ka pie visa vainīga nejēdzīgā audzināšana -kas zina, kāda iedzimtība slēpjas gēnos, - taču Džons auga par teatrālu čīkstuli un turējās mātei brunčos, bet Čārlijā spilgti izpaudās noziedzīgas noslieces, un rezultātā...”

Lendrijs spēji aprāvās, vaigu gali tumši piesarka.

“Un rezultātā viņš ar divriteni nogāzās no akmeņlauztuvju kraujas?” Straiks pabeidza teikumu.

To viņš pateica, lai redzētu Lendrija reakciju, un nevīlās. Iespaids bija tāds, it kā viņa acu priekšā sašaurinātos tunelis, aizvērtos kādas tālas durvis: Lendrijs noslēdzās sevi.

“Jā - izsakoties ļoti aptuveni. Iveta sāka kliegt un uzbruka Alekam, un krita ģīboni uz grīdas, bet tas jau bija daudz par vēlu. Ja viņa būtu audzinājusi zēnu kaut vai mazdrusciņ stingrāk, viņš nebūtu izturējies tik klaji izaicinoši. Es tur biju tieši tajā laikā,” Lendrijs sacīja; seja viņam bija pārakmeņojusies. “Nedēļas nogalē, Lieldienu svētdienā. Aizgāju pastaigāties uz ciemu, bet, kad atgriezos, visi meklēja Čārliju. Devos taisnā ceļā uz akmeņlauztuvēm. Saprotiet, es nojautu. Uz turieni viņam bija aizliegts braukt - tāpēc tieši uz turieni viņš bija aizbraucis.”

“Tātad līķi atradāt jūs?”

“Jā, es.”

“Tas būs bijis smags trieciens.”

“Jā,” Lendrijs apstiprināja, gandrīz nepakustinot lūpas. “Tas bija smagi.”

“Un pēc Čārlija nāves jūsu māsa un sers Aleks adoptēja Lulu, vai ne?”

“Un tā droši vien bija vienīgā un vislielākā muļķība, kurai Aleks Bristovs jebkad piekrita,” Lendrijs teica. “Iveta jau bija parādījusi, ka ir katastrofāli slikta māte; vai gan varēja cerēt, ka, dziļu bēdu māktai, viņai veiksies labāk? Protams, viņa vienmēr bija vēlējusies meitiņu, ko sapucēt rozā drēbītēs, un Aleks nosprieda, ka bērns palīdzēs viņai justies labāk. Viņš vienmēr izpildīja visas Ivetas iegribas. Bija kā apmāts ar Ivetu, kopš viņa sāka strādāt firmā par mašīnrakstītāju, un sirdī pats bija priekšpilsētas puisis. Ivetai allaž ir bijusi zināma nosliece uz prastumu.”

Straiks prātoja, kas gan varētu būt Lendrija dusmu īstais iemesls.

“Vai jūs nesatiekat ar māsu, mister Lendrij?” viņš jautāja.

“Mēs satiekam lieliski; bet es skaidri saskatu Ivetas būtību, mister Straik, un redzu arī to, cik lielā mērā viņa pati vainīga pie visām savām nelaimēm.”

“Vai pēc Čārlija nāves viņiem bija grūti saņemt atļauju vēl vienai adopcijai?” Straiks jautāja.

“Droši vien būtu bijis grūti, ja Aleks nebūtu multimiljonārs.” Lendrijs izsmējīgi nošņācās. “Zinu, ka atbildīgās iestādes tolaik bažījās par Ivetas psihisko stāvokli, turklāt abi jau bija krietni gados. Ārkārtīgi žēl, ka viņu lūgums netika noraidīts. Taču Aleks prata atrast izeju jebkurā situācijā, un viņam bija daudz tumšu sakaru vēl no ielas andelmaņa laikiem. Sīkāk neko nezinu, bet varu derēt, ka tika arī doti kukuļi. Tomēr baltās rases bērnu viņam neizdevās dabūt. Tāpēc viņš ieveda ģimenē absolūti nezināmas izcelsmes meiteni un ļāva, lai to audzina depresīva histēriķe, kurai nav ne kripatas veselā saprāta. Es nejutos pārsteigts, kad viss beidzās ar katastrofu. Lula bija tikpat nelīdzsvarota kā Džons un tikpat nevaldāma kā Čārlijs, un Iveta, protams, nemācēja audzināt arī viņu.”

Rakstīdams bloknotā piezīmes (tikai tādēļ, lai to redzētu Lendrijs), Straiks prātoja, vai Lendrija ticība ģenētiskai iedzimtībai daļēji nekalpo par iemeslu tam, ka Bristovu tik ļoti nodarbina Lulas melnādainie radinieki. Šo tēvoča viedokli Bristovs noteikti bija dzirdējis kopš mazām dienām; un tuvinieku uzskatus bērni uzsūc sevī kādā dziļā, pirmatnīgā līmenī. Arī Straiks pats ar kādu sesto maņu bija sajutis - pirms kāds vispār bija pateicis to viņa klātbūtnē -, ka viņa māte nav tāda kā citas mātes un ka viņai piemīt (ja ticēja vārdos neizsacītajam kodeksam, kas vienoja apkārtējos pieaugušos) kaut kas tāds, par ko ir jākaunas.

“Šķiet, jūs satikāt Lulu viņas nāves dienā?” Straiks jautāja.

Skropstas Lendrijam bija tik gaišas, ka izskatījās sudrabainas.

“Kā, lūdzu?”

“Nu...” Straiks demonstratīvi pašķirstīja bloknotu un apstājās pie pilnīgi tukšas lappuses, “...jūs sastapāt viņu savas māsas dzīvoklī, vai ne? Kad Lula ieradās apmeklēt lēdiju Bristovu.”

“Kas jums to teica? Džons?”

“Tas viss ir izmeklēšanas materiālos. Vai tas neatbilst patiesībai?”

“Atbilst, taču es nesaprotu, kāds tam sakars ar mūsu sarunu.”

“Atvainojiet; pirmīt jūs pats sacījāt, ka esat gaidījis, kad es ar jums sazināšos. Man radās iespaids, ka jums nebūs iebildumu atbildēt uz jautājumiem.”

Lendrijs izskatījās kā pēkšņi iedzīts strupceļā.

“Man nav nekādu papildinājumu tam, ko esmu liecinājis izmeklēšanai,” viņš pēdīgi noteica.

“Tātad - jūs esat liecinājis,” Straiks sacīja, šķirdams atpakaļ tukšas lapas, “ka tajā rītā iegriezāties apciemot savu māsu, tur sastapāt māsasmeitu un pēc tam aizbraucāt uz Oksfordu, lai piedalītos konferencē par starptautiskajām ģimenes tiesībām?”

Lendrijs atkal pakošļāja gaisu.

“Pareizi,” viņš apstiprināja.

“Kā jūs teiktu - cikos jūs ieradāties māsas dzīvoklī?”

“Droši vien ap desmitiem,” Lendrijs atbildēja, mirkli vilcinājies.

“Un cik ilgi tur uzkavējāties?”

“Varbūt pusstundu. Iespējams, ilgāk. Tiešām neatceros.”

“Un no turienes jūs taisnā ceļā braucāt uz konferenci Oksfordā?”

Pār Lendrija plecu Straiks ieraudzīja Džonu Bristovu, kurš kaut ko jautāja viesmīlei; Džons bija aizelsies un izspūris, it kā būtu skrējis. Rokā viņš turēja taisnstūrainu ādas futrāli. Smagi elpodams, viņš palūkojās apkārt, un Straikam šķita, ka viņš satrūkstas, pamanījis Lendrija pakausi.

6

“Džon!” Straiks teica, kad klients tuvojās galdiņam.

“Sveiki, Kormoran.”

Lendrijs, pat nepaskatījies uz māsasdēlu, paņēma nazi un dakšiņu un cēla pie mutes pirmo aspika kumosu. Straiks pavirzījās sānis, lai Bristovs varētu apsēsties pretī savam tēvocim.

“Vai tu runāji ar Rubeņu?” Lendrijs salti jautāja Bristovam, norijis kumosu.

“Jā, apsolīju pēcpusdienā aizbraukt pie viņa, lai izskatītu visus depozītus un rēķinus.”

"Džon, es nupat uzdevu jūsu tēvocim jautājumus par to ritu pirms Lulas nāves. Par viņa ciemošanos jūsu mātes dzīvokli,” Straiks sacīja.

Bristovs uzmeta acis Lendrijam.

"Mani interesē viss, kas tur tika runāts un darīts,” Straiks turpināja, “jo šoferis, kurš veda Lulu atpakaļ no mātes dzīvokļa, apgalvoja, ka Lula bijusi satraukta.”

“Skaidrs, ka viņa bija satraukta!” Lendrijs asi teica. “Viņas mātei ir vēzis.”

“Bet nesenā operācija taču bija veiksmīga?”

“Ivetai nupat bija veikta histerektomija. Viņa cieta sāpes. Nešaubos, ka Lula satraucās, redzot māti tādā stāvokli.”

“Vai jūs daudz runājāt ar Lulu?”

Mirklīga vilcināšanās.

“Mēs pārmijām tikai dažus vārdus.”

“Un jūs abi - vai jūs sarunājāties?”

Bristovs un Lendrijs neskatījās viens uz otru. Pēc ilgākas pauzes Bristovs atbildēja:

“Es strādāju kabinetā. Dzirdēju, ka ienāk Tonijs un runā ar mammu un Lulu.”

“Jūs neiegriezāties kabinetā, lai apsveicinātos?” Straiks jautāja Lendrijam.

Lendrijs pievērsa viņam palsās acis bezkrāsaino skropstu ielokā.

“Ziniet ko, mister Straik, te nevienam nav pienākuma atbildēt uz jūsu jautājumiem.”

“Protams, nav,” Straiks piekrita, sīkiem burtiņiem ierakstīdams bloknotā kaut ko nesalasāmu. Bristovs skatījās uz tēvoci. Lendrijs acīmredzot bija pārdomājis.

"Kabineta durvis stāvēja pusvirus, un es redzēju, ka Džons cītīgi strādā, tāpēc negribēju viņu traucēt. Brīdi pasēdēju ar Ivetu viņas istabā, taču viņa bija pretsāpju līdzekļu apdullināta, tāpēc atstāju viņu divatā ar Lulu. Es zināju,” Lendrijs piebilda ar tikko jaušamu naidīgumu, “ka Lula viņai ir mīļāka par visiem.”

“Lulas telefona izdrukas liecina, ka pēc aizbraukšanas no lēdijas Bristovas dzīvokļa viņa ir vairākas reizes zvanījusi jums uz mobilo, mister Lendrij.”

Lendrijs pietvīka.

“Vai jūs runājāt ar viņu pa telefonu?”

“Nē. Biju izslēdzis mobilā skaņu; es jau kavēju konferenci.”

“Bet mobilie taču vibrē, vai ne?”

Straiks prātoja, cik ilgi Lendrijs vēl izturēs, pirms pietrūk-sies kājās un aizies. Viņš nešaubījās, ka advokāts ir tuvu tam.

“Es ieskatījos telefonā, redzēju, ka zvana Lula, un nospriedu, ka nav nekas steidzams,” viņš strupi atteica.

“Jūs viņai neatzvanījāt?”

"Nē."

“Vai viņa neatstāja ziņu, lai paskaidrotu, par ko gribējusi runāt?”

“Nē.”

“Tas liekas savādi, vai ne? Jūs nupat bijāt sastapis Lulu mātes dzīvokli un sakāt, ka netikāt runājuši neko nopietnu; taču viņa gandrīz visu pēcpusdienu pūlējās jūs sazvanīt. Varbūt viņai tomēr bija sakāms kaut kas svarīgs? Varbūt viņa gribēja turpināt sarunu, ko bijāt iesākuši dzīvoklī?”

“Lula bija viena no tādām meitenēm, kuras bez kāda iemesla var zvanīt trīsdesmit reižu pēc kārtas. Viņa bija izlutināta. Uzskatīja, ka visiem jāizslienas miera stājā, jau tikai izdzirdot viņas vārdu.”

Straiks uzmeta skatienu Bristovam.

“Viņa... reizēm... tā uzvedās,” Lulas brālis nomurmināja.

"Kā jums liekas, Džon, vai jūsu māsu bija satraucis tikai mātes vārgums pēc operācijas?” Straiks jautāja Bristovam. “Viņas šoferis Kīrans Kolovass-Džounss kategoriski apgalvo, ka no mātes dzīvokļa viņa atgriezusies ārkārtīgi drūmā garastāvoklī.”

Iekams Bristovs paguva atbildēt, Lendrijs nometa dakšiņu, piecēlās un sāka vilkt mugurā mēteli.

“Vai Kolovass-Džounss ir tas dīvainais krāsainais puisis?” viņš noprasīja, no augšas raudzīdamies uz Straiku un Bristovu. “Tas, kurš gribēja, lai Lula atrod viņam darbu modes un kino biznesā?”

“Viņš ir aktieris, jā,” Straiks atbildēja.

“Kā tad. Ivetas dzimšanas dienā - pēdējā pirms viņas saslimšanas - man salūza automašīna. Lula ar to puisi iegriezās, lai aizvestu mani uz dzimšanas dienas vakariņām. Gandrīz visu ceļu šis Kolovass-Džounss dīca, lai Lula pierunā Frediju Bestigi uzaicināt viņu uz kinoprovēm. Ārkārtīgi uzmācīgs jauneklis. Ar ļoti familiāru izturēšanos. Protams,” Lendrijs piebilda, “jo mazāk es zinu par māsas audžumeitas mīlas dēkām, jo labāk.”

Viņš nosvieda uz galda desmit mārciņu banknoti.

“Drīz gaidu tevi atpakaļ birojā, Džon.”

Lendrijs acīm redzami cerēja uz atbildi, taču Bristovs nepievērsa tam uzmanību. Ieplestām acīm viņš skatījās uz fotoattēlu avīzē, ko Straiks bija lasījis pirms Lendrija ierašanās; bildē bija redzams jauns melnādains karavīrs Karaliskā strēlnieku pulka 2. bataljona formastērpā.

“Ko? Jā. Tūdaļ būšu atpakaļ,” Bristovs izklaidīgi teica tēvocim, kurš salti lūkojās uz viņu. "Atvainojiet,” viņš pievērsās Strai-kam, kad Lendrijs beidzot devās prom. “Redziet, Vilsonam... Derikam Vilsonam, apsargam... radinieks dien Afganistānā. Vienu bridi, lai Dievs nedod... bet nē, tas nav viņš. Cits uzvārds. Karš ir tik šausmīgs, vai nav tiesa? Vai tiešām ir vērts upurēt tik daudz dzīvību?”

Straiks mēģināja apsēsties ērtāk - pēc pastaigas parkā smel-dza kājas stumbenis - un norūca kaut ko neitrālu.

“Paiesimies kājām,” Bristovs ierosināja, kad abi bija paēduši. “Gribas paelpot svaigu gaisu.”

Bristovs izraudzījās taisnāko ceļu, kas daudzviet veda pa mauru un ko Straiks nebūtu izvēlējies, jo iet pa zāli bija daudz grūtāk nekā pa asfaltu. Kad abi gāja garām Velsas princeses Diānas piemiņas strūklakai, kas čaloja un šalkoja garajā Korn-volas granīta gultnē, Bristovs pēkšņi ierunājās, it kā Straiks būtu uzdevis jautājumu:

"Tonijam es nekad neesmu paticis. Viņš deva priekšroku Čārlijam. Visi teica, ka Čārlijs izskatoties līdzīgs Tonijam bērnībā.”

“Nevarētu teikt, ka pirms jūsu ierašanās viņš būtu runājis par Čārliju ar īpašu sirsnību, un šķiet, ka ari Lulai viņš neveltīja daudz uzmanības.”

“Vai tad Tonijs neizklāstīja jums savus uzskatus par iedzimtību?”

“Tikai deva netiešu mājienu.”

“O, parasti viņš ar tiem neskopojas. Mūs ar Lulu vēl vairāk satuvināja tas, ka tēvocis neturēja mūs abus nekādā vērtē. Lulai bija grūtāk; mani bioloģiskie vecāki vismaz bija baltie. Tonijs ir pilns ar aizspriedumiem. Pērn pie mums stažējās pakistāņu meitene, viena no labākajām praktikantēm, kādas mums bijušas, bet Tonijs viņu atlaida.”

“Kāpēc jūs nolēmāt strādāt pie viņa?”

“Man izteica labu piedāvājumu. Tā ir ģimenes firma, ko dibinājis mans vectēvs, taču tas nebija galvenais dzinulis. Neviens jau negrib tikt apsūdzēts radu būšanā. Tomēr tā ir viena no vadošajām ģimenes tiesību firmām Londonā, un mana māte priecājās, ka eju viņas tēva pēdās. Vai Tonijs zākājās arī par manu tēvu?”

“Kopumā ne. Tikai lika noprast, ka sers Aleks esot devis kukuļus, lai varētu adoptēt Lulu.”

"Tiešām?” Bristovs izklausījās pārsteigts. “Manuprāt, tas nav tiesa. Lula dzīvoja pie aizbildņiem. Nešaubos, ka viss notika pēc likuma.”

Iestājās īsa pauze, un tad Bristovs mazliet bikli ierunājās: “Jūs, hm... neizskatāties pārāk līdzīgs savam tēvam.”

Tā bija pirmā reize, kad Bristovs atklāti atzina, ka, meklēdams privātdetektīvu, ir iemetis aci Vikipēdijā.

"Neizskatos vis,” Straiks apstiprināja. “Toties esmu sava tēvoča Teda kopija.”

"Cik saprotu, jūs ar savu tēvu neesat... hm... tas ir... jūs neizmantojat viņa uzvārdu?”

Straiks neņēma ļaunā šo ziņkārību - Bristovam bija gandrīz tikpat raiba un neparasta ģimenes vēsture kā viņam pašam.

“Nekad neesmu to izmantojis,” viņš sacīja. “Esmu ārlaulības nejaušība, kuras dēļ Džonijs zaudēja sievu un vairākus miljonus mārciņu. Mums nav nekādu attiecību.”

“Es jūs apbrīnoju,” Bristovs teica, “jo jūs ejat pats savu ceļu. Nevis paļaujaties uz tēvu.” Kad Straiks klusēja, viņš tramīgi piebilda: “Ceru, jūs neņemat ļaunā, ka pateicu Tenzijai, kas ir jūsu tēvs? Tas... palīdzēja pierunāt viņu tikties ar jums. Viņa jūsmo par slavenībām.”

“Lai piedabūtu liecinieku runāt, der jebkādi līdzekļi,” Straiks sacīja. “Jūs teicāt, ka Lulai nepatika Tonijs - tomēr modeļu biznesā viņa izmantoja Tonija uzvārdu?”

“O nē, Lendriju viņa izraudzījās tāpēc, ka tas ir mūsu mammas pirmslaulību uzvārds; tam nav nekāda sakara ar Toniju. Mamma ļoti nopriecājās. Šķiet, bija kāda cita modele ar uzvārdu Bristova. Bet Lulai patika izcelties.”

Abi iedami līkumoja starp riteņbraucējiem, piknikotājiem, suņu staidzinātājiem un skrituļslidotājiem, un Straiks centās apslēpt to, ka gaita kļūst arvien nelīdzenāka.

“Ziniet, man šķiet, ka Tonijs savā mūžā vispār nevienu nav mīlējis,” Bristovs piepeši noteica, kad abi pakāpās malā, lai palaistu garām knēveli, kurš ar ķiveri galvā grīļīgi pabrauca garām ar skrituļdēli. “Turpretī māte ir īsts sirdscilvēks. Viņa ļoti mīlēja visus trīs bērnus, un dažreiz man liekas - Toniju tas kaitināja. Nezinu, kāpēc. Tāds nu viņam tas raksturs.

Pēc Čārlija nāves attiecības starp viņu un maniem vecākiem kļuva ļoti vēsas. Man nebija jādzird, kas tiek runāts, tomēr es dzirdēju pietiekami daudz. Tonijs gandrīz klaji pateica mammai, ka Čārlija nāvē ir vainīga viņa, jo ļāvusi zēnam pārāk brīvu vaļu. Tēvs parādīja Tonijam durvis. Mamma ar Toniju īsti izlīga tikai pēc tēta nāves.”

Straiks uzelpoja, kad abi sasniedza Egzibišenroudu un viņa klibošana kļuva mazāk pamanāma.

“Kā jūs domājat, vai Lulai kādreiz kaut kas ir bijis ar Kīranu Kolovasu-Džounsu?” viņš jautāja, šķērsojot ielu.

“Nē. Tas ir tikai nekrietns Tonija pieņēmums. Par Lulu viņš vienmēr domāja to sliktāko. O, es nešaubos, ka Kīrans būtu sajūsmā par tādu izdevību, taču Lula bija līdz ausīm samīlējusies Dafīldā - sev par nelaimi.”

Viņi gāja pa Kensingtonroudu, kur pa kreisi zaļoja parks, un tad nogriezās baltu stuka namu kvartālā, kur atradās vēstnieku rezidences un karaliskās koledžas.

"Kā jums šķiet, kāpēc tēvocis neiegriezās apsveicināties ar jums, kad atbrauca pie jūsu mātes nākamajā dienā pēc viņas atgriešanās no slimnīcas?”

Bristovs acīm redzami samulsa.

“Vai jums bija radušās kādas domstarpības?”

"Ne... ne gluži,” Bristovs atbildēja. “Mums bija ļoti liela spriedze darbā. Es... nedrīkstu stāstīt. Par klientu noslēpumiem man jāklusē.”

“Vai tam bija sakars ar Konveja Outsa mantojumu?”

“Kā jūs to zināt?” Bristovs asi noprasīja. “Vai jums pateica Ursula?”

“Kaut ko viņa pieminēja gan.”

“Žēlīgā debess! Ne kripatas diskrētuma. Ne kripatas!!'

“Jūsu tēvocim bija grūti noticēt, ka misis Mēja būtu varējusi izpļāpāties.”

“Nav brīnums.” Bristovs nicīgi iesmējās. "Tas ir... ceru, ka varu jums uzticēties. Tas ir pats vārīgākais punkts tādai firmai kā mūsējā, jo mēs piesaistām ļoti bagātus klientus, un pat tikai mājiens par finanšu mahinācijām ir kā nāves spriedums. Konvejam Outsam pie mums bija iespaidīgs klienta konts. Visa nauda joprojām ir kontā, kā nākas; taču viņa mantinieki ir gaužām alkatīgi un apgalvo, ka konts esot pārvaldīts ļaunprātīgi. Ņemot vērā tirgus svārstības un Konveja nesakarīgos rīkojumus mūža galā, mantiniekiem vajadzētu priecāties, ka kontā vispār vēl palikusi nauda. Tonijs ir ļoti sanervozējies par to visu, un... redziet, viņam patīk uzvelt vainu citiem. Jau ir uzliesmojuši skandāli. Ari es esmu dabūjis trūkties. Tonijs nekad nelaiž garām izdevību mani kritizēt.”

Uz Bristova pleciem nogūla teju taustāms smagums, un Straiks nojauta, ka viņi tuvojas birojam.

“Džon, man nekādi neizdodas sazināties ar dažiem svarīgiem lieciniekiem. Vai jums būtu iespēja organizēt man tikšanos ar Giju Somē? Viņa darbinieki nelaiž nevienu viņam ne tuvumā.”

“Varu pamēģināt. Jau šodien piezvanīšu viņam. Viņš dievināja Lulu un droši vien piekritīs palīdzēt.”

“Un vēl ir arī Lulas bioloģiskā māte.”

"Ak jā.” Bristovs nopūtās. “Man kaut kur ir adrese. Viņa ir šausmīga sieviete.”

“Vai esat ticies ar viņu?”

"Nē, es to secinu no Lulas stāstītā un no tā, kas bijis rakstīts avīzēs. Lula bija cieši apņēmusies sameklēt savas saknes, un, manuprāt, viņu vēl pamudināja Dafīlds, - man ir lielas aizdomas, ka viņš nopludināja šos faktus presei, kaut gan Lula to vienmēr noliedza... Lai vai kā, viņai izdevās atrast to Hig-soni, kura pateica, ka Lulas tēvs bijis kāds afrikāņu students. Nezinu, vai tā bija patiesība. Taču Lula bija gribējusi dzirdēt tieši to. Viņa ļāva pilnu vaļu fantāzijai: man šķiet, jau iztēlojās sevi kā augsta ranga politiķa sen pazudušo meitu vai kā cilts princesi.”

“Bet tēvu viņa neatrada?”

“Nezinu, bet...” Bristovs iekvēlojās degsmē kā parasti, līdzko runa bija par iespējamu izskaidrojumu tam, kāpēc novērošanas kamera pie Lulas mājas fiksējusi melnādainu vīrieti, “...bet, ja viņa būtu atradusi tēvu, es to uzzinātu pēdējais.”

“Kāpēc tā?”

“Tāpēc, ka par šiem jautājumiem mēs neganti strīdējāmies ne vienu reizi vien. Mātei nupat bija konstatēts dzemdes vēzis, bet Lula sāka meklēt šo Marlēnu Higsoni. Teicu Lulai, ka būtu grūti izvēlēties vēl netaktiskāku brīdi, lai meklētu savas saknes, bet viņa... nu, atklāti sakot, kad viņai uznāca kāds untums, viņa vairs nepievērsa uzmanību nekam citam. Mēs mīlējām viens otru,” Bristovs gurdi piebilda, pārvilkdams ar plaukstu pār seju, “taču traucēja gadu starpība. Tomēr esmu pārliecināts, ka viņa meklēja tēvu, jo to viņa gribēja vairāk par visu: atrast savas melnās saknes, īsto identitāti.”

“Vai pēdējos mēnešos pirms nāves viņa joprojām uzturēja kontaktus ar Marlēnu Higsoni?”

"Šad un tad. Man bija sajūta, ka Lula grib pārtraukt šos sakarus. Higsone ir drausmīga, alkatīga nekauņa. Pārdeva savu dzīvesstāstu visiem, kas vien bija ar mieru maksāt, un tādu diemžēl bija daudz. Manu māti tas viss dziļi satrieca.”

“Gribu uzdot jums vēl pāris jautājumu.”

Advokāts paklausīgi palēnināja soli.

“Vai tajā rītā, kad aizbraucāt uz Lulas dzīvokli, lai atdotu viņai līgumu ar Somē, jūs nepamanījāt nevienu, kurš izskatījās pēc apsardzes firmas darbinieka? Pēc tāda, kurš ieradies pārbaudīt signalizāciju?”

“Pēc tāda kā tehniķa?”

“Vai elektriķa. Iespējams, kombinezonā.”

Bristovs domīgi saviebās, parādīdams savus truša zobus. “Neatceros... jāpadomā... Kad gāju garām otrā stāva dzīvoklim, jā... tajā kāds puisis noņēmās ar kaut ko, kas atradās pie sienas... Varbūt tas bija tas?”

“Varbūt. Kā viņš izskatījās?”

“Nūjā, viņš stāvēja ar muguru pret mani. Seju es neredzēju.” “Vai tur bija arī Vilsons?”

Bristovs apjucis apstājās uz ietves. Garām steidzās vīrieši uzvalkos un sievietes kostīmos, daži nesa dokumentu mapes.

"Man liekas,” viņš stomīgi ierunājās, “man liekas, tur bija abi, pagriezuši man muguru, kad jau kāpu lejā pa kāpnēm. Kāpēc jūs jautājat? Vai tas ir svarīgi?”

“Pagaidām nezinu,” Straiks atbildēja. “Bet varbūt jūs tomēr atceraties kādu sīkumu? Piemēram, matu vai ādas krāsu?” Apjucis vēl vairāk, Bristovs atbildēja:

"Diemžēl es nepaskatījos rūpīgāk. Liekas...” Viņš koncentrēdamies saviebās atkal. “Atceros, ka viņam bija zilas drēbes. Ja nu būtu jāsaka, es teiktu, ka viņš bija baltais. Bet apzvērēt nevaru.” “Šaubos, vai jums būs jāzvēr,” Straiks sacīja, “tomēr tā ir derīga informācija.”

Viņš ieskatījās bloknotā, lai nepiemirstu nevienu no jautājumiem, ko gribējis uzdot Bristovam.

“Ak jā! Siāra Portere savā liecībā apgalvo, ka Lula esot teikusi: viņa gribot visu atstāt jums.”

“Ā,” Bristovs vienaldzīgi novilka, “tas.”

Viņš atsāka iet, un Straiks soļoja viņam līdzi.

“Viens no lietas izmeklētājiem atstāstīja man Siāras teikto. Tāds inspektors Kārvers. Viņš no paša sākuma bija pārliecināts, ka tā ir pašnāvība, un uzskatīja, ka šī saruna ar Siāru apstiprinot Lulas nodomu padarīt sev galu. Tas man likās neloģiski. Vai tad pašnāvnieki prāto par testamentiem?”

“Tātad jūs domājat, ka Siāra Portere fantazē?”

“Ne jau fantazē,” Bristovs atbildēja. “Varbūt pārspīlē. Manuprāt, ir daudz ticamāk, ka Lula pateica par mani kaut ko labu, jo mēs nupat bijām izlīguši pēc strīda, un Siāra, vēlāk nospriedusi, ka Lula tobrīd jau domājusi par pašnāvību, piedzejoja klāt to testamentu. Siāra ir visai... vējīga meitene.”

“Vai testaments tika meklēts?”

“O jā, policisti ļoti rūpīgi pārmeklēja dzīvokli. Mēs - tuvinieki - neticējām, ka Lula atstājusi testamentu; ari viņas advokāti neko par to nezināja, tomēr tas tika meklēts. Cītīgi, bet bez rezultāta.”

“Ja mēs uz mirkli pieņemtu, ka Siāra Portere nav sagrozījusi jūsu māsas teikto..."

“Bet Lula nemūžam neatstātu visu man vienam. Nemūžam.” “Kāpēc ne?”

“Tas nozīmētu klaji ignorēt mūsu māti, un viņu tas ārkārtīgi sāpinātu,” Bristovs nopietni atbildēja. “Ne jau naudas dēļ - tētis ir nodrošinājis mammu ļoti labi -, bet gan tāpēc, ka tādējādi Lula liktu saprast, ka nerēķinās ar viņu. Testamenti var sāpināt dažādos veidos. Esmu to redzējis neskaitāmas reizes.”

“Vai jūsu māte ir uzrakstījusi testamentu?” Straiks jautāja. Bristovs satrūkās.

“Es... jā, domāju, ka ir.”

“Vai drīkstu jautāt, kas ir mantinieki?”

“Es neesmu to redzējis,” Bristovs mazliet kokaini atbildēja. “Bet kāda tam...”

“Nozīme ir visam, Džon. Desmit miljoni mārciņu ir ellīgi liela nauda.”

Izskatījās, ka Bristovs cenšas izprast, vai Straiks patlaban izturas bezjūtīgi vai aizvainojoši. Pēdīgi viņš sacīja:

“Ievērojot to, ka citu radinieku mums nav, es pieņemu, ka galvenie mantinieki esam mēs ar Toniju. Iespējams, netiks aizmirsts ari viens otrs labdarības fonds; māte vienmēr ir dāsni ziedojusi labdarībai. Tomēr, kā jūs sapratīsiet,” Bristova tievo kaklu atkal izraibināja sārti tvlkuma plankumi, “es nebūt nesteidzos iepazīties ar mātes pēdējo gribu, ņemot vērā to, kam jānotiek pirms testamenta atvēršanas.”

“Protams, ne,” Straiks piekrita.

Viņi bija sasnieguši Bristova darbavietu - askētisku astoņ-stāvu namu ar tumšu ieejas arku. Bristovs apstājās pie šīs ieejas un pagriezās pret Straiku.

“Vai jūs joprojām domājat, ka es ļaujos ilūzijām?” viņš jautāja, kamēr abiem garām aizsteidzās divas sievietes tumšos kostīmos.

“Nē,” Straiks godīgi atbildēja. "Nē, tā es nedomāju.”

Bristova neizteiksmīgā seja mazliet atplauka.

“Došu jums ziņu par Somē un Marlēnu Higsoni. Ā - gandrīz aizmirsu! Lulas klēpjdators. Es to uzlādēju, lai atdotu jums, bet tas ir aizsargāts ar paroli. Izmeklētājs noskaidroja paroli un pateica to manai mātei, bet viņa ir to aizmirsusi, un es to neesmu zinājis nekad. Varbūt tā atrodama lietas materiālos?” viņš cerīgi piebilda.

“Cik atminos, ne,” Straiks sacīja, “bet tā nebūs pārāk liela problēma. Kur dators ir atradies kopš Lulas nāves?”

“Sākumā tas glabājās policijā, vēlāk - pie mātes. Gandrīz visas Lulas mantas tagad ir pie mammas. Viņa vēl nav spējusi izlemt, ko ar tām darīt.”

Bristovs atdeva Straikam futrāli ar datoru un atvadījās; tad, tikko manāmi iztaisnojis plecus, uzkāpa pa kāpnītēm un nozuda aiz ģimenes firmas durvīm.

7

Kad Straiks tuvojās Kensingtongorai, protēze ar katru soli arvien sāpīgāk berza amputētās kājas stumbeni. Nespodras saules apmirdzētais Haidparks palika aiz muguras, un Straiks, drusku svīzdams biezajā mētelī, jautāja sev, vai savādās aizdomas, kas viņu pārņēmušas, tiešām ir kaut kas vairāk par ēnu, kura kustas duļķaina ezera dzelmē: gaismas māns, vilnīšu ņirbas radīta ilūzija. Vai melnās duļķes uzvandījusi kāda gluma aste, vai varbūt tur burbuļo tikai aļģu radīta gāze? Vai, ieracies dūņās, tiešām glūn kaut kas neredzams, ko veltīgi pūlējušies nozvejot citi tīkli?

Pa ceļam uz Kensingtonas metrostaciju viņš pagāja garām Kvīnsgeitai jeb Karalienes vārtiem, kas veda atpakaļ Haidparkā; vārti bija grezni, sarkanbrūni, greznoti ar karaļnama heraldis-kajām zīmēm. Nelabojami vērīgs kā allaž, Straiks pamanīja stirnas un buka skulptūriņu uz viena vārtu pīlāra un briedi uz otra. Cilvēki nereti saskatīja simetriju un vienādību tur, kur tās nemaz nebija. It kā tas pats, taču patiesībā pilnīgi atšķirīgs... Jo stiprāk viņš kliboja, jo jūtamāk Lulas Lendrijas dators sitās viņam pret stilbu.

Sāpju mocīts, klibs un nīgrs, Straiks bez desmit piecos beidzot sasniedza savu biroju un trulā neizbēgamībā noklausījās

Robinas ziņojumu par to, ka viņai joprojām nav izdevies aiz-zvanities tālāk par Fredija Bestigi producentu kompānijas telefonisti un ka Kilbernas apvidū nav atradusies neviena Onifeida ar British Telecom numuru.

"Protams, ja tā ir Rošelas tante, tad viņai varētu būt cits uzvārds, vai ne?” Robina teica, pogādama ciet mēteli un gatavodamās iet mājās.

Straiks gurdi piekrita. Tiklīdz ienācis pa biroja durvīm, viņš bija krišus nokritis uz izsēdētā dīvāna; Robina vēl nekad nebija redzējusi viņu tādu. Sejā bija skaidri lasāms pārgurums.

“Vai jums nekas nekaiš?”

“Itin nekas. Vai šajā pēcpusdienā zvanīja “Pagaidu risinā-jumi ?

“Nē,” Robina atbildēja, cieši savilkdama jostu. “Varbūt viņi man noticēja, kad uzdevos par Annabelu? Es centos runāt ar austrāliešu akcentu.”

Straiks pasmaidīja. Robina aizvēra pārskata uzmetumu, ko bija lasījusi, gaidīdama atgriežamies Straiku, akurāti nolika mapi atpakaļ plauktā, novēlēja Straikam labu vakaru un atstāja viņu sēžam blakus klēpjdatoram, noguldītam uz apdilušajiem dīvāna spilveniem.

Kad noklusa Robinas soļi, Straiks pastiepa garu roku, lai aizslēgtu stikla durvis, un pēc tam pārkāpa paša izdomāto aizliegumu - darbdienās nesmēķēt birojā. Iekodis kūpošo cigareti zobos, viņš pavilka augšup bikšu staru un atsprādzēja siksnu, kas noturēja protēzi pie gurna. Pēc tam noņēma gela polsteri un aplūkoja amputētās kājas stumbeni.

Patiesībā šādu apskati vajadzēja veikt ik dienu, lai nepieļautu, ka tiek kairināta āda. Tagad Straiks atklāja, ka rētaudi ir iekaisuši un karsti. Šarlotes vannas istabas skapītī bija glabājušās dažādas ziedes un pūderi ādas kopšanai, jo pēdējā laikā āda uz viņa kājas stumbeņa tika pakļauta pārmērīgai slodzei. Varbūt Šarlote bija iemetusi kukurūzas pūderi un Oilatum ziedi kādā no kastēm, kas joprojām stāvēja neizkravātas? Taču Straikam trūka spēka iet un meklēt, turklāt negribējās atkal sprādzēt klāt protēzi; tāpēc viņš domīgs sēdēja un smēķēja, ļaudams tukšajai bikšu starai nokarāties pār dīvāna malu.

Domas klejoja. Viņš domāja par ģimenēm, par uzvārdiem, par veidiem, kādos viņa un Džona Bristova bērnība, ārēji tik atšķirīga, tomēr bijusi līdzīga. Arī Straika ģimenes vēsturē bija rēgaini tēli: piemēram, mātes pirmais vīrs, par kuru viņa bija runājusi reti un sacījusi vienīgi, ka laulības dzīve viņai riebusies jau no paša sākuma. Tante Džouna, kura vislabāk atcerējās tieši tos laikposmus, ko Lēda atcerējās vissliktāk, teica, ka astoņ-padsmitgadīgā Lēda aizbēgusi no vīra jau pēc divām nedēļām; ka ar Straiku senioru (kurš, kā apgalvoja tante Džouna, ieradies Sentmozā kopā ar gadatirgus artistiem) viņa apprecējusies vienīgi tādēļ, lai tiktu pie jaunas kleitas un cita uzvārda. Tik tiešām, šim neparastajam uzvārdam Lēda bija uzticīgāka nekā jebkuram vīrietim. Šo uzvārdu viņa nodeva tālāk savam dēlam, kurš tā arī nesastapa tā sākotnējo īpašnieku, pazudušu ilgi pirms zēna piedzimšanas.

Straiks smēķēja un gremdējās pārdomās, līdz dienas gaisma birojā sāka dzeltēt un dzist. Tad viņš pēdīgi uzslējās uz vienīgās kājas un, pieturēdamies pie durvju roktura un dekoratīvās sienas līstes aiz stikla durvīm, izlēkāja kāpņu laukumiņā, lai pārbaudītu neizkravātās kastes. Vienā no tām viņš tiešām atrada dermatoloģiskos līdzekļus, paredzētus tam, lai remdētu svilināšanu un kņudināšanu kājas stumbenī, un ķērās pie darba, lai vērstu par labu kaitējumu, ko bija nodarījusi garā pastaiga pa Londonu ar somu plecā.

Tagad pulksten astoņos vakarā ārā bija krietni gaišāks nekā pirms divām nedēļām. Otro reizi desmit dienu laikā Straiks sēdēja ķīniešu restorānā Wong Kei - garā ēkā ar baltu fasādi, kur logi vērās uz spēļu automātu centru “Vinnētava”. Straiks bija cietis stipras sāpes, piesprādzējot protēzi, un vēl stiprākas, soļojot pa Čeringkrosroudu, tomēr neparko nebija gribējis izmantot kastē atrastos pelēkos metāla kruķus - relikvijas no Selīoukas slimnīcas.

Ar vienu roku ēzdams Singapūras nūdeles, Straiks noņēmās ar Lulas Lendrijas datoru, atvērtu uz galda blakus viņa alum. Tumši rožainā datora vāku rotāja ķiršziedu raksts. Straikam nenāca prātā, cik dīvains viņš šķiet skatītājiem no malas, tāds milzīgs un matains, nolīcis pār izdaiļotu, rožainu, nepārprotami sievišķīgu ierīci; bet šis skats jau bija izvilinājis smīnu diviem melnos T kreklos tērptiem viesmīļiem.

“Kā sviežas, Federiko?” pusdeviņos viņu uzrunāja bāls jauneklis ar izspūrušiem matiem. Viņš atkrita krēslā pretim Straikam, ģērbies džinsos, psihedēliskā T kreklā, Converse kedās; slīpi pār krūtīm stiepās ādas somas lence.

“Ir gājis arī sliktāk,” Straiks noburkšķēja. “Kā pašam? Alu dzersi?”

“Jā, vienu gaišo.”

Straiks uzsauca alu savam viesim, kuru sen aizmirstu iemeslu dēļ bija pieradis dēvēt par Španneri. Špannerim bija universitātes grāds datorzinībās, un viņa darbs tika apmaksāts daudz labāk, nekā varēja spriest pēc apģērba.

“Neesmu tik izsalcis, pēc darba apēdu burgeru,” Španneris sacīja, skatīdamies ēdienkartē. “Bet vienu zupu varētu. Wonton zupu, lūdzu,” viņš teica viesmīlim. “Tu esi izraudzījies interesantu datoru, Fed.”

“Tas nav mans,” Straiks attrauca.

“Gribi, lai es ar to padarbojos, vai ne?”

“Jā.”

Straiks piebīdīja datoru tuvāk Špannerim, kurš nopētīja to ar nievīgu interesi, raksturīgu tiem, kam tehnoloģijas ir nevis nepieciešams ļaunums, bet gan dzīves saturs.

“Krāms,” Španneris līksmi paziņoja. “Kur tu biji pazudis, Fed? Ļaudis jau bažījas.”

“Cik mīļi,” Straiks teica; mute viņam bija pilna ar nūdelēm. “Bet bažām nav pamata.”

“Pirms pāris vakariem biju iegriezies pie Niķa un Ilsas, un tu biji vienīgais sarunas temats. Viņi apgalvoja, ka tu esot nogājis pagrīdē. O, paldies!” viņš sacīja, kad viesmīlis atnesa zupu. “Nūjā, viņi bija zvanījušies uz tavu dzīvokli un katrreiz trāpījuši tikai uz automātisko atbildētāju. Ilsa spriež, ka tev esot nepatikšanas ar sievietēm.”

Te Straikam ienāca prātā, ka informēt draugus par izjukušo saderināšanos vislabāk varētu ar bezrūpīgā Špannera starpniecību. Španneris, jaunākais brālis vienam no Straika vecajiem draugiem, necik daudz nezināja un ari neinteresējās par Straika un Šarlotes attiecību ilgo un mokošo vēsturi. Straiks gribēja izvairīties no līdzjūtības apliecinājumiem un netaisījās mūžīgi slēpt šķiršanos no Šarlotes, tāpēc apstiprināja, ka Ilsa pareizi uzminējusi viņa galveno kreņķi un ka būtu labāk, ja draugi turpmāk nezvanītu uz Šarlotes dzīvokli.

"Draņķīgi,” Španneris noteica un tūdaļ ar pilnīgu vienaldzību pret cilvēku sāpēm, toties ar dzīvu interesi par tehnoloģijas izaicinājumiem norādīja ar saplacinātu pirksta galu uz Dell datoru un noprasīja: “Tad ko tu gribi izdarīt ar šito?”

“Policisti jau ir tajā parakņājušies,” Straiks pieklusināja balsi, kaut gan viņi ar Španneri te bija vienīgie, kuri nerunāja Kan-tonas dialektā, “bet es gribu dzirdēt otru viedokli.”

“Policijai ir labi IT speciālisti. Diez vai es atradīšu kaut ko tādu, ko nav atraduši viņi.”

“Varbūt viņi nemeklēja to, ko vajag,” Straiks teica, “vai varbūt nesaprata, ko ir atraduši. Viņus lielākoties interesēja e-vēstules, un tās es jau esmu redzējis.”

"Tad ko lai es meklēju?”

“Visas aktivitātes astotajā janvāri un arī dažas dienas pirms tam. Kas pēdējā laikā ir meklēts timekli un tamlīdzīgi. Es nezinu paroli, un negribas lieku reizi iet uz policiju un jautāt.”

“Tā nebūs problēma,” Španneris sacīja. Šos norādījumus viņš pierakstīja nevis uz papīra, bet gan savā mobilajā; viņš bija desmit gadus jaunāks par Straiku un reti izmantoja pildspalvu no brīva prāta. “Kam tas dators vispār pieder?”

Straiks pateica, un Španneris pārjautāja:

“Tai modelei? Oho!”

Tomēr Špannera interese par cilvēkiem, pat mirušiem un slaveniem, tālu atpalika no aizraušanās ar retiem komiksiem, tehnoloģijas jaunumiem un mūzikas grupām, par kurām Straiks nekad nebija dzirdējis. Notiesājis vairākas karotes zupas, Španneris pārtrauca klusumu, moži apjautādamies, cik Straiks plāno maksāt viņam par darbu.

Kad Španneris bija pasitis padusē rožaino klēpjdatoru un aizgājis, Straiks kliboja atpakaļ uz savu biroju. Tovakar viņš rūpīgi nomazgāja labās kājas stumbeni un iezieda iekaisušos saistaudus ar krēmu. Pirmo reizi kopš daudziem mēnešiem viņš iedzēra pretsāpju tabletes, pirms ielīda guļammaisā. Gulēdams un gaidīdams, kad pierims sāpju skaudrums, viņš prātoja, ka varbūt vajadzētu pierakstīties uz pieņemšanu pie rehabilitācijas centra konsultanta, kura aprūpē viņš teorētiski atradās. Straiks ne vienu reizi vien bija brīdināts par to, ka pēc amputācijas var rasties pietūkums un sastrutojums. Viņš bažījās, ka varētu būt parādījušies agrīnie simptomi, taču viņu gaužām biedēja doma par atgriešanos slimnīcas gaiteņos, kur ož pēc dezinfekcijas līdzekļiem, par ārstiem un viņu bezkaislīgo interesi, aplūkojot sakropļoto kāju, par iespējamu protēzes pieregulēšanu, kas liktu vēl un vēlreiz apmeklēt šauro, sterilo slimnīcas pasauli, kuru viņš bija cerējis atstāt uz visiem laikiem. Viņš baidījās, ka ārsti ieteiks atpūtināt kāju un atturēties no staigāšanas: ka viņš būs spiests atkal lietot kruķus un paciest to, ka garāmgājēji blenž uz atsprausto bikšu staru un mazi bērneļi spalgā balstiņā uzdod jautājumus.

Mobilais telefons, kā parasti, atstāts lādēties uz grīdas pie saliekamās gultas, pēkšņi iedūcās, vēstot, ka pienākusi īsziņa. Straiks, priecādamies par jebkuru nieku, kas varētu novērst viņa uzmanību no pulsējošās kājas, tumsā sagramstīja mobilo.

Straiks neticēja ne gaišredzībai, ne telepātijai, tomēr pirmā iracionālā doma bija: Šarlote kaut kādā veidā ir sajutusi, ko viņš pateicis Špannerim. Ir nojautusi, ka viņš oficiāli paziņojis par attiecību pārtraukšanu un tādējādi gandrīz pārrāvis nospriegoto, neredzamo saiti, kas abus vieno joprojām.

Straiks stingi skatījās uz īsziņu, it kā tā būtu Šarlotes seja, it kā mazajā, pelēkajā ekrānā būtu saskatāma šis sejas izteiksme.

Lūdzu. (Apzinos, ka tas nav tavs pienākums, tāpēc pieklājīgi lūdzu.) Uz pāris vārdiem. (Man ir likumīgs pamats sarunai ar tevi, tāpēc mēs varam aprunāties ātri un viegli, bez strīdiem.) Kad varēsi. (Es esmu tik laipna, ka pieņemu: bez manis tev ir ļoti rosīga dzīve.)

Vai varbūt citādi. Lūdzu. (Ja tu man atteiksi, Straik, tad būsi beidzamais maita, un tu jau tāpat esi sāpinājis mani diezgan.) Uz pāris vārdiem. (Zinu, ka tu paredzi skandālu. Neraizējies; ar pēdējo skandālu, kurā tu izturējies kā visīstākais draņķis, man ir pieticis uz visiem laikiem.) Kad varēsi. (Runāsim atklāti: tu vienmēr atstāji mani otrajā vietā aiz tās nolādētās armijas un aiz visa pārējā, kas tev bija pirmajā vietā.)

Vai tagad es varu? - Straiks sev jautāja, gulēdams un ciezdams sāpes, ko tabletes vēl nebija remdējušas. Viņš ieskatījās pulksteni: desmit pāri vienpadsmitiem. Šarlote noteikti vēl bija nomodā.

Viņš nolika mobilo atpakaļ uz grīdas, kur tas klusēdams turpināja uzlādēties, un aizsedza acis ar lielo, spalvaino delmu, lai griestos neredzētu pat šaurās gaismas strēlītes, ko caur žalūzijām raidīja ielas laternas. Pret paša gribu atmiņā atausa Šarlote - tāda, kādu Straiks bija ieraudzījis viņu pirmo reizi: viņa bija vienatnē sēdējusi uz palodzes studentu ballītes laikā Oksfordā. Straiks savu mūžu nebija redzējis neko tik skaistu -un pārējie tāpat, spriežot pēc neskaitāmajiem slepenajiem puišu skatieniem, pārmērīgi skaļajiem smiekliem un balsīm, demonstratīviem žestiem, aprēķinātiem tā, lai tos pamana šī klusā meitene.

Pār telpu raugoties uz viņu, deviņpadsmitgadīgais Straiks juta tieši to pašu vēlmi, ko bija jutis bērnībā, kad tantes Džounas un tēvoča Teda dārzā pa nakti bija sasnidzis sniegs. Viņam gribējās pirmajam atstāt dziļas, tumšas pēdas šajā kairinoši gludajā virsmā, izjaukt un iezīmēt to.

“Tu tak esi pillā,” atgādināja draugs, kad Straiks paziņoja par savu nodomu aiziet un parunāties ar meiteni.

Straiks piekrita, piebeidza septīto pinti un mērķtiecīgi devās uz palodzes pusi, neskaidri apzinādamies, ka apkārtējie pavada viņu ar skatieniem, varbūt pat gatavi smieties, jo viņš bija būdīgs, izskatījās pēc Bēthovena, kurš nodarbojas ar boksu, un piedevām bija notašķījis T krekla priekšu ar karija mērci.

Kad viņš piegāja pie loga, meitene pacēla galvu un pievērsa viņam lielās acis. Viņai bija gari, tumši mati, blūzes izgriezums atsedza maigu, gaišu ādu.

Savā dīvainajā bērnībā, pilnā ar klejojumiem, nemitīgu dzīvesvietas maiņu un iejušanos aizvien jaunās bērnu un pusaudžu grupās, Straiks bija apguvis teicamu sociālo iemaņu komplektu; viņš prata pielāgoties, sasmīdināt, saprasties teju ar jebkuru. Taču tovakar mēle pinās un neklausīja. Viņš laikam pat drusku grīļojās.

“Tev kaut ko vajag?” viņa jautāja.

“Jā,” viņš atbildēja. Pavilka uz priekšu sava krekla stērbeli un norādīja uz mērces traipiem. “Kā tev liekas - kā lai šito vislabāk iztīra?”

Pret savu gribu (Straiks redzēja, ka viņa pūlas savaldīties) meitene iesmējās.

Pēc kāda brīža telpā līdz ar baru savu smalko draugu iebrāzās vietējais Adoniss - aristokrātu atvase Džago Ross, kuru Straiks pazina pēc izskata un reputācijas, - un ieraudzīja Straiku un Šarloti sēžam uz palodzes, iegrimušus sarunā.

“Ei, Šar, dārgumiņ, tu esi iekūlusies nepareizajā istabā,” Ross apliecināja savas tiesības, runādams maigi augstprātīgā tonī. “Ričija tusiņš ir vienu stāvu augstāk.”

“Es neiešu.” Viņa smaidot pievērsās Džago. “Man jāpalīdz Kormoranam iemērkt kreklu.”

Tā nu viņa bija publiski atraidījusi prestižās Harovas privātskolas absolventu Džago Rosu, dodama priekšroku Kormoranam Straikam. Tas bija visspožākais mirklis visos deviņpadsmit Straika dzīves gados: visu acu priekšā viņš nolaupīja Trojas Helēnu pašam Menelājam degungalā un jutās tik satricināts un sajūsmināts, ka neapšaubīja šo brīnumu, bet gan vienkārši pieņēma to.

Tikai vēlāk viņš apjēdza, ka šķietamo nejaušību vai likteņa pavērsienu patiesībā ir izplānojusi un organizējusi Šarlote pati. Pēc vairākiem mēnešiem viņa atzinās Straikam, ka gribējusi sodīt Rosu par kaut kādu nodarījumu, tāpēc tīšām iegājusi nepareizajā telpā un gaidījusi, līdz tuvosies jebkurš no puišiem; Straiks bijis tikai līdzeklis Rosa spīdzināšanai; tajā pašā naktī Šarlote bija pārgulējusi ar Straiku aiz atriebības un dusmām, ko Straiks bija noturējis par kaislību.

Jau tajā pirmajā naktī pastāvēja tas, kas vēlāk bija abus izšķīris un atkal vilcis vienu pie otra: Šarlotes pašiznīcināšanās dziņa, neapdomība, tieksme sāpināt, negribīgā, tomēr neviltotā pieķeršanās Straikam un droša patvēruma vieta tajā noslēgtajā pasaulē, kurā viņa bija uzaugusi un kuras vērtības reizē nicināja un aizstāvēja. Tā bija sākušās piecpadsmit gadus ilgas attiecības, kuru rezultātā Straiks gulēja šeit, saliekamajā gultiņā, mocīdamies ne tikai ar fiziskām sāpēm vien un vēlēdamies, kaut jel spētu izdzēst Šarloti no atmiņas.

8

Nākamajā rītā ieradusies darbā, Robina jau otro reizi atrada stikla durvis aizslēgtas. Izlīdzējusies ar rezerves atslēgu, ko Straiks viņai tagad uzticēja, viņa klusi piegāja pie aizvērtajām kabineta durvīm un ieklausījās. Un pēc pāris sekundēm izdzirda apslāpētu, tomēr nepārprotamu krākšanu.

Stāvoklis nu bija visai kutelīgs, ņemot vērā vārdos neizteikto vienošanos nepieminēt nedz Straika saliekamo gultu, nedz citas pazīmes, kas liecināja, ka viņš šeit apmeties uz dzīvi. Taču Robinai bija steidzama ziņa, ko vajadzēja nodot pagaidu šefam. Viņa vilcinājās, apsvērdama rīcības variantus. Visvienkāršāk būtu sākt trokšņot priekšistabā, lai pamodinātu Straiku un dotu viņam laiku sakārtoties pašam un sakārtot kabinetu, taču tas varēja ieilgt, bet Robinas ziņa nevarēja gaidīt. Tāpēc viņa dziļi ievilka elpu un pieklauvēja pie kabineta durvīm.

Straiks pamodās acumirklī. Pāris sekunžu apstulbis palika guļam un apjēdza, ka pa logu pārmetoši iespīd dienas gaisma. Tad atcerējās, ka pēc Šarlotes īsziņas izlasīšanas nolicis mobilo uz grīdas, un saprata, ka aizmirsis uzstādīt modinātāju.

“Nenāciet iekšā!” viņš uzsauca.

“Vai vēlaties tasi tējas?” Robina aiz durvīm jautāja.

"Jā - jā, tas būtu lieliski. Pats atnākšu tai pakaļ,” Straiks skaļi piebilda, pirmo reizi nožēlodams, ka šajās durvis nav ierīkojis slēdzeni. Kājas protēze bija pieslieta pie sienas, un viņš bija ģērbies tikai apakšbiksēs.

Robina aizsteidzās ieliet tējkannā ūdeni, un Straiks izrausās no guļammaisa. Žigli apģērbās, šā tā piesprādzēja protēzi, salocīja gultiņu un iestūma to kaktā, atbīdīja rakstāmgaldu atpakaļ vietā. Desmit minūtes pēc tam, kad bija pieklauvējusi Robin a, viņš izkliboja priekšistabā, tvanigi smaržodams pēc dezodoranta, un ieraudzīja Robinu sēžam pie rakstāmgalda. Viņa izskatījās ārkārtīgi satraukta.

“Jūsu tēja.” Viņa norādīja uz kūpošu tasi.

"Jauki, paldies. Vienu mirklīti,” viņš atteica un devās uz tualeti pačurāt. Vilkdams ciet bikšu rāvējslēdzēju, viņš spogulī pamanīja savu saņurcīto, neskūto seju. Un ne jau pirmo reizi mierināja sevi ar to, ka mati - ķemmēti vai neķemmēti - vienmēr izskatās vienādi.

“Man ir jaunumi” sacīja Robina, kad viņš pa stikla durvīm ienāca priekšistabā un, vēlreiz pateikdamies, paņēma tējas krūzīti.

“Ak tā?”

"Esmu atradusi Rošelu Onifeidu.”

Straiks nolika krūzi.

“Jūs jokojat! Kā, pie velna...”

“Lietas materiālos izlasīju, ka viņa ambulatori ārstējas Svētā Toma slimnīcā,” Robina pietvīkusi bēra vārdus, “tāpēc vakar vakarā piezvanīju uz slimnīcu, izlikos par Rošelu, teicu, ka esmu aizmirsusi, uz kuru laiku esmu pierakstīta pie ārsta, un man paskaidroja, ka jāierodas ceturtdienas rītā pulksten pusvienpadsmitos. Jums vēl ir,” viņa ieskatījās monitorā, “piecdesmit piecas minūtes.”

Kāpēc Straikam pašam nebija ienācis prātā dot Robinai šādu uzdevumu?

“Ģeniāli, velns ar ārā, vienkārši ģeniāli...”

Netīšām apšļakstījis roku ar karsto tēju, viņš atkal nolika krūzīti uz Robinas galda.

“Vai jūs zināt, tieši kur...”

“Psihiatrijas nodaļā galvenajā korpusā, ieeja no sētas puses,” Robina teica, priecīga satraukuma pilna. “Redziet: jums jānogriežas no Grentlijroudas, tur ir otra autostāvvieta...”

Viņa bija pavērsusi monitoru tā, lai varētu parādīt Straikam Sv. Toma slimnīcas plānu. Viņš paskatījās uz rokas locītavu, taču pulkstenis bija palicis kabinetā.

“Ja iesiet tūdaļ, tad paspēsiet,” Robina mudināja.

“Jā - tikai paņemšu mantas.”

Straiks steidzās paķert pulksteni, maku, cigaretes un telefonu. Bāzdams maku aizmugures kabatā, viņš jau gāja ārā pa stikla durvīm, kad Robina ieteicās:

"Pagaidiet... Kormoran...”

Tā bija pirmā reize, kad viņa nosauca Straiku vārdā. Straiks nosprieda, ka tieši tāpēc viņa izskatās tik samulsusi, taču tad apjēdza, ka Robinas pirksts zimigi rāda uz viņa nabu. Paskatījies lejup, viņš ieraudzīja, ka ir nepareizi sapogājis kreklu un virs jostas ir redzams pliks vēders, melni spalvains kā kokosrieksts.

“Ak... jā... paldies...”

Robina pieklājīgi lūkojās monitorā, kamēr viņš atpogāja kreklu un sapogāja to pareizi.

“Tad nu... līdz vēlākam.”

“Jā, uz redzēšanos,” viņa smaidot noteica, kad Straiks aši nozuda aiz durvīm; taču pēc dažām sekundēm atgriezās, drusku aizelsies.

“Robina, vajag pārbaudīt vienu lietu.”

Viņa jau bija paņēmusi rakstāmo un gaidīja.

“Septītajā janvāri Oksfordā notika juristu konference. Par starptautiskajām ģimenes tiesībām. Tajā piedalījās Lulas Len-drijas tēvocis Tonijs. Noskaidrojiet visu iespējamo. It sevišķi par viņa dalību konferencē.”

“Labi,” Robina pierakstīdama noteica.

"Paldies. Jūs esat ģēnijs.”

Un viņš nelīdzeniem soļiem steidzās lejup pa metāla kāpnēm.

Robina, klusi dungodama un dzerdama tēju, ķērās pie darba, taču labais garastāvoklis mazliet noplaka. Viņa bija pa pusei cerējusi, ka Straiks aicinās viņu līdzi uz tikšanos ar Rošelu Oni-feidu, kuras ēnai viņa bija dzinusi pēdas veselas divas nedēļas.

Sastrēgumstunda bija beigusies, metro pasažieru pūlis izretinājies. Straiks nopriecājās, viegli atradis brīvu sēdvietu; kājas stumbenis smeldza joprojām. Pirms kāpšanas vilcienā viņš stacijas kioskā bija nopircis piparmētru ledenes un iemetis mutē četras uzreiz, lai apslēptu faktu, ka nav paguvis iztīrīt zobus. Zobu suka un pasta glabājās somā, kaut gan daudz ērtāk būtu atstāt tās vannas istabā uz saplaisājušās izlietnes malas. Tumšajā vagona logā atkal pamanījis savu atspulgu ar neskūto zodu un noplukušo ārieni, viņš jautāja sev: ja jau Robina skaidri zina, ka viņš nakšņo birojā, kādēļ būtu jāuztur spēkā pasaciņa par to, ka viņam ir kādas citas mājas?

Pateicoties labajai atmiņai un orientēšanās spējai, Straiks īsi pēc pulksten desmitiem bez starpgadījumiem atrada Sv. Toma slimnīcas psihiatrijas nodaļu. Veltījis piecas minūtes tam, lai pārliecinātos, ka automātiskās dubultdurvis ir vienīgā ieeja Grentlijroudas pusē, viņš kādu divdesmit metru attālumā apsēdās autostāvvietā uz mūra nožogojuma, no kurienes varēja lieliski redzēt visus, kas ieiet slimnīcā vai iznāk no tās.

Straiks zināja vienīgi to, ka meitene, kuru viņš meklē, visticamāk, ir bezpajumtniece un noteikti melnādainā, tāpēc, braukdams metro, bija apdomājis stratēģiju un secinājis, ka pastāv tikai viena iespēja. Divdesmit minūtes pāri desmitiem ieraudzījis garu, tievu, melnādainu meiteni straujā solī tuvojamies ieejai, viņš uzsauca (lai gan viņa bija pārāk kopta, pārāk akurāti ģērbusies):

“Rošela!”

Meitene īsi atskatījās, lai redzētu, kas tur klaigā, taču devās tālāk, neizrādīdama nekādu personisku interesi, un nozuda ēkā. Pēc tam pa durvīm iegāja divi baltie, tad - pulciņš dažāda vecuma un ādas krāsas cilvēku, acīmredzot slimnīcas darbinieki; tomēr Straiks katram gadījumam iesaucās atkal:

“Rošela!”

Daži atskatījās, taču tūlīt atgriezās pie savām sarunām. Straiks mierināja sevi ar domu, ka tie, kuri bieži izmanto šo ieeju, droši vien ir pieraduši, ka tuvumā grozās visādi savādnieki. Viņš aizsmēķēja cigareti un gaidīja.

Jau bija pāri pusvienpadsmitiem, taču neparādījās neviena melnādaina meitene. Vai nu Rošela bija nolēmusi neierasties, vai ari iegājusi pa citām durvīm. Viegls vējiņš kutināja Straikam skaustu, un viņš sēdēja, smēķēja, skatījās un gaidīja. Slimnīcas ēka bija gigantisks betona klucis ar garām logu rindām; katrā pusē noteikti bija vairākas ieejas.

Straiks izstiepa protežēto kāju, kas joprojām smeldza, un nez kuru reizi apsvēra, ka laikam derētu atkal aiziet uz konsultāciju pie ārsta. Taču viņš jutās nomākts, jau tikai atrodoties slimnīcas tuvumā. Ierūcās vēders. Nākdams uz šejieni, viņš bija pagājis garām makdonaldam, un nolēma: ja Rošela neparādīsies līdz divpadsmitiem, viņš ies turp un paēdis.

Vēl divas reizes viņš uzsauca: “Rošela!” melnādainām sievietēm, kuras gāja iekšā vai ārā pa durvīm, bet tās tikai atskatījās, lai redzētu, kas tur klaigā, un viena veltīja viņam piktu skatienu.

Visbeidzot dažas minūtes pāri vienpadsmitiem no slimnīcas iznāca maza, drukna meiča ar savādi zvalstigu gaitu. Straiks labi zināja, ka nav redzējis viņu ieejam ēkā: ne tikai īpatnējās gaitas dēļ, bet ari tāpēc, ka meičai mugurā bija uzkrītoši īss, tumši violets sintētikas kažociņš, kas nepiestāvēja mazajam, apaļīgajam augumam.

"Rošela!”

Meitene apstājās, pagriezās un nīgri skatījās apkārt, meklēdama to, kurš saucis viņas vārdu. Straiks kliboja uz viņas pusi, un viņa raudzījās pretim ar gluži saprotamu neuzticēšanos.

“Rošela? Rošela Onifeida? Sveiki. Mani sauc Kormorans Straiks. Vai mēs varam aprunāties?”

“Es vienmēr eju iekšā no Redbornstritas puses,” Rošela paskaidroja pēc piecām minūtēm, kad Straiks bija beidzis juceklīgu un izgudrotu stāstu par to, kā viņu sameklējis. “Bet ārā iznācu pa šo pusi, jo taisos iet uz makdonaldu.”

Tad nu abi devās uz turieni. Straiks nopirka divas kafijas un divus lielus cepumus un aiznesa tos pie loga, kur pie galdiņa gaidīja Rošela, ziņkārīga un aizdomu pilna.

Viņa bija gluži vienkārši neglīta. Taukaino seju apsvilušas zemes krāsā izraibināja pinnes un to atstātās rētas, mazās acis grima dziļi dobumos, zobi bija greizi un dzeltenīgi. Ķīmiski iztaisnotajiem matiem bija desmit centimetru garas melnas saknes, kam sekoja kādi piecpadsmit centimetri košā kapara rudumā. Apspīlētie, pārāk īsie džinsi, spīdīgi pelēkā rokassoma un sniegbaltās krosenes izskatījās lēti. Lai gan mīkstais sintētikas kažociņš Straikam šķita pārlieku spilgts un neglaimoja Rošelas figūrai, tam tomēr bija pavisam cita kvalitāte: kad meiča vilka to nost, viņš pamanīja, ka odere tam ir no rakstaina zīda un uz etiķetes ir nevis Gija Somē vārds (kā Straiks bija gaidījis, atcerēdamies dizaineram adresēto Lulas Lendrijas e-vēstuli), bet gan kāda itāļa vārds, ko bija dzirdējis pat Straiks.

“Un tu tiešām neesi reportieris?” Rošela jautāja zemā, piesmakušā balsī.

Jau pie slimnīcas Straiks bija brīdi centies kliedēt šīs aizdomas.

“Nē, es neesmu reportieris. Kā jau teicu, esmu Lulas brāļa paziņa.”

“Jūs esat draugi?”

“Njā. Nu - ne gluži draugi. Viņš ir mani nolīdzis. Es esmu privātdetektīvs.”

Te Rošela pēkšņi un acīm redzami izbijās.

“Ko tev no manis vajag?”

“Paklau, nav iemesla uztraukties...”

“Bet ko tev no manis vajag?”

“Neko sliktu. Džons šaubās, ka Lula izdarījusi pašnāvību, tas ar! viss.”

Straiks nojauta: Rošela paliek sēžam tikai aiz bailēm no tā, ka tūlītēja bēgšana tiks iztulkota aplami. Tomēr Straika izturēšanās un teiktais nekādi nevarēja būt par iemeslu tik lielām bailēm.

“Tev tiešām nav iemesla uztraukties,” Straiks atkārtoja. “Džons tikai grib, lai es vēlreiz pārbaudu visus apstākļus, un tas...” “Vai viņš ir teicis, ka man ir kaut kāds sakars ar Lulas nāvi?” “Nē, protams, ne! Es tikai ceru, ka tu varēsi man pastāstīt, kāds bija Lulas noskaņojums un ko viņa darīja pirms nāves. Jūs taču tikāties regulāri, vai ne? Tāpēc es nospriedu, ka tu varēsi man pastāstīt, kas notika Lulas dzīvē.”

Rošela tā kā grasījās runāt, taču pārdomāja un pacēla pie lūpām tasi ar svilinoši karsto kafiju.

“Tad ko - viņas brālis apgalvo, ka viņa nav pati padarījusi sev galu? Ka viņu kāds ir izgrūdis pa logu?”

“Viņš domā, ka tas ir iespējams.”

Izskatījās, ka Rošela lauza galvu, pūlēdamās kaut ko apjēgt. “Man nekas nav tev jāstāsta. Tu neesi policists.”

“Tas tiesa. Bet vai tev negribas palīdzēt noskaidrot, kas...” “Viņa izlēca pati,” Rošela Onifeida stingri noteica.

“Kāpēc tu esi tik pārliecināta?" Straiks jautāja.

"Vienkārši zinu, un viss.”

“Bet gandrīz visiem viņas paziņām tas bija šoks.”

“Viņai bija depresija. Jā, un viņa dzēra zāles. Tāpat kā es. Dažreiz tas vienkārši uznāk. Tā ir slimība, tās nav iedomas, nebūt ne,” Rošela sacīja, un pēdējie vārdi izklausījās kā “nebūtne” Nebūtne, Straiks klusībā atkārtoja un uz mirkli kļuva izklaidīgs. Viņš nebija kārtīgi izgulējies. Nebūtne - turp bija aizgājusi Lula Lendrija, turp aizies visi, ieskaitot Straiku un Rošelu. Dažreiz slimība pārvēršas nebūtnē, kā patlaban notika ar Bristova māti... dažreiz nebūtne joņo tev pretī no nekurienes, līdzīga šosejas asfaltam, pret kuru sašķīst tavs galvaskauss.

Straiks nešaubījās: ja viņš tagad izvilks bloknotu, Rošela neteiks vairs ne vārda vai muks prom. Tāpēc viņš turpināja uzdot jautājumus pēc iespējas ikdienišķā toni: kā viņa nokļuvusi rehabilitācijas klīnikā un kā iepazinusies ar Lulu.

Rošela, joprojām aizdomu pilna, sākumā atbildēja vienzil-bīgi, bet mazpamazām kļuva atsaucīgāka. Viņas dzīvesstāsts bija bēdīgs. Bērnībā pārciesta varmācība, bērnunams, smaga psihiska slimība, audžuģimenes un agresijas lēkmes, visbeidzot -bezpajumtnieces dzīve no sešpadsmit gadu vecuma. Kārtīgā medicīniskā aprūpē Rošela bija nonākusi nejauši - kad viņu bija notriekusi automašīna. Viņa uzvedās neadekvāti, neļāva ārstiem apstrādāt brūces, tika hospitalizēta, un visbeidzot tika pieaicināts psihiatrs. Tagad Rošela dzēra zāles, kuras, ja vien lietotas regulāri, būtiski samazināja slimības simptomus. Straiks juta žēlumu un aizkustinājumu, sapratis, ka galvenais iknedēļas notikums Rošelai ir ārsta apmeklējums klīnikā, kur viņa iepazinusies ar Lulu Lendriju. Rošela ar zināmu sirsnību stāstīja par jauno psihiatru, kurš vadīja grupas terapiju.

"Tātad tur tu iepazinies ar Lulu?”

“Vai tad viņas brālis tev neteica?”

“Viņš neiedziļinājās detaļās.”

“Jā, viņa nāca uz mūsu grupu. Ar nosūtījumu.”

“Un jūs sākāt runāties?”

“Jā.”

“Sadraudzējāties?”

il t - П

Ja.

“Tu ciemojies viņas mājās? Peldējies baseinā?”

“Par ko tad ne?”

“Protams, protams. Es jau tikai pajautāju.”

Rošela mazlietiņ atmaiga.

“Man nepatīk peldēt. Nepatīk, kad seja ir ūdeni. Es gāju sēdēt džakuzi. Un mēs braucām iepirkties, un tā.”

“Vai viņa kādreiz stāstīja tev par saviem kaimiņiem, par citiem nama iemītniekiem?”

“Par tiem Bestigi? Drusku. Tie viņai nepatika. Tā sieva ir baigā maita,” Rošela teica ar pēkšņu niknumu.

“Kā tā?”

"Vai tad tu neesi viņu saticis? Viņa skatījās uz mani kā uz pēdīgo mēslu.”

“Ko par viņu domāja Lula?”

“Arī Lulai nepatika ne viņa, ne viņas vīrs. Tas ir īsts preteklis.” “Kādā ziņā?”

“Ir, un viss,” Rošela nepacietīgi atcirta. Tā kā Straiks klusēja, viņa turpināja: “Vienmēr mēģināja iesaukt Lulu pie sevis, tiklīdz sieva bija prom.”

“Vai Lula kādreiz aizgāja uz turieni?”

“Tā tik vēl trūka!” Rošela noteica.

“Jādomā, jūs ar Lulu daudz sarunājāties, vai ne?”

"Jā, sākum... Jā, sarunājāmies gan.”

Viņa paskatījās pa logu. Garāmgājējus bija pārsteigusi spēja lietusgāze. Loga rūti abiem blakus izraibināja caurspīdīgas elipses.

“Sākumā?” Straiks pārjautāja. “Bet ar laiku jūs runājāt mazāk?” “Man drīz būs jāiet prom,” Rošela svarīgi paziņoja. “Man ir darīšanas.”

“Tādi cilvēki kā Lula,” Straiks teica, piesardzīgi taustīdamies uz priekšu, “reizēm ir izlutināti. Slikti izturas pret citiem. Ir pieraduši, ka viss notiek pēc viņu...”

“Es netaisos nevienam kalpot!” Rošela nikni atsvieda. “Varbūt tieši tāpēc tu viņai patiki? Varbūt viņa uzlūkoja tevi kā līdzvērtīgu - nevis kā tur kādu... uzpliju?”

“Nu taisni tā,” Rošela nomierinājās. “Es nedancoju pēc viņas stabules.”

“Tu jau pati redzi, kāpēc viņa gribēja ar tevi draudzēties: tu labāk pazīsti dzīvi...”

“Jā.”

"...un jums bija vienāda kaite, vai ne? Tāpēc tu saprati viņu daudz labāk nekā vairums citu.”

“Un es esmu melnā,” Rošela piebilda, “un viņa gribēja justies kā īsta melnā.”

“Vai viņa tev to teica?”

“Skaidrs, ka,” Rošela apstiprināja. “Viņa gribēja uzzināt, no kurienes ir nākusi, kur ir viņas saknes.”

“Vai viņa sacīja, ka grib atrast savas dzimtas melno atzaru?” “Jā, kā tad. Un viņa... nūjā.”

Rošela burtiski iekoda mēlē.

“Vai viņa kādu atrada? Varbūt tēvu?”

“Nē. Tēvu viņa neatrada. Bezcers.”

“Tiešām?”

“Jā, tiešām’.’

Rošela sāka steigšus ēst. Straiks bažījās, ka viņa aizies, līdzko būs norijusi pēdējo cepuma kumosu.

“Vai dienā pirms Lulas nāves, kad jūs satikāties “Vašti” viņa bija depresijā?”

“Jā, bija gan.”

“Vai viņa tev pateica, kāpēc?”

“Depresijai nevajag iemeslu, nebūtne’.’

“Bet viņa teica, ka jūtas slikti, jā?”

“Jā,” Rošela atbildēja, īsu mirkli vilcinājusies.

“Jūs bijāt norunājušas kopā ēst pusdienas, vai ne?” Straiks jautāja. “Kirans man teica, ka aizvedis Lulu uz satikšanos ar tevi. Tu taču pazīsti Kīranu? Kīranu Kolovasu-Džounsu?” Meitenes seja atmaiga, mutes kaktiņi pacēlās augšup.

“Jā, es pazīstu Kīranu. Jā, viņa atbrauca uz “Vašti” satikties ar mani.”

“Bet uz pusdienām nepalika?”

“Nē. Lula steidzās,” Rošela atbildēja.

Viņa nolieca galvu un iedzēra kafiju, slēpdama seju. “Kāpēc viņa tev vienkārši nepiezvanīja? Tev taču ir mobilais?” “Jā, man ir mobilais,” Rošela atcirta, sacēlusi spuras, un izvilka no kažociņa kabatas lētu Nokia, viscaur izrotātu ar spilgti rozā kristāliņiem.

“Tad kā tev liekas, kāpēc viņa nepiezvanīja, lai brīdinātu, ka netiek?”

Rošela nikni paskatījās uz Straiku.

“Tāpēc, ka viņai nepatika zvanīt pa mobilo, jo viņu noklausījās.”

“Reportieri?”

“Jā.”

Cepums bija gandrīz apēsts.

“Vai tad reportierus interesētu tas, ka viņa atceltu satikšanos “Vašti”?”

“Nezinu.”

“Vai tev nelikās dīvaini, ka viņa atbrauca tikai tādēļ, lai pateiktu, ka nevar palikt uz pusdienām?”

“Jā. Nē,” Rošela atbildēja. Un piepeši sāka bērt vārdus: “Ja tev ir šoferis, tad jau ir vienalga, ne? Vari braukt, kur gribi, tas neko nemaksā, tu tikai pasaki, uz kurieni lai tevi aizved, ne? Viņa tik un tā brauca garām, tāpēc ienāca pateikt, ka nepaliks ilgāk, jo esot jāsteidzas uz mājām tikties ar to maucīgo Siāru Porteri.”

Izskatījās, ka Rošela nožēlo rupjo vārdu, tiklīdz tas pasprucis; viņa saknieba lūpas, it kā baidītos, ka var pasprukt vēl citi.

“Un tas bija viss, jā? Lula ienāca veikalā, pateica: “Man jābrauc uz mājām tikties ar Siāru,” un aizgāja?”

“Jā. Apmēram tā,” Rošela teica.

“Kīrans sacīja, ka pēc kopīgiem izbraukumiem viņi parasti aizveduši tevi mājās.”

“Jā. Nu... Todien viņai vienkārši nebija laika.”

Rošela slikti prata apslēpt aizvainojumu.

“Pastāsti man, kas notika veikalā. Vai jūs kaut ko uzlaikojāt?” “Jā,” Rošela atbildēja, mirkli klusējusi. “Viņa uzlaikoja.” Atkal vilcināšanās. “Garu Aleksandra Makvīna kleitu. Tas jau arī padarīja sev galu, ja kas,” viņa neskanīgi piebilda.

"Vai tu iegāji Lulai līdzi pielaikošanas kabīnē?”

“Jā.”

“Kas tur notika?” Straiks mudināja.

“Iekšā iebāzās kaut kāda stulba austrāļu zoss un prasījās pie Lulas par grimētāju vai par ko tur,” Rošela sacīja. “Vēl uzbrida man uz kājas, it kā mani nemaz neredzētu.”

Straiks saklausīja rūgto aizvainojumu, kas ieēdies sirdī meitenei, uz kuru citi skatās kā uz tukšu vietu un kuru allaž nostumj malā.

“Jā, par to es dzirdēju. To meiteni pēc tam atlaida.”

“Tā viņai vajadzēja,” Rošela noteica.

“Bet Lula izturējās pret viņu laipni, vai ne?” Straiks jautāja. “Pat paņēma viņas telefona numuru?”

“Tas nebija...” Rošela iesāka, bet aprāvās. “Tas bija tikai tādēļ, lai tiktu no viņas vaļā.”

“Ko Lula darīja, kad tā meitene ienāca kabīnē?”

Acis Rošelai bija kā bullim, ar kuru Straiks bērnībā reiz bija sastapies tiešā tuvumā: dziļi iegrimušas, mānīgi stoiskas, neizdibināmas.

“Uzlaikoja kleitu.”

"Dzirdēju, ka viņa esot runājusi pa telefonu.”

“Ā. Nūjā. Varbūt.”

“Ar ko viņa runāja?”

“Nezinu.”

Viņa atkal noliecās pie kartona krūzītes un iedzēra kafiju, slēpdama seju.

“Ar Evanu Dafīldu?”

“Varbūt."

“Vai tu atceries, ko viņa teica?”

“Nē.”

“Viena no pārdevējām dzirdēja to sarunu. Lula esot norunājusi tikšanos ar kādu savā dzīvokli, daudz vēlāk. Pēc pārdevējas domām, vēlu naktī.”

“Ak tā?”

“Tāpēc - diez vai Lula runāja ar Dafīldu, jo jau iepriekš bija norunājusi tikties ar viņu klubā “Uzi”.”

“Tu nu gan baigi daudz zini,” Rošela noburkšķēja.

“Visi zina, ka abi tovakar satikās “Uzi”,” Straiks sacīja. “Par to rakstija avīzēs.”

Rošelas acis bija gandrīz melnas, tāpēc nebija iespējams pamanīt, vai to zīlītes izplešas vai saraujas.

“Laikam jau gan,” viņa piekrita.

“Vai viņa runāja ar Dibiju Maku?”

"Nē!” Rošela skaļi iesmējās. “Lula nemaz nezināja viņa numuru.”

“Slaveni cilvēki gandrīz vienmēr var dabūt cits cita numuru,” Straiks teica.

Rošelas seja aptumšojās. Viņa paskatījās uz sava bezgaumīgā rozā telefona tukšo ekrānu.

“Nu nez vai Lulai bija viņa numurs.”

"Bet tu dzirdēji, ka viņa ar kādu norunā tikšanos pēc pusnakts?”

“Nē,” Rošela atbildēja, vairīdamās no Straika skatiena un skalinādama krūzītē kafijas paliekas. “Neko tādu es neatceros.”

“Vai tu saproti, cik svarīgi tas var būt?” Straiks jautāja, uzmanīdamies, lai balss neizklausās draudīga. “Tas, ka Lula gāja bojā tieši tajā laikā, kad bija norunājusi ar kādu tikties? Policija to neuzzināja, vai ne? Tu viņiem nepateici?”

“Man jāiet,” Rošela sacīja, nometa pēdējo cepuma kriksi, satvēra lētās somiņas lenci un veltīja Straikam niknu skatienu.

Straiks ieminējās: “Ir jau gandrīz pusdienlaiks. Vai varu pasūtīt tev vēl kaut ko?”

“Nē.”

Tomēr viņa nekustēja no vietas. Straiks prātoja, cik nabadzīga viņa īsti ir un vai vispār paēd regulāri. Aiz nīgrā raupjuma slēpās kaut kas aizkustinošs: kaismīgs lepnums un trauslums.

“Nu labi.” Viņa nosvieda somu un atkrita uz cietā krēsla. “Man tad bigmaku.”

Straiks bažījās, ka meitene aizies, kamēr viņš stāvēs pie letes, taču, kad atgriezās ar divām paplātēm, viņa joprojām sēdēja pie galda - un pat negribīgi pateicās.

Straiks izmēģināja citu taktiku.

“Tu diezgan labi pazīsti Kīranu, vai ne?” viņš iejautājās un pamanīja, kā atplaukst meitenes seja, dzirdot šo vārdu.

“Jā,” viņa kautrīgi apstiprināja. “Bieži satiku viņu kopā ar Lulu. Viņš vienmēr vadāja Lulu visur, kur vajag.”

“Kīrans teica, ka ceļā uz “Vašti” Lula aizmugures sēdeklī kaut ko rakstījusi. Vai viņa parādīja vai iedeva tev kaut ko rakstītu?"

“Nē.” Piebāzusi muti ar frī kartupeļiem, Rošela piebilda: “Neko tādu es neredzēju. Un kas tas bija?”

“Nezinu.”

“Varbūt kāds pirkumu saraksts vai kas?”

“Jā, tā domāja arī policija. Tu skaidri zini, ka viņai rokās nebija kāda papīra lapa, vēstule vai aploksne?”

“Jā, to es zinu skaidri.”

“Kur viņa pierakstīja tās austrālietes telefona numuru?” “Viņa jau nerakstīja. Rakstīja tā meiča. Otrā pusē kaut kādam kases papīriņam.”

“Kases čekam?”

“Jā,” Rošela apstiprināja. “Vai Kīrans zina, ka tu tiecies ar mani?

“Jā, es viņam teicu, ka tu esi manā sarakstā. Viņš pastāstīja, ka senāk tu esot dzīvojusi Svētā Elma patversmē.”

Izskatījās, ka Rošelu tas iepriecina.

“Kur tu dzīvo tagad?”

“Kas tev daļas?” viņa noprasīja ar pēkšņu niknumu.

“Man nav nekādas daļas. Es jautāju tikai pieklājības pēc.” Rošela īsi iespurcās.

“Tagad man ir pašai savs dzīvoklis Hamersmitā.”

Brīdi košļājusi kumosu, viņa pirmo reizi pateica kaut ko no brīva prāta.

“Mašīnā mēs vienmēr klausījāmies Dībiju Maku. Es, Kīrans un Lula.”

Un viņa sāka skaitīt repu:

Pie velna hidrokvinonu, melns esi tu caur un cauri,

Ar Dībiju nejoko, ej kapu sev meklēt, bļauri,

Es braucu ar Ferrari - piedrāžu Džohari - uz visu es spļauju, Nekas nerunā skaļāk par naudu - mister Džeik, uz tevi es tagad bļauju.

Rošela izskatījās tik lepna, it kā būtu stingri nolikusi Straiku pie vietas, nedodama iespēju runāt pretī.

“Tas ir no “Hidrokvinona”,” viņa paskaidroja. “Diskā “Džeiks un mans Džeks”.”

"Kas ir hidrokvinons?" Straiks jautāja.

“Ādas balinātājs. Mēs atvērām mašīnā visus logus un šito repojām,” Rošela sacīja. To atceroties, silts smaids vērta viņas seju pievilcīgāku.

“Tātad Lula priecājās, ka tiksies ar Dībiju Maku, vai ne?” “Un kā vēl,” Rošela apstiprināja. “Viņa zināja, ka patīk Dībi-jam, un cēla degunu gaisā. Kīrans bija dikti satraucies un visu laiku lūdzās, lai Lula iepazīstina viņu ar Dībiju.”

Smaids izdzisa; meitene nīgri paknibināja burgeru un noprasīja: “Nu, tas tad ir viss? Jo man ir jāiet.”

Un viņa steigšus tiesāja nost maltītes atlikumu.

"Lula droši vien ņēma tevi līdzi uz daudzām vietām, vai ne?” “Jā,” Rošela ar pilnu muti atbildēja.

“Vai tu biji kopā ar Lulu arī “Uzi”?”

“Jā. Vienu reizi.”

Rošela norija kumosu un sāka stāstīt par pārējām vietām, ko bija apmeklējusi abu draudzības agrīnajā fāzē, un tas viss (par spīti meitenes pūliņiem noliegt, ka viņu būtu žilbinājis multimiljonāres dzlvesstils) izklausījās romantiski kā pasakā. Reizi nedēļā Lula bija izpestījusi Rošelu no patversmes drūmās pasaules un no grupu terapijas un ievedusi dārgu izpriecu virpulī. Straiks ievēroja, ka Rošela ļoti maz stāsta par Lulu kā par personību, toties jo vairāk runā par to Lulu, kurai pieder maģiskās plastikāta kartītes, kas dod iespēju pirkt somiņas, jaciņas un rotaslietas, kā ari regulāri izsaukt Kīranu, kurš parādījās kā džins no burvju lampas, lai aizvestu Rošelu projām no patversmes. Viņa sīki un aizrautīgi aprakstīja dāvanas, ko Lula viņai pirkusi, veikalus, uz kuriem Lula viņu vedusi, restorānus un bārus, ko abas apmeklējušas un kas bijuši pilni ar slavenībām. Tomēr slavenības nebija atstājušas nekādu iespaidu uz Rošelu - katru uzvārdu viņa papildināja ar nievīgām piezīmēm: “Tas bija galīgs idiots”, “Tai viss ir mākslīgs” “Tie nu nav nekas sevišķs”.

“Vai tu satiki Evanu Daflldu?” Straiks jautāja.

“To.” īsā zilbe bija piesātināta ar nicinājumu. “To sūdabrāli.”

“Kāpēc tad tā?”

"Tāpēc, ka tā. Paprasi Kīranam.”

Meitene runāja tā, it kā viņi abi ar Kīranu būtu uz vienu roku -saprātīgi, bezkaislīgi cilvēki, kuri vēro idiotus, kas apdzīvo Lulas pasauli.

“Kādā ziņā viņš bija sūdabrālis?”

“Viņš cūcīgi izturējās pret Lulu.”

“Tas ir - kā?”

“Tirgoja tenkas,” Rošela atbildēja, paņemdama pēdējo kartupeļa salmiņu. "Reiz Lula visus pārbaudīja. Izstāstīja mums katram citādu tenku, lai redzētu, kura no tām pirmā nonāks avīzēs. Es vienīgā turēju mēli aiz zobiem, bet visi pārējie izmuldējās.”

“Kurus viņa pārbaudīja?”

“Siāru Porteri. To Daflldu. Un Gāju Sami,” meitene aplami izrunāja dizainera vārdu, "bet pēcāk nosprieda, ka viņš nav vainigs. Aizbildināja viņu. Bet viņš jau izmantoja Lulu tieši tāpat kā visi citi.”

“Kādā veidā?”

“Negribēja, lai Lula strādā pie citiem. Gribēja, lai strādā tikai viņa firmai un lai viņš pats dabū visu slavu.”

“Tātad pēc tam, kad Lula pārliecinājās, ka var tev uzticēties...”

“Jā, tad viņa nopirka man to mobilo.” Pauze. “Lai var sazvanīt mani, kad vajag.”

Rošela pēkšņi norāva vizuļaino rozā telefonu no galda un iegrūda dziļi pūkainā rozā kažociņa kabatā.

“Tagad tev droši vien jāmaksā par to pašai?” Straiks jautāja. Viņš jau gaidīja, ka meitene atcirtis: “Nav tava darīšana!” -taču viņa sacīja:

“Lulas ģimene vēl nemaz nav pamanījusi, ka turpina par to maksāt.”

Likās, šī doma sagādā viņai mirkli ļauna prieka.

“Un ari kažociņu tev nopirka Lula?”

“Nē!” Nu Rošela tiešām apskaitās. “To es nopirku pati, es tagad strādāju!”

“Tiešām? Un kur?”

“Kas tev daļas?”

“Es pieklājīgi interesējos.”

Plato muti skāra īss, vārs smaids, un meitene nomierinājās. "Pēcpusdienās uzkopju veikalu tajā pašā ielā, kur tagad dzīvoju.”

“Vai tu atkal dzīvo patversmē?”

«\T- »»

Ne.

Straiks juta, ka viņa tūdaļ noslēgsies sevi un liegsies runāt, ja viņš uzstās, tāpēc mainīja taktiku.

“Lulas nāve tev droši vien bija smags trieciens, vai ne?”

“Jā. Bija gan,” Rošela neapdomīgi atzinās, bet, apjēgusi savu vārdu nozīmi, steigšus atkāpās: “Es zināju, ka viņai ir depresija, bet kurš tad var paredzēt kaut ko tādu.”

“Tātad todien, kad tikāties, tev nešķita, ka viņa domā par pašnāvību?”

“Nezinu. Necik ilgi jau es viņu neredzēju.”

“Kur tu biji, kad uzzināji, ka viņa izdarījusi pašnāvību?” “Patversmē. Tur visi zināja, ka es pazīstu Lulu. Dženīna mani pamodināja un pateica.”

“Un tu uzreiz nospriedi, ka tā ir pašnāvība?”

“Jā. Un tagad es iešu. Man jāiet.”

Meitene bija stingri izlēmusi, un Straiks redzēja, ka nespēs viņu aizkavēt. Uzstīvējusi mugurā smieklīgo kažociņu, viņa uzmeta plecā somu.

“Pasveicini no manis Kiranu.”

“Labi, pasveicināšu.”

"Čau.”

Rošela savā zvalstlgajā gaitā izgāja no restorāna pat neatskatījusies.

Straiks vēroja, kā viņa, noliekusi galvu, saraukusi pieri, paiet garām logam, līdz nozūd skatienam. Lietus bija mitējies. Viņš izklaidīgi pievilka tuvāk Rošelas paplāti un apēda pāris pēdējās kartupeļu skaidiņas.

Tad viņš pietrūkās kājās tik strauji, ka meitene ar beisbola cepurīti galvā, tuvojusies, lai novāktu un noslaucītu galdu, atlēca soli atpakaļ un pārsteigumā klusi iekliedzās. Straiks metās ārā pa makdonalda durvīm un steidzās uz priekšu pa Grentlijroudu.

Rošela kopā ar citiem gājējiem stāvēja uz stūra, labi saredzama violetajā kažociņā, un gaidīja zaļo gaismu. Viņa strauji runāja, piespiedusi pie auss rozā telefonu. Straiks panāca viņu un iespraucās ļaužu bariņā, izmantodams savu masīvo augumu kā ieroci, un cilvēki pakāpās sānis, vairīdamies no viņa.

“...gribēja zināt, ar ko viņa tonakt norunājusi satikšanos... jā, un...”

Rošela pagrieza galvu, vērodama satiksmi, un sev aiz muguras ieraudzīja Straiku. Un acumirklī nospieda telefona taustiņu, pārtraukdama sarunu.

“Kas ir?” viņa agresīvi noprasīja.

“Kam tu tikko zvanīji?”

“Kas tev par daļu!” viņa nikni atcirta. Apkārtējie jau sāka viņus vērot. “Tu mani izseko, vai?”

“Jā,” Straiks atbildēja. “Tagad paklausies.”

Iedegās zaļā gaisma; viņi palika stāvam, kamēr pārējie grūstīdamies steidzās pāri ielai.

“Vai iedosi man sava mobilā numuru?”

Nepielūdzamais buļļa skatiens urbās viņā neizdibināms, neizteiksmīgs, glabādams savus noslēpumus.

"Priekš kam?”

“To vajag Kīranam,” Straiks meloja. “Pavisam aizmirsu. Tu viņa mašīnā esot atstājusi saulesbrilles.”

Diez vai meiteni tas pārliecināja, tomēr pēc mirkļa viņa nodiktēja numuru, ko viņš pierakstīja uz vienas no savām vizītkartēm.

“Nu tas tad ir viss?” viņa naidīgi noprasīja un devās pār ielu -tikai līdz gājēju saliņai, jo atkal iedegās sarkanā gaisma. Straiks kliboja viņai pa pēdām. Bija acīm redzams, ka viņa neatlaidīgās klātbūtnes dēļ Rošela dusmojas un nervozē.

“Kas irГ

“Man liekas, Rošela, tu man kaut ko noklusē.”

Meitene nikni raudzījās viņā.

“Paņem šo.” Straiks izvilka no mēteļa kabatas tīru vizītkarti. “Ja tev ienāks prātā kaut kas tāds, ko gribēsi man pastāstīt, tad piezvani, labi? Uz šo mobilā numuru.”

Viņa neatbildēja.

“Ja Lula ir noslepkavota," Straiks turpināja, kamēr garām šalca mašīnu straume un notekā pie viņu kājām vizuļoja lietus ūdens, "un tu kaut ko zini, tad slepkava var apdraudēt arī tevi.”

Atbildes vietā pavīdēja pašapmierināts un dzēlīgs smaidiņš. Rošela neticēja, ka viņai draud briesmas. Viņa domāja, ka ir pilnīgā drošībā.

Luksoforā jau bija parādījies zaļais vīriņš. Rošela sapurināja sausos, raupjos matus un devās pār ielu: prasta, drukna, neizskatīga, vienā rokā sažņaugusi savu mobilo, otrā - Straika vizītkarti. Straiks palika stāvam uz gājēju saliņas un noraudzījās viņai pakaļ, juzdamies bezspēcīgs un nelāga nemiera pilns. Varbūt Rošela tiešām nebija pārdevusi savu stāstu avīzēm, tomēr viņš nespēja noticēt, ka šo dizainera kažociņu, lai cik neglīts tas viņam likās, meitene ir nopirkusi par veikala apkopējas algu.

9

Totnemkortroudas un Čeringkrosroudas krustojums joprojām bija ista postaža ar platiem grāvjiem, kas sašķēlēja ielu, ar baltiem cietšķiedru plātņu tuneļiem un ar remontstrādniekiem aizsargķiverēs. Straiks ar cigareti zobos gāja pa šaurajām ejām starp metāla nožogojumiem, garām rūcošiem ekskavatoriem ar pilniem kausiem gruvešu, garām klaigājošiem strādniekiem un skaļām urbjmašīnām.

Viņš bija noguris un nomocījies; skaudri juta sāpes kājā, juta savu nemazgāto miesu un taukaino maltīti, kas gulēja kuņģi kā akmens. Viņš impulsīvi nolēma izmest likumu pa Satonrovu un, ticis prom no būvdarbu trokšņa un dārdoņas, piezvanīja Rošelai. Viņš sasniedza tikai balss pastu, tomēr tā bija Rošelas piesmakuši balss: tātad viņa nebija mānījusies, nosaukdama numuru. Straiks neatstāja ziņu, jo jau tāpat bija pateicis visu, kas sakāms, tomēr bažas nerimās. Viņš sāka nožēlot, ka nav slepus sekojis meičai, lai noskaidrotu, kur viņa dzīvo.

Atgriezies Čeringkrosroudā un pa krēslaino pagaidu pārejas tuneli klibodams uz biroju, viņš atcerējās, kā viņu šorīt bija pamodinājusi Robina: taktiski pieklauvējusi, sagatavojusi tasi tējas, rūpīgi izvairījusies pieminēt saliekamo gultu. Viņš nebūtu drīkstējis to pieļaut. Uz tuvām attiecībām veda ari citi

ceļi, ne tikai apbrīnas pilni skatieni uz sievietes figūru piegulošā kleitā. Straiks netaisījās paskaidrot, kāpēc nakšņo darbavietā; viņš necieta jautājumus par savu privāto dzīvi. Tomēr viņš bija pieļāvis tādu situāciju, kurā Robina jau sauca viņu par Kormo-ranu un aizrādīja, lai sapogā kreklu, kā nākas. Viņš nemūžam nebūtu drīkstējis aizgulēties.

Kāpdams augšup pa metāla kāpnēm garām “Kraudija grafikas” slēgtajām durvīm, Straiks apņēmās visu dienu izturēties pret Robinu ar mazliet vēsāku priekšnieka autoritāti - kā pretsvaru tam īsajam skatienam uz savu pliko, spalvaino vēderu.

Tiklīdz šis lēmums bija pieņemts, Straiks izdzirdēja, ka no viņa biroja skan spalgi smiekli un divas sieviešu balsis, kas runā viena caur otru.

Straiks sastinga panikā un klausījās. Viņš nebija atbildējis uz Šarlotes zvanu. Un tagad mēģināja saklausīt Šarlotes toni un intonāciju; tas tiešām izskatītos pēc viņas - ierasties pašai personiski, apburt pagaidu sekretāri ar savu šarmu, padarīt Straika sabiedroto par savu draudzeni, iedvest viņa darbiniecei savu patiesības versiju. Abas balsis atkal saplūda smieklu duetā, un Straiks vairs nespēja atšķirt vienu no otras.

“Čau, Stiķi!” izsaucās līksma balss, kad viņš atvēra stikla durvis.

Uz sagrabējušā dīvāna sēdēja viņa māsa Lūsija, abās rokās turēdama kafijas krūzīti, sev apkārt sakrāmējusi Marks and Spencer un John Lewis iepirkumu turzas.

Straiks uzelpoja, redzēdams, ka Šarlotes šeit nav, tomēr atvieglojumu tūdaļ nomainīja citas bailes, gan drusku mazākas nekā pirmītējās: par ko gan abas te runājušas un cik daudz katra tagad zina par viņa privāto dzīvi. Apskaudams Lūsiju, Straiks pamanīja, ka Robina atkal ir aizvērusi kabineta durvis, apslēpjot skatienam saliekamo gultu un mugursomu.

“Robina teica, ka tu esot devies izmeklēt kādu lietu.” Lūsija acīmredzot bija lieliskā garastāvokli - kā nereti, kad kaut kur devās vienatnē, Grega un dēlu neapgrūtināta.

“Jā, dažreiz mēs, detektīvi, tā darām,” Straiks atteica. “Biji iepirkties?”

“Jā, Šerlok, biju gan.”

“Varbūt aizejam kaut kur iedzert kafiju?”

“Man jau ir kafija, Stiķi.” Viņa pacēla gaisā krūzīti. “Šodien tu neesi pārāk vērīgs. Un vai tik tu drusku neklibo?”

"Neesmu pamanījis.”

“Vai pēdējā laikā esi bijis pie daktera Čakrabati?”

“Jā, pavisam nesen,” Straiks meloja.

“Ja neiebilstat, mister Straik,” ierunājās Robina, vilkdama mugurā trenci, "es iziešu pusdienās. Vēl neesmu paguvusi paēst.” Tikko pieņemtais lēmums izturēties pret Robinu ar autoritatīvu vēsumu tagad šķita ne vien lieks, bet arī cietsirdīgs. Robinai piemita vairāk takta nekā jebkurai citai sievietei, kuru Straiks pazinis.

“Jā, Robina, protams,” viņš atbildēja.

“Bija prieks ar jums iepazīties, Lūsij,” Robina teica, pamāja ar roku un nozuda aiz stikla durvīm.

"Man viņa tiešām patīk!” Lūsija dedzīgi sacīja, kamēr Robi-nas soļi pamazām noklusa kāpnēs. “Brīnišķīga meitene! Tev derētu pierunāt viņu, lai paliek šeit pastāvīgi.”

"Jā, viņa strādā labi,” Straiks atteica. “Par ko jūs abas tik traki smējāties?”

“Ak, tas viņas līgavainis - tas drusku atgādina Gregu. Robina teica, tu patlaban izmeklējot kādu svarīgu lietu. Nē, nē - viņa neizpauda nekādas detaļas! Tikai teica, ka runa esot par aizdomīgu pašnāvību. To droši vien nav pārāk patīkami izmeklēt.” Lūsija veltīja brālim zīmīgu skatienu, kuru viņš nolēma nesaprast.

“Nav jau pirmā reize. Pāris tādu lietu man bija arī armijas laikos.”

Taču viņš šaubījās, vai Lūsija klausās. Viņa bija dziļi ievilkusi elpu, un Straiks zināja, kas tagad sekos.

“Stiķi, vai jūs ar Šarloti esat izšķīrušies?”

Labāk tikt ar to gala uzreiz.

“Jā, esam gan.”

“Stiķir

"Viss kārtībā, Lūs. Es nepārdzīvoju.”

Taču Lūsijas labo garastāvokli bija noslīcinājis niknuma un vilšanās vilnis. Straiks, noguris un nomocījies, pacietīgi pārlaida māsas dusmu lēkmi: viņa no sākta gala esot to zinājusi, ko gan citu varot gaidīt no Šarlotes, suns spalvu met, bet tikumu ne, Šarlote esot aizvilinājusi Straiku projām no Treisijas un no pasakainās karjeras armijā, laupījusi viņam pēdējo pašapziņu, pierunājusi ievākties pie viņas tikai tādēļ, lai pēc tam izmestu laukā pa durvīm...

“Es pieliku tam punktu, Lūs,” Straiks ieteicās, “un mēs ar Treisiju jau bijām izšķīrušies, pirms...” - taču tikpat labi viņš būtu varējis pavēlēt lavai, lai tā plūst atpakaļ krāteri. Kāpēc viņš neesot apjēdzis, ka Šarlote nemūžam nemainīsies; ka atgriezusies pie viņa tikai tādēļ, lai izbaudītu dramatisko situāciju, kad viņš bijis ievainots un nopelnījis medaļu? Tā draņķe tēlojusi glābēju eņģeli, līdz viņai apnicis; viņa esot bīstama un ļauna; vairojusi savu pašvērtību, visu izpostīdama, un tīksminājusies par viņa sāpēm...

“Es pats viņu pametu, tā bija mana izvēle...”

“Kur tu tagad dzīvo? Kad tas notika? Tā nolādētā maita -nē, atvaino, Stiķi, es vairs neizlikšos - gadu gadiem ir tevi spīdzinājusi... ak Dievs, Stiķi, kāpēc tu neapprecēji Treisiju?”

“Lūs, izbeigsim šito, lūdzu.”

Straiks pabīdīja sānis dažus John Lewis maisiņus, pamanīdams, ka tie pilni ar Lūsijas dēliem domātām bikšelēm un zeķītēm, un smagi apsēdās uz dīvāna. Viņš apzinājās, ka izskatās galīgi nolaidies un noplucis. Lūsija acīmredzot bija tuvu asarām; viņas brīvdiena pilsētā bija sabojāta.

“Tu man droši vien neko nestāstīji tāpēc, ka nojauti, kāda būs mana reakcija?” viņa pēc brīža ierunājās, apspiezdama šņukstu.

“Tā varētu būt.”

“Nu labi, atvaino,” Lūsija nikni teica, acis mirdzēja asaras. "Bet tā maita, Stiķi! Ak Dievs, pasaki man, ka tu nekad neatgriezīsies pie viņas! Lūdzu, pasaki!”

“Es neatgriezīšos pie viņas.”

“Kur tu esi apmeties - pie Niķa un Ilsas?”

“Nē. Es īrēju istabu Hamersmitā.” (Tas bija pirmais, kas iešāvās viņam prātā un tagad asociējās ar bezpajumtnieku patversmi.) “Mēbelētu.”

“Ak, Stiķi... nāc dzīvot pie mums!”

Straika iztēlē pavīdēja zilos toņos ieturētā viesu istaba un Grega saspringtais smaids.

“Lūs, man ir labi tāpat. Es gribu tikai turpināt darbu un kādu laiciņu pabūt viens.”

Vajadzēja vēl pusstundu, lai Lūsija beidzot atvadītos. Viņa jutās vainīga par savu nesavaldību, atvainojās, pēc tam mēģināja taisnoties, kas noveda pie vēl viena nikna uzbrukuma Šarlotei. Kad Lūsija pēdīgi nolēma iet prom, Straiks palīdzēja nonest lejā iepirkumu maisiņus, veiksmīgi novērsdams māsas uzmanību no kartona kastēm, kas, pilnas ar viņa mantību, joprojām stāvēja kāpņu laukumiņā. Denmarkstritas galā viņš iesēdināja Lūsiju taksometrā.

Pa aizmugures logu uz viņu raudzījās māsas apaļā seja ar notecējušas skropstu tušas švīkām. Straiks piespieda sevi pasmaidīt un pamāt atvadas, iekams aizsmēķēja cigareti, prātodams par to, ka Lūsijas priekšstats par līdzjušanu pārspēj pat dažus pratināšanas paņēmienus, ko viņi savulaik izmantojuši Gvantanamo.

10

Robina bija pasākusi pirkt sendvičus ne vien sev, bet arī Straikam, ja sagadījās, ka pusdienlaikā viņš atradās birojā, un izdevumus kompensēja no sīknaudas kārbas.

Taču šodien Robina nesteidzās atpakaļ. Atšķirībā no Lūsi-jas viņa bija ievērojusi, cik nepatīkami pārsteigts bija Straiks, ieraudzīdams abas mundri tērzējam. Birojā viņš bija ienācis ar tikpat drūmu sejas izteiksmi kā Robinas pirmajā darba dienā.

Robina cerēja, ka nav pateikusi Lūsijai neko tādu, kas Straikam nebūtu pa prātam. Lūsija nebija gluži izprašņājusi, tomēr uz dažiem viņas jautājumiem grūti nācās atrast atbildi.

“Vai jūs jau esat iepazinusies ar Šarloti?”

Robina noprata, ka tā ir tā pati žilbinošā skaistule - bijusī sieva vai draudzene, kuras vētrainajai promiešanai viņa kļuvusi par liecinieci savā pirmajā rītā. Abas bija gandrīz saskrējušās, tomēr diez vai to varēja saukt par iepazīšanos, tāpēc viņa atbildēja: “Nē, neesmu vis.”

“Savādi.” Lūsija viltīgi pasmaidīja. “Es būtu domājusi, ka viņa noteikti vēlēsies jūs redzēt.”

Robina nez kāpēc nolēma atbildēt:

“Es te esmu tikai uz laiku.”

“Vienalga.” Likās, Lūsija ir sapratusi šo atbildi labāk nekā Robina pati.

Tikai tagad, izklaidīgi klīstot šurpu turpu starp čipsu plauktiem, Robina apjēdza, kas slēpies aiz Lūsijas vārdiem. Iespējams, Lūsija bija gribējusi viņai paglaimot; taču Robinai bija gaužām nepatīkama jau tikai doma vien, ka Straiks kaut kādā veidā varētu sākt viņai uzmākties.

(“Met, goda vārds, ja tu viņu redzētu... viņš ir milzonlgs, ar tādu seju kā piekautam bokserim. Viņš nu nemaz nav pievilcīgs, viņam noteikti ir jau pāri četrdesmit gadiem, un...” Robina bija prātojusi, kā vēl varētu nozākāt Straika ārieni, “...un uz galvas aug tādi kā kaunuma mati.”

Metjū beidzot bija samierinājies ar Robinas darbu Straika birojā tikai tagad, kad viņa bija piekritusi strādāt mediju konsultāciju firmā.)

Robina uz labu laimi paņēma divas pakas čipsu ar sāli un etiķi un devās uz kasi. Viņa vēl nebija pateikusi Straikam, ka pēc divarpus nedēļām ies prom.

Lūsija, beigusi runāt par Šarloti, tūdaļ bija sākusi izvaicāt Robinu par to, cik daudz darba īsti esot šajā mazajā, pieticīgajā birojā. Robina atbildēja, cik izvairīgi vien uzdrošinājās, nojauzdama: ja jau Lūsija nezina, cik skopa ir Straika rocība, tad Straiks nemaz negrib, lai viņa to zinātu. Cerēdama, ka viņš priecāsies, ja māsa domās, ka bizness veicas labi, Robina ieminējās, ka šefa jaunākais klients ir ļoti bagāts.

“Laulības šķiršanas lieta, vai ne?” Lūsija jautāja.

“Nē,” Robina atbildēja, “tā ir... saprotiet, esmu parakstījusies par informācijas neizpaušanu... ir jāveic papildu izmeklēšana par kādu pašnāvību.”

“Ak Dievs, Kormoranam tas nemaz nepatiks,” Lūsija noteica ar savādu pieskaņu balsi.

Robina samulsa.

"Vai tad viņš nav jums stāstījis? Daudzi to zina bez teikšanas. Mūsu māte bija slavena... grūpija, tā to sauc, vai ne?” Lūsijas smaids pēkšņi sastinga, tonis kļuva nervozs, kaut gan viņa pūlējās runāt vienaldzīgi un bezrūpīgi. “Tas izlasāms internētā. Mūsdienās tur ir viss, vai ne? Viņa nomira no pārdozēšanas, un tika apgalvots, ka tā bijusi pašnāvība, bet Stiķis vienmēr ir domājis, ka vainīgs ir viņas bijušais virs. Nekas netika pierādīts. Stiķis bija drausmīgi nikns. Nu, lai vai kā, tas viss bija ļoti nesmuki un briesmīgi. Varbūt tieši tāpēc tas klients ir izraudzījies Stiķi... cik saprotu, tā pašnāvība ari ir izdarīta pārdozējot?” Robina neatbildēja, taču tas nebija svarīgi: Lūsija turpināja, negaidīdama atbildi:

“Tieši tad Stiķis pameta universitāti un iestājās militārajā policijā. Ģimene jutās ļoti vīlusies. Viņam taču ir ļoti gaiša galva, neviens cits no mūsu ģimenes nav studējis Oksfordā; bet viņš vienkārši atmeta visam ar roku un aizgāja dienēt armijā. Un izrādījās, ka tur Stiķim patīk; viņam tiešām veicās labi. Godīgi sakot, man ir žēl, ka viņš aizgāja no armijas. Būtu varējis palikt, pat ja tā kāja... nu, jūs jau zināt...”

Robinai nenotrlsēja ne plakstiņš, viņa ne ar vaibstu neizrādīja, ka nav zinājusi neko.

Lūsija iedzēra tēju.

“Tātad jūs esat no Jorkšīras - un no kurienes tieši?”

Pēc tam saruna ritēja patīkami - līdz pat tam mirklim, kad ienāca Straiks un pieķēra abas smejamies pilnā kaklā, jo Robina patlaban aprakstīja, kā Metjū mēģinājis remontēt dzīvokli.

Ar sendvičiem un čipsiem ejot atpakaļ uz biroju, Robinai vēl vairāk nekā iepriekš bija Straika žēl. Viņa laulība - vai vismaz kopdzīve bez oficiālas laulības - bija izjukusi, viņš nakšņoja birojā, bija smagi ievainots karā, un nu piedevām atklājās, ka viņa māte mirusi šaubīgos un nožēlojamos apstākļos.

Robina nemēģināja sev iegalvot, ka šai līdzcietībai nepiejaucas arī ziņkārība. Viņa jau zināja, ka tuvākajā laikā noteikti lūkos sameklēt tīmeklī sīkākas ziņas par Lēdas Straikas nāvi. Tomēr reizē jutās vainīga, ka atkal nevilšus pamanījusi kādu Straika dzīves daļiņu, kas nav bijusi domāta viņas acīm - līdzīgi kā torīt viņas skatienam tika nejauši atsegta viņa villainā vēdera josliņa. Robina zināja, ka viņš ir lepns un pašpietiekams cilvēks; šis īpašības viņai patika, viņa tās apbrīnoja, pat ja šo īpašību izpausmes veidi - saliekamā gulta, mantu kastes kāpnēs, tukšie ātro nūdeļu iepakojumi atkritumu tvertnē - kalpoja par izsmiekla objektu tādiem kā Metjū, kurš uzskatīja, ka ikviens, kas dzīvo spiedīgos apstākļos, katrā ziņā ir bijis vai nu izlaidīgs izšķērdētājs, vai nekam nederīgs vārgulis.

Atgriezusies birojā, Robina juta, ka gaisotne ir tāda kā uzlādēta, un jautāja sev, vai tās nav tikai iedomas. Straiks sēdēja pie viņas datora un strauji klabināja taustiņus; pateicies par sendvičiem, viņš šoreiz nelika malā darbu uz minūtēm desmit, lai parunātos par Lendrijas lietu.

"Man vēl bridi vajag datoru; pasēdiet uz dīvāna, labi?” viņš jautāja, turpinādams drukāt.

Robina prātoja, vai Lūsija ir izstāstījusi Straikam, par ko abas pļāpājušas. Cerams, ne. Tad viņa noskaitās uz sevi par to, ka jūtas vainīga; galu galā nebija taču izdarījusi neko sliktu. Aizkaitinājums uz laiku apslāpēja kvēlo vēlēšanos uzzināt, vai Straiks ir atradis Rošelu Onifeidu.

"Ahā!” Straiks noteica.

Itāļu dizainera mājaslapā viņš bija uzgājis violetu sintētikas kažociņu, tādu pašu kā Rošelai Onifeidai. Šis modelis bija pārdošanā tikai kopš divām nedēļām un maksāja tūkstoš piecsimt mārciņu.

Robina gaidīja, ka Straiks paskaidros sava izsauciena iemeslu, taču viņš klusēja.

“Vai jūs viņu atradāt?” Robina iejautājās, kad Straiks beidzot novērsās no monitora, lai iztītu sendvičus.

Viņš pastāstīja par tikšanos ar Rošelu, taču balsi vairs nebija ne vēsts no šlrīta degsmes un pateicības, ar kādu viņš divas reizes bija nosaucis Robinu par ģēniju. Tāpēc tikpat vēss bija ari Robinas tonis, ziņojot par telefonisko meklējumu rezultātiem.

“Es piezvanīju uz Advokātu kolēģiju un apvaicājos par konferenci Oksfordā septītajā janvāri,” viņa teica. “Tonijs Lendrijs ir tajā piedalījies. Sameloju, ka esmu iepazinusies ar viņu konferencē un vēlāk pazaudējusi viņa vizītkarti.”

Neizskatījās, ka Straiku īpaši interesētu informācija, ko pats lūdzis sameklēt, un viņš arī neuzslavēja Robinu par iniciatīvu. Saruna apslka savstarpēja sapīkuma gaisotnē.

Smagā saruna ar Lūsiju bija laupījusi Straikam pēdējos spēkus; viņš gribēja palikt vienatnē. Piedevām uzmācās aizdomas, ka Lūsija varbūt ir pastāstījusi Robinai par Lēdu. Lūsija kaunējās par to, ka viņu mātei bijusi visai slikta slava gan dzīvē, gan pēc nāves, tomēr viņai reizēm uznāca arī tāds noskaņojums, kurā viņu pārņēma paradoksāla vēlme pārrunāt to visu, it sevišķi ar svešiem cilvēkiem. Varbūt tas bija sava veida drošības ventilis, jo Lūsija cītīgi slēpa šo pagātni no saviem priekšpilsētas kaimiņiem, vai varbūt šādi viņa mēģināja pārvietot karadarbību uz ienaidnieka teritoriju: ļoti bažīdamās par to, ka citi jau tāpat zina par viņu gana daudz, viņa centās apsteigt ļaužu alkatīgo ziņkārību, pirms tie paguva uzdot jautājumus. Taču Straiks it nemaz nevēlējās, lai Robina uzzina par viņa māti, par zaudēto kāju, par Šarloti un pārējiem sāpīgajiem tematiem, kurus uzstājīgi iztirzāja Lūsija, līdzko gadījās tuvumā.

Noguruma un sliktās omas dēļ Straiks netaisnīgi izgāza uz Robinu savu aizkaitinājumu pret visām pasaules sievietēm, kuras neparko nespēj likt vīrieti mierā. Viņš nosprieda, ka pēcpusdienā varbūt paņems savus pierakstus un dosies uz “Tot-nemu”, kur varēs netraucēti sēdēt un domāt un neviens viņu netirdīs, pieprasot paskaidrojumus.

Robina skaudri juta gaisotnes maiņu. Straiks klusēdams tiesāja nost savu sendviču. Pielāgojusies viņa noskaņojumam, Robina notrauca sev no drānām drupačas un lietišķā, bezpersoniskā toni informēja viņu par šlrīta ziņojumiem.

“Piezvanīja Džons Bristovs un pateica Marlēnas Higsones telefona numuru. Viņš ir ari sazinājies ar Giju Somē, kurš piekrīt tikties ar jums ceturtdienas rītā pulksten desmitos savā studijā Blanketstrltā, ja tas der. Tas ir Čizikā, pie Temzas, netālu no Kjū tilta.”

“Lieliski. Paldies.”

Šajā dienā viņi vairs nepārmija tikpat kā ne vārda. Straiks gandrīz visu pēcpusdienu pavadīja pabā un atgriezās tikai bez desmit piecos. Starp abiem joprojām valdīja neveiklība, un šī bija pirmā reize, kad Straiks nopriecājās, redzot Robinu aizejam.

Ceturtā daļa

Optimumque est, ut volgo dixere, aliena insania frui.

Vislabāk ir, kā tautā saka, gūt labumu no citu muļķības.

Pllnijs Vecākais, “Dabas vēsture”

1

Tajā dienā, kad bija jādodas uz Gija Somē studiju, Straiks labi agri apmeklēja Studentu centru, lai ieietu dušā, un ģērbās ar neparastu rūpību. Pētot dizainera mājaslapu, viņš bija uzzinājis, ka Somē iesaka iegādāties un valkāt tādus apģērba gabalus kā, piemēram, kovboju stila bikses no mākslīgi vēcinātas ādas, kaklasaites no metāla tikla un melnas galvasrotas, kas izskatījās tā, it kā būtu darinātas, nogriežot virspusi vecām katliņcepurēm. juzdams klusu izaicinājumu, Straiks saposās tradicionālajā, ērtajā tumšzilajā uzvalkā, kurā bija gājis ari uz Čipriani restorānu.

Meklējamā studija bija ierīkota pamestā noliktavā, kas bija būvēta deviņpadsmitajā gadsimtā un atradās Temzas ziemeļu krastā. Upe vizuļodama žilbināja Straikam acis, kamēr viņš centās atrast ieeju, uz kuru neveda nekādas norādes; ārpusē it nekas neliecināja par to, kādam nolūkam šī ēka tiek izmantota.

Pēdīgi viņš ieraudzīja gluži nemanāmu zvana pogu bez apzīmējuma, un durvis tika elektroniski atvērtas no iekšpuses. Plašajā, askētiskajā vestibilā bija dzestri, jo darbojās gaisa kondicionētājs. Atskanēja šķindoņa un klakšķoņa, un vestibilā iesoļoja meitene ar tomātsarkaniem matiem, no galvas līdz kājām

ģērbusies melnā un izgreznojusies ar daudzām sudraba rokassprādzēm.

“O,” viņa izdvesa, ieraudzījusi Straiku.

“Pulksten desmitos man ir tikšanās ar misteru Somē,” viņš paskaidroja. “Kormorans Straiks.”

“O,” viņa atkārtoja. “Labi.”

Un nozuda tāpat, kā atnākusi. Straiks izmantoja gaidīšanas laiku, lai piezvanītu uz Rošelas Onifeidas numuru, kā bija zvanījis desmit reižu dienā kopš abu satikšanās. Atbildes nebija.

Aizritēja vēl viena minūte, un pēkšņi pār vestibilu tuvojās mazs, melns, kaķisks vīriņš, kura soļu troksni apslāpēja gumijas zoles. Viņš gāja, pārspīlēti gorīdams gurnus, bet ķermeņa augšdaļa un rokas palika teju nekustīgas, pretsvaram mazliet šūpojās tikai pleci.

Gijs Somē bija gandrīz par galvas tiesu īsāks nekā Straiks, toties tauku slānis viņam bija vismaz simtreiz plānāks. Apspīlētā, melnā T krekla priekšu rotāja simti sīciņu sudraba kniedīšu, kas visas kopā veidoja šķietami trīsdimensionālu Elvisa sejas attēlu, it kā dizainera krūtis būtu Pin Art rotaļlieta. Optisko mānu vēl pastiprināja tas, ka zem piegulošās likras kustējās tvirti iezīmēti vēderpreses muskuļi. Šaurie, pelēkie džinsi bija ar tikko manāmu tumšu svītriņu, krosenes šķita darinātas no melna zamša un lakādas.

Somē seja dīvaini kontrastēja ar vingro, slaiko augumu, jo bija pilna ar pārspīlētiem apaļumiem: acis izvelbtas kā zivij, krietni atstatu viena no otras. Vaigi apaļi un spīdīgi kā āboli, pilnīgās lūpas veidoja platu ovālu; mazā galva bija gandrīz precīzi lodveidīga. Izskatījās, ka Giju Somē no mīksta melnkoka ir izgrebis meistars, kurš, savas pieredzes garlaikots, sācis sliekties uz grotesku.

Dizainers sniedza roku, nedaudz saliektu plaukstas locītavā.

“Jā, saskatu nelielu līdzību ar Džoniju,” viņš ierunājās, raudzīdamies augšup Straika sejā; balss bija klīrīga, ar vieglu kokneja pieskaņu. “Bet jūs esat daudz vīrišķīgāks"

Straiks sarokojās ar viņu. Somē pirksti bija pārsteidzoši spēcīgi. Vestibilā atkal iešķindēja sarkanmatainā meiča.

“Trūdij, es tagad stundu būšu aizņemts. Nekādu telefona zvanu,” Somē viņai teica. “Atnes mums tēju un cepumus, dārgumiņ.”

Viņš pagriezās kā baletdejotājs un pamāja ar roku, aicinādams Straiku sekot.

Pa balsināto gaiteni viņi gāja garām kādām atvērtām durvīm, pa tām caur zeltainu putekļu migliņu uz Straiku paskatījās pusmūža aziāte ar plakanu seju, kaisīdama vizuļus pār manekenu; telpa bija apgaismota tik spilgti kā operāciju zāle, pārblīvēta ar darba galdiem un auduma baķiem, sienas klāja skiču, fotogrāfiju un piezīmju kolāža. Tālāk gaitenī atvērās citas durvis, pa tām iznāca miniatūra blondīne, kuras ietērps atgādināja Straikam gigantisku, melnu cauruļveida bandāžu; šķērsodama gaiteni, viņa veltīja Straikam tieši tādu pašu saltu un tukšu skatienu kā pirmīt sarkanmate Trūdija. Straiks sajutās nenormāli milzīgs un matains - kā pinkains mamuts, kas mēģina optiski saplūst ar kapucīnpērtiķu bariņu.

Viņš sekoja naskajam dizaineram līdz gaiteņa galam un augšup pa vītņu kāpnēm, darinātām no tērauda un kaučuka, līdz abi nonāca plašā, baltā, taisnstūrainā biroja telpā. Labajā pusē pa logiem, kas sniedzās no gridas līdz griestiem, pavērās satriecošs skats uz Temzu un tās dienvidu krastu. Pie balsinātajām sienām blīvi rindojās fotogrāfijas. Straika uzmanību piesaistīja gigantiski palielināta, gandrīz četrus metrus augsta bilde - bēdīgi slavenie "Kritušie eņģeļi” pie sienas iepretim Somē rakstāmgaldam. Tomēr, paraudzījies ciešāk, viņš saprata, ka tā nav tā pati fotogrāfija, ko pazīst pasaule. Šajā versijā Lula smējās, atmetusi galvu, slaidais kakls līdzinājās vertikālai kolonnai uz garo, jautri sapurināto matu fona; viens krūtsgals bija atsegts. Siāra Portere lūkojās augšup uz Lulu, sejā grasījās atplaukt smaids, it kā viņa tikai nupat sāktu saprast joku; taču, tāpat kā slavenākajā versijā, skatītāja aci nekavējoties piesaistīja Lula.

Viņa bija attēlota arī citur - visur. Te, pa kreisi - kopā ar citu modeļu grupiņu, visas tērpušās plānās, varavīkšņainās kleitiņās; tālāk - profilā, ar lapiņu zeltu klātām lūpām un plakstiņiem. Vai Lula bija iestudējusi sejas izteiksmes, kas izskatījās visfotogēniskāk un tāpēc tik skaisti pauda emocijas? Vai varbūt viņa vienkārši bija kā caurspīdīga virsma, caur kuru dabiski staro jūtas?

“Piesēdiet kaut kur,” teica Somē, atkrizdams krēslā aiz tumš-koka un tērauda galda, nosēta ar skicēm; Straiks pievilka sev tuvāk krēslu, izlocītu no pleksistikla loksnes. Uz galda atradās arī T krekls ar princeses Diānas attēlu; Diāna bija stilizēta kā kliedzoši spilgta meksikāņu madonna, nobārstīta ar stikliņiem un pērlītēm un izgreznota ar koši sarkanu, liesmojošu spīdīga satina sirdi, uz kuras šķībi tupēja izšūts kronis.

“Patīk?” Somē jautāja, pamanījis, kurp viņš skatās.

“O jā,” Straiks meloja.

“Tas ir izpārdots gandrīz visur; pienāk bezgaumīgas vēstules no katoļiem; Džo Mankuram viens tāds bija mugurā Džūlza Holanda šovā. Tagad apsveru ziemas variantu ar garām piedurknēm un princi Viljamu kā Kristu. Nu vai Hariju - kā jums liekas - ar kalašņikovu, kas aizsedz diņķi?”

Straiks nenoteikti pasmaidīja. Somē sakrustoja kājas drusku teatrālāk, nekā būtu bijis nepieciešams, un negaidīti bramanīgi paziņoja:

“Ak tad Rēķinvedis domā, ka Dzeguze varētu būt noslepkavota? Es vienmēr saucu Lulu par Dzeguzi,” viņš gluži lieki piebilda.

“Jā. Taču Džons Bristovs ir advokāts.”

“Zinu, bet mēs ar Lulu vienmēr saucām viņu par Rēķinvedi. Nu - vismaz es, un Dzeguze dažreiz piebiedrojās, kad bija noskaitusies. Viņš mūždien bāza degunu Lulas peļņas procentos un pūlējās izspiest no visiem beidzamo centu. Jādomā, jums viņš maksā minimālo algu?”

“Vispār viņš man maksā dubultu likmi.”

“Ak šitā! Laikam tagad ir kļuvis dāsnāks, jo var spēlēties ar visu Lulas naudu.”

Somē sāka kodīt nagu, un Straiks atcerējās Klranu Kolovasu-Džounsu; dizainers un šoferis bija līdzīgi arī pēc miesasbūves -maza auguma, bet labi veidoti.

"Labi jau labi beigšu ķengāties.” Somē lika mieru nagam. "Džons Bristovs man nekad nav paticis. Viņš nemitīgi aizrādīja Dzeguzei par visu pēc kārtas. Kļūsti beidzot pieaugusi! Tu dzīvo izdomātā pasaulē! Vai esat dzirdējis, kā viņš apjūsmo savu mammīti? Vai esat redzējis viņa draudzeni? Pārbaidīties var.”

Vārdi plūda nervozā, žultainā straumē; dizainers ieturēja pauzi tikai tādēļ, lai atvērtu neredzamu atvilktni, no kuras izņēma mentola cigarešu paciņu. Straiks jau bija ievērojis, ka Somē nagi ir apgrauzti līdz ādai.

“Taisni tās ģimenītes dēļ viņai bija tik sačakarētas smadzenes. Es viņai teicu: “Sūti šos ratā, zaķīt, un ej tālāk!” Bet viņa neklausījās. Tāda nu Dzeguze bija - mūždien bārstīja pērles cūkām.”

Somē piedāvāja Straikam sniegbaltās cigaretes, taču detektīvs atteicās. Somē aizsmēķēja no gravētām Zippo šķiltavām un, aizknikšķinājis vāciņu ciet, turpināja:

“Žēl, ka es pats neiedomājos nolīgt privātdetektīvu. Pat neienāca prātā. Labi, ka to ir izdarījis kāds cits. Nespēju noticēt, ka Dzeguze izdarījusi pašnāvību. Mans psihoterapeits saka - tas esot noliegums. Terapija man ir divreiz nedēļā, kaut gan pilnīgi pa tukšo. Es rītu diazepamu veselām saujām kā lēdija Bristova, ja vien pēc tam spētu strādāt; tajā nedēļā pēc Dzeguzes nāves pamēģināju un jutos kā zombijs. Bet tas vismaz palīdzēja man pārciest viņas bēres.”

Šķinda un klaudzieni vītņu kāpnēs vēstīja par Trūdijas tuvošanos, un viņa, pakāpeniski iznirusi no grīdas, nolika uz galda melnu, lakotu paplāti ar divām tējas glāzēm krievu glāžturos no sudraba filigrāna. Glāzēs kūpēja bāli zaļš virums, kurā peldēja ļenganas lapiņas. Uz paplātes bija arī šķīvis ar cepumiem, plāniem kā dievmaizes; tie izskatījās kā cepti no oglēm. Straiks ar ilgošanos atcerējās gaļas sacepumu, kartupeļu biezeni un sarkankoka krāsas tēju “Feniksā”.

"Paldies, Trūdij. Un atnes man pelnutrauku, dārgumiņ.” Meitene vilcinājās, acīm redzami grasīdamās iebilst.

“Nes.r Somē uzšņāca. “Velns parāvis, es te esmu boss un nosvilināšu visu būdu, ja gribēšu! Izņem baterijas no tā stulbā dūmu detektora! Bet pelnutrauku atnes vispirms" Viņš pievērsās Straikam. “Pagājušā nedēļā iedarbojās signalizācija un lejas-stāvā ieslēdzās visi sprinkleri. Tāpēc tagad sponsori ir aizlieguši smēķēt iekštelpās. Bet viņi var iebāzt to aizliegumu sev pakaļā.” Dziļi ieelpojis dūmus, viņš izpūta tos caur nāsīm.

“Vai jautājumus jūs neuzdodat? Tikai sēžat ar draudīgu ģīmi, līdz cilvēks ņem un atzīstas pats?”

"Varu ari pajautāt,” Straiks piekrita, paņemdams bloknotu un pildspalvu. “Lulas bojāejas laikā jūs bijāt ārzemēs, vai ne?” “Biju nupat atgriezies, pirms pāris stundām.” Somē pirkstos īsi notrīcēja cigarete. "Atlidoju no Tokijas, astoņas dienas tikpat kā nebiju gulējis. Nolaidos Hitrovā ap pusvienpadsmitiem, laika joslu starpības dēļ galīgi apdullis. Es nevaru aizmigt lidmašīnā. Gribu būt nomodā, kad tā gāzīsies lejā.”

“Kā jūs tikāt mājās no lidostas?”

“Ar taksi. Elsa bija kaut ko saputrojusi ar mašīnas pasūtīšanu. Mani būtu vajadzējis sagaidīt šoferim.”

“Kas ir Elsa?”

“Skuķene, kuru es atlaidu par to saputrošanu. Tā tik man tobrīd trūka - nakts laikā meklēt taksometru!”

“Vai jūs dzīvojat viens?”

“Nē. Pusnaktī es jau biju gultā ar Viktoru un Rolfu. Ar saviem kaķiem,” viņš piebilda, īsi pavīpsnādams. “Iedzēru zolpidemu, pāris stundu nogulēju un pamodos piecos rītā. Neizkāpis no gultas, ieslēdzu Sky News, un tur kāds vecis drausmīgā aitādas cepurē stāvēja sniegā Lulas ielā un stāstīja, ka viņa esot mirusi. Tas pats bija rakstīts slīdošā teksta joslā.”

Somē dziļi ievilka dūmus, un tie pamazām plūda laukā pa muti kopā ar viņa nākamajiem vārdiem.

“Goda vārds, es gandrīz dabūju trieku. Nospriedu, ka joprojām esmu aizmidzis vai varbūt pamodies nepareizā dimensijā... Sāku visiem zvanīt... Siārai, Brionijai... visi telefoni bija aizņemti. Un es nemitīgi skatījos ekrānā, gaidīdams paziņojumu, ka notikusi kļūda un tā nav viņa. Lūdzu Dievu, lai tā ir tā klaidone Rošela.”

Viņš apklusa, it kā gaidītu kādu komentāru no Straika, kurš, joprojām rakstīdams piezīmes, pajautāja:

“Jūs pazīstat Rošelu, vai ne?”

“Jā. Dzeguze reiz bija atvedusi viņu uz šejieni. To alkatīgo maitu.”

"Kas liek jums tā teikt?”

“Viņa ienīda Dzeguzi. Apskauda taisni zvērīgi; es to redzēju, bet Dzeguze ne. Tā skuķe tikai gribēja iedzīvoties uz citu rēķina, un viņai bija nospļauties, vai Dzeguze dzīvo vai mirst. Un izrādījās, ka šai ir paveicies... Nūjā, un, jo ilgāk es skatījos ziņas, jo skaidrāk sapratu, ka nekādas kļūdas nav. Un vienkārši izjuku pa vīlēm.”

Sniegbaltā cigarete iedrebējās pirkstos.

"Tika ziņots, ka viena kaimiņiene dzirdējusi strīdu, tāpēc es, protams, nospriedu, ka vainīgs ir Dafīlds. Ka Dafīlds izgrūdis Lulu pa logu. Biju gatavs iet uz policiju un izstāstīt, kāds nelietis viņš ir; biju gatavs pie tiesas liecināt par tā maitas raksturu. Un, ja no manas cigaretes tagad nokritīs pelni,” viņš piebilda, nemainīdams toni, “es atlaidīšu to sīko padauzu.”

It kā Trūdija būtu dzirdējusi šos vārdus, kāpnēs atskanēja viņas soļi, un viņa atkal iznira telpā, aizelsusies un sažņaugusi rokās smagu stikla pelnutrauku.

“Nu paldies" Somē ar uzsvaru noteica, kad meiča nolika pelnutrauku uz rakstāmgalda un aizsteidzās lejup pa kāpnēm.

“Kāpēc jūs nospriedāt, ka vainīgais ir Dafīlds?" Straiks jautāja, tiklīdz jutās drošs, ka Trūdija viņus vairs nedzird.

“Kuru tad vēl Dzeguze būtu laidusi iekšā dzīvoklī divos naktī?”

“Cik labi jūs pazīstat Dafīldu?”

“Cik vien labi tādu sīku sūdabrāli var pazīt.” Some paņēma glāzi ar piparmētru tēju. “Kāpēc sievietes tā rīkojas? Un Dzeguze arī... viņa nebija muļķe, patiesībā viņa bija gudra, ka bail, -bet ko viņa saskatīja Evanā Dafīldā? Es jums pateikšu,” viņš sacīja, nenogaidīdams atbildi. “Viņa uzķērās uz visām šitām stulbībām: sāpināts dzejnieks, dvēseles mokas, ģēnijs cietējs, visi šitie mēsli un muldēšana. Sīkpirdis, kurš iedomājies, ka ir nez kāds Bairons.”

Somē ar sparu nolika glāzi, atbalstīja kreiso elkoni labajā plaukstā, lai nedrebētu roka, un turpināja drudžaini smēķēt.

“Neviens vīrietis neielaistos ar tādiem kā Dafīlds. Toties sievietes - kā uzmedotas. Kroplīgs mātes instinkts, ja gribat zināt manas domas.”

"Tātad jūs domājat, ka viņš bija spējīgs noslepkavot Lulu?”

“Protams,” Somē nicīgi atteica. “Protams, bija. Ikvienā no mums kaut kur slēpjas slepkavas instinkts - tad kāpēc lai Dafīlds būtu izņēmums? Mentalitāte viņam ir kā ļaunam pusaugu puišelim. Varu iztēloties, kā viņam uznāca kārtējā dusmu lēkme, kā viņš satrakojās un tad vienkārši...” Dizainers strauji izgrūda uz priekšu brīvo roku. “Reiz es redzēju, kā viņš kliedza uz Lulu. Pērn, ballītē pēc manas skates. Iespraucos abiem pa vidu un teicu šim, lai labāk klūp virsū man. Nu labi, varbūt es esmu no maigajiem,” Somē teica, un apaļajā sejā pavīdēja salta apņēmība, “bet tam stulbajam narkomānam stātos pretī katrā laikā. Pat bērēs viņš uzvedās kā idiots.”

“Tiešām?”

“Jā. Steberēja apkārt, salietojies līdz acīm. Nekādas cieņas, velns parāvis. Es pats biju sarijies trankvilizatorus, citādi būtu nolicis šo pie vietas. Vēl tēloja baigās bēdas, liekulīgais sūds.”

“Jūs ne mirkli neticējāt pašnāvības versijai?”

Somē dīvainās, izvelbtās acis urbtin ieurbās Straikā.

“Nē, ne mirkli. Dafīlds apgalvo, ka vilka maskā esot bijis pie sava dīlera. Kas tas, ellē, par alibi? Ceru, jūs viņu kārtīgi pārbaudīsiet. Ceru, ka jūs - atšķirībā no policijas - nav apžilbinājusi tā kretīna slava.”

Straiks atcerējās, ko par Dafīldu bija teicis Vordls.

“Man gan liekas, arī policiju tā nav apžilbinājusi.”

“Tādā gadījumā policistiem ir labāka gaume, nekā es būtu domājis,” Somē sacīja.

“Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka tā nebija slepkavība? Lulai taču bija psihiskas problēmas, vai ne?”

“Jā, bet mums ar Lulu bija vienošanās - kā Merilinai Monro ar Montgomeriju Kliftu. Mēs devām zvērestu: ja viens no mums sāks nopietni domāt par pašnāvību, tad tūliņ piezvanīs otram. Viņa būtu man piezvanījusi.”

"Kad jūs sarunājāties pēdējo reizi?”

“Viņa piezvanīja man trešdien, kad vēl biju Tokijā,” Somē atbildēja. “Dumiķe, viņa mūždien aizmirsa astoņu stundu laika starpību. Divos naktī manam mobilajam bija izslēgta skaņa, tāpēc nedzirdēju zvanu; bet viņa atstāja ziņu, un tur nebija ne zilbes par pašnāvību. Noklausieties šo.”

Dizainers atkal pasniedzās pie atvilktnes, nospieda dažus taustiņus un sniedza Straikam mobilo.

Un viņam pie pašas auss atskanēja Lulas Lendrijas balss, tuva un reāla, drusku piesmakuši, ar tīšu kokneja pieskaņu.

“Nu sveiks, čabulīt! Gribu tev kaut ko pastāstīt, nezinu, vai tev tas patiks, bet tas ir kaut kas baigi foršs, es priecājos tik traki, ka man vajag kādam pateikt, tāpēc piezvani, kad varēsi, dikti gaidīšu, buča, buča.”

Straiks atdeva viņam mobilo.

“Vai jūs piezvanījāt? Vai noskaidrojāt, kas tie par svarīgiem jaunumiem?”

“Nē.” Somē nodzēsa cigareti un tūdaļ paņēma nākamo. “Japāņi bija saplānojuši apspriedes gandrīz bez pauzēm. Ikreiz, kad taisījos viņai zvanīt, traucēja laika starpība. Turklāt...

patiesību sakot, man likās, ka es zinu, ko viņa pateiks, un tas man galīgi nepatika. Nospriedu, ka viņa ir stāvoklī.”

Somē vairākas reizes pamāja ar galvu, zobos iekodis cigareti, tad izņēma to, lai pateiktu:

“Jā, es tiešām nodomāju, ka viņa ir ņēmusi un palikusi stāvoklī.”

“No Dafīlda?”

“Tfu tu, cerēju, ka ne. Tobrīd nezināju, ka abi atkal sagājuši kopā. Ja es būtu tuvumā, viņa neuzdrīkstētos izlīgt ar to ķēmu; nē, redz, viņa nogaidīja, līdz es notīšos uz Japānu, šitā viltniece. Zināja, ka nevaru ciest Dafīldu, un manas domas viņai bija svarīgas. Mēs ar Dzeguzi bijām kā viena ģimene.”

“Kāpēc jūs nospriedāt, ka viņa varētu būt stāvoklī?”

“Pēc balss. Jūs pats dzirdējāt - viņa bija tādā sajūsmā... Man vienkārši bija nojauta. Jo tas būtu izskatījies pēc Dzeguzes, un viņa gaidītu, ka es priecāšos līdzi, un velns rāvis viņas karjeru, velns rāvis mani ar visiem maniem plāniem par to, ka viņa demonstrēs manu jauno aksesuāru kolekciju...”

“Vai tas bija tas līgums par pieciem miljoniem mārciņu, par ko man stāstīja Lulas brālis?”

"Jā, un varu derēt, ka Rēķinvedis piespieda viņu vilcināties un tiepties, cik vien iespējams,” Somē atkal uzliesmoja dusmās. “Dzeguze nemēdza kaulēties, lai izspiestu no manis beidzamo grasi. Viņa zināja, ka projekts ir fantastisks un pacels viņu pilnīgi jaunā līmenī, ja vien viņa piedalīsies. Ne jau nauda tur bija galvenais. Visiem viņa asociējās ar manu modes līniju; par zvaigzni viņa kļuva pēc Vogue fotosesijas, kurā demonstrēja vienu no mana dizaina kleitām. Dzeguze mīlēja manus tērpus, mīlēja mani, bet, kad cilvēks tiek līdz zināmam līmenim un visi viņam iestāsta, ka viņš ir pelnījis ko vairāk, viņš aizmirst, kurš palīdzējis tikt uz augšu - un pēkšņi runa ir vairs tikai par peļņu.”

“Jūs jau pats būsiet domājis, ka viņa ir pelnījusi ko vairāk, ja piedāvājāt līgumu par pieciem miljoniem mārciņu?”

“Jā, nu, varētu sacīt, ka būtībā es izstrādāju to jauno kolekciju tieši viņai - bet kādu fotosesiju es varu taisīt ar grūtnieci? Un es skaidri iztēlojos, kā Dzeguze nojūdzas galīgi, pasūta to visu ratā un neparko nepiekrīt atteikties no bērna. Tas bija viņas dabā: Dzeguze vienmēr meklēja kādu, ko mīlēt, meklēja sev tādu kā surogātģimeni. Tie Bristovi sačakarēja viņu līdz pēdējam. Adoptēja tikai kā rotaļlietu Ivetai, kura ir visbaigākā maita pasaulē.”

"Kādā ziņā?”

“Valdonīga. Ar slimīgu īpašnieces instinktu. Ne mirkli negribēja izlaist Dzeguzi no acīm, baidīdamās, ka viņa var nomirt tāpat kā tas bērns, kuram viņu nopirka par aizstājēju. Agrāk lēdija Bristova nāca uz visām modes skatēm, maisījās visiem pa kājām, līdz slimības dēļ vairs nevarēja. Un vēl jau bija tas onkulis, kurš skatījās uz Dzeguzi kā uz tukšu vietu, līdz viņa sāka pelnīt lielu naudu. Tad viņš sāka izturēties ar zināmu cieņu. O, Bristovi lieliski zina naudas vērtību!”

“Tā ģimene ir bagāta, vai ne?”

“Aleks Bristovs nemaz neatstāja tik daudz naudas, vērtējot relatīvi. Salīdzinot ar solīdu naudu. Ne tā kā jūsu vecais. Paklausieties,” Somē pēkšņi mainīja tematu, “kā tas nākas, ka Džonija Rokbija dēls strādā par privātu okšķeri?”

“Tas vienkārši ir viņa darbs,” Straiks atbildēja. “Turpiniet par Bristoviem.”

Somē nebūt neapvainojās, ka tiek izkomandēts; likās, tas viņam pat patīk - varbūt kā neparasta pieredze.

“Es tikai atceros Dzeguzes stāstīto, ka lielākā daļa no Aleka Bristova atstātā kapitāla esot ieguldīta viņa vecās kompānijas Albris akcijās, bet krīzes laikā Albris nogāja pa burbuli. Nebija vis nekāds Apple, saproties. Dzeguze nepilnu divdesmit gadu vecumā jau bija nopelnījusi vairāk par visiem Bristoviem kopā.” “Vai šī bilde,” Straiks norādīja uz milzīgajiem “Kritušajiem eņģeļiem” pie sienas sev aiz muguras, “arī bija paredzēta tai piecmiljonu kampaņai?”

“Jā,” Somē apstiprināja. “Viss sākās ar tām četrām somiņām. Bildē viņai rokās ir modelis “Kašila”; visām biju devis afrikāņu vārdus - Dzeguzes dēļ. Viņa bija kā uzburta uz Āfriku. Sadzina rokā to savu mauclgo bioloģisko māti, un tā viņai pateica, ka tēvs bijis afrikānis, tāpēc Dzeguze pilnīgi zaudēja galvu, taisījās braukt uz Āfriku studēt, strādāt labdarībā... tas jau nekas, ka vecā padauza droši vien bija pārgulējusi ar kādiem piecdesmit jamaikiešiem. Afrikānis, ko tu neteiksi!” Somē nikni nospieda izsmēķi stikla pelnutraukā. “Tā maita tikai pateica Dzeguzei to, ko Dzeguze gribēja dzirdēt.”

“Un jūs nolēmāt izmantot šo fotogrāfiju reklāmas kampaņā, kaut gan Lula ir...”

“Sasodīts, tas bija domāts kā cieņas apliecinājums'.” Somē paceltā balsi pārtrauca Straiku. “Viņa nekad nav izskatījusies skaistāka! ŠI bilde bija domāta kā veltījums viņai - mums abiem. Viņa bija mana mūza. Ja kaut kādi stulbeņi nespēj to saprast, lai iet ellē. Avīžnieki šajā valsti ir absolūti nekrietni. Un par visiem citiem spriež pēc sevis.”

"Dienā pirms nāves Lulai tikai piegādātas četras somiņas...” “Jā, tās bija manējās. Nosūtīju viņai pa vienai no katra modeļa,” Somē ar nākamo cigareti norādīja uz fotogrāfiju, “un ar to pašu kurjeru nosūtīju šo to arī Dlbijam Makam.”

“Vai viņš bija apmaksājis tos iepriekš, vai ari...”

“Dāvana par brīvu, sirsniņ,” Somē nodziedāja. “Laba biznesa vārdā. Tur bija pāris kapučjaku un daži aksesuāri. Slavenību atbalsts nekad nenāk par skādi.”

"Vai viņš kādreiz valkāja tās jakas?”

“Nezinu,” Somē atbildēja rāmākā toni. "Nākamajā dienā man jau bija pavisam citas problēmas.”

“Esmu redzējis YouTube interviju, kur viņam mugurā ir kapučjaka ar kniedēm - līdzīgi kā uz jūsu krekla.” Straiks norādīja uz Somē krūtīm. “Tikai ar dūres attēlu.”

“Jā, tā bija viena no manām jakām. Kāds droši vien būs tās viņam pārsūtījis. Uz vienas bija dūre, uz otras - pistole, abām uz muguras - viņa teksti.”

“Vai Lula jums teica, ka Dībijs Maks ievāksies lejasstāva dzīvoklī?”

“Teica gan. Dzeguze nebija nekādā lielajā sajūsmā. Un es viņai teicu, mazulīt, ja viņš būtu uzrakstījis trīs trekus par mani, es sagaidītu viņu pie durvīm plika’.’ Somē izpūta pa nāsīm divas garas dūmu strūklas un pašķielēja uz Straiku. “Man jau patīk tie lielie, rupjie. Bet Dzeguzei ne. Nu, un paskat, ar ko viņa sapinās. Es viņai teicu: paklausies, tu te visu laiku ņemies ar tām savām saknēm, nu tad sameklē sev vienu feinu melno un nomierinies! Dībijs būtu pilnīgi ideāls; tad kāpēc ne? Manā pagājušās sezonas skatē viņa gāja uz mēles, skanot Dībija “Sviestaģīmei”. “Ei, laidies lejā no mākoņiem, vai tu galīgi trula, pievaldi muti, spogulī ieskaties, neesi tu, neesi tu te nekāda Lula.” Dafīldam tas gabals riebās.”

Somē brīdi smēķēja klusēdams, skatīdamies uz sienu ar fotogrāfijām. Straiks iejautājās: “Kur jūs dzīvojat? Tepat netālu?” -kaut gan zināja atbildi.

“Nē, es dzīvoju Čārlzstrītā, Kensingtonā,” dizainers atbildēja. “Ievācos tur pērn. Jā, baigi tālu prom no Haknijas, bet palikt tur būtu bijis smieklīgi. Haknijā es esmu uzaudzis,” viņš paskaidroja, “un tur es biju vienkārši Kevins Ovuzu. Vārdu nomainīju, kad aizgāju no mājām. Tāpat kā jūs.”

“Es nekad neesmu bijis Rokbijs,” Straiks sacīja, pāršķirdams lapu bloknotā. “Mani vecāki nebija precējušies.”

“To mēs visi zinām, dārgumiņ.” Somē balsī atkal uzplaiksnīja dzēlīgums. “Pagājušā gadā ģērbu jūsu papucīti Rolling Stone fotosesijai. Apspīlēts uzvalks un iebuktēts katliņš. Vai jūs bieži tiekaties?”

"Nē," Straiks atteica.

“Nūjā, ar jums pie sāniem viņš izskatītos pēc veca kraķa, ne?” Somē ieķiķinājās. Padīdījās krēslā, aizsmēķēja nākamo cigareti, ieknieba to lūpās un piemigtām acīm skatījās uz Straiku caur mentola dūmu mākoņiem. "Bet kāpēc mēs runājam par mani? Vai ļaudis vienmēr sāk klāstīt jums visu savu dzīvi, tiklīdz atverat bloknotu?”

“Dažreiz.”

“Kāpēc jūs nedzerat tēju? Bet es jums nepārmetu. Nesaprotu, kāpēc dzeru to suslu. Manu veco ķertu trieka, ja viņš būtu palūdzis tasi tējas, bet dabūtu šito.”

“Vai jūsu vecāki joprojām dzīvo Haknijā?”

“Neesmu pārbaudījis,” Somē atteica. “Mēs neuzturam sakarus. Liekam cits citu mierā.”

“Kā jums šķiet, kāpēc Lula nomainīja uzvārdu?”

“Tāpēc, ka viņa ienīda savu sasodīto ģimeni tāpat kā es savējo. Negribēja, lai viņas vārds asociējas ar to.”

“Tad kāpēc viņa izraudzījās tēvoča Tonija uzvārdu?” “Tāpēc, ka viņš nav slavens. Un uzvārds skan labi. Ja viņa būtu Lula Bristova, Dlbijs taču nebūtu varējis uzrakstīt “L. L. lelle, esi mana”.”

“No Čārlzstrītas ir pavisam tuvu līdz Kentingerngārdensai, vai ne?

"Kādas divdesmit minūtes, ejot kājām. Kad Dzeguze sūdzējās, ka vecajās mājās vairs nevarot izturēt, aicināju viņu pārvākties pie manis, bet viņa negribēja un izraudzījās to savu pieczvaigžņu cietumu, lai tikai aizbēgtu no reportieriem. Avīžnieki viņu tur iedzina. Tā ir viņu vaina.”

Straiks atcerējās Dībija Maka vārdus: tie maucigie reportieri izgrūda viņu laukā pa to logu.

“Dzeguze aizveda mani apskatīt dzīvokli. Meifērā! Kur pilns ar bagātiem krieviem, arābiem un tādiem maitasgabaliem kā Fredijs Bestigi. Es viņai teicu, zaķīt, te tu nevari dzīvot: viss vienā marmorā, un marmors mūsu klimatā neizskatās šiki... sajūta tāda, it kā tu dzīvotu pats savās kapenēs."

Somē sastomījās, tad turpināja:

“Viņai jau pāris mēnešu maitāja nervus. Viens stalkers trijos nakti pašrocīgi meta vēstules viņas ārdurvju vēstuļspraugā, un viņa nemitīgi trūkās no miega, nograbot vēstuļspraugas klapei. Vēstulēs tas kretīns aprakstīja, ko taisās ar viņu izdarīt, un Dzeguze bija šausmīgi pārbijusies. Tad viņa pašķirās ar Dafīldu, un paparaci dienu un nakti dežurēja pie viņas mājas. Tad izrādījās, ka viņas telefonu noklausās. Un tad velns viņu dīdīja iet un sameklēt to savu paklīdeni māti. Tas vienkārši bija par daudz. Dzeguze gribēja tikt prom no tā visa, justies drošībā. Es taču teicu, lai viņa pārvācas pie manis, bet viņa ņēma un nopirka to nolādēto mauzoleju.

Nopirka tāpēc, ka tas atgādināja cietoksni ar diennakts apsardzi. Viņa domāja, ka tur būs drošībā un neviens netiks viņai klāt.

Taču Dzeguzei tur riebās no pirmās dienas. Kā jau biju paredzējis. Viņa bija norobežota no visa, kas viņai patika. Dzeguze dievināja košumu un kņadu. Viņai patika būt pilsētā, staigāt pa ielām, būt brīvai.

Viens no iemesliem, kuru dēļ policija neticēja slepkavības versijai, bija atvērtie logi. Dzeguze tos bija atvērusi pati: uz rokturiem bija vienīgi viņas pirkstu nospiedumi. Un es zinu, kāpēc viņa tos atvēra. Logus viņa vienmēr turēja vaļā - pat ja ārā bija ledains aukstums -, jo nespēja izturēt klusumu. Viņai patika dzirdēt Londonu.”

Somē balsī vairs nebija ne vēsts no viltus un ironijas. Viņš nokremšļojās un turpināja:

“Dzeguzei gribējās atjaunot saikni ar realitāti, paveikt kaut ko īstu; mēs daudz par to runājām. Tas bija mūsu lielais temats. Un tieši tas pamudināja viņu sapīties ar to draņķi Rošelu. Lai, tā teikt, atlīdzinātu par “Dieva žēlastību”. Dzeguze uzskatīja, ka pati atrastos tur, kur Rošela, ja nebūtu skaista. Ja Bristovi nebūtu savākuši viņu - par spēļmantiņu Ivetai.”

“Pastāstiet man par to stalkeru.”

“Kaut kāds plānprātiņš. Murgoja, ka ir precējies ar Lulu vai tamlīdzīgi. Tiesa aizliedza viņam tuvoties Dzeguzes mājai un nosūtīja piespiedu ārstēšanā uz psihiatrisko slimnīcu.”

“Varbūt zināt, kur viņš ir tagad?”

“Man liekas, viņu aizveda atpakaļ uz Liverpūli,” Somē atbildēja. “Policija to pārbaudīja un informēja mani, ka Lulas nāves naktī viņš atradies apsargātā slimnīcas palātā.”

“Vai jūs pazīstat Bestigi pāri?”

“Zinu tikai to, ko ir stāstījusi Lula: ka viņš ir glums tips, bet viņa - staigājoša vaska figūra. Man nemaz nevajag pazīt to dāmu, jo es pazīstu viņas tipu. Bagātas meitiņas, kuras notriec savu neglīteņu viru naudu. Tās nāk uz manām skatēm. Taisās man par draudzenēm. Nē, tad es labāk izvēlos godīgu ieleni.” “Nedēļu pirms Lulas nāves Fredijs Bestigi pavadīja nedēļas nogali tajā pašā lauku mājā, kur Lula.”

“Jā, esmu dzirdējis. Viņam stāvēja uz Lulu,” Somē nicīgi noteica. “Lula to zināja, viņas dzīvē tas nudien nebija nekas jauns. Taču viņa man teica, ka Bestigi neesot ticis tālāk par to, ka centies braukt liftā kopā ar viņu.”

“Pēc tās nedēļas nogales pie Dikija Kārberija jūs vairs netikāt runājis ar Lulu, vai tas tiesa?”

“Jā. Vai Bestigi tomēr ir kaut ko nodarījis? Jūs turat viņu aizdomās?” Somē izslējās krēslā un cieši skatījās uz Straiku. “Va vellos... Fredijs Bestigi? Nu maitasgabals viņš ir, to es zinu. Viena pazīstama meiča... draudzenes draudzene... viņa strādāja Bestigi producentu centrā, un šis bija mēģinājis viņu izvarot. Nē, es nepārspīlēju,” dizainers piebilda. “Burtiski. Izvarot. Pēc darba drusku iedzirdījis un nogāzis uz grīdas; kaut kāds asistents bija aizmirsis savu mobilo, atgriezies un uzskrējis šiem virsū. Bestigi atpirkās no abiem. Visi mudināja, lai meiča sniedz sūdzību tiesā, bet viņa paņēma naudu un aizbēga. Stāsta, ka savu otro sievu viņš saucis pie kārtības ar tik slimiem paņēmieniem, ka pēc laulības šķiršanas viņa dabūjusi trīs miljonus un vēl piedraudējusi šim, ka visu izstāstīs presei. Taču Dzeguze nemūžam nebūtu ielaidusi Frediju Bestigi savā dzīvoklī divos naktī. Kā jau teicu, viņa nebija muļķe.”

“Ko jūs zināt par Deriku Vilsonu?”

“Kas tas tāds?”

“Apsargs, kurš dežurēja Lulas nāves naktī.”

“Pirmā dzirdēšana.”

"Tāds būdīgs vīrs, runā ar Jamaikas akcentu.”

“Varbūt tas jūs pārsteigs, taču ne visi Londonas melnādainie pazīst cits citu.”

“Man interesē tikai, vai kādreiz esat pārmijis ar viņu kādu vārdu vai kaut ko dzirdējis no Lulas.”

“Nē, mēs ar Lulu runājām par interesantākām lietām nekā apsargi.”

“Vai tas pats attiecas ari uz Lulas šoferi Klranu Kolovasu-Džounsu?”

"O, es zinu, kas ir Kolovass-Džounss!” Somē pasmīnēja. “Šitais nostājās efektīgā pozā ikreiz, kad domāja, ka es skatos pa logu. Bet viņš ir pāris metru par īsu, lai varētu kļūt par modeli.”

“Vai Lula kaut ko stāstīja par viņu?”

“Nē, ko lai viņa stāstītu?” Somē nervozi attrauca. “Viņš bija šoferis, un viss.”

"Viņš man teica, ka abiem ar Lulu bijušas draudzīgas attiecības. Lula pat esot iedāvinājusi viņam jūsu dizaina žaketi. Deviņsimt mārciņu vērtībā.”

“Tad ta liela muiža,” Somē ar vieglu nicinājumu noteica. “Vispār manas cenas sākas no trim tūkstošiem. Uzcērtu savu logo uz treniņtērpiem, un tos izķer vienā mirklī. Būtu stulbi to neizmantot.”

“Jā, par to es gribēju pavaicāt,” Straiks sacīja. “Par jūsu kolekciju “gatavs valkāšanai” - vai tā to sauc?”

Somē izskatījās uzjautrināts.

“Tieši tā. Tie ir apģērbi, kas nav darināti pēc mēra, saprotat? Tos vienkārši nopērk veikalā.”

“Skaidrs. Vai šie apģērbi tiek tirgoti daudzās vietās?”

“Visur. Kad jūs pēdējo reizi esat iegriezies apģērbu veikalā?” Somē noprasīja, un izvelbto acu dzēlīgais skatiens pārslīdēja pār Straika tumšzilo žaketi. “Un kas jums vispār mugurā - tas pats uzvalks, ko nopirkāt pēc karadienesta?"

“Ko nozīmē “visur”?”

"Dārgos lielveikalos, butikos, onlainā,” Somē nobēra. “Un tad?”

“Vienam no diviem vīriešiem, kuri novērošanas kameras ierakstā redzami tajā nakti skrienam prom no Lulas mājas puses, mugurā ir jaka ar jūsu logotipu.”

Somē tikko manāmi noraustīja galvu; šī kustība pauda noliegumu un aizkaitinājumu.

“Gan viņam, gan miljonam citu.”

“Vai jūs neredzējāt...?”

“Es neesmu skatījies tos mēslus!” Somē nikni atcirta. “Visus tos... tos ziņojumus. Negribēju par to lasīt, negribēju par to domāt. Pateicu, lai šie nemēģina man neko rādīt,” viņš pamāja uz kāpņu un sava personāla pusi. “Zināju tikai to, ka Dzeguze ir mirusi un Dafīlds izturas tā, it kā viņam būtu, ko slēpt. Tas ir viss, ko zināju. Ar to pietika.”

“Labi. Turpinot par apģērbiem: pēdējā fotogrāfijā, kur Lula redzama, ieejot mājā, viņai mugurā bija kleita un mētelis...” “Jā, “Maribella” un “Feja”,” dizainers apliecināja. “Kleitas nosaukums bija “Maribella”..."

“Jā, skaidrs,” Straiks viņu pārtrauca. “Bet nāves brīdi viņa bija ģērbusies citādi.”

Somē izskatījās pārsteigts.

“Tiešām?”

“Jā. Policijas fotogrāfijās redzams, ka līķis...”

Taču Somē nevilšus pacēla roku kā aizstāvēdamies, piecēlās kājās un, smagi elpodams, piegāja pie sienas, kur no vairākām fotogrāfijām raudzījās Lula - smaidīga, sapņaina vai miera pilna. Kad dizainers atkal pagriezās ar seju pret Straiku, izvelbtās acis bija asaru pilnas.

“Velns parāvis,” viņš klusi sacīja. “Nerunājiet par viņu tā. Līķis. Velns parāvis. Jūs nudien esat viens aukstasinīgs maita. Nav brīnums, ka vecais Džonijs negrib jūs redzēt.”

“Negribēju jūs aizvainot,” Straiks rāmi teica. “Gribu tikai zināt, vai varat iedomāties kādu iemeslu, kura dēļ Lula pēc atgriešanās mājās būtu pārģērbusies. Nāves brīdi viņa bija vizuļainā topiņā un biksēs.”

“Pie velna, kā es varu zināt, kāpēc viņa pārģērbusies?" Somē nikni atcirta. “Varbūt viņai bija auksti. Varbūt viņa bija... Nē, tas ir smieklīgi! Kā es to varu zināt?”

“Es jau tikai jautāju,” Straiks teica. “Kaut kur lasīju, ka esat teicis reportieriem: Lula esot gājusi bojā, tērpusies vienā no jūsu kleitām.”

“Ne jau es, es to neesmu teicis! Kaut kāda bulvārpreses žurka piezvanīja uz biroju un gribēja zināt tās kleitas nosaukumu. Viena no šuvējām viņai to pateica un avīzē tika nodēvēta par manu “pārstāvi”. Tie maukas sagroza visu tā, it kā es būtu gribējis taisīt sev reklāmu! Ka velns viņus parautu!”

“Sakiet, vai jūs varētu palīdzēt man sazināties ar Siāru Porteri un Brioniju Redfordu?”

Somē apjuka.

“Ko? Jā...”

Taču nu viņš sāka raudāt pa īstam; nevis skaļi šņukstēdams un elsodams kā Bristovs, bet gan mēmi. Asaras ritēja pa gludajiem, tumšajiem vaigiem un pilēja uz T krekla. Viņš norīstījās, aizvēra acis, pagriezās ar muguru pret Straiku un drebēdams piespieda pieri pie sienas.

Straiks klusēdams gaidīja, līdz Somē vairākas reizes bija noslaucījis seju un atkal pievērsās viņam. Neteikdams ne vārda par šīm asarām, dizainers atgriezās pie krēsla, apsēdās un aizsmēķēja cigareti. Pēc diviem trim dziļiem dūmiem viņš ierunājās lietišķi un bez emocijām:

“Ja viņa pārģērbās, tātad kādu gaidīja. Dzeguze vienmēr ģērbās atbilstoši situācijai. Viņa noteikti būs kādu gaidījusi."

“Nu tā jau man likās,” sacīja Straiks. “Bet es necik daudz nesaprotu no sievietēm un viņu tērpiem.”

“Laikam gan,” Somē teica, vāri pavīdot dzēlīgajam smaidi-ņam. “Pēc lietpratēja jūs neizskatāties. Tātad gribat aprunāties ar Siāru un Brioniju?”

"Tas noderētu gan.”

“Trešdien abām pie manis būs fotosesija Ārlingtonpleisā numur viens, Islingtonā. Ja atbrauksiet tā ap pieciem, viņas būs brīvas un varēs ar jums tikties.”

“Tas ir ļoti laipni, paldies.”

“Nē, tas nav laipni,” Somē klusi sacīja. “Es tikai gribu zināt, kas ir noticis īstenībā. Kad jūs runāsiet ar Daflldu?”

“Tiklīdz sadzīšu viņu rokā.”

“Tas sīkais mēsls domā, ka ir ticis cauri sveikā. Lula noteikti pārģērbās tāpēc, ka gaidīja viņu, vai ne? Kaut gan abi bija saplūkušies, Lula zināja, ka viņš atskries pakaļ. Taču ar jums viņš nerunās.”

“Runās gan,” Straiks bezrūpīgi atsaucās, noglabāja bloknotu un ieskatījās pulksteni. "Esmu atņēmis jums daudz laika. Paldies vēlreiz.”

Kamēr Somē pavadīja Straiku lejup pa vītņu kāpnēm un pa balsināto gaiteni, viņa gaita pamazām atguva atsperīgumu. Kad abi atvadoties sarokojās dzestrajā, flīzētajā vestibilā, par viņa emocionālo pārdzīvojumu vairs neliecināja nekas.

“Drusku nometiet svaru,” viņš uz atvadām iedzēla Straikam, “un es nosūtīšu jums kaut ko XXL lielumā.”

Kad Straikam aiz muguras aizvērās vecās noliktavas durvis, viņš sadzirdēja, kā Somē uzsauc sarkanmatainajai sekretārei: "Es zinu, Trūdij, par ko tu domā! Tu iztēlojies, kā viņš rupji drāž tevi pakaļā, vai ne? Vai ne, zaķīt? Tāds liels un rupjš karavīrs’,’ -un kā Trūdija pārsteigumā iespiedzas smieklos.

2

Līdz šim vēl nebija piedzīvots, ka Šarlote akceptētu Straika klusēšanu. Vairs nepienāca ne zvani, ne īsziņas; viņa uzcītīgi izlikās, ka abu pēdējais, nešķīstais, vulkāniskais strīds ir mainījis viņu neatgriezeniski, noplēsis no viņas mīlestību kā mizu un attīrījis viņu no niknuma. Tomēr Straiks pazina Šarloti tik smalki kā bacili, kas mitinājies viņa asinīs piecpadsmit gadus; viņš zināja, ka Šarlotes vienīgā reakcija uz sāpēm ir - cirst vainīgajam pēc iespējas dziļāku brūci, lai ko tas maksātu pašai. Kas notiks, ja viņš atteiks viņai audienci un turpinās to atteikt? Tā bija vienīgā stratēģija, ko Straiks nekad nebija izmēģinājis, un vienīgā, kas viņam atlikusi.

Laiku pa laikam, kad Straika pretošanās spēja kļuva vāja (vēlu naktī, vienatnē uz saliekamās gultas), infekcija uzliesmoja no jauna: uzbruka nožēla un ilgas, un viņš redzēja Šarloti pavisam tuvu, skaistu, kailu; viņa dvesa mīlas vārdus vai klusi raudāja, teikdama, ka zina, cik samaitāta, slikta, neizturama ir, toties Straiks iemieso visu labāko un patiesāko viņas dzīvē. Tādos brīžos apjausma, ka vajadzētu tikai nospiest dažus taustiņus, lai varētu parunāt ar Šarloti, bija pārlieku trausla barjera, kas draudēja neizturēt kārdinājuma spēku, un dažreiz Straiks izrausās no guļammaisa, uz vienas kājas pa tumsu aizlēkāja

līdz Robinas pamestajam galdam, ieslēdza lampu un - nereti stundām ilgi - lasīja lietas materiālus. Pāris reižu viņš agrās rīta stundās piezvanīja uz Rošelas Onifeidas numuru, taču viņa neatbildēja.

Ceturtdienas rītā Straiks atgriezās stāvlaukumā pie Sv. Toma slimnīcas, apsēdās uz mūra nožogojuma un gaidīja trīs stundas, cerēdams, ka atkal ieraudzīs Rošelu, bet viņa neparādījās. Viņš palūdza, lai Robina piezvana uz slimnīcu, taču šoreiz tur liedzās sniegt jebkādus paskaidrojumus par Rošelas prombūtni un kur nu vēl izpaust viņas adresi.

Piektdienas rītā atgriezies no mazas ekskursijas uz Star-bucks, Straiks ieraudzīja priekšistabā Španneri, kurš sēdēja nevis uz dīvāna līdzās Robinas galdam, bet gan uz galda malas. Lūpās iespraudis neaizdegtu paštītu smēķi, viņš tā sēdēja, pieliecies Robinai tuvu klāt, un acīmredzot bija krietni asprātīgāks, nekā līdz šim šķitis Straikam, jo Robina smējās - tiesa gan, drusku negribīgi, kā likdama saprast, ka jautri jau viņai ir gan, tomēr ilgotais mērķis tiek droši aizsargāts.

"Labrīt, Španner,” Straiks sacīja, taču vieglais pārmetums, kas skanēja šajā sveicienā, nespēja iegrožot nedz datorspeciā-lista dedzīgo ķermeņa valodu, nedz plato smaidu.

“Sveiks, Fed! Atnesu tavu Dell”

“Lieliski. Dubulta latte bez kofeīna,” Straiks sacīja Robinai, nolikdams dzērienu viņas priekšā uz galda. “Uz firmas rēķina,” viņš piebilda, kad meitene pasniedzās pēc maciņa.

Robina aizkustinoši vairījās apmaksāt sīkus našķus no biroja kases. Apmeklētāja klātbūtnē viņa neiebilda, tikai pateicās un atkal pievērsās darbam, vispirms ar visu krēslu pagriezusies pret monitoru, ar muguru pret abiem vīriešiem.

Uzliesmoja sērkociņš, pārslēdzot Straika uzmanību no dubultā espreso uz ciemiņu.

"Španner, šajā birojā nesmēķē.”

"Ko? Tu pats tak kūpini kā skurstenis!”

“Bet ne telpās. Nāc man līdzi.”

Straiks ieveda Španneri savā kabinetā un cieši aizvēra durvis.

“Viņa ir saderināta,” viņš sacīja, apsēzdamies savā parastajā vietā.

“Tātad esmu velti pūlējies? Nu, tad neko. Aizliec par mani vārdiņu, ja tā saderināšanās izputēs; viņa ir tieši manā gaumē.” “Diez vai tu esi viņas gaumē.”

Španneris zinīgi pasmīnēja.

“Jau stāvi rindā, ko?”

“Nē,” Straiks attrauca. “Vienkārši zinu, ka viņas līgavainis ir finansists, kurš spēlē regbiju. Kārtīgs, vīrišķīgs jorkšlrietis.” Iztēlē Straiks bija izveidojis pārsteidzoši skaidru Metjū tēlu, kaut gan nekad nebija redzējis viņa fotogrāfiju.

“Nekad jau nevar zināt; varbūt viņai sagribēsies pārmesties uz kaut ko draiskāku,” Španneris noteica, nolika Lulas Lendri-jas klēpjdatoru uz galda un apsēdās Straikam pretim. Mugurā viņam bija padilis svīteris, basajās kājās - jēzenes; pagaidām šī bija vissiltākā diena gadā. “Kārtīgi izpētīju šito krāmu. Cik daudz tehnisku detaļu tu gribi?”

“Necik; bet man jāzina, ka tu spēsi to saprotami paskaidrot tiesā."

Španneris pirmo reizi izskatījās pa īstam ieintriģēts.

“Tu runā nopietni?”

“Ļoti. Vai tu spētu pierādīt apsūdzētā aizstāvim, ka esi sava amata meistars?”

“Pats par sevi saprotams.”

“Tad vienkārši izstāsti man pašu svarīgāko.”

Španneris mirkli vilcinājās, mēģinādams iztulkot Straika sejas izteiksmi, un pēdīgi sāka runāt:

“Parole ir “Agjemans”, iepriekšējā nomainīta piecas dienas pirms viņas nāves.”

“Nosauc pa burtiem.”

Španneris paklausīja un Straikam par pārsteigumu piebilda: “Tas ir uzvārds. Sastopams Ganā. Ir ielikta grāmatzīme AĀPI

mājaslapā - tas ir Austrumu un Āfrikas pētniecības institūts un tas uzvārds bija tur. Skaties.”

Špannerim runājot, viņa veiklie pirksti ņirbēja pa taustiņiem; viņš atvēra pieminēto mājaslapu, ko ietvēra koši zaļa josla, ar sadaļām par institūtu, jaunumiem, darbiniekiem, studentiem, bibliotēku un tā tālāk.

“Bet viņas nāves brīdi šī lapa izskatījās šādi.”

Atkal paklabinājis taustiņus, viņš atvēra gandrīz identisku lapu, un kursors, strauji šaudīdamies šurpu turpu, atrada tajā saiti uz nekrologu, veltītu kādam Dž. P. Agjemanam, emeritē-tam profesoram no Āfrikas politikas nodaļas.

“Viņa ir saglabājusi šo lapas versiju,” Španneris teica. “Un internēta vēsture rāda, ka savas dzīves pēdējā mēnesī viņa ama-zonā ir meklējusi šī profesora grāmatas. Ap to laiku ir aplūkojusi daudz grāmatu par Āfrikas vēsturi un politiku.”

“Vai ir kādi pierādījumi, ka viņa varētu būt pieteikusies tajā AĀPI?”

“Šeit ne.”

“Ir vēl kaut kas interesants?”

“Nu, otrs, ko pamanīju, ir tas, ka septiņpadsmitajā martā ir izdzēsts pamatīgs foto fails.”

“Kā tu to zini?”

“Ir tāds softs, ar kura palīdzību var atjaunot pat to, kas skaitās izdzēsts no cietā diska,” Španneris atbildēja. “Kā tad tev liekas, kādā veidā noķer pedofilus?”

“Un tu to failu atjaunoji?”

“Jā. Ielādēju šeit.” Viņš sniedza Straikam zibatmiņu. “Man likās, tu negribēsi, lai ielādēju to atpakaļ datorā.”

“Pareizi. Vai tās fotogrāfijas ir...”

“Nekā īpaša. Vienkārši izdzēstas. Kā jau teicu, parastais lietotājs nesajēdz, ka ir jāpastrādā krietni vairāk, nevis tikai jānospiež Delete, ja tiešām grib kaut ko noslēpt.” “Septiņpadsmitajā martā,” Straiks atkārtoja.

“Jā. Svētā Patrika dienā.”

“Desmit nedēļas pēc viņas nāves.”

“Varbūt tas izdarīts policijā,” Španneris ieminējās.

“Nē, policijā ne.”

Kad Španneris bija aizgājis, Straiks iesteidzās priekšistabā un apsēdās Robinas vietā, lai aplūkotu atjaunotās fotogrāfijas. Viņš paskaidroja, ko paveicis Španneris, un vēra vaļā zibatmiņas failu, visu laiku juzdams Robinas nepacietību.

Kad uz ekrāna uzplauka pirmā fotogrāfija, Robina īsu mirkli baidījās, ka tūdaļ ieraudzīs kaut ko šausmīgu: kaut kādus nozieguma vai perversijas pierādījumus. Par attēlu maskēšanu onlainā viņa bija dzirdējusi vienīgi sakarā ar cietsirdīgiem seksuāliem noziegumiem. Taču pēc dažām minūtēm Straiks skaļi izteica viņas pašas secinājumu:

“Parastas saviesību bildes.”

Viņš neizklausījās tik vīlies kā Robina, un viņa drusku nokaunējās: vai viņa tiešām bija gribējusi ieraudzīt kaut ko briesmīgu? Straiks pāršķirstīja bildes ar smejošu meiteņu pulciņiem, Lulas kolēģēm modelēm, gadījās arī pa kādai slavenībai. Bija vairākas fotogrāfijas, kurās Lula bija kopā ar Evanu Dafīldu; dažas no tām acīmredzot bija bildējis viens vai otrs no viņiem, turot kameru izstieptā rokā, un abi izskatījās salietojušies vai sadzērušies. Vairākas reizes parādījās Somē; līdzās viņam Lula izskatījās nopietnāka, atturīgāka. Daudzās fotogrāfijās Siāra Portere un Lula apkampās bāros, dejoja klubos vai smējās uz dīvāna kādu viesību drūzmā.

“Tā ir Rošela!” Straiks pēkšņi ierunājās, kādā grupas bildē rādīdams uz īgnu ģīmīti, knapi saskatāmu caur Siāras padusi. Šajā bildē bija iekļuvis arī Kīrans Kolovass-Džounss; viņš starodams stāvēja pēdējā rindā.

“Man ir lūgums,” Straiks sacīja, beidzis vētīt visas divsimt divpadsmit fotogrāfijas. “Izskatiet tās vēlreiz un mēģiniet identificēt vismaz slavenības, lai varam sākt meklēt, kuram ir bijis izdevīgi izdzēst bildes no viņas datora.”

“Bet te nav itin nekā inkriminējoša,” Robina iebilda.

“Jābūt,” Straiks atteica.

Atgriezies kabinetā, viņš piezvanīja Džonam Bristovam (apspriedē, traucēt nedrīkst; “Lūdzu, pasakiet, lai viņš piezvana man, cik drīz vien iespējams"), Ērikam Vordlam (balss pasts: “Man ir viens jautājums par Lulas Lendrijas datoru”) un Rošelai Onifeidai (uz labu laimi; ne atbildes, ne iespējas atstāt ziņu: “Balss pastā nepietiek vietas jauniem ziņojumiem”).

“Man joprojām neveicas ar misteru Bestigi,” Robina teica, kad Straiks iznāca no kabineta un ieraudzīja, ka viņa meklē informāciju par kādu nezināmu bruneti, kura pozē liedagā kopā ar Lulu. "Šorīt zvanīju atkal, bet viņš neatzvana. Esmu izmēģinājusi visu. Izlikusies par visvisādiem cilvēkiem, teikusi, ka tas ir steidzami... kas tur smieklīgs?”

“Es vienkārši brīnos, kāpēc neviens no tiem, pie kuriem jūs ejat uz pārrunām, vēl nav piedāvājis jums darbu,” Straiks atbildēja.

“Ak tas,” Robina sacīja un mazliet pietvīka. “Darbu man ir piedāvājuši. Visi. Es piekritu strādāt vienas firmas personāla lietvedībā.”

“Ā. Re, kā. Jūs nebijāt teikusi. Apsveicu.”

“Atvainojiet, man likās, es jums jau teicu,” Robina meloja. “Tātad... kad jūs aizejat?”

"Pēc divām nedēļām.”

“Ahā. Jādomā, Metjū priecājas?”

“Jā," Robina apstiprināja, drusku pārsteigta, “priecājas gan.” Gandrīz vai radās iespaids, ka Straiks zina, cik ļoti Metam nepatīk, ka Robina strādā šeit; taču tas nebija iespējams; Robina ne ar sīkāko mājienu nebija ļāvusi nojaust par domstarpībām mājās.

Iezvanījās telefons, un Robina atbildēja:

“Kormorana Straika birojs... Jā, kas lūdzu, runā? - Deriks Vilsons,” viņa sacīja, sniegdama klausuli Straikam.

“Sveiks, Derik.”

“Misters Bestigi ir aizbraucis uz pāris dienām,” atskanēja Vilsona balss. “Ja gribat atnākt un apskatīt māju...”

“Pēc pusstundas būšu klāt,” Straiks noteica.

Viņš pietrūkās kājās, meklēja pa kabatām maku un atslēgas un pēkšņi pamanīja, ka Robina izskatās tāda kā bēdīga, kaut gan turpina uzcītīgi pētīt fotogrāfijas, kurās nav nekā inkriminējoša. “Vai gribat nākt lidzi?”

“Jā!” viņa līksmi iesaucās, paķēra somiņu un izslēdza datoru.

3

Kentingerngārdensas 18. nama smagās, melnās durvis vērās uz marmora vestibilu. Tieši preti ieejai atradās glīts, iebūvēts sarkankoka galds apsardzei, no kura pa labi sākās kāpnes, kas tūdaļ pagriezās sānis un nozuda skatienam (marmora pakāpieni ar misiņa un koka margām), tālāk ieeja liftā ar pulētām, zeltainām durvīm un vēl vienas masīvas tumškoka durvis, ielaistas balti krāsotajā sienā. Stūrī starp tām un ārdurvīm atradās liels, balts dekoratīvs kubs ar kupliem tumšsārtu liliju pušķiem augstās, cilindriskās vāzēs; siltajā gaisā smagi tvanēja ziedu smarža. Pa kreisi bija spoguļu siena, kura šķietami divkāršoja vestibila platību un kurā atspoguļojās Straiks un Robina, lifta durvis un modīgās lustras kristāla kubiņi. Spoguļattēls izstiepa apsardzes galdu bezgalīgi garā pulēta koka strēlē.

Straiks atcerējās Vordla vārdus: “Dzīvokļi vienā marmorā un visādos... kā viena nolādēta pieczvaigžņu viesnīca!” Robina viņam blakus pūlējās slēpt savu pārsteigumu. Ak tad šādi dzīvo multimiljonāri! Robina ar Metjū dzīvoja Klepemā, dvīņu mājas pirmajā stāvā; viņu viesistaba bija tikpat liela kā apsardzes palīgtelpa, kuru Vilsons parādīja viņiem vispirms. Tur tikko pietika vietas galdam un diviem krēsliem; skapītī pie sienas karājās visas rezerves atslēgas, aiz durvīm atradās šaura tualetes kabīne.

Vilsons bija ģērbies melnā formastērpā, kas atgādināja konstebla ietērpu - ar misiņa pogām, melnu kaklasaiti un baltu kreklu.

“Monitori,” viņš norādīja Straikam, kad viņi bija izgājuši no palīgtelpas un apstājušies pie četriem maziem melnbaltiem ekrāniem, sarindotiem uz apsarga galda; citu acīm tos aizsedza virs galda ierīkotā lete. Viens ekrāns rādija attēlu no video-novērošanas kameras virs ieejas durvīm, ietverot arī nelielu ielas daļu; otrs rādīja pazemes garāžu, kur patlaban neredzēja nevienu cilvēku, un trešais - tikpat tukšo 18. nama pagalmu ar mauriņu, dažiem neparastiem augiem un augstu mūra žogu, pār kura augšmalu nesen bija lūrējis Straiks; ceturtais monitors rādīja lifta kabīni. Papildus monitoriem apsarga rīcībā bija divas pultis, ar ko tika vadīta nama signalizācija, kā arī baseina un garāžas durvis, un divi telefoni - pilsētas līnija un iekšējā līnija, savienota tikai ar trim dzīvokļiem.

“Tās,” Vilsons pamāja uz masīvajām koka durvīm, “ved uz trenažieru zāli, baseinu un garāžu,” - un pēc Straika lūguma pavadīja viņus uz turieni.

Trenažieru zāle bija maza, taču to, tāpat kā vestibilu, optiski palielināja spoguļsiena. Šeit bija viens logs, kas izgāja uz ielu, slīdošais skrejceļš, airēšanas trenažieris, steperi un hanteļu komplekts.

Otras sarkankoka durvis veda uz šaurām marmora kāpnēm, ko apgaismoja kubveida sienas lampas. Viņi nokāpa stāvu zemāk, kur vienkāršas, krāsotas durvis vērās uz pazemes garāžu. Vilsons atslēdza šīs durvis ar divām dažāda tipa atslēgām un nospieda gaismas slēdzi. Spilgti apgaismotā garāža bija gandrīz ielas garumā, pilna ar automašīnām, kuru kopvērtība mērāma miljonos mārciņu: Ferrari, Audi, Bentley, Jaguar un BMW. Galasienā ar kādu septiņu metru intervālu rindojās tādas pašas durvis kā tās, pa kurām viņi nulc bija ienākuši: ieejas katrā no Kentingerngārdensas namiem. Elektriski darbināmās garāžas durvis, ko Straiks un Robina agrāk bija pamanījuši no ārpuses, šaurajā Sērfsvejā, atradās pavisam tuvu 18. nama durvīm, un ap tām iezīmējās sudrabaina dienasgaismas josliņa.

Robina prātoja, ko gan domā abi klusējošie vīrieši viņai līdzās. Vai Vilsons bija pieradis pie nama iemītnieku neparastās dzīves, pie pazemes garāžām, baseiniem un Ferrari? Un vai Straiks (tāpat kā viņa) domāja, ka garā durvju rinda piedāvā tādus variantus, kuri viņai līdz šim nemaz nav ienākuši prātā: slepenus ceļus, kas savieno kaimiņu mājas, iespēju paslēpties un aizbēgt tik daudzos virzienos, cik namu ir ielā? Taču tad Robina pamanīja daudzos melnos novērošanas kameru snuķus, kas vienmērīgos atstatumos vīdēja pustumsā pie griestiem un pārraidīja attēlu uz neskaitāmiem monitoriem. Vai tiešām tajā naktī neviens nebija pārbaudījis ierakstus?

“Labi,” noteica Straiks; Vilsons aizveda viņus atpakaļ uz marmora kāpnēm un aizslēdza garāžas durvis.

Viņi kāpa lejā pa vēl vienu īsu kāpņu posmu, kur arvien stiprāk oda pēc hlora. Lejā Vilsons atslēdza durvis, pa kurām pretī plūda silta, mitra, ar ķimikālijām piesātināta gaisa vilnis.

“Šīs ir tās durvis, kas tonakt nebija aizslēgtas?” Straiks jautāja Vilsonam, kurš pamāja ar galvu un iededza spilgtu apgaismojumu.

Viņi stāvēja pie platas marmora apmales, kas ietvēra peldbaseinu, pārsegtu ar biezu plastikāta pārklāju. Pretējā siena arī šeit bija no spoguļstikla; Robina ieraudzīja, cik neiederīgi viņi savos apģērbos izskatās pie mugurējās sienas, kas līdz pašiem griestiem apgleznota ar tropiskiem augiem un tauriņiem. Baseins bija apmēram piecpadsmit metrus garš un beidzās pie sešstūraina džakuzi, aiz kura atradās trīs pārģērbšanās kabīnes ar slēdzamām durvīm.

“Novērošanas kameru te nav?” Straiks jautāja, skatīdamies apkārt, un Vilsons papurināja galvu.

Robina juta, ka skaustu un paduses sāk kņudināt sviedri. Baseina telpā bija smacīgi, un viņa uzelpoja, pa priekšu abiem vīriešiem steigdamās augšup pa kāpnēm uz vestibilu, kur gaiss bija patīkami vēss. Tur tikmēr bija parādījusies miniatūra jauna blondīne sārtā uzsvārcī, džinsos un T kreklā; rokā viņa turēja plastmasas spaini, pilnu ar uzkopšanas piederumiem.

“Derik,” ieraudzījusi apsargu, viņa ar stipru akcentu ierunājās, “man vaik atslēgu priekš divi.”

“Tā ir Leščinska,” Vilsons paskaidroja. “Apkopēja.”

Meitene veltīja Robinai un Straikam īsu, jauku smaidu. Vilsons aizgāja aiz sarkankoka galda, iedeva viņai atslēgas, un Leščinska devās augšup pa kāpnēm; šūpojās spainis, un kārdinoši kustējās džinsu apkļautais tvirtais dibentiņš. Straiks negribīgi novērsa no tā skatienu, sajutis, ka uz viņu šķielē Robina.

Abi sekoja Vilsonam augšup uz 1. dzīvokli, kur viņš atvēra durvis ar universālo atslēgu. Straiks ievēroja, ka durvīs iemontēta vecmodīga actiņa.

“Mistera Bestigi dzīvoklis,” Vilsons paziņoja un, ievadījis koda ciparus pultī pa labi no durvīm, atvienoja signalizāciju. “To Leščinska šorīt jau ir uzkopusi.”

Straiks juta mēbeļu politūras smārdu un redzēja putekļsūcēja atstātās švīkas uz baltā paklāja hallē, kur pie sienām bija misiņa lampas un no kurienes tālāk veda piecas sniegbaltas durvis. Perpendikulāri neuzkrītošajai signalizācijas pultij, piestiprinātai pie labās sienas, atradās glezna, kurā virs zilas sādžas lidinājās aizsapņojušās kazas un zemnieki. Zem Šagāla uz melna lakota galda stāvēja slaikas vāzes ar orhidejām.

“Kur ir Bestigi?” Straiks jautāja.

“Losandželosā,” Vilsons atbildēja. “Atgriezīsies pēc divām dienām."

Gaismas pielietajai viesistabai bija trīs augsti logi, katrs ar šauru akmens balkoniņu; sienas bija blāvi zilas, bet gandrīz viss pārējais - balts. Spodrs, elegants, ar skaistām proporcijām. Arī šajā istabā atradās viena vienīga satriecoša glezna, drūma un sirreāla: ar šķēpu bruņojies vīrietis melnā putna maskā, zem rokas ar pelēku sievietes torsu bez galvas.

Tātad tieši šajā istabā Tenzija Bestigi, kā pati stāstīja, bija dzirdējusi skaļo strīdu divus stāvus augstāk. Straiks piegāja pie augstajiem logiem un ievēroja modernos aizbīdņus, biezās rūtis un pilnīgo skaņas necaurlaidību: no ielas nedzirdēja ne troksnīti, lai gan viņa auss bija tikai pāris centimetru atstatumā no aukstā stikla. Balkons aiz loga bija šaurs, pilns ar podos iedēstītiem dekoratīviem krūmiem, apcirptiem smailu konusu formā.

Straiks devās uz guļamistabu. Robina palika viesistabā un lēnām griezās apkārt uz vietas, aplūkodama Venēcijas stikla lustru, paklāju gaiši zilos un sārtos toņos, milzīgo plazmas televizoru, moderno ēdamgaldu no stikla un dzelzs, pieskaņotus dzelzs krēslus ar zīda polsterējumu, mazos sudraba mākslas priekšmetus uz stikla galdiņiem un balta marmora kamīna dzegas. Ar nelielām skumjām viņa iedomājās par IKEA dīvānu, ar kuru līdz šim bija ļoti lepojusies, taču tad atcerējās saliekamo gultu Straika kabinetā un nokaunējās. Notvērusi Vilsona skatienu, viņa ierunājās, neapzināti atbalsodama Ērika Vordla vārdus:

“Šī ir cita pasaule, vai ne?”

“Jā,” viņš atteica. “Bērnus te nemaz nedrīkstētu laist iekšā.”

“Jā,” Robina piekrita, lai gan vēl nebija uzlūkojusi dzīvokli no šāda aspekta.

No guļamistabas sparīgi iznāca viņas šefs, acīm redzami iegrimis kaut kādos prātojumos, un nozuda hallē.

Patlaban Straiks pierādīja sev, ka loģiskais ceļš no Bestigi guļamistabas uz vannas istabu ved pār halli, pilnībā apejot viesistabu. Turklāt viņš uzskatīja, ka vienīgā vieta, no kuras Tenzija būtu varējusi redzēt Lulas Lendrijas liktenīgo kritienu - un apjēgt, ko redz, - ir viesistaba. Lai gan Ēriks Vordls apgalvoja pretējo, no vannas istabas pavērās gaužām ierobežots skats uz logu, kuram garām bija kritusi Lendrija; ar to nekādā ziņā nepietika, lai nakts laikā skaidri redzētu, ka tur krīt cilvēks, un kur nu vēl identificētu viņu.

Straiks atgriezās guļamistabā. Bestigi tagad bija vienīgais dzīvokļa iemītnieks un, spriežot pēc tablešu, glāžu un grāmatu jūkļa uz naktsgaldiņa, mēdza gulēt tajā gultas pusē, kas atradās tuvāk durvīm un hallei. Straiks prātoja, vai tāpat bijis ari toreiz, kad Bestigi vēl dzīvojis kopā ar sievu.

Spoguļstikla durvis no guļamistabas veda lielā garderobes istabā. Tā bija pilna ar itāļu uzvalkiem un Turnbull & Asser krekliem. Divu seklu atvilktņu nodalījumos glabājās vienīgi zelta un platīna apročpogas. Aiz kurpju plauktiem, nomaskēts ar noņemamu paneli, atradās seifs.

"Tā, viss nu būtu apskatīts,” Straiks teica Vilsonam, piebiedrojies abiem viesistabā.

Vilsons ieslēdza signalizāciju, un viņi atstāja dzīvokli.

"Jūs zināt visu dzīvokļu kodus?”

“Jā,” Vilsons apstiprināja. “Tie man jāzina - ja nu iedarbojas signalizācija.”

Viņi kāpa augšā uz trešo stāvu. Kāpnes tik blivi vijās ap lifta šahtu, ka veidoja vairākus aklus stūrus. 2. dzīvokļa durvis atšķīrās no 1. dzīvokļa durvīm tikai ar to, ka stāvēja pusvirus. Iekšā dūca Leščinskas putekļsūcējs.

“Tagad mums te dzīvo misters un misis Kolčaki,” Vilsons paskaidroja. "Ukraiņi.”

Halle bija uz mata tāda pati kā 1. dzīvokli, ar daudzām līdzīgām detaļām, ieskaitot signalizācijas pulti pie sienas perpendikulāri ārdurvīm, taču grīda bija flīzēta, nevis klāta ar tepiķi. Pretī ieejai atradās nevis glezna, bet gan liels spogulis apzeltītā ietvarā, un abpus tam uz diviem trausliem koka galdiņiem stāvēja greznas Tiffany lampas.

“Vai Bestigi rozes bija novietotas uz kaut kā tamlīdzīga?” Straiks jautāja.

"Uz viena taisni šitāda, jā,” Vilsons apstiprināja. “Tas tagad ir aiznests atpakaļ uz salonu.”

“Un jūs bijāt nolicis galdiņu šeit, halles vidū, ar rožu vāzi virsu?

“Jā. Bestigi gribēja, lai Maks tās ierauga uzreiz, bet te pietiek vietas, lai apietu galdiņam apkārt, jūs jau redzat pats. Nebija nekādas vajadzības apgāzt vāzi. Bet tas policists jau vēl bija pavisam jauniņs,” Vilsons iecietīgi piezīmēja.

“Kur ir tās trauksmes pogas, par kurām man stāstījāt?” Straiks jautāja.

"Nāciet.” Vilsons no halles ieveda viņu guļamistabā. “Viena ir te pie gultas, otra - viesistabā.”

“Vai tādas ir visos dzīvokļos?”

“Jā.”

Guļamistabu, viesistabas, virtuves un vannas istabas plānojums šeit sakrita ar 1. dzīvokļa plānojumu. Vienāda bija ari apdare - pat spoguļdurvis garderobes istabai, kurā Straiks iegāja apskatīties. Kamēr viņš virināja skapjus un aplūkoja tūkstošiem mārciņu vērto kleitu un kažoku kolekciju, no guļamistabas ienāca Leščinska, nesdama divas kaklasaites, siksnu un vairākas kleitas polietilēna pārvalkos, nesen piegādātas no ķīmiskās tīrītavas.

"Sveiki,” Straiks sacīja.

"Hallo,” viņa atsaucās, piegāja pie skapja durvīm viņam aiz muguras un izvilka ārā kaklasaišu turētāju. “Atvainojiet, lūdzu.”

Straiks pakāpās sānis. Apkopēja bija maza auguma un ļoti glīta, ar ņipri meitenīgu, diezgan plakanu sejiņu, uzrautu degunu un slāviska griezuma acīm. Kamēr viņa akurāti paka-rināja kaklasaites, Straiks viņu vēroja.

“Es esmu detektīvs,” viņš teica. Tad atcerējās Vordla teikto, ka meitene “angliski runā draņķīgi”.

“Tā kā policists,” viņš piebilda.

“Ā. Policija.”

“Jūs bijāt šeit tajā dienā, kad gāja bojā Lula Lendrija, vai ne?”

Vajadzēja vēl pāris mēģinājumu, lai viņa saprastu jautājumu. Taču sapratusi, ko no viņas grib, neliedzās atbildēt, ja vien runājot drīkstēja turpināt darbu un karināt skapī drēbes.

“Es papriekš tīru trepes,” viņa teica. “Miz Lendrija dikti stipri runā ar savu brāli; viņš kliedz, ka viņa dod draugam par daudz naudas, un viņa slikti saka pretī. Es tīru numur divi, tukšs. Jau tīrs. Ātri.”

“Vai Deriks un apsardzes firmas tehniķis bija dzīvoklī, kad jūs to tīrījāt?”

"Deriks un...?”

“Remontētājs? Meistars, kurš remontē signalizāciju?”

“Jā, meistars un Deriks, jā.”

Straiks dzirdēja, ka Robina un Vilsons sarunājas, palikuši priekšnamā.

“Vai jūs ieslēdzat signalizāciju, kad esat beigusi tīrīt dzīvokli?”

“Signalizāciju? Jā,” apkopēja atbildēja. “Viens deviņi seši seši, kā durvīm, Deriks man saka.”

“Viņš pateica jums numuru, pirms aizgāja prom kopā ar meistaru?”

Atkal vajadzēja pāris mēģinājumu, lai viņa saprastu, un sapratusi viņa kļuva drusku nepacietīga:

“Jā, es jau saku. Viens deviņi seši seši.”

“Tātad jūs ieslēdzāt signalizāciju, kad bijāt beigusi šeit uzkopt?”

“Signalizāciju, jā.”

“Un tas meistars, kā viņš izskatījās?”

“Meistars? Izskatās?” Meitene piemīlīgi sarauca deguntiņu un paraustīja plecus. “Es neredz seju. Bet zils - viss zils...” viņa piebilda un plašā žestā novilka lejup gar savu augumu to roku, kurā neturēja polietilēnā iesaiņotās kleitas.

“Kombinezons?” Straiks ieminējās, bet sastapa pilnīgu neizpratni. "Nu labi. Kuru dzīvokli jūs uzkopāt pēc tam?”

“Numur viens,” Leščinska atbildēja, atsākusi karināt drēbes, un staigāja viņam garām, meklējot vajadzīgo pakaramo. “Tīru lielos logus. Miz Bestigi runā pa telefonu. Dusmīgi. Saka, negrib melot vairs.”

“Vairs negrib melot^7.” Straiks atkārtoja.

Leščinska pamāja ar galvu, pastiepusies pirkstgalos, lai paka-rinātu garu vakarkleitu.

“Jūs dzirdējāt, kā viņa pa telefonu teica,” Straiks atkārtoja, cik skaidri vien spēdams, “ka vairs negrib melot?”

Leščinska pamāja vēlreiz, seja bija neizteiksmīga un nevainīga.

"Tad viņa redz mani un kliedz - ej prom, ej prom!” liesam?

Leščinska pamāja un tik karināja drēbes.

“Kur bija misters Bestigi?”

Te ne.

“Vai jūs zināt, ar ko viņa runāja? Pa telefonu?”

“Nē.” Taču tad meiča mazliet viltīgi piebilda: “Sieviete.”

"Ar sievieti? Kā jūs to zināt?”

“Kliedz, kliedz pa telefonu. Es dzirdu, ka sieviete.”

“Viņas strīdējās? Skandāls? Kliedz viena uz otru? Skaļi, jā?”

Straiks juta, ka pats sāk runāt tajā absurdajā, pārmērīgi gausajā valodā, kādu lieto angļi, sastapušies ar valodas nepratēju. Leščinska atkal pamāja, vērdama vaļā atvilktnes un meklēdama vietu siksnai - pēdējam priekšmetam, ko vēl turēja rokā. Beidzot saritinājusi un nolikusi siksnu, viņa izslējās un devās uz guļamistabu. Straiks sekoja.

Kamēr apkopēja saklāja gultu un sakārtoja naktsgaldiņus, viņš noskaidroja, ka Lulas Lendrijas dzīvokli viņa bija uzkopusi kā pēdējo tajā liktenīgajā dienā, pēc tam kad Lula bija aizbraukusi apciemot māti. Leščinska nebija pamanījusi neko neparastu, arī ne zilu vēstuļpapīru - ne aprakstītu, ne tīru. Gija Somē sūtītās somiņas Lulai un dāvanas Dībijam Makam tika piegādātas apsargam tad, kad apkopēja jau bija beigusi darbu, un viņa vēl tikai uznesa dizainera veltes augšā uz Lulas un Maka dzīvokļiem.

"Kad jūs nolikāt tur mantas, jūs atkal ieslēdzāt signalizāciju?”

"Es ieslēdzu, jā.”

“Lulas dzīvoklī?”

“Jā.”

“Un viens deviņi seši seši otrajā dzīvoklī?”

“Jā.”

“Vai atceraties, ko jūs aiznesāt uz Dībija Maka dzīvokli?”

Dažus priekšmetus viņa parādīja ar zīmēm, tomēr kopumā spēja paskaidrot, ka atceras divas jakas, siksnu, cepuri, cimdus un (viņa paņirbināja pirkstus pie plaukstas locītavas) aproč-pogas.

Salikusi šis mantas vajējos plauktos garderobes istabā, lai Maks tās pamanītu, viņa bija ieslēgusi signalizāciju un devusies mājās.

Straiks sirsnīgi pateicās un vēl mirkli pakavējās, lai vēlreiz apbrīnotu džinsos iespīlēto pēcpusi, kamēr viņa sakārtoja gultas pārklāju. Pēc tam viņš piebiedrojās Robinai un Vilsonam hallē.

Kāpjot augšup uz ceturto stāvu, Straiks pārbaudīja Leščins-kas teikto, atstāstīdams to Vilsonam, un apsargs apstiprināja, ka ir lūdzis, lai tehniķis iestāda kodu 1966 - tādu pašu kā nama ārdurvīm.

“Izvēlējos vienkāršu kodu, lai Leščinskai būtu viegli atcerēties. Maks pēc tam būtu varējis nomainīt to uz citu, kāds pašam patīk.”

“Vai atceraties, kā izskatījās tas tehniķis? Jūs teicāt, ka viņš bijis gados jauns.”

“Pavisam zaļš. Mati līdz šejienei.”

Vilsons norādīja uz savu kakla bedrīti.

“Baltais?"

“Jā, baltais. Izskatījās, ka viņš vēl pat neskujas.”

Viņi apstājās pie 3. dzīvokļa, kur bija dzīvojusi Lula Len-drija. Robina viegli notrīsēja - aiz bailēm, aiz satraukuma -, kad Vilsons slēdza vaļā trešās gludi krāsotās, baltās ārdurvis ar lodes lieluma actiņu.

Augšstāva dzīvoklis plānojuma ziņā atšķīrās no abiem pārējiem: tas bija mazāks, bet gaišāks. Sienas nesen bija pārkrāsotas krēmlgos un brūnos toņos. Gijs Somē bija teicis Straikam, ka iepriekšējā iemītniece ir dievinājusi košumu, bet tagad dzīvoklis bija tik bezpersonisks kā numurs jebkurā dārgā viesnīcā. Straiks klusēdams iegāja viesistabā.

Paklājs šeit bija nevis biezs un vilnains kā Bestigi dzīvoklī, bet gan darināts no rupjas smilškrāsas džutas. Straiks pabružāja to ar papēdi; nepalika nekādu pēdu.

“Vai Lulas dzīves laikā grīdai bija šis pats segums?” viņš jautāja Vilsonam.

“Jā. Viņa pati to izraudzījās. Tas ir tikpat kā jauns, tāpēc netika nomainīts.”

Tur, kur lejasstāvu dzīvokļos bija trīs augsti logi ar atsevišķiem balkoniņiem, penthausa dzīvoklī bija vienas stikla divviru durvis, kas vērās uz vienu plašu balkonu. Straiks atslēdza un atvēra šīs durvis un izgāja ārā. Robinu uztrauca šis skats; uzmetusi īsu mirkli Vilsona bezkaislīgajai sejai, viņa pagriezās un sāka aplūkot dīvāna spilventiņus un melnbaltās gravīras, pūlēdamās nedomāt par to, kas šeit noticis pirms trim mēnešiem.

Straiks raudzījās lejup uz ielu, un Robina, iespējams, justos pārsteigta, ja zinātu, ka viņa domas nebūt nav tik saltas un bezjūtīgas, kā viņai šķiet.

Straiks iztēlojās kādu, kurš ir pilnīgi zaudējis savaldīšanos; kādu, kurš klūp virsū Lendrijai, kas stāv trausla un skaista, steigšus pārģērbusies citā tērpā par godu ļoti gaidītam viesim. Slepkava, neprātīgs aiz niknuma, pa pusei izrauj, pa pusei izgrūž Lulu uz balkona un visbeidzot ar ārkārtīgi motivēta maniaka zvērīgo spēku nomet viņu lejā. Tās sekundes, kuru laikā viņa krita pretī asfaltam, mānīgi klātam ar pūkainu sniega segu, droši vien bija šķitušas kā mūžība. Viņa bija drudžaini vicinājusi rokas, mēģinādama kaut kur pieķerties nežēlīgajā, tukšajā gaisā, un tad, nepaguvusi neko labot, paskaidrot vai novēlēt, nepaguvusi atvainoties, palikusi bez tiesībām uz tām nenovērtējamām iespējām, kādas drīkst izmantot tie, kuriem aizlaikus pateikts par drīzo aiziešanu, viņa bija triekusies pret asfaltu.

Mirušie var runāt vienīgi caur palicēju mutēm un caur zīmēm, ko atstājuši izkaisītas aiz sevis. Aiz vārdiem, ko Lula bija rakstījusi draugiem, Straiks juta viņu kā dzīvu sievieti; bija dzirdējis viņas balsi telefonā sev pie auss; taču tagad, raudzīdamies lejup uz pēdējo, ko Lula redzējusi savā mūžā, Straiks jutās viņai savādi tuvs. No nesakarīgu detaļu jūkļa pamazām kristalizējās patiesība. Viņam trūka tikai pierādījumu.

Iezvanījās Straika mobilais. Displejā ieraudzījis Džona Bris-tova vārdu un numuru, viņš atbildēja.

“Sveiki, Džon, paldies, ka atzvanāt.”

“Nav par ko. Vai ir kādi jaunumi?” advokāts jautāja. “Varbūt. Iedevu ekspertam papētīt Lulas datoru, un viņš atklāja, ka pēc Lulas nāves no tā ir izdzēsta mape ar fotogrāfijām. Vai jums par to kaut kas ir zināms?”

Atbildes vietā sekoja pilnīgs klusums. Tikai klusi fona trokšņi liecināja, ka sakari nav pārtrūkuši pavisam.

Beidzot advokāts gluži pārvērstā balsī jautāja:

“Tās ir izdzēstas pēc Lulas nāves?”

“Tā saka eksperts.”

Straiks vēroja, kā lejā pa ielu lēni brauc automašīna un apstājas pusceļā. No tās izkāpa kažokādās ietinusies sieviete.

“Es... atvainojiet.” Bristovs izklausījās dziļi satricināts. “Es vienkārši... vienkārši esmu šokēts. Varbūt tā mape izdzēsta policijā?”

“Kad viņi atdeva jums datoru?”

“Nu... kaut kad februāri, man liekas, februāra sākumā.” “Mape ir izdzēsta septiņpadsmitajā martā.”

“Bet... bet tas nevar būt! Neviens nezināja paroli!” “Acīmredzot kāds zināja gan. Jūs taču sacījāt, ka izmeklētājs ir to pateicis jūsu mātei.”

“Māte nekādā gadījumā nebūtu...”

"Es jau nesaku, ka to izdarījusi viņa. Vai pastāv iespēja, ka viņa būtu varējusi atstāt datoru atvērtu un ieslēgtu? Vai varbūt pateikusi paroli vēl kādam?”

Straiks nosprieda, ka Bristovs atrodas savā birojā. Fonā apslāpēti skanēja balsis, kaut kur tālumā iesmējās sieviete.

“Manuprāt, tas ir iespējams,” Bristovs gausi sacīja. “Bet kurš būtu varējis izdzēst fotogrāfijas? Ja nu vienīgi... ak Dievs, bet tas ir drausmīgi...”

“Kas?”

"Vai jums nešķiet, ka fotogrāfijas ir varējusi piesavināties kāda no slimokopējām? Lai pārdotu tās avīzēm? Cik briesmīga doma... slimokopēja...”

“Eksperts var konstatēt tikai to, ka bildes ir izdzēstas; nav pierādījumu, ka tās būtu nokopētas un nozagtas. Taču, kā jūs pats sakāt, - viss ir iespējams.”

“Bet kurš gan cits... Saprotams, man ir nepatīkami turēt aizdomās slimokopēju, bet kurš cits tas var būt? Kopš mums atdeva datoru, tas atradās pie manas mātes.”

“Džon, vai jūs zināt pilnīgi visus, kas apmeklējuši jūsu māti pēdējo triju mēnešu laikā?”

“Domāju gan. Tas ir... protams, nevaru būt absolūti drošs...” “Mjā. Tur jau tā nelaime.”

“Bet kādēļ - kādēļ lai kāds tā rīkotos?”

“Dažus iemeslus es varu iedomāties. Džon, būtu ļoti lietderīgi, ja jūs varētu apjautāties par to savai mātei. Vai marta vidū viņa kādreiz ir ieslēgusi datoru. Vai kāds no viņas ciemiņiem ir paudis par to interesi.”

“Es... es pamēģināšu.” Bristovs izklausījās ārkārtīgi sanervozējies, gandrīz tuvu asarām. “Tagad viņa ir ļoti, ļoti vāja.” “Jūtu jums līdzi,” Straiks pieklājīgi atsaucās. “Drīzumā sazināšos ar jums. Visu labu!”

Viņš atgriezās no balkona, aizvēra durvis un uzrunāja Vil-sonu:

“Derik, vai jūs varētu man parādīt, kā pārmeklējāt šo dzīvokli? Kādā secībā jūs tonakt aplūkojāt telpas?”

Mirkli padomājis, Vilsons atbildēja:

“Vispirms es ienācu šeit. Paskatījos apkārt, ieraudzīju, ka balkona durvis ir vaļā. Es tām nepieskāros. Tad,” viņš ar mājienu aicināja Straiku sekot, “ieskatījos šeit...”

Robina, iedama abiem pa pēdām, uztvēra tikko manāmu pārmaiņu Straika toni, kad viņš runāja ar apsargu. Viņš uzdeva vienkāršus, trāpīgus jautājumus, koncentrējoties uz to, ko Vil-sons katrā soli ir jutis, redzējis, dzirdējis, kam ir pieskāries, apstaigājot dzīvokli.

Straika vadībā sāka mainīties Vilsona ķermeņa valoda. Viņš attēloja, kā ir pieturējies pie durvju stenderēm, ieliekdamies iekšā istabās un pārlaizdams tām ātru skatienu. Nonācis vienīgajā guļamistabā un reaģēdams uz Straika nedalīto uzmanību, viņš palēninātā tempā nometās ceļos un parādīja, kā ielūkojies pagultē, un, Straika mudināts, atcerējās, ka pie gultas mētājusies saņurcīta kleita; nopietns un koncentrējies, aizveda viņus uz vannas istabu un parādīja, kā pagriezies un pārbaudījis, vai neviens nestāv aizdurvē, iekams steidzies atpakaļ pie ārdurvīm (to viņš attēloja, sparīgi vēzēdams saliektas rokas).

"Un tad,” Straiks teica, atvērdams ārdurvis un pamādams, lai Vilsons iziet pa tām, “jūs izgājāt ārā...”

"Es izgāju ārā,” apsargs apstiprināja dobjā basā, “un nospiedu lifta pogu.”

Viņš tēloja, ka nospiež pogu un pat piepalīdz lifta durvīm atvērties, lai drīzāk redzētu, kas ir aiz tām.

“Tur nebija nekā - tāpēc es skrēju lejā pa kāpnēm.”

“Ko jūs dzirdējāt?” Straiks jautāja, sekodams viņam; ne viens, ne otrs nepievērsa nekādu uzmanību Robinai, kura aizvēra aiz sevis dzīvokļa durvis.

“Ļoti tālu... kliedza abi Bestigi... un es nogriezos ap šo stūri,

»

un...

Vilsons apstājās uz kāpnēm kā zemē iemiets. Apstājās ari Straiks, kurš šķita paredzējis kaut ko tamlīdzīgu; Robina uzskrēja viņam virsū un apjukusi sāka atvainoties, bet Straiks apklusināja viņu, paceldams roku, it kā Vilsons atrastos transā (nodomāja Robina).

“Un es paslīdēju,” Vilsons teica, izklausīdamies šokēts. “Man bija pavisam aizmirsies. Es paslīdēju. Te. Nokritu uz pakaļas. Te bija ūdens. Te. Piles. Te.”

Viņš rādija uz pakāpieniem.

“Ūdens piles,” atkārtoja Straiks.

“Jā.”

“Nevis sniegs.”

“Nē.”

“Un ne slapji pēdu nospiedumi.”

“Piles. Lielas piles. Te. Man paslīdēja kāja, un es pakritu. Un pietrūkos, un skrēju tālāk.”

“Vai jūs pateicāt policijai par tām ūdens pilēm?”

“Nē. Man aizmirsās. Tikai tagad atcerējos. Man aizmirsās.” Beidzot bija noskaidrojies kaut kas tāds, kas visu laiku nebija licis Straikam mieru. Viņš gari, apmierināti nopūtās un pasmaidīja. Abi pārējie neizpratnē skatījās uz viņu.

4

Tikko bija sākusies nedēļas nogale, silta un tukša. Straiks atkal sēdēja pie sava atvērtā loga, smēķēja un vēroja pircēju barus, kas klimta pa ielu. Viņam uz ceļgala bija atvērts piezīmju bloknots, uz galda - lietas materiāli; viņš pierakstīja punktus, kuri vēl jānoskaidro, un vētīja savāktās informācijas lērumu.

Bridi viņš pētīja fotogrāfiju, kurā bija redzama 18. nama fasāde rītā pēc Lulas nāves. Pastāvēja sīka, taču Straikam svarīga atšķirība starp fasādes izskatu toreiz un tagad. Laiku pa laikam viņš piegāja pie datora: vispirms, lai sameklētu Dībija Maka aģentu, bet pēc tam, lai paskatītos, kā kotējas firmas Albris akcijas. Bloknotā bija uzšķirta lappuse, nosēta ar saīsinātiem teikumiem un jautājumiem viņa blīvajā, stūrainajā rokrakstā. Kad iezvanījās mobilais, Straiks pacēla to pie auss, nepārbaudījis zvanītāja vārdu.

“Ā, mister Straik!” atskanēja Pltera Gilespija balss. "Cik laipni, ka atsaucaties!”

"O, sveiki, Piter,” Straiks sacīja. “Viņš tagad liek jums strādāt ari nedēļas nogalēs?"

“Dažiem no mums neatliek nekas cits kā vien strādāt nedēļas nogalēs. Darbdienās jūs neesat atbildējis ne uz vienu no maniem zvaniem.”

“Esmu ļoti aizņemts. Daudz darba.”

“Saprotu. Vai tas nozīmē, ka mēs drīzumā varam gaidīt parāda atdošanu?”

“Es ceru.”

“Jūs cerat?”

"Jā,” Straiks apstiprināja. “Tuvākajās nedēļās varēšu jums kaut ko pārskaitīt.”

“Mister Straik, jūsu attieksme mani pārsteidz. Jūs uzņēmāties saistības katru mēnesi atdot misteram Rokbijam daļu parāda, bet tagad esat iekavējis jau apmēram...”

“Es nevaru atdot to, kā man nav. Ja pacietīsieties, varēšu norēķināties ar jums pilnībā. Varbūt pat vienā paņēmienā.” “Diemžēl tā vis nevarēs. Kamēr nebūsiet atmaksājis iekavētās parāda daļas...”

“Gilespij,” Straiks viņu pārtrauca, lūkodamies skaidrajās debesīs aiz loga, “mēs abi zinām, ka vecais Džonijs neiesūdzēs savu vienkājaino kara varoni dēlu par to, ka viņš nav atdevis summu, ar kuru Džonija sulainim nepietiktu pat vannas sāls iegādei. Pāris tuvāko mēnešu laikā es atdošu viņam to naudu ar procentiem, un lai viņš iebāž to sev pakaļā un pielaiž tai uguni, ja grib. Nododiet viņam šo manu ziņu un tagad atšujieties.” Straiks beidza sarunu, ar interesi konstatēdams, ka nav zaudējis savaldīšanos un pat ir visai labā omā.

Sēdēdams krēslā, ko domās bija pasācis dēvēt par Robinas krēslu, viņš strādāja līdz vēlai naktij. Pirms pašas gulētiešanas viņš trīsreiz pasvītroja vārdus “Viesnīca Malmaison, Oksforda” un apvilka treknu apli ap uzvārdu “Dž. P. Agjemans”.

Valsts smagiem soļiem slāja pretim vēlēšanu dienai. Svētdienas vakarā Straiks agri likās gultā un pa portatīvo televizoru noskatījās šīs dienas izgāšanās, pretargumentus un solījumus. Nevienā ziņu sižetā nebija ne kripatas prieka. Valsts parāds bija tik milzīgs, ka to grūti nācās apjēgt. Lai vai kura partija nāktu pie varas, tuvojās budžeta apcirpšana, vērienīga un sāpīga; un partiju līderi ar savām izvairīgajām runām dažbrīd atgādināja

Straikam ķirurgus, kuri savulaik bija piesardzīgi brīdinājuši, ka viņš, iespējams, jutīšot zināmu diskomfortu; šiem brīdinātājiem ne savu mūžu nebija jāizcieš tādas sāpes, kādas tie toreiz grasījās nodarīt viņam.

Pirmdienas rītā Straiks devās uz Keningtaunu, kur dzīvoja Marlēna Higsone, Lulas Lendrijas bioloģiskā māte. Norunāt šo tikšanos bija nācies gaužām sarežģīti. Bristova sekretāre Elisona bija piezvanījusi Robinai un pateikusi Marlēnas Higsones telefona numuru, un Straiks bija piezvanījis viņai pats personiski. Lai gan nepārprotami vīlusies par to, ka Straiks nav žurnālists, Higsone sākumā piekrita tikties. Pēc tam divas reizes piezvanīja uz Straika biroju; vispirms apjautājās Robinai, vai detektīvs ir ar mieru apmaksāt viņas ceļa izdevumus braucienam uz pilsētas centru, un saņēma noliedzošu atbildi; bet vēlāk lielās dusmās atteica tikšanos pavisam. Straiks piezvanīja viņai otrreiz un panāca negribīgu piekrišanu tikties viņas vietējā pabā, taču drīz balss pastā pienāca aizkaitināta ziņa ar jaunu atteikumu.

Tad Straiks piezvanīja trešo reizi un pateica, ka izmeklēšana tuvojas beigām, viņš drīz iesniegs pierādījumus policijai, un pēc tam neapšaubāmi atkal uzliesmos mediju interese. Bet, loģiski: ja jau viņa nevarot palīdzēt, tad vismaz tikšot pasargāta no reportieru ziņkārības. Marlēna Higsone nekavējoties paziņoja, ka viņai esot tiesības izstāstīt visu, ko zina, un Straiks bija tik laipns un piekrita tikties ar viņu tur, kur viņa bija ierosinājusi iepriekš: “Strēlnieku ģerboņa” alusdārzā pirmdienas rītā.

No metro viņš izkāpa Keningtaunas stacijā. No turienes pavērās skats uz Kanarlvorfas finanšu rajonu, kura lāsmojo-šās, futūristiskās ēkas zaigoja pie apvāršņa kā metāla kluču puduris; to lielumu, gluži tāpat kā valsts parāda lielumu, no šāda attāluma nebija iespējams novērtēt. Taču, soļojis tikai dažas minūtes, Straiks jau atradās neizmērojami tālu no šis mirdzošās korporāciju pasaules. Gar ostmalas apbūvi, kur elegantos dizaina mitekļos dzīvoja daudzi no šiem finansistiem, bija sablīvējusies pati Keningtauna, izstrāvodama nabadzības un trūkuma dvesmu. Straiks pazina šo priekšpilsētu no seniem laikiem, jo te bija dzīvojis tas pats vecais draugs, kurš bija sniedzis viņam ziņas par Bretu Fīrniju. Pagriezis muguru Kanarī-vorfai, Straiks gāja pa Bārkingroudu garām mājai ar izkārtni “TRAČI” un mirkli sarauca pieri, līdz atskārta, ka burtus M un A kāds ir nospēris.

"Strēlnieku ģerbonis” atradās lielā, zemā, pelēcīgi balti krāsotā ēkā līdzās lombardam. Paba iekārtojums bija lietišķs un praktisks, pie terakotas krāsas sienas rindojās pulksteņi koka korpusā, un vienīgā nodeva kaut kam tik vieglprātīgam kā telpas izdaiļošana bija gabals sarkana paklāja ar trakulīgu rakstu. Vēl šeit atradās divi biljarda galdi, gara un brīvi pieejama bāra lete un daudz tukšas vietas, kur apgrozīties izslāpušajiem. Patlaban, pulksten vienpadsmitos rītā, pabs bija tukšs, ja neņēma vērā mazu večuku stūrī un dzīvespriecīgu viesmīli, kura uzrunāja savu vienīgo klientu par Džoiju un parādīja Straikam ceļu caur paba telpu uz sētas pusi.

Izrādījās, ka alusdārzs ir neiedomājami drūms betona pagal-miņš ar atkritumu tvertnēm un vientulīgu koka galdu, pie kura baltā plastmasas krēslā sēdēja sieviete, sakrustojusi resnās kājas, turēdama cigareti taisnā leņķī pret vaigu. Virs augstā mūra žoga bija nostieptas dzeloņdrātis, vējā čabēja tajās ieķēries plastikāta maisiņš. Aiz žoga slējās milzīgs, dzeltens daudzdzīvokļu nams, kam vairums balkonu bija līdz augšai piekrāmēti ar grabažām.

“Misis Higsone?”

“Sauc mani par Marlēnu, mīļumiņ.”

Ar ļenganu smaidu un zinīgu skatienu viņa nopētīja Straiku no galvas līdz kājām. Viņa bija ģērbusies sārtā likras krekliņā, pelēkā kapučjakā ar rāvējslēdzēju un legingos, kas beidzās dažus centimetrus virs kailajām, pelēkbaltajām potītēm. Basajās kājās bija nosmulušas iešļūcenes, pirkstos - daudzi zelta gredzeni; dzeltenie mati ar ataugušām iesirmi brūnām saknēm bija sasieti pakausī ar netīru frotē cilpiņu.

“Vai drīkstu uzcienāt jūs ar kaut ko dzeramu?”

“Ja tu tā uzstāj, tad iedzeršu pinti karlinga.”

Tas, kā viņa pieliecās Straikam tuvāk, kā atglauda salmiem līdzīgos matus no aizpampušajām acīm, pat tas, kā turēja cigareti, - viss bija groteski koķeti. Varbūt viņa nezināja citu veidu, kā izturēties pret vīriešiem. Straiks juta žēlumu un riebumu reizē.

“Šoks?” Marlēna Higsone ierunājās, kad Straiks bija atnesis abiem alu un apsēdies pie galda. “Jā, man bija šoks, kad zaudēju viņu jau mazotnē. Man sirds vai lūza, kad viņu aizveda, bet es cerēju, ka citur viņai būs labāka dzīve. Nekam vairāk man nebija spēka. Gribēju, lai viņai ir tas, kā nebija man. Es uzaugu nabadzībā, galīgā nabadzībā. Mums nebija nekā. Nekā.”

Viņa novērsās un sparīgi ievilka Rothman’s cigaretes dūmu. Kad lūpas savilkās blīvās, sīkās krunciņās ap smēķi, viņas mute izskatījās pēc kaķa tūpļa.

“Un Dezs, mans draugs, redz, nebija sajūsmā - saproties, viņa tak bija krāsainā, uzreiz skaidrs, ka nav no Deza. Redz, āda satumst; tikko piedzimusi, viņa izskatījās balta. Bet es vienalga neparko nebūtu atdevusi viņu prom, ja nebūtu cerējusi, ka tad viņai būs labāka dzīve, un es domāju, ka viņai manis nepietrūks, viņa vēl ir tik maza. Būšu palaidusi viņu labākā dzīvē, un varbūt viņa paaugusies atnāks un sameklēs mani. Un mans sapnis piepildījās,” Marlēna piebilda ar šerminoši teatrālu patosu. “Viņa atnāca un sameklēja mani. Zin, es tev pateikšu vienu baigi dīvaino lietu,” viņa turpināja, neatvilkdama elpu. “Viens mans draugs man saka, nedēļu pirms viņa man piezvanīja, viņš saka: “Tu zini, kam tu esi līdzīga?”, viņš saka. Es saku: “Nemuldi,” bet šis saka: “Nu kā izspļauta. Acis un uzacu forma, zin?””

Marlēna cerīgi raudzījās uz Straiku, bet viņš nespēja piespiest sevi atbildēt. Likās pilnīgi neiespējami, ka no šīs pelēk-violetās ķēpas ir varējusi iznirt Nofretetes seja.

“To var redzēt manās jaunības bildēs,” Marlēna teica, drusku aizskarta. “Zin, es domāju, ka došu viņai labāku dzīvi, bet tad viņu ņēma un atdeva tiem rīkļurāvējiem, atvainojos par izteicienu. Ja es būtu zinājusi, es būtu paturējusi viņu pie sevis, un to es viņai pateicu. Viņa apraudājās. Es būtu paturējusi viņu pie sevis un neatdotu nevienam.

Nūjā. Viņa runāja ar mani. Izkratīja sirdi. Ar to tēvu, ar to seru Aleku viņa satika labi. Tas izklausījās tāds lāga. Bet tā māte ir kaut kāda traka kuce. Mhm. Tabletes. Rija tabletes. Tās sūda bagātās kuces rij tabletes priekš saviem sūda nerviem. Redz, Lula varēja ar mani runāt. Asiņu saite, zin. To nevar pārraut.

Lula baidījās, ko tā kuce izdarīs, ja uzzinās, ka viņa meklējusi savu īsto mammīti. Riktīgi uztraucās, ko tā govs izdarīs, ja avīžnieki dabūs zināt par mani, bet, ej tu paņem, par tik lielām slavenībām šie uzzina visu, ne? Oi, bet melo gan, ka ausis kust. Samuldējuši par mani tādas lietas, ka vēl arvien taisos sūdzēt šos tiesā.

Pie kā es paliku? Tā māte, jā. Es saku Lulai: “Ko tu uztraucies, sirsniņ? Man domāt, bez viņas tev ir labāk. Lai tik dusmojas, ja negrib, ka mēs tiekamies.” Bet Lula bija laba meitene un apciemoja šo tik un tā, aiz pienākuma.

Nūjā, Lulai bija sava dzīve, viņa varēja darīt, ko grib, ne? Viņai bija arī vīrietis, Evans. Bet es viņai teicu, ka man nepatīk, zin,” Marlēna Higsone ar teatrālu stingrību paziņoja. “Oi nē. Narkotikas neved pie laba gala, cik es tādus neesmu redzējusi. Bet jāatzīst, ka sirdī viņš ir jauks zēns. Tas man jāatzīst. Viņam ar to nebija nekāda sakara. To es tev varu pateikt.”

“Jūs esat viņu satikusi?”

“Nē, bet vienreiz Lula viņam zvanīja, kad bija pie manis, un es dzirdēju, kā viņi runā pa telefonu, tik mīlīgs pārītis. Nē, par Evanu es nevaru sacīt neko sliktu. Viņam ar to nebija nekāda sakara, tas ir pierādīts. Nē, par viņu es nevaru sacīt neko sliktu. Ja tik būtu atmetis tās narkotikas, es uzreiz būtu devusi savu svētību. Es viņai teicu: “Atved to puisi, lai es paskatos,” - bet nesanāca. Viņš vienmēr bija aizņemts. Tāds tik glīts puisis zem visām tām pinkām,” Marlēna sacija. “To var redzēt visās viņa fotogrāfijās.”

“Vai Lula stāstīja par saviem kaimiņiem?”

“Ā, par to Fredu Bestigu? Jā, par to viņa man stāstīja, tas piedāvāja viņai lomas savās filmās. Es viņai teicu - par ko ne? Varbūt tev patiks. Un, pat ja viņai nepatiktu, bankā ieripotu, nu cik - vēl viens pusmiljons?”

Marlēnas piemiegtās acis ar piesarkušajiem baltumiem blenza tukšumā; šķita, viņa uz mirkli ir noburta, pilnībā ieslīgusi apcerē par gigantiskām un žilbinošām summām, kas viņai bija tikpat neaptveramas kā priekšstats par bezgalību. Jau tikai runājot par tām, varēja sagaršot naudas varu un viļāt mutē sapņus par bagātību.

“Vai esat kādreiz dzirdējusi Lulu runājam par Giju Somē?” “Oi jā, Gīss viņai patika un labi izturējās pret viņu. Personīgi man vairāk pa prātam ir klasiskas drēbes. Bet šitais nav mans stils.”

Spilgti sārtajā likrā iespīlētās tauku riepas noviļņoja pār legingu jozmeni, kad Marlēna paliecās uz priekšu, lai delikāti paklaudzinātu ar cigareti pa pelnutrauka malu, nopurinot pelnus.

"“Viņš man ir kā brālis,” Lula saka, un es saku, kam tev neīsts brālis, labāk mēģināsim sameklēt manus puikus. Bet viņu tas neinteresēja.”

“Jūsu puikas?”

“Manus dēlus, manus pārējos bērnus. Jā, pēc viņas man bija vēl divi: viens no Deza un vēlāk tad vēl viens. Tos man atņēma sociālais dienests, bet es Lulai saku, ar tavu naudu mēs varētu viņus sameklēt, iedod man drusku, ne jau daudz, nu nezinu, pāris taukšķu, un es nolīgšu kādu, lai atrod tos puikus, pa kluso no avīžniekiem, es to nokārtošu, tevi nejaukšu iekšā. Bet viņu tas neinteresēja,” Marlēna atkārtoja.

“Vai jūs zināt, kur atrodas jūsu dēli?”

"Tos aizveda vēl kā zīdainīšus, nezinu, kur viņi tagad ir. Man bija problēmas. Es tev nemelošu, man ir bijusi šausmīgi grūta dzīve.”

Un viņa ņēmās gari un plaši stāstīt Straikam par savu grūto dzīvi. Šajā derdzīgajā stāstā bija varmācīgi vīrieši, narkotikas un tumsonība, netīrība un nabadzība, zvērisks izdzīvošanas instinkts, kas atstāja aiz sevis pamestus zīdaiņus, jo tie prasīja iemaņas, kādas Marlēna nekad nebija apguvusi.

“Tātad jūs nezināt, kur abi jūsu dēli ir tagad?” Straiks atkārtoja pēc divdesmit minūtēm.

“Nē, pie velna, kā es to varu zināt?” attrauca Marlēna, runājot iekaisusi dusmās. “Lulu tas vienkārši neinteresēja. Šai tak jau bija balts brālis, ne? Bet viņa meklēja melno ģimeni. Saproties, tas bija tas, ko viņai vajadzēja.”

“Vai viņa jautāja jums par savu tēvu?”

“Jā, un es pateicu visu, ko zināju. Viņš bija students no Āfrikas. Dzīvoja vienu stāvu virs manis, tepat Bārkingroudā, kopā ar diviem citiem. Lejasstāvā tagad ir bukmeikeru kantoris. Ļoti izskatīgs puisis. Pāris reižu palīdzēja man atnest iepirkumu somas.”

Ja ticēja Marlēnas Higsones vārdiem, abu romāns bija attīstījies gandrīz tik šķīsti kā Viktorijas laikā; pirmajos pazīšanās mēnešos viņi ar Āfrikas studentu nebija tikuši tālāk par saro-košanos.

“Un, kad jau nu viņš bija man vairākas reizes piepalīdzējis, vienu dienu es iesaucu viņu iekšā, zin, tikai aiz pateicības, tiešām. Man nav nekādu aizspriedumu. Man visi cilvēki ir vienādi. Ienāc uz tasi tējas, es saku, un tas arī viss. Un tad,” Marlēna teica, kad sapņainajā ainā pie tējas tasēm un sedziņām pēkšņi ielauzās skarbā dzīves īstenība, “es uzzinu, ka esmu gaidībās.”

"Vai jūs viņam pateicāt?”

“Kā nu ne, un šis solījās palīdzēt un uzņemties atbildību, un gādāt, lai man viss ir labi. Un tad šim koledžā sākās brīvlaiks. Teica jau, ka atgriezīsies,” Marlēna nicīgi izmeta. “Un aizlaidās lapās. Visi viņi vienādi. Un ko man bija darīt - skriet uz Āfriku šim pakaļ? Bet štrunts. Sirds man nesalūza; tolaik es jau satikos ar Dezu. Viņam nebija iebildumu pret bērnu. Es pārvācos pie Deza drīz pēc tam, kad aizbrauca Džo.”

“Džo?”

“Tā viņu sauca. Džo.”

Marlēna to pateica ar pārliecību, taču Straiks nodomāja: varbūt šos melus viņa ir atkārtojusi tik bieži, ka tagad tie nāk pār lūpām viegli, automātiski.

“Kāds viņam bija uzvārds?”

“Velns viņu zina, es neatceros. Tu jau tagad taisni kā Lula. Tas viss bija pirms divdesmit cik tur gadiem. Mumumba,” Marlēna nekaunīgi paziņoja. “Vai kaut kā tamlīdzīgi.”

“Varbūt Agjemans?”

"Nē.”

“Ovuzu?”

“Es tev teicu,” viņa agresīvi atcirta, “Mumumba vai kaut kā tā.”

“Un ne Makdonalds? Vai Vilsons?”

“Tu ņirgājies? Makdonalds? Vilsons? No Āfrikas?”

Straiks secināja, ka Marlēnas attiecības ar afrikāni nav attīstījušās līdz apmaiņai ar uzvārdiem.

“Un viņš bija students, jūs sakāt? Kur viņš studēja?” “Koledžā," Marlēna atbildēja.

“Vai atceraties, kurā?”

"Nav ne jausmas. Vai var paņemt vienu cīgu?” viņa piebilda mazlietiņ laipnākā tonī.

“Jā, lūdzu."

Viņa piesmēķēja ar savām plastmasas šķiltavām, sparīgi ievilka dūmu un tad, bezmaksas tabakas atmaidzināta, sacīja: "Tam bija sakars ar kaut kādu muzeju, vai. Tā koledža bija tā kā pievienota kaut kādam muzejam.”

"Pievienota muzejam?”

"Jā, jo es atceros, ka viņš teica: “Brīvajās stundās es dažkārt apmeklēju muzeju.””

Marlēnas izpildījumā afrikāņu students izklausījās pēc angļu aristokrāta. Viņa smīnēja, it kā šāds laika pavadīšanas veids būtu absurds un smieklīgs.

“Vai atceraties, kuru muzeju viņš apmeklēja?”

“To... Anglijas muzeju vai kādu tur.” Un Marlēna aizkaitināta piemetināja: “Tu nudien esi taisni tāds kā viņa! Kā, pie velna, es varu visu atcerēties pēc tik ilgiem laikiem?”

“Un pēc viņa aizbraukšanas jūs abi vairs nekad nesatikāties?” “Nē. Es jau arī negaidīju.” Marlēna iedzēra alu. “Viņš droši vien ir pagalam.”

“Kāpēc jūs tā domājat?”

“Nu bet tā tak ir Āfrika, ne? Varbūt nošauts. Varbūt nomiris badā. Viss kas var būt. Tu tak zini, kā tur ir.”

Straiks zināja gan. Viņš atcerējās drūzmainās Nairobi ielas; skatu no gaisa uz Angolas tropu mežiem ar miglā tītām koku galotnēm, un, kad helikopters strauji pagriezās sānis, elpu aizraujošā skaistumā parādījās ūdenskritums lekni zaļā kalna nogāzē; viņš atcerējās masaju sievieti, kura ar zīdaini pie krūts sēdēja uz kastes, kamēr Straiks sīki izvaicāja viņu par it kā notikušu izvarošanu un Treisija viņam blakus filmēja ar videokameru. "Kā jums liekas, vai Lula mēģināja sameklēt savu tēvu?” "Jā, mēģināja,” Marlēna nievīgi atsvieda.

“Kādā veidā?”

"Caur koledžas arhīvu.”

“Bet ja jau jūs neatceraties, kurā koledžā viņš mācījās...” “Nu nezinu, viņa domāja, ka ir atradusi īsto koledžu, bet nekādas pēdas nesadzina, nē. Varbūt biju sajaukusi uzvārdu, vai es zinu. Lula tak tirdīja mani bez sava gala: kā šis izskatījies, kur šis mācījies. Es viņai teicu, nu bija tāds garš un tievs, un tu labāk priecājies, ka ausis tev ir kā man, nevis kā viņam. Ar tādām ziloņa ausim tev vis nebūtu nekādas modeles karjeras.” “Vai Lula kādreiz stāstīja jums par savām draudzenēm?” “Kā nu ne! Bija tāda maza melna draņķe, Rakela vai kā viņu tur. Piezīdušies Lulai kā dēle, sēdēja viņai uz kakla. Ko tik visu šī nedabūja - drēbes, dārglietas un velnsviņzin ko tik vēl ne. Es reiz saku Lulai: “Man derētu jauns mētelis.” Bet es, redz, nepratu uzbāzties. Tā Rakela gan mācēja paprasīt!”

Marlēna nošņaukājās un iztukšoja glāzi.

“Vai kādreiz esat satikusi Rošelu?”

“Ā, ak šitā viņu sauca, jā? Bija vienreiz atbraukusi mašīnā ar šoferi, lai aizvestu Lulu no manis. Skatījās pa aizmugures logu un smīnēja, baigā nu dāma. Tagad gan šai visi labumi vējā. Zaļā dzīve cauri. Un vēl bija tā Siāra Portere,” Marlēna turpināja vēl žultaināk, ja tas vispār bija iespējams. “Tonakt, kad Lula nositās, ši pārgulēja ar Lulas draugu. Nekaunīgā kuce.”

“Vai jūs pazīstat Siāru Porteri?”

“Esmu redzējusi avīzēs. Evans tak toreiz aizlaidās pie šās! Pēc tam kad bija saplēsies ar Lulu. Aizlaidās pie Siāras. Pie tās kuces.”

Marlēna runāja un runāja, un kļuva skaidrs, ka Lula ir stingri norobežojusi bioloģisko māti no saviem draugiem; ja neņēma vērā īso saredzēšanos ar Rošelu, Marlēnas viedokļi un secinājumi par Lulas sociālo vidi balstījās vienīgi uz reportāžām presē, ko viņa kāri lasīja.

Straiks atnesa jaunus dzērienus un klausījās, kā Marlēna apraksta šausmas un šoku, ko pārcietusi, izdzirdot (no kaimiņienes, kura agri astotā datuma rītā bija atskrējusi ar šo ziņu), ka viņas meita nokritusi no balkona un nositusies. Piesardzīga izvaicāšana ļāva izdibināt, ka pēdējos divos savas dzīves mēnešos Lula vispār nebija tikusies ar Marlēnu. Pēc tam Straiks noklausījās niknu apsūdzības runu par to, kā Lulas audžuģi-mene izturējusies pret Marlēnu pēc Lulas nāves.

“Tie negribēja redzēt mani ne acis, sevišķi tas maita onkulis. Tu tak būsi viņu saticis? To sūdabrāli Toniju Lendriju? Sazinājos ar viņu, lai uzzinātu par bērēm, bet saņēmu tikai draudus. Aha. Draudus, saproties. Es šim teicu: “Es esmu viņas māte. Man ir tiesības.” Bet šis man pateica, ka es neesot nekāda māte, Lulas māte esot tā trakā kuce lēdija Bristova. Nu interesanti gan, es teicu, es tak labi atceros, kā izdzemdēju Lulu pa savu caurumu. Atvainojos par izteicienu, bet tā tas bija! Un šis saka, es taisot nepatikšanas, jo runājot ar reportieriem. Tak viņi paši mani atrada!” Marlēna nikni iesaucās, ar pirkstu rādīdama uz daudzdzīvokļu namu, kas slējās aiz žoga. “Atnāca un atrada. Saprotams, ka es izteicu viņiem savu viedokli. Saprotams!

Es negribēju skandālu, vismazāk jau bērēs, un negribēju celt troksni, bet palikt malā es nevarēju. Aizgāju un apsēdos pašā pēdējā rindā. Redzēju arī to maitu Rošelu, tā blenza uz mani kā velns uz vardi. Tomēr beigu beigās neviens mani neapturēja.

Tā nolādētā ģimene dabūja visu, ko gribēja. Es nedabūju neko. Neko. Lulai tas nebūtu pa prātam, to es zinu skaidri. Viņa būtu gribējusi, lai es kaut ko dabūju. Ne jau, ka es dikti kārotu pēc naudas." Marlēna sataisīja cienīgu seju. "Nauda man nav galvenais. Meitu man nevar aizstāt nekas, ne desmit, ne divdesmit miljoni. Bet viņa nudien pārskaistos, ja zinātu, ka es neesmu dabūjusi ne plika graša,” Marlēna turpināja. “Visa tā lielā nauda vējā! Ļaudis netic, kad stāstu, ka neesmu dabūjusi neko. Knapi varu nomaksāt īri, kauc gan miesīga meita atstājusi miljonus. Bet tā nu tas ir. Kā saka - bagāts ir un paliek bagāts, vai ne? Naudas jau tāpat līdz ūkai, bet, redz, vajag vēl. Nezinu, kā tas Lendrijs naktīs var gulēt, bet tā nu ir viņa darīšana.”

“Vai Lula kādreiz teica, ka jums kaut ko novēlēs? Vai viņa ieminējās, ka uzrakstījusi testamentu?”

Marlēna pēkšņi saausījās, sajutusi pavīdam cerību.

“Kā nu ne, viņa solījās parūpēties par mani, jā. Jā, teica, ka gādāšot par mani. Tu domā - man vajadzēja kādam to pateikt? Ka viņa ir to pieminējusi?”

“Diez vai tas kaut ko mainītu, ja vien Lula nav atstājusi testamentu un jums tajā kaut ko novēlējusi,” Straiks atbildēja.

Marlēnas sejā atgriezās īgnā izteiksme.

“Tie maitas noteikti būs iznīcinājuši testamentu. Šaubu nav. Tādi viņi ir. Tas onkulis ir spējīgs uz visu.”

5

“Man ļoti žēl, ka viņš nav jums atzvanījis,” septiņu jūdžu attālumā Straika birojā pa telefonu sacīja Robina. “Misters Straiks patlaban ir ārkārtīgi aizņemts. Nosauciet man savu vārdu un telefona numuru, un es gādāšu, lai pēcpusdienā viņš jums piezvana.”

“Ak, tas nav nepieciešams,” sieviete atbildēja. Balss bija patīkama un tikko manāmi piesmakuši, vedinot uz domām, ka viņas smiekli ir seksīgi un pārdroši. “Patiesībā man pat nav ar viņu jārunā. Vai jūs varētu vienkārši nodot viņam ziņu? Es tikai gribēju viņu brīdināt, tas ari viss. Ak debess, tas ir... tas ir drusku neveikli; es labprāt būtu izvēlējusies citādu veidu... Nu, lai vai kā. Vai jūs, lūdzu, varētu vienkārši pateikt, ka zvanīja Šarlote Kempbela un paziņoja par savu saderināšanos ar Džago Rosu? Nevēlējos, lai viņš uzzina to no kāda cita vai izlasa avīzēs. Džago vecāki ir nopublicējuši to sasodītajā Times. Kauna lieta.”

“A. Labi,” teica Robina, kuras prāts pēkšņi bija tikpat nolē-mēts kā roka ar pildspalvu.

“Liels paldies - Robina, jūs teicāt, tā jūs sauc, vai ne? Paldies. Visu labu!”

Šarlote pirmā beidza sarunu. Robina ļoti lēni nolika klausuli, uztraukusies ne pa jokam. Viņa negribēja nodot šo ziņu.

Lai gan viņa būtu tikai starpniece, tomēr justos tā, it kā būtu ielauzusies Straika privātajā dzīvē, kuru viņš cītīgi slēpa, nelokāmi apņēmies ne ar zilbi nepieminēt mantu kastes, saliekamo gultu, vakara maltītes iesaiņojumu, kas ik ritu atradās atkritumu tvertnē.

Robina apsvēra rīcības variantus. Viņa varētu aizmirst nodot ziņu un vienkārši pateikt, ka Šarlote lūgusi piezvanīt; lai tad pati dara savu netīro darbu (kā Robina to klusībā nodēvēja). Bet ja nu Straiks liegsies zvanīt un par saderināšanos viņam pastāstīs kāds cits? Robina taču nevarēja zināt, cik daudz kopīgu draugu ir Straikam un viņa bijušajai (draudzenei? līgavai? sievai?). Ja Robina izšķirtos ar Metjū un viņš saderinātos ar citu (Robinai sažņaudzās sirds jau no domas vien), visi viņas tuvākie draugi un radi justu pienākumu skriet pie viņas ar šo vēsti; bet viņa pati droši vien vēlētos saņemt šo brīdinājumu pēc iespējas klusi un diskrēti.

Pēc nepilnas stundas kāpnēs atskanēja soļi; Straiks nākdams runāja pa telefonu un nepārprotami bija labā garastāvokli. Robinai pakrūtē uzvirmoja salta panika gluži kā pirms eksāmena. Straiks atgrūda vaļā stikla durvis, un meitene sajutās vēl briesmīgāk, ieraudzījusi, ka viņš nevis runā pa telefonu, bet gan savā nodabā repo.

“Piedrāžu Džohari, uz visu es spļauju,” Straiks dudināja, rokās turēdams kārbu ar elektrisko ventilatoru. “Sveika!”

“Labdien.”

“Nospriedu, ka mums noderēs. Te ir diezgan smacīgi.”

“Jā, jauki.”

“Mūzikas veikalā nupat dzirdēju Dlbiju Maku,” Straiks viņu informēja, nolikdams ventilatoru stūrī un vilkdams nost jaku. “Kaut kā tur... Ferrari, piedrāžu Džohari. Interesanti, kas ir Džohari. Varbūt kāds reperis, ar ko Dlbijs sagājis matos, kā jums liekas?”

“Nē,” Robina atteica. Kaut jel Straiks nebūtu tik līksmā omā! “Tas ir psiholoģijas termins. Džohari logs. Tas parāda, cik labi mēs pazīstam sevi un cik labi citi pazīst mūs.”

Straiks sastinga, paceltā rokā turēdams jaku, ko bija grasījies pakarināt, un blenza uz Robinu.

“To jūs taču nebūsiet izlasījusi sieviešu žurnālā!”

“Nē. Universitātē kādu laiku studēju psiholoģiju. Bet nepabeidzu.”

Viņai nez kāpēc bija sajūta, ka šī atzīšanās personiskā neveiksmē varētu kaut kādā veidā nolīdzināt ceļu uz to, lai nodotu Straikam slikto ziņu.

“Jūs pametāt universitāti?” Straiks, kā par brīnumu, likās ieinteresēts. “Kāda sagadīšanās! Es ari. Nu tad kāpēc - “piedrāžu Džohari”?”

“Cietumā Dībijs Maks gāja uz psihoterapiju. Viņš sāka par to interesēties un daudz lasīja par psiholoģiju. To es uzzināju no avīzēm,” viņa piebilda.

“Jūs nudien esat nepārspējams derīgas informācijas avots!”

Robinai atkal iekutējās pakrūtē.

“Jums zvanīja, kamēr bijāt prom. Kāda Šarlote Kempbela.”

Straiks spēji pacēla acis un sarauca pieri.

“Viņa lūdza nodot jums ziņu.” Robinas skatiens aizslīdēja sānis un kavējās pie Straika auss. “Lūdza pateikt, ka ir saderinājusies ar Džago Rosu.”

Viņas acis neatturami pievērsās Straika sejai - un viņu pārņēma ledains aukstums.

Vienas no agrīnākajām un skaudrākajām bērnības atmiņām Robinai bija par to dienu, kad tika iemidzināts viņu suns. Robina vēl bija par mazu, lai saprastu, ko paskaidro tēvs; vecākā brāļa mīluļa, labradora Bruno eksistence viņai šķita garantēti mūžīga. Nesaprazdama, kāpēc vecāki izturas tik nopietni, viņa gāja aprunāties par to ar Stīvenu, lai saprastu, kā uzvesties; un viņas drošā pasaulīte sabruka vienā mirklī, kad viņa pirmo reizi savā īsajā mūžiņā ieraudzīja, kā no brāļa līksmās sejas pagaist viss miers un prieks, kā nobāl viņa lūpas un paveras mute. Iestājās klusums, kurā Robina dzirdēja gaudojam tumsu, tad atskanēja briesmīgs, mokpilns brāļa kliedziens, un tad viņa izmisīgi raudāja - ne par Bruno, bet gan par sava brāļa šaušalīgajām bēdām.

Straiks bridi neatbildēja. Pēc tam ar dzirdamām pūlēm pateica:

“Jā. Paldies.”

Viņš iegāja kabinetā un aizvēra durvis.

Robina apsēdās pie rakstāmgalda, juzdamās kā bende. Viņa nespēja pieķerties nevienam darbam. Apsvēra, vai nepieklauvēt pie durvīm un nepiedāvāt tasi tējas, tomēr nosprieda, ka labāk ne. Piecas minūtes viņa nervozi pārkārtoja priekšmetus uz sava galda, ik pa brīdim paskatīdamās uz aizvērtajām kabineta durvīm, līdz tās pēkšņi atsprāga vaļā; viņa salēcās un tēloja, ka klabina datora taustiņus.

“Robina, es drusku iziešu,” viņš teica.

“Labi.”

"Ja piecos vēl nebūšu atpakaļ, varat slēgt biroju ciet.”

“Jā, protams.”

“Līdz ritam.”

Viņš paņēma jaku un devās prom mērķtiecīgā gaitā, kas nespēja apmānīt Robinu.

Ielas remontdarbi gāja plašumā kā iekaisums; ar katru dienu vairojās haoss un provizoriskie nožogojumi, paredzēti tam, lai pasargātu gājējus un palīdzētu tiem atrast ceļu šajā postījumu jūklī. Straiks nemanīja nenieka no tā visa. Viņš automātiski soļoja pa drebelīgām dēļu laipām uz pabu "Totnema” - vietu, kas viņam asociējās ar glābiņu un patvērumu.

Tas, tāpat kā “Strēlnieku ģerbonis”, bija tukšs, ja neņēma vērā vienīgo klientu - vecu viru, kurš sēdēja pie pašām durvīm. Straiks nopirka pinti Doom Bar un apsēdās uz zema, ar sarkanu ādu apvilkta sola pie sienas, gandrīz tieši zem sentimentālās viktoriāņu jaunavas, kura, piemīlīga, dumja un vienkārša, bārstīja rožu pumpurus. Alu viņš dzēra kā zāles - bez baudas, cerot uz drīzu rezultātu.

Džago Ross. Tātad Šarlote bija uzturējusi sakarus, tikusies ar viņu, vēl dzīvodama kopā ar Straiku. Pat Šarlote ar visu savu burvju varu pār vīriešiem, ar neatvairāmo valdzināšanas māku nespētu nieka triju nedēļu laikā panākt, lai vecs paziņa, kurš nesen sastapts no jauna, pārtop par līgavaini. Tātad viņa bija slepeni tikusies ar Rosu, reizē zvērēdama nemirstīgu mīlestību Straikam.

Tas ļāva gluži citādā gaismā ieraudzīt gan pārsteigumu, ko Šarlote bija viņam sagādājusi mēnesi pirms beigām, gan atteikšanos sniegt pierādījumus, gan datumu nesakritības, gan pēkšņo noslēgumu.

Džago Rosam aiz muguras jau bija viena laulība. Viņam bija bērni. No baumām Šarlote zināja, ka viņš stipri dzer. Kopā ar Straiku viņa bija smējusies, atcerēdamās savu laimīgo izglābšanos pirms daudziem gadiem, un teikusi, ka viņai esot žēl Rosa sievas.

Straiks nopirka otru pinti, pēc tam trešo. Viņš gribēja noslīcināt tieksmes, kas dzirksteļoja kā elektriskie lādiņi, skubinot iet un sameklēt Šarloti, kliegt, trakot, salauzt Džago Rosam žokli.

Straiks neko nebija ēdis nedz “Strēlnieku ģerbonī”, nedz pēc tam, un jau sen nebija izdzēris tik daudz alkohola vienā reizē. Pietika ar nepilnu stundu vienmērīgas, vientulīgas, apņēmīgas alus dzeršanas, lai viņš būtu pilns kā mārks.

Kad pie viņa galda parādījās trausla, bāla figūriņa, viņš ar stīvu mēli paziņoja, ka tā izraudzījusies nepareizo vīrieti un nepareizo galdu.

“It nemaz,” stingri noteica Robina. “Es paņemšu vienu alu arī sev, labi?”

Viņa atstāja Straiku miglaini blenžam uz rokassomiņu, ko bija nolikusi uz ķebļa. Somiņa bija mierinoši pazīstama, brūna, mazliet apdilusi. Birojā Robina parasti pakarināja to uz mēteļu vadža. Straiks laipni uzsmaidīja somiņai un iedzēra uz tās veselību.

Robina piegāja pie letes, un bārmenis, jauns un bikls, sacīja: “Man liekas, viņam jau pietiek.”

“Tā nav mana vaina!” Robina atcirta.

Viņa bija meklējusi Straiku “Bezbailīgajā lapsā”, kas atradās vistuvāk birojam, "Mollijā Mogsā” “Dzīves garšā” un “Kembridžā”. “Totnema” bija pēdējais pabs, kurā viņa bija plānojusi ieskatīties.

“Kaspalietu?” Straiks jautāja, kad viņa apsēdās pie galda.

“Nekas,” Robina atteica un nodzēra malciņu no savas puspin-tes. “Tikai gribēju pārliecināties, vai jums viss kārtībā.”

“M, viskārba,” Straiks teica. Tad pūlējās pateikt skaidrāk: “Man viss kārtībā."

"Tad labi.”

“Svinu savs ligavs sadenir... saderināšanos,” viņš sacīja, paceldams tostā vienpadsmito pinti. “Labāk nebūtviņu pametusi. Labāk,” viņš teica skaļi un skaidri, “nebūtu. Pametusi. Godā-majo... Džago Rosu. To sūdabrālif’

Pēdējo vārdu viņš burtiski izkliedza. Tagad pabā bija vairāk klientu nekā sākumā, un izskatījās, ka viņu ir dzirdējuši visi. Tie bija tramīgi skatījušies šurp jau pirms šī brēciena. Straika būdlgā auguma, smagā skatiena un kareivīgās sejas izteiksmes dēļ ap viņu bija izveidojusies neliela aizliegtā zona; ceļā uz tualetēm ļaudis meta viņa galdam tādu likumu, it kā tas aizņemtu trīsreiz vairāk vietas nekā īstenībā.

"Varbūt iziesim pastaigāties?” Robina ierosināja. “Kaut kur uzēdīsim?”

“Zinko?” Straiks paliecās uz priekšu, atbalstījās ar elkoņiem uz galda un gandrīz apgāza savu pinti. “Zinko, Robin?”

“Ko?” viņa jautāja, pieturēdama Straika glāzi. Pēkšņi viņai gluži neizturami nāca smiekli. Nu abus jau vēroja daudzi paba apmeklētāji.

“Tues ļoti laba meitene,” Straiks sacīja. "Tuess. Tues ļoti labs cilvēks. To esess ievērojis.” Viņš svinīgi palocīja galvu. "Jā. Esess ievērojis.”

“Paldies,” Robina smaidot teica, pūlēdamās nesmieties. Straiks atzvēlās sēdeklī, aizvēra acis un sacīja:

“Piedod. Esess pillā.”

“Jā.”

“Bet pēdējā laikā reti.”

“Jā.”

“Neess neko ēdis.”

“Tad ejam kaut kur paēst?”

“Jā, varētu,” viņš piekrita, joprojām aizvēris acis. “Viņman teica, ka gaida bērnu.”

“Mm,” Robina skumīgi nodūca.

“Jā. Teica. Un pēc tam teica, ka bērna nebūs. Tas nevarējbūt mans. Nesakrita datumi.”

Robina klusēja, negribēdama, lai Straiks vēlāk atceras, ka viņa to dzirdējusi. Straiks atvēra acis.

“Viņa pameta viņu manis dēļ, un tagad viņir pametusviņu... nē, viņir pametusmani viņa dēļ...”

“Man ļoti žēl.”

“...pametusmani viņa dēļ. Nebēdā. Tues labs cilvēks.” Izvilcis no kabatas cigaretes, viņš vienu iesprauda lūpās. “Šeit nedrīkst smēķēt,” Robina saudzīgi atgādināja, taču bārmenis, it kā to vien būtu gaidījis, jau nervozi steidzās šurp. “Smēķēt ir jāiet ārā,” viņš skaļi teica Straikam.

Straiks pārsteigts pacēla galvu un pievērsa puisim miglainās acis.

“Viss kārtībā,” Robina sacīja bārmenim, paņemdama somiņu. "Ejam, Kormoran.”

Straiks slējās kājās, masīvs un neveikls grīļīgi spraucās laukā no šaurās aizgaldes un nikni skatījās uz bārmeni, kuram Robina nekādi nevarēja pārmest to, ka viņš soli atkāpās.

“Navvaidziks,” Straiks viņam teica, “navvaidziks bļaut. Ļoti rupji.”

“Lai paliek, Kormoran, ejam,” Robina atkārtoja, atkāpdamās arī pati, lai palaistu Straiku garām.

“Pagdrusku, Robin.” Straiks pacēla gaisā milzīgo ķetnu. “Pa-gaid.”

“Ak Dievs,” Robina klusu noteica.

“Tu māk boksēties?” Straiks noprasīja pārbiedētajam bārmenim.

“Kormoran, ejam!”

“Ezbij boksers. Armijā, čomiņ.”

Pie bāra kāds asprātis noņurdēja: “Varu nākt bariņā.”

“Ejam, Kormoran,” Robina atkārtoja, ieķērās Straikam elkoni un dziļi uzelpoja pārsteigumā, kad viņš padevīgi nāca līdzi. Viņa jutās kā toreiz, kad sava tēvoča lauku saimniecībā bija vadājusi aiz iemauktiem milzīgo Klaidesdeilas vezumnieku.

Ticis svaigā gaisā, Straiks atspiedās ar muguru pret vienu no “Totnemas” logiem un nesekmīgi mēģināja aizdegt cigareti; beigu beigās Robina nāca palīgā un uzklikšķināja šķiltavas.

“Vajag paēst,” viņa sacīja, kamēr Straiks smēķēja aizvērtām acīm, viegli līgodamies; meitene baidījās, ka viņš nenogāžas gar zemi. “Tas palīdzēs atskurbt.”

“Es negrib atskurbt,” Straiks norūca, zaudēja līdzsvaru un nepakrita tikai tāpēc, ka paspēra dažus straujus sānsoļus.

“Ejam nu.” Robina pa koka tiltiņu veda viņu pār remonta bedri, kurā beidzot bija apklusušas dārdošās mašīnas un strādnieki aizgājuši mājās.

“Robin, tu zināj, ka ezbij boksers?”

“Nē, to es nezināju,” viņa atbildēja.

Viņa bija domājusi aizvest Straiku atpakaļ uz biroju un tur pabarot, taču viņš apstājās Denmarkstrītas galā pie kebabu bodītes un ietenterēja iekšā pa durvīm, pirms Robina paguva viņu apturēt. Sēdēdami ārpusē pie vienīgā galda, abi ēda kebabus, un Straiks stāstīja viņai par savu boksera karjeru armijā, reizumis pārtraukdams stāstījumu, lai atgādinātu Robinai, cik labs cilvēks viņa ir. Robinai izdevās panākt, lai viņš vismaz neauro pilnā kaklā. Izdzertā alkohola iespaids joprojām bija pamatīgs, un ēdiens palīdzēja maz. Aizgājis uz tualeti, Straiks

и

palika tur tik ilgi, ka Robina jau sāka bažīties, vai tik viņš turpat nebūs nolūzis.

Ieskatījusies pulkstenī, viņa ieraudzīja, ka ir jau desmit pāri septiņiem. Viņa piezvanīja Metjū un pateica, ka birojā gadījies steidzams darbs. Metjū neizklausījās iepriecināts.

Straiks izstreipuļoja atpakaļ uz ielas, ar plecu atsizdamies pret durvju stenderi. Stingri atslējās pret logu un mēģināja aizsmēķēt jaunu cigareti.

“Robin,” viņš pēdīgi padevās un no augšas paskatījās uz savu sekretāri. “Robin, vatuzin, kas i kairos mo...” Viņš nožagojās. “Kairos mo... moments?”

“Kairos moments?” viņa atkārtoja, tramīgi cerēdama, ka tas nav nekas seksuāls, nekas tāds, ko viņa pēc tam nespēs aizmirst; turklāt tepat aiz muguras smīnēdams stāvēja un klausījās kebab-nīcas īpašnieks. “Nē, nezinu. Varbūt iesim atpakaļ uz biroju?”

“Tu nezin, kastasi?” Viņš cieši skatījās uz meiteni.

“Nē.”

“Tasi grieķiski,” Straiks paskaidroja. “Kairos. Kairos moments. Un tas nozīmē,” te viņš no savām aizmiglotajām smadzenēm pēkšņi izmakšķerēja pārsteidzoši skaidrus vārdus, “īstais moments. īpašais moments. Valdošais moments.”

Ak, Dieva dēļ, Robina klusībā lūdzās, tikai nesaki, ka tieši tagad mēs to piedzīvojam.

“Un tu zin, Robin, kurš tasbi mums - man un Šarlotei?” viņš noprasīja, skatīdamies kaut kur tukšumā, nokāris roku ar neaizdegto cigareti. “Tasbi, kad viņa ienāca pla... palātā... es ilgi gulēju slimnīcā un nebi redzējs viņu divus gadus... bez brīdinājuma... un es ieraudzī viņu durvis, un visi pagriezās un skatījās, un viņa nāca šu pār palātu un neteica ne vārda, un...” viņš apklusa, lai ievilktu elpu, un nožagojās atkal, “un nobučoja mani pēc tiem diviem gadiem, un mēs akai bi kopā. Neviens neteic ne vārda. Tik skaista. Visskaistākā sieviete, kādu esess redzējs. Vislabākais moments visā sūda... visā manā sūda dzīvē. Varbūt. Atvaino, Robin,” viņš piebilda, “ka teicu “sūda”. Atvainjss.”

Robinai nāca reizē smiekli un raudiens, bet viņa nesaprata, kāpēc uzmācas tik lielas skumjas.

“Vai aizdegt cigareti?”

“Tues labs cilvēks, Robin, vai tuto zin?”

Netālu no Denmarkstrltas Straiks apstājās kā zemē iemiets un, šūpodamies kā koks vējā, skaļi paziņoja Robinai, ka Šarlote nemīl Džago Rosu un tas viss ir tikai spēle, lai pēc iespējas stiprāk sāpinātu viņu, Straiku.

Pie melnajām ieejas durvīm viņš apstājās atkal un pacēla abas plaukstas, likdams saprast, ka Robinai nevajag sekot viņam augšā pa kāpnēm.

“Tu ej mājās, Robin.”

“Es tikai pārliecināšos, ka jūs laimīgi tiekat līdz birojam.” “Nē. Nē. Tagad esess kārtibā. Un ka tik es nesākvemt. Kā bez kājām. Un tu nesaproti to stulbo, veco, stulbo joku. Vai saproti? Tagad saprottikpat kā visu. Vai es tev i teicss?”

“Nē, es nesaprotu, par ko ir runa.”

“Tas nekas, Robin. Ej mājās. Es vemšu.”

“Jūs labi zināt, ka...”

“Atvaino, ka esteic "sūds”. Ka lamājos. Tues laba meitene, Robin. Atā.”

Sasniegusi Čeringkrosroudu, Robina atskatījās. Ar stipri piedzēruša cilvēka šausmīgo, neveiklo rūpību Straiks lika soli pēc soļa, virzīdamies uz Denmarkpleisas pusi, noteikti, lai izvemtos kādā tumšā stūrī un pēc tam klamzātu augšā pa kāpnēm, kur gaidīja saliekamā gulta un tējkanna.

6

Nebija skaidras pārejas no miega uz nomodu. Sākumā viņš knūpus gulēja sapņa ainavā - saplosītā metālā, gruvešos un kliedzienos, asiņains, zaudējis valodu; pēc tam, izmircis sviedros, uz vēdera gulēja saliekamajā gultā, iespiedis seju palagā, galva bija pulsējoša sāpju lode, vaļējā mute - izkaltusi un smirdoša. Saules gaisma, ieplūzdama pa logiem bez žalūzijām, svilināja tīklenes pat caur aizvērtiem plakstiem, acis aiz šiem plakstiem bija sarkanas un smeldza, kapilāri kā smalki, melni tikli klājās pār sīciņiem, kaitinošiem gaismas zibšņiem.

Pilnībā apģērbies, ar piesprādzētu protēzi, viņš uz mutes gulēja virsū savam guļammaisam, it kā būtu uz tā nokritis. Deniņos kā stikla lauskas ieurbās plosošas atmiņas: kā viņš centies pārliecināt bārmeni, ka lieti noderēs vēl viena pinte. Kā Robina uzsmaidījusi viņam pār galdu. Vai viņš tādā stāvokli tiešām bija spējis ēst kebabu? Tad viņš atcerējās, kā cīnījies ar bikšu rāvējslēdzēju, izmisīgi gribēdams čurāt, bet nespēdams izvilkt rāvējslēdzējā ieķērušos krekla stērbeli. Viņš pabāza zem sevis plaukstu - pat no šis sīkās kustības uzmācās vaids vai vēmiens -un mazliet uzelpoja, sataustījis, ka bikšupriekša ir ciet.

Lēni lēnītēm, kā turēdams uz pleciem kādu trauslu nastu, Straiks uzrausās sēdus un piemiegtām acīm pārlaida skatienu

spilgti apgaismotajai telpai, nezinādams, cik varētu būt pulkstenis un kas šodien vispār par dienu.

Kabineta durvis bija ciet, un no priekšistabas nedzirdēja ne troksnīša. Varbūt viņa pagaidu sekretāre bija aizgājusi uz visiem laikiem. Tad viņš ieraudzīja, ka uz grīdas pie pašām durvīm guļ balts taisnstūris, iebīdīts kabinetā pa durvjapakšu. Straiks piesardzīgi nometās četreniski, pasniedzās pēc lapiņas un ieraudzīja, ka tā ir zīmīte no Robinas.

Labrīt kormoran (ar “misteru Straiku” nu ir cauri, viņš nodomāja),

\cia<ļ materiālu mapē atradu sarakstu ar jautājumiem kas jānoskaidro. Nolēmu, ka mēģināšu papētīt pirmos divus (Axemans un viesnīca Malmaieon) Būšu sasniedzama pa mobilo, ja vajadzēs, lai atgriežos birojā.

Modinātājs pie kabineta durvīm Ir noregulēts uz I4-.00, lai pietiktu laika saposties uz tikšanos ar Siāru Porteri un Brioniju ked-tordu - Arlingtonpleisā l, pulksten Г7 00. Priekšistabā uz rakstāmgalda ir ūdens, paracetamols un Alka-Selizcr kobina

P S Lūdzu, nevajag kautrēties par vakarvakaru Jūs nepateicāt un neizdarījāt neko tādu, ko vajadzētu nožēlot

Piecas minūtes Straiks nekustīgi sēdēja uz saliekamās gultas, rokā turēdams zīmīti, prātodams, vai tik nebūs jāvemj, un tomēr tīksminādamies par sauli, kas sildīja muguru.

Četrām paracetamola tabletēm un glāzei ar Alka-Seltzer, kas gandrīz izšķīra vemšanas jautājumu, sekoja piecpadsmit minūtes noplukušajā tualetē, ar gaužām nepatīkamu slodzi kā ožai, tā dzirdei; izturēt palīdzēja dziļa pateicība par to, ka birojā nav Robinas. Atgriezies priekšistabā, Straiks izdzēra vēl divas pudeles ūdens un izslēdza modinātāju, kura tarkšķēšana bija ietriekusies viņa pulsējošās smadzenēs. Brīdi padomājis, viņš izraudzījās tīru drēbju kārtu, izņēma no mugursomas dezodorantu, dušas želeju, skuvekli, skūšanās krēmu un dvieli, kāpņu laukumiņā no vienas mantu kastes dzīlēm izvilka peldbikses, no otras - abus pelēkos metāla kruķus un kliboja lejup pa kāpnēm, plecā uzmetis sporta somu un rokā turēdams kruķus.

Pa ceļam uz Meletstrītu viņš nopirka lielizmēra Dairy Milk batoniņu. Straika paziņa Bērnijs Koulmens no armijas sanitārās daļas reiz bija izskaidrojis viņam, ka vairumu simptomu, kas saistīti ar briesmīgām paģirām, izraisa atūdeņošanās un hipoglikēmija - ilgstošas vemšanas neizbēgamās sekas. Straiks iedams ēda šokolādi, kruķus pasitis padusē, un katrs solis sāpīgi atbalsojās galvā, ko joprojām žņaudza neredzama dzelzs stīpa.

Tomēr smejošais dzēruma dievs vēl nebija viņu pametis. Patīkami šķirts no realitātes un no pārējās cilvēces, viņš nokāpa Studentu centra baseinā, neviltoti juzdams, ka viņam uz to ir tiesības, un, kā parasti, šīs tiesības neapšaubīja neviens, pat ne otrais ģērbtuves lietotājs, kurš ar apvaldītu interesi uzmeta skatienu protēzei, ko Straiks patlaban sprādzēja nost, un pēc tam pieklājīgi novērsās. Iebāzis protēzi skapītī kopā ar vakardienas drēbēm un durvis atstājis vaļā sīknaudas trūkuma dēļ, Straiks ar kruķu palīdzību kliboja uz dušu, vēderam kuļājoties pār peldbikšu malu.

Ieziepēdamies viņš manīja, ka šokolāde un paracetamols beidzot sāk pieslāpēt nelabumu un sāpes. Nu viņš pirmo reizi devās uz lielo baseinu. Tur peldēja tikai divi studenti - abi ātrumceliņā, abi ar peldbrillēm, aizņemti tikai un vienīgi ar savu sportisko meistarību. Straiks aizkliboja uz pretējo malu, saudzīgi nolika kruķus līdzās pakāpieniem un ielaidās lēnajā celiņā.

Viņš bija tik sliktā fiziskā formā kā vēl nekad mūžā. Neveikls un greizs, viņš ik pa brīdim uzgrūdās baseina sienai, taču vēsais, tīrais ūdens spirdzināja miesu un garu. Aizelsies viņš aizpeldēja līdz baseina galam, kur apstājās atpūsties, līmeniski izstiepa resnās rokas uz baseina malas, daļu sava lielā ķermeņa svara uzticēja glāsmainajam ūdenim un raudzījās augstajos, baltajos griestos.

Vilnīši, ko bija sacēluši jaunie sportisti baseina otrā malā, kutināja viņam krūtis. Šausmīgās galvassāpes pamazām atkāpās kā ugunīgi sarkans gaismas punkts, kas pagaist miglā. Hlora klīniskā smaka asi cirtās nāsis, bet vairs neuzdzina vēmienu. Lēnām, kā noņemdams apsēju no dzīstošas brūces, Straiks domās pievērsās tam, ko bija gribējis noslīcināt alkoholā.

Džago Ross: visos aspektos - Straika pretstats. Izskatīgs kā āriešu princis, trasta fonda īpašnieks, dzimis, lai ieņemtu iepriekš lemtu vietu savā ģimenē un pasaulē; vīrietis ar tādu pašapziņu, kādu dod divpadsmit aristokrātijas paaudzes, kuru tiesības apstiprina attiecīgi dokumenti. Ross bija nomainījis vairākus prestižus amatus, iemantojis stabilu atkarību no alkohola un kļuvis ļauns kā izlutināts tīrasiņu dzīvnieks.

Šarlote un Ross piederēja pie blīvi saaustā, privātskolās izglītotā aristokrātu tikla, kurā visas ģimenes pazina cita citu, saprecējās kopš neskaitāmām paaudzēm un uzturēja sakarus ar vecajiem studiju biedriem. Kamēr ūdens glāstīja Straika spalvainās krūtis, viņš redzēja sevi, Šarloti un Rosu kā no liela tāluma, kā pa nepareizo teleskopa galu, tieši tāpēc skaidri saskatīdams viņu attiecību trajektoriju: tajā atspoguļojās Šarlotes nemierīgā izturēšanās, kas mainījās katru dienu, viņas alkas pēc spēcīgām emocijām, kas vistipiskāk izpaudās kā postitkāre. Astoņpadsmit gadu vecumā viņa kā trofeju bija ieguvusi Džago Rosu, vislabāko šīs sugas eksemplāru, kādu vien spēja atrast, izdevīgas partijas iemiesojumu, kā to redzēja viņas vecāki. Varbūt šis ieguvums bija pārāk viegls un katrā ziņā pārāk paredzams, jo Šarlote drīz pameta viņu Straika dēļ, kurš, lai vai cik apdāvināts, viņas ģimenei bija gatavais lāsts: sētas krancis bez radurakstiem. Kas gan atlika sievietei, kura alkst pēc emociju vētrām, ja ne pamest Straiku vēl un vēlreiz, lai pēc visiem šiem gadiem un pēc pilna apļa ar pompu atgrieztos sākumpunktā, kur Straiks reiz bija viņu atradis?

Straiks ļāva, lai ūdens šūpo viņa smeldzošo ķermeni. Abi studenti joprojām sacentās, peldēdami šurpu turpu pa ātrum-celiņu.

Viņš labi pazina Šarloti. Šarlote tagad gaidīja, lai Straiks viņu glābj. Tas bija pēdējais, viscietsirdīgākais pārbaudījums.

Viņš nevis peldēja atpakaļ pa baseinu, bet gan sāniski aizlēkāja līdz pakāpieniem, pieturēdamies pie baseina malas, kā bija darījis fizioterapijas nodarbībās slimnīcā.

Otrreiz iet dušā bija patīkamāk nekā pirmo reizi; Straiks uzgrieza ūdeni tik karstu, cik vien spēja paciest, ieziepējās no galvas līdz kājām un tad noskalojās ar aukstu ūdeni.

Piesprādzējis protēzi, viņš aptina dvieli ap jostasvietu un noskuvās pie izlietnes, pēc tam saģērbās ar neparastu rūpību. Viņš vēl nekad nebija vilcis mugurā savu visdārgāko uzvalku un kreklu. Tā bija Šarlotes dāvana pagājušajā dzimšanas dienā: tērps, kas būtu viņas līgavaiņa cienīgs. Straiks atcerējās Šarlotes starojošo smaidu, vērojot, kā viņš lūkojas uz savu svešādi eleganto atspulgu lielā spogulī. Kopš tā laika uzvalks un krekls plastikāta maisā bija karājušies uz vadža, jo viņi ar Šarloti kopš pērnā novembra tikpat kā nebija gājuši izklaidēties; Straika dzimšanas diena palika pēdējā patiesi laimīgā diena, ko abi bija pavadījuši kopā. Drīz pēc tam attiecības pamazām iestiga atpakaļ veco, pazīstamo aizvainojumu dūkstīs, tajā pašā purvā, kurā bija stigušas iepriekš un no kura viņi šoreiz bija nozvērējušies izvairīties.

Straiks būtu varējis sadedzināt šo uzvalku. Tomēr par spīti nolēma to valkāt, aizmirst visas asociācijas un uzlūkot to tikai kā apģērba gabalu. Žaketes piegriezums vērta viņu slaidāku un vingrāku. Baltā krekla apkaklīti viņš atstāja neaizpogātu.

Armijā Straiks bija izslavēts ar savām spējām neparasti ātri tikt uz strīpas pēc pārdzeršanās. Šobrīd viņam pretī no spoguļa raudzījās bāla seja ar violetiem puslokiem zem acīm, tomēr elegantajā itāļu uzvalkā viņš izskatījās tik labi, kā nebija izskatījies jau vairākas nedēļas. Zilums ap aci beidzot bija izzudis, skrāpējumi sadzijuši.

Apdomīgi izraudzīta viegla maltīte, daudz ūdens, vēl viena iegriešanās restorāna tualetē, vēl pāris pretsāpju tablešu; un precīzi pulksten piecos Straiks ieradās Ārlingtonpleisā numur viens.

Klauvēt nācās divreiz, līdz durvis atvēra īgna sieviete ar brillēm melnā ietvarā un īsi apgrieztiem sirmiem matiem. Negribīgi ielaidusi Straiku, viņa strauji aizsoļoja pa halles akmens flīzēm turp, kur sākās krāšņas kāpnes ar kaltām margām, saukdama: “Gij! Ieradies kaut kāds Straiks!”

Hallei abās pusēs bija vēl citas telpas. Pa kreisi bariņš melnā tērptu cilvēku nekustīgi skatījās turp, kur atradās kāds spēcīgs gaismas avots, ko Straiks nevarēja saredzēt un kas apgaismoja viņu aizgrābtās sejas.

Pa šīm durvīm hallē iesteidzās Somē. Arī viņš bija uzlicis brilles, kuru dēļ izskatījās vecāks; viņa džinsi bija maisveidīgi un saplēsti, balto T kreklu rotāja acs, kura šķita raudam mirdzošas asinis, kas patiesībā bija sarkani vizuļi.

“Jums būs jāpagaida,” viņš strupi teica. “Brionija ir aizņemta, un Siārai vēl jāstrādā stundām ilgi. Varat noparkoties tur iekšā, ja gribat,” - un viņš norādīja uz telpu pa labi, kur bija saredzams ar paplātēm apkrauta galda gals, "un varat arī pastāvēt te un pablenzt kā tie dīkdieņi,” viņš piebilda, pēkšņi pacēlis balsi, un raidīja niknu skatienu elegantajiem jaunajiem vīriešiem un sievietēm, kas raudzījās uz gaismas avota pusi. Tie visi acumirklī izklīda bez kādiem iebildumiem, daži pār halli iegāja pretējā telpā.

“Starp citu, šodien jums ir labāks uzvalks,” Somē piebilda, tonī atkal uzplaiksnīja viltīgais dzēlīgums. Viņš pagriezās un iegāja atpakaļ telpā, no kuras bija iznācis.

Straiks viņam sekoja uz brīvo vietu, ko bija atstājuši patriektie skatītāji. Telpa bija gara un gandrīz tukša, taču greznās karnīzes, gaišās, kailās sienas un logi bez aizkariem piešķīra tai sērīgu diženumu. Vairāki cilvēki, ieskaitot garmatainu fotogrāfu, nolīkušu pār savu kameru, stāvēja starp Straiku un telpas tālāko galu, kur atradās skatuve, ko žilbinoši apgaismoja loka lampas un gaismas ekrāni. Uz skatuves atradās mākslinieciski izvietoti veci, nobružāti krēsli - viens gulēja uz sāniem - un trīs modeles. Tās bija īpašas sugas būtnes, kuru sejām un figūrām piemita reti sastopamas proporcijas, klasificējamas precīzi pa vidu kategorijām “dīvains” un “satriecošs”. Straiks nosprieda, ka šis modeles - ar smalkiem kauliem, nežēlīgi tievas - ir izraudzītas pēc krāsu gammas un vaibstu kontrasta principa. Uz krēsla, pagriezta ar atzveltni uz priekšu, Kristinas Kīleres pozā jāteniski sēdēja melnādaina meiča, tikpat tumša kā Somē, ar afro frizūru un ieslīpām, pavedinošām acīm. Garās, ieplestās kājas cieši apspīlēja balti legingi, virs jostasvietas viņa bija kaila. Viņai līdzās stāvēja Eirāzijas izcelsmes daiļava ar gludiem, melniem, uz pieres asimetriski apgrieztiem matiem, ģērbusies baltā, ar ķēdēm rotātā apakškrekliņā, kas tik tikko aizsedza kaunumu. Pa gabaliņu no abām, atbalstījusies pret cita krēsla atzveltni un pieliekusies sānis, stāvēja Siāra Portere; gaiša kā alabastrs, ar gariem, blondiem matiem, ģērbusies baltā, pa pusei caurspīdīgā kombinezonā, caur kuru skaidri iezīmējās bālie, smailie krūšgali.

Vizāžiste, gandrīz tikpat gara un tieva kā modeles, bija pieliekusies pie melnādainās meitenes un pūderēja tai degunu. Trīs modeles klusēdamas stāvēja katra savā pozā, nekustīgas kā portreti ar neizteiksmīgām, tukšām sejām, un gaidīja komandu. Pārējie, kas atradās telpā (izrādījās, ka fotogrāfam ir divi asistenti; Somē tagad stāvēja malā un kodīja nagus, viņam līdzās bija īgnā sieviete brillēs), sarunājās pusbalsī, kā baidīdamies izjaukt kādu trauslu līdzsvaru.

Beidzot vizāžiste piegāja pie Somē, kurš žestikulēdams ātri nobēra kaut ko nesadzirdamu; vizāžiste atgriezās spilgtās gaismas lokā un, nebilzdama ne vārda, izbužināja un pārkārtoja Siāras Porteres garos matus; Siāra ne ar vaibstu neizrādīja, ka justu pieskārienus, tikai klusēja un pacietīgi gaidīja. Brionija atkāpās ēnās un kaut ko pajautāja Somē; viņš paraustīja plecus un nedzirdami deva kādu rīkojumu, pēc kura Brionija lūkojās apkārt, līdz viņas skatiens apstājās pie Straika.

Abi satikās hallē pie greznajām kāpnēm.

“Sveiki,” viņa nočukstēja. “Ejam, lūk, uz turieni!”

Viņa aizveda Straiku pār halli uz pretējo telpu, kura bija nedaudz mazāka par pirmo un kurā atradās lielais galds ar dažādām uzkodām. Pie marmora kamīna stāvēja vairāki apģērbu statņi uz skritullšiem, blīvi apkarināti ar vizuļotiem kruzuļotiem un strausa spalvām rotātiem tērpiem, sašķirotiem pēc krāsām. Te bija sapulcējušies aizgaiņātie skatītāji, visi jaunāki par trīsdesmit gadiem; tie klusi sarunājās, laiski paņēma pa mocarellas vai Parmas šķiņķa šķēlītei no pustukšajām paplātēm, runāja pa saviem mobilajiem vai spēlējās ar tiem. Daži vērtējoši nopētīja Straiku, kad viņš sekoja Brionijai uz mazu dibenistabu, kas bija pārvērsta par provizorisku grimētavu.

Abpus augstajām, viendaļlgajām stikla durvīm, kas vērās uz koptu dārzu, stāvēja divi galdi ar lieliem pārnēsājamiem spoguļiem. Daudzās melnās plastmasas kārbiņas atgādināja Straikam tās, kurās tēvocis Teds bija ņēmis līdzi mušu ēsmu, braukdams makšķerēt; Brionijas atvilktnes bija pilnas ar krāsainiem pūderiem un ēnām, uz galdiem bija noklāti dvieļi, uz tiem rindojās tūbiņas un matu sukas.

“Sveiki,” Brionija atkārtoja normālā balsi. “Ak Dievs. Gaisā tāda spriedze, ka acis cērtas, ne? Gijs vienmēr ir bijis perfek-cionists, taču šī viņam ir pirmā kārtīgā fotosesija kopš Lulas nāves, tāpēc viņš, ziniet, ir nopietni sanervozējies.”

Brionijai bija tumši mati pakāpeniskā griezumā, dzeltenīga āda un lieli, tomēr pievilcīgi sejas panti. Džinsi apspīlēja garās, drusku likās kājas, ieautas melnās ādas baletkurpītēs, mugurā bija melns krekliņš, ap kaklu - vairākas smalkas zelta ķēdītes, gredzeni visos pirkstos, ieskaitot īkšķus. Baletkurpītes nekad nebija uzbudinājušas Straiku, jo atgādināja vecās salokāmās čības, ko rokassomā mēdza nēsāt līdzi tante Džouna, un reizē ar to modināja domas par varžacīm un tulznām.

Straiks sāka skaidrot, kas viņam vajadzīgs no Brionijas, taču meitene viņu pārtrauca.

“Gijs man visu izstāstīja. Vai gribat cīgu? Varam smēķēt tepat, ja atvērsim šis.”

To teikdama, viņa atvēra durvis, kas veda uz bruģētu laukumiņu dārzā.

Viņa izbrīvēja vietu uz grima galda un apsēdās; Straiks iekārtojās vienā no krēsliem un sameklēja bloknotu.

“Nu tad speriet vaļā!” Brionija sacīja un, nenogaidījusi jautājumu, turpināja: “Kopš tā laika es nemitīgi domāju par to pēcpusdienu. Tas viss ir tik ļoti skumji.”

"Vai jūs labi pazināt Lulu?” Straiks jautāja.

“Jā, diezgan labi. Esmu grimējusi viņu dažām fotosesijām un Lietusmeža labdarības pasākumam. Kad pateicu, ka protu diegot uzacis...”

“Ko jūs protat?”

“Diegot uzacis. Tas ir līdzīgi kā izplūkāt, tikai ar diegiem.”

Straiks nejaudāja iztēloties šo procesu.

“Tātad...”

"...viņa palūdza, lai apkalpoju viņu mājās. Viņai visu laiku uzglūnēja paparaci, pat tad, kad viņa brauca uz salonu. Kaut kāds ārprāts. Tāpēc es piekritu izpalīdzēt.”

Brionijai bija paradums atmest galvu, lai acīs nekristu pārmērīgi garie mati uz pieres; runādama viņa mazliet apdvesa vārdus. Nu viņa ar strauju kustību pasvieda matus sānis, izbrauca tiem cauri ar pirkstiem un paskatījās uz Straiku caur matu poniju.

"Es atbraucu ap trijiem. Lula ar Siāru apjūsmoja gaidāmo Dībija Maka ierašanos. Meiteņu pļāpas, jūs jau saprotat. Es nemūžam nebūtu varējusi iedomāties, kas notiks. Nemūžam”

“Lula bija priecīgi satraukta, vai ne?”

“Ak Dievs, jā - kā tad jūs domājat? Kā justos jūs, ja kāds būtu sacerējis dziesmas par... Nūjā,” Brionija aprāvās un dves-maini iesmējās, “varbūt tā jūtas tikai meitenes. Dībijam ir tāda harisma! Mēs ar Siāru par to jokojām, kamēr es koriģēju Lulai uzacis. Tad Siāra palūdza, lai uztaisu viņai manikīru. Beigās manikīru gribēja arī Lula, tāpēc es pavadīju tur, nu, vismaz trīs stundas. Jā, es aizgāju ap sešiem.”

“Tātad Lulas noskaņojumu jūs sauktu par priecīgi satrauktu, ja?

“Jā gan. Nu un, ziniet, viņa bija drusku izklaidīga; nepārtraukti pārbaudīja savu mobilo un turēja to klēpī, kamēr koriģēju viņai uzacis. Es sapratu, ko tas nozīmē: viņu atkal tramdīja Evans.”

“Vai viņa tā teica?”

“Nē, bet es zināju, ka viņa ir nikna uz Evanu. Kā tad jums liekas, kāpēc viņa pateica Siārai tos vārdus par savu brāli? Ka atstās visu viņam?”

Straikam tas šķita pārspīlēti.

“Vai viņa to sacīja, jums dzirdot?”

“Ko? Nē, bet es dzirdēju par to. Vēlāk. Siāra izstāstīja mums visām. Es laikam tieši biju tualetē, kad Lula to sacīja. Lai vai kā, es tam absolūti ticu. Absolūti.”

“Kāpēc?"

Brionija samulsa.

“Nu... viņa patiešām mīlēja savu brāli, vai ne? Ak Dievs, tas vienmēr bija acīm redzams! Iespējams, viņš bija vienīgais cilvēks, uz kuru Lula varēja paļauties. Pirms vairākiem mēnešiem, ap to laiku, kad Lula ar Evanu pašķīrās pirmo reizi, es grimēju viņu Stellas skatei, un viņa visām stāstīja, ka brālis krītot viņai uz nerviem, nepārtraukti apgalvodams, ka Evans dzīvo uz viņas rēķina. Un, ziniet, tajā pēdējā pēcpusdienā Evans atkal plijās viņai virsū, un viņa nosprieda, ka Džeimsam - to brāli taču sauc Džeimss? - visu laiku bijusi taisnība. Lula vienmēr zināja, ka brālis grib viņai tikai to labāko, kaut ari reizēm mēģina viņu izkomandēt. Šis tiešām ir ļoti, ļoti smags bizness. Un tajā katram ir personiski nolūki.”

"Kā jums šķiet, kuram bija personiski nolūki attiecībā uz Lulu?”

“Ak Dievs, visiem!” Brionija novicināja roku ar cigareti plašā žestā, kas ietvēra ļaudis ārpus šis telpas. “Viņa bija supermo-dele, visi no viņas kaut ko gribēja! Piemēram, Gijs...” Te viņa aprāvās. "Nu - Gijs ir biznesmenis, bet viņš dievināja Lulu, pat aicināja pārcelties pie viņa, kad Lulu sāka vajāt tas jukušais. Gijs joprojām nav attapies pēc viņas nāves. Dzirdēju, ka viņš pat esot uzmeklējis kādu mediju, lai mēģinātu sazināties ar Lulu. Man stāstīja Margo Leitere. Viņš vēl arvien jūtas satriekts un ikreiz ir tuvu asarām, tiklīdz kāds piemin viņas vārdu. Nu, lūk,” Brionija noteica, “tas ir viss, ko es zinu. Man ne sapņos nerādījās, ka tajā pēcpusdienā redzu Lulu pēdējo reizi. Ak Dievs’.’ “Vai viņa pieminēja Daflldu, kamēr jūs... ē... diegojāt viņai uzacis?”

“Nē,” Brionija atbildēja, “bet kāpēc lai Lula viņu pieminētu, ja viņš viņu tā kaitināja?”

“Tātad, cik jūs atceraties, viņa galvenokārt runāja par Dlbiju Maku?”

“Nu... par to vairāk runājām mēs ar Siāru.”

“Bet jums šķiet, ka Lula ar priecīgu satraukumu gaidīja viņa ierašanos?”

“Ak Dievs, jā, protams.”

“Sakiet, vai dzīvoklī jūs redzējāt zilu papīra lapu, aprakstītu Lulas rokrakstā?”

Brionija atkal nopurināja pār seju matus un atķemmēja tos atpakaļ ar pirkstiem.

“Ko? Nē. Nē, neko tādu es neredzēju. Kas tā bija par lapu?” “Nezinu,” Straiks atteica. “Tieši to es gribu noskaidrot.” “Nē, neredzēju. Zilu, jūs sakāt? Nē.”

"Vai jūs vispār redzējāt kādu papīru Lulas rokrakstā?”

“Nē, nekādus papīrus es neatceros. Nē.” Brionija atsvieda matus no sejas. “Nu... varbūt kaut kas tāds kaut kur mētājās, bet es varēju to ari nepamanīt.”

Istabā bija patumšs. Varbūt tās bija tikai Straika iedomas, ka meitene pietvīkst, taču iztēles auglis nekādā ziņā nebija tas, ka viņa pievilka labo pēdu pie kreisā ceļgala un pētīja baletkurpes zoli, meklēdama tur kaut ko neesošu.

“Lulas šoferis, Kīrans Kolovass-Džounss...”

"Ā, tas smukais puisis?” Brionija teica. “Mēs mēdzām ķircināt Lulu: Kīrans bija samīlējies viņā līdz ausīm. Man liekas, tagad viņa pakalpojumus dažreiz izmanto Siāra.” Brionija zīmīgi iespurcās. “Siārai drusku ir jautras meičas slava. Protams, viņa nevar nepatikt, tomēr...”

“Kolovass-Džounss stāstīja, ka Lula, tajā dienā braukdama atpakaļ no mātes mājas, mašīnas aizmugurējā sēdeklī kaut ko rakstījusi uz zila papīra...”

“Vai jūs jau esat runājis ar Lulas māti? Viņa ir tāda mazliet dīvaina...”

“...un es gribētu noskaidrot, kas tas bija.”

Brionija ar knipi izsvieda nosmčķi pa vaļējām durvīm un nemierīgi sadīdījās uz galda.

“Tas varētu būt bijis jebkas.” Straiks gaidīja neizbēgamo priekšlikumu un nevīlās.

“Varbūt pirkumu saraksts vai kaut kas tamlīdzīgs.”

“Jā, varētu; bet ja nu mēs tīri teorētiski pieņemtu, ka tā bijusi pirmsnāves vēstule...”

“Bet nē taču! Muļķības... kā tas būtu iespējams? Kura gan rakstītu pirmsnāves vēstuli tik ilgu laiku iepriekš un pēc tam uzkrāsotos un ietu dejot? Pilnīgi neloģiski!”

“Piekrītu, tas neliekas ticami, tomēr būtu labi noskaidrot, kas tas bija.”

“Varbūt tam nebija nekāda sakara ar Lulas nāvi. Varbūt tā bija, piemēram, vēstule Evanam ar lūgumu, lai izbeidz viņu kaitināt?”

“Cik es zinu, Dafīlds pa īstam nokaitināja viņu tikai tās dienas vakarā. Un kādēļ lai Lula rakstītu vēstuli, ja viņai bija Daf īlda telefona numurs un abiem tovakar bija paredzēts tikties?”

“Nezinu,” Brionija nemierīgi attrauca. “Es tikai saku, ka tas varēja būt kaut kas pilnīgi nesvarīgs.”

“Un jūs skaidri zināt, ka to neredzējāt?”

“Jā, absolūti skaidri.” Nu viņa tiešām nosarka. “Es tur biju atnākusi strādāt, nevis okšķerēties pa Lulas mantām. Tas tad būtu viss?”

“Jā, domāju, ka tas ir viss, ko gribēju jautāt par to pēcpusdienu,” Straiks sacīja. “Bet varbūt jūs varētu man palīdzēt kādā citā jautājumā. Vai jūs pazīstat Tenziju Bestigi?”

“Nē,” Brionija atbildēja. “Pazīstu tikai viņas māsu Ursulu. Tā pāris reižu ir nolīgusi mani pirms lielām ballēm. Viņa ir drausmīga.”

“Kādā ziņā?”

“Viena no izlutinātajām bagātniecēm... Nūjā,” Brionija no-vaibstījās, “tikai ne tuvu nav tik bagāta, kā pašai gribētos. Abas tās Cilingemu māsas medīja vecus večus ar biezu maku; zelta meklētājas, jaudīgas kā raķetes. Ursula nosprieda, ka ir vinnējusi lielo laimestu, kad apprecējās ar Siprianu Mēju, bet viņam ne tuvu nav tik daudz naudas, lai pietiktu Ursulas vajadzībām. Tagad šai jau pie četrdesmit, un iespējas vairs nav tādas kā agrāk. Man liekas, tieši tādēļ viņai nav izdevies atrast kādu labāku.” Acīmredzot juzdama, ka šāds tonis prasa paskaidrojumus, viņa turpināja:

“Atvainojiet, bet viņa apsūdzēja mani, ka es noklausoties viņas stulbo balss pastu.” Vizāžiste sakrustoja rokas uz krūtīm un nikni skatījās Straikā. “Nē, nudien! Pasvieda man savu mobilo un pavēlēja izsaukt taksi, ne lūdzu, ne paldies! Bet man ir disleksija. Es nospiedu nepareizo pogu, un šī tūlīt sāka kliegt uz mani pilnā rīklē.”

“Kā jums liekas, kāpēc viņa tik stipri satraucās?”

“Laikam jau tāpēc, ka es dzirdēju, kā viens vīrietis, ar kuru viņa nebūt nav precējusies, stāstīja, ka patlaban guļot viesnīcas istabā un sapņojot laizīt viņai vāveri,” Brionija aukstasinīgi atbildēja.

“Tad varbūt viņa tomēr ir atradusi kādu labāku?” Straiks ieminējās.

“Kas tur labāks!" Brionija atteica un steigšus piebilda: “Ļoti bezgaumīgi. Bet, paklausieties, man ir jāiet pie darba, citādi Gijs pārskaitīsies.”

Straiks ļāva viņai iet un pēc tam pierakstīja bloknotā vēl divas lapas. Bija izrādījies, ka Brionija Redforda ir gaužām neuzticama lieciniece, viegli ietekmējama un melīga, tomēr viņa bija pateikusi daudz vairāk, nekā pati apzinājās.

7

Fotosesija turpinājās vēl trīs stundas. Straiks gaidīja dārzā, smēķēdams un dzerdams ūdeni no pudeles, līdz ārā sāka krēslot. Laiku pa laikam viņš iegāja atpakaļ namā, lai paskatītos, kā rit fotografēšana, un tā ritēja neaptverami gausi. Lāgiem viņš redzēja vai dzirdēja Somē, kurš, zaudējis pacietību, izkliedza pavēles fotogrāfam vai kādai no melni tērptajām palīdzēm, kas skraidelēja starp apģērbu statņiem. Gandrīz pulksten deviņos, kad Straiks bija notiesājis dažas šķēles picas, ko bija pasūtījusi drūmā, pārgurusī stilista asistente, Siāra Portere beidzot nokāpa no skatuves, kur bija pozējusi kopā ar abām kolēģēm, un piebiedrojās Straikam grimētavā, kamēr apkārt rosījās Brionija, novākdama mantas.

Siāra joprojām bija ģērbusies stīvā, sudrabainā minikleitā, kurā bija pozējusi pēdējām fotogrāfijām. Kalsna un stūraina, ar pienbaltu ādu, gandrīz tikpat gaišiem matiem un gaišzilām acīm, kas bija izvietotas krietni attālu viena no otras, viņa apsēdās, izstiepa bezgalīgi garās kājas, ieautas platformenēs, kuru garās sudraba auklas bija krusteniski sasietas ap ikriem, un aizsmēķēja Marlboro Light.

"Ak Dievs, es nespēju noticēt, ka jūs esat Rokera dēls!” viņa dvesa, iepletusi akvamarīna zilās acis, pavērusi pilnīgās lūpas.

“Ārprātā dīvaini! Es viņu pazīstu; pērn viņš bija ielūdzis mūs ar Luliju uz Superhitu prezentāciju! Un es pazīstu jūsu brāļus Alu un Ediju! Viņi man teica, ka viņu vecākais brālis dien armijā! Ak Dievs. Ārprāts. Tu esi beigusi, Brionij?” viņa ar uzsvaru noprasīja.

Vizāžiste rūpīgi saiņoja savus darba piederumus. Nu viņa sāka kustēties manāmi ātrāk, kamēr Siāra klusēdama smēķēja un vēroja viņu.

"Tā, tas ir viss,” Brionija moži pavēstīja, uzcēla plecā smagas kastes lenci un katrā rokā paņēma vēl pāris somu. “Uz redzlti, Siāra! Visu labu,” viņa pateica Straikam un nozuda.

“Viņa ir tik drausmīgi ziņkārīga un tāda tenku vācele,” Siāra sacīja Straikam. Atsvieda atpakaļ garos, baltos matus, sakrustoja savas kumeļa kājas un jautāja: “Vai jūs bieži satiekat Alu un Ediju?”

“Nē," Straiks atbildēja.

“Un jūsu mamma’,’ Siāra nesatraucami teica, izpūzdama dūmus pa mutes kaktiņu, “viņa ir tikpat kā leģenda. Vai jūs zināt, ka pirms divām sezonām Bazs Kārmaikls uztaisīja veselu kolekciju ar nosaukumu “Supergrūpija” un visu iedvesmu smēlās no BibI Bjūelas un jūsu mammas? Maksi svārki, blūzes bez pogām un zābaciņi.”

"Nē, es to nezināju,” Straiks atbildēja.

“O, tas bija... jūs zināt to slaveno teicienu par Osija Klārka kleitām: ka vīriešiem tās patīk tāpēc, ka ir viegli atveramas un netraucē kniebties ar meičām? Lūk, tāds bija viss jūsu mammas laikmets’.’

Viņa atkal atglauda matus no acīm un paraudzījās uz Straiku nevis vēsi, aizskaroši un vērtējoši kā Tenzija Bestigi, bet gan ar šķietami neviltotu un neslēptu interesi. Bija grūti izprast, vai viņa tiešām ir tāda vai tikai tēlo pati sevi; traucēja viņas skaistums, līdzīgi biezam zirnekļtīklam liegdams saskatīt viņu skaidri.

"Ja neiebilstat, es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus par Lulu.”

“Ak Dievs, jā. Jā. Ne, es tiešām gribu palīdzēt. Kad man pateica, ka to kāds izmeklē, es uzreiz nodomāju - labi. Beidzot'.’ “Tiešām?”

“Ak Dievs, jā. Tas viss bija tāds šoks. Es vienkārši nespēju noticēt. Viņas numurs joprojām ir manā mobilajā, paskatieties!” Siāra pavandījās pa milzīgu rokassomu un beidzot izzvejoja baltu viedtālruni. Pameklējusi kontaktu sarakstā, viņa pieliecās Straikam tuvāk un parādīja vārdu “Lulija”. Viņas parfīms bija salds un piparains.

“Visu laiku gaidu, ka viņa man piezvanīs" Siāra teica, uz mirkli sadrūmusi, un noglabāja mobilo atpakaļ somā. “Nespēju viņu izdzēst; visu laiku taisos un tad tomēr atlieku, saprotat?” Viņa nemierīgi piecēlās, atkal apsēdās, pavilkusi vienu saliektu kāju sev apakšā, un bridi klusēdama smēķēja.

“Jūs pavadījāt kopā ar Lulu lielāko daļu no viņas pēdējās dienas, vai ne?” Straiks jautāja.

“Pie velna, neatgādiniet man!” Siāra teica, aizvērdama acis. "Esmu izlaidusi to caur savām smadzenēm kādas miljons reizes. Mēģinājusi apjēgt, kā tas ir iespējams - vienā brīdī būt absolūti laimīgai un nākamajā jau mirušai - pāris stundu laikā!”

"Viņa bija absolūti laimīga?”

“Ak Dievs, tik laimīgu kā tajā pēdējā nedēļā es viņu nebiju redzējusi nekad. Mēs bijām atgriezušās no Vogue fotosesijas Antigvā, viņa atkal sagāja kopā ar Evanu, un abi sarīkoja saderināšanās ceremoniju; Lulija jutās fantastiski, kā septītajās debesīs.”

“Jūs piedalījāties tajā saderināšanās ceremonijā?”

“Kā tad,” Siāra apstiprināja, iemezdama nosmēķi kokakolas skārdenē, kur tas nočūkstēja un apdzisa. “Ak Dievs, cik tas bija romantiski! Evans burtiski apstulbināja viņu ar šo ierosinājumu - Dikija Kārberija mājā. Jūs pazīstat Dikiju Kārberiju, to, kuram pieder restorāni? Viņam ir pasakaina māja Kotsvoldas pakalnos, mēs visi bijām tur uz nedēļas nogali, un Evans bija nopircis sev un Lulijai saskaņotas Fērgusa Ķīna rokassprādzes, burvīgas, no oksidēta sudraba. Pēc vakariņām viņš piespieda mūs visus ledainā salā un sniegā iet lejā uz ezeru un tur nolasīja dzejoli, ko bija viņai sacerējis, un aplika viņai rokassprādzi. Lulija smējās pilnā kaklā, bet tad atbildēja viņam ar citu dzejoli, ko zināja no galvas. Deklamēja Voltu Vitmenu. Tas bija,” Siāra teica, pēkšņi kļuvusi nopietna, “goda vārds, tik iespaidīgi - ka var vienkārši ņemt un noskaitīt ideāli atbilstošu dzejoli. Ziniet, visi taču domā, ka modeles ir stulbas.” Viņa atglauda matus un piedāvāja Straikam cigareti, pirms aizsmēķēja arī pati. "Man ir līdz kaklam apnicis skaidrot cilvēkiem, ka man ir rezervēta vieta Kembridžā - es studēšu anglistiku.”

“Tiešām?” Straikam neizdevās apslēpt pārsteigumu.

“Jā,” viņa apstiprināja, piemīlīgi izpūzdama dūmus, “bet, ziniet, modeļu biznesā pašlaik veicas tik labi, ka es pagaidīšu vēl vienu gadu. Šis darbs atver daudzas durvis, saprotat?” “Tātad saderināšanās ceremonija notika - kad... nedēļu pirms Lulas nāves?”

“Jā, iepriekšējā svētdienā,” Siāra apstiprināja.

“Un būtībā tā bija tikai apmaiņa ar dzejoļiem un rokassprādzēm. Nebija ne zvērestu, ne garīdznieka?”

“Nē, tas nebija juridiski saistoši, tas bija tikai tāds, nu... skaists, ideāls brīdis. Tiesa, ja neņem vērā Frediju Bestigi -viņš drusku kaitināja. Bet vismaz,” Siāra ievilka dūmu, “nebija atvedis līdzi to savu baigo sievu.”

"Tenziju?”

“Tenziju Čilingemu, jā. Tā nu gan ir draņķe! Nav brīnums, ka viņi šķiras; visu laiku katram bija sava dzīve, viņus nekad neredzēja kopā. Taisnību sakot, tajā nedēļas nogalē Fredijs nebija pārāk neciešams, ja apdomā, cik viņam slikta slava. Vienkārši bija garlaicīgs, pieglaimojās Lulijai, bet nebija tik šausmīgs, kā par viņu stāsta. Esmu dzirdējusi par vienu totāli naivu meiču, kurai viņš apsolījis lomiņu filmā... Bet nezinu, vai tā ir patiesība.” Siāra piemiedza acis un paskatījās uz cigaretes oglīti. “Turklāt tā meiča neziņoja policijai.”

“Jūs teicāt, ka Fredijs kaitināja; kādā veidā?”

“Ak Dievs, nu... nemitīgi uzplijās Lulijai, vāvuļoja par to, cik lieliski viņa izskatītos uz ekrāna un cik lielisks cilvēks bijis viņas tēvs.”

“Sers Aleks?”

“Jā, protams, sers Aleks. Ak Dievs,” Siāra noteica, iepletusi acis, "ja Fredijs būtu pazinis Lulijas īsto tēvu! Uzaugusi pie tāda, Lulija būtu gatava uz visu! Filmēšanās būtu viņas mūža sapnis! Nē, Fredijs tikai teica, ka pazinis seru Aleku pirms daudziem gadiem, abi esot auguši vienā un tajā pašā īstendas savrupmāju rajonā vai tamlīdzīgi, tāpēc viņš būtībā esot Lulijai tāds kā krusttēvs. Varbūt tas bija domāts kā joks, bet sanāca neveiksmīgi. Lai vai kā, visi redzēja, ka viņš tikai grib iemānīt Luliju savā filmā. Fredijs traucēja ari saderināšanās ceremoniju, bļaustīdamies: “Es būšu līgavas vedējs!” Bija galīgi pilnā, vakariņu laikā dzēra kā zaldāts. Dikijs bija spiests viņu apklusināt. Pēc ceremonijas mēs visi mājā dzērām šampanieti, un Fredijs izstrēba vēl kādas divas pudeles pa virsu tam, ko jau bija iztem-pis. Nemitīgi auroja, ka Lulija varot kļūt par diženu aktrisi, bet viņa nelikās dzirdam. Ignorēja viņu. Abi ar Evanu sēdēja uz dīvāna, pieglaudušies viens otram, it kā būtu...

Tumši ēnotajās Siāras acīs pēkšņi iemirdzējās asaras, un viņa piespieda pie plakstiņiem savas skaistās, baltās plaukstas.

“...neprātīgi iemīlējušies. Lulija bija absolūti laimīga, es nekad nebiju redzējusi viņu tik laimīgu.”

“Frediju Bestigi jūs sastapāt arī vakarā pirms Lulas nāves, vai ne? Vai jūs abas, iedamas ārā no mājas, nesatikāt Frediju vestibilā?”

“Satikām gan,” Siāra apstiprināja, susinādama acis. "Kā jūs to zināt?”

“No apsarga Vilsona. Viņam esot licies, ka Bestigi pateicis Lulai kaut ko tādu, kas viņai nav bijis pa prātam.”

“Jā. Tas ir tiesa. Man bija piemirsies. Fredijs sacīja kaut ko par Dibiju Maku - ka Lulija taču ļoti gaidot DIbija ierašanos

un ka viņš labprāt filmētu abus kopā. īsti vairs neatceros, kā tur bija, bet Fredija teiktais izklausījās piedauzīgi, saprotat?” “Vai Lula zināja, ka Bestigi ir bijis draugos ar viņas audžutēvu?”

“Man viņa teica, ka tā viņai bijusi pirmā dzirdēšana. Lulija vienmēr centās turēties pa gabalu no Bestigi. Viņai nepatika Tenzija.”

“Kāpēc?”

“Luliju neinteresēja tā viņu kompānija, kurā visas plātās ar to, kuras vīram ir lielāka jahta, un tādā garā. Ar tām viņa negribēja saieties. Viņa bija nesalīdzināmi labāka par tām. Pavisam citāda nekā Čilingemu māsas.”

“Labi,” Straiks noteica. “Vai varat pastāstīt par to pēcpusdienu un vakaru, ko jūs abas pavadījāt kopā?”

Siāra iemeta kokakolas skārdenē otro nosmēķi, kurš īsi nočūkstēja, un tūdaļ paņēma jaunu cigareti.

“Jā. Paga, man jāpadomā. Nu... pēcpusdienā es aizbraucu pie viņas uz dzīvokli. Brionija atnāca koriģēt viņai uzacis un beigās uztaisīja mums abām manikīru. Sanāca tāda meiteņu pēcpusdiena.”

“Kāda jums likās Lula?”

“Viņa bija...” Siāra sastomījās. “Nu, viņa vairs nebija gluži tik laimīga kā visu to nedēļu. Bet ne jau nu gatava izdarīt pašnāvību, nekādā ziņā"

“Lulas šoferis Kīrans stāstīja, ka viņa šķitusi savāda, kad atstājusi savas mātes māju Celsijā.”

“Ak Dievs, jā, un kā gan citādi? Viņas mammai ir vēzis'.” “Vai todien Lula jums kaut ko stāstīja par māti?”

“Vispār ne. Tikai pateica, ka brīdi pasēdējusi pie viņas, jo viņa slikti jutusies pēc operācijas, bet tolaik neviens vēl nedomāja, ka lēdija Bristova mirs. Pēc operācijas taču vajadzēja kļūt labāk, vai ne?”

“Vai Lula minēja vēl kādu iemeslu, kura dēļ vairs nejutās tik laimīga kā iepriekš?”

“Nē,” Siāra atbildēja, lēnām papurinādama galvu, gaišie mati krita sejā. Viņa atkal atķemmēja tos atpakaļ ar pirkstiem un dziļi ievilka cigaretes dūmu. “Lulija likās drusku nomākta, drusku izklaidīga, bet es nospriedu, ka tas ir mammas dēļ. Viņām bija dīvainas attiecības. Lēdija Bristova bija... pārāk gādīga un aizbildnieciska. Un Lulija tāpēc jutās, ziniet, klaustrofobiska.” “Vai ievērojāt - varbūt Lula jūsu klātbūtnē kādam zvanīja?” “Nē,” Siāra atbildēja, mazliet padomājusi. “Atceros, ka viņa bieži pārbaudīja, vai nav pienākusi kāda īsziņa, bet, cik atceros, ne ar vienu nerunāja. Ja kādam zvanīja, tad pa kluso. Jo pāris reižu izgāja no istabas. Es nezinu.”

"Brionija teica, ka Lula ar priecīgu satraukumu gaidījusi Dībija Maka ierašanos.”

“Ak, Dieva dēļ!” Siāra nepacietīgi izsaucās. “Par Dībija Maka ierašanos satraucās visi citi - Gijs un Brionija, un... jā, pat es mazdrusciņ,” viņa teica ar aizkustinošu vaļsirdību. “Bet Luli-jai nebija, par ko satraukties. Viņa mīlēja Evanu. Nevajag ticēt visam, ko stāsta Brionija.”

“Varbūt jūs atceraties - vai Lulai līdzi bija papīra lapa? Zila papīra lapa, uz kuras viņa bija kaut ko uzrakstījusi?”

“Nē,” Siāra atteica. “Kāpēc jūs jautājat? Kas tā par lapu?” “Pagaidām nezinu,” Straiks sacīja, bet Siāra piepeši izskatījās tā, it kā viņu būtu ķēris zibens.

“Ak Dievs - jūs taču negribat teikt, ka viņa atstājusi vēstuli? Ak Dievs'. Tas taču būtu gatavais ārprāts. Bet - nē! Tas nozīmētu, ka viņa jau bija nolēmusi to izdarīt.”

“Varbūt tas bija kaut kas cits. Izmeklētājam jūs pieminējāt, ka Lula paudusi nodomu atstāt visu savam brālim, vai ne?” “Jā, tas tiesa,” Siāra nopietni apstiprināja, pamādama ar galvu. “Jā, notika tā: Gijs bija atsūtījis Lulijai tās pasakainās somiņas no jaunās kolekcijas. Es zināju, ka man viņš nesūtīs neko, kaut gan arī es piedalījos reklāmā. Lai vai kā, es iztinu balto - “Kašilu” -, un tā bija tik skaista-, Gija somiņām ir izņemama zīda odere, un šai somiņai odere bija apdrukāta ar

afrikāņu ornamentiem - speciāli priekš Lulijas. Es pajautāju: “Lulij, vai tu atstāsi man šito?” - vienkārši tāpat pa jokam. Bet viņa pavisam nopietni atbildēja: “Es visu atstāšu savam brālim, bet viņš noteikti ļaus tev paņemt visu, ko tu vēlēsies.”"

Straiks uzmanīgi skatījās un klausījās, lai redzētu, vai Siāra nemelo vai nepārspīlē, taču vārdi plūda raiti un, pēc visa spriežot, neviltoti.

“Savāds izteikums, vai ne?” viņš ieminējās.

“Jā gan,” Siāra piekrita, atglauzdama matus no sejas. “Bet tāda nu Lulija bija: reizēm kļuva mazliet drūma un dramatiska. Gijs mēdza sacīt: “Beidz nu kūkot, Dzeguzīt!" Nūjā,” Siāra nopūtās, “viņa neuztvēra manu mājienu par “Kašilu”. Biju cerējusi, ka viņa to vienkārši atdos man - viņai taču bija četras.”

“Vai jūs teiktu, ka jūs ar Lulu bijāt tuvas draudzenes?”

“Ak Dievs, jā, sirdsdraudzenes, viņa man stāstīja visu" “Daži man ir teikuši, ka Lula nemēdza pārāk viegli uzticēties. Baidījās, ka viņas noslēpumi var nonākt avīzēs. Esmu dzirdējis, ka viņa esot pārbaudījusi cilvēkus, lai redzētu, vai var tiem uzticēties.”

“O jā, viņai bezmaz piemetās paranoja, kad miesīgā māte sāka tirgot presei stāstus par viņu. Lulija pat jautāja man,” Siāra gaisīgi novēzēja cigareti, “vai es nevienam neesot teikusi, ka viņi ar Evanu atkal sagājuši kopā. Nē, nu paklausieties! To viņai nekādi nebūtu izdevies noslēpt. Visi par to runāja. Es viņai sacīju: “Lulij, ir jau slikti, ja par tevi runā, bet vēl sliktāk ir, ja par tevi nerunā.” To ir teicis Oskars Vailds,” viņa izpalīdzīgi piebilda. “Taču Lulijai nepatika šis slavas aspekts.”

“Gijs Somē domā, ka Lula nebūtu izlīgusi ar Dafīldu, ja viņš - Somē - tobrīd neatrastos ārzemēs.”

Siāra paskatījās uz durvju pusi un pieklusināja balsi.

“Tas izklausās pēc Gija. Viņš sargāja Luliju kā aci pierē. Dievināja viņu; patiešām mīlēja viņu. Gijs uzskatija, ka Evans slikti ietekmē Luliju, bet, goda vārds, īsto Evanu viņš nemaz nepazina. Evans ir galīgi nojūdzies, tomēr viņš ir labs cilvēks.

Nesen viņš aizbrauca apciemot lēdiju Bristovu, un es viņam sacīju: “Paklau, Evan, kāpēc tu tīšām uzņēmies tādas mocības?” Jo, ziniet, Lulijas ģimene viņu necieš ne acu galā. Un vai zināt, ko viņš atbildēja? "Man tikai gribējās parunāties ar kādu, kuram Lulas pietrūkst tikpat stipri kā man.” Tas bija neizsakāmi skumji.”

Straiks nokremšļojās.

"Prese ir totāli uzēdusies uz Evanu, tik negodīgi; lai ko viņš darītu, viss ir slikti.”

“Lulas nāves naktī Dafīlds ieradās jūsu dzīvoklī, vai ne?”

“Ak Dievs, jā, un te nu jūs redzat!” Siāra sašutusi iesaucās. “Reportieri to aprakstīja tā, it kā mēs būtu pārgulējuši! Evanam nebija naudas, šoferis bija nez kur pazudis, tāpēc viņš vienkārši gāja kājām caur visu Londonu, lai varētu pārnakšņot vismaz pie manis. Viņš gulēja uz dīvāna. Tāpēc par Luliju mēs uzzinājām abi reizē.”

Siāra, nodūrusi acis, pacēla cigareti pie pilnīgajām lūpām un dziļi ievilka dūmu.

“Tas bija briesmīgi. Jūs nevarat iedomāties. Briesmīgi. Evans bija... ak Dievs! Un tad,” viņa turpināja gandrīz čukstus, “visi teica, ka vainīgs ir viņš. Pēc tam kad Tenzija Čilingema bija pastāstījusi, ka dzirdējusi strīdu. Avīžnieki vienkārši zaudēja prātu. Tas bija šausmīgi.”

Viņa pacēla acis uz Straiku, ar rokām pieturēdama matus, lai tie nekristu sejā. Spilgtās griestu lampas izgaismoja viņas ideālos vaibstus.

"Jūs neesat ticies ar Evanu, vai ne?”

"Nē.”

“Vai gribat iepazīties? Varat tūlīt braukt man līdzi. Viņš solījās šovakar būt “Uzi”.”

“Tas būtu lieliski.”

"Super. Pagaidiet.”

Viņa pietrūkās kājās un uzsauca pa atvērtajām durvīm:

"Gij, dārgumiņ, vai es drīkstu palikt šajā tērpā? Gribu aizbraukt uz “Uzi”.”

Nelielajā telpā ienāca Somē. Acis aiz briļļu stikliem vidēja pārgurums.

“Labi. Tikai pielūko, lai tevi fotografē. Ja sabojāsi tērpu, nosloksnēšu tavu kaulaino, balto pakaļu.”

“Nesabojāšu. Gribu aizvest turp Kormoranu, lai viņš iepazīstas ar Evanu.”

Siāra ielika cigarešu paciņu gigantiskajā somā, kur acīmredzot glabājās ari viņas ikdienas drēbes, un uzmeta somu plecā. Kurpēs uz augstajiem papēžiem viņa bija tikai par kādu collu īsāka nekā detektīvs. Somē piemiegtām acīm paskatījās uz Straiku.

“Iztērpiniet to sīko sūdabrāli labi krietni.”

“Gij!” Siāra iesaucās un uzmeta lūpu. “Kā tu runā!”

“Un esiet piesardzīgs, māstcr Rokbij,” Somē piebilda ar parasto dzēligumu. “Siāra ir drausmīga palaistuve - vai ne, dārgā? Un viņa ir tāda pati kā es: viņai patīk lielie un rupjie.”

“GijT Siāra tēloja, ka ir šausmās. “Nāc, Kormoran, ārā gaida šoferis.”

8

Straiks bija brīdināts un tāpēc nebūt nejutās pārsteigts, ieraugot, ka šis šoferis ir Klrans Kolovass-Džounss; toties KIrans piedzīvoja pamatīgu pārsteigumu. Mašīnas salona vājās gaismas apspīdēts, viņš pieturēja pasažieru durvis kreisajā pusē, un Straiks pamanīja, kā mainās viņa sejas izteiksme, ieraugot, kas ir Siāras pavadonis.

“Labvakar,” Straiks sacīja, iedams ap mašīnu, lai atvērtu otras durvis un apsēstos blakus Siārai.

“Kīran, jūs ar Kormoranu esat pazīstami, vai ne?” Siāra jautāja, aizsprādzēdama drošības jostu. Kleita bija uzrāvusies gandrīz līdz garo kāju augšai. Straiks nevarēja būt pilnīgi drošs, ka zem šis kleitas ir ari veļa. Pirmīt Siārai zem baltā kombinezona noteikti nebija krūštura.

“Sveiks, Kīran,” Straiks sasveicinājās vēlreiz.

Šoferis atpakaļskata spoguli pamāja Straikam ar galvu, taču neatbildēja. Viņš bija ieņēmis strikti profesionālu pozu, un Straiks šaubījās, vai viņš šādi izturas ari tad, kad tuvumā nav detektīvu.

Mašīna sakustējās. Siāra atkal sāka vandīties pa somu, izņēma parfīma pulverizatoru un plašā lokā dāsni apsmidzināja

sev galvu un plecus, bet pēc tam lika lietā lūpu spīdumu, nepārtraukti runādama.

“Ko man tur vajadzēs? Naudu. Kormoran, vai tu būtu tik mīļš un ieliktu šo sev kabatā? Es nestiepšu līdzi to lielo somu.” Viņa sniedza Straikam sauju saņurcītu divdesmitnieku. “Tu esi zelta gabaliņš. Ā, un man vajadzēs mobilo. Vai tev atradīsies kabata manam mobilajam? Ak Dievs, tajā somā neko nav iespējams sameklēt!”

Viņa nometa somu uz mašīnas grīdas.

“Kad tu teici, ka Lulas mūža sapnis bijis - atrast savu īsto tēvu...”

“Ak Dievs, jā\ Viņa runāja par to visu laiku. Un bija sajūsmā, kad tā maita - viņas bioloģiskā māte - pateica, ka tēvs bijis afrikānis. Gijs vienmēr apgalvoja, ka tā ir tīrā muldēšana, bet viņš vienkārši necieta to sievieti.”

“Tātad viņš bija ticies ar Marlēnu Higsoni?”

“Nē, kur nu; viņš vienkārši ienīda priekšstatu par Marlēnu. Viņš redzēja, kādā sajūsmā ir Lulija, un gribēja pasargāt viņu no vilšanās.”

Tik daudz sargātāju, Straiks nodomāja, kad mašina tumsā nogriezās ap stūri. Vai Lula tiešām bijusi tik trausla? Kolovasa-Džounsa pakausis bija nekustīgs un korekts; acis atpakaļskata spogulī pievērsās Straika sejai biežāk, nekā nepieciešams.

“Un tad Lulija nosprieda, ka ir sadzinusi pēdas savam īstajam tēvam, tomēr nekas tur neiznāca. Strupceļš. Tas bija tik skumji. Viņa tiešām domāja, ka ir atradusi tēvu, bet tad viss iztecēja kā smiltis caur pirkstiem.”

“Kas tās bija par pēdām?”

“Kaut kas saistībā ar viņa koledžas atrašanās vietu. Kaut kas tāds, ko bija pateikusi māte. Lulija domāja, ka ir uzgājusi īsto koledžu, un aizbrauca ieskatīties arhīvā vai tamlīdzīgi - kopā ar to savu smieklīgo draudzeni, kā viņu tur sauca...”

“Rošela?” Straiks ieminējās. Mersedess murrādams brauca pa Oksfordstrītu.

“Jā, Rošela, pareizi. Lulija laikam iepazinās ar to nabadzīti rehabilitācijā, vai. Lulija bija pret viņu neticami laba. Veda viņu iepirkties un tamlīdzīgi. Nūjā, bet to tēvu viņas neatrada vai arī bija aizbraukušas uz nepareizo vietu. Es vairs neatceros.” “Vai Lula meklēja vīrieti, uzvārdā Agjemans?”

“Uzvārdu viņa man nenosauca.”

“Varbūt Ovuzu?”

Siāra pārsteigta pievērsa viņam skaistās, gaišās acis.

“Tas ir Gija īstais uzvārds!”

“Es zinu.”

“Ak Dievs!” Siāra iespurcās. "Gija tēvs nekad nav gājis koledžā. Viņš bija autobusa šoferis. Un sita Giju par to, ka viņš visu laiku zīmēja kleitas. Tāpēc Gijs nomainīja uzvārdu.”

Mašīna palēnināja gaitu. Garā, četrkāršā gaidītāju rinda, kas stiepās pa visu kvartālu, beidzās pie neuzkrītošām durvīm, kas gluži labi varēja vest arī kādā privātmājā. Ap baltajām kolonnām pie ieejas drūzmējās tumši cilvēku stāvi.

“Paparaci,” pirmo reizi ierunājās Kolovass-Džounss. “Kāpiet ārā uzmanīgi, Siāra.”

Viņš izslīdēja no mašīnas un aizgāja pie kreisās puses durvīm; taču šurp jau skrēja paparaci - draudīgi vīri tumšās drānās, snaikstīdami gaisā kameras ar gariem snuķiem.

Siāra un Straiks izkāpa zibspuldžu krustugunīs; Straiks apžilba un pēkšņi vairs neredzēja neko; viņš nolieca galvu, instinktīvi satvēra Siāras Porteres slaido augšdelmu un bīdīja viņu iekšā svētnīcas melnajā četrstūrī, jo durvis kā uz burvja mājienu bija atvērušās, lai ielaistu viņus. Gaidītāju bars auroja, protestējot, ka abi tiek iekšā tik viegli; daži uzgavilēja sajūsmā; tad zibšņi mitējās, un viņi nonāca telpā, kur valdīja dārdoņa kā rūpnīcā, un tai cauri skaļi un uzstājīgi dunēja basa ritms.

“O, tev ir fantastiska virziena izjūta!” Siāra uzslavēja. “Es parasti uzgrūžos virsū apsargiem, atlecu atpakaļ, un šie burtiski iestumj mani iekšā pa durvīm.”

Straika tīklenē joprojām bija iededzinātas violetas un dzeltenas gaismas švikas un plaiksnās. Viņš atlaida Siāras delmu. Viņa bija tik bāla, ka pustumsā gandrīz vizēja. Aiz muguras pa durvīm ienāca vēl kādi desmit cilvēki un iebīdīja abus tālāk kluba zālē.

“Nāc!” Siāras samtainā roka ar garajiem pirkstiem satvēra Straika plaukstu un vilka viņu līdzi.

Kamēr abi, augumā krietni garāki par vairumu kluba apmeklētāju, spraucās caur drūzmu, uz viņiem atskatījās ne viens vien. Straiks ieraudzīja, ka sienās ir iemontēti tādi kā gareni akvāriji, kuros peld kaut kas līdzīgs vaska burbuļiem; atmiņā atausa lavas lampa, kāda reiz bija piederējusi viņa mātei. Gar sienām stiepās gari, ar melnu ādu apvilkti soli, tuvāk dejasgrī-dai atradās nošķirti kabineti. Bija grūti noteikt kluba lielumu, jo stratēģiskās vietās bija izvietoti spoguļi; mirkli Straiks aci pret aci ieraudzīja pats sevi kā eleganti ģērbušos smagsvaru, kurš seko sudrabainai silfīdai - Siārai. Mūzika dārdēja viņam cauri, vibrēja galvā un ķermenī; uz dejasgrīdas ņudzēja tik blīvs pūlis, ka bija jābrīnās, kā viņi tur vispār spēj vēl arī mīdīties un līgoties.

Straiks un Siāra nonāca pie polsterētām durvīm, ko apsargāja plikpaurains ārāsviedējs, kurš uzsmaidīja Siārai, parādīdams divus zelta zobus, un atvēra nomaskēto ieeju.

Abi iegāja klusākā, taču tikpat pārpildītā bāra telpā, acīm redzami rezervētā slavenībām un viņu draugiem. Straiks pamanīja minisvārkos tērpušos televīzijas moderatori, ziepju operu aktieri, komiķi, kurš galvenokārt bija slavens ar savām daudzajām mīlas dēkām, un visbeidzot kādā tālākā stūrī - Evanu Dafīldu.

Dafīlds, aptinis ap kaklu lakatu ar galvaskausu rakstu un ģērbies cieši piegulošos melnos džinsos, sēdēja divu melnu ādas dīvānu sadurā, rokas izstiepis uz abu atzveltnēm, un blakus bija sasēdusi viņa kompānija, kura lielākoties sastāvēja no sievietēm. Dafīlda tumšie mati, kas sniedzās līdz pleciem, bija

izbalināti; seja bija bāla un izkāmējusi, ap spilgti tirkīzzilajām acīm iezīmējās tumši violeti loki.

Šis pulciņš ar Daflldu centrā izstrāvoja telpā gandrīz magnētisku spēku. Straikam par to liecināja pārējo apmeklētāju slepus raidītie skatieni un godbijīgais brīvais laukums ap šo grupu; ar tik plašu orbītu nebija pagodināts neviens cits. Straiks saprata, ka Dafīlda un viņa pavadoņu brīvā izturēšanās nav nekas cits kā prasmīga izlikšanās; tiem visiem piemita medniekam raksturīga saasināta modrība apvienojumā ar plēsoņas nevērīgo augstprātību. Slavas ačgārnajā barības ķēdē tika vajāti un medīti lielie zvēri, tieši tādā veidā saņemot savu likumīgo tiesu.

Dafīlds sarunājās ar seksīgu bruneti. Viņa klausījās, pavērusi lūpas, savā aizrautībā gandrīz smieklīga. Siāra un Straiks pienāca tuvāk, un Straiks pamanīja, ka Dafīlds uz sekundes daļu novēršas no brunetes, ar zibenīgu skatienu novērtē bāra telpu un publikas uzmanības pakāpi, kā arī apsver citas iespējas, kas varētu rasties.

“Siāra!” viņš aizsmakušā balsī iesaucās.

Brunete sašļuka, jo Dafīlds veikli pietrūkās kājās; tievs, tomēr muskuļots, viņš izslīdēja no aizgaldes, lai apkamptu Siāru, kura savās platformenēs bija centimetrus divdesmit garāka par viņu. Siāra palaida vaļā Straika roku, lai varētu atbildēt uz apskāvienu. Likās, dažus zvaigžņainus mirkļus uz viņiem skatās viss bārs; tad klātesošie atjēdzās un atgriezās pie savām sarunām un kokteiļiem.

“Evan, tas ir Kormorans Straiks,” Siāra sacīja, pieliecās Dafīl-dam pie pašas auss, un Straiks drīzāk redzēja nekā dzirdēja, ka viņa piebilst: “Džonija Rokbija dēls!”

"Kā sviežas, čomiņ?” Dafīlds jautāja, sniegdams roku, un Straiks to satvēra un paspieda.

Tāpat kā citi nelabojami siržu lauzēji, ko Straiks bija sastapis, arī Dafīlds runāja un izturējās drusku manierīgi. Varbūt tādus vīriešus feminizēja ilgstoša uzturēšanās sieviešu sabiedrībā, bet varbūt tas bija tīšs paņēmiens, ar kura palīdzību atbruņot

nolūkoto medījumu. Pavicinot plaukstu, Dafīlds deva zīmi, lai pārējie atvirzās tālāk un dod vietu Siārai; brunete saskāba pavisam. Straikam atlika pašam sameklēt pazemu ķebli, pievilkt to pie galda un pajautāt Siārai, ko viņa vēlētos dzert.

“Ooo, atnes man Boozy-Uzi” viņa atbildēja, "un maksā ar manu naudu, kaķīt.”

Viņas kokteilis stipri smaržoja pēc Pernod. Sev Straiks paņēma ūdeni un atgriezās pie galda. Siāra un Dafīlds sarunājās, sabāzuši degunus kopā, bet, kad Straiks nolika glāzes uz galda, Dafīlds paskatījās apkārt.

“Tad ar ko tu nodarbojies, Kormoran? Raujies mūzikas biznesā?”

“Nē,” Straiks atbildēja. “Esmu detektīvs.”

“Vai tu re, ko!” Dafīlds teica. “Un kuru tad es esmu nožmiedzis šoreiz?”

Apkārtējie atļāvās ironiski vai nervozi pasmaidīt, bet Siāra sacīja:

"Nevajag tā jokot, Evan.”

“Es nejokoju, Siāra. Ja es jokošu, tas būs tik asprātīgi, ka apjēgsi pat tu.”

Brunete ieķiķinājās.

“Es teicu: es nejokoju!” Dafīlds viņai uzšņāca.

Brunete izskatījās kā saņēmusi pļauku. Pārējie šķita nemanāmi atvirzāmies nost, kaut gan sēdēja cieši sānu pie sāna, un uzsāka paši savas sarunas, uz laiku novērsdamies no Siāras, Straika un Dafllda.

“Evan, tu esi nejauks,” Siāra sacīja, taču šis pārmetums bija drīzāk glāsts nekā dzēliens, un Straiks ievēroja, ka skatienā, ko viņa raida brunetei, nav ne kripatas žēlastības.

Dafīlds bungoja ar pirkstiem pa galda malu.

“Un kāds detektīvs tu esi, Kormoran?”

“Privāts.”

“Evan, dārgais, Kormoranu ir nolīdzis Lulijas brālis...”

Taču Dafīlds acīmredzot bija pamanījis kādu vai kaut ko interesantu pie bāra letes, jo pielēca kājās un nozuda drūzmā.

“Viņam vienmēr ir uzmanības deficīts,” aizbildinoši paskaidroja Siāra. "Un viņš joprojām ir šausmīgi satriekts par Lulijas nāvi. Tiešām'.” viņa uzstāja, pa pusei pikta, pa pusei uzjautrināta, jo Straiks bija pacēlis uzacis, uzsvērti raudzīdamies uz kārdinošo bruneti, kura sadrūmusi grozīja pirkstos tukšu mohito glāzi. “Paga, te kaut kas nobiris uz tava smalkā uzvalka,” Siāra teica, pieliecās tuvāk un kaut ko notrauca no žaketes - droši vien picas drupačas, nodomāja Straiks. Viņš sajuta Siāras parfīma saldo, pikanto dvesmu. Sudrabainais kleitas audums bija stīvs kā bruņas, nepiegūla augumam un pavēra Straikam brīvu skatu uz mazām, baltām krūtīm ar smailiem, perlamutra sārtiem krūšgaliem.

“Kādas smaržas tu lieto?”

“Tas ir Gija jaunais parfīms," Siāra atbildēja. “Ēprise. Vai zini, ka franciski tas nozīmē “iemīlējusies”?”

а 17 • tt

Zinu.

Caur drūzmu šurp nāca Dafīlds ar pilnu glāzi rokā. Pūlis pašķīrās, dodot ceļu, visi acu pāri sekoja viņam, neatvairāmās auras valdzināti. Dafīlda kājas apspīlētajos džinsos atgādināja divus melnus iesmus, un tumši apēnoto acu dēļ viņš izskatījās pēc samaitāta Pjero.

“Evan, mīļumiņ,” Siāra ierunājās, kad Dafīlds bija apsēdies, “Kormorans izmeklē...”

“Viņš tevi sadzirdēja jau pirmajā reizē,” Straiks pārtrauca meiteni. "Nav vajadzības atkārtot.”

Viņš zināja, ka aktieris ir dzirdējis arī šos vārdus. Dafīlds, strauji tukšodams glāzi, izmeta dažas piezīmes blakussēdoša-jiem. Siāra lēnām sūca kokteili un pēdīgi iebikstīja Dafīldam sānā.

“Kā veicas filmēšanā, kaķīt?”

“Vareni. Nūjā. Narkodīleris ar tieksmi uz pašnāvību. Tur man nav jāpārpūlas, tu jau saproti.”

Pasmaidīja visi, izņemot Dafīldu pašu. Viņš bungoja ar pirkstiem pa galdu, taktī lēkāja arī abi ceļgali.

“Garlaicīgi!” viņš paziņoja, piemiegtām acīm paskatījās uz durvju pusi, un kompānija viņu vēroja, cerot - kā šķita Strai-kam -, ka viņš tūdaļ ies prom un paķers visus līdzi uz kādu citu vietu.

Dafīlds palūkojās uz Siāru, tad uz Straiku.

“Braucam pie manis?”

“Super!” Siāra iespiedzās un, uzmetusi brunetei triumfējošu lauvenes skatienu, vienā paņēmienā iztukšoja savu glāzi.

Tiklīdz viņi bija atstājuši VTPzāli, pie Dafīlda pieskrēja divas iereibušas meičas; viena parāva augšup topiņu un lūdza, lai Dafīlds uzraksta autogrāfu viņai uz krūtīm.

“Neuzvedies tik piedauzīgi, sirsniņ,” Dafīlds teica, aizsprauk-damies meičai garām. “Sisi, vai tev ir mašīna?” viņš kliedza pār plecu, lauzdams ceļu caur pūli un nelikdamies zinis par saucieniem un izstieptiem rādītājpirkstiem.

“Jā, kaķīt!” Siāra atkliedza. “Piezvanīšu šoferim! Kormoran, dārgumiņ, vai mans mobilais ir pie tevis?”

Straiks prātoja, ko nodomās paparaci, redzēdami, ka Siāra un Dafīlds atstāj klubu kopā. Siāra patlaban skaļi auroja savā viedtālrunī. Viņi sasniedza izeju, un Siāra teica: “Pagaidiet -viņš atsūtīs īsziņu, kad būs apstājies pie pašām durvīm.”

Abi ar Dafīldu izskatījās drusku nervozi: modri, saspringti kā sacīkšu dalībnieki, kuri gatavojas iziet stadionā. Tad iedūcās Siāras mobilais.

“Okei, viņš ir klāt,” Siāra noteica.

Straiks atkāpās sānis, lai abus izlaistu laukā pirmos, un pēc tam strauji devās uz priekšējām durvīm, kamēr Dafīlds zibspuldžu žilbinošajā gaismā, rindā stāvētāju ūjināšanas pavadīts, apskrēja ap mašīnu un ielēca aizmugures sēdeklī pie Siāras, kurai palīdzēja iekāpt Kolovass-Džounss. Straiks ar sparu aizcirta priekšējās durvis, piespiezdams atkāpties divus paparaci, kas, ieliekušies mašīnas salonā, bez mitas knipsēja Dafīldu un Siāru.

Kolovass-Džounss atgriezās pie stūres nekaunīgi gausi; nepārtraukti plaiksnīja zibspuldzes, un Straiks mersedesa salonā jutās kā mēģenē, kas ir slēgta un vienlaikus atklāta visu skatieniem. Fotoobjektīvi burtiski spiedās pie logiem un vējstikla, tumsā vīdēja nīgras sejas, gar stāvošās automašīnas purnu šurpu turpu šaudījās melni stāvi. Aiz gaismas eksplozijām viļņoja tumšam baram līdzīgā gaidītāju rinda, ziņkārīga un uzbudināta.

“Brauciet taču, velns parāvis!” Straiks uzrūca Kolovasam-Džounsam, kurš beidzot nospieda gāzes pedāli. Paparaci atmuguriski atkāpās, dodami mašīnai ceļu, bet nepārtrauca fotografēt.

“Nu čau, idioti!” aizmugures sēdeklī noteica Evans Dafīlds, kad mersedess pēdīgi uzņēma gaitu.

Taču fotogrāfi skrēja mašīnai līdzās, abās pusēs trakoja zibspuldzes, un Straiks pēkšņi nosvīda no galvas līdz kājām: viņš atkal brauca zvalstlgā Viking pa dzeltenu zemesceļu, un Afganistānas gaisā skanēja sprakšķi, it kā visapkārt notiktu uguņošana; priekšā viņš ieraudzīja bēgošu puisi, kurš vilka līdzi mazu zēnu. Straiks bez apdomāšanās iekliedzās: “Bremzē?’, strauji paliecās uz priekšu un sagrāba aiz pleciem Enstisu, kurš pirms divām dienām bija kļuvis par tēvu; Enstiss sēdēja aiz muguras šoferim. Pēdējais, ko Straiks atcerējās, bija Enstisa protesta kliedziens un dobjais metāliskais būkšķis, ar kuru viņš atsitās pret aizmugures durvīm, pirms vikings ar apdullinošu troksni izjuka pa daļām un pasaule pārvērtās miglainā sāpju un šausmu plankumā.

Mersedess bija nogriezies ap stūri gandrīz tukšā ielā; Straiks apjēdza, ka no briesmīgā saspringuma smeldz veselās kājas ikru muskuļi. Sānskata spogulī viņš redzēja, ka mersedesam seko divi motocikli, katrs ar pasažieri aizmugurē. Princese Diāna un Parīzes tunelis; ātrās palīdzības mašīna, kas veda prom Lulas Lendrijas līķi, kamēr pie tumšajiem logiem klikšķēja augstu paceltās fotokameras; tas viss pazibēja viņam prātā, kamēr limuzīns traucās pa tumšajām ielām.

Dafīlds aizsmēķēja cigareti. Ar acs maliņu Straiks redzēja, ka Kolovass-Džounss atpakaļskata spoguli nikni paglūn uz savu pasažieri, tomēr norij iebildumu. Pēc mirkļa Siāra kaut ko pačukstēja Dafīldam, un Straikam šķita, ka viņš saklausa savu vārdu.

Pēc piecām minūtēm viņi nogriezās ap vēl vienu stūri un atkal ieraudzīja fotogrāfu bariņu, kas tūdaļ sāka knipsēt un skriet pretī mašīnai. Motocikli nobremzēja aiz mersedesa; Straiks redzēja, ka visi četri braucēji metas šurp, lai notvertu mirkli, kad atvērsies mašīnas durvis. Uzbangoja adrenalīns: Straiks iztēlojās, kā izlec no mašīnas, sit uz visām pusēm, dārgās fotokameras sašķīst uz asfalta, to īpašnieki saļimst. Dafīlds uzlika plaukstu uz durvju roktura un, it kā uzminējis Straika domas, sacīja:

“Pietes viņus, Kormoran, tu tam esi kā radīts.”

Atvērtas durvis, nakts gaiss un tracinoši zibšņi; Straiks, noliecis galvu kā saniknots bullis, strauji devās uz priekšu, cieši skatīdamies uz Siāras žiglajiem papēdīšiem, lai neļautu apžilbināt sev acis. Viņi uzskrēja augšā pa trim pakāpieniem; Straiks palika pēdējais un ar blīkšķi aizcirta durvis fotogrāfiem deguna priekšā.

Pēc šīs vajāšanas Straiks mirkli jutās vienots ar abiem pārējiem. Mazais, vāji apgaismotais vestibils šķita drošs un mājīgs. Aiz durvīm saklaigājās paparaci, īsie saucieni atgādināja spec-vienību komandas, ieņemot ēku. Dafīlds stāvēja pie kādām durvīm, izmēģinādams atslēgas citu pēc citas.

"Te es dzīvoju tikai pāris nedēļu,” viņš paskaidroja un beidzot atgrūda durvis vaļā ar plecu. Tiklīdz pārkāpis pār slieksni, nostīvēja nost šauro jaku, nometa to uz grīdas pie durvīm un, gorīdams dibenu tikai drusku mazāk izteiksmīgi nekā Gijs Somē, pa īsu gaiteni devās uz viesistabu, kur iededza lampas.

Atturīgi elegantā, pelēkos un melnos toņos ieturētā telpa bija piedrazota, tajā sīvi oda pēc tabakas un zālītes dūmiem un alkohola izgarojumiem. Straikam atmiņā spilgti atausa bērnība.

“Iešu pačurāt,” Dafīlds noteica un promejot pavēloši norādīja ar īkšķi pār plecu, “Sisi, dzeramais ir ķēķī.”

Viņa uzsmaidīja Straikam un izgāja pa durvīm, uz kurām bija norādījis Dafīlds.

Straiks pārlaida acis istabai, kura izskatījās tā, it kā ar nevainojamu gaumi apveltīti vecāki būtu atstājuši to pusaudža ziņā. Uz visām virsmām valdīja jūklis, lielu daļu no tā veidoja aprakstītas lapiņas. Pret sienām bija atslietas trīs ģitāras. Ap zemu stikla galdiņu, uz kura valdīja tāda pati nekārtība kā citur, stāvēja trīs melnbalti, kantaini klubkrēsli, pavērsti pret milzīgu plazmas televizoru. Drazas no galdiņa bija nobirušas ari uz melnās zvērādas, kas bija noklāta uz grīdas. Caur augsto logu caurspīdīgajiem, pelēkajiem aizkariem Straiks neskaidri saskatīja fotogrāfus, kuri joprojām grozījās pie ielas laternas.

Atgriezās Dafīlds, vilkdams ciet bikšu rāvējslēdzēju. Attapies divatā ar Straiku, viņš nervozi iesmējās.

“Jūties kā mājās, būdlgais. Paklau, vispār es pazīstu tavu veco.”

“Jā?” Straiks atsaucās, apsēzdamies vienā no mīkstajiem, ar lāsumainu ponija ādu apvilktajiem klubkrēsliem.

“Jā. Pāris reižu esam tikušies,” Dafīlds apstiprināja. “Foršs džeks.”

Viņš paņēma ģitāru, patrinkšķināja kaut kādu meldiņu, pārdomāja un pieslēja instrumentu atpakaļ pie sienas.

Atgriezās Siāra ar pudeli vīna un trim glāzēm.

“Dārgumiņ, vai tu nevarētu nolīgt apkopēju?” viņa pārmetoši jautāja Dafīldam.

“Tās netiek nekādā galā,” Dafīlds atbildēja, pārmetās pār klubkrēsla atzveltni un iekrita tajā, kājas pārkārdams pār rok-balstu. “Trūkst jaudas.”

Straiks parausa sānis drazas, lai Siāra varētu nolikt uz galdiņa pudeli un glāzes.

“Biju domājusi, ka esi pārvācies pie Mo Innesa,” viņa sacīja, liedama glāzēs vīnu.

“Tur nekas nesanāca,” Dafīlds atteica, jūkli uz galda meklēdams cigaretes. “Vecais Fredijs noīrēja man šo dzīvokli tikai uz mēnesi, kamēr man jābraukā uz Painvudas studiju. Grib pasargāt mani no vecajiem medību laukiem.”

Dafīlda nosmulētie pirksti aptaustīja kaut kādas lūgšanu krelles, vairākas tukšas cigarešu paciņas ar kartonā izplēstiem robiem, trīs šķiltavas, to vidū vienas Zippo ar gravējumu, Rizla cigarešu papīriņus, sapiņķerētus, aparatūrai nepievienotus vadus, kāršu kavu, netīru, traipainu mutautu, saņurcītas, notaukotas papīra lapas, mūzikas žurnālu, kam uz vāka bija īgni melnbalts viņa paša portrets, atvērtas un neatvērtas aploksnes, pāri saburzītu melnu ādas cimdu, lērumu sīknaudas un - tīrā porcelāna pelnutraukā pie šī haosa robežas - vienu sudraba apročpogu mazītiņa revolvera veidolā. Beigu beigās viņš zem dīvāna sagramstīja mīkstu Gitanes paciņu, aizsmēķēja, izpūta pret griestiem garu dūmu vērpeti un tad pievērsās Siārai, kura bija apsēdusies uz dīvāna taisnā leņķi pret abiem vīriešiem un pa malciņam dzēra vīnu.

“Tie tur atkal palaidis baumas, ka mēs ar tevi drāžamies, Sī,” viņš teica, rādīdams uz paparaci ēnām aiz loga.

“Un ko viņi teiks par Kormoranu?” Siāra jautāja, pašķielēdama uz Straiku. “Ka viņš ir trešais?”

“Nē, miesassargs.” Dafīlds piemiegtām acīm vērtējoši nopētīja Straiku. “Viņš izskatās pēc boksera. Vai pēc tāda, kurš piedalās cīņās būri. Vai negribi kādu kārtīgu dzeramo, Kormoran?” “Nē, paldies,” Straiks atbildēja.

“Kas tad nu - esi anonīmais alkoholiķis vai pašlaik atrodies darbā?”

“Darbā gan.”

Dafīlds pacēla uzacis un iespurcās. Viņš likās nervozs, ik pa brīdim nozibināja skatienu uz Straika pusi, bungoja ar pirkstiem pa stikla galdu. Kad Siāra pajautāja, vai viņš atkal ir apciemojis lēdiju Bristovu, viņš šķita priecājamies par to, ka sarunai beidzot atradies temats.

л

“Nē, pie velna. Man pietika ar vienu reizi. Tas bija baigi. Nabaga vecene. Guļ uz miršanu.”

“Bet tas bija ārprātā laipni, Evan, ka tu aizbrauci pie viņas.” Straiks saprata, ka Siāra cenšas parādīt Dafīldu vislabākajā gaismā.

“Vai tu labi pazīsti Lulas māti?” viņš jautāja Daflldam.

“Nē. Pirms Lū nāves biju saticis tikai vienreiz. Es viņai nepatiku. Es nepatiku nevienam no Lū ģimenes. Nezinu...” viņš sastomījās. “Man vienkārši gribējās parunāt ar kādu, kuram nav nospļauties par Lū nāvi.”

“Evan!” Siāra uzmeta lūpu. “Atvaino, bet ari man nav vienalga!"

“Nūjā...”

Ar vienu no savām dīvaini sievišķīgajām, plūdenajām kustībām Dafīlds saritinājās klubkrēslā gandrīz vai embrija pozā un dziļi ievilka cigaretes dūmu. Lampas gaismas konusā viņam aizmugurē uz galda stāvēja liels studijas portrets - viņi ar Lulu Lendriju, acīmredzot kādas fotosesijas laikā. Abi tēloja cīniņu uz mākslīgu koku fona; Lula bija ģērbusies garā, sarkanā kleitā, Dafīlds - piegulošā melnā uzvalkā, uz pieres uzstūmis pinkainu vilka masku.

“Interesanti, ko teiktu mana mammīte, ja es nosprāgtu? Mani veči ir panākuši, ka man ar tiesas spriedumu ir aizliegts tuvoties viņu mājai,” Dafīlds paziņoja Straikam. “Galvenokārt jau pacentās tēvs. Jo pirms pāris gadiem es nospēru viņiem teļļuku. Bet zini ko?” Viņš paslēja galvu, lai paskatītos uz Siāru. “Es nelietoju jau piecas nedēļas un divas dienas.”

“Tas ir pasakaini, kaķīt! Tas ir fantastiski!”

"Jā,” Dafīlds noteica un, strauji pagriezdamies, uzslējās sēdus. “Vai tu neuzdosi man nekādus jautājumus?” viņš noprasīja Straikam. “Vai tad tu neizmeklē Lū slepkavību?”

Bravūras iespaidu mazliet bojāja drebošie pirksti. Ceļgali Daflldam sāka lēkāt augšup lejup gluži kā Džonam Bristovam. “Vai tu domā, ka tā bija slepkavība?” Straiks jautāja.

“Nē.” Dafilds ievilka dūmu. “Jā. Varbūt. Nezinu. Bet slepkavība būtu loģiskāka par stulbu pašnāvību. Jo Lū nebūtu aizgājusi, neatstājot man vēstuli. Saproti, es visu laiku gaidu, ka uzpeldēs vēstule un es noticēšu. Es joprojām neticu. Pat neatceros bēres. Biju galīgi nojūdzies. Salietojos tik traki, ka nevarēju paiet. Man liekas, ja es atcerētos bēres, būtu vieglāk apjēgt, ka tas tiešām ir noticis.”

Iespraudis lūpās cigareti, viņš atkal sāka bungot ar pirkstiem pa stikla galdiņa malu. Straiks klusēdams vēroja viņu, un pēc brīža, acīmredzot sajuties neomulīgi, Dafilds noprasīja:

“Nu tad pajautā man kaut ko! Un vispār - kurš tevi ir nolīdzis?”

“Lulas brālis Džons.”

Dafilds mitējās bungot.

“Tas alkatīgais, glumais maita?”

“Alkatīgais?”

“Viņš bija burtiski apsēsts ar to, kā Lū tērē naudu. Pie velna, it kā tā būtu viņa darīšana! Bagātie vienmēr uzskata pārējos par liekēžiem, vai esi ievērojis? Visa tā viņas nolādēta ģimene uzskatīja, ka es izmantoju Lū, un pēc kāda laika,” viņš pagrozīja pirkstu pie deniņiem, “tā doma iesēdās prātā un radīja šaubas, saproti?”

Dafilds paķēra no galda Zippo šķiltavas un sāka tās knik-šķināt, pūlēdamies uzšķilt liesmu. Straiks vēroja, kā izlec un apdziest zilas dzirksteles, kamēr Dafilds turpināja runāt.

“Tas āksts noteikti domāja, ka Lū labāk derētu kāds bagāts rēķinvedis - tāds kā viņš pats.”

“Viņš ir advokāts.”

“Vienalga. Kāda starpība? Arī viņš palīdz bagātniekiem sagrābt savos nagos tik daudz piķa, cik vien iespējams, ne? No papucīša ir mantojis to nolādēto trasta fondu - tad kas viņam, ellē, bija daļas gar to, ko māsa dara ar savu naudu?”

“Vai viņš konkrēti iebilda pret kaut kādiem Lulas pirkumiem?”

“Pret visu, ko viņa pirka man. Tajā ģimenē visi ir vienādi; šie neiebilda, ja Lū deva naudu viņiem un nauda palika ģimenē, o, tad viss bija kārtībā. Lū zināja, ka viņi visi ir mantkārīgi līdz riebumam, bet, kā jau teicu, mīļo radiņu attieksme nepalika bez pēdām. Šie sajauca viņai galvu.”

Dafilds nometa šķiltavas uz galda, pievilka ceļus pie krūtīm un nikni paskatījās uz Straiku ar savām pārsteidzoši tirkīzzi-lajām acīm.

“Tātad tas tavs klients joprojām uzskata, ka vainīgs esmu es?”

“Nē, nedomāju vis,” Straiks atbildēja.

“Tad jau laikam būs pakustinājis tās savas stulbās smadzenes, jo es dzirdēju, ka šis visiem apgalvojot - vainīgais esmu es. Tiesa gan, tas bija pirms tam, kad tika apstiprināta pašnāvības versija. Bet man ir dzelžains alibi, tāpēc lai viņš iet ellē. Lai -viņi visi - iet - ellē.”

Nemierīgs un nervozs, viņš piecēlās, pielēja vīnu savā glāzē, no kuras tikpat kā nebija dzēris, un aizsmēķēja jaunu cigareti.

“Ko tu vari man pastāstīt par Lulas nāves dienu?” Straiks vaicāja.

“Par nakti, tu gribēji teikt.”

“Arī tā diena var būt svarīga. Gribu noskaidrot dažas lietas.”

“Jā? Nu, tad jautā.”

Dafilds atkrita atpakaļ klubkrēslā un atkal pievilka ceļus pie krūtīm.

“Lula zvanīja tev vairākas reizes starp dienas vidu un sešiem vakarā, bet tu neatbildēji.”

“Jā.” Dafilds sāka bērnišķīgi plūkāt caurumiņu uz džinsu ceļgala. “Nu... es biju aizņemts. Strādāju. Rakstīju dziesmu. Negribēju izjaukt plūsmu. Iedvesmu.”

“Tātad tu nezināji, ka viņa tev zvana?”

“Zināju. Redzēju displejā viņas numuru.” Dafilds paberzēja degunu, uzcēla kājas uz galda, sakrustoja rokas un teica: “Gribēju viņu drusku pārmācīt. Lai palauza galvu par maniem plāniem.”

“Kāpēc tu gribēji viņu pārmācīt?”

“Tas sūda reperis! Es gribēju, lai Lū padzīvo pie manis, kamēr šis īrē dzīvokli viņas mājā. “Nemuļķojies, vai tu man neuzticies?”” viņš pārspīlēti meitenlgi parodēja Lulas balsi un izteiksmi. “Es viņai sacīju: “Nemuļķojies pati! Pierādi, ka man nav par ko uztraukties - pārvācies pie manis!” Bet viņa nepiekrita. Un tad es nospriedu: labi, mīļā, šito spēlīti pieprotu ari es. Paskatīsimies, kā tev patiks. Pasaucu pie sevis Elliju Kareiru, mēs šo to sacerējām kopā, un tad aizvedu Elliju sev līdzi uz “Uzi”. Lū nebija nekādu tiesību sūdzēties. Tīrais bizness. Dziesmu sacerēšana. Tikai draugi - kā viņa ar to gangsta reperi.”

“Man likās, viņa pat nebija tikusies ar Dlbiju Maku.” “Nebija, bet šis par saviem nodomiem bija paziņojis tikpat kā publiski. Esi dzirdējis to viņa dziesmu? Lū ģība aiz sajūsmas.” “Ei, laidies lejā no mākoņiem..’.’ izpalīdzīgi sāka citēt Siāra, bet viņu apklusināja Dafīlda zvērojošais skatiens.

"Vai Lula atstāja tev ziņas balss pastā?”

“Jā, dažas. “Evan, lūdzu, piezvani man. Tas ir steidzami. Negribu teikt to pa telefonu.” Viss vienmēr bija baigi steidzami, kad viņa gribēja noskaidrot, ar ko es nodarbojos. Viņa zināja, ka esmu noskaities. Bažījās, ka varu piezvanīt Ellijai. Dikti satraucās, jo zināja, ka ar Elliju reiz esmu pārgulējis.”

“Lula sacīja, ka tas ir steidzami un ka viņa negrib teikt to pa telefonu?”

“Jā, bet tikai tādēļ, lai piespiestu mani piezvanīt. Viens no viņas trikiem. Lū varēja būt drausmīgi greizsirdīga. Un prata tīt cilvēkus ap pirkstu.”

“Vai tu vari iedomāties, kādēļ Lula tajā dienā vairākas reizes zvanīja savam tēvocim?”

“Kādam tēvocim?”

“Viņa vārds ir Tonijs Lendrijs, un ari viņš ir advokāts.” “Tam? Lū nemūžam nezvanītu tam, to viņa ienīda vēl vairāk nekā savu brāli!”

“Tomēr Lula vairākas reizes zvanīja tēvocim tajā pašā laika posmā, kad zvanīja tev. Un atstāja apmēram tādu pašu ziņu.”

Dafllds ar netīriem nagiem pakasīja neskūto zodu, cieši skatīdamies uz Straiku.

“Nav ne jausmas, kādēļ viņa zvanīja. Varbūt sakarā ar māti. Vecā lēdija B. atkal jāved uz slimnīcu - vai tamlīdzīgi.”

“Vai tev nešķiet, ka tajā rītā būtu varējis notikt kaut kas tāds, kas, pēc Lulas domām, varēja interesēt gan tevi, gan viņas tēvoci?”

“Pasaulē nav nekā tāda, kas varētu interesēt mūs abus reizē,” Dafīlds noteica. “Esmu viņu saticis. Viņu interesē vienīgi akciju cenas un tamlīdzīgi mēsli.”

“Varbūt tas bija kaut kas personisks, saistīts ar Lulu pašu?”

“Tad viņa nepavisam nezvanītu tam ķēmam. Abi neieredzēja viens otru.”

“Kāpēc tu tā domā?”

"Viņas jūtas pret tēvoci bija tādas pašas kā manējās pret manu tēvu. Tie abi neturēja mūs nekādā vērtē.”

"Vai viņa ar jums runāja par to?”

“O jā. Tēvocis uzskatīja, ka viņai nav nekādu psihisku problēmu, ka viņa tikai cenšas piesaistīt sev uzmanību, ir izlutināta, melo uz nebēdu. Un ir par nastu mātei. Kad Lū sāka pelnīt lielo naudu, šis kļuva tīri laipns, bet viņa neko nebija aizmirsusi.”

“Vai Lula, ieradusies “Uzi”, nepaskaidroja tev, kādēļ ir zvanījusi?”

“Nē,” Dafīlds atbildēja un aizkūpināja nākamo cigareti. “Viņa satrakojās, tiklīdz ienāca pa durvīm, jo tur bija arī Ellija. Viņai tas nepavisam nepatika, un garastāvoklis viņai bija šausmīgs.”

Pirmo reizi viņš meklēja atbalstu pie Siāras, kura sērīgi pamāja ar galvu.

“Ar mani Lū tikpat kā nerunāja,” Dafīlds teica. “Lielākoties viņa runāja ar tevi, vai ne?”

“Jā,” Siāra apstiprināja. “Bet nepieminēja, ka viņu kaut kas uztrauc vai tamlīdzīgi.”

"Daži cilvēki man ir sacījuši, ka Lulas telefonu kāds noklausījies..." Straiks iesāka, bet Dafīlds viņu pārtrauca:

"Kā nu ne; mūsu abu balss pastu noklausījās nedēļām ilgi. Tie zināja, kur mēs kuru reizi satiksimies un visu pārējo. Nolādētie maitas! Kad sapratām, kas notiek, mēs nomainījām mobilo numurus un pēc tam ikreiz labi apdomājām, kādas ziņas drīkstam atstāt.”

“Tātad tu nebrīnītos, ja Lula būtu gribējusi paziņot tev kaut ko svarīgu vai nepatīkamu, bet nevēlētos runāt par to pa telefonu?”

“Jā, bet, ja jau tas bija tik ellīgi svarīgi, viņa būtu to man pateikusi klubā.”

“Tomēr nepateica?”

“Nē, kā jau sacīju, viņa nerunāja ar mani visu vakaru.” Dafīl-dam vaigā raustījās muskulltis. "Nemitīgi pārbaudīja mobilajā, cik ir pulkstenis. Es zināju, ka viņa cenšas mani nokaitināt. Demonstrē, ka nepacietīgi grib braukt mājās un satikt to nolādēto Dlbiju Maku. Viņa nogaidīja, līdz Ellija bija aizgājusi uz tualeti, piecēlās un atnāca man pateikt, ka iet prom un ka es varu pievākt savu rokassprādzi, kuru uzdāvināju viņai saderināšanās ceremonijā. Nosvieda to manā priekšā uz galda, visiem redzot. Es to paņēmu un uzsaucu: “Vai kādam nevajag? Te ir viens lieks krāms!” - un viņa aiztinās.”

Dafllds runāja tā, it kā Lula būtu nevis nomirusi pirms trim mēnešiem, bet gan sastrīdējusies ar viņu nupat vakar, un vēl būtu iespējams izlīgt.

“Bet tu mēģināji viņu aizturēt, vai ne?” Straiks jautāja.

Dafīlda acis piemiedzās.

“Aizturēt?”

“Liecinieki stāsta, ka tu esot satvēris viņu aiz delmiem.”

“Tiešām? Neatceros.”

“Viņa izrāvās un aizgāja, bet tu paliki turpat, vai ne?”

“Nogaidīju desmit minūtes, jo negribēju sagādāt viņai to prieku un skriet pakaļ, visiem redzot, un tad izgāju no kluba un liku, lai šoferis aizved mani uz Kentingerngārdensu.”

“Ar vilka masku galvā,” Straiks piebilda.

“Jā, lai tie nelieši,” viņš pamāja uz loga pusi, “nevarētu tirgot bildes, kurās es izskatos piedzēries vai nikns. Šie nevar ciest, ja es aizsedzu seju. Neļauju iedzīvoties uz sava rēķina. Viens mēģināja noraut Vilciņu man no galvas, bet neizdevās vis. Es iekāpu mašīnā un caur aizmugures logu nopozēju pāris bildēm, kurās Vilks rāda viņiem vidējo pirkstu. Aizbraucu līdz Ken-tingerngārdensas stūrim, un tur gaidīja cits reportieru bars. Sapratu, ka Lū jau ir iegājusi mājā.”

“Vai tu zini ieejas durvju kodu?”

“Deviņpadsmit seši seši, jā. Bet es zināju, ka viņa būs pieteikusi apsargam, lai nelaiž mani augšā. Netaisījos, visiem redzot, iet iekšā un pēc piecām minūtēm izlidot laukā pa durvīm. Mēģināju piezvanīt viņai no mašīnas, bet viņa neatbildēja. Nospriedu, ka varbūt ir nokāpusi lejasstāvā, lai apsveiktu to sūda Dībiju Maku ar ierašanos Londonā. Tāpēc braucu prom -pie viena čaļa pēc pretsāpju līdzekļiem.”

Dafīlds nodzēsa pēdējo cigareti uz spēļu kārts pie pašas galda malas un sāka meklēt jaunus krājumus. Straiks, negribēdams, lai saruna pārtrūkst, piedāvāja viņam savu paciņu.

“O, paldies! Paldies. Jā. Nu, lūk, liku šoferim apturēt mašīnu un devos pie sava čoma, kurš jau sen ir sniedzis policijai liecību “par šo punktu”, kā varētu izteikties onkulis Tonijs. Pēc tam drusku paklaiņoju pa ielām, ko apstiprina novērošanas kameru ieraksti, un tad ap kādiem... nezinu... trijiem? Četriem?” “Puspiecos,” piepalīdzēja Siāra.

"Jā, devos izgulēties pie Siāras.”

Dafīlds ievilka dūmus, vērodams cigaretes oglīti, izpūta tos un līksmi noprasīja:

“Tātad man ir alibi, vai ne?”

Straikam nepatika šī pašapmierinātība.

"Un kad tu uzzināji, ka Lula ir mirusi?”

Dafīlds atkal pievilka ceļgalus pie krūtīm.

"Siāra mani pamodināja un pateica. Es nevarēju... es biju galīgi... nūjā. Tas bija baigi.”

Viņš saņēma plaukstas uz pakauša un skatījās griestos.

"Es nevarēju... pie velna, es nevarēju noticēt. Neparko nevarēju noticēt.”

Vērojot viņu, Straiks redzēja, ka Dafīlds pēkšņi un visā pilnībā apjēdz, ka meitene, par kuru viņš tik frivoli runā un kuru, kā pats atzīst, ir provocējis, kaitinājis un mīlējis, tiešām neatgriezīsies nekad; ka viņa ir nositusies uz apsniguša asfalta, vairs nav glābjama un abu attiecības vairs nekad nebūs labojamas. Dafīlda seja, pievērsta baltajiem griestiem, mirkli saviebās groteskā grimasē, it kā viņš plati smaidītu; taču tā bija sāpju un piepūles grimase, cenšoties apvaldit asaras. Dafīlda rokas noslīdēja lejup, un viņš, aizsedzis seju ar delmiem, piespieda pieri pie ceļiem.

“Ai, mīlulīt,” izdvesa Siāra, ar sparu nolika vīna glāzi uz galda, pastiepa roku un pieskārās viņa kaulainajam celim.

“Ar mani tagad ir cauri,” Dafīlds aizsmacis teica, nepaceldams galvu. “Ar mani ir cauri uz visiem laikiem. Es gribēju viņu precēt. Nolādēts, es viņu mīlēju! Velns lai parauj, es vairs negribu par to runāt!”

Viņš pietrūkās kājās un izgāja no istabas, skaļi šņaukādamies un slaucīdams degunu piedurknē.

“Vai es tev neteicu?” Siāra sacīja. “Viņš ir galīgi nojūdzies” “Nu nezinu gan. Izskatās, ka viņš ir saņēmies. Kā nekā -mēnesis bez heroīna.”

“Zinu, bet negribu, lai viņš noraujas atkal.”

“Es izvaicāju viņu daudz saudzīgāk, nekā to darītu policijā. Šī ir pieklājīga saruna.”

“Bet tev ir šausmīga sejas izteiksme. Nudien, tāda barga, it kā tu neticētu nevienam viņa vārdam.”

“Kā tu domā - viņš atgriezīsies?”

“Jā, protams. Lūdzu, izturies drusku laipnāk...”

Siāra žigli apsēdās vietā, jo viesistabā ienāca Dafīlds; seja bija drūma, gaita mazāk valšķīga. Viņš apsēdās turpat, kur iepriekš, un teica Straikam:

“Man izbeigušās cīgas. Drīkst paņemt vēl vienu tavējo?”

Straikam bija atlikušas tikai trīs, un viņš negribīgi pasniedza vienu Dafīldam, iedeva piesmēķēt un jautāja:

"Vai tagad varam runāt?”

“Par Lulu? Vari runāt, ja gribi. Man vairs nekas nav sakāms. Nekādas informācijas.”

“Kāpēc jūs izšķīrāties - pirmajā reizē? Tas, kāpēc viņa pameta tevi “Uzi”, man ir skaidrs.”

Ar acs maliņu Straiks pamanīja, ka Siāra sašutusi noplivina plaukstu; šis jautājums acīmredzot nebija izskanējis “laipnāk”.

“Pie velna, kāda tam nozīme?”

“Nozīme ir visam,” Straiks atteica. “Viss kopā ļauj ieraudzīt to, kas notika Lulas dzīvē. Un palīdz saprast, kāpēc viņa būtu varējusi izdarīt pašnāvību.”

“Man likās - tu meklē slepkavu!”

“Es meklēju patiesību. Tātad - kāpēc jūs izšķīrāties pirmo reizi?”

“Velns parāvis, kāpēc lai tas būtu svarīgi?” Dafīlds eksplodēja. Straiks jau bija nojautis, ka viņš mēdz uzliesmot ātrās dusmās, bet drīz norimst. “Vai tu mēģini pierādīt, ka viņa ir nolēkusi no balkona manis dēļ? Kāds tam sakars ar mūsu pirmo šķiršanos, tu, idiot? Tā notika divus mēnešus pirms viņas nāves! Pie velna, arī es varu uzdoties par detektīvu un uzdot stulbus jautājumus! Noteikti var labi nopelnīt, ja paveicas atrast aptau-rētu un bagātu klientu!”

“Evan, nevajag,” izbijusies ierunājās Siāra. “Tu teici, ka gribi palīdzēt...”

“Jā, es gribu palīdzēt, bet tas nav godīgi!”

“Ja negribi atbildēt, tas nekas,” Straiks sacīja. “Tas nav tavs pienākums.”

“Man nav, ko slēpt, bet tas ir privāti, velns lai parauj! Mēs izšķīrāmies,” Dafīlds kliedza, "narkotiku dēļ, un piedevām viņas radi un draugi kūdīja viņu pret mani, un stulbo avīžnieku dēļ viņa nevienam neuzticējās, skaidrs? Uz viņu izdarīja spiedienu!”

Dafīlds pielika drebošās plaukstas pie ausim un cieši spieda sev galvu.

“Spiediens, nolādētais spiediens - tas mūs izšķīra!”

“Tu tolaik daudz lietoji narkotikas, vai ne?”

Ja.

“Un Lulai tas nepatika?”

"Pareizāk sakot, apkārtējie iestāstīja Lulai, ka viņai tas nepatīk, saproti?”

“Piemēram, kurš?”

“Piemēram, viņas ģimene, piemēram, tas maita Gijs Somē. Tas sīkais pediņš.”

“Ko tu domā ar to, ka Lula nevienam neuzticējās avīžnieku dēļ?”

“Nu, pie velna, vai nav skaidrs? Vai tu pats to visu nezini no sava tēva?”

“Es neko nezinu par savu tēvu,” Straiks vēsi attrauca.

“Nu, paklau, tie nelieši noklausījās viņas telefonu, un kā cilvēks tad var justies - vai tev nemaz nav iztēles? Viņai piemetās īsta paranoja, viņa baidījās, kādu informāciju tie okšķeri var pārdot presei. Centās atcerēties, ko ir teikusi pa telefonu un ko ne, kurš ir varējis kaut ko izpaust reportieriem un tā tālāk. No tā visa viņai širmis krita ciet.”

“Vai viņa pārmeta tev, ka tu pārdod informāciju?”

“Nē!” Dafīlds atcirta un tūdaļ tikpat dedzīgi izlaboja: “Jā, dažreiz! Kā viņi zināja, ka mēs brauksim uz šejieni, kā viņi zināja, ka esmu tev to teikusi... Es viņai skaidroju, ka tas viss pieder pie slavas un ir jāpacieš, bet viņa domāja, ka vilks var būt paēdis un kaza dzīva.”

“Bet tu nepārdevi presei nekādu informāciju?”

Straiks dzirdēja, ka Siāra skaļi ierauj elpu.

“Nē, velns parāvis, nepārdevu,” Dafīlds klusi noteica, nemirkšķinot skatīdamies Straikam acīs. “Nē, es nepārdevu. Skaidrs?”

“Un uz cik ilgu laiku jūs izšķīrāties?”

“Uz kādiem diviem mēnešiem.”

“Bet atkal sagājāt kopā - nedēļu pirms Lulas nāves?”

“Jā. Mo Innesa ballītē.”

“Un pēc četrdesmit astoņām stundām notika jūsu saderināšanās ceremonija? Kārberija mājā Kotsvoldos?”

“Jā.”

“Kurš zināja par jūsu nodomu?”

"Tas notika spontāni. Es nopirku rokassprādzes, un mēs to vienkārši izdarījām. Tas bija skaisti.”

“Tas tiešām bija skaisti,” skumji atbalsoja Siāra.

“Tātad kāds no klātesošajiem bija ziņojis presei, ja jau avīžnieki to varēja uzzināt tik drīz?”

“Jā, droši vien.”

“Jūsu abu telefonus tolaik nenoklausījās, jo jūs bijāt nomainījuši numurus, vai ne?”

“Man nav ne jausmas, vai kāds noklausījās vai ne. Prasi tām bulvārpreses žurkām.”

“Vai Lula kādreiz stāstīja tev, ka mēģina atrast savu tēvu?” “Viņš bija miris... kā, tu domā - īsto? Jā, viņa interesējās gan, bet tas bija galīgs bezcers. Māte nemaz lāgā nezināja, kurš ir tēvs.”

“Lula neteica, vai viņai ir izdevies atrast kādas pēdas?” “Viņa centās, bet pilnīgi veltīgi, tāpēc nolēma studēt Āfrikas vēsturi. Visam tam nolādētajam Āfrikas kontinentam vajadzēja būt viņai papucīša vietā! Un tas bija tā maitas Somē pirksts -viņš mūždien ievilka Lū kaut kādos mēslos.”

“Kādā veidā?”

“Šim derēja viss, lai tikai izšķirtu mūs. Viss, kas ciešāk piesaistīja Lū pie viņa. Pret Lū viņš izturējās kā viens nolādēts privātīpašnieks. Bija iemīlējies viņā. Es zinu, ka Somē ir pediņš,” Dafīlds nepacietīgi izmeta, kad Siāra sāka iebilst, “bet nebūt ne pirmais, kurš samīlējies draudzenē. Gatavs drāzties ar visiem večiem pēc kārtas, bet Lū negribēja izlaist no acīm. Krita histērijā, ja viņa atteicās tikties, un negribēja, lai viņa strādā pie

kāda cita. Mani viņš neieredz ne acu galā. Un es viņu tāpat, to mazo sūdabrāli. Šis visādi centās savest Lū ar Dībiju Maku. Būtu bijis sajūsmā, ja abi pārgulētu. Ja viņš varētu man iegriezt. Ja uzzinātu visus sīkumus. Ja Lū tūlīt pēc tam iepazīstinātu viņu ar Dibiju un viņš varētu uztaisīt fotosesiju, kurā viņa parpalas ir mugurā tam gangsterim. O, Somē nav muļķis. Visu laiku izmantoja Lū savam biznesam. Mēģināja dabūt viņu lēti vai par brīvu, un Lū bija tik dumja, ka ļāvās.”

“Vai tos tev iedāvināja Somē?” Straiks jautāja, rādīdams uz melnajiem ādas cimdiem, kas mētājās uz galda. Uz cimdu manšetēm viņš bija pamanījis sīciņus zelta iniciāļus GS.

“Ko?!”

Dafīlds paliecās uz priekšu, uz rādītājpirksta pacēla vienu cimdu un pašūpoja sev pie pašām acīm.

“Velns, tev taisnība. Šitie jāmet ārā.” Viņš ielidināja cimdu kaktā; tas atsitās pret pamesto ģitāru, nošķindinot stīgas. “Tie man bija palikuši no tās fotosesijas.” Dafīlds norādīja uz melnbalto žurnāla vāku. “Somē nemūžam neko man nedāvinātu. Tev ir vēl kāda cigarete?”

“Izbeigušās,” Straiks sameloja. “Evan, vai tu man pateiksi, kāpēc uzaicināji mani pie sevis uz mājām?”

Iestājās ilgs klusums. Dafīlds nikni blenza uz Straiku, kurš nojauta: aktieris zina, ka viņš ir melojis par cigaretēm. Uz viņu skatījās arī Siāra, mazliet pavērusi lūpas: pats daiļa mulsuma iemiesojums.

“Kāpēc tu domā, ka man ir kas sakāms?” Dafīlds smīnēdams jautāja.

“Diez vai tu būtu aicinājis mani uz šejieni, lai baudītu manu patīkamo sabiedrību.”

“Nez,” Dafīlds attrauca ar nepārprotamu naidīguma pieskaņu. “Varbūt biju cerējis, ka tu būsi tikpat smieklīgs kā tavs vecais?”

“Evan!” Siāra viņu apsauca.

“Nu labi, ja jau tev nekas nav sakāms...” Straiks slējās augšā no krēsla. Viņam par nelielu pārsteigumu un Daf īldam par acīm

redzamu nepatiku, Siāra nolika tukšo vīna glāzi un izstiepa garās kājas, grasīdamās piecelties.

“Lai notiek,” Dafīlds asi izgrūda. “Ir viena lieta.”

Straiks atslīga atpakaļ krēslā. Siāra pasvieda Daflldam vienu no savām cigaretēm, viņš to paņēma, nomurminājis "paldies”, un Siāra apsēdās un pievērsa acis Straikam.

“Stāsti,” viņš sacīja, kamēr Dafīlds noņēmās ar šķiltavām. “Okei; nezinu, vai tas ir svarīgi,” aktieris teica. “Bet negribu, lai tu izpaud šis informācijas avotu.”

“To es nevaru garantēt,” Straiks atbildēja.

Dafīlds sabozās; smēķēja, skatīdamies grīdā, ceļgali lēkāja augšup lejup. Ar acs maliņu Straiks redzēja, ka Siāra paver muti, lai kaut ko sacītu, un apklusināja viņu, paceldams plaukstu.

“Nu, lūk,” Dafīlds iesāka, “pirms divām dienām es ēdu pusdienas kopā ar Frediju Bestigi. Vienbrīd viņš aizgāja pie bāra, atstājis uz galda savu BlackBerry" Dafīlds ievilka dūmu un noskurinājās. “Es negribu, lai mani atlaiž,” viņš teica, nikni paraudzīdamies uz Straiku. "Tas sūda darbs man ir nepieciešams.” “Turpini,” Straiks sacīja.

“Viņam pienāca e-pasts. Es ieraudzīju Lulas vārdu. Un izlasīju ziņu.”

“Okei.”

“Rakstīja viņa sieva. Apmēram tādā garā: “Zinu, ka mums jārunā ar advokātu starpniecību, bet, ja tu taisies aprobežoties tikai ar pusotru miljonu, es visiem izstāstīšu, kur es atrados, kad nositās Lula Lendrija, un kā tur nokļuvu, jo man ir apriebies ciest tevis dēļ. Šis nav tukšs drauds. Sāku domāt, ka tomēr vajag visu izstāstīt policijai.” Nu, vai tamlīdzīgi.”

Aiz loga apslāpēti atskanēja divu paparaci smiekli.

“Tā ir ļoti lietderīga informācija,” Straiks teica Daflldam. “Paldies.”

“Negribu, lai Bestigi uzzina, ka to tev izpaudu es.” “Nedomāju, ka būs nepieciešams nosaukt tavu vārdu.” Straiks piecēlās atkal. “Paldies par ūdeni.”

“Pagaidi, kaķīt, es jau nāku!” sauca Siāra, piespiedusi pie auss mobilo. “Klran? Mēs ar Kormoranu tagad ejam ārā. Tūlīt. Atā, Evan, dārgumiņ!”

Viņa pieliecās un nobučoja uz abiem vaigiem Dafīldu, kurš bija pa pusei piecēlies no krēsla un izskatījās apstulbis.

“Vari tak pārnakšņot tepat, ja...”

“Nē, kaķīt, rīt pēcpusdienā man jāstrādā, tāpēc vajag izgulēties kārtīgi,” Siāra atteica.

Kad Straiks izgāja uz ielas, viņu atkal apžilbināja zibspuldzes, tomēr šoreiz paparaci šķita apjukuši. Kamēr Straiks pavadīja Siāru lejup pa lieveņa pakāpieniem un līdz mersedesa aizmugures durvīm, viens no fotogrāfiem viņam uzsauca: “Ei, kas tu tāds esi?”

Straiks smaidīdams aizcirta durvis. Kolovass-Džounss sēdēja pie stūres; mašīna sāka braukt, un šoreiz neviens tai nedzinās pakaļ.

Pēc pāris kvartāliem Kolovass-Džounss pārtrauca klusēšanu, atpakaļskata spogulī vērsdamies pie Siāras:

“Uz mājām?”

“Laikam jā. Klran, vai tu neieslēgtu radio? Gribas mūziku,” viņa sacīja. “Vēl skaļāk, kaķīt. O, kā man šitais patīk!”

Skanēja Lēdijas Gāgas Telephone.

Siāra pievērsās Straikam; pār neparasti skaisto seju slīdēja ielas laternu oranžā blāzma. Viņas elpa oda pēc alkohola, bet āda - pēc saldā, piparotā parfīma.

“Vairāk neko tu man negribi pajautāt?”

“Zini ko?” Straiks atsaucās. "Gribu gan. Kāpēc somiņai vajadzīga izņemama odere?”

Vairākas sekundes nekustīgi skatījusies uz Straiku, Siāra skaļi iesmējās, saļima pret viņa plecu un viegli iebikstīja viņam sānos. Vijīga un trausla, nolikusi galvu Straikam uz pleca, viņa noteica:

“Tu tiešām esi amizants!”

"Bet kādēļ vajadzīga odere?”

“Nu, tā piešķir somiņai tādu kā individualitāti; saproti, to var pielāgot, var nopirkt vairākas oderes un mainīt tās, var izņemt ārā un izmantot kā šalles; tās ir skaistas. No zīda, ar burvīgiem rakstiem. Rāvējslēdzēja apdare vispār ir fantastiska.”

“Interesanti,” Straiks noteica, kad augšstilbam viegli pieglaudās Siāras augšstilbs un viņa atkal iesmējās dziļā krūšu balsī. Zvani, cik tik, neviena mājās nav, dziedāja Lēdija Gāga. Mūzika apslāpēja viņu sarunu, tomēr Kolovasa-Džounsa acis pārmēru regulāri novērsās no ielas un raudzījās atpakaļskata spogulī. Aizritēja vēl viena minūte, un Siāra sacīja:

“Gijām taisnība, man patīk lielie. Tu esi milzīgs. Un tāds bargs. Tas ir seksīgi.”

Pēc nākamā kvartāla viņa nočukstēja: “Kur tu dzīvo?” kaķiski paberzēdama savu samtaino vaigu pret Straika vaigu.

“Es nakšņoju uz saliekamās gultas savā birojā.”

Siāra iesmējās atkal. Viņa tiešām bija iereibusi.

“Tu runā nopietni?”

“Jā.”

“Tad brauksim pie manis, labi?”

Viņas vēsā, saldā mēle garšoja pēc Pernod.

“Vai tu esi gulējusi ar manu tēvu?” Straikam izdevās izdvest mirklī, kad pie mutes nespiedās viņas sulīgās lūpas.

“Nē... Ak Dievs, nē...” īsi smiekli. “Viņš krāso matus... tuvumā tie ir gandrīz violeti... es mēdzu saukt viņu par rokerplūmīti...” Pēc desmit minūtēm skaidrā prāta balss brīdināja Straiku, ka iekāre var novest pie pazemojuma, un viņš iznira, lai ievilktu elpu un nomurminātu:

“Man ir tikai viena kāja.”

“Nemuļķojies...”

“Es nemuļķojos... zaudēju to Afganistānā.”

“Nabaga mazulītis...” viņa čukstēja. “Uztaisīšu tev masāžu, un kļūs labāk.”

"Jā... tā gan nav kāja... Bet labāk kļūst...”

9

Robina skrēja augšup pa klaudzošajām metāla kāpnēm tajās pašās zemajās kurpēs, ko bija valkājusi iepriekšējā dienā. Pirms divdesmit četrām stundām, nespēdama izmest no prāta vārdu “kamašas” viņa bija izraudzījusies šos vecmodīgos apavus ērtuma labad, zinādama, ka jāstaigā būs visu dienu; taču šodien viņa bija sajūsmā par to, ko ir sasniegusi, staigādama šajās melnajās tupelēs, un nu tās bija iemantojušas tādu spozmi kā Pelnrušķītes kristāla kurpītes. Nespēdama vien sagaidīt, kad varēs izstāstīt Straikam par saviem atklājumiem, Robina bija gandrīz skriešus skrējusi pa saules apspīdētajiem ielas rakumiem uz Denmarkstrītu. Viņa nešaubījās: ja pēc Straika aizvakardienas uzdzīves vēl ir saglabājusies kāda neveiklība, to pilnībā izdzēsīs abu kopīgā sajūsma par to, ko viņa patstāvīgi izdibinājusi vakar.

Taču kāpņu laukumiņā meitene apstājās kā zemē iemieta. Jau trešo reizi stikla durvis bija aizslēgtas, un birojs aiz tām -neapgaismots un kluss.

Atslēgusi biroju, viņa žigli novērtēja ainu, kas pavērās skatienam. Kabineta durvis stāvēja vaļā. Straika saliekamā gulta bija noglabāta vietā. Atkritumu spainī neatradās nekādas vakariņu pēdas. Datora monitors tumšs, tējkanna auksta. Atlika vienīgi

secināt, ka Straiks nav pavadījis nakti mājās (kā viņa to formulēja domās).

Pakarinājusi mēteli, Robina izņēma no somas piezīmju grāmatiņu, ieslēdza datoru un, vēl dažas minūtes cerīgi, bet nesekmīgi gaidījusi, sāka drukāt kopsavilkumu par vakardienas veikumu. Naktī viņa gandrīz nebija aizvērusi ne acu, priecīgā satraukumā iztēlodamās, kā pati personiski izstāstīs visu Straikam. Tagad, vienkārši drukājot to visu datorā, jūsma bija noplakusi. Kur viņš kavējās?

Kamēr pirksti lidoja pār taustiņiem, prātā pēkšņi iešāvās ne pārāk patīkama atbilde, ja jau vēsts par bijušās saderināšanos bija Straiku tik stipri satriekusi, vai nebija ticams, ka viņš ir aizgājis lūgties, lai viņa neprecas ar citu? Vai gan viņš nebija aurojis pa visu Čeringkrosroudu, ka Šarlote nemīl Džago Rosu? Un varbūt tas atbilda patiesībai; varbūt Šarlote bija metusies Straika skavās, abi bija izlīguši un tagad apkampušies gulēja tajā mājā vai dzīvoklī, no kurienes viņš bija patriekts pirms četrām nedēļām. Robina atcerējās Lūsijas aizplīvurotos jautājumus un sūdzības par Šarloti, un viņai radās aizdomas, ka abu izlīgums apdraudētu viņas atrašanos šajā darbā. Tas nav svarīgi, Robina sev atgādināja, nikni klabinādama taustiņus un neparasti bieži kļūdīdamās. Pēc nedēļas tev tik un tā jāiet prom. Šī doma sanervozēja viņu vēl vairāk.

Protams, pastāvēja arī iespēja, ka Straiks ir aizgājis pie Šarlotes, bet tā ir viņu atraidījusi. Tādā gadījumā jautājums par viņa pašreizējo atrašanās vietu prasīja steidzamāku risinājumu, toties kļuva mazāk personisks. Ja nu viņš atkal bija nolēmis piedzerties un kaut kur aizklīdis, nepieskatīts un neaizsargāts? Robinas čaklie pirksti kļuva gausāki un apstājās teikuma vidū. Viņa pagriezās ar visu krēslu un paskatījās uz klusējošo biroja telefonu.

Visticamāk, viņa bija vienīgā, kura zināja, ka Kormorans Straiks neatrodas tur, kur jāatrodas. Varbūt piezvanīt viņam uz mobilo? Un ja nu viņš neatbildēs? Cik daudzas stundas būtu jānogaida pirms sazināšanās ar policiju? Prātā pat ienāca, ka varētu piezvanīt Metjū uz darbu un lūgt padomu, taču šo ideju Robina nekavējoties izmeta no prāta.

Viņi ar Metjū bija pamatīgi sastrīdējušies, kad Robina bija pārnākusi mājās ļoti vēlu, pēc tam kad bija pavadījusi piedzērušo Straiku no “Totnemas” uz biroju. Metjū jau nez kuru reizi paziņoja, ka Robina ir naiva, viegli ietekmējama un iekrīt uz neveiksminiekiem; ka Straiks grib sekretāri par lētu naudu un izmanto emocionālu šantāžu, lai panāktu savu; ka nekādas Šarlotes vispār nav, un tas ir tikai viltīgs triks, ar kura palīdzību Straiks nodrošina sev Robinas līdzcietību un pakalpojumus. Te nu Robina zaudēja savaldīšanos un pateica Metjū: ja kāds nodarbojoties ar šantāžu, tad tieši viņš, pastāvīgi dīkdams, ka Robinai būtu jāpelna vairāk naudas un jādod sava artava abu finansēs. Vai Metjū neesot pamanījis, ka viņai patīk strādāt pie Straika? Vai viņa neiejūtīgajā, trulajā grāmatveža prātā neesot ienākusi doma, ka Robinai varbūt riebtos garlaicīgais personāla lietvedes darbs? Metjū apstulba un pēc tam (paturēdams sev tiesības nosodīt Straika izturēšanos) sāka atvainoties, taču Robina, parasti piekāpīga un gatava izlīgt, bija un palika dusmīga un atturīga. Nākamajā rītā tika noslēgts pamiers, tomēr zināms naidīgums saglabājās - it sevišķi Robinai.

Tagad, kad Robina sēdēja klusajā istabā un vēroja telefonu, daļa viņas aizkaitinājuma pārsviedās no Metjū uz Straiku. Kur viņš ir? Ar ko nodarbojas? Kāpēc rīkojas ar tieši tādu bezatbildību, kādā viņu apsūdz Metjū? Robina ir šeit un notur pozīcijas, bet Straiks acīmredzot dzenas pa pēdām bijušajai līgavai, un nieks par viņu biroju...

...par viņa biroju...

Soļi kāpnēs: Robinai šķita, ka viņa pazīst šo mazliet nelīdzeno gaitu. Viņa gaidīja, pievērsusi zvērojošu skatienu durvīm, līdz soļi jau skanēja augstāk par otro stāvu; tad viņa apņēmīgi pagrieza krēslu atpakaļ pret monitoru un, sirdij joņojot, atsāka klabināt taustiņus.

“Labrīt!”

“Sveiki.”

Viņa nevērīgi paraudzījās uz Straiku un turpināja drukāt. Straiks bija neizgulējies, neskuvies un nedabiski labi ģērbies. Tas nekavējoties apstiprināja Robinas pieņēmumu, ka viņš ir gājis līgt mieru ar Šarloti un, cik redzams, veiksmīgi. Nākamie divi teikumi piebira ar pārrakstīšanās kļūdām.

“Kā klājas?” Straiks jautāja, ievērojis Robinas saspringto profilu un salto izturēšanos.

“Lieliski," Robina atteica.

Viņa gatavojās nolikt ideāli nodrukāto ziņojumu Straikam uz galda un pēc tam ledainā mierā apspriest savas promiešanas formālo pusi. Varbūt pat ierosināt, lai viņš jau šonedēļ pieņem darbā citu pagaidu sekretāri, jo tad Robina pagūtu iepazīstināt savu aizstājēju ar biroja ikdienas darbiem.

Straiks, kuram pirms dažām stundām gluži pasakainā veidā bija pārtrūkusi melnā neveiksmju strīpa un kurš jutās tik pacilāts, kā nebija juties jau mēnešiem ilgi, ar prieku bija gaidījis, kad ieraudzīs savu sekretāri. Viņš netaisījās izklaidēt Robinu ar stāstu par nakts dēkām (vismaz ne par tām, kuras bija radikāli sadziedējušas viņa daudzcietušo ego), jo par tādām lietām mēdza instinktīvi klusēt, un cerēja kaut vai daļēji atjaunot robežas, ko bija iznicinājis dāsni patērētais Doom Bar daudzums. Viņš bija gatavojies daiļrunīgi atvainoties par aizvakardienas pārmērībām, apliecināt pateicību un izklāstīt visus interesantos secinājumus pēc vakarējām sarunām.

“Varbūt iedzersim tēju?”

"Nē, paldies.”

Straiks ieskatijās pulkstenī.

“Esmu nokavējis tikai vienpadsmit minūtes.”

“Kad ierasties - tā ir jūsu darīšana." Taču viņa tūdaļ mēģināja labot šo toni, kas bija pārmēru naidīgs. "Es gribēju sacīt, ka nav mana darīšana, ko jūs... kad jūs ierodaties.”

Savā iztēlē Robina bija izmēģinājusi vairākas mierinošas un augstsirdīgas atbildes uz iedomāto Straika atvainošanos par dzēruma muļķībām pirms četrdesmit astoņām stundām, bet tagad diemžēl nesaskatīja viņā ne kripatu kauna vai nožēlas.

Straiks noņēmās ar tējkannu un tasēm un pēc pāris minūtēm nolika Robinai uz galda krūzīti ar kūpošu tēju.

“Es teicu, ka ne...”

“Vai jūs varētu uz mirkli likt mierā to svarīgo dokumentu, kamēr es jums kaut ko pasaku?”

Robina saglabāja ziņojumu, vairākas reizes sparīgi uzsizdama pa taustiņiem, tad pagriezās pret Straiku, rokas sakrustojusi uz krūtīm. Straiks apsēdās uz vecā dīvāna.

“Gribēju atvainoties par aizvakardienas vakaru.”

“Tas nav nepieciešams,” Robina atbildēja sīkā, saspringtā balsi.

“Ir gan. No tā vakara es diez cik daudz neatminos. Ceru, ka neizturējos pārāk pretīgi.”

“Nē.”

“Jūs droši vien sapratāt iemeslu. Mana bijusi līgava nupat ir saderinājusies ar savu veco pielūdzēju. Pēc mūsu šķiršanās viņai vajadzēja tikai trīs nedēļas, lai uzvilktu pirkstā citu gredzenu. Bet tas jau tikai tāds teiciens; es nemaz nebiju uzdāvinājis viņai gredzenu, man nekad nepietika naudas.”

Pēc Straika toņa Robina saprata, ka nekāds izlīgums nav noticis; bet kur viņš tādā gadījumā bija pavadījis nakti? Viņa izklaidīgi pastiepa roku un paņēma tējas krūzīti.

“Jums nebija pienākuma iet mani meklēt, bet jūs droši vien paglābāt mani no tā, ka es būtu varējis aizmigt renstelē vai sakauties ar kādu, tāpēc - liels paldies.”

“Nav par ko,” Robina atteica.

“Un paldies par Alka-Seltzer" Straiks piebilda.

“Vai tas palīdzēja?” Robina dzedri jautāja.

“Gandrīz apvēmu šito.” Straiks ar dūri maigi iebelza pa izsēdēto dīvānu. “Bet, kad iedarbojās, tad ļoti palīdzēja.”

г

Robina iesmējās, un Straiks pirmo reizi atcerējās zīmīti, ko viņa bija pabāzusi zem durvīm, kamēr viņš bija aizmidzis, un atcerējās arī aizbildinājumu sekretāres smalkjūtīgajai prombūtnei.

“Nūjā, un es nevarēju vien sagaidīt, kad pastāstīsiet man, kā jums veicies vakar,” viņš meloja. “Nelieciet gaidīt vēl ilgāk.”

Robina atplauka gluži kā ūdensroze.

“Es tieši rakstu atskaiti...”

“Labāk pastāstiet pati, lietas materiāliem varēsiet to pievienot vēlāk,” Straiks aicināja, nodomādams: ja ziņojums nekam nederēs, to varēs vienkārši izmest papīrgrozā.

“Nu labi.” Robina bija reizē priecīga un uztraukusies. “Kā jau teicu zīmītē, sarakstā redzēju, ka jūs gribat sīkāk papētīt profesoru Agjemanu un viesnīcu Malmaison Oksfordā.”

Straiks pamāja ar galvu, pateicīgs par atgādinājumu, jo zīmīti bija izlasījis tikai vienu reizi drausmīgās paģirās un lāgā nespēja atcerēties tās saturu.

“Tāpēc,” Robina, drusku aizelsdamās, turpināja, “vispirms es devos uz Raselskvēru, uz AĀPI - Austrumu un Āfrikas pētniecisko institūtu. Saīsinājums jūsu sarakstā apzīmēja to, vai ne?” viņa piebilda. “Pārbaudīju kartē: uz turieni var aiziet kājām no Britu muzeja. Vai esmu pareizi sapratusi visus tos ķeburus?”

Straiks pamāja atkal.

"Nu, lūk, aizgāju uz turieni, pateicu, ka rakstu disertāciju par Āfrikas politiku un man vajag informāciju par profesoru Agjemanu. Beigās nokļuvu politoloģijas nodaļā pie ļoti izpalīdzīgas sekretāres, kura bija strādājusi pie profesora un sagādāja man veselu lēveni informācijas, ieskaitot bibliogrāfiju un īsu biogrāfiju. Viņš pats bija studējis AĀPI.”

"Tiešām?”

“Jā,” Robina apstiprināja. “Un man ir fotogrāfija.”

No piezīmju grāmatiņas izņēmusi kserokopiju, viņa sniedza to Straikam.

Viņš ieraudzīja melnādainu vīrieti ar garenu seju un augstiem vaigukauliem, ar īsi apcirptiem sirmojošiem matiem un brillēm zeltītā ietvarā; to kājiņas bija aizkabinātas aiz lielajām ausīm. Straiks labu bridi pētīja fotogrāfiju un pēdīgi noteica: “Ak kungs.”

Robina gaidīja, aizturējusi elpu.

“Ak kungs’,’ Straiks atkārtoja. “Kad viņš nomira?”

“Pirms pieciem gadiem. Sekretāre runāja par to ar neviltotām skumjām. Teica, viņš esot bijis tik gudrs, tik jauks un labsirdīgs. Pārliecināts kristietis.”

“Vai viņam palika ģimene?”

“Jā. Atraitne un dēls.”

“Dēls,” Straiks atkārtoja.

“Jā. Viņš dien armijā.”

"Armijā,” Straiks atsaucās kā dobja un sērīga atbalss. “Nu skaidrs.”

“Viņš ir Afganistānā.”

Straiks piecēlās un sāka soļot šurpu turpu, rokā turēdams profesora Džosaijas Agjemana fotogrāfiju.

“Jūs nepajautājāt, kādā karaspēka daļā? Bet nekas. To es varu noskaidrot pats.”

“Es pajautāju gan,” Robina teica un ieskatījās piezīmēs, “bet īsti nesapratu atbildi. Vai vispār ir tāds sapieru pulks vai tamlī...” “Karaliskais inženieru pulks,” Straiks sacīja. “To visu es varu pārbaudīt.”

Viņš apstājās pie Robinas galda un atkal cieši skatījās profesora Džosaijas Agjemana sejā.

“Viņš bija dzimis Ganā,” Robina turpināja, “bet kopā ar ģimeni dzīvoja Klerkenvelā - līdz pat savai nāvei.”

Straiks atdeva viņai kopiju.

“Nepazaudējiet to. Jūs esat sasodīti labi pastrādājusi, Robina.” “Tas vēl nav viss,” viņa teica, pietvīkusi un satraukta, tik tikko valdīdama smaidu. “Pēcpusdienā es ar vilcienu aizbraucu

uz Oksfordu un aizgāju uz viesnīcu Malmaison. Vai zināt, ka tā viesnīca iekārtota vecā cietumā?”

“Tiešām?” Straiks teica, atkal apsēzdamies uz dīvāna.

“Jā. Vispār tur ir ļoti patīkami. Nu, lai vai kā, es nolēmu uzdoties par Elisonu un apjautāties, vai Tonijs Lendrijs nav tur kaut ko aizmirsis vai...”

Straiks dzēra tēju un nodomāja, ka diez vai sekretāre pati personiski ierastos ar šādu jautājumu trīs mēnešus pēc konferences.

“Bet tā bija kļūda.”

“Ak tā?” Viņš centās runāt neitrālā tonī.

“Jā, jo septītajā datumā Elisona tiešām bija atbraukusi uz Malmaison un meklējusi Toniju Lendriju. Es drausmīgi izgāzos, jo viena no reģistratūras meitenēm todien bija strādājusi un atcerējās Elisonu.”

Straiks nolaida krūzīti.

“Tas nu ir ļoti interesanti,” viņš sacīja.

“Zinu,” Robina satraukta apstiprināja. “Tāpēc man vajadzēja žigli kaut ko izdomāt.”

“Vai jūs pateicāt, ka jūsu vārds ir Annabela?”

“Nē.” Viņa gandrīz iesmējās. “Es teicu: nu labi, tad es sacīšu patiesību, es esmu Tonija draudzene. Un drusku paraudāju.”

“Jūs raudājāt?”

“Un tad?” Robina izskatījās pārsteigta. “Nebija nemaz tik grūti. Es iegāju tēlā. Teicu, ka man liekas - viņam ir romāns.”

“Taču ne ar Elisonu? Ja reģistratores bija viņu redzējušas, tad diez vai noticētu...”

“Nē, bet es sacīju, ka šaubos, vai viņš vispār ir bijis šajā viesnīcā... Vārdu sakot, sarīkoju nelielu scēnu, un tā meitene, kura bija runājusi ar Elisonu, aizveda mani maliņā un centās nomierināt; teica, ka viņi bez pamatota iemesla nedrīkstot izpaust informāciju par klientiem, tāda esot viesnīcas politika un tā tālāk... jūs jau saprotat. Bet, lai es izbeigtu raudāt, viņa pēdīgi pateica, ka Lendrijs ieradies viesnīcā sestā datuma vakarā un aizbraucis astotā datuma rītā. Promejot vēl sacēlis traci par to, ka viņam piegādāta nepareiza avīze, tāpēc tā meitene bija viņu ielāgojusi. Tātad viņš neapšaubāmi ir bijis tur. Es vēl tā drusku histēriski pajautāju, kā tā meitene zina, ka tas bijis viņš, un viņa aprakstīja Lendriju sīki un smalki. Es zinu, kā viņš izskatās,” Robina piebilda, iekams Straiks paguva pajautāt. “Pirms brauciena apskatīju viņa bildi "Lendrija, Mēja un Patersona” mājaslapā.”

“Jums ir apbrīnojami gaiša galva,” Straiks teica, “un tas viss ir ellīgi aizdomīgi. Ko viņa jums stāstīja par Elisonu?”

“Ka Elisona ieradusies un jautājusi pēc Lendrija, bet viņš neesot bijis viesnīcā. Reģistratores tikai apstiprinājušas, ka viņš tiešām tur apmeties. Un viņa aizgājusi.”

“Ļoti savādi. Elisonai būtu bijis jāzina, ka viņš ir konferencē. Kāpēc viņa vispirms negāja uz turieni?”

“Nezinu.”

“Tā izpalīdzīgā darbiniece nepateica, vai ir redzējusi Lendriju ari citā laikā, ne tikai ierodoties un atstājot viesnīcu?” "Nē,” Robina atbildēja. “Bet mēs taču zinām, ka viņš piedalījās konferencē, vai ne? Es to pārbaudīju, vai atceraties?” “Mēs zinām, ka viņš piereģistrējās un varbūt paņēma konferences dalībnieka piespraudi ar savu vārdu. Un pēc tam aizbrauca atpakaļ uz Celsiju, lai apciemotu savu māsu, lēdiju Bristovu. Kāpēc?”

“Nu... viņa jutās ļoti slikti.”

“Tiešām? Viņai tikko bija veikta operācija, pēc kuras vajadzēja justies labāk.”

“Viņai izoperēja dzemdi,” Robina noteica. “Diez vai pēc tam var justies brīnišķīgi.”

“Tātad: mums ir darīšana ar vīrieti, kurš nejūt necik lielas simpātijas pret savu māsu - to es dzirdēju no viņa paša mutes -, uzskata, ka operācija ir izglābusi viņai dzīvību, un zina, ka viņai ir gatavi palīdzēt abi bērni. Kāpēc vajadzēja apciemot māsu tik lielā steigā?”

"Nu...” Tas vairs neskanēja tik pārliecināti. “Varbūt... ja viņa tikko bija atgriezusies no slimnīcas...”

“To Lendrijs noteikti zināja jau pirms brauciena uz Oksfordu. Tad kāpēc viņš nepalika pilsētā, neapmeklēja māsu, ja tik ļoti satraucās par viņu, un pēc tam nebrauca uz konferences pēcpusdienas sesiju? Kāpēc braukt gandrīz simt kilometrus, palikt pa nakti tajā greznajā cietumā, aiziet uz konferenci, piereģistrēties un tūlīt pēc tam atgriezties Londonā?”

!

“Varbūt viņam pa telefonu paziņoja, ka lēdija Bristova jūtas slikti? Varbūt piezvanīja Džons Bristovs un lūdza atbraukt?” “Bristovs man ne reizi nepieminēja, ka būtu ataicinājis tēvoci. Manuprāt, tajā laikā abiem bija sliktas attiecības. Abi izvairīgi izsakās par Lendrija apmeklējumu. Ne viens, ne otrs negrib par to runāt.”

Straiks piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu, mazliet pieklibodams, tikpat kā nejuzdams sāpes kājā.

“Nē. Ja Bristovs aicināja savu māsu, kura visādā ziņā bija mātes mīlule, - tas ir loģiski. Bet aicināt mātesbrāli, kuram nebūt nebija pārlieku sirsnīgas attiecības ar lēdiju Bristovu un piedevām bija speciāli jābrauc atpakaļ no Oksfordas... tas izklausās aizdomīgi. Un tagad mēs zinām, ka Elisona ir meklējusi Lendriju tajā Oksfordas viesnīcā. Tas notika darbdienā. Vai viņa turp devās uz savu roku vai arī kāds bija viņu sūtījis?”

Iezvanījās telefons. Robina pacēla klausuli un, Straikam par pārsteigumu, tūdaļ sāka runāt ar stipru Austrālijas akcentu.

“Oij, ļoti žēl, viņas te nav... Nā... nā... Es nezin, kur viņa i... Nā... Mans vārds i Annabela...”

Straiks klusi iesmējās. Robina veltīja viņam teatrālu moku pilnu skatienu. Gandrīz veselu minūti tērgājusi austrāliski, viņa beidzot nolika klausuli.

““Pagaidu risinājumi”,” viņa paskaidroja.

“Es iepazīstu arvien jaunas Annabelas. ŠI gan izklausījās vairāk kā no Dienvidāfrikas, nevis no Austrālijas.”

“Tagad es gribu dzirdēt, kā vakar ir veicies jums,” Robina teica, vairs nespēdama valdīt ziņkāri. “Vai jūs tikāties ar Brioniju Redfordu un Siāru Porteri?”

Straiks izstāstīja visu, izņemot to, kas bija noticis pēc viesošanās pie Evana Dafīlda. Viņš īpaši uzsvēra Brionijas Redfordas apgalvojumu, ka Ursulas Mejas balss pastu viņa noklausījusies nejauši, disleksijas dēļ; Siāras Porteres vairākkārt teikto, ka Lula solījusies atstāt visu brālim; Evana Dafīlda aizkaitinājumu par to, ka Lula bārā “Uzi” nemitīgi pārbaudījusi, cik ir pulkstenis; un draudīgo e-vēstuli, ko Tenzija Bestigi nosūtījusi savam gandrīz jau šķirtajam vīram.

“Tad kur īsti bija Tenzija?” jautāja Robina, ar neviltotu uzmanību klausījusies katrā Straika vārdā. “Ja mums izdotos to uzzināt...”

“O, es gandrīz droši zinu, kur viņa bija,” Straiks noteica. “Grūtākais būs panākt, lai viņa to atzīst, jo tas var apdraudēt viņas izredzes uz Fredija miljoniem. Arī jūs visu sapratīsiet, ja rūpīgāk apskatīsiet policijas fotogrāfijas.”

“Bet...”

“Aplūkojiet tās bildes, kurās ir redzama nama fasāde rītā pēc Lulas nāves, un tad padomājiet, kāda šī fasāde izskatījās, kad to ieraudzījām mēs. Tas būs labs vingrinājums jūsu detektīves iemaņām.”

Robinu pārņēma spējš sajūsmas un prieka vilnis, ko tūdaļ apslāpēja salts nožēlas dzēliens, atceroties, ka drīz būs jāpāriet darbā uz personāla lietvedības nodaļu.

“Man jāpārģērbjas,” Straiks pieceldamies sacīja. “Lūdzu, mēģiniet vēlreiz sazvanīt Frediju Bestigi.”

Viņš nozuda kabinetā, aizvēra durvis un nomainīja laimīgo uzvalku (kā grasījās to dēvēt turpmāk) pret vecu, ērtu kreklu un platākām biksēm. Kad viņš pa ceļam uz tualeti gāja garām Robinas galdam, viņa turēja pie auss klausuli, un sejā bija bezkaislīgas uzmanības izteiksme - kā jau cilvēkam, kurš spiests ilgi gaidīt atbildi. Straiks pie saplaisājušās izlietnes iztīrīja zobus, prātodams par to, ka turpmāk attiecības ar Robinu būtu daudz vienkāršākas - jo tagad viņš bez vārdiem ir atzinies, ka dzīvo birojā. Atgriezies priekšistabā, viņš ieraudzīja, ka Robina ir nolikusi klausuli un izskatās nokaitināta.

“Manuprāt, viņi vairs pat nepūlas nodot tālāk manas ziņas,” viņa sacīja. "Pateica tikai, ka Bestigi esot Painvudas studijā un viņu nedrīkstot traucēt.”

“Tad mēs vismaz zinām, ka viņš ir atgriezies no ārzemēm,” Straiks atsaucās.

Paņēmis no dokumentu skapja iesākto izmeklēšanas kopsavilkumu, viņš apsēdās uz dīvāna un klusēdams sāka papildināt atskaites tekstu ar piezīmēm par vakardienas sarunām. Robina neuzkrītoši vēroja Straiku; viņu fascinēja rūpība, ar kādu Straiks ierakstīja savus atklājumus tabulā, precīzi atzīmēdams, kādā veidā, kur un no kā ir ieguvis katru informācijas kripatu.

Labu brīdi valdīja klusums; Robina, atvērusi Google Earth, pētīja Kentingerngārdensas 18. nama fasādes fotogrāfiju un ik pa laikam slepus paskatījās uz Straiku. Pēdīgi viņa ierunājās: “Cik saprotu, jums viss ir rūpīgi jāpieraksta, lai neaizmirstos neviens sīkums?”

“Ne jau tikai tādēļ,” Straiks atbildēja, turpinādams rakstīt un nepaceldams acis. “Nedrīkst atstāt nevienu atbalsta punktu apsūdzētā aizstāvim.”

Viņš to pateica tik mierīgi un prātīgi, ka Robina brītiņu apdomāja šos vārdus, šaubīdamās, vai ir sapratusi tos pareizi.

“Jūs to domājat... vispārīgi?” viņa beidzot jautāja. "Principā?”

“Nē,” Straiks rakstīdams atteica. “Es to domāju konkrēti. Negribu pieļaut, lai tiesas prāvā par Lulas Lendrijas slepkavību uzvar apsūdzētā advokāts, norādot uz to, ka mani pieraksti ir neprecīzi un tāpēc uz mani kā uz liecinieku nevar paļauties.”

Straiks atkal dižojās un pats to apzinājās, tomēr nespēja atturēties. Klusībā viņš sev teica, ka ir sākusies veiksmes strīpa. Dažs varbūt šaubītos, vai ir gaumīgi uzjautrināties slepkavības izmeklēšanas gaitā, bet viņš bija saskatījis humoru arī vēl drūmākās situācijās.

“Robina, vai jūs, lūdzu neaizietu pēc pāris sendvičiem?” viņš piebilda tikai tādēļ, lai gandarīts ieraudzītu pārsteigumu meitenes sejā.

Robinas prombūtnes laikā viņš pabeidza rakstīt piezīmes un patlaban grasījās piezvanīt vecam kolēģim uz Vāciju, kad birojā iebrāzās Robina ar divām sendviču pakām un avīzi.

“Jūsu fotogrāfija ir Standard pirmajā lapā!” viņa aizelsusies paziņoja.

“Ko?”

Fotogrāfijā bija redzama Siāra, kura sekoja Dafīldam uz viņa nama ieeju. Siāra izskatījās satriecoši; Straiks uz pussekundi pārcēlās atpakaļ uz pulksten pustrijiem nakti, kad Siāra, balta un kaila, bija gulējusi zem viņa, izdvesdama čukstus un vaidus, un garie, zīdainie nāras mati bija izrisuši uz spilvena.

Straiks koncentrēja skatienu uz attēlu un ieraudzīja, ka viņš pats ir pa pusei nogriezts nost; viena roka bija pacelta, atvairot fotogrāfus.

“Tas nekas.” Viņš paraustīja plecus un atdeva avīzi Robinai. “Viņi nosprieda, ka esmu miesassargs.”

“Te rakstīts," Robina teica, pāršķīrusi lapu, “ka Dafīlda dzīvokli viņa atstājusi pulksten divos kopā ar miesassargu.”

“Nu re.”

Robina cieši skatījās Straikā. Viņa stāstījums par pagājušo nakti bija beidzies ar ciemošanos Dafīlda dzīvoklī kopā ar Siāru. Robinu tik ļoti aizrāva Straika izklāstītie pierādījumi, ka bija aizmirsies jautājums par to, kur gan šefs pārnakšņojis. Viņa bija nospriedusi, ka Straiks atstājis modeli un aktieri divatā.

Birojā Straiks bija ieradies tajā pašā apģērbā, kurš bija redzams fotogrāfijā.

Robina novērsās un izlasīja reportāžu otrajā lappusē. Raksts skaidri lika saprast, ka Siārai bijis romantisks randiņš ar Daflldu, kamēr “miesassargs” gaidījis hallē.

“Vai viņa arī dzīvē ir tik skaista?” Robina jautāja tēloti nevērīgi, salocīdama avīzi.

"Jā, ir gan,” Straiks atbildēja un klusībā jautāja sev, vai šīs trīs zilbes tiešām skanējušas tik lielīgi, kā izklausījies pašam. “Vai jūs ņemsiet ar sieru un marinētu gurķi vai ar olu un majonēzi?”

Robina paņēma, kas pagadījās, un aizgāja ēst pie sava galda. Viņas jaunā hipotēze par to, kur Straiks pavadījis nakti, aptumšoja pat sajūsmu par to, ka izmeklēšana strauji virzās uz priekšu. Viņa paredzēja, ka būs grūti apvienot savu viedokli par Straiku kā par dzīves iedragātu romantiķi ar to faktu, ka viņš nupat pārgulējis ar supermodeli (tas šķita neticami, tomēr Robina bija saklausījusi viņa nožēlojamos pūliņus apslēpt lepnumu).

Atkal iezvanījās telefons. Straiks, kuram mute bija pilna ar maizi un sieru, ar žestu apturēja Robinu, norija kumosu un pacēla klausuli pats.

“Kormorans Straiks.”

“Straik, te Vordls."

“Sveiks, Vordl, kā sviežas?”

“Vispār ne pārāk labi. Mēs nupat izzvejojām no Temzas līķi, pie kura atradām tavu vizītkarti. Gribētos zināt, ko tu vari mums pastāstīt.”

10

Pirmo reizi pēc mantu aizvešanas no Šarlotes dzīvokļa Straiks nolēma, ka viņam ir pamatots iemesls braukt ar taksometru. Viņš izklaidīgi vēroja skaitītāju, kamēr taksometrs brauca uz Vopingas pusi. Šoferis bija cieši apņēmies paskaidrot viņam, kāpēc Gordons Brauns ir nācijas negods. Straiks visu ceļu sēdēja klusēdams.

Tas nebija pirmais morgs, ko Straiks apmeklējis, un nebūt ne pirmais liķis, ko viņš apskatīja. Viņš bija kļuvis gandrīz imūns pret ložu izšķaidītiem audiem, saplosītiem un sadragātiem ķermeņiem, spīdīgām un asiņainām iekšām, atsegtām kā skārņa vitrīnā. Straiks savu mūžu nebija bijis pārjūtīgs; pat visvairāk sakropļotos līķus, aukstus un baltus dzesētavas atvilktnēs, viņa profesijas pārstāvji redzēja sterilus un standartizētus. Toties tie līķi, kurus viņš bija redzējis oficiālās procedūras neskartus un neaizsargātus, cēlās augšām un spokojās viņa sapņos. Viņa māte apbedīšanas biroja sēru zālē, savā iemīļotajā garajā kleitā ar zvanveida piedurknēm, kas apslēpa injekciju rētas, izdēdējusi, bet vēl jauna. Seržants Gerijs Toplijs asiņainajos putekļos uz Afganistānas ceļa; seja neskarta, bet augums izbeidzas zem augšējām ribām. Gulēdams karstajos putekļos, Straiks bija pūlējies neskatīties Gerija tukšajā sejā, baidījies aplūkot pats sevi un ieraudzīt, cik daudz trūkst no viņa paša ķermeņa... bet tik ātri bija zaudējis samaņu, ka patiesību uzzināja tikai tad, kad pamodās lauka hospitālī...

Mazajā morga priekštelpā pie kailās mūra sienas karājās impresionistu gleznas reprodukcija. Straiks cieši nopētīja to, prātodams, kur gan ir to redzējis, lidz beidzot atcerējās, ka tāda reprodukcija karājas Lūsijas un Grega mājā virs kamīna.

“Mister Straik?” Pa iekšējām durvīm skatījās sirms morga sanitārs baltā uzsvārci un lateksa cimdos. “Nāciet iekšā.”

Šie līķu aprūpētāji gandrīz vienmēr bija līksmi, patīkami cilvēki. Straiks sekoja sanitāram uz lielu, saltas gaismas pielietu telpu bez logiem, ar lielām tērauda durvīm gar visu labās puses sienu. Flīzētajai grīdai bija slīpums uz centrālās notekas pusi; apgaismojums žilbināja. Katrs troksnītis atbalsojās no cietajām, mirdzošajām virsmām, tāpēc izklausījās, ka telpā iesoļo vesela ļaužu grupa.

Pie vienām no dzesētavas durvīm jau gaidīja metāla galds uz skrituļiem, un tam līdzās stāvēja abi kriminālizmeklēšanas virsnieki - Vordls un Kārvers. Vordls pamāja Straikam ar galvu un nomurmināja sveicienu; Kārvers - ar alusvēderu, mūsainu seju un blaugznām apbirušiem žaketes pleciem - tikai ieņurdējās.

Sanitārs pagrieza lejup dzesētavas durvju resno metāla rokturi. Parādījās trīs anonīmas galvas, izvietotas cita virs citas, apsegtas ar baltiem, no mazgāšanas izdilušiem palagiem. Sanitārs pārbaudīja birku, piespraustu pie palaga, kas klāja vidējo galvu; birkā nebija vārda, tikai uzšņāpts vakardienas datums. Ar plūstošu kustību sanitārs izvilka ārā garo paplāti, uz kuras gulēja līķis, un veikli pārvietoja to uz metāla galda. Straiks ievēroja, kā saspringst Kārvera žokļu muskuļi, kad viņš pakāpās sānis, lai sanitārs varētu atvirzīt galdu nostāk no dzesētavas durvīm. Tās nošķindēja un aizvērās, apslēpjot skatienam atlikušos līķus.

“Doties uz apskates telpu būtu lieki, jo šeit mēs esam vienīgie,” sanitārs moži noteica. “Vislabākais apgaismojums ir vidū,” viņš piebilda, pieripināja galdu līdzās notekai un atsedza palagu.

Rošelas Onifeidas līķis bija ķēmigi uzblīdis, no sejas uz visiem laikiem izdzisušas aizdomas, atdodot savu vietu tādam kā tukšam izbrīnam. Pēc īsās telefona sarunas ar Vordlu Straiks jau bija zinājis, ko šeit ieraudzīs, tomēr, noraugoties uz Rošelas augumu - daudz mazāku nekā toreiz, kad meitene bija sēdējusi viņam pretī pie galda, ēdusi kartupeļus frī un slēpusi informāciju, - viņu jau nez kuru reizi satrieca tas, cik drausmīgi neaizsargāti ir mirušie.

Straiks pa burtiem nosauca viņas vārdu, lai sanitārs varētu akurāti ierakstīt to reģistrā un Vordls savā bloknotā, un pateica viņas vienīgo adresi, ko zināja: Sv. Elma bezpajumtnieku patversme Hamersmitā.

“Kurš viņu atrada?”

“Vakarnakt izzvejoja upes policija,” pirmo reizi ierunājās Kārvers. Balsi ar Dienvidlondonas akcentu nepārprotami skanēja naidīgums. “Līķi parasti uzpeld tikai pēc nedēļām trim?” viņš piebilda, tēmēdams šo repliku - vairāk apstiprinājumu nekā jautājumu - sanitāram, kurš piesardzīgi noklepojās.

“Caurmērā jā, tomēr es nebrīnītos, ja šajā gadījumā tas būtu noticis ātrāk. Dažas pazīmes liecina..."

“Labi, labi, to visu mēs uzzināsim no patologanatoma,” Kārvers viņu pārtrauca.

“Nevar būt pagājušas trīs nedēļas,” sacīja Straiks, un sanitārs veltīja viņam īsu, solidāru smaidu.

“Kāpēc ne?” Kārvers noprasīja.

“Tāpēc, ka vakar apritēja divas nedēļas, kopš uzcienāju viņu ar burgeru un čipsiem.”

“Ak tā.” Sanitārs, stāvēdams otrā pusē galdam, pamāja Strai-kam ar galvu. “Es tieši gribēju sacīt, ka līķa uzpeldēšanas laiku var ietekmēt tas, ja pirms nāves ir uzņemts liels daudzums ogļhidrātu. Līķis uzblīst līdz tādai pakāpei...”

“Un tieši tad tu iedevi viņai savu vizītkarti?” Vordls jautāja Straikam.

“Jā. Brīnums, ka tā vēl ir salasāma.”

“Tā bija džinsu aizmugures kabatā, plastmasas vāciņos kopā ar pilsētas transporta kartīti. Vāciņi ir to pasargājuši."

“Kas viņai bija mugurā?”

“Violets sintētikas puskažoks. Kā no “Mapetšova”. Vēl -džinsi un krosenes.”

“Tieši tāpat viņa bija ģērbusies, kad nopirku viņai burgeru.”

“Tādā gadījumā kuņģa saturs sniegs precīzu...” iesāka sanitārs.

“Varbūt jūs zināt, vai viņai ir kādi radinieki?” Kārvers noprasīja Straikam.

“Tante Kilbernā. Uzvārdu nezinu.”

Starp Rošelas plakstiem vidēja šaura acs baltuma josliņa, raksturīgi spīdīga, kā allaž slīkoņiem. Rieviņās ap nāsīm bija samanāmas asiņainu putu paliekas.

"Kādas ir viņas plaukstas?” Straiks jautāja sanitāram, jo līķis bija atsegts tikai līdz krūtīm.

“Kas jums daļas gar viņas plaukstām!” nošņāca Kārvers. “Mums tad būtu viss, paldies,” viņš paziņoja sanitāram tik skaļi, ka vārdi atbalsojās telpā, un atkal pievērsās Straikam: "Mēs gribam ar jums aprunāties. Mašīna gaida ārā.”

Tātad Straiks patlaban sniedza atbalstu izmeklēšanai. Viņš atcerējās bērnībā dzirdējis šo izteicienu ziņās, kad bija gluži kā apsēsts ar visiem policijas darba aspektiem. Tajā, ka dēlam tik agri radusies ši savādā aizraušanās, māte vienmēr vainoja savu brāli Tedu, kurš bija dienējis Karaliskajā militārajā policijā un zināja neskaitāmus aizraujošus (Straika uztverē) stāstus par ceļojumiem, noslēpumiem un dēkām. Sniegt atbalstu izmeklēšanai: piecgadīgais Straiks bija iztēlojies cildenu un pašaizliedzīgu pilsoni, kurš brīvprātīgi ziedo savu laiku un enerģiju, lai palīdzētu policijai, kura izsniedz viņam lupu un steku un ļauj darboties valdzinošas anonimitātes aizsegā.

Taču realitāte bija citāda: šaura pratināšanas telpa un tase automātā vārītas kafijas, ko atnesa Vordls, kura attieksmē pret Straiku nebija ne vēsts no tā naidīguma, kas dzirksteļoja no katras Kārvera poras, tomēr nebija vairs ari agrākās laipnības. Straiks nojauta, ka Vordla priekšnieks necik daudz nezina par abu iepriekšējo sadarbību.

Mazā, melnā paplātē uz nobružātā galda atradās septiņpadsmit pensi sīknaudā, vientulīga atslēga un autobusa mēnešbiļete plastikāta kabatiņā; Straika vizītkarte bija izbalējusi un sačervelējusies, tomēr salasāma.

“Un viņas soma?” Straiks jautāja Kārveram, kurš sēdēja viņam pretī pie galda, kamēr Vordls stāvēja stūri, ar muguru atbalstījies pret dokumentu skapi. “Pelēka. Lēta, no sintētikas. Tā nav atrasta, vai ne?”

“Viņa droši vien atstājusi to skvotā vai kur nu, ellē, dzīvoja,” Kārvers atteica. “Pašnāvnieces parasti neņem līdzi somas, kad lec upē.”

“Nedomāju, ka viņa ir ielēkusi pati,” Straiks sacīja.

“Ak tā gan?”

"Gribēju apskatīt viņas rokas. Viņa man stāstīja, ka nevar ciest, ja seja ir ūdeni, un roku stāvoklis...”

“Prieks dzirdēt eksperta viedokli,” Kārvers viņu pārtrauca ar griezīgu ironiju. “Es zinu, kas jūs esat, mister Straik.”

Viņš atgāzās krēslā un saņēma rokas aiz pakauša, atsegdams izžuvušus sviedru plankumus krekla padusēs. Pār galdu atplūda ass, skāņš, sīpolains miesas smārds.

“Viņš ir dienējis īpašās izmeklēšanas nodaļā,” no stūra atskanēja Vordla piezīme.

“Es zinu!” Kārvers atcirta, pacēlis biezās, blaugznainās uzacis. "No Enstisa esmu dzirdējis gan par to sasodīto kāju, gan par dzīvības glābēja medaļu. Koša biogrāfija.”

Kārvers nolaida rokas, paliecās uz priekšu, nolika plaukstas uz galda un savija kopā pirkstus. Aukstā dienasgaisma neglaimoja sarkanajai sejai ar violetajiem maisiņiem zem acīm.

“Zinu arī par tavu tēvu un visu pārējo.”

Straiks pakasīja neskūto zodu un gaidīja.

“Gribi būt tikpat bagāts un slavens kā papueltis, vai ne? Vai tāpēc tā centies?”

Kārveram bija koši zilas, apsarkušas acis, kādas Straikam vienmēr asociējās ar holerisku, varmācīgu dabu (kopš viņš gaisa desantnieku pulkā bija sastapis majoru, kuram bija tieši tādas acis un kuram vēlāk par smagu miesas bojājumu nodarīšanu tika atņemta dienesta pakāpe).

“Rošela nenolēca pati. Tāpat kā Tula Lendrija.”

“Muļķības!” Kārvers uzkliedza. “Tu šeit runā ar diviem policistiem, kuri ir pierādījuši, ka Lendrija nolēca pati! Velns parāvis, mēs sīki izpētījām visus apstākļus! Es zinu, kas tev aiz ādas. Ka tik izslaukt vairāk naudas no tā nabaga idiota Bristova! Ko tu te smaidi?!”

“Iztēlojos, pēc kāda idiota izskatīsies tu pats, kad šī saruna nonāks avīzēs.”

“Neuzdrošinies draudēt man ar avīzēm, tirliņ!”

Kārvera trulā, platā, pietvīkusi seja bija saviebta, zilās acis zvēroja.

“Tu, draudziņ, esi sūdos līdz kaklam, un tev nepalīdzēs ne slavenais papucitis, ne koka kāja, ne kara varoņdarbi. Visticamāk, tu iebiedēji to stulbo zosi tik pamatīgi, ka beigās šī ņēma un ielēca upē. Viņa tak bija psihiski slima, ne? Visticamāk, tu viņai iestāstīji, ka viņa ir pie kaut kā vainīga. Tu, draudziņ, biji pēdējais, kurš redzēja viņu dzīvu. Pašlaik es nudien negribētu būt tavā vietā.”

“Rošela atstāja mani un šķērsoja Grentlijroudu tikpat dzīva kā patlaban tu. Gan jau atradīsi kādu, kurš ir redzējis viņu pēc tam, kad mēs šķīrāmies. Neviens nebūs aizmirsis to viņas kažoku.”

Vordls atgrūdās no dokumentu skapja, pievilka pie galda plastmasas krēslu un apsēdās.

“Nu tad paklausīsimies tavu teoriju,” viņš teica Straikam. “Stāsti.”

“Rošela šantažēja Lulas Lendrijas slepkavu.”

“Ko nu muldi!” Kārvers nošņāca, un Vordls iespurcās mazliet teatrālā uzjautrinājumā.

"Dienā pirms savas nāves,” Straiks turpināja, “Lendrija uz piecpadsmit minūtēm satikās ar Rošelu tajā modes veikalā. Taisnā ceļā ievilka Rošelu uzlaikošanas kabīnē, no turienes kādam piezvanīja un lūdza naktī atbraukt uz viņas dzīvokli. Šo sarunu noklausījās pārdevēja, kura atradās blakus kabīnē; viņas šķīra tikai aizkars. Pārdevējas vārds ir Meļa, viņai ir tetovējumi un rudi mati.”

“Ļaudis ir gatavi sagvelzt nezin ko, ja runa ir par slavenībām,” Kārvers noteica.

“Ja Lendrija no tās kabīnes kādam zvanīja,” sacīja Vordls, “tad vienīgi Dafīldam vai savam tēvocim. Mobilā izdrukas skaidri rāda, ka visu pēcpusdienu viņa zvanījusi tikai tiem diviem.”

“Kāpēc viņai noteikti vajadzēja zvanīt Rošelas klātbūtnē?” Straiks jautāja. “Kāpēc vajadzēja ievilkt draudzeni sev līdzi kabīnē?”

“Sievietes tā dara,” Kārvers atbildēja. “Pat čurāt iet barā.”

“Pakustini taču smadzenes: viņa zvanīja pa Rošelas mobilo!” Straiks sāka zaudēt pacietību. “Lula bija pārbaudījusi visus savus paziņas, lai noskaidrotu, kurš stāsta par viņu presei. Rošela vienīgā turēja mēli aiz zobiem. Lula secināja, ka meičai var uzticēties, nopirka mobilo, reģistrēja to uz Rošelas vārda un pilnībā apmaksāja. Jo pašas Lulas telefonu taču noklausījās, ne? Lula nemitīgi baidījās no tā, ka viņas sarunas noklausīsies un informācija nonāks avīzēs, tāpēc nopirka mobilo un reģistrēja to uz cita cilvēka vārda, lai nepieciešamības gadījumā viņai būtu absolūti drošs sakaru līdzeklis.

Bez šaubām, tas nenozīmē, ka viņa nezvanīja tēvocim vai Dafīldam; varbūt zvans no šī numura bija savstarpēji norunāts signāls. Bet no Rošelas telefona viņa, protams, varēja zvanīt arī kādam citam, ja negribēja, lai par šo personu uzzina prese. Man ir Rošelas mobilā numurs. Noskaidrojiet, kura mobilo sakaru operatora kliente viņa bija, un jūs varēsiet visu pārbaudīt paši. Viņas mobilais bija rozā Nokia, rotāts ar kristāliņiem, taču to jūs neatradīsiet.”

“Jā, jo tas guļ Temzas dzelmē,” teica Vordls.

“Neguļ vis,” Straiks attrauca. “Tas ir pie slepkavas. Viņš būs to atņēmis, pirms iegrūda meiteni ūdeni.”

“Ej tu nost!” izsmējīgi iesaucās Kārvers, un Vordls nogrozīja galvu, lai gan bija klausījies ar interesi.

“Kāpēc Lendrijai vajadzēja, lai telefona sarunas laikā klāt ir Rošela?” Straiks atkārtoja. “Kāpēc viņa nezvanīja no mašīnas? Kāpēc Rošela nepārdeva presei informāciju par Lendriju, kaut gan bija bezpajumtniece bez graša pie dvēseles? Par to viņai būtu labi samaksāts. Kāpēc Rošela neizmantoja šo iespēju pat tad, kad Lendrija jau bija mirusi un tas vairs nevarēja viņai kaitēt?”

“Neļāva sirdsapziņa?” Vordls ieminējās.

“Jā, tā ir viena iespēja,” Straiks piekrita. “Bet otra ir tāda, ka Rošela jau tāpat tika pie krietnas naudas, šantažēdama slepkavu.”

"Mur-gi” novaidējās Kārvers.

“Ak jā? Tas Mapetšova kažociņš, kas viņai bija mugurā, maksā pusotru tūkstoti.”

Mirklīga pauze.

“To viņai droši vien uzdāvināja Lendrija,” Vordls teica.

"Janvāri šie kažoki vēl nebija nonākuši pārdošanā.”

“Lendrijai kā modelei bija lērums kontaktu - velns parāvis!” Kārvers nikni izmeta, kā noskaities pats uz sevi.

“Kādēļ,” Straiks paliecās uz priekšu, ienirdams Kārvera iz-strāvotās dvingas mākoni, “kādēļ Lula Lendrija meta likumu, lai iegrieztos tajā veikalā uz nieka piecpadsmit minūtēm?”

“Viņa steidzās.”

“Kādēļ viņa vispār brauca uz turieni?”

“Negribēja piemānīt to meiču.”

“Viņa lika Rošelai šķērsot visu pilsētu - šai nabadzīgajai bez-pajumtniecei, kuru pēc tikšanās parasti aizveda uz patversmi savā mašīnā ar šoferi, - ievilka viņu pielaikošanas kabīnē un pēc piecpadsmit minūtēm aizbrauca, atstādama Rošelu, lai atpakaļ tiek, kā grib.”

“Lendrija bija izlutusi draņķe.”

“Ja tā, tad kāpēc viņa vispār ieradās? Tāpēc, ka tas viņai bija svarīgi - kaut kāda personiska iemesla dēļ. Un, ja viņa nebija “izlutusi draņķe”, tad acīmredzot atradās tādā emocionālā stāvokli, ka rīkojās neraksturīgi. Ir dzīva lieciniece tam, ka Lula pa telefonu dedzīgi lūgusi kādu ierasties viņas dzīvoklī pēc vieniem naktī. Un vēl ir arī tā zilā papīra lapa, kas bija viņai līdzi pirms ieiešanas “Vašti” un ko pēc tam neviens nav redzējis. Ko viņa ar to darīja? Kāpēc mašīnas aizmugures sēdekli kaut ko rakstīja pirms tikšanās ar Rošelu?”

“Tas varēja būt...” Vordls iesāka.

“Nē, pie velna, tas nebija pirkumu saraksts!” Straiks uzsauca un uzsita ar dūri pa galdu. “Un pirmsnāves vēstules neviens neraksta astoņas stundas pirms pašnāvības un pēc tam neiet dejot! Nolādēts, viņa rakstīja testamentu, vai jūs nesaprotat? Paņēma to līdzi uz veikalu, lai Rošela parakstītos kā lieciniece, un pēc tam veikli panāca, lai par liecinieci kļūst arī ziņkārīgā pārdevēja...”

"Murgi!” Kārvers atkārtoja, bet Straiks nelikās to dzirdam un turpināja, pievērsies Vordlam:

“...un tas saskan ar to, ka Lula ir pateikusi Siārai Porterei par savu nodomu atstāt visu brālim, vai ne? Viņa vienkārši apstiprināja to oficiāli. Tāds bija viņas nodoms."

“Kāpēc viņai pēkšņi ienāca prātā rakstīt testamentu?”

Straiks vilcinājās ar atbildi un atzvila krēslā. Kārvers izsmējīgi vēroja viņu.

“Iztēle apsīkusi, vai?”

Straiks gari nopūtās. Smaga nakts, pavadīta dzēruma nesamaņā; vakarnakts saldās pārmērības; puse sendviča ar sieru un gurķi divpadsmit stundu laikā; viņš jutās iztukšots un pārguris.

“Ja man būtu skaidri pierādījumi, es jau būtu tos jums izklāstījis."

“Cilvēki, kuriem ir tuvas attiecības ar pašnāvniekiem, paši sāk sliekties uz pašnāvību - vai tu to zini? Tai Rakelai bija depresija. Meičai gadās slikta diena, viņa atceras, kādu atrisinājumu izvēlējusies draudzene, un seko viņas priekšzīmei. Un te mēs nonākam atpakaļ pie tevis, čomiņ: tu vajā cilvēkus un iebiedē viņus...”

“...līdz nāvei, jā,” Straiks viņu pārtrauca. “Tas jau ir dzirdēts. Bet šajā situācijā izklausās gaužām bezgaumīgi. Un ko jūs teiksiet par Tenzijas Bestigi liecību?”

“Cik reižu būs jāatkārto, Straik? Mēs pierādījām, ka viņa nevar būt neko dzirdējusi,” teica Vordls. “Pierādījām neapgāžami.”

"Nekā tamlīdzīga!” Straiks atcirta, zaudējis pacietību, kas pašam bija negaidīti. “Jūs balstījāt savu izmeklēšanu uz vienu pamatīgu kļūdu pašā sākumā. Ja jūs būtu uztvēruši Tenziju Bestigi nopietni, ja būtu panākuši, lai viņa izstāsta visu patiesību, Rošela Onifeida tagad būtu dzīva!”

Vārīdamies dusmās, Kārvers tirpināja Straiku vēl veselu stundu. Lieku reizi pauzdams savu nicinājumu, beigās viņš pavēlēja Vordlam gādāt, lai “Rokbijs juniors” aizvācas no šejienes. Vordls klusēdams pavadīja Straiku līdz izejai.

“Man ir viens lūgums,” Straiks sacīja, apstājies pie ārdurvīm, pa kurām bija redzamas tumstošās debesis.

“Zini ko, jau esmu palīdzējis tev diezgan,” Vordls ar ironisku smaidu atteica. “Tevis dēļ es vēl dienām ilgi strēbšu to putru.” Viņš ar īkšķi norādīja pār plecu turp, kur bija palicis saniknotais Kārvers. “Es tak tev teicu, ka tā ir pašnāvība.”

“Vordl, ja vien kāds nesaņems ciet to noziedznieku, apdraudēta ir vēl divu cilvēku dzīvība.”

“Straik...”

“Un ja nu es sagādāšu tev pierādījumus, ka Lulas nāves bridi Tenzija Bestigi nemaz nav atradusies savā dzīvokli? Ka patiesībā ir bijusi citā vietā, kur varēja visu dzirdēt?”

Vordls paskatījās griestos un uz mirkli aizvēra acis.

“Ja tev ir pierādījumi...”

“Nav, bet pēc pāris dienām būs.”

Garām pagāja divi vīrieši, tērgādami un smiedamies. Vordls sašutis nogrozīja galvu, tomēr nenovērsās, lai ietu prom.

“Ja tev kaut ko vajag no policijas, zvani Enstisam. Viņš ir tavs parādnieks, nevis es.”

“Enstiss te nevar palīdzēt. Vajag, lai tu piezvani Dībijam Makam.”

“Kāda velna pēc?”

“Tu dzirdēji, ko es teicu. Uz maniem zvaniem viņš neatbildēs, tas ir skaidrs. Bet ar tevi viņš runās; tu esi varas pārstāvis, turklāt šķiet, ka esi viņam simpātisks.”

"Tu gribi man iestāstīt, ka Dlbijs Maks zina, kur Lulas Len-drijas nāves bridi atradusies Tenzija Bestigi?”

“Tak nē jau, to viņš nezina, viņš tajā laikā bija “Kazarmā”. Es gribu zināt, kādus apģērba gabalus viņam nosūtīja no Kentin-gerngārdensas uz Kleridža viesnīcu. Konkrēti - no Gaja Somē.”

Vordla dēļ Straiks nepūlējās izrunāt Somē vārdu pa franču modei.

“Tu gribi... kāpēc?”

“Tāpēc, ka novērošanas kameras ierakstā vienam no skrējējiem mugurā ir Dībija kapučjaka.”

Vordla seja mirkli sastinga, iekams tajā parādījās aizkaitinājums.

“Tie loriņi tev rēgojas visur,” viņš teica. “Ar emblēmu GS. Kombinezoni. Sporta tērpi.”

“Tāda dizaina kapučjaka bija vienīgā visā pasaulē. Piezvani Dībijam un pajautā, ko viņš ir saņēmis no Somē. Neko vairāk man nevajag. Vordl, kurā pusē tu gribēsi atrasties, ja izrādīsies, ka man ir taisnība?”

“Tu man te nedraudi, Straik...”

“Es nedraudu. Es domāju par vairākkārtēju slepkavu, kurš brīvi staigā apkārt un plāno nākamo noziegumu. Bet, ja tu raizējies par avīzēm, tad es tev pateikšu: reportieri nebūs pārāk žēlsirdīgi pret policistu, kurš ari pēc otra līķa atrašanas ietiepīgi palicis pie pašnāvības teorijas. Piezvani Dībijam Makam, Vordl, iekams nav noslepkavots vēl kāds.”

11

“Nē!” vakarā Straiks ar uzsvaru teica telefona klausulē. “Tas kļūst bīstami. Novērošana neietilpst sekretāres pienākumos.”

“Tajos neietilpst ari apmeklējums viesnīcā Malmaison Oksfordā un AĀP institūtā,” Robina norādīja, "tomēr jūs bijāt visai apmierināts ar manu apmeklējumu rezultātiem.”

“Jūs nevienu neizsekosiet, Robina. Un šaubos ari, vai tas patiktu Metjū.”

Robina, rītakleitā sēdēdama uz gultas un turēdama pie auss klausuli, nodomāja: nudien jocīgi, ka Straiks ir ielāgojis viņas līgavaiņa vārdu, lai gan ne reizi nav viņu saticis. Robinas pieredze liecināja, ka vīrieši parasti nepūlas ielāgot tamlīdzīgu informāciju. Metjū bieži aizmirsa, kā sauc citus, pat paša jaundzimušo māsasmeitu; nūjā, bet Straiks droši vien bija mācījies paturēt prātā šādas detaļas.

“Metjū atļauja man nav vajadzīga,” viņa sacīja. “Un tas nemaz nebūs bīstami; jūs taču nedomāsiet, ka Ursula Mēja ir kādu nogalinājusi...”

(Teikuma beigās mēmi pavīdēja “vai ne?”.)

“Nē, bet es nevēlos, lai kāds padzird, ka interesējos par viņas gaitām. Slepkava var sākt nervozēt, un es negribu, lai vēl kāds tiek nogrūsts no liela augstuma.”

Robina dzirdēja, kā zem rītakleitas plānā auduma dauzās sirds. Viņa saprata, ka Straiks neizpaudīs, kurš, viņaprāt, ir slepkava; Robinai pat bija drusku bail to uzzināt, kaut gan viņa nespēja domāt ne par ko citu.

Viņa pati bija piezvanījusi Straikam. Pirms vairākām stundām bija saņēmusi īsziņu, kurā Straiks paskaidroja, ka ir spiests braukt līdzi policistiem uz Skotlendjardu, un lūdza pulksten piecos aizslēgt biroju. Kopš tā laika Robinu mocīja bažas.

“Nu tad piezvani viņam, ja jau tas traucē tev aizmigt,” bija teicis Metjū - ne gluži pikti, ne gluži norādot, ka, nezinādams neko sīkāk, tomēr nelokāmi ir policijas pusē.

“Paklausieties, man ir viens lūgums,” Straiks sacīja. “Rīt no paša rīta piezvaniet Džonam Bristovam un izstāstiet par Rošelu.”

“Labi,” Robina piekrita, lūkodamās uz lielo plīša ziloni, ko Metjū bija uzdāvinājis abu pirmajā kopīgajā Valentīndienā pirms astoņiem gadiem. Pats dāvinātājs pašlaik sēdēja viesistabā un skatījās vakara ziņas. "Un ko darīsiet jūs?”

"Braukšu uz Painvudas studiju, lai pārmītu dažus vārdus ar Frediju Bestigi.”

"Kā?” Robina iesaucās. “Jūs nelaidīs viņam ne tuvumā.”

"Gan jau laidīs,” Straiks atteica.

Kad Robina nolika klausuli, Straiks kādu brīdi nekustīgi sēdēja tumšajā birojā. Doma par pussagremoto makdonalda maltīti Rošelas uzblīdušā līķa kuņģī nebija traucējusi viņam atceļā no Skotlendjarda notiesāt divus bigmakus, pamatīgu porciju frī kartupeļu un McFlurry saldējumu. Burkšķi viņa vēderā tagad piebalsoja apslāpētajai basu dunai no kafejnīcas “12 taktis”, bet pēdējā laikā Straiks šo dunu vairs tikpat kā neuztvēra; tā bija tik pierasta kā paša pulss.

Siāras Porteres nekārtīgais, meitenīgais dzīvoklis, platā, elsojošā mute, garās, baltās kājas, cieši apvijušās ap viņa muguru, - tas viss bija palicis kādā citā, sen pagājušā dzīvē. Tagad visas viņa domas vērpās ap drukno un neizskatīgo Rošelu Oni-feidu. Viņš atcerējās, kā Rošela nepilnas piecas minūtes pēc abu šķiršanās bija runājusi pa telefonu, strauji bērdama vārdus, ģērbusies tieši tajās pašās drēbēs, kādās bija izvilkta no upes.

Straiks nešaubījās, ka zina, kā viss noticis. Rošela bija piezvanījusi slepkavam, lai pateiktu, ka nupat ieturējusi pusdienas kopā ar privātdetektīvu; pa vizuļaino rozā mobilo tūdaļ tika norunāta tikšanās; un tovakar pēc maltītes vai pāris glāzītēm abi tumsā bija nesteidzīgi soļojuši uz upes pusi. Straiks atcerējās pelēkzaļo un zeltaino Hamersmitas tiltu, kas atradās tajā pašā apvidū, kur Rošela, pēc pašas vārdiem, bija sameklējusi jaunu mājvietu; šo tiltu ar zemajām margām un ar strauji plūstošo Temzu zem tā bija iecienījuši pašnāvnieki. Rošela neprata peldēt. Nakts: divi mīlnieki pa jokam grūstās uz tilta, garām aizbrauc mašīna, atskan kliedziens un plunkšķis. Vai kāds būtu to pamanījis?

Nē, ne tad, ja slepkavam bija dzelzs nervi un pamatīga veiksme; un šis slepkava jau bija pierādījis, ka viņam tiešām ir dzelzs nervi un ka viņš ar biedējošu pārdrošību paļaujas uz veiksmi. Apsūdzētā advokāts noteikti apgalvos, ka viņa aizstāvamais ir tikai daļēji pieskaitāms tieši šīs neticamās, nenormālās pašpaļāvības dēļ; Straiks savā pieredzē pirmo reizi sastapās ar kaut ko tādu. Viņš nodomāja, ka varbūt tur tiešām slēpjas kāda patoloģija, kāds definējams ārprāta paveids, taču psiholoģija viņu šobrīd interesēja maz. Tāpat kā Džons Bristovs, viņš gribēja tikai vienu - taisnīgumu.

Tumšajā kabinetā Straika domas pēkšņi un nevajadzīgi atgriezās pagātnē pie vispersoniskākā zaudējuma, pie tās nāves, kura, kā aplami sprieda Lūsija, ietekmēja katru Straika veikto izmeklēšanu, iekrāsoja katru izpētāmo lietu; pie tās varmācīgās nāves, kas bija sašķēlusi Straika un Lūsijas dzīvi divos laikmetos, tāpēc viņu atmiņām bija divas daļas - pirms mātes nāves un pēc tās. Lūsija uzskatīja, ka Lēdas nāves dēļ Straiks ir meklējis patvērumu militārajā policijā; ka bēgt viņu piespiedusi ticība patēva vainai; ka ikviens līķis, ko Straiks redz savā profesijā, atsauc viņam atmiņā māti; ka ikviens slepkava, ko viņš sastop, ir kā patēva atspulgs; ka citu nāvju izmeklēšana viņam ir mūžīgs personiska vainas izpirkuma akts.

Taču Straiks bija nolēmis izraudzīties šo profesiju jau ilgi pirms tam, kad Lēdas miesā iedūrās pēdējā šļirces adata; ilgi pirms tam, kad viņš saprata, ka māte (un visi pārējie) ir mirstīga un ka slepkavība ir kaut kas vairāk par uzminamu mīklu. Tieši Lūsija pati bija tā, kura neko neaizmirsa un dzīvoja atmiņās, kas uzmācīgi virmoja ap viņu kā līķu mušu bars; uz jebkuru nedabisku nāvi viņa projicēja pretrunīgās emocijas, ko viņā bija pamodinājusi mātes pāragrā aiziešana.

Taču šajā vakarā Straiks nevilšus darīja tieši to, ko Lūsija piedēvēja viņam kā ieradumu: viņš atsauca atmiņā Lēdu, vilkdams paralēles ar izmeklējamo lietu. Lēda Straika, supergrūpija. Tāds allaž bija paraksts visslavenākajai fotogrāfijai - melnbaltai, vienīgajai, kurā bija redzami abi Straika vecāki. Māte ar sirdsveida seju, mirdzošiem, tumšiem matiem un apaļām, valgām acīm; viņai līdzās - mākslas priekšmetu tirgotājs (sen padarījis sev galu), dižciltīgs plcibojs (miris no AIDS), Straika tēva otrā sieva Karla Astolfi un visbeidzot pats Džonijs Rokbijs, androgīns un savvaļīgs, ar gandrīz tikpat gariem matiem kā Lēdai. Martini glāzes un cigaretes, dūmi, kas kruzuļaini stīdz no modeles mutes, - taču viņa māte bija stilīgāka par visiem pārējiem.

Visi, izņemot Straiku, uzskatīja Lēdas nāvi par skumju, taču neizbēgamu rezultātu riskantai dzīvei ārpus vispārpieņemtām normām. Pat tie, kuri bija pazinuši Lēdu vislabāk un visilgāk, ticēja, ka viņa pārdozējusi pati. Valdīja gandrīz vienprātīgs viedoklis, ka viņa piegājusi pārāk tuvu bīstamajai dzīves robežai, tāpēc ir bijis gaidāms, ka reiz viņa to pārkāps un, sastingusi un auksta, paliks guļam netīros palagos.

Šīs pašnāvības iemeslus nespēja izskaidrot neviens, pat ne tēvocis Teds (kurš stāvēja mēms un satriekts, atbalstījies pret virtuves izlietni) un tante Džouna (kura noraudājusies, bet dusmīga sēdēja pie virtuves galdiņa, apskāvusi deviņpadsmitgadīgo Lūsiju, kas šņukstēja viņai pie pleca). Pārdozēšana gluži vienkārši saskanēja ar Lēdas dzīves stilu: ar skvotiem, muzikantiem un mežonīgām ballītēm, ar pēdējām nožēlojamām attiecībām un tikpat nožēlojamo mājokli, ar narkotiku pastāvīgo klātesamību, ar nevaldāmo tieksmi pēc asām izjūtām un reibuma. Straiks vienīgais bija mēģinājis noskaidrot, kurš ir zinājis, ka viņa māte sākusi durties; viņš vienīgais bija saskatījis atšķirību starp viņas aizraušanos ar zālīti un pēkšņu patiku pret heroīnu; viņam vienīgajam radās neatbildēti jautājumi un aizdomas par nāves apstākļiem. Taču tolaik viņš bija divdesmitgadīgs students, un viņā neviens neklausījās.

Pēc tiesas prāvas un sprieduma pasludināšanas Straiks bija sakravājis savas mantas un pametis pagātnē visu: īso intereses uzplaiksnījumu presē, tantes Džounas sāpīgo vilšanos par viņa Oksfordas studiju beigām, Šarloti, kura, viņa aizbraukšanas aizskarta un saniknota, jau gulēja ar kādu citu, Lūsijas kliegšanu un scēnas. Vienīgi tēvocis Teds bija viņa pusē, kad viņš nozuda armijā un tur atrada tādu dzīvi, pie kādas viņu bija pieradinājusi Lēda: ar pastāvīgu vietas maiņu, paļaušanos tikai uz sevi pašu un bezgalīgu visa jaunā valdzinājumu.

Taču šajā vakarā Straiks gribot negribot uzlūkoja savu māti kā gara radinieci skaistajai, trauslajai un depresīvajai meitenei, kura bija nositusies uz apsniguša asfalta, un neizskatīgajai bezpajumtniecei, kas tagad gulēja aukstajā morgā. Lēda, Lula un Rošela nebija līdzīgas tādām sievietēm kā Lūsija vai tante Džouna; viņas nebija prātīgi aizsargājušās pret varmācību vai nejaušībām; nebija saistījušas sevi pie dzīves ar hipotēkām un labdarību, uzticamiem vīriem un pieklājīgiem radiniekiem; tāpēc viņu nāve netika klasificēta kā “traģiska” - atšķirībā no krietnu un godājamu mājsaimnieču nāves.

Cik viegli var gūt labumu no cilvēka tieksmes uz pašiznī-cināšanos; cik vienkārši ir iegrūst tādus cilvēkus nebūtībā, pēc tam atkāpties maliņā, raustīt plecus un piekrist, ka tas bijis neizbēgams iznākums haotiskai, katastrofālai dzīvei.

Gandrīz visi taustāmie Lulas slepkavības pierādījumi jau sen bija aizslaucīti, nomīdīti vai palikuši zem biezas sniega segas; vispārliecinošākais pierādījums Straika rokās galu galā bija graudainais, melnbaltais videoieraksts, kurā divi vīrieši skrēja prom no notikuma vietas. Izmeklētāji bija pavirši aplūkojuši šo pierādījumu un nolikuši to malā, pārliecināti, ka namā nav varējis iekļūt neviens svešs, Lendrija ir izdarījusi pašnāvību un videoierakstā nav redzams nekas vairāk kā divi zaglīgi dīkdieņi.

Straiks piecēlās un ieskatījās pulkstenī. Bija pusvienpadsmit, tomēr viņš nešaubījās, ka cilvēks, ar kuru viņš grib runāt, ir nomodā. Ieslēdzis galda lampu, viņš paņēma mobilo un sastādīja numuru, šoreiz zvanīdams uz Vāciju.

“Ogij!” atskanēja skārdaina balss. “Vecais velns, kā tev klā-

• rļff

jas?

“Man ir viens lūgums, čomiņ.”

Un Straiks palūdza, lai leitnants Greiems Hārdeikers atsūta viņam visu pieejamo informāciju par kādu Agjemanu no Karaliskā inženieru pulka; vārdu un dienesta pakāpi viņš nezināja, bet sevišķi lūdza noskaidrot laikposmus, kuros šis Agjemans atradies norīkojumos Afganistānā.

12

Šī bija tikai otrā reize pēc kājas zaudēšanas, kad Straiks sēdās pie auto stūres. Vienreiz viņš bija mēģinājis braukt ar Šarlotes Lexus, bet šodien, pūlēdamies nejusties kā invalīds, bija noīrējis Honda Civic ar automātisko ātrumkārbu.

Lidz Aiverhītai bija jābrauc nepilna stunda. Painvudas studijā viņš iekļuva, pateicoties ātrrunai, iebiedēšanai un īstai apliecībai, kaut arī ar izbeigušos derīguma termiņu; apsargs sākumā bija nesatricināms, taču vajadzīgo iespaidu atstāja Straika pašpaļāvība, nosaukums “īpašās izmeklēšanas nodaļa" un apliecība ar viņa fotogrāfiju.

“Vai esat pieteicies iepriekš?” apsargs jautāja, atrazdamies pusmetru augstāk par Straiku savā sargbūdā pie elektriskās barjeras, plaukstu uzlicis uz telefona klausules.

“Nē.”

“Kādā jautājumā?”

“Runa ir par misteru Evanu Dafīldu,” Straiks atbildēja un noraudzījās, kā apsargs novaibstās, novēršas un kaut ko nomurmina klausulē.

Pēc minūtes viņš izstāstīja Straikam, kā atrast vajadzīgo ēku, un pamāja, ielaizdams viņu studijas teritorijā. Straiks brauca pa līkumotu ceļu gar šīs teritorijas malu, atkal prātodams par

to, cik parocīgi dažreiz noder haotisku, uz pašiznīcināšanos tendētu cilvēku sliktā slava.

Apturējis mašīnu aiz mersedesa, noparkota stāvvietā ar uzrakstu PRODUCENTS FRED1JS BESTIGI, viņš nesteidzīgi izkāpa no mašīnas, kamēr Bestigi šoferis vēroja viņu atpakaļ-skata spogulī, un iegāja pa stikla durvīm, kas veda uz kāpnēm, kuras neizcēlās ne ar ko un varēja atrasties jebkurā iestādē. Lejup pa tām skrēja jauns puisis, līdzīgs Špannerim, tikai drusku akurātāks pēc izskata.

“Kur es varu atrast misteru Frediju Bestigi?” Straiks viņam jautāja.

“Trešais stāvs, pirmās durvis pa labi.”

Bestigi bija tikpat neglīts kā fotogrāfijās - ar buļļa kaklu un bakurētainu seju. Viņš sēdēja aiz stikla starpsienas pie rakstāmgalda un drūmi blenza datora monitorā. Kopējā biroja telpā valdīja rosība un juceklis, pie galdiem strādāja pievilcīgas jaunas sievietes; pie kolonnām bija pielīmētas kinoafišas, blakus filmēšanas plāniem piespraustas mīļdzīvnieku fotogrāfijas. Glītā meiča, kura, bruņojusies ar mikrofona garnitūru, sēdēja vistuvāk kabineta durvīm, pacēla acis uz Straiku un teica:

“Sveiki, vai varu jums palīdzēt?”

“Esmu ieradies pie mistera Bestigi. Neraizējieties, ieiešu pats.”

Iekams meitene paguva atbildēt, viņš jau stāvēja Bestigi kabinetā.

Bestigi pacēla galvu; mazās ačeles bija iegrimušas miesas krokās, tumsnējo seju izraibināja melnas dzimumzīmes.

“Kas tu tāds esi?”

Viņš jau slējās augšā no krēsla, resnie pirksti iekrampējās galda malā.

“Mans vārds ir Kormorans Straiks. Esmu privātdetektīvs, mani ir nolīdzis...”

“Elenaf’ Bestigi apgāza kafijas tasi; kafija izlija pa pulēto galdu, iesūkdamās papīros. “Vācies ārā! Ārā! ĀRĀ!”

л

“...Lulas Lendrijas brālis Džons Bristovs...”

“ELENAr

Glītā, slaidā meitene ar mikrofonu ieskrēja kabinetā un, šausmās drebēdama, nostājās blakus Straikam.

“Izsauc apsardzi, aizmigusi zoss!”

Viņa metās laukā. Bestigi, augumā knapi pāri metram sešdesmit, jau bija izspraucies no aizgaldes un neizrādīja ne mazākās bailes no milzīgā Straika - gluži kā pitbuls, kura pagalmā ielauzies rotveilers. Elena bija atstājusi durvis vaļā; sastinguši pārbllī, pa tām lūrēja kopējās biroja telpas iemītnieki.

“Mister Bestigi, jau vairākas nedēļas esmu centies ar jums sazināties...”

"Tu esi iepēries pamatīgos sūdos, puis,” Bestigi sacīja un tuvojās viņam, sakodis zobus, izriezis masīvos plecus.

“...lai aprunātos par to nakti, kad bojā gāja Lula Lendrija.”

Pa labi no Straika gar stikla sienu skrēja divi viri baltos kreklos, ar rācijām rokā: jauni, spēcīgi, saspringti.

“Aizvāciet viņu no šejienes!” Bestigi ieaurojās, rādīdams uz Straiku, kad abi apsargi reizē iesprūda durvis un tad iespraucās kabinetā.

“It īpaši par to,” Straiks turpināja, “kur Lulas kritiena bridi atradās jūsu sieva Tenzija...”

“Aizvāciet viņu no šejienes un izsauciet policiju! Kā viņš vispār ticis iekšā?”

“...jo esmu redzējis dažas fotogrāfijas, kuras apstiprina jūsu sievas liecību. Pievaldi rokas,” Straiks sacīja jaunākajam apsargam, kurš bija sakampis viņu aiz delma, “citādi izsviedīšu tevi pa logu.”

Apsargs neatlaida viņa delmu, tomēr paskatījās uz Bestigi, gaidīdams rīkojumus.

Producenta spožās, tumšās acis urbās Straikā. Viņš žņaudzīja savus resnos pirkstus. Pēc vairākām garām sekundēm viņš noteica:

“Tu muldi.”

Bet nedeva rīkojumu apsargiem izvest Straiku no kabineta. “Astotā janvāra agrumā fotogrāfs stāvēja uz ietves iepretim jūsu mājai. Un pats pagaidām nesaprot, ko ir nofotografējis. Ja negribat par to runāt - nerunāsim; lai galā tiek policija vai prese, man vienalga. Iznākums būs viens un tas pats.”

Straiks paspēra pāris soju uz durvju pusi; tas pārsteidza abus apsargus, kuri, joprojām satvēruši viņu aiz delmiem, absurdā kārtā mirkli bija spiesti aizturēt viņu kabinetā.

“Ejiet ārā!” Bestigi strupi pavēlēja saviem rokaspuišiem. “Pasaukšu, ja būsiet vajadzīgi. Aizveriet durvis!”

Apsargi aizgāja. Kad durvis bija aizvērušās, Bestigi sacīja: “Labs ir, kā tevi tur sauc... tev ir piecas minūtes.”

Straiks bez uzaicinājuma apsēdās vienā no melnajiem ādas krēsliem pretī Bestigi galdam, kamēr producents atgriezās savā vietā aiz tā un pievērsa Straikam skaudru, saltu skatienu, pavisam citādu nekā tas, kādu detektīvam bija veltījusi pusšķirtā misis Bestigi; šis bija dziļi pētošs profesionāla azartspēlmaņa skatiens. Bestigi pasniedzās pēc cigarellu paciņas, pievilka tuvāk melnu stikla pelnutrauku un aizsmēķēja ar zelta šķiltavām.

“Labi, paklausīsimies, kas redzams tajās bildītēs,” viņš teica, piemiegtām acīm skatīdamies caur sīvu dūmu mākoni - īsts kinofilmu mafiozo.

“Sievietes siluets,” Straiks sacīja. “Sieviete, notupusies uz balkona pie jūsu viesistabas loga. Izskatās kaila, bet mēs abi zinām, ka viņa bija apakšveļā.”

Pāris sekunžu sparīgi pakšķinājis cigarellu, Bestigi izņēma to no lūpām un noteica:

“Muļķības. No ielas tas nebija redzams. Balkons ir no masīva akmens; no tāda leņķa nav saskatāms nekas. Tu blefo.”

“Jūsu viesistabā dega gaisma. Caur akmens balustrādes spraugām ir saredzams viņas siluets. Tobrīd uz balkona, protams, pietika vietas, jo dekoratīvie krūmi bija aizvākti, vai ne? Ļaudis nespēj pretoties kārdinājumam pēcāk pielabot notikuma vietu, pat ja ir tikuši cauri sveikā,” Straiks piebilda vieglā sarunas

tonī. “Jūs gribējāt radīt iespaidu, ka uz balkona nekad nav bijis tik daudz vietas, lai tur kāds varētu tupēt, vai ne? Bet nav iespējams atgriezties pagātnē un apstrādāt realitāti ar fotošopu. Jūsu sieva atradās ideālā vietā, lai dzirdētu, kas notiek uz ceturtā stāva balkona tieši pirms Lulas Lendrijas nāves. Lūk, kā viss, manuprāt, ir noticis,” viņš turpināja, kamēr Bestigi nenovērsdamies skatījās uz viņu caur cigarellas dūmiem. “Jūs sastrīdējāties ar sievu, kamēr viņa izģērbās pirms gulētiešanas. Varbūt bijāt atradis viņas slepeno krājumu vannas istabā vai iztraucējāt tieši tad, kad viņa grasījās iešņaukt pāris celiņu. Tāpēc jūs nospriedāt, ka piemērots sods būs iespundēt viņu uz balkona, kur temperatūra bija krietni zem nulles.

Varētu jautāt, kā gan paparaci bars lejā uz ielas nepamanīja, ka viņiem virs galvas uz balkona tiek izgrūsta puskaila sieviete; taču tobrīd stipri sniga, visi droši vien mīņājās, lai sasildītos, un uzmanīja abus ielas galus, gaidīdami Lulu un Dībiju Maku. Un Tenzija necēla troksni, vai ne? Notupās, paslēpās; negribēja puskaila parādīties trīsdesmit fotogrāfu acu priekšā. Iespējams pat, ka jūs izgrūdāt viņu laukā uz balkona tieši tajā mirklī, kad ap stūri parādījās Lulas mašīna. Kurš gan skatītos uz jūsu logiem, kad no mašīnas izkāpj Lula Lendrija trūcīgā kleitiņā?” “Tu muldi,” Bestigi atkārtoja. “Tev nav nekādu fotogrāfiju.” “Es neteicu, ka tās man ir. Es teicu, ka esmu tās redzējis.” Bestigi izņēma cigarellu no lūpām, tomēr nolēma paklusēt un iesprauda to atpakaļ lūpās. Straiks dažus mirkļus nogaidīja, bet, sapratis, ka Bestigi neizmantos iespēju runāt, turpināja: “Tenzija noteikti sāka klaudzināt pie balkona durvīm tūdaļ pēc tam, kad viņai garām aizlidoja Lula. Jūs nebijāt gaidījis, ka sieva sāks kliegt un rībināt ar dūrēm pa rūti, vai ne? Un atvērāt durvis, gluži saprotamā kārtā nevēlēdamies, lai kāds kļūst par liecinieku šai sadzīves vardarbībai. Viņa, kliegdama pilnā kaklā, metās jums garām, izskrēja no dzīvokļa un joņoja lejup pa kāpnēm pie Derika Vilsona. Un šajā brīdī jūs paskatījāties pār balustrādi un uz ielas ieraudzījāt Lulas Lendrijas līķi.”

Bestigi gausi pakšķināja cigarellu, nenovērsdams acu no Straika sejas.

“Zvērinātajiem jūsu nākamais solis varētu likties ļoti aizdomīgs. Jūs nezvanījāt uz 999. Neskrējāt pakaļ savai nosalušajai, histēriskajai sievai. Jūs pat nesteidzāties aizskalot podā kokainu, kaut gan zinājāt, ka tas ir redzamā vietā uz vannas malas; to zvērinātie vēl varētu saprast.

Nē, jūs nevis sekojāt sievai vai izsaucāt policiju, bet gan noslaucījāt balkona durvis. Lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, kas liecinātu, ka Tenzija ir pieskārusies stiklam no ārpuses, vai ne? Vissvarīgāk jums šķita parūpēties par to, lai neviens nevarētu pierādīt, ka jūs esat izgrūdis sievu ārā uz balkona mīnus desmit grādu temperatūrā. Jums jau tāpat bija slikta slava seksuālas uzmākšanās un vardarbības dēļ, draudēja iespēja, ka jauna darbiniece iesūdzēs jūs tiesā, un jūs netaisījāties sagādāt papildu pierādījumus presei un prokuroram, vai ne?

Pārliecinājies, ka esat noslaucījis no rūts visus sievas pirkstu nospiedumus, jūs noskrējāt lejā un pierunājāt viņu atgriezties dzīvoklī. īsajā laika sprīdi, pirms ieradās policija, jūs ar draudiem panācāt, lai viņa piekrīt neizpaust, kur ir atradusies Len-drijas kritiena bridi. Nezinu, ar ko jūs viņai draudējāt vai ko sasolījāt, bet, lai vai kā, tas nostrādāja.

Tomēr jūs vēl arvien nejutāties gluži drošībā, jo jūsu sieva bija tik šokēta un pārbijusies, ka varēja visu izpļāpāt. Tāpēc jūs centāties kliedēt policistu uzmanību, skandalēdamies par puķu vāzi, kas bija apgāzta Dlbija Maka dzīvokli, un cerējāt, ka Tenzija tikmēr atgūs savaldīšanos un rīkosies tā, kā viņai piekodināts.

Un tieši tā viņa rīkojās, vai ne? Dievs vien zina, cik tas jums izmaksāja, taču viņa pacieta, ka tiek blamēta pa avīzēm, ļāva, lai viņu saukā par kokainiķi, kas izfantazējusi sazin ko, un stingri palika pie meliem par to, ka dzirdējusi Lendrijas strīdu ar slepkavu - caur diviem stāviem un skaņas necaurlaidīgu stiklu.

Taču, kad viņa uzzinās, ka eksistē fotogrāfijas, kurās redzama viņas atrašanās vieta, tad, manuprāt, ar prieku pateiks visu patiesību. Varbūt jūsu sievai šķiet, ka vairāk par visu pasaulē viņa mīl naudu, tomēr viņu moka sirdsapziņa. Nešaubos, ka viņa sāks runāt ļoti drīz.”

Bestigi bija izsmēķējis cigarellu līdz pēdējiem milimetriem. Viņš gausi nodzēsa to melnajā stikla pelnutraukā. Ritēja garas sekundes, caur stikla sienu ieplūda kopējās biroja telpas trokšņi -balsis un telefonu zvani.

Bestigi piecēlās un nolaida auduma žalūzijas, aizsegdams stikla sienu, lai kabinetā nevarētu ielūkoties neviena no nervozajām biroja meičām. Atkal apsēdies pie galda, viņš ar resnajiem pirkstiem domīgi berzēja krunkaino zodu, skatīdamies te uz Straiku, te uz blīvajām krēmkrāsas žalūzijām. Straiks gandrīz vai redzēja, kā producenta prātā ņirb rīcības varianti - it kā viņš jauktu kāršu kavu.

“Aizkari bija aizvilkti,” Bestigi pēdīgi ierunājās. “Pa logiem nespīdēja tik daudz gaismas, lai būtu saskatāma sieviete, kura slēpjas uz balkona. Tenzija nemainīs savu liecību.”

“Es vis nebūtu tik drošs,” Straiks sacīja, izstiepdams kājas; protēze joprojām kairināja ādu. “Kad es viņai paskaidrošu, ka to, ko jūs abi esat izdarījuši, juridiskajā terminoloģijā sauc par “noziedzīgu norunu ar nolūku maldināt izmeklēšanu”, un ka novēlota, bet vaļsirdīga atzīšanās var paglābt viņu no cietuma; kad ieminēšos par sabiedrības simpātijām, ko viņa noteikti izpelnīsies kā sadzīves vardarbības upuris, un par summu, ko viņai, visticamāk, piedāvās par ekskluzīvām tiesībām publicēt savu stāstu; kad viņa apjēgs, ka tiesā drīkstēs izteikties, ka viņai noticēs un viņa varēs panākt, lai tiek notiesāts cilvēks, kurš noslepkavojis viņas kaimiņieni, - tad, mister Bestigi, man liekas, pat jums nebūs tādas naudas, lai piespiestu viņu klusēt.”

Raupjā āda ap Bestigi lūpām notrīsēja. Viņš paņēma smēķu paciņu, bet neizvilka cigarellu. Iestājās ilgs klusums; viņš grozīja un grozīja paciņu pirkstos.

Beidzot viņš sacīja:

“Es neko neatzīstu. Vācies prom.”

Straiks nekustējās.

“Zinu, ka jums ļoti gribas piezvanīt advokātam,” viņš teica, "bet, manuprāt, jūs nesaskatāt vienu izdevīgu momentu.”

"Man pietiek. Es teicu - vācies!”

“Lai cik nepatīkami būs atzīties, kas īsti noticis tajā naktī, tas tomēr ir labāk nekā kļūt par galveno aizdomās turamo slepkavības lietā. Tas būs mazākais no ļaunumiem. Ja atzīsieties, kas noticis patiesībā, jūs novērsīsiet no sevis aizdomas par slepkavību.”

Tagad Bestigi klausījās uzmanīgi.

“Jūs nebūtu varējis pastrādāt šo noziegumu,” Straiks turpināja. “Ja jūs būtu nogrūdis Lendriju no balkona divus stāvus augstāk, tad nebūtu varējis ielaist Tenziju dzīvoklī dažas sekundes pēc Lendrijas kritiena. Manuprāt, jūs izdzināt sievu uz balkona, devāties uz guļamistabu, likāties gultā, ērti iekārtojāties - tāpēc policijas protokolā ir rakstīts, ka gultasveļa bijusi saburzīta, tātad tur kāds gulējis, - un paturējāt acīs pulksteni. Diez vai jūs gribējāt iemigt. Ja jūs būtu atstājis Tenziju uz balkona pārāk ilgi, jūs tiesātu par slepkavību bez iepriekšēja nodoma. Nav brīnums, ka Vilsons teica - viņa esot trīcējusi kā apses lapa. Droši vien bija sākusies hipotermija.”

Atkal klusums; tikai Bestigi resnie pirksti viegli bungoja pa galda malu. Straiks sameklēja bloknotu.

“Vai tagad esat gatavs atbildēt uz dažiem jautājumiem?”

"Ej tu ellē!”

Producents pēkšņi aizsvilās dusmās, ko tik ilgi bija valdījis, izvirzīja uz priekšu zodu, uzrāva plecus gandrīz līdz ausīm. Straiks varēja iztēloties, ka šādi viņš izskatījies, kad izstieptām rokām meties klāt savai kuslajai, kokaīna apdullinātajai sievai.

“Jūs esat pamatīgos mēslos,” Straiks rāmi sacīja, “bet vienīgi pats varat izlemt, cik dziļi tajos iegrimsiet. Varat visu noliegt, plūkties ar sievu tiesā un avīzēs, beigās nonākt cietumā par viltus liecībām un policijas maldināšanu. Vai arī - varat sākt sadarboties tūlīt un izpelnīties Lulas ģimenes pateicību un labvēlību. Tā jūs pārliecinoši izrādīsiet nožēlu, un tas nāks par labu, kad būs jāiesniedz apžēlošanas lūgums. Ja jūsu sniegtās ziņas palīdzēs notvert Lulas slepkavu, diez vai tiesa izteiks jums ko vairāk par brīdinājumu. Sabiedrība un prese klups virsū policijai, nevis jums.”

Bestigi skaļi elsa, tomēr šķita apsveram Straika vārdus. Pēdīgi viņš nošņāca:

“Nekāda slepkavas nebija. Vilsons augšstāvā nevienu neatrada. Lendrija nolēca pati,” viņš noteica, īsi un nievīgi paceldams zodu. “Stulba narkomāne, tāpat kā mana sieva.”

“Slepkava bija,” Straiks vienkārši atteica, “un jūs palīdzējāt viņam izsprukt sveikā.”

Kaut kas Straika tonī apklusināja Bestigi, kurš jau bija grasījies dzēlīgi iesmieties. Samiedzis acis melnās spraudziņās, viņš apsvēra Straika sacīto.

“Cik dzirdu, jūs esot gribējis dot Lulai lomu filmā?” Temata maiņa šķita samulsinām Bestigi.

“Tā bija tikai tāda ideja,” viņš nomurmināja. “Ķerta jau viņa bija - toties velnišķīgi skaista.”

“Jūs gribējāt filmēt viņus abus ar Dībiju Maku?”

"Abi kopā būtu tikpat kā naudas drukājamā mašīna.”

“Un kas tā ir par filmu, ko esat iecerējis tagad, pēc Lulas nāves, - kaut kas biogrāfisks? Cik dzirdu, Tonijam Lendrijam tas nemaz nav bijis pa prātam?”

Straikam par pārsteigumu, Bestigi ļumīgajā sejā atplauka satīra smaids.

"Kas tev to teica?”

“Vai tad nav tiesa?”

Šķita, Bestigi pirmo reizi jūt, ka sarunā viņam ir virsroka. “Nē, nav. Entonijs Lendrijs ir devis man skaidru mājienu, ka pēc lēdijas Bristovas nāves ar lielāko prieku apspriedīs šo projektu.”

“Tātad viņš nebija nikns, kad piezvanīja jums, lai par to aprunātos?”

“Tikai sacīja, ka šo tematu vajagot aplūkot taktiski un tā tālāk...”

“Vai jūs labi pazīstat Toniju Lendriju?”

“Es par viņu zinu.”

“Kādā kontekstā?”

Bestigi pakasīja zodu, smaidīdams savā nodabā.

“Viņš, protams, ir jūsu sievas advokāts laulības šķiršanas lietā.”

“Pagaidām jā,” Bestigi sacīja.

“Vai domājat, ka Tenzija atteiksies no viņa?”

“Varbūt būs spiesta atteikties,” Bestigi atbildēja, un smaids pārvērtās pašapmierinātā vīpsnā. “Interešu konflikts. Redzēsim.”

Straiks ieskatījās bloknotā, ar talantīga pokerspēlmaņa bezkaislīgo prātu aplēsdams, cik stipri riskēs, turpinādams uzdot jautājumus par šo tematu, ja nav nekādu pierādījumu.

“Ja saprotu pareizi,” viņš teica, paceldams acis, “jūs esat teicis Lendrijam, ka zināt par viņa romānu ar biznesa partnera sievu?”

Mirklis apjukuma un pārsteiguma; tad Bestigi skaļi iesmējās -rupji, agresīvi un ņirdzīgi.

“Ak tu zini arī to?”

“Ka to uzzinājāt jūs?”

“Nolīgu vienu tādu kā tu. Sākumā domāju, ka Tenzija laiž pa kreisi, bet izrādījās, ka viņa tikai sagādā alibi savai stulbajai māsai Ursulai, kamēr šī kniebjas ar Toniju Lendriju. Būs trakoti jautri noskatīties, kā Mēji šķirs laulību. Abās pusēs - izcili advokāti. Vecā ģimenes firma noies uz grunti. Siprians Mejs nav tik tizls, kā izskatās. Viņš tiesā pārstāvēja manu otro sievu. Es vareni izklaidēšos, sekodams šai prāvai. Noskatīdamies, kā advokāti pārmaiņas pēc drāž viens otru.”

“Tātad tas jums ir iedarbīgs līdzeklis, lai izdarītu spiedienu uz savas sievas advokātu, šķirot laulību?”

Bestigi caur dūmiem ļauni pasmaidīja.

“Neviens no šiem vēl nezina, ka es zinu. Gaidu izdevīgu bridi, lai to šiem pavēstītu."

Te Bestigi šķita pēkšņi atceramies, ka Tenzijas rokās tagad ir vēl spēcīgāks ierocis, ko izmantot laulības šķiršanas kaujā; smaids nozuda, krunkainajā sejā atgriezās rūgts aizvainojums.

“Un pēdējais,” Straiks sacīja. “Vai Lulas nāves naktī, pēc tam kad jūs bijāt sekojis sievai uz nama vestibilu un atvedis viņu atpakaļ, jūs kaut ko dzirdējāt ārpus sava dzīvokļa?”

“Tu tak pats balsties tieši uz to, ka manā dzīvoklī nav dzirdams nekas, ja logi ir ciet!” Bestigi iebilda.

“Es nerunāju par ielu; es runāju par kāpņu telpu aiz jūsu dzīvokļa durvīm. Varbūt Tenzija trokšņoja pārāk stipri, lai būtu sadzirdams vēl kas cits, tomēr es gribu zināt: vai tad, kad abi atradāties savā hallē - varbūt jūs tur uzkavējāties, cenšoties nomierināt sievu, - jūs dzirdējāt kādu kustību aiz dzīvokļa durvīm? Vai varbūt Tenzija tomēr kliedza pārlieku skaļi?”

"Viņa tiešām trokšņoja uz velna paraušanu,” Bestigi apstiprināja. “Es nedzirdēju neko.”

"Itin neko?”

“Neko aizdomīgu. Tikai to, ka gar durvīm paskrēja Vilsons.”

“Vilsons.”

“Jā.”

“Kad tas bija?”

“Nu tak tajā brīdī, par kuru tu runā. Kad mēs bijām iegājuši dzīvoklī.”

“Tūliņ pēc tam, kad aizvērāt durvis?”

“Jā.” ’

“Bet vai tad Vilsons nebija uzsteidzies augšstāvā jau tad, kad jūs ar sievu vēl stāvējāt vestibilā?”

Bija gan.

Krunkas Bestigi pierē un ap muti kļuva vēl dziļākas.

“Tātad, kad jūs tikāt līdz savam dzīvoklim otrajā stāvā, Vilsons vairs nebija ne redzams, ne dzirdams?”

“Jā...”

“Bet jūs dzirdējāt soļus kāpnēs tūliņ pēc tam, kad aizvērāt dzīvokļa durvis?”

Bcstigi neatbildēja. Straiks redzēja, ka producents pirmo reizi cenšas iztēloties pilnu notikušā ainu.

“Es dzirdēju... jā... soļus. Kāds skrēja garām. Kāpnēs.”

“Jā,” Straiks noteica. “Un vai jūs varējāt izšķirt - vai tur skrēja viens cilvēks vai divi?”

Bestigi rauca pieri, akli skatīdamies detektīvam garām kaut kur vairīgajā pagātnē. “Tur bija... viens. Tāpēc es nospriedu, ka tas ir Vilsons. Bet tas nevarēja... Vilsons vēl bija ceturtajā stāvā un pārmeklēja viņas dzīvokli... jo vēlāk es dzirdēju, ka viņš kāpj lejup... pēc tam kad biju piezvanījis uz policiju, es dzirdēju, ka viņš paskrien gar durvīm... Tas man bija aizmirsies,” Bestigi sacīja un kādu sekundes daļu šķita gandrīz vai neaizsargāts. “Man bija aizmirsies. Tik daudz kas notika reizē. Tenzija bļāva.”

“Un jūs, protams, baidījāties par savu ādu,” Straiks moži noteica, noglabāja kabatā bloknotu un pildspalvu un piecēlās no atzveltņa. "Nekavēšu jūs ilgāk; jums nu būs jāzvana advokātam. Jūs man ļoti palīdzējāt. Jādomā, nākamreiz redzēsimies tiesā.”

13

Nākamajā dienā Straikam piezvanīja Ēriks Vordls.

"Es aprunājos ar Dībiju,” viņš strupi paziņoja.

“Un?” Straiks jautāja, pamādams Robinai, lai iedod rakstāmo un papīru. Abi bija sēdējuši pie viņas galda, baudījuši tēju ar biskvītiem un apsprieduši Braiena Matersa jaunākos nāves draudus, kuros viņš ne jau pirmo reizi solījās uzšķērst Straikam vēderu un uzčurāt uz viņa iekšām.

“Somē esot atsūtījis viņam unikālu kapučjaku. Priekšā no kniedēm veidota pistole, uz muguras - pāris rindiņu no Dībija tekstiem.”

“Tikai vienu tādu jaku?”

"Jā.”

“Ko vēl?” Straiks vaicāja.

“Viņš atceras siksnu, adītu mici un apročpogas.”

“Cimdus ne?”

Vorlds mirkli klusēja, varbūt skatīdamies savās piezīmēs.

“Nē, cimdus viņš nepieminēja.”

“Nu tad viss skaidrs,” Straiks noteica.

Vordls nebilda ne vārda. Straiks gaidīja, ka policists vai nu noliks klausuli, vai sniegs vēl kādu informāciju.

"Otrdien notiks tiesas izmeklēšana,” Vordls īsi izmeta. “Ro-šelas Onifeidas lietā.”

“Aha.”

“Tu neizklausies pārāk ieinteresēts.”

“Neesmu jau arī.”

“Man likās, tu biji pārliecināts, ka tā ir slepkavība.”

“Esmu, bet izmeklēšana to nepierādīs. Varbūt tu zini, kad būs bēres?”

“Nē,” Vordls ērcīgi attrauca. “Kāda tam nozīme?”

“Domāju aiziet turp."

“Priekš kam?”

“Viņai bija tante, atceries?” Straiks teica.

Vordls nometa klausuli - ar pretīgumu, kā likās Straikam.

Mazliet vēlāk tajā pašā rītā piezvanīja Bristovs un pateica viņam Rošelas bēru laiku un vietu.

“Elisonai izdevās visu izdibināt,” Bristovs piebilda. “Viņa ir apbrīnojami izdarīga.”

“Šaubu nav,” detektīvs piekrita.

“Es ieradīšos. Tā teikt - Lulas vietā. Man būtu vajadzējis palīdzēt Rošelai.”

"Man liekas, Džon, šādas beigas bija neizbēgamas. Vai nāksiet abi ar Elisonu?”

“Viņa gribot nākt,” Bristovs atbildēja; izklausījās, ka šī doma viņu nesajūsmina.

“Tad redzēsimies tur. Ceru parunāt ar Rošelas tanti, ja viņa parādīsies.”

Kad Straiks paziņoja Robinai, ka Bristova draudzene izdibinājusi bēru laiku un vietu, sekretāre sapīka. Viņa pati pēc Straika lūguma bija lūkojusi uzzināt detaļas un tagad acīmredzot uzskatīja, ka Elisona ir parādījusi viņai garu degunu.

“Nezināju, ka jums piemīt tāds sacensības gars,” Straiks uzjautrināts teica. “Bet neraizējieties. Varbūt viņai bija kaut kāda veida priekšrocības.”

“Piemēram?”

Taču Straiks tikai domīgi lūkojās viņā.

“Ko?” Robina mazliet izaicinoši noprasīja.

"Gribu, lai jūs nākat man līdzi uz bērēm.”

“O,” Robina izdvesa. “Labi. Kāpēc?”

Viņa gaidīja apmēram tādu atbildi, ka dabiskāk izskatīsies, ja abi tur ieradīsies kā pāris, tāpat kā Straikam bija šķitis dabiskāk apmeklēt “Vašti” sievietes pavadībā. Taču viņš sacīja:

“Ir viens uzdevums, ko jums tur vajadzēs veikt.”

Kad viņš bija skaidri un kodolīgi izklāstījis, kas tas par uzdevumu, Robina apjuka pavisam.

“Bet kāpēc?”

“Nevaru stāstīt.”

“Kāpēc ne?”

“Arī to es vēl nevaru teikt.”

Robina vairs neuzlūkoja Straiku ar Metjū acīm, vairs neprātoja par to, vai viņš tēlo, dižojas vai izliekas gudrāks nekā patiesībā. Tagad viņa pilnībā ticēja Straikam un vairs nedomāja, ka viņš tīšām rada noslēpumainības gaisotni. Un tomēr, it kā būtu pārklausījusies, viņa atkārtoja:

"Braiens Materss’.’

"Jā.”

“Draudētājs.”

"Jā.”

“Bet, paklausieties,” Robina jautāja, "kā viņš var būt saistīts ar Lulas Lendrijas nāvi?”

“Nekā,” Straiks godīgi atbildēja. “Pagaidām.”

Londonas ziemeļu krematorija, kur pēc trim dienām notika Rošelas bēres, bija auksta, anonīma un nomācoša. Interjers bija iekārtots tā, lai neparādītos nevienas konfesijas pazīmes -no tumškoka soliem un kailajām sienām, pie kurām nebija neviena paša reliģiska atribūta, līdz abstraktajai loga vitrāžai, kas sastāvēja no maziem, koši krāsainiem kvadrātiņiem. Kamēr garīdznieks raudulīgā balsī dēvēja Rošelu par “Roselu” un lietus smidzeklis izraibināja krāsainos loga ielāpus, Straiks sēdēja uz cietā sola, pamazām izprazdams, cik pievilcīgi tomēr ir apzeltīti ķerubi un ģipša svētie, gargulas, Vecās Derības eņģeļi un ar dārgakmeņiem rotāti zelta krucifiksi - jebkas tāds, kas ar savu majestātiskuma un dižuma auru pārliecinoši sola augšāmcelšanos vai vismaz piešķir retrospektīvu vērtību tādai dzīvei, kādu nodzīvojusi Rošela. Mirušajai meitenei bija ļauts īsu bridi ieraudzīt paradīzi zemes virsū - pilnu ar modes precēm, ar slavenībām, par kurām vīpsnāt, ar izskatīgiem šoferiem, ar ko pajokot, - un ilgas pēc šīs paradīzes beidzās šeit, ar septiņiem pavadītājiem un ar garīdznieku, kas pat nezināja viņas vārdu.

Ceremonija bija bezgaumīgi bezpersoniska, radīja neveiklību, liedza pieminēt jebkādus faktus no Rošelas dzīves. Izskatījās, ka neviens nav juties tiesīgs sēdēt pirmajā rindā. Pat resnā melnādainā sieviete ar bieziem briļļu stikliem un adītu mici galvā - Straiks nosprieda, ka tā ir Rošelas tante, - bija izvēlējusies trešo rindu, attālāk no lētā zārka. Bija ieradies Straikam pazīstamais patversmes darbinieks ar papliko pauri, ģērbies kreklā ar vaļēju apkaklīti un ādas jakā; viņam aiz muguras sēdēja jauns aziāts ar svaigu seju, ģērbies akurātā uzvalkā; Straiks nodomāja, ka tas varētu būt psihiatrs, kurš vadījis Rošelas grupas terapiju.

Straiks savā vecajā tumšzilajā uzvalkā un Robina melnajā darba interviju kostlmiņā sēdēja pašā aizmugurē. Eja starp soliem šķira viņus no Bristova, kurš izskatījās nožēlojams un bāls, un no Elisonas, kuras mitrais, melnais divrindu lietusmētelis spīgoja saltajā gaismā.

Atvērās lēti, sarkani aizkari, zārks aizslīdēja prom un nozuda skatienam, un noslīkušo meiteni aprija uguns. Klusējošie pavadītāji pārmija samocītus, neveiklus Smaidus, vilcinādamies pie izejas, lai visiem pārējiem ceremonijas trūkumiem nepievienotu vēl ari nepiedienīgu steigšanos prom. Rošelas tante, kuras ekscentriskā āriene robežojās ar psihisku nelīdzsvarotību, stādījās priekšā kā Vinifreda un tad ar pārmetuma pieskaņu spalgi paziņoja:

“Pabā ir sendviči. Biju domājusi, ka atnāks vairāk ļaužu.” Ar tādu sejas izteiksmi, kas necieta iebildumus, viņa pirmā izgāja ārā un devās pa ielu uz “Sarkanā lauvas” pusi; seši pārējie sekoja, lietū pieliekuši galvu.

Solītie sendviči, apkaltuši un neapetltlīgi, atradās uz folijas paplātes, pārsegtas ar caurspīdīgu plēvi un novietotas nopluku-šajā krogā uz stūra galdiņa. Pa ceļam uz “Sarkano lauvu” tante Vinifreda bija atskārtusi, kas ir Džons Bristovs, un tagad bija sagrābusi viņu savos nagos, piespiedusi ar muguru pie bāra letes un runāja vienā laidā. Bristovs atbildēja, kad vien viņam ļāva iestarpināt kādu vārdu, tomēr, minūtēm ritot, aizvien biežāk un izmisīgāk raidīja skatienus Straikam, kurš sarunājās ar Rošelas psihiatru.

Psihiatrs atvairīja visus Straika mēģinājumus uzsākt sarunu par viņa vadīto terapijas grupu un uz detektīva pēdējo jautājumu par to, ko varētu būt izpaudusi Rošela, atbildēja ar pieklājīgu, bet stingru atgādinājumu par ārsta konfidencialitāti. “Vai viņas pašnāvība jūs pārsteidza?”

“Nē, ne pārāk. Ziniet, meitenei bija nopietnas psihiskas problēmas, un Lulas Lendrijas nāve viņu smagi satrieca.”

Drīz pēc tam psihiatrs atvadījās no visiem reizē un aizgāja. Robina, pie galdiņa pie loga centusies tērzēt ar nerunīgo Elisonu, beidzot meta mieru un devās uz dāmistabu.

Straiks nesteidzīgi šķērsoja nelielo paba telpu un apsēdās Robinas krēslā. Elisona uzmeta viņam nelaipnu skatienu un atsāka vērot Bristovu, kuru joprojām spīdzināja Rošelas tante. Elisona pat nebija atpogājusi salijušo mēteli. Uz galda viņas priekšā stāvēja glāzīte ar dzērienu, kas izskatījās pēc portvīna, lūpās vīdēja drusku nievīgs smaidiņš, vērtējot šo krogu kā noplukušu un nožēlojamu. Kamēr Straiks vēl prātoja, kā labāk uzsākt sarunu, Elisona negaiditi ierunājās pati:

“Šorīt Džonam bija jāpiedalās apspriedē ar Konveja Outsa testamenta izpildītājiem. Viņš atstāja savā vietā Toniju, lai tiek galā viens. Tonijs ir pārskaities.”

Viņas tonis liecināja, ka tur kaut kādā ziņā ir vainojams arī Straiks un tāpēc ir pelnījis uzzināt, kādas nepatikšanas radušās viņa dēļ. Elisona iedzēra malciņu portvīna. Taisnie mati ļengani nokarājās līdz pleciem, glāze lielajās rokās izskatījās mazītiņa. Taču par spīti neizskatīgajai ārienei, kas citām sievietēm liktu kautri turēties maliņā, Elisona izstaroja milzīgu sava svarīguma apziņu.

“Vai jums nešķiet, ka Džona ierašanās bērēs ir ļoti laipns žests?” Straiks jautāja.

Elisona izgrūda īsu, dzēlīgu “ha”.

“Viņš nemaz nepazina to meiču.”

“Kādēļ tad atnācāt jūs pati?”

“To gribēja Tonijs.”

Straiks ievēroja, cik kautri un reizē tīksmi viņa izrunā šefa vārdu.

“Kāpēc?"

“Lai es pieskatītu Džonu.”

“Tātad Tonijs domā, ka Džonu vajag pieskatīt?”

Elisona neatbildēja.

“Jūs izmanto gan Džons, gan Tonijs, vai ne?”

“Ko?” viņa asi noprasīja.

Straiks nopriecājās, ka izdevies izsist viņu no līdzsvara. “Jūs sniedzat sekretāres pakalpojumus abiem?”

“Ā - nē, nē. Es strādāju pie Tonija un Sipriana; esmu vecāko firmas partneru sekretāre.”

“Ak tā. Savādi, kāpēc man šķita, ka esat arī Džona sekretāre?” “Es strādāju pilnīgi citā līmenī,” Elisona noteica. “Džons izmanto mašīnbiroja pakalpojumus. Darbā man nav ar viņu nekādas darīšanas.”

“Tomēr romantiskas jūtas uzplauka par spīti rangiem un līmeņiem?”

Uz šo joku viņa atbildēja ar nicinošu klusēšanu. Straiku viņa acīmredzot vērtēja kā nepatīkamu rupckli, kurš nepelna pieklājīgu attieksmi un vispār atrodas ārpus viņas aprindām.

Patversmes darbinieks vienatnē stāvēja stūri, cienādamies ar sendvičiem un nepārprotami nosizdams laiku, līdz piedienība ļaus doties prom. No tualetes iznāca Robina, un viņu tūdaļ uzrunāja Bristovs, drudžaini meklēdams atbalstu, lai spētu tikt galā ar tanti Vinifredu.

"Cik ilgi jūs ar Džonu jau esat kopā?” Straiks jautāja.

"Dažus mēnešus.”

"Jūsu attiecības sākās pirms Lulas nāves, vai ne?”

“Vēlāk. Drīz pēc tam viņš uzaicināja mani vakariņās.”

“Tolaik viņš droši vien jutās ļoti nelaimīgs, vai ne?”

“Viņš bija pilnīgā izmisumā.”

Tas izskanēja nevis līdzcietīgi, bet gan nedaudz nievīgi.

“Vai pirms tam viņš kādu laiku flirtēja ar jums?”

Straiks gaidīja, ka Elisona liegsies atbildēt, taču maldījās. Atbildē nepārprotami skanēja gandarījums un lepnums, lai gan viņa pūlējās to slēpt.

“Džons ieradās pie mums augšstāvā, lai tiktos ar Toniju. Tonijs bija aizņemts, tāpēc Džons gaidīja manā birojā. Sāka stāstīt par savu māsu un nespēja apvaldīt emocijas. Iedevu viņam papīra mutautus, un beigās viņš uzaicināja mani vakariņās.”

Straiks ievēroja, ka, par spīti šķietami remdenajām jūtām pret Bristovu, Elisona lepojas ar šiem uzmanības apliecinājumiem; tie bija kaut kas līdzīgs trofejai. Interesanti, vai pirms izmisušā Džona Bristova ierašanās Elisona vispār kādreiz bija ielūgta uz vakariņām? Šeit bija sastapušies divi rūgtas vientulības mākti cilvēki: es iedevu viņam papīra mutautus, un viņš uzaicināja mani vakariņās.

Patversmes darbinieks pogāja ciet jaku. Pamanījis Straika skatienu, pamāja atvadas un aizgāja, neko nevienam nepateicis.

“Un kā lielais šefs izturas pret to, ka viņa sekretāre satiekas ar paša māsasdēlu?”

“Mana privātā dzīve nav Tonija darīšana,” Elisona atteica.

“Tas nu viens, kas tiesa,” Straiks sacīja. “Un viņš jau nu nebūs tas, kurš drīkstēs pārmest, ka bizness tiek jaukts ar izpriecām, vai ne? Jo pats guļ ar Sipriana Mēja sievu.”

Elisonu uz mirkli bija apmuļķojis Straika vieglais tonis, un viņa jau pavēra muti, lai atbildētu, taču tad aptvēra Straika vārdu jēgu, un viņas pašapziņa izkūpēja.

“Tā nav taisnība!” viņa dedzīgi iesaucās, tumši nosarkdama. “Kurš jums to teica? Tie ir meli! Nekrietni meli. Tā nav taisnība. Nē!”

Sašutušās sievietes vārdos Straiks saklausīja pārbiedēta bērna balsi.

“Tiešām? Tad kādēļ Siprians Mejs septītajā janvārī sūtīja jūs uz Oksfordu meklēt Toniju?”

"Tas... tas bija tikai... viņš bija aizmirsis iedot Tonijam parakstīt dažus dokumentus.”

“Bet faksu vai kurjeru viņš neizmantoja tāpēc, ka...?”

“Tie bija slepeni dokumenti.”

"Elisona,” Straiks sacīja, tīksminādamies par viņas uztraukumu, “mēs abi zinām, ka tās ir blēņas. Siprians domāja, ka Tonijs ir uz visu dienu aizlaidies kaut kur kopā ar Ursulu, vai

V»

“Nē! Nekā tamlīdzīga!”

Tante Vinifreda pie bāra vicināja rokas kā vējdzirnavu spārnus, bet Bristovs un Robina skatījās uz viņu ar sastingušu smaidu.

“Jūs viņu atradāt Oksfordā, vai ne?”

“Nē, jo...”

“Cikos jūs tur nokļuvāt?”

“Ap vienpadsmitiem, bet viņš...”

“Siprians droši vien lika jums braukt uz turieni, līdzko bijāt ieradusies darbā?”

“Dokumenti bija steidzami.”

“Taču jūs neatradāt Toniju ne viesnīcā, ne konferenču centrā?”

“Mēs ceļā samainījāmies,” viņa ar niknu izmisumu attrauca, “jo viņš jau bija devies atpakaļ uz Londonu, lai apciemotu lēdiju Bristovu.”

“Ak tā,” Straiks noteica. “Skaidrs. Drusku dīvaini, ka par atgriešanos Londonā viņš nepaziņoja ne jums, ne Siprianam, vai ne?”

“Nekā dīvaina tur nav,” Elisona sacīja, drosmīgi cenzdamās atgūt zaudēto pārākumu. “Viņš bija sazvanāms. Pa mobilo. Pilnīgi nekā dīvaina.”

“Vai jūs zvanījāt viņam uz mobilo?”

Elisona klusēja.

“Varbūt zvanījāt, bet viņš neatbildēja?”

Saspringtā klusumā viņa iedzēra malciņu portvīna. “Nudien, kāpēc bojāt sev garastāvokli, darba laikā atbildot uz savas sekretāres zvanu?”

Straiks bija cerējis, ka Elisonu tas aizskars, un nevīlās.

“Jūs esat derdzīgs. Jūs tiešām esat derdzīgs,” viņa izdvesa; vaigi tumši tvīka klīrībā, ko viņa centās slēpt aiz pārākuma maskas.

“Vai jūs dzīvojat viena?” Straiks jautāja.

“Kāda tam šeit nozīme?” Elisona attrauca, tagad apjukusi pavisam.

“Tikai painteresējos. Tātad jums neliekas dīvaini, ka Tonijs Oksfordas viesnīcā rezervēja numuru uz nakti, nākamajā rītā aizbrauca atpakaļ uz Londonu un tad atgriezās Oksfordā, lai pagūtu izrakstīties no viesnīcas?”

“Viņš atgriezās Oksfordā, lai pēcpusdienā piedalītos konferencē,” Elisona ietiepīgi palika pie sava.

“Vai patiesi? Un jūs tur uzkavējāties un satikāt viņu?”

“Viņš tur bija,” Elisona izvairīgi atbildēja.

“Un jums ir pierādījumi?”

Viņa klusēja.

"Sakiet, kas jums liekas ticamāk: ka Tonijs visu dienu pavadīja gultā ar Ursulu Mēju vai ka viņam gadījās kaut kāda veida sadursme ar māsasmeitu?”

Tante Vinifreda pie bāra sakārtoja savu adīto mici un ciešāk sasēja jostu. Izskatījās, ka viņa pošas uz promiešanu.

Vairākas sekundes Elisona cīnījās ar sevi un tad, it kā beidzot atsvabinādama kaut ko ilgi apspiestu, sāka dedzīgi čukstēt:

“Viņiem nav nekāda romāna! Es zinu, ka nav. Tas nav iespējams. Ursulu interesē vienīgi nauda, nekas cits viņai nav svarīgs, un Tonijam ir mazāk naudas nekā Siprianam. Tonijs Ursulai nav vajadzīgs. Nepavisam!”

“O, nekad jau nevar zināt. Varbūt fiziskā kaislība ir uzveikusi merkantilās noslieces,” Straiks iebilda, cieši vērodams Elisonu. “Tā var notikt. Man kā vīrietim ir grūti spriest - tomēr Tonijs ir visai pievilcīgs, vai ne?”

Viņš redzēja Elisonas sāpes un niknumu. Viņa atbildēja aizžņaugtā balsi:

“Tonijam ir taisnība - jūs izmantojat... jūs gribat labi nopelnīt... Džons ir kļuvis dīvains... Lula nolēca. Nolēca pati. Viņa no sākta gala bija psihiski nelīdzsvarota. Džons ir tāds pats kā viņa māte, histēriķis, kurš izfantazē visu ko. Lula lietoja narkotikas, nebija valdāma, vienmēr iekūlās nepatikšanās un gribēja piesaistīt sev uzmanību. Izlutināta. Svaidījās ar naudu. Viņa varēja dabūt visu un visus, ko gribēja, bet viņai nekad nebija gana.”

“Nezināju, ka esat viņu pazinusi.”

“Es... man par viņu stāstīja Tonijs.”

“Lula viņam ļoti nepatika, vai ne?”

“Tonijs vienkārši redzēja viņai cauri. Lula bija samaitāta. Dažas sievietes tādas ir.” Zem bezveidīgā lietusmēteļa straujā elpā cilājās viņas krūtis.

Kroga sasmakušo gaisu pāršķēla dzestra vēsma, kad Rošelas tante promejot atvēra durvis. Bristovs un Robina turpināja vārgi smaidīt, līdz durvis bija aizvērušās pavisam, un tad pārmija atvieglojuma pilnu skatienu.

Bārmenis bija nozudis. Mazajā telpā viņi bija palikuši četratā. Straiks pirmo reizi ievēroja, ka fonā skan astoņdesmito gadu balāde - Dženiferas Rašas Power of Love. Bristovs un Robina tuvojās galdiņam.

“Vai tad jūs negribējāt aprunāties ar Rošelas tanti?” Bristovs jautāja, izskatīdamies aizvainots, it kā mocības būtu pārcietis veltīgi.

“Ne tik ļoti, lai dzītos viņai pakaļ,” Straiks mundri atbildēja. “Jūs jau varat atstāstīt man sarunu.”

Robinas un Bristova sejas izteiksme vēstīja, ka viņi uzskata Straika attieksmi par savādi bezatbildīgu. Elisona, slēpdama seju, kaut ko meklēja somiņā.

Lietus bija mitējies, ietves bija slidenas, drūmās debesis drau-dēja ar jaunu lietusgāzi. Abas sievietes klusēdamas gāja pa priekšu, kamēr Bristovs nopietni klāstīja Straikam visu, ko spēja atcerēties no sarunas ar tanti Vinifredu. Taču Straiks neklausījās. Viņš vēroja abu sieviešu muguras, tērptas melnā, nevērīgam skatītājam gandrīz neatšķiramas. Atmiņā atausa skulptūras abpus Karalienes vārtiem - nebūt ne vienādas, kā varētu likties slinkai acij; viena skulptūra atainoja vīrieti, otra - sievieti; abi bija cilvēki, taču fundamentāli atšķirīgi.

Redzēdams, ka Robina un Elisona apstājas pie kāda BMW, Straiks nosprieda, ka mašīna pieder Bristovam, tāpēc palēnināja gaitu un pārtrauca Bristova garo un plašo stāstu par Rošelas vētrainajām attiecībām ar radiniekiem.

"Džon, es gribētu precizēt kādu apstākli.”

“Jā, protams.”

"Jūs teicāt, ka rītā pirms Lulas nāves dzirdējāt, kā jūsu mātes dzīvoklī ienāk tēvocis?”

“Jā gan.”

“Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka ienācējs bija Tonijs?”

“Jā, protams.”

“Bet jūs viņu neredzējāt?”

“Es...” Truša sejā pēkšņi parādījās apjukums, “...nē, es... laikam neredzēju vis. Bet dzirdēju, ka viņš atslēdz durvis. Dzirdēju viņa balsi hallē."

“Vai varētu būt tā, ka jūs gaidījāt ierodamies Toniju un tāpēc nospriedāt, ka tiešām atnācis Tonijs?”

Atkal pauze.

Pēc tam pārvērstā balsī:

“Vai jūs gribat sacīt, ka Tonija tur nebija?”

“Es tikai gribu zināt, cik pārliecināts jūs esat par to, ka tas tiešām bija Tonijs.”

“Nu... līdz šim brīdim es biju pilnīgi pārliecināts. Nevienam citam nav mātes dzīvokļa atslēgas. Tas nebūtu varējis būt neviens cits kā tikai Tonijs.”

“Tātad jūs dzirdējāt kādu atslēdzam durvis un ienākam dzi-voklī. Jūs dzirdējāt vīrieša balsi. Vai viņš sarunājās ar jūsu māti vai ar Lulu?”

“Ēē...” Bristovs prātoja, rādīdams lielos priekšzobus. “Es dzirdēju viņu ienākam. Un, liekas, dzirdēju, ka viņš runā ar Lulu...” “Un dzirdējāt arī, kā viņš aizgāja?”

“Jā. Dzirdēju, ka viņš aiziet pār halli. Dzirdēju aizveramies durvis.”

“Vai Lula, atvadoties no jums, ieminējās par to, ka dzīvoklī nupat bijis Tonijs?”

Atkal klusums. Bristovs domīgi pacēla plaukstu pie lūpām. “Es... viņa mani apskāva, tas ir viss, ko es... Jā, man liekas, viņa teica, ka runājusi ar Toniju. Vai varbūt ne? Varbūt es tikai nospriedu, ka runājusi, jo biju domājis, ka... Bet, ja tas nebija mans tēvocis, kurš tad tas bija?”

Straiks gaidīja. Bristovs prātoja, nodūris acis.

“Tomēr tas noteikti bija viņš. Lula taču noteikti redzēja, kurš ienāk dzīvoklī, un tas viņu nepārsteidza; tad kurš gan cits tas varēja būt, ja ne Tonijs? Kuram citam būtu atslēga?”

“Cik atslēgu ir pavisam?”

“Četras. Trīs rezervē.”

“Daudz.”

“Nu, pa vienai bija Lulai, Tonijam un man. Mamma vēlējās, lai paši varam tikt iekšā dzīvoklī - it sevišķi, kad sasirga.”

"Un visas šīs atslēgas atrodas tur, kur tām jāatrodas?”

“Jā... vismaz es tā domāju. Lulas atslēga droši vien tika atdota mātei kopā ar pārējām Lulas mantām. Tonijam ir savējā, man ir manējā, un mātes atslēga... tā noteikti ir kaut kur dzīvokli.” “Tātad, jūsuprāt, neviena atslēga nav pazudusi?”

“Nē.”

“Un neviens no jums nekad nav aizdevis atslēgu kādam citam?”

“Ak Dievs, kādēļ lai mēs to darītu?”

“Man allaž nāk prātā, kā no Lulas klēpjdatora tika izdzēsta fotogrāfiju mape, kamēr dators atradās jūsu mātes dzīvokli. Ja viena no atslēgām tomēr ir noklīdusi...”

“Tas nevar būt,” Bristovs atteica. “Tas ir... es... kāpēc jūs sakāt, ka tas nebija Tonijs? Tas noteikti bija Tonijs. Viņš pats teica, ka redzējis mani aiz pavērtajām durvīm.”

“Atceļā no Lulas jūs iegriezāties birojā, vai ne?”

“Jā.”

“Lai paņemtu dokumentu mapes?”

"Jā. Žigli ieskrēju birojā un paņēmu. Biju tur īsu mirkli.” “Tātad mātes dzīvokli jūs atgriezāties - kad?”

"Ne vēlāk par desmitiem.”

“Un cik bija pulkstenis, kad dzīvokli ienāca tas vīrietis?” “Varbūt... varbūt pusstundu vēlāk? Goda vārds, neatceros. Neskatījos pulksteni. Bet kāpēc lai Tonijs apgalvotu, ka viņš ir bijis dzīvokli, ja viņa tur nebija?”

“Nu, ja viņš zināja, ka jūs strādāsiet mājās, tad mierīgi varēja pateikt, ka ir ienācis, bet nav gribējis jūs traucēt, tāpēc gājis taisnā ceļā uz mātes istabu. Jādomā, lēdija Bristova apstiprināja policijai, ka Tonijs ir tur bijis?”

“Laikam gan. Jā, droši vien.”

“Bet jūs neesat pārliecināts?”

“Šķiet, mēs ar māti neesam par to runājuši. Mamma bija sazāļota, cieta sāpes, tajā dienā bieži iemiga. Un nākamajā rītā mēs uzzinājām par Lulu...”

“Un jums ne mirkli nelikās savādi, ka Tonijs nav ienācis kabinetā, lai aprunātos ar jums?”

“Tas nemaz nebija savādi,” Bristovs atteica. "Viņš bija sliktā garastāvoklī Konveja Outsa lietas dēļ. Drīzāk es justos pārsteigts, ja viņš būtu noskaņots uz pļāpāšanu.”

"Džon, negribu jūs uztraukt, tomēr domāju, ka jums abiem ar māti var draudēt briesmas.”

Bristova nervozais smiekliņš izskanēja vārgi un nepārliecinoši. Straiks redzēja, ka Elisona, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāv kādus piecdesmit metrus tālāk, ignorēdama Robinu un vērodama viņus ar Bristovu.

“Jūs... jūs taču nerunājat nopietni?” Bristovs sacīja.

“Es runāju ļoti nopietni.”

“Bet... vai tad... Kormoran, jūs gribat teikt, ka zināt, kurš noslepkavojis Lulu?”

"Jā, manuprāt, zinu - taču, pirms pieliekam punktu, man vēl jāaprunājas ar jūsu māti.”

Bristovs izskatījās tā, it kā alktu izsūkt no Straika galvas visu, kas detektīvam zināms. Tuvredzīgās acis pa pusei bailīgi, pa pusei lūdzoši pētīja Straika seju collu pa collai.

“Arī man jābūt pie mātes,” Bristovs sacīja. “Viņa ir ļoti vārga.”

“Protams. Varbūt rīt no rīta?"

“Tonijs saniknosies, ja atkal būšu prom darba laikā.”

Straiks gaidīja.

“Nu labi,” Bristovs noteica. “Nu labi. Rīt desmitos trīsdesmit.”

14

Nākamais rits bija spirgts un saulains. Straiks ar metro aizbrauca uz grezno un zaļojošo Čelsiju. Šo Londonas daļu viņš pazina slikti, jo Lēdai nekad, pat ne visizšķērdīgākajos dzīves posmos, nebija izdevies apmesties tuvumā Čelsijas Karaliskajai slimnīcai, gaišai un elegantai pavasara saulē.

Frenklinrova bija pievilcīga iela ar sarkaniem mūra namiem, platānām un plašu, nožogotu, zālainu laukumu, kur rotaļājās pamatskolēni, ģērbušies zilos Aertex krekliņos un tumšzilos šortos, kamēr viņus uzraudzīja skolotāji sporta tērpos. Priecīgās klaigas iztraucēja rāmo klusumu, kurā skanēja vienīgi putnu dziesmas; garām neaizbrauca neviena mašīna, kamēr Straiks, rokas sabāzis kabatās, gāja pa ietvi uz lēdijas Ivetas Bristovas māju.

Četri akmens pakāpieni veda uz daļēji stiklotām ieejas durvīm, kurām līdzās pie sienas atradās vecmodīgs bakelīta panelis ar zvana pogām. Straiks pārliecinājās, ka lēdijas Ivetas Bristovas vārds ir skaidri uzrakstīts blakus dzīvoklim E, tad atkāpās uz ietves un sāka gaidīt liegajā rīta saulē, skatīdamies te uz vienu, te uz otru ielas galu.

Pienāca pusvienpadsmit, bet Džons Bristovs neparādījās. Apkārtnē nebija neviena cita kā tikai divdesmit knēveļi, kas aiz žoga skraidelēja ap vingrošanas apļiem un krāsainiem konusiem.

Desmitos četrdesmit piecās Straikam kabatā ievibrējās mobilais. īsziņa bija no Robinas:

Nupat zvanīja Elisona: Dž. B. aizkavējas darbā. Negrib, lai jūs runājat

ar māti bez viņa.

Straiks nekavējoties nosūtīja ziņu Bristovam:

Cik ilgi jūs aizkavēsieties? Vai varam tikties vēlāk?

Viņš tik tikko paguva nosūtīt īsziņu, kad telefons iezvanījās.

“Jā, hallo?” Straiks atsaucās.

“Ogij?” no Vācijas skārdaini skanēja Greiema Hārdeikera balss. “Man ir informācija par Agjemanu.”

“Apbrīnojami, tu zvani tieši īstajā bridi!” Straiks sameklēja bloknotu. "Stāsti.”

“Tas ir Džouns Frānsiss Agjemans, Karaliskā inženieru karaspēka leitnants. Divdesmit vienu gadu vecs, neprecējies, pēdējais norīkojums sācies vienpadsmitajā janvāri. Atgriezīsies jūnijā. No radiniekiem - tikai māte. Ne brāļu, ne māsu, ne bērnu.”

Straiks to pierakstīja bloknotā, turēdams mobilo starp vaigu un plecu.

“Esmu tavs parādnieks, Hārdij,” viņš teica, noglabādams bloknotu atpakaļ. “Bet bildes tev nav, vai ne?”

“Varu nosūtīt pa e-pastu.”

Straiks pateica Hārdeikeram biroja e-pasta adresi, un abi, apvaicājušies, kā klājas, un novēlējuši viens otram visu to labāko, atvadījās.

Bija bez piecām vienpadsmit. Straiks ar telefonu rokā gaidīja mierpilnajā, zaļajā laukumā, kamēr bērni draiski spēlējās ar vingrošanas apļiem un pildbumbām un sīciņa, sudrabaina lidmašīna vilka biezu, baltu līniju pār rudzupuķu zilajām debesīm. Beidzot mobilais klusi iečivinājās - bija pienākusi īsziņa no Bristova:

Šodien nevaru. Jābrauc uz Raiju. Varbūt rīt?

Straiks nopūtās.

“Piedod, Džon,” viņš nomurmināja, uzkāpa lievenī un nospieda lēdijas Bristovas dzīvokļa zvana pogu.

Klusajā, plašajā un saulainajā vestibilā tomēr valdīja mazliet nomācoša koplietojamas telpas gaisotne, ko nespēja kliedēt spaiņa formas vāze ar kaltētiem ziediem, blāvi zaļais paklājs un sienu nomierinoši gaišdzeltenā krāsa. Tāpat kā Kentingerngār-densas namā, arī šeit bija lifts, tikai ar koka durvīm. Straiks nolēma kāpt augšup kājām. Nams izskatījās mazdrusciņ noplucis, taču tas ne par matu nemazināja kluso bagātības auru.

Augšstāva dzīvokļa durvis atvēra smaidoša tumšādaina sli-mokopēja no Makmillana onkoloģiskās palīdzības centra; viņa bija arī nospiedusi namruņa pogu un ielaidusi Straiku pa ārdurvīm.

“Jūs neesat misters Bristovs,” viņa moži sacīja.

“Nē, es esmu Kormorans Straiks. Džons ir ceļā.”

Slimokopēja ielaida viņu dzīvoklī. Lēdijas Bristovas hallē valdīja patīkama nekārtība, pie sienām ar izbalējušām sarkanām tapetēm karājās akvareļi vecos, zeltītos rāmjos, lietussargu statnis bija pilns ar pastaigu spieķiem, mēteļi rindā karājās uz vadžiem. Paskatījies pa labi, Straiks gaiteņa galā ieraudzīja pavērtas kabineta durvis, aiz kurām atradās masīvs koka rakstāmgalds un grozāms krēsls ar muguru pret ieeju.

“Lūdzu, uzgaidiet viesistabā, kamēr pārbaudīšu, vai lēdija Bristova ir gatava jūs pieņemt.”

“Jā, protams.”

Pa slimokopējas norādītajām durvīm Straiks iegāja apburošā istabā ar maigi dzeltenām sienām un vairākiem grāmatplauktiem, kuros bija izvietotas ari fotogrāfijas. Uz galdiņa pie ērta, ar kokvilnas mēbeļdrānu apvilkta dīvāna stāvēja vecmodīgs telefons ar ciparripu. Pārliecinājies, ka slimokopēja aizgājusi, Straiks pacēla telefona klausuli un nolika to atpakaļ uz svirām mazliet greizi, taču tā, lai tas nebūtu pamanāms.

Erkerā uz maza, gracioza, senlaicīga dāmu rakstāmgalda stāvēja sudraba ietvars ar lielu fotogrāfiju, kurā sers Aleks Bristovs ar kundzi bija redzami savā kāzu dienā. Līgavainis -apaļīgs, smaidīgs bārdainis - izskatījās daudz vecāks par savu tieviņo, blondo un banāli piemīlīgo līgavu. Pagriezies ar muguru pret durvīm un demonstratīvi apbrīnodams fotogrāfiju, Straiks atvēra smalkā ķirškoka rakstāmgalda atvilktnīti. Tajā atradās gaišzila vēstuļpapīra lapas un pieskaņotas aploksnes. Viņš aizbīdīja atvilktni ciet.

“Mister Straik? Jūs varat nākt.”

Atpakaļ caur halli ar sarkanajām tapetēm, tad pa īsu gaiteni līdz lielai guļamistabai, kur dominēja liegi zaļganzilais un baltais tonis un viss izstaroja eleganci un gaumi. Divas durvis, abas atvērtas, pa kreisi veda uz mazu vannas istabu un uz garderobes istabu. Mēbeles bija izmeklētā franču stilā, un nopietnas slimības atribūti - metāla statnis ar infūzijas sistēmu, tīrs un spožs šīberis uz kumodes līdzās medikamentu pudelītēm - te izskatījās kā nekaunīgi un nelūgti viesi.

Mirstošā dāma, ģērbusies biezā ziloņkaula krāsas naktsjakā, izskatījās pavisam sīka, pusguļus zvilnēdama baltos spilvenos milzīgajā, ar kokgriezumiem rotātajā gultā. Vairs nebija palicis ne pēdu no jauniņās lēdijas Bristovas piemīlības. Zem plānās, spīdīgās ādas skaidri iezīmējās kauli. Acis bija dziļi iegrimušas, miglainas un nespodras, šķipsnainie, sirmie mati bija plāni kā zīdainim, caur tiem vīdēja sārta galvas āda. Izdilušās rokas ļengani gulēja uz segas, no vēnas rēgojās katetrs. Nāve šajā istabā bija gandrīz taustāma, it kā pacietīgi un pieklājīgi gaidītu tepat aiz aizkariem.

Gaisā vēdīja vāja liepziedu smarža, tomēr nespēdama apslāpēt dezinfekcijas līdzekļu un miesas sairuma smārdu, kas atgādināja Straikam slimnīcu, kur viņš bija bezpalīdzīgi gulējis mēnešiem ilgi. Otrs liels erkera logs bija mazliet pavērts, lai telpā varētu ieplūst siltais, svaigais gaiss un tālās, draiskās bērnu balstiņas. Pa logu bija redzamas saules apmirdzētās platānu galotnes.

“Vai jūs esat tas detektīvs?”

Viņas balss bija vāja un aizlūzusi, vārdi skanēja drusku neskaidri. Straiks bija šaubījies, vai Bristovs ir pateicis mātei patiesību par viņa profesiju, un tagad nopriecājās, ka lēdija Bristova to jau zina.

“Jā, es esmu Kormorans Straiks.”

“Kur ir Džons?”

“Viņš ir aizkavējies birojā.”

“Atkal,” lēdija Bristova nočukstēja. “Tonijs viņu ļoti nostrā-dina. Tas nav taisnigi.” Pievērsusi Straikam aizmigloto skatienu, viņa tikko manāmi pacēla pirkstu un norādīja uz mazu, apgleznotu krēslu. “Apsēdieties, lūdzu.”

Viņas izbalējušās varavīksnenes apjoza krītaini balta līnija. Straiks apsēdies pamanīja uz naktsgaldiņa vēl divas fotogrāfijas sudraba rāmjos. Un sajuta kaut ko līdzīgu strāvas triecienam, ieskatījies tieši acīs desmit gadus vecajam Čārlijam Bristovam ar apaļu seju, uz pieres īsi apgrieztiem un pakausi gariem matiem, skolas formas kreklā ar smailiem apkakles stūriem un platā mezglā sasietu kaklasaiti; viņš uz visiem laikiem bija sastindzis astoņdesmitajos un izskatījās tieši tāpat kā toreiz, kad bija pamājis ardievas savam labākajam draugam Kormoranam Straikam, ticot, ka abi atkal sastapsies pēc Lieldienām.

Līdzās Čārlija fotogrāfijai atradās otra, mazāka: burvīga meitenīte ar garām, melnām matu cirtām un lielām, brūnām acīm, tumšzilā skolas formastērpā. Lula Lendrija, ne vecāka par sešiem gadiem.

“Mērij,” lēdija Bristova sacīja, nepaceldama balsi, un tūdaļ atsteidzās kopēja. “Lūdzu, atnesiet misteram Straikam... kafiju? Tēju?” viņa jautāja, un Straiks pēkšņi pārcēlās divarpus gadu desmitus tālā pagātnē, Čārlija Bristova saulainajā dārzā pie Čār-lija laipnās, blondās mātes un pie limonādes ar ledu.

“Kafija - tas būtu jauki, liels paldies.”

“Atvainojiet, ka nevaru pagatavot to pati,” lēdija Bristova teica, kad kopējas smagie soļi bija noklusuši, “taču, kā redzat, tagad esmu pilnīgi atkarīga no svešu cilvēku laipnības. Gluži kā nabaga Blānša Dibuā.”

Viņa mirkli aizvēra acis, it kā koncentrējoties uz kādām iekšējām sāpēm. Straiks nezināja, cik spēcīgs patlaban ir medikamentu iespaids. Aiz laipnās izturēšanās viņš nojauta rūgtumu viņas vārdos, līdzīgi kā liepziedu smarža nespēja apslēpt sairšanas smārdu, un sevišķi savādi bija pēdējie teikumi, ņemot vērā, ka Džons Bristovs taču veltīja ļoti daudz laika tam, lai izdabātu mātei.

“Kāpēc nav atnācis Džons?” lēdija Bristova jautāja atkal, aizvērusi acis.

“Viņš ir aizkavējies birojā,” Straiks atkārtoja.

“Ak jā. Jā, jūs teicāt.”

“Lēdij Bristova, es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus un jau iepriekš atvainojos, ja tie jums šķitīs pārāk personiski vai nepatīkami.”

“Ja ir pārciests tas, ko esmu pārcietusi es,” viņa klusi sacīja, “nekas vairs nespēj sāpināt. Un, lūdzu, sauciet mani par Ivetu.”

“Pateicos. Vai neiebilstat, ja rakstīšu piezīmes?”

"Nebūt ne.” Viņa ar blāvu interesi vēroja, kā Straiks sameklē pildspalvu un bloknotu.

“Ja neiebilstat, es vēlētos sākt ar to, kā Lula nokļuva jūsu ģimenē. Vai jūs zinājāt kaut ko par Lulas pagātni, kad adoptējāt viņu?”

Gulēdama gultā, izstiepusi nespēcīgās rokas uz segas, lēdija Bristova izskatījās kā pats bezpalīdzības un pasivitātes iemiesojums.

г

"Nē,” viņa atbildēja. “Es nezināju neko. Varbūt Aleks kaut ko zināja, taču man viņš neko neteica.”

“Kāpēc jūs domājat, ka jūsu virs kaut ko zināja?”

“Aleks vienmēr centās visu izdibināt tik šiki, cik vien iespējams.” Viņas lūpās pavīdēja vārs atmiņu smaids. “Ziniet, viņš bija ļoti veiksmīgs biznesmenis.”

“Bet nekad neko neteica jums par Lulas pirmo ģimeni?” “O nē, to viņš nedarītu.” Izskatījās, ka tāda doma lēdijai Bristovai šķiet gaužām savāda. “Redziet, es gribēju, lai meitiņa ir mana, vienīgi mana. Ja Aleks kaut ko uzzinātu, viņš vēlētos pasargāt mani no liekiem satraukumiem. Priekšstats, ka reiz kāds var ierasties un atprasīt meitenīti, man būtu bijis nepanesams. Jau biju zaudējusi Čārliju un ļoti vēlējos meitiņu; doma par to, ka vajadzētu zaudēt arī viņu..."

Atgriezās kopēja, nesdama paplāti ar divām tasītēm un šķīvi šokolādes cepumu.

“Viena kafija,” viņa mundri noteica, nolikdama to Straikam pa rokai uz tuvākā no naktsgaldiņiem, “un viena kumelīšu tēja.” Viņa izsteidzās no istabas. Lēdija Bristova aizvēra acis. Straiks iedzēra malku melnās kafijas un jautāja:

“Gadu pirms nāves Lula sāka meklēt savus bioloģiskos vecākus, vai ne?”

“Tas ir tiesa,” lēdija Bristova atbildēja, neatvērdama acis. “Man tikko bija diagnosticēts vēzis.”

Iestājās pauze; Straiks nolika tasīti, tai klusu nošķindot pret apakštasi; pa atvērto logu ieplūda tālas bērnu gaviles no spēļu laukuma.

“Džons un Tonijs ļoti, ļoti dusmojās uz viņu,” lēdija Bristova ierunājās atkal. “Viņi uzskatīja, ka Lulai nebūtu vajadzējis sākt meklēt savu bioloģisko māti tieši tad, kad es esmu tik smagi saslimusi. Audzēju atrada jau diezgan vēlīnā stadijā. Man tūdaļ bija jāsāk ķīmijterapija. Džons izturējās ļoti labestīgi, vadāja mani uz slimnīcu un atpakaļ, smagākajos brīžos palika pie manis ilgāku laiku, un ieradās pat Tonijs, bet Lulai rūpēja vienīgi...” Viņa nopūtās, atvēra izbalējušās acis un ar skatienu meklēja Straika seju. “Tonijs vienmēr apgalvoja, ka Lula esot gaužām izlutināta. Tā droši vien bija mana vaina. Saprotiet, es biju zaudējusi Čārliju, tāpēc darīju Lulas labā visu, ko vien spēju.” “Vai jūs zināt, cik daudz Lulai izdevās noskaidrot par savu ģimeni?”

“Nē, to es diemžēl nezinu. Man liekas, viņa saprata, cik stipri tas mani apbēdina. Un daudz ko man noklusēja. Zinu, protams, ka viņa atrada savu bioloģisko māti, par to daudzināja visas avīzes. Drausmīgi. Tā sieviete bija tieši tāda, kā jau tika pareģojis Tonijs. No sākta gala Lula nozīmēja viņai tikai lieku nastu. Šausmīga, šausmīga sieviete,” lēdija Bristova nočukstēja. “Bet Lula stūrgalvīgi braukāja viņu apciemot. Visu to laiku man bija ķīmijterapija. Es zaudēju matus...”

Balss izdzisa. Uzdodams nākamo jautājumu, Straiks jutās kā gatavais nezvērs - un varbūt tieši to bija gribējusi panākt lēdija Bristova.

“Un Lulas bioloģiskais tēvs? Vai viņa kādreiz teica, ka ir kaut ko uzzinājusi?”

“Nē,” lēdija Bristova vārgi atbildēja. “Es arī nevaicāju. Man radās iespaids, ka Lula ir atmetusi ar roku šiem meklējumiem, pēc tam kad atradusi to baismīgo māti. Es negribēju to apspriest. Tas bija pārlieku mokoši. Manuprāt, Lula to saprata.”

“Vai pēdējā apmeklējuma laikā viņa nepieminēja savu bioloģisko tēvu?” Straiks neatlaidās.

"Nē, nē,” lēdija Bristova klusi atteica. “Nē. Apmeklējums, ziniet, nebija sevišķi ilgs. Atceros, ka viņa, tiklīdz ienākusi, paziņoja, ka nevar uzkavēties. Viņai bija norunāta tikšanās ar draudzeni - ar Siāru Porteri.”

Rūgtums vēdīja Straikam pretim līdzīgi kā slimības gultā gulošās sirdzējas smārds: drusku sastāvējies, drusku sašķērmē-jis. Kaut kas viņā atgādināja Rošelu; lai gan viņas bija tik dažādas, cik vien var būt, abas izstrāvoja aizvainojumu par dzīves netaisnību un pārestībām.

“Vai atceraties, par ko jūs todien runājāt ar Lulu?”

“Saprotiet, man bija iedots ļoti daudz pretsāpju līdzekļu. Nesen biju pārcietusi smagu operāciju. Tāpēc neatceros sarunu visos sīkumos.”

“Bet jūs atceraties, ka Lula bija atnākusi?” Straiks jautāja.

“Nu protams. Viņa mani pamodināja - es biju iesnaudusies.”

“Vai atceraties, par ko jūs runājāt?”

“Par manu operāciju, protams,” lēdija Bristova atteica ar tikko manāmu skarbumu. “Un pēc tam mazliet ari par viņas vecāko brāli.”

“Par vecāko...?”

“Par Čārliju,” lēdija Bristova žēli sacīja. “Es stāstīju viņai par to dienu, kad Čārlijs gāja bojā. Nekad nebiju viņai īsti pastāstījusi. Tā bija visbriesmīgākā diena manā mūžā.”

Straiks varēja iztēloties, kā viņa, nespēcīga un mazliet apdullusi no zālēm, bet tāpēc ne mazāk aizvainota, ir piespiedusi meitu uzkavēties, runādama par savām sāpēm un mirušo dēlu.

“Kā gan es varēju zināt, ka tā būs pēdējā reize, kad redzu Lulu?” lēdija Bristova izdvesa. “Man nebija ne jausmas, ka drīz zaudēšu otru bērnu.”

Apsarkušās acis kļuva valgas. Viņa samirkšķināja plakstus, un pār iekritušajiem vaigiem noritēja divas lielas asaras.

"Lūdzu, ieskatieties tajā atvilktnē,” viņa čukstēja, ar izdilušu pirkstu rādīdama uz naktsgaldiņu, “un pasniedziet man tabletes.”

Straiks atvēra atvilktni un ieraudzīja daudzas baltas kārbiņas ar dažādām etiķetēm.

“Kuras...”

“Nav svarīgi. Visas ir vienādas,” viņa atteica.

Straiks izņēma vienu kārbiņu ar uzrakstu “Diazepams”. Atvilktnē pietika zāļu, lai pārdozētu desmit reižu.

“Vai jūs varētu iedot man divas?” lēdija Bristova palūdza. “Uzdzeršu tēju, ja tā pietiekami atdzisusi.”

Straiks pasniedza tabletes un tasi; viņai trīcēja rokas; Straiks pieturēja apakštasi un gluži neiederīgi iedomājās par priesteri, kurš sniedz svēto vakarēdienu.

“Paldies,” lēdija Bristova nomurmināja un atzvila spilvenos, nenovērsdama žēlabaino skatienu no Straika, kurš nolika tējas tasi atpakaļ uz galda. “Liekas, Džons man stāstīja, ka jūs esot pazinis Čārliju.”

“Jā, pazinu gan,” Straiks apstiprināja. “Nekad neesmu viņu aizmirsis.”

“Nu protams. Viņš bija tik piemīlīgs bērns. Visi vienmēr tā teica. Visburvīgākais puisēns, visburvīgākais, kādu jebkad esmu pazinusi. Man viņa pietrūkst katru dienu.”

Aiz loga spiedza bērni un šalkoja platānas, un Straiks domāja par to, kā šī istaba izskatījusies ziemas rītā pirms vairākiem mēnešiem, kad koku zari bija kaili, kad Lula Lendrija sēdēja turpat, kur tagad sēd viņš, un ar savām skaistajām acīm varbūt raudzījās uz mirušā Čārlija fotogrāfiju, kamēr sazāļotā māte stāstīja savu briesmīgo stāstu.

“Nekad agrāk nebiju īsti runājusi par to ar Lulu. Zēni bija aizbraukuši vizināties ar divriteņiem. Mēs izdzirdām Džona saucienus, un pēc tam Tonijs kliedza un kliedza...”

Straika pildspalva vēl nebija pieskārusies papīram. Viņš vēroja mirstošās sievietes seju, kamēr viņa runāja.

“Aleks neļāva man skatīties, nelaida mani tuvumā akmeņlauztuvēm. Kad viņš pateica man, kas noticis, es paģību. Domāju, ka nomiršu. Gribēju nomirt. Nespēju saprast, kā Dievs varējis to pieļaut. Taču kopš tā laika esmu sākusi domāt, ka varbūt esmu to visu pelnījusi,” lēdija Bristova domīgi sacīja, skatīdamās griestos. "Esmu prātojusi, vai tas man ir sods. Par to, ka mīlēju viņus pārāk stipri. Lutināju. Nespēju neko liegt. Čārlijam, Džonam un Lulai. Manuprāt, tas noteikti ir sods, jo citādi tas būtu pārmēru cietsirdīgi, vai ne? Likt, lai pārciešu to vēlreiz, vēlreiz un vēlreiz...”

Л

Straikam nebija atbildes. Lēdija Bristova vēlējās, lai viņu žēlo, taču Straiks nespēja just pat ne tik daudz žēluma, cik viņa, iespējams, bija pelnījusi. Viņa gulēja uz nāvesgultas, ietinusies neredzamā mocekles tērpā, izrādīdama savu bezpalīdzību un pasivitāti kā rotaslietas, bet Straiks galvenokārt juta pretīgumu.

“Lula man bija ļoti mīļa,” lēdija Bristova turpināja, “taču, manuprāt, viņa nekad... Viņa bija burvīga mazulīte. Tik skaista. Es biju gatava uz visu šīs meitenītes dēļ. Bet viņa nemīlēja mani tā, kā mīlēja Čārlijs un Džons. Varbūt bija par vēlu. Varbūt mēs bijām adoptējuši viņu par vēlu. Kad viņa ieradās pie mums, Džons bija greizsirdīgs. Joprojām jutās satriekts Čārlija dēļ... bet beigās abi ļoti sadraudzējās. Ļoti.” Pergamentam līdzīgajā ādā uz pieres ievilkās grumbiņa. “Tātad Tonijs bija maldījies.”

“Kādā ziņā maldījies?” Straiks klusi jautāja.

Pirksti uz segas nodrebēja. Viņa norija siekalas.

“Tonijs uzskatīja, ka mums nevajag adoptēt Lulu.”

“Kāpēc tā?”

“Tonijam nekad nav paticis neviens no maniem bērniem,” Iveta Bristova noteica. “Manam brālim ir ļoti cieta sirds. Ļoti auksta. Pēc Čārlija nāves viņš sarunāja briesmu lietas. Aleks viņam iesita. Jo tas nebija tiesa. Tas nebija tiesa - tas, ko sacīja

nr* • •

lomjs.

Blāvais skatiens pievērsās Straika sejai, un viņš mirkli ieraudzīja to sievieti, kāda viņa bijusi savos ziedu laikos: mazliet paģērīga, mazliet bērnišķīga, piemīlīgi bezpalīdzīga, visaugstākajā pakāpē sievišķīga būtne, ko sargājis un lolojis sers Aleks, cenzdamies izpildīt katru viņas untumu un vēlmi.

“Ko Tonijs pateica?”

“Šausmīgas lietas par Džonu un Čārliju. Baismīgas lietas. Negribu to atkārtot,” viņa vārgi izdvesa. “Uzzinājis, ka mēs gribam adoptēt meitenīti, viņš piezvanīja Alekam un paziņoja, ka mēs nedrīkstot to darīt. Aleks pārskaitās,” viņa čukstēja, “un aizliedza Tonijam rādīties mūsu mājā.”

"Vai todien, kad Lula atbrauca jūs apciemot, jūs viņai to izstāstījāt?” Straiks jautāja. “Par Toniju, par to, ko viņš teica pēc Čārlija nāves un kā iebilda pret viņas adoptēšanu?”

Lēdija Bristova šķita sajūtam pārmetumu.

“Neatceros tik sīki, ko es viņai stāstīju. Nupat biju pārcietusi ļoti nopietnu operāciju. No daudzajām zālēm miglojās prāts. Tagad es nespēju precīzi atcerēties, ko sacīju...”

Te viņa pēkšņi mainīja tematu.

“Tas zēns atgādināja man Čārliju. Lulas draugs. Tas ļoti glītais zēns. Kā viņu sauc?”

“Evans Dafīlds?”

“Jā, pareizi. Ziniet, pirms neilga laika viņš bija atnācis mani apraudzīt. Pavisam nesen. Precīzi nezinu... man jūk laiks. Tagad man dod tik daudz medikamentu. Bet viņš atnāca mani apraudzīt. Tas bija tik mīļi. Viņš gribēja parunāt par Lulu.”

Straiks atcerējās Bristova apgalvojumu, ka māte neesot sapratusi, kas Dafīlds tāds ir, un jautāja sev, vai lēdija Bristova, stimulēdama dēla gādlguma instinktu, nav nospēlējusi šo mazo izrādi ari viņam, tēlodama, ka apziņa viņai aptumšojusies vairāk nekā patiesībā.

“Čārlijs būtu izaudzis tikpat skaists kā viņš. Varbūt būtu kļuvis par dziedātāju vai aktieri. Viņam ļoti patika uzstāties, vai atceraties? Man bija ļoti žēl tā zēna, Evana. Viņš šeit raudāja kopā ar mani. Atzinās man, ka turējis Lulu aizdomās par attiecībām ar citu vīrieti.”

“Kurš bija tas vīrietis?”

"Tas dziedātājs,” lēdija Bristova nenoteikti atbildēja. “Tas, kurš bija sacerējis dziesmas par Lulu. Kad cilvēks ir jauns un skaists, viņš var būt ārkārtīgi cietsirdīgs. Man bija viņa ļoti žēl. Viņš man teica, ka jūtas vainīgs. Es sacīju, ka viņam nav iemesla justies vainīgam.”

“Kāpēc viņš jutās vainīgs?”

“Tāpēc, ka neaizgāja Lulai līdzi uz viņas dzīvokli. Nebija blakus un neizglāba viņai dzīvību.”

“Iveta, vai mēs varētu mazliet atgriezties pagātnē - tajā dienā pirms Lulas nāves?”

Viņa pārmetoši paskatījās uz Straiku.

"Diemžēl neko vairāk es neatceros. Jau esmu izstāstījusi jums visu, ko atceros. Biju tikko atgriezusies no slimnīcas. Jutos ļoti slikti. Biju sazāļota ar pretsāpju līdzekļiem.”

“To es saprotu. Gribēju vienīgi zināt, vai jūs atminaties, ka tajā dienā jūs apciemoja brālis Tonijs.”

Iestājās pauze, un Straiks redzēja, ka izvārgusī seja nocietinās.

“Nē, neatceros, ka būtu atnācis Tonijs,” lēdija Bristova pēdīgi atbildēja. “Zinu, viņš stāsta, ka ir bijis šeit, bet es to neatceros. Varbūt biju iemigusi.”

“Viņš apgalvo, ka bijis šeit vienā laikā ar Lulu,” Straiks sacīja. Lēdija Bristova tikko manāmi paraustīja trauslos plecus. “Var jau būt, ka viņš šeit bija, bet es to neatceros.” Viņa pacēla balsi: “Tagad, kad mans brālis zina, ka es mirstu, viņš izturas pret mani daudz jaukāk. Bieži brauc ciemos. Protams, nekad neaizmirst pateikt kaut ko indīgu par Džonu. Tā viņš ir darījis vienmēr. Bet Džons allaž ir bijis pret mani ļoti labs. Tagad, kad esmu slima, viņš ir palīdzējis man tādos veidos... kādus nemaz nevar prasīt no dēla. Drīzāk tas būtu Lulas pienākums... bet viņa bija izlutināta meitene. Es viņu mīlēju, taču viņa reizēm bija egoiste. Liela egoiste.”

“Tātad tajā pēdējā dienā, pēdējā reizē, kad redzējāt Lulu...” Straiks teica, neatlaidīgi atgriezdamies pie galvenā, taču lēdija Bristova viņu pārtrauca.

“Kad viņa aizbrauca, es jutos ļoti nomākta. Ārkārtīgi nomākta. Sarunas par Čārliju vienmēr mani sāpina. Lula redzēja, cik satricināta es jūtos, tomēr aizbrauca uz tikšanos ar draudzeni. Man bija jāiedzer zāles, un es aizmigu. Nē, Toniju es neredzēju; un nevienu citu arī ne. Lai viņš stāsta, ka ir te bijis, bet es neko neatceros līdz tam brīdim, kad Džons mani pamodināja, atnesis paplāti ar vakariņām. Džons bija pikts. Un sarāja mani.”

“Kāpēc?”

“Viņš uzskata, ka es lietoju pārāk daudz zāļu,” lēdija Bristova atbildēja kā maza meitene. “Zinu, ka nabaga Džons grib man tikai to labāko, taču viņš neaptver... viņš nevarētu... Manā dzīvē ir bijis tik daudz sāpju. Tovakar viņš ilgi sēdēja pie manis. Mēs runājām par Čārliju. Runājām līdz vēlai naktij. Un, kamēr mēs runājām,” viņa pieklusināja balsi līdz čukstam, “tajā pašā brīdī, kad mēs runājām, Lula nokrita... nokrita no balkona. Tāpēc nākamajā rītā to man bija spiests paziņot tieši Džons. Policija stāvēja pie durvīm jau rītausmā. Džons ienāca guļamistabā, lai paziņotu man, un...” Viņa norija siekalas un pašūpoja galvu, nespēcīga, tikko dzīva. “Tāpēc atgriezās vēzis, es to zinu. Cilvēka sāpēm ir robeža.”

Viņas valoda kļuva vēl neskaidrāka. Straiks prātoja, cik daudz diazepama viņa jau iedzērusi; viņas plaksti vērās ciet.

“Iveta, vai drīkstu izmantot jūsu vannas istabu?” viņš jautāja.

Lēdija Bristova miegaini pamāja ar galvu.

Straiks piecēlās un, par spīti lielajam augumam kustēdamies ātri un pārsteidzoši klusi, iegāja garderobes istabā.

Gar sienām rindojās sarkankoka skapju durvis, sniegdamās līdz griestiem. Straiks atvēra vienas un ieraudzīja pakaramo stieņus, pārblīvētus ar kleitām un mēteļiem; virs stieņiem atradās plaukti ar somiņām un cepurēm. Lai gan skapja saturs bija acīm redzami dārgs, no tā dvesmoja sastāvējusies savalkātu apavu un audumu dvaka, atsaucot atmiņā vecu labdarības bodīti. Straiks klusi vēra vaļā citas durvis, līdz aiz ceturtajām ieraudzīja vairākas pilnīgi jaunas somiņas, katru savā krāsā, iestūķētas augšējā plauktā.

Viņš nocēla lejā zilu somiņu, nelietotu un spīdīgu. Tai bija gan logo GS, gan zīda odere ar rāvējslēdzēju. Iztaustījis katru somiņas stūri, viņš žigli nolika to atpakaļ plauktā.

г

Pēc tam Straiks paņēma balto somiņu; odere bija apdrukāta ar stilizētu afrikāņu rakstu. Viņš atkal iztaustīja somiņas iekšpusi. Un atvilka rāvējslēdzēju.

Kā jau bija teikusi Siāra, oderi varēja izņemt, un tā pārvērtās šallē ar rāvējslēdzēja zobiņiem gar malām, atstājot atsegtu ādas somas balto iekšpusi. Sākumā Straiks neredzēja neko īpašu, bet, paskatījies uzmanīgāk, ieraudzīja šauru, gaišzilu josliņu gar malu cietajam, ar audumu apvilktajam, taisnstūrainajam ieliktnim, kurš nostiprināja somas pamatnes formu. Pacēlis ieliktni, viņš zem tā ieraudzīja salocītu gaišzila papīra lapu, aprakstītu nevīžīgā rokrakstā.

Straiks iemeta oderi atpakaļ, aši nolika somiņu plauktā, no žaketes iekškabatas izņēma caurspīdīgu plastikāta kabatiņu un ievietoja tajā zilo lapu, atlocītu, bet neizlasītu. Aizvēris šīs sarkankoka durvis, viņš vēra vaļā pārējās. Aiz priekšpēdējām durvīm atradās seifs ar koda slēdzeni.

Izņēmis otru kabatiņu, Straiks uzmauca to sev uz rokas un sāka spiest slēdzenes taustiņus, taču tūlīt saklausīja kādu kustību ārpusē. Steigšus noglabājis kabatiņu, viņš pēc iespējas klusi aizvēra skapja durvis, atgriezās guļamistabā un ieraudzīja, ka pār lēdiju Bristovu ir noliekusies slimokopēja. Izdzirdusi nākam Straiku, viņa atskatījās.

"Sajaucu durvis,” Straiks paskaidroja. “Gāju uz tualeti.”

Viņš iegāja mazajā vannas istabā, aizvēra durvis un, iekams norāva ūdeni un atgrieza krānu, lai to varētu dzirdēt kopēja, izlasīja Lulas Lendrijas testamentu, kas bija uzrakstīts uz viņas mātes vēstuļpapīra un ko bija apstiprinājušas divas liecinieces. Pirmais bija Rošelas Onifeidas bērnišķīgais paraksts un viņas adrese: Sv. Elma patversme Hamersmitā. Zemāk bija nepazīstams vārds - Mia Tompsone, ar kontaktadresi Adelaidā. Locījuma vieta virs Mias Tompsones vārda liecināja, ka viņa gandrīz noteikti nav redzējusi, ko paraksta. Austrālijas adrese lika noprast, ka meiča ir zinājusi: viņas dienas Londonā un veikalā “Vašti” ir skaitītas. Varbūt tieši tas bija devis viņai drosmi ieiet uzlaikošanas kabīnē pie Lulas Lendrijas un lūgt viņas palīdzību jauna darba meklējumos.

Kad Straiks atgriezās guļamistabā, Iveta Bristova joprojām gulēja aizvērtām acīm.

“Viņa ir aizmigusi,” kopēja klusi sacīja. “Viņa bieži aizsnau-

v tt

zas.

“Jā,” Straiks atsaucās; ausīs dunēja asinis. “Kad viņa pamodīsies, lūdzu, pasakiet, ka esmu atvadījies. Man nu jāiet.”

Abi kopā izgāja mājīgajā gaitenī.

“Lēdija Bristova acīmredzot ir ļoti slima,” Straiks sacīja.

“Jā gan,” kopēja apstiprināja. “Viņa var nomirt kuru katru brīdi. Stāvoklis ir ļoti smags.”

“O, laikam būšu aizmirsis...” Straiks nenoteikti ieminējās un nogriezās pa kreisi, dzeltenajā viesistabā, kur bija gaidījis pirmīt. Viņš noliecās pār dīvānu un, aizsedzis kopējai skatu uz mazo rakstāmgaldu, rūpīgi nolika vietā telefona klausuli. “Jā, atradu!” Viņš izlikās noglabājam kabatā kādu sīku priekšmetu. "Liels paldies par kafiju!”

Satvēris durvju rokturi, viņš vēlreiz pagriezās un paskatījās uz kopēju.

“Tātad viņai joprojām ir stipra atkarība no diazepama?”

Lētticīgā kopēja, neko nenojauzdama, iecietīgi pasmaidīja.

“Jā, bet tagad tas vairs nevar viņai kaitēt. Ziniet, es nu gan labprāt pateiktu visiem tiem ārstiem, ko par viņiem domāju! Spriežot pēc kārbiņu etiķetēm, veseli trīs ir parakstījuši viņai zāles gadiem ilgi.”

“Ļoti neprofesionāli,” Straiks noteica. “Vēlreiz paldies par kafiju. Visu labu!”

Viņš skrēja lejā pa kāpnēm, rokā jau turēdams mobilo, tik pacilāts, ka neskatījās, kur iet, un kāpņu pagriezienā iekaucās sāpēs, jo paslīdēja protežētā kāja; celis saļima, viņš smagi nogāzās uz kāpnēm, noripoja lejup pa sešiem pakāpieniem un palika guļam kāpņu laukumiņā, juzdams šausmīgas, dedzinošas sāpes locītavā un kājas stumbenī, it kā amputācija būtu notikusi nupat un rētaudi vēl nebūtu sadzijuši.

"Velns! VelnsГ

“Kas noticis?” uzsauca slimokopēja, no augšējā stāva lūkodamās lejup pār margām; viņas seju Straiks redzēja komiski ačgārni.

“Nekas - nekas!” viņš atkliedza. “Paslīdēja kāja! Neraizējieties! Velns, velns, velns’,’ viņš pie sevis vaidēja, pieturēdamies pie margu staba, rausdamies augšā un baidīdamies atbalstīties uz protēzes ar visu svaru.

Viņš kliboja lejup, atspiezdamies pret margām, pa pusei lēkšus aizlēkāja pār vestibilu, uzgūla smagajām durvīm un šā tā izvilkās ārā uz lieveņa pakāpieniem.

Bērni, izspēlējušies pēc sirds patikas, jau gāja prom; tālumā vīdēja gaiši un tumši zila virtene, kas virzījās atpakaļ uz skolu un uz pusdienām. Straiks stāvēja, atspiedies pret silto mūri, nikni lamādams sevi un mēģinādams saprast, cik stipri ir traumējis kāju. Sāpes bija neciešamas, sajūta bija tāda, ka jutīgā, iekaisusī āda tagad ir saplosīta; tā dega kā ugunīs zem gela polstera, kuram bija vajadzējis to pasargāt, un doma par to, ka tagad jāaiziet līdz metro, bija nožēlojami biedējoša.

Straiks apsēdās uz augšējā pakāpiena un pa mobilo izsauca taksometru, bet pēc tam piezvanīja vispirms Robinai, pēc tam Vordlam un visbeidzot uz Lendrija, Mēja un Patersona biroju.

Ap stūri parādījās kebs. Straikam pirmo reizi mūžā ienāca prātā, ka šie solīdie, melnie taksometri ir līdzīgi miniatūriem katafalkiem. Viņš pieslējās kājās un, ciezdams arvien stiprākas sāpes, izkliboja uz ietves.

Piektā daļa

Felix qui potuit rerum cognoscere causas.

Laimīgs tas, kurš spējis izprast lietu cēloņus.

Vergilijs, “Georgikas” 2. grāmata

“Es būtu domājis,” lēnām ierunājās Ēriks Vordls, lūkodamies uz testamentu caurspīdīgajā kabatiņā, "ka tu vispirms gribēsi parādīt to savam klientam.”

“Es parādītu, bet viņš ir Raijā, un šī lieta ir steidzama. Es jau tev teicu, ka mēģinu novērst vēl divas slepkavības. Mums ir darīšana ar maniaku, Vordl.”

Straiks svīda aiz sāpēm. Pat sēžot šeit, pabā "Spalvas” pie saulaina loga, un mudinot policistu rīkoties, viņš nemitējās prātot, vai, krizdams lejā pa Ivetas Bristovas kāpnēm, ir izmežģījis celi vai lauzis pēdējās lielakaula atliekas. Taksometrā, kas tagad gaidīja ielas malā, nebija ērti apskatīt kāju. Skaitītājs vienmērīgi aprija Bristova izmaksāto avansu, un jauni maksājumi nebija paredzami, jo šodien beidzot bija jānotiek arestam - ja vien Vordls beidzot izkustēsies no vietas.

“Iespējams, tas tiešām var būt motīvs...”

“Iespējams?” Straiks atkārtoja. "Iespējams? Desmit miljoni, iespējams, var būt motīvs? Nu vai zini...”

“...bet man vajag pierādījumus, ko atzīs tiesa, un tu neesi tādus sagādājis.”

“Nupat tak tev pateicu, kur tos var atrast! Vai es kaut reizi esmu kļūdījies? Es tev teicu, ka testamentam ir jābūt, un te tas ir!” Straiks uzsita pa caurspīdīgo kabatiņu. “Meklē rokā aresta orderi!”

Vordls berzēja vaigu, saviebis glīto seju, it kā mocītos zobu sāpēs, un nīgri skatījās uz testamentu.

“Jēziņ,” Straiks iesaucās, “cik reižu tev vēl jāsaka? Tenzija Bestigi atradās uz balkona un dzirdēja Lendriju sakām: “Es jau esmu to izdarījusi...””

“Tu staigā pa gauži plānu ledu, draugs,” Vordls noteica. “Advokāti samals tevi miltos par melošanu aizdomās turamajiem. Kad Bestigi uzzinās, ka nekādu fotogrāfiju nav, viņš visu noliegs.”

“Lai tik noliedz. Tenzija nenoliegs neko. Viņa ir gatava atzīties. Bet, ja tu, Vordl, būsi šitāds mīkstpēdiņš un nedarīsi neko,” Straiks sacīja, juzdams aukstus sviedrus uz muguras un zvērīgas sāpes labās kājas stumbenī, "un ja vēl kāds no Lendrijas tuvākajiem cilvēkiem tiks atrasts miris, es iešu taisnā ceļā pie avīžniekiem. Izstāstīšu, ka esmu sniedzis tev visu savākto informāciju un ka tev ir bijusi ideāla iespēja saņemt ciet slepkavu. Atpelnīšu izdevumus, pārdodams presei tiesības uz savu stāstu; un to tu mierīgi vari paziņot Kārveram. Še!” Viņš pastūma pār galdu papīra lapiņu, uz kuras bija uzšņāpis vairākus sešciparu skaitļus. “Vispirms izmēģini šos. Un tagad meklē rokā to nolādēto orderi!”

Viņš atdeva Vordlam testamentu un noslīdēja no augstā bāra ķebļa. Ceļš no paba līdz taksometram sagādāja skaudras mokas. Jo vairāk viņš noslogoja labo kāju, jo asākas kļuva sāpes.

Kopš pulksten vieniem Robina bija zvanījusi Straikam ik pa desmit minūtēm, taču viņš neatsaucās. Viņa zvanīja vēlreiz -tieši tobrīd, kad Straiks ar milzīgām pūlēm kāpa augšup pa metāla kāpnēm uz biroju, krampjaini turēdamies pie margām. Robina izdzirda lejā atbalsojamies viņa mobilā zvanu un izsteidzās augšējā kāpņu laukumiņā.

"Nu tad beidzot! Es zvanu un zvanu, ir tik daudz... Kas noticis, vai jums ir slikti?”

“Viss kārtībā,” viņš meloja.

“Nē, jūs esat... Kas jums atgadījies?”

Robina steidzās viņam pretī. Straiks bija bāls kā krīts, seja nosvīdusi; Robinai šķita, ka viņš tūlīt sāks vemt.

“Vai jūs esat dzēris?”

“Nē, pie velna, es neesmu dzēris!” viņš atcirta. “Es... atvainojiet, Robina. Man drusku sāp. Vienkārši vajag apsēsties.”

“Kas noticis? Ļaujiet man...”

“Es pats. Viss kārtībā. Tikšu galā.”

Viņš gausi aizvilkās līdz augšējam kāpņu laukumiņam un, stipri klibodams, aizgāja lidz vecajam dīvānam. Kad viņš nokrita uz tā ar visu savu svaru, Robinai šķita, ka divāna dziļumos atskan krakšķis, un viņa nodomāja: mums būs vajadzīgs jauns -un pēc tam: bet manis te vairs nebūs.

“Kas jums atgadījies?” viņa jautāja vēlreiz.

"Nokritu pa kāpnēm,” Straiks aizelsies atbildēja, sēdēdams ar mēteli mugurā. "Kā pilnīgs idiots.”

“Pa kādām kāpnēm? Kā tas notika?”

Par spīti sāpēm, viņš pasmaidīja, redzēdams meitenes sejas izteiksmi, kurā sajaucās izbailes un ziņkārīgs satraukums.

“Es ne ar vienu nesakāvos, Robina. Man vienkārši paslīdēja kāja.”

“Ā, skaidrs. Jūs esat... jūs izskatāties drusku bāls. Kā jums liekas, vai trauma ir nopietna? Varu izsaukt taksometru - varbūt jums derētu aizbraukt pie ārsta.”

“Tas nav vajadzīgs. Vai mums kaut kur vēl ir tās pretsāpju tabletes?”

Robina atnesa ūdeni un paracetamolu. Straiks iedzēra tabletes, izstiepa kājas, saviebās un jautāja:

“Un kas labs noticis šeit? Vai Greiems Hārdeikers atsūtīja jums bildi?”

“Jā.” Robina piesteidzās pie datora. “Lūk!”

Viņa noklikšķināja peli, un uz monitora parādījās leitnanta Džouna Agjemana portrets.

Abi klusēdami raudzījās uz jauno vīrieti, kura neapstrīdami izskatīgo ārieni nebojāja pat pārmērīgi lielās ausis, mantotas no tēva. Viņam piestāvēja sarkanmelnais formastērps ar zeltaino apdari. Smaids bija mazliet greizs, vaigukauli augsti, zods stūrains, āda tumša ar sarkanīgu nokrāsu kā tikko uzvārīta tēja. Viņam piemita tāds pats bezrūpīgs šarms, kāds bija piemitis Lulai Lendrijai, tā pati nenosakāmā īpašība, kas lika skatītāju acīm pakavēties pie viņas attēliem.

“Viņš ir līdzīgs Lulai,” Robina pusbalsī noteica.

"Jā gan. Vai ir vēl kādi citi jaunumi?”

Robina attapās.

“Ak Dievs, jā... Pirms pusstundas zvanīja Džons Bristovs un sūdzējās, ka jūs neesot sasniedzams, un trīs reizes zvanīja Tonijs Lendrijs.”

“Tas bija gaidāms. Ko viņš teica?”

“Viņš bija absolūti... nu, pirmajā reizē viņš prasīja pēc jums, es pateicu, ka jūsu nav, un viņš nolika klausuli, pirms paguvu nodiktēt jūsu mobilā numuru. Otrajā reizē viņš piekodināja, lai jūs piezvanot nekavējoties, un nometa klausuli, pirms paguvu pateikt, ka jūs vēl neesat atgriezies. Bet trešajā reizē viņš vienkārši... nu... bija šausmīgi nikns. Sakliedza uz mani.”

“Ja viņš ir jūs apvainojis, tad lai piesargās,” Straiks drūmi norūca.

“Nē, viņš mani neapvainoja. Pareizāk sakot, apvainoja nevis mani, bet gan jūs.”

“Ko viņš teica?”

“Runāja diezgan juceklīgi, nosauca Džonu Bristovu par stulbu idiotu, tad kliedza kaut ko tādā garā, ka Elisona esot pametusi darbu. Viņš laikam uzskata, ka tam ir kaut kāds sakars ar jums, jo auroja, ka iesūdzēšot jūs tiesā par neslavas celšanu un tādā garā.”

“Elisona ir aizgājusi no darba?”

“Jā.”

“Vai viņš nepateica, kur viņa... nē, protams, nepateica, jo -kā lai viņš to zinātu?” Straiks runāja drīzāk pats ar sevi, nevis ar Robinu.

Viņš paskatījās uz plaukstas locītavu. Kritienā pa kāpnēm lētais pulkstenis acīmredzot bija pret kaut ko atsities un apstājies bez ceturkšņa vienos.

“Cik ir pulkstenis?”

“Bez desmit pieci.”

“Jau?”

“Jā. Vai jums kaut ko vajag? Varu mazliet uzkavēties.”

“Nē, es gribu, lai jūs pazūdat.”

Viņa tonis bija tāds, ka Robina nevis gāja pēc mēteļa un somiņas, bet gan palika, kur bijusi.

“Ko jūs tagad gaidāt? Kam ir jānotiek?”

Straiks cītīgi noņēmās ar sāpošo kāju drusku zemāk par ceļgalu.

“Neko es negaidu. Vienkārši - jūs bieži esat strādājusi ilgāk par darba laiku. Varu derēt, ka Metjū priecāsies, ja vienreiz pārnāksiet mājās agrāk.”

Nebija iespējams sakārtot protēzi caur bikšu staru. "Robina, lūdzu, ejiet,” viņš teica, paceldams acis.

Mirkli vilcinājusies, viņa paņēma trenci un somiņu. “Paldies,” Straiks sacīja. “Uz redzēšanos rīt.”

Robina aizgāja. Straiks sāka rotīt augšup bikšu staru, gaidīdams, ka viņas soļi attālināsies pa kāpnēm, taču nedzirdēja neko. Stikla durvis atvērās, un Robina parādījās atkal.

“Jūs gaidāt kādu atnākam,” viņa teica, stāvēdama uz sliekšņa. “Vai nav tiesa?”

“Varbūt,” Straiks atbildēja, “bet tas nav svarīgi.”

Viņam izdevās pasmaidīt, redzot saspringto, bažīgo izteiksmi meitenes sejā.

“Neraizējieties par mani.” Kad šī izteiksme nemainījās, viņš piebilda: “Redziet, armijā es nedaudz trenējos boksā.”

Robina īsi iespurcās.

“Jā, to jūs esat teicis.”

“Tiešām?”

“Vairākas reizes. Tajā vakarā, kad... nu, jūs jau zināt.”

“Ak tā. Jā. Bet tā ir patiesība.”

“Un tomēr - kurš ir tas, ko jūs tagad...?”

“Metjū nebūs man pateicīgs, ja es jums to izpaudīšu. Ejiet mājās, Robina, redzēsimies rīt.”

Šoreiz, lai arī negribīgi, viņa beidzot aizgāja. Straiks nogaidīja, līdz lejā aizcirtās ārdurvis uz Denmarkstrītu, tad uzrotīja bikšu staru, noņēma protēzi un aplūkoja pietūkušo celi un kājas stumbeņa galu, kur āda bija iekaisusi un nobrāzta. Viņš apsvēra, kādi varētu būt konkrētie bojājumi, taču šajā pēcpusdienā vairs neatlika laika uzmeklēt speciālistu.

Tagad Straiks jau nožēloja, ka nav palūdzis, lai Robina pirms promiešanas atnes viņam kaut ko ēdamu. Neveikli lēkādams uz vienas kājas, pieturēdamies pie galda, pie dokumentu skapja un pie dīvāna paroča, viņš šā tā uzvārīja tasi tējas. Izdzēra to, sēdēdams Robinas krēslā, un izklaidīgi izēda puspaciņu cepumu, pētigi raudzīdamies Džouna Agjemana sejā. Paracetamols tikpat kā nebija līdzējis pret sāpēm kājā.

Notiesājis visus cepumus, Straiks ieskatījās mobilajā. Tur bija daudzi neatbildēti zvani no Robinas un divi zvani no Džona Bristova.

Pēc Straika aprēķiniem, šovakar viņa birojā varēja ierasties trīs cilvēki, un viņš cerēja, ka pirmais būs Džons Bristovs. Ja jau policijai vajadzēja konkrētus slepkavības pierādījumus, tad tos varēja sniegt vienīgi Straika klients (kaut gan pats to varbūt neapzinājās). Bet, ja Bristovu apsteigs Tonijs Lendrijs vai Elisona Kresvela, tad vienkārši vajadzēs... Straiks klusi iespur-cās savā tukšajā birojā, jo prātā bija iešāvies teiciens “vajadzēs stingri turēties uz kājām”.

Taču pienāca pulksten seši un pēc tam pusseptiņi, bet lejā pie durvīm neviens nezvanīja. Straiks vēlreiz uzsmērēja kājas stumbenim ziedi un piesprādzēja protēzi, taču tas sagādāja negantas sāpes. Viņš kunkstēdams iekliboja kabinetā, apsēdās krēslā un padevās: noņēma protēzi, sakrustoja uz galda dēliņus un atbalstīja uz tiem galvu, nolēmis īsu brītiņu atpūtināt nogurušās acis.

2

Soļi uz metāla kāpnēm. Straiks uztrūkās krēslā, nezinādams, vai ir snaudis piecas minūtes vai piecdesmit. Kāds klauvēja pie stikla durvīm.

“Ienāciet, durvis ir vaļā!” viņš uzsauca un pārbaudīja, vai bikšu stara apsedz ncpiesprādzēto protēzi.

Straiks dziļi uzelpoja, redzēdams ienākam Džonu Bristovu, kurš satraukti mirkšķināja acis aiz biezajām briļļu lēcām.

“Sveiki, Džon. Nāciet, apsēdieties.”

Taču Bristovs ar plankumaini piesarkušu seju sparīgi devās viņam klāt, tikpat saniknots kā tajā dienā, kad Straiks bija atteicies izmeklēt viņa lietu, un iekrampējās piedāvātā krēsla atzveltnē.

“Es jums teicu,” viņš ierunājās, ar kaulainu pirkstu rādīdams uz Straiku, te sarkdams, te bālēdams, “es jums teicu pilnīgi skaidri, ka nevēlos, lai tiekaties ar manu māti bez manas klātbūtnes!”

“Jā, teicāt, Džon, bet...”

“Viņa ir neticami satraukta. Nezinu, ko jūs viņai sastāstījāt, bet pēcpusdienā viņa man piezvanīja, mirkdama asarās!”

“Man ļoti žēl to dzirdēt, bet viņa bija ar mieru atbildēt uz maniem jautājumiem, kad...”

“Viņa ir šausmīgā stāvokli!” Bristovs uzkliedza, nozibot lielajiem priekšzobiem. “Kā jūs uzdrošinājāties iet uz turieni bez manis? Kā jūs uzdrošinājāties?”

“Džon, pēc Rošelas bērēm es jums sacīju, ka, manuprāt, mums ir darīšana ar slepkavu, kurš var nogalināt atkal,” Straiks teica. “Situācija ir bīstama, un es gribu pielikt tai punktu.”

“Jūs gribat pielikt punktu? Un kā, pēc jūsu domām, jūtos es?” Bristovs auroja; balss aizlūza un pārlēca falsetā. “Vai jūs apjēdzat, kādu kaitējumu esat nodarījis? Mana māte ir pilnīgi satriekta, un piedevām izrādās, ka mana draudzene ir pazudusi bez pēdām, un tajā Tonijs vaino jūs! Ko jūs esat nodarījis Elisonai? Kur viņa ir?”

“Nezinu. Vai esat mēģinājis viņai zvanīt?”

“Viņa neatbild. Pie velna, kas te notiek? Visu dienu esmu veltīgi nopūlējies, un tagad...”

“Veltīgi nopūlējies?” Straiks atkārtoja, slepus pārvietodams kāju tā, lai protēze turētos vertikāli.

Bristovs, smagi elsdams, strauji apsēdās krēslā viņam pretim, miegdams acis spožajā novakares saulē, kas ieplūda pa logu Straikam aiz muguras.

“Kāds šorīt piezvanīja manai sekretārei,” Bristovs nikni paziņoja, “uzdevās par ļoti svarīgu klientu no Raijas un pieprasīja steidzamu tikšanos. Es aizbraucu uz turieni, un atklājās, ka šis klients ir ārzemēs un man neviens nav zvanījis. Varbūt varētu nolaist tās žalūzijas?” viņš piebilda, ar roku aizēnodams acis. “Es neko neredzu.”

Straiks parāva auklu, un žalūzijas grabēdamas nokrita lejup, atstājot abus vēsā, svītrainā mijkrēslī.

“Ļoti savāds stāsts,” Straiks sacīja. “Gandrīz vai izskatās, ka jūs kāds ir gribējis aizvilināt prom no pilsētas.”

Bristovs neatbildēja, tikai nikni urbās ar skatienu Straikā, krūtīm cilājoties smagā elpā.

“Man pietiek,” viņš strupi noteica. “Es pārtraucu šo izmeklēšanu. Avansu varat paturēt sev. Man ir jādomā par savu māti.”

Straiks izvilka no kabatas mobilo, nospieda pāris taustiņu un nolika mobilo klēpi.

“Vai jums nemaz negribas zināt, ko es šodien atradu jūsu mātes garderobē?”

“Jūs iegājāt... jūs iegājāt manas mātes garderobē?”

“Jā. Gribēju ielūkoties jaunajās somiņās, ko Lula saņēma savā nāves dienā.”

Bristovs sāka stostīties: “Jūs... jūs...”

“Somiņām ir izņemama odere. Ērmota ideja, vai ne? Baltajā somiņā zem oderes bija paslēpts testaments, rakstīts ar Lulas roku uz jūsu mātes zilā vēstuļpapīra, apstiprināts ar Rošelas Onifeidas parakstu. Testamentu esmu atdevis policijai.”

Bristovam pavērās mute. Vairākas sekundes viņš nespēja parunāt, līdz pēdīgi nočukstēja:

“Bet... kas tur bija rakstīts?”

“Ka visu mantu viņa novēl savam brālim - Karaliskā inženieru karaspēka leitnantam Džounam Agjemanam.”

"Kādam... Džounam?”

“Izejiet priekšistabā un ieskatieties datora monitorā. Tur ir viņa foto.”

Bristovs piecēlās un kā mēnessērdzīgs izgāja blakusistabā. Straiks redzēja iegaismojamies ekrānu, kad Bristovs pakustināja datorpeli. Monitorā parādījās Agjemans elegantā formastērpā, ar ironisku smaidu skaistajā sejā.

“Ak Dievs,” Bristovs izdvesa.

Viņš atgriezās kabinetā, apsēdās krēslā un apstulbis raudzījās uz detektīvu.

“Es... es nespēju noticēt.”

“Tas ir tas pats puisis, kurš redzams novērošanas kameru ierakstā, Lulas nāves naktī skrienot prom no notikuma vietas,” Straiks sacīja. “Viņš bija ieradies atvaļinājumā un apmeties Klerkenvelā pie savas mātes, atraitnes. Tāpēc ierakstā viņš pēc divdesmit minūtēm skrien pa Teobaldsroudu. Uz mājām.”

Bristovs skaļi ierāva elpu.

“Un visi teica, ka es fantazēju!” viņš gandrīz kliedza. “Bet es nefantazēju!”

“Nē, Džon, jūs nefantazējat,” Straiks teica. “Jūs vienkārši esat jucis.”

Caur žalūzijām ieplūda Londonas troksnis, dzīvs visās diennakts stundās, dārdošs, rūcošs, pa pusei cilvēku un pa pusei mašīnu radīts. Turpretī kabineta klusumā skanēja vienīgi Bris-tova saraustītā elpa.

“Atvainojiet,” viņš ierunājās smieklīgi pieklājīgā tonī. “Kā jūs mani nosaucāt?”

Straiks pasmaidīja.

“Es teicu, ka jūs esat jucis. Jūs nogalinājāt savu māsu, tikāt cauri sveikā un pēc tam nolīgāt mani, lai izmeklēju viņas nāves apstākļus.”

“Jūs... jūs nerunājat nopietni.”

“O, pat ļoti nopietni. Jau pašā sākumā man bija pilnīgi skaidrs, ka vislielāko labumu no Lulas nāves gūstat tieši jūs, Džon. Desmit miljonus mārciņu, tiklīdz māte būs izlaidusi garu. Tas vis nav nekāds sīkums, vai ne? It sevišķi tāpēc, ka diez vai jūsu ienākumi ir lielāki par algu, lai vai kā jūs plātītos ar savu trasta fondu. Albris akcijas tagad ir mazvērtīgākas par papīru, uz kura nodrukātas, vai nav tiesa?”

Bristovs vairākas ilgas sekundes cieši blenza uz viņu, tad apsēdās mazliet staltāk un paskatījās uz saliekamo gultu, ieslietu kaktā.

“Un to saka bezpajumtnieks, kurš nakšņo birojā. Smieklīgs apgalvojums.” Bristova tonis bija rāms un zobgalīgs, taču viņš elpoja nedabiski strauji.

“Es zinu, ka jums ir daudz vairāk naudas nekā man,” Straiks sacīja. “Bet, kā jūs pareizi norādījāt, tas vēl neko neliecina. Kas attiecas uz mani, varu piebilst, ka vēl neesmu kritis tik zemu, lai piesavinātos savu klientu naudu. Cik daudz Konveja Outsa naudas jūs nozagāt, iekams Tonijs aptvēra, ar ko jūs nodarbojaties?”

“Ak tad es vēl esmu arī zaglis, jā?” Bristovs noteica un māksloti iesmējās.

“Manuprāt, jā,” Straiks apstiprināja. “Bet tas man nav svarīgi. Man ir vienalga, vai jūs nogalinājāt Lulu tāpēc, lai atliktu vietā izšķērdēto naudu, vai tāpēc, ka gribējāt pievākt viņas miljonus, vai tāpēc, ka ienīdāt viņu. Turpretī zvērināto tiesa gribēs to zināt. Zvērinātos vienmēr interesē motīvs.”

Bristova celis atkal bija sācis lēkāt augšup lejup.

“Jūs esat psihiski nelīdzsvarots,” viņš sacīja, izmocīdams vēl vienu smiekliņu. “Esat atradis testamentu, ar kuru viņa atstāj visu nevis man, bet gan tam tur" Viņš norādīja uz priekšistabu, kur bija aplūkojis Džouna fotogrāfiju. “Jūs man stāstāt, ka tas ir tas pats vīrietis, kuru ir fiksējusi novērošanas kamera, kad viņš Lulas nāves naktī vispirms iet uz viņas mājas pusi un pēc desmit minūtēm aizskrien pretējā virzienā. Un tomēr jūs apsūdzat mani. Mani”

"Džon, jūs vēl nebijāt uzmeklējis mani, kad jau zinājāt, ka novērošanas kameras ierakstā ir redzams Džouns. To jums pateica Rošela. Viņa atradās “Vašti”, kad Lula piezvanīja Džou-nam un norunāja tikšanos naktī, un Rošela kā lieciniece parakstīja testamentu, kurā viss tika novēlēts viņam. Rošela ieradās pie jums, visu izstāstīja un sāka jūs šantažēt. Viņa gribēja naudu dzīvoklim un dārgām drēbēm, bet no savas puses apsolīja nevienam neizpaust, ka jūs neesat Lulas mantinieks. Rošela neapjēdza, ka slepkava esat jūs. Viņa domāja, ka Lulu no balkona nogrūdis Džouns. Taču viņa noskaitās, kad ieraudzīja, ka testamentā nav pieminēta vispār, un sadusmojās vēl vairāk, kad Lula savā pēdējā dzīves dienā vienkārši pameta viņu veikalā. Tāpēc viņai bija vienalga, ka slepkava paliek brīvībā; galvenais, lai var tikt pie naudas.”

“Tās ir pilnīgas muļķības. Jūs neesat pie pilna prāta.”

“Jūs likāt man ceļā visus iespējamos šķēršļus, lai neļautu atrast Rošelu,” Straiks turpināja, it kā nebūtu dzirdējis Bristova vārdus. “Jūs tēlojāt, ka nezināt ne viņas vārdu, ne dzīvesvietu; iebildāt, kad teicu, ka viņas liecība var palīdzēt izmeklēšanā. Jūs izdzēsāt fotogrāfijas no Lulas datora, lai es neieraudzītu, kā Rošela izskatās. Tiesa, Rošela varēja bez aplinkiem norādīt man uz to vīrieti, kuru jūs gribējāt pataisīt par vainīgo; taču viņa zināja ari, ka eksistē testaments, kas liegs jums mantojumu, un jūsu galvenais mērķis bija - paturēt šo testamentu noslēpumā, līdz izdosies to atrast un iznicināt. Vispār jau diezgan smieklīgi: tas visu laiku atradās jūsu mātes skapi.

Bet, pat ja jūs būtu to iznīcinājis, Džon, - ko tālāk? Jūs nešaubījāties: Džouns zināja, ka kļuvis par Lulas mantinieku. Un par testamentu zināja vēl kāds, lai gan jūs to nenojautāt: vizāžiste Brionija Redforda.”

Straiks pamanīja, ka Bristovs aplaiza izkaltušās lūpas. Viņš juta, ka advokātam ir bail.

“Brionija negrib atzīties, ka okšķerējusies pa Lulas mantām, taču Lulas dzīvoklī viņa redzēja testamentu, pirms Lula bija paguvusi to paslēpt. Bet Brionijai ir disleksija. Vārdu “Džouns” viņa izlasīja kā “Džons”, sasaistīja to ar Siāras teikto, ka Lula grib atstāt visu brālim, un secināja, ka nevajag nevienam stāstīt to, ko viņa zagšus izlasījusi, jo naudu tik un tā mantosiet jūs. Jums, Džon, reizēm ir veicies gluži velnišķīgi.

Tomēr es varu iedomāties, kā jūs savā patoloģiskajā prātā nospriedāt, ka vislabākais problēmas risinājums būs panākt, lai par slepkavu tiek uzskatīts Džouns. Ja viņam piespriestu mūža ieslodzījumu, vairs nebūtu svarīgi, vai testaments jebkad tiek atrasts un vai kāds par to zina, jo nauda tik un tā nonāktu pie jums.”

“Smieklīgi,” Bristovs aizelsdamies noteica. “Jums vajadzētu mest pie malas pēdu dzīšanu un rakstīt fantāzijas romānus, Straik. Jums nav ne mazāko pierādījumu tam, ko jūs te stāstāt...”

“Kā nu ne,” Straiks viņu pārtrauca, un Bristovs acumirkli apklusa. Pat šajā mijkrēslī bija redzams, cik viņš ir bāls. “Novē-rošanas videokameru ieraksts."

“Tajā ierakstā ir redzams, ka Džouns Agjemans bēg no slepkavības vietas, kā jūs pats tikko atzināt!”

“Kamera ir fiksējusi vēl vienu vīrieti.”

“Tātad viņam bija līdzzinātājs - stāvēja uz vakts!”

“Interesanti, Džon, ar kādu psihisku novirzi jūs aizbildinās aizstāvis tiesā?” Straiks klusi jautāja. “Ar narcismu? Ar Dieva kompleksu? jūs taču domājat, ka esat pilnīgi neaizskarams, vai ne? Ka jūs esat ģēnijs, kura klātbūtnē mēs, pārējie, izskatāmies pēc šimpanzēm? Otrais vīrietis, kurš ierakstā bēg no notikuma vietas, nav ne Džouna līdzzinātājs, ne vaktētājs, ne autozaglis. Viņš pat nav melnādains. Viņš ir baltais, ar melniem cimdiem rokās. Tas esat jūs.”

“Nē,” Bristovs izdvesa. Šajā vārdā pulsēja panika; taču tad viņš ar redzamām pūlēm atkal savilka lūpas nicīgā smaidā. “Kā lai tas varētu būt es? Es tobrīd atrados Celsijā pie mātes. Viņa pati jums to teica. Tur mani redzēja Tonijs. Es biju Celsijā.” “Jūsu māte ir invalīde, atkarīga no diazepama, un tās dienas lielāko daļu pavadīja miegā. Celsijā jūs atgriezāties tikai pēc tam, kad bijāt noslepkavojis Lulu. Domāju, vēlu naktī jūs iegājāt mātes istabā, pārregulējāt viņas pulksteni un tad uzmodinājāt viņu, teikdams, ka ir vakariņu laiks. Jūs domājat, ka esat noziedzības ģēnijs, Džon, taču šāds plāns ir īstenots jau miljons reižu pirms jums - tiesa gan, reti gadās tik neaizsargāts upuris. Jūsu māte ir tik stipri sazāļota ar opiātiem, ka knapi atšķir nedēļas dienas.” “Celsijā es biju visu dienu,” Bristovs atkārtoja; celis lēkāja augšup lejup. “Visu dienu; tikai uz mirkli iegriezos birojā, lai paņemtu dokumentus.”

“Jūs paņēmāt kapučjaku un cimdus no Lulas kaimiņu dzīvokļa. Tajos jūs esat redzams videoierakstā,” Straiks teica, nelikdamies zinis par viņa iejaukšanos, “un tā bija liela kļūda. Kapučjaka bija unikāla. Vienīgā visā pasaulē. Gijs Somē bija modelējis to tieši Dībijam Makam. Šī jaka varēja būt paņemta tikai no tā dzīvokļa, kurš atrodas vienu stāvu zemāk par Lulas dzīvokli, tāpēc mēs zinām, ka jūs esat bijis tur.”

“Jums nav absolūti nekādu pierādījumu,” Bristovs sacīja. “Es gaidu pierādījumus.”

“Saprotams, ka gaidāt,” Straiks atbildēja. "Nevainīgs cilvēks te nesēdētu un neklausītos manī. Viņš sen būtu aizgājis. Bet neraizējieties. Pierādījumi man ir.”

“Tas nav iespējams,” Bristovs aizsmacis iebilda.

“Motīvs, līdzekļi un izdevība, Džon. Tas viss jums bija. Sāksim no paša sākuma. Jūs nenoliedzat, ka no paša rīta aizbraucāt pie Lulas...”

"Protams, nenoliedzu.”

“...jo tur jūs redzēja citi. Tomēr nedomāju, ka Lula pati iedeva jums Somē līgumu, kuru jūs izmantojāt, lai apsargs ļautu jums doties augšā uz viņas dzīvokli. Manuprāt, to jūs bijāt pievācis jau iepriekš. Vilsons jūs neaizturēja, un pēc dažām minūtēm jūs jau skaļi strīdējāties ar Lulu uz viņas dzīvokļa sliekšņa. Vēlāk jūs nevarējāt izlikties, ka nekas tamlīdzīgs nav noticis, jo to bija dzirdējusi apkopēja. Jums par laimi, Leščinska tik slikti saprot angļu valodu, ka apstiprināja jūsu versiju par šo strīdu: jūs esot sadusmojies par to, ka Lula izlīgusi ar savu draugu narkomānu.

Manuprāt, patiesībā jūs sastrīdējāties tāpēc, ka Lula atteicās dot jums naudu. Viņas acīgākās draudzenes man pastāstīja, ka jūsu kāre pēc Lulas bagātības nevienam nav bijusi noslēpums, taču todien nauda jums acīmredzot bija vajadzīga gluži izmisīgi, ja jau jūs ar viltu iekļuvāt namā un sacēlāt tādu traci. Varbūt Tonijs bija pamanījis, ka Konveja Outsa kontā radies iztrūkums? Vai jums steidzami vajadzēja to segt?”

“Pieņēmumi bez kāda pamata,” Bristovs noteica, celim lēkājot.

"Tiesā redzēsim, vai tiem ir pamats vai nav,” Straiks attrauca.

“Nekad neesmu noliedzis to, ka mēs ar Lulu sastrīdējāmies.”

“Kad Lula atteicās izrakstīt čeku un aizcirta durvis jums deguna priekšā, jūs kāpāt lejup pa kāpnēm un ieraudzījāt, ka dzīvoklim numur divi ir vaļā durvis. Vilsons un tehniķis bija aizņemti, pārbaudot signalizācijas pulti, un kaut kur dzīvokli atradās ari Leščinska - varbūt strādāja ar putekļsūcēju, jo tā rūkoņa neļautu sadzirdēt, ka jūs ielavāties hallē abiem vīriešiem aiz muguras.

Patiesībā risks nebija liels. Ja viņi atskatītos un jūs ieraudzītu, jūs varētu notēlot, ka esat ienācis pateikties Vilsonam par to, ka viņš ļāvis jums doties uz augšstāvu. Kamēr abi noņēmās ar signalizācijas drošinātājiem, jūs šķērsojāt halli un paslēpāties kaut kur tajā plašajā dzīvoklī. Vietas tur ir daudz. Tukši skapji. Pagultes.”

Bristovs purināja galvu mēmā noliegumā. Straiks turpināja tikpat lietišķi kā iepriekš:

“Jūs acīmredzot dzirdējāt, ka Vilsons pasaka Leščinskai signalizācijas kodu - 1966. Visbeidzot Leščinska, Vilsons un tehniķis aizgāja, un dzīvoklis palika jūsu rīcībā. Tomēr, par nelaimi jums, Lula jau bija kaut kur aizbraukusi, tāpēc jūs nevarējāt atgriezties viņas dzīvoklī un ar draudiem izspiest no viņas naudu.”

"Tīrās fantāzijas,” advokāts noteica. “Savu mūžu neesmu spēris kāju dzīvokli numur divi. Pēc strīda ar Lulu es aizbraucu uz biroju, lai paņemtu dokumentus...”

“...no Elisonas; vai jūs neteicāt tieši tā, kad pirmo reizi pārrunājām visu, ko bijāt darījis tajā dienā?” Straiks jautāja.

Uz Bristova dzīslainā kakla atkal parādījās sārti plankumi, īsu brīdi vilcinājies, viņš noklepojās un atbildēja:

“Neatceros... zinu tikai, ka ļoti steidzos, jo gribēju drīzāk atgriezties pie mātes.”

“Kā jums liekas, Džon, - kādu iespaidu tas atstās tiesā, kad liecināt sāks Elisona un izstāstīs zvērinātajiem, kā jūs esat licis viņai melot? Elisonai jūs tēlojāt satriekto, sērojošo brāli un pēc tam uzaicinājāt viņu vakariņās, un tā nabaga zoss piekrita, priecādamās par iespēju nodemonstrēt Tonijam, ka ir iekārojama Sieviete. Vēl pēc pāris randiņiem jūs pierunājāt Elisonu teikt, ka Lulas nāves dienas rītā viņa ir redzējusi jūs birojā. Viņa nosprieda, ka jūs vienkārši esat pārnervozējies un visur saskatāt briesmas, vai ne? Un ticēja, ka jums ir dzelžains alibi par turpmāko dienas gaitu, ko var apstiprināt viņas dievinātais Tonijs. Viņai šķita, ka tādi mazi, balti meli neko nekaitēs, toties jūs nomierināsieties.

Bet, Džon: todien Elisona nemaz neatradās birojā un nevarēja izsniegt jums nekādus dokumentus. Tiklīdz viņa ieradās darbā, Siprians nosūtīja viņu uz Oksfordu meklēt Toniju. Pēc

Rošelas bērēm jūs sākāt drusku nervozēt, jo sapratāt, ka to visu es zinu, vai ne?”

“Elisona nav pārāk attapīga,” Bristovs lēni ierunājās, žņaudzīdams plaukstas; celis lēkāja. "Viņa būs sajaukusi dienas. Un noteikti ir mani pārpratusi. Nekad neesmu licis viņai teikt, ka todien viņa redzējusi mani birojā. Šeit ir viņas vārds pret manu vārdu un vairāk nekā. Varbūt viņa cenšas man atriebties, jo mēs esam izšķīrušies.”

Straiks iesmējās.

“(), jūs tik tiešām esat pamests. Kad mana asistente šorīt piezvanīja jums, lai aizvilinātu jūs uz Raiju...”

“Jūsu asistente?’

“Jā, protams; es taču negribēju, lai esat tuvumā, kad pārmeklēšu jūsu mātes dzīvokli. Elisona mums izpalīdzēja, nosaukdama klienta vārdu. Redziet, es viņai piezvanīju un izstāstīju visu, arī to, ka man ir pierādījumi par Tonija intīmajām attiecībām ar Ursulu Mēju un ka jūs drīz arestēs par slepkavību. Elisona droši vien secināja, ka labāk būs meklēt jaunu draugu un jaunu darbu. Ceru, viņa ir aizbraukusi pie savas mātes uz Saseksu - to es viņai ieteicu. Jūs turējāt Elisonu savā tuvumā tāpēc, ka uzskatījāt viņu par drošu alibi, un arī tāpēc, ka ar viņas starpniecību zinājāt, ko domā Tonijs, no kura jūs baidāties. Taču pēdējā laikā mani māc bažas, ka viņa var kļūt jums nevajadzīga un nokrist no kādas augstas vietas.”

Bristovs mēģināja dzēlīgi iesmieties, taču skaņa bija mākslota un tukša.

“Tātad izrādās, ka tajā rītā neviens nav redzējis, kā jūs iegriežaties birojā pēc dokumentiem,” Straiks sacīja. “Jo jūs joprojām slēpāties Kentingerngārdensas astoņpadsmitā nama vidējā dzīvoklī.”

“Manis tur nebija. Es biju Čelsijā pie mātes,” Bristovs uzstāja.

"Nedomāju, ka tobrīd jūs jau plānojāt Lulas slepkavību,” Straiks nesatraucami turpināja. “Varbūt tikai prātojāt, kā viņai uzglūnēt, kad viņa atgriezīsies. Todien birojā neviens jūs negaidīja, jo jūs bijāt paziņojis, ka strādāsiet mājās, lai paliktu slimās mātes tuvumā. Dzīvokli numur divi ledusskapis bija pilns ar pārtiku, turklāt jūs, zinādams signalizācijas kodu, varējāt brīvi staigāt iekšā un ārā. Pa logu varēja labi pārskatīt ielu, tāpēc, ja parādītos Dībijs Maks ar svītu, jums pietiktu laika atstāt dzīvokli un nokāpt hallē, lai stāstītu pasakas par to, ka esat gaidījis māsu viņas mājās. Vienīgais nelielais risks bija tas, ka uz Dlbija dzīvokli varēja piegādāt kaut kādas preces. Tomēr lielā vāze ar rozēm tika ienesta dzīvokli, un neviens jūs nepamanīja, vai ne?

Domāju, ka slepkavības ideja pamazām nobrieda tieši tajās stundās, ko jūs vienatnē pavadījāt visā tajā greznībā. Varbūt sākāt iztēloties, cik brīnišķīgi būtu, ja Lula nomirtu, neatstājot testamentu? Jūs nešaubījāties, ka nekāda testamenta nav un slimā māte izturēsies pret jums daudz piekāpīgāk - jūs taču paliktu viņas vienīgais bērns. Un to iztēloties droši vien bija ārkārtīgi patīkami, Džon, vai ne? Ka jūs beidzot būsiet vienīgais bērns, kuru vairs nekad neaizēnos kāds izskatīgāks, mīlamāks brālis vai māsa?”

Pat biezējošā nokrēsli viņš saredzēja Bristova lielos priekšzobus un vājo acu ciešo skatienu.

"Lai vai kā jūs pieglaimojāties mātei un tēlojāt mīlošu dēlu, jūs viņai nekad nebijāt pirmajā vietā, vai ne? Čārliju viņa tik un tā mīlēja vairāk, vai ne? Čārliju mīlēja visi, pat tēvocis Tonijs. Bet, kad Čārlijs gāja bojā un jūs beidzot varējāt cerēt, ka nonāksiet uzmanības centrā, - kas gan notika? Uzradās Lula, un visi sāka rūpēties par Lulu, lutināt Lulu, dievināt Lulu. Jūsu mātei pie nāvesgultas pat nav jūsu fotogrāfijas. Ir tikai Čārlijs un Lula. Tie divi, kurus viņa mīlēja.”

“Ej ellē,” Bristovs nošņāca. “Ej ellē, Straik! Ko tu vispār vari zināt, maukas bērns? No kā tava māte atstiepa kājas - no sifilisa?”

“Jauki,” Straiks atzinīgi noteica. “Tieši grasījos jautāt, vai bijāt papētījis manu privāto dzīvi, kad meklējāt kādu vientiesi, ar kuru var manipulēt. Varu derēt, ka nodomājāt: es jutīšu īpašu līdzcietību pret nabaga sērojošo Džonu Bristovu, jo man pašam māte mirusi jaunos gados un aizdomīgos apstākļos. Jūs domājāt, ka varēsiet dancināt mani pēc savas stabules...

Bet tas nekas, Džon. Ja jūsu advokāti neatradis jums nevienu psihisku kaiti, tad noteikti apgalvos, ka pie visa vainīga audzināšana. Nemīlēts. Atstāts novārtā. Brāļa un māsas ēnā. Vienmēr juties apdalīts - vai ne? To es pamanīju jau mūsu iepazīšanās dienā, kad jūs aizkustinoši apraudājāties, atcerēdamies, kā mazā Lula pa piebraucamo ceļu ienesta jūsu mājā un jūsu dzīvē. Vecāki pat nepaņēma jūs līdzi, kad brauca viņai pakaļ, vai ne? Jūs atstāja mājās kā sunīti - jūs, to dēlu, ar kuru viņiem vairs nepietika, kopš bija nomiris Čārlijs; dēlu, kuram atkal atlika ieņemt nožēlojamo otro vietu.”

“Tas man nav jāklausās,” Bristovs nočukstēja.

“Jūs varat iet, ja vēlaties,” Straiks atteica, skatīdamies turp, kur biezajā mijkrēslī vairs nespēja saredzēt Bristova acis aiz briļļu stikliem. “Kāpēc jūs neejat?”

Taču advokāts tikai sēdēja, vienam celim lēkājot augšup lejup, un žņaudzīja plaukstas, gaidīdams Straika pierādījumus.

“Vai otrajā reizē bija vieglāk?” detektīvs klusi jautāja. “Vai nogalināt Lulu bija vieglāk nekā nogalināt Čārliju?”

Nospīdēja truša zobi, kad Bristovs atvēra muti, tomēr pār lūpām nenāca ne skaņas.

“Tonijs zina, ka to esat izdarījis jūs, vai ne? Un tas, cik briesmīgas, cietsirdīgas lietas viņš esot sarunājis pēc Čārlija nāves, -tie ir salti meli. Tonijs pats bija klāt; viņš redzēja, kā jūs ar divriteni aizbraucat prom no tās vietas, kur bijāt iegrūdis Čārliju akmeņlauztuvēs. Vai jūs mudinājāt brāli piebraukt tuvāk kraujas malai? Es pazinu Čārliju: viņš nespēja pretoties izaicinājumam. Tonijs ieraudzīja tur lejā Čārlija liki un pateica vecākiem, ka vainīgs esat jūs, vai ne? Tāpēc tēvs viņam iesita. Tāpēc māte paģība. Tāpēc jūsu vecāki pēc Čārlija nāves pārtrauca visus sakarus ar Toniju: nevis tāpēc, ka viņš būtu apgalvojis, ka jūsu māte izaudzinājusi noziedznieku, bet gan tāpēc, ka viņš pateica savai māsai, ka viņa audzina psihopātu.”

“Tas ir... Nē,” Bristovs noķērkstēja. “Nē!”

“Taču Tonijs neparko negribēja ģimenes skandālu. Viņš klusēja. Tomēr uz brīdi krita panikā, uzzinājis, ka jūsu vecāki taisās adoptēt meitenīti, vai ne? Viņš piezvanīja un mēģināja viņus atrunāt. Un viņa bažām bija iemesls, vai nav tiesa? Manuprāt, jūs vienmēr esat drusku baidījies no Tonija. Kāda velnišķīga ironija, ka viņš pats iedzina sevi strupceļā, kur bija spiests nodrošināt jums alibi Lulas slepkavības lietā!”

Bristovs vairs neteica neko. Tikai ļoti strauji elpoja. “Tonijam vajadzēja izlikties, ka tajā dienā viņš ir bijis jebkur, vienalga, kur, tikai ne viesnīcas numurā kopā ar Sipriana Mēja sievu, tāpēc viņš apgalvoja, ka ir braucis atpakaļ uz Londonu apmeklēt slimo māsu. Un tad aptvēra, ka tajā pašā laikā tur esat bijuši jūs ar Lulu.

Māsasmeita bija mirusi un vairs nevarēja iebilst; Tonijam neatlika nekas cits kā vien stāstīt, ka viņš ir redzējis jūs aiz pavērtajām kabineta durvīm, bet nav iegājis aprunāties. Un jūs atbalstījāt šo versiju. Jūs abi raiti melojāt, prātodami, kas ir padomā otram, bet baidījāties uzdot jautājumus. Man liekas, Tonijs sev iestāstīja, ka tiks ar jums skaidrībā pēc mātes nāves. Varbūt tā viņš spēja apklusināt savu sirdsapziņu. Tomēr viņš bažījās gana stipri, lai lūgtu Elisonai paturēt jūs acīs. Bet jūs tikmēr gvelzāt man muļķības par to, kā Lula esot jūs apskāvusi un cik aizkustinoši jūs esot izlīguši pirms viņas atgriešanās mājās.” “Es tur biju,” Bristovs sēcoši nočukstēja. “Es biju mātes dzīvoklī. Ja Tonija tur nebija, tā ir viņa darīšana. Jūs nevarat pierādīt, ka tur nebija manis.”

“Es nemēdzu pierādīt noliegumus, Džon. Es tikai saku, ka tagad jums vairs nav neviena alibi, ja neņem vērā jūsu sazāļotās mātes liecību.

Bet tīri teorētiski pieņemsim: kamēr Lula ciemojas pie medikamentu apdullinātās mātes un Tonijs kaut kādā viesnīcā guļ ar Ursulu, jūs joprojām slēpjaties dzīvoklī numur divi un sākat plānot daudz pārdrošāku risinājumu savai finanšu problēmai. Jūs gaidāt. Kādā brīdī atrodat melnos ādas cimdus, kas nolikti garderobes istabā priekš Dībija, un uzvelkat tos, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Tas jau izskatās aizdomīgi. Gandrīz tā, it kā jūs būtu sācis domāt par vardarbību.

Visbeidzot agrā pēcpusdienā Lula atgriežas mājās, bet, jums par nelaimi - kā jūs noteikti redzējāt pa durvju actiņu -, kopā ar draudzenēm. Un tagad,” Straika balss kļuva skarba, “apsūdzība pret jums, manuprāt, sāk kļūt nopietna. Aizstāvības advokāti varētu uzstāt, ka slepkavība notikusi bez iepriekšēja nodoma -tas bija nelaimes gadījums, mēs drusku pagrūstījāmies, un viņa nolidoja no balkona -, un šis variants varbūt ietu cauri, ja jūs nebūtu palicis apakšstāva dzīvoklī visu to laiku, kamēr pie Lulas bija draudzenes. Cilvēks, kurš neplāno neko sevišķi ļaunu un tikai grib izspiest no māsas čeku par prāvu summu, varbūt būtu gaidījis, līdz viņa paliks vienatnē; bet to jūs jau bijāt izmēģinājis - un bez panākumiem. Tad kāpēc gan neaiziet pie viņas atkal, kad viņa droši vien jau ir labākā garastāvoklī, un nepalūgt vēlreiz? Lula taču negribētu sākt ķīviņu, kad blakusistabā visu dzird draudzenes. Varbūt viņa tiešām būtu iedevusi jums kaut cik naudas, lai tikai atkratītos?”

Straiks gandrīz taustāmi juta baiļu un naida viļņus, kas plūda no pustumsā vīdošās figūras aiz rakstāmgalda.

“Bet nekā,” viņš turpināja, “jūs gaidījāt. Gaidījāt visu vakaru, noskatījāties, kā viņa iziet no mājas. Ap to laiku jūs droši vien jau bijāt pamatīgā stresā. Jums bija pieticis laika izstrādāt aptuvenu plānu. Jūs vērojāt ielu, precīzi zinājāt, kurš ir mājās un kurš ne, bijāt apsvēris, ka pastāv iespēja tikt cauri sveikā, bez lieciniekiem. Un neaizmirsīsim - jūs bijāt nogalinājis jau agrāk. Tā ir būtiska atšķirība.”

Bristovs strauji, īsi sakustējās; Straiks saspringa, taču Bris-tovs palika sēžam, un Straiks skaudri juta, ka protēze nav piesprādzēta un vienkārši balstās pret kāju.

“Skatīdamies pa logu, jūs redzējāt, ka Lula atgriežas vienatnē, tomēr pie nama vēl arvien drūzmējās paparaci. Tajā brīdī jums droši vien saplaka dūša, vai ne?

Bet tad brīnumainā kārtā - it kā pats universs vairāk par visu gribētu palīdzēt Džonam Bristovam dabūt to, kas viņam vajadzīgs, - paparaci izklīda. Esmu gandrīz pārliecināts, ka tiem kaut ko izpauda Lulas pastāvīgais šoferis. Viņam ļoti rūp labi kontakti ar presi.

Tātad tagad iela ir tukša. Tas bridis ir klāt. Jūs uzģērbāt Dībija kapučjaku. Tā bija liela kļūda. Tomēr atzīstiet - tovakar veiksme bija jums smaidījusi jau tik daudz reižu, ka pēdīgi kaut kam bija jānoiet greizi.

Pēc tam - visu cieņu, par to es ilgi lauzīju galvu - jūs izņēmāt no vāzes dažas baltās rozes, vai ne? Noslaucījāt kātus - ne gluži tik rūpīgi, kā vajadzētu, - iznesāt rozes no dzīvokļa numur divi, atkal atstājot durvis vaļā, un kāpāt augšā uz māsas dzīvokli.

Starp citu, jūs nepamanījāt, ka no rožu kātiem pil ūdens. Vēlāk uz šī nopilējušā ūdens paslīdēja Vilsons.

Jūs pieklauvējāt pie Lulas durvīm. Ko gan viņa ieraudzīja, ieskatījusies durvju actiņā? Baltas rozes. Pirms tam viņa bija plaši atvērusi logus, stāvējusi uz balkona, skatījusies lejup un gaidījusi, kad pa ielu šurp nāks sen pazudušais un no jauna atrastais brālis, bet viņš laikam bija iekļuvis namā nepamanīts! Lula, priecīgi satraukta, atver durvis - un jūs jau esat dzīvoklī.”

Bristovs sēdēja kā pārakmeņojies. Pat celis vairs nelēkāja.

“Un jūs viņu nogalinājāt tieši tāpat, kā bijāt nogalinājis Čār-liju, tieši tāpat, kā vēlāk nogalinājāt Rošelu: pagrūdāt viņu stipri un pēkšņi - varbūt pat drusku pacēlāt gaisā -, un viņa bija tikpat pārsteigta kā pārējie, vai ne?

Jūs sākāt kliegt, ka viņa nedod jums naudu, tikai atņem jums visu, tāpat kā jums vienmēr viss ir atņemts, vai ne, Džon, arī jūsu tiesa no vecāku mīlestības.

Lula kliedza pretī, ka jūs nedabūsiet ne graša, pat ja nogalināsiet viņu. Sākās cīniņš, jūs stūmāt Lulu pār viesistabu, arvien tuvāk balkonam un kritienam, un tad viņa jums pateica, ka viņai ir cits brālis, īstais brālis, kurš jau ir ceļā uz šejieni, un ka viņa ir uzrakstījusi testamentu, kurā visu novēl šim brālim.

"Par vēlu, es jau esmu to izdarījusi!” viņa kliedza. Un jūs nosaucāt viņu par melīgu kuci, nogrūdāt lejā no balkona, un viņa nokrita uz ielas un nositās.”

Bristovs gandrīz neelpoja.

“Manuprāt, rozes jūs bijāt nosviedis pie durvīm. Jūs izskrējāt no dzīvokļa, paķērāt tās, aizjoņojāt atpakaļ uz dzīvokli numur divi un ielikāt rozes atpakaļ vāzē. Un, velns parāvis, tādu veiksmi! Vāzi nejauši saplēsa policists, un rozes bija vienīgais pierādījums tam, ka dzīvokli kāds atradies; jūs nebūtu paguvis novietot ziedus atpakaļ tieši tā, kā tos bija sakārtojis florists, jo zinājāt, ka jums ir vairs tikai dažas minūtes, lai tiktu laukā no mājas.

Nākamajam solim vajadzēja stiprus nervus. Šaubos, vai bijāt gaidījis, ka trauksme tiks sacelta nekavējoties, taču vienu stāvu zemāk uz balkona stāvēja Tenzija Bestigi. Jūs izdzirdāt viņas kliedzienus un sapratāt, ka laika ir vēl mazāk, nekā esat paredzējis. Uz ielas izsteidzās Vilsons, lai redzētu, kas noticis ar Lulu; pēc tam jūs gaidījāt pie durvīm, skatījāties actiņā un redzējāt, ka viņš uzskrien pa kāpnēm uz augšējo stāvu.

Jūs ieslēdzat signalizāciju, atstājat dzīvokli un piesardzīgi izejat kāpnēs. Bestigi savā dzīvokli bļauj viens uz otru. Jūs joņojat lejup - to dzirdēja Fredijs Bestigi, lai gan tobrīd bija aizņemts ar ko citu, - vestibils ir tukšs, un jūs izskrienat uz ielas, kur biezām pārslām strauji snieg sniegs.

Un jūs metāties skriet, ko kājas nes; kapuce galvā, seja aizsegta, cimdotās rokas dūšīgi kuļ gaisu. Ielas galā jūs ieraudzījāt citu vīrieti, kurš neprātīgā ātrumā bēga prom no tā stūra, no kura nupat bija redzējis, kā no balkona nokrīt un nositas viņa māsa. Jūs nepazināt viens otru. Diez vai tajā bridi jūs vispār prātojāt, kas ir šis cilvēks. Jūs, ģērbies Dlbija jakā, skrējāt, cik spēka, garām videonovērošanas kamerai, kas fiksēja jūs abus, un tālāk pa Halivelstritu, kur veiksme uzsmaidīja jums atkal -novērošanas kameru tur nebija.

Jādomā, jaku un cimdus jūs iemetāt atkritumu tvertnē un noķērāt taksometru, vai ne? Policistiem nenāca ne prātā meklēt uzvalkā ģērbušos balto, kurš tonakt atradies uz ielas. Jūs aizbraucāt pie mātes, pagatavojāt maltīti, pārregulējāt viņas pulksteni un pamodinājāt viņu. Jūsu māte joprojām ir pārliecināta, ka jūs esot runājuši par Čārliju - skaista nianse, Džon, - tieši tajā brīdī, kad Lula gājusi bojā.

Jūs tikāt cauri sveikā, Džon. Un būtu varējis atļauties maksāt Rošelai visu mūžu. Tāds veiksminieks kā jūs būtu pat varējis cerēt, ka Džouns Agjemans kritis Afganistānā; jūs droši vien jutāt šo cerību ikreiz, kad avīzē ieraudzījāt melnādaina karavīra fotogrāfiju, vai ne? Taču jūs negribējāt paļauties uz veiksmi. Jūs, augstprātīgais psihopāts, nospriedāt, ka spēsiet nokārtot visu vēl labāk.”

Iestājās ilgs klusums.

“Pierādījumu nav,” Bristovs pēdīgi ierunājās. Kabinetā tagad bija tik tumšs, ka Straiks saskatīja tikai viņa siluetu. “Nav nekādu pierādījumu.”

"Tur jūs diemžēl maldāties,” Straiks sacīja. “Policijai šobrīd noteikti jau ir orderis.”

“Kāds orderis?” Bristovs beidzot bija tiktāl atguvis pašpaļāvību, lai iesmietos. “Atļauja pārmeklēt Londonas atkritumu tvertnes, lai atrastu kapučjaku, kura, kā jūs sakāt, esot tur izmesta pirms trim mēnešiem?”

“Nē, protams. Atļauja ieskatīties jūsu mātes seifā.”

Straiks apsvēra, vai izdotos pietiekami ātri pacelt žalūzijas. Gaismas slēdzis atradās pārāk tālu, kabinetā bija ļoti tumšs, un viņš negribēja izlaist no acīm Bristova melno siluetu, jo nešaubījās, ka trīskāršais slepkava nav ieradies bez sagatavošanās.

“Esmu iedevis policistiem dažas ciparu kombinācijas, ko izmēģināt," Straiks turpināja. “Ja tās nederēs, viņiem būs jāpieaicina speciālists. Bet, ja man patiktu slēgt derības, es liktu uz kombināciju 030483.”

Čaboņa, straujš bālas rokas vēziens - un Bristovs metās uz priekšu. Naža smaile skāra Straika krūtis, kad viņš sāniski atsvieda Bristovu nost; advokāts noslīdēja no galda, apvēlās uz sāna un uzbruka atkal, un šoreiz Straiks nokrita atmuguriski kopā ar krēslu, iespiests starp sienu un galdu, un Bristovs uzgāzās viņam virsū.

Straiks sagrāba Bristovu aiz plaukstas locītavas, taču neredzēja, kur ir nazis; aklajā tumsā viņš no visa spēka blieza ar dūri un trāpīja Bristovam pazodē; Bristova galva pacirtās atpakaļ, brilles aizlidoja pa gaisu; Straiks sita vēlreiz, un Bristovs ietriecās sienā; Straiks mēģināja uzslieties sēdus, bet Bristova ķermeņa apakšdaļa spieda viņa sāpošo puskāju pie grīdas, un nazis iecirtās augšdelmā, pāršķeļot miesu; Straiks sajuta siltu asiņu plūsmu un svilinoši asas sāpes.

Viņš redzēja, ka Bristova melnais siluets paceļ roku uz blāvā loga fona; pretojoties advokāta svaram, Straiks pamanījās izvairīties no otra dūriena; ar milzīgu piepūli viņam izdevās pagrūst advokātu nost, bet, kad viņš centās piespiest Bristovu pie grīdas, protēze izslīdēja laukā no bikšu staras, visu apšļāca viņa karstās asinis, un viņam nebija ne jausmas, kur tagad ir nazis.

Cīniņā no Straika grūdiena apgāzās galds; pēdīgi viņš uzspieda veselās kājas celi uz Bristova kārnajām krūtīm, taustījās apkārt ar veselo roku, meklēdams nazi, acu tīklenes saplosīja gaisma, un kliedza kāda sieviete.

Straiks apžilbis tomēr pamanīja, ka nazis tuvojas viņa pakrūtei; viņš pagrāba protēzi, kas mētājās blakus uz grīdas, un kā ar vāli blieza ar to Bristovam pa seju, vienreiz, otrreiz...

“Izbeidz! Kormoran, IZBEIDZ! TU VIŅU NOSITĪSI!”

Straiks novēlās nost no Bristova, kurš vairs nekustējās, nometa protēzi un atgūlās uz muguras līdzās apgāztajam galdam, satvēris asiņojošo delmu.

“Vai es tev neteicu,” viņš elsa, nespēdams saskatīt Robinu, “lai tu ej mājās?”

Bet viņa jau zvanīja pa telefonu.

“Policiju un ātro palīdzību!”

“Un izsauc taksometru,” Straiks uz grīdas noķērkstēja; no lielās runāšanas bija izkaltusi rīkle. “Es nebraukšu uz slimnīcu vienā mašīnā ar šito mēslu.”

Viņš pastiepa roku un paņēma mobilo, kas gulēja kāda metra attālumā. Ekrāns bija saplēsts, taču ieraksts turpinājās.

Epilogs

Nihil est ab omni Parte beatum.

Absolūta laime nepastāv.

Horācijs, “Odas”, 2. grāmata

Pec desmit dienam

Britu armija pieprasa no karavīriem, lai tie atstāj visas savas individuālās vajadzības un saiknes otrajā plānā, un civilista prātam ir gandrīz neaptverami. Armija atzīst vienīgi savas prasības; un cilvēku dzīves neparedzamās krīzes - dzimšana un nāve, kāzas, laulības šķiršana un slimības - kopumā maina militāristu plānus tikpat maz kā oļi, kas sprakst pret tanka vēderu. Tomēr gadās ārkārtas apstākļi, un tieši tādu apstākļu dēļ leitnanta Džouna Agjemana norīkojums Afganistānā tika pārtraukts pirms noliktā laika.

Galvenā policijas pārvalde pieprasīja, lai viņš nekavējoties atgriežas Lielbritānijā, un, lai gan armija parasti nevērtē policijas pārvaldes prasības augstāk par savējām, šajā gadījumā tā tomēr bija gatava palīdzēt. Agjemana māsas nāves apstākļi piesaistīja starptautisku uzmanību, un preses kņada ap vienkāršu un nepamanāmu ierindas sapieri tika uzskatīta par nevēlamu gan viņam pašam, gan armijai, kurā viņš dienē. Tāpēc Džouns tika iesēdināts lidmašīnā un nosūtīts atpakaļ uz Lielbritāniju, kur armija darīja visu, lai pasargātu viņu no alkatīgajiem reportieriem.

Ievērojams skaits ziņu lasītāju sprieda, ka leitnants Agje-mans būs pārlaimīgs: pirmkārt, tāpēc, ka atgriezies mājās no kaujas lauka, un, otrkārt, atgriezies ar izredzēm uz tādu bagātību, kāda viņam nav rādījusies pat vistrakākajos sapņos.

Prese jau bija sadzinusi pēdas Miai Tompsonei viņas vecāku mājā Adelaidā, kur viņa publicitātes viesulī apstiprināja, ka nav zinājusi, ko tajā dienā paraksta uzlaikošanas kabīnē. Tādējādi testaments zaudēja juridisko spēku. Tomēr šķita skaidrs, ka Lulas ģimene respektēs viņas pēdējo gribu. Mirstošā Iveta Bris-tova bija vienādās domās ar ziņu lasītājiem: ja kādam jāsaņem lielais mantojums, tad tieši jaunajam karavīram, nevis tēvocim, kurš, kā tagad zināja visi, bija slēpis būtiskus pierādījumus māsasmeitas slepkavības lietā un piedevām skraidījis pakaļ svešiem brunčiem. Vārdu sakot, Džounam drīzumā bija jāsaņem tie desmit miljoni mārciņu, kuru dēļ bija noslepkavota viņa māsa.

Sabiedrība uzskatīja, ka šīs izredzes priecēs jaunā sapiera sirdi, taču karavīrs, ar kuru Kormorans Straiks satikās pabā “Totnema” kādā pusdienlaikā desmit dienas pēc viņa māsas slepkavas aresta, bija gandrīz agresīvs un joprojām šķita šokēts.

Abi vīrieši atšķirīgos laikposmos bija dzīvojuši vienu un to pašu dzīvi un skatījušies acīs vienai un tai pašai nāvei. Šo saikni nespēj izprast neviens civilists, un pirmo pusstundu abi sarunājās tikai un vienīgi par armiju.

"Tātad tu biji “uzvalks”?” Agjemans jautāja. “Nūjā, kurš gan cits, ja ne “uzvalks” var salaist dēlī visu manu dzīvi.”

Straiks pasmaidīja. Viņš to neuzskatīja par nepateicību, kaut gan ikreiz, paceļot pinti, šuves viņa delmā sāpīgi savilkās.

“Māte grib, lai es runāju ar presi,” karavīrs teica. “Nemitīgi daudzina, ka tikai tā esot iespējams izstrēbt visu šo putru.”

Tas bija pirmais aizplīvurotais mājiens par iemeslu, kura dēļ abi atradās šeit un kurš bija piespiedis Džounu pamest savu pulku un to dzīvi, ko viņš pats bija izvēlējies.

Te pēkšņi viņš sāka runāt, it kā mēnešiem ilgi būtu gaidījis Straiku.

“Māte nezināja, ka manam tēvam ir vēl otrs bērns. Tēvs viņai neteica. Pat nebija pārliecināts, vai tā Marlēna nav samelojusi par grūtniecību. Pirms nāves, jau zinādams, ka viņa dienas ir skaitītas, tēvs man sacīja: “Tikai neapbēdini māti. Es tev to stāstu tikai tāpēc, ka driz miršu, un es pat nezinu, vai tev kaut kur pasaulē nav pusbrālis vai pusmāsa.” Viņš pateica, ka tā sieviete bijusi baltā un pazudusi bez pēdām. Varbūt izdarījusi abortu. Velns parāvis! Ja tu būtu pazinis manu tēvu! Katru svētdienu gāja baznīcā. Uz nāvesgultas saņēma Svēto Vakarēdienu. Es nemūžam nebūtu gaidījis kaut ko tādu, nemūžam.

Mātei es netaisījos neko teikt par tēti un to sievieti. Bet tad kā pērkons no skaidrām debesīm atskanēja tas telefona zvans. Paldies Dievam, ka tobrīd biju mājās, atvaļinājumā. Bet Lula,” šo vārdu viņš izrunāja stomīgi, it kā šaubītos, vai viņam ir tādas tiesības, “sacīja, ka būtu nolikusi klausuli, ja atbildētu mana mamma. Viņa sacīja, ka nevienu negribot sāpināt. Izklausījās, ka viņa ir labs cilvēks.”

"Manuprāt, tas ir tiesa,” Straiks teica.

“Jā... bet, velns parāvis, tas bija dīvaini. Vai tu noticētu, ja tev piezvanītu kāda supermodele un paziņotu, ka ir tava māsa?” Straiks atcerējās savu ērmoto ģimenes vēsturi.

“Droši vien,” viņš atbildēja.

“Nu, varbūt arī. Kāpēc lai viņa melotu? Vismaz tā es tobrīd nodomāju. Tāpēc iedevu viņai mobilā numuru, un mēs parunājāmies vēl dažas reizes, kad viņai bija izdevība būt kopā ar savu draudzeni Rošelu. Viņa visu izplānoja tā, lai neko neuzzinātu prese. Tas man bija pa prātam. Negribēju uztraukt māti.” Agjemans paņēma Lambert and Butler cigarešu paciņu un nervozi grozīja to pirkstos. Straiks ar vieglu smeldzi atcerējās, ka tādas ir lēti nopērkamas armijas veikalā.

“Tātad - viņa man piezvanīja dienu pirms... pirms tas notika,” Džouns turpināja, “un lūdzās, lai es atnāku. Es jau biju pateicis, ka tajā atvaļinājumā nevarēšu ar viņu satikties. Tā situācija vienkārši nerūmējās man galvā. Mana māsa - supermodele. Mamma raizējās par to, ka lidošu uz Helmandu. Es nekādi nevarēju pēkšņi paziņot viņai, ka tētim ir bijis vēl viens bērns. Ne tobrīd. Tāpēc pateicu Lulai, ka nevarēšu ar viņu tikties.

Bet viņa lūgtin lūdzās, lai atnāku pie viņas, pirms lidoju prom. Izklausījās ļoti satraukta. Es sacīju, ka varbūt tikšu ārā vēlāk, nu... kad mamma būs aizgājusi gulēt. Paskaidrošu, ka eju iedzert pa glāzei ar kādu draugu vai tamlīdzīgi. Lula piekodināja, lai nāku labi vēlu, tā ap pusvieniem naktī. Un tā nu,” Džouns sacīja, mulsi pakasīdams skaustu, “es aizgāju. Atrados uz viņas ielas stūra... un redzēju, kā tas notika.” Viņš pārvilka ar plaukstu pār lūpām. “Es metos skriet. Vienkārši skrēju. Nesapratu, ko domāt. Negribēju tur atrasties, negribēju, lai no manis prasa kādus paskaidrojumus. Zināju, ka viņai ir psihiskas problēmas, atcerējos, cik satraukti viņa bija runājusi pa telefonu, un nodomāju: vai viņa atvilinājusi mani uz turieni, lai es redzētu, kā viņa nolec no balkona? Pēc tam es nespēju aizmigt. Patiesību sakot, biju priecīgs, kad varēju lidot prom. Aizbēgt no mediju saceltā trokšņa.”

Apkārt valdīja rosība un balsu dūkoņa, pabā pulcējās pus-dienotāji.

“Manuprāt, iemesls, kura dēļ Lula tik ļoti gribēja tikties ar tevi, bija tas, ko viņai no rīta bija pateikusi māte,” Straiks sacīja. “Lēdija Bristova bija iedzērusi krietni daudz diazepama. Domāju, viņa gribēja noturēt Lulu pie sevis ar jebkādiem līdzekļiem, tāpēc izstāstīja viņai, ko Tonijs pirms daudziem gadiem teicis par Džonu: ka Džons nogrūdis savu jaunāko brāli Čārliju no akmeņlauztuvju kraujas un nogalinājis.

Tāpēc Lula atstāja mātes dzīvokli tik satraukta un nemitīgi zvanīja tēvocim, lai noskaidrotu, vai māte stāstījusi patiesību. Un es domāju, ka viņa gluži izmisīgi gribēja satikt tevi, jo viņai bija nepieciešams kāds, kuru var mīlēt un kuram var uzticēties. Viņas māte bija sarežģīta rakstura cilvēks, turklāt tuvu nāvei, tēvoci Lula ienīda un piedevām nupat bija uzzinājusi, ka adoptētais brālis ir slepkava. Viņa noteikti jutās drausmīgi. Un, manuprāt, viņai bija bail. Lulas nāves dienā Bristovs vēl mēģināja izspiest no viņas naudu. Lulai droši vien nedeva miera jautājums, kāds būs viņa nākamais solis.”

Visapkārt šķindēja trauki, zumēja balsis un džinkstēja glāzes, taču Džouna balss skaidri pārskanēja to visu.

“Man prieks, ka tu salauzi tam nelietim žokli.”

“Un degunu,” Straiks moži piebilda. “Laime, ka viņš iešķēla man ar nazi, citādi man nesanāktu nekāda “nepieciešamā aizstāvēšanās”.”

“Viņš atnāca apbruņojies,” Džouns domīgi sacīja.

“Nu protams. Biju uzdevis savai sekretārei, lai Rošelas bērēs viņa ieminas Bristovam, ka viens trakais sūta man draudu vēstules un grib uzšķērst man vēderu. Un Bristovam radās ideja. Viņš nosprieda: ja radīsies nepieciešamība, viņš izplānos visu tā, lai vaina par manu noslepkavošanu tiktu uzvelta nabaga Braienam Matersam. Pēc tam viņš droši vien būtu devies mājās, pārregulētu mātes pulksteni un atkal nospēlētu tādu pašu teātri kā pirmajā reizē. Bristovs ir psihiski slims. Bet tas nenozīmē, ka viņš nav slīpēts.”

Šķita, ka nu viss jau ir pateikts. Kad abi izgāja no paba, kur Agjemans ar nervozu uzstājību bija samaksājis rēķinu, viņš stomīgi un nedroši piedāvāja Straikam naudu: avīžnieki bija krustu šķērsu izrakstījušies par detektīva trūcīgajiem dzīves apstākļiem. Straiks nevilcinoties atteicās, taču nejutās aizvainots. Viņš saprata, ka jaunais sapieris pūlas apjēgt domu par savu negaidīto, milzīgo bagātību; tā gūla uz viņa pleciem kā smaga atbildības nasta, radīja prasības, pievilināja citu cilvēku interesi, lika pieņemt lēmumus; puisis jutās daudz vairāk apstulbis nekā priecīgs. Un vēl, protams, bija arī šausmīgā un pastāvīgi klātesošā apziņa par to, kā šie miljoni nonākuši pie viņa. Straiks nojauta, ka Džouna Agjemana domas drudžaini šaudās starp biedriem Afganistānā, vīzijām par sporta automašīnām un atmiņām par sniegā gulošo pusmāsas līķi. Karavīrs, likteņa untumu ķīlnieks, spēj izprast nejaušības dabu labāk nekā jebkurš cits.

“Bet viņš netiks cauri sveikā, vai ne?” Agjemans pēkšņi iejautājās, kad abi jau grasījās atvadīties.

“Nē, protams, ne,” Straiks atbildēja. “Prese vēl nezina, ka Bristova mātes seifā policija ir atradusi Rošelas mobilo telefonu. Viņš nebija uzdrīkstējies to izmest. Bija mainījis seifa kodu tā, lai tas būtu zināms viņam vienīgajam: 030483. Lieldienu svētdiena 1983. gadā - diena, kurā viņš nogalināja manu draugu Čārliju.”

Pienāca Robinas pēdējā darbadiena. Straiks bija aicinājis viņu līdzi uz tikšanos ar Džounu Agjemanu, jo viņa taču bija darījusi tik daudz, lai puisi atrastu; bet Robina atteicās. Strai-kam radās sajūta, ka meitene tīši attālinās no šis izmeklēšanas, no darba, no viņa. Šajā pēcpusdienā Straikam bija norunāta konsultācija amputācijas centrā Karalienes Mērijas slimnīcā, un viņš nodomāja, ka Robina varbūt jau būs prom, kad viņš atgriezīsies no Rouhemptonas. Nedēļas nogalē Metjū posās vest viņu uz Jorkšīru.

Nebeidzamajā remontdarbu haosā klibodams atpakaļ uz biroju, Straiks prātoja, vai pēc šis dienas vēl kādreiz redzēs savu pagaidu sekretāri; nūjā, diezin vai. Vēl ne tik sen šis pagaidu statuss bija vienīgais, kas samierināja Straiku ar Robinas klātbūtni, taču tagad viņš skaidri zināja, ka Robinas viņam pietrūks. Robina bija braukusi taksometrā viņam līdzi uz slimnīcu un aptinusi viņa asiņojošo roku ar savu mētelīti.

Mediju vētra ap Bristova arestu nebūt nebija kaitējusi Straika biznesam. Drīz varēja rasties reāla nepieciešamība pieņemt darbā sekretāri; un tik tiešām, ar pūlēm kāpdams augšup uz biroju, viņš jau dzirdēja Robinu runājam pa telefonu.

“...diemžēl tikai otrdien, jo visu pirmdienu misters Straiks būs aizņemts... Jā... noteikti... Tad es pierakstu jūs uz pulksten vienpadsmitiem. Jā. Pateicos. Visu labu.”

Straikam ienākot, Robina ar visu krēslu pagriezās pret viņu.

“Kāds bija Džouns?” viņa noprasīja.

“Jauks puisis,” Straiks atbildēja, apsēzdamies uz sagrabējušā dīvāna. “ŠI situācija pamatīgi maitā viņam nervus. Bet būs vien jāpacieš - citādi tos desmit miljonus būtu pievācis Bristovs.”

“Ir zvanījuši trīs potenciāli klienti, kamēr biji prom,” Robina teica, “taču es drusku bažījos par to pēdējo. Tas atkal varētu būt kāds žurnālists. Vairāk vēlējās apspriest tevi, nevis savas problēmas.”

Tādi zvani tagad gadījās bieži. Prese bija kāri metusies virsū šim daudzšķautņainajam stāstam, kurš ideāli atbilda avīžnieku gaumei. Straikam tur bija viena no galvenajām lomām. Visbiežāk tika izmantota desmit gadus veca fotogrāfija no armijas laikiem, un tas viņu priecēja; tomēr žurnālisti bija izcēluši gaismā arī bildi ar rokzvaigzni, viņa sievu un supergrūpiju.

Daudz tika rakstīts par policijas nolaidību; Kārvers bija nofotografēts mirklī, kad sasvīdušā kreklā steidzās pa ielu, žaketes stūriem plīvojot; toties pret Vordlu, izskatīgo Vordlu, kurš bija palīdzējis Straikam atmaskot Bristovu, prese - it sevišķi žurnālistes - pagaidām izturējās saudzīgi. Tomēr visgardākais kumoss ziņu medijiem bija pati Lula Lendrija; katru stāsta versiju rotāja neskaitāmas fotogrāfijas ar mirušās modeles ideālo seju un slaido, graciozo augumu.

Robina joprojām runāja; Straiks nebija klausījies, jo uzmanību kliedēja pulsējošās sāpes delmā un kājā.

“...visu failu saraksts un tavu tikšanos grafiks. Jo, zini, tagad tev vajadzēs kādu; tu nevarēsi viens pats rūpēties par to visu.”

“Jā,” viņš piekrita, ar pūlēm sliedamies kājās; bija gribējis darīt to vēlāk, atvadoties, taču šis brīdis galu galā bija tikpat piemērots, turklāt deva ieganstu piecelties no dīvāna, uz kura bija drausmīgi neērti sēdēt. “Paklausies, Robina, es nekad neesmu tev pateicies, kā pienākas...”

“Esi gan,” viņa steigšus attrauca. “Taksometrā pa ceļam uz slimnīcu - turklāt tas nemaz nav nepieciešams. Man bija interesanti. Nudien, es biju sajūsmā.”

Straiks iekliboja kabinetā un nedzirdēja, kā viņai aizlūst balss. Dāvana bija paslēpta mugursomas dziļumos. Un ļoti slikti iesaiņota.

“Lūk,” viņš teica. “Tas ir tev. Bez tevis es nebūtu ticis galā."

"Ak,” Robina aizžņaugti izdvesa, un Straiks jutās reizē aizkustināts un drusku sabijies, ieraugot, ka viņai pār vaigiem sāk ritēt asaras. “Nevajadzēja jau...”

“Atvērsi mājās,” viņš teica, taču par vēlu; sainītis burtiski izjuka viņai rokās. No papīra čaulas uz rakstāmgalda noslīdēja kaut kas indīgi zaļš. Robina ieelsās.

“Tu... ak Dievs, Kormoran...”

Robina pacēla rokās kleitu, ko bija uzlaikojusi veikalā “Vašti” un kas viņai bija tik neizsakāmi patikusi; sejai tvīkstot, viņa mirdzošām acīm raudzījās pāri dāvanai uz Straiku.

“Tu nevari to atļauties!”

“Varu gan,” viņš atteica, atbalstījies pret starpsienu - tā stāvēt bija mazliet ērtāk nekā sēdēt uz dīvāna. “Tagad klienti nāk strīpām vien. Tu esi strādājusi vienkārši fantastiski. Tavai jaunajai darbavietai ir ļoti paveicies.”

Robina drudžaini slaucīja acis blūzes piedurknēs. Pār lūpām izlauzās šņuksts un kaut kādi nesaprotami vārdi. Viņa akli pasniedzās pēc papīra mutautiņiem, ko par biroja sīknaudu bija nopirkusi tādiem klientiem kā misis Huka, nošņauca degunu un nosusināja acis. Kamēr zaļā kleita, ļengana un piemirsta, gulēja viņai uz ceļiem, viņa sacīja:

“Es negribu iet prom!”

"Es nevaru tevi atļauties, Robina,” Straiks neskanīgi teica.

Viņš jau arī pats bija par to domājis; pagājušā naktī nomodā gulējis uz saliekamās gultas, prātā veicis aprēķinus, mēģinājis izgudrot tādu piedāvājumu, kas neliktos aizvainojošs salīdzinājumā ar algu, ko solīja mediju konsultāciju firma. Taču tas nebija iespējams. Viņš vairs nevarēja novilcināt sava vislielākā aizņēmuma atmaksu; piedevām bija gaidāms īres maksas paaugstinājums, un viņam vajadzēja atrast kādu mājokli, lai nevajadzētu dzīvot birojā. Tuvākās darba izredzes gan bija krasi uzlabojušās, tomēr nākotne bija un palika nedroša.

“Es negaidu, ka tu maksāsi man tikpat daudz kā viņi,” Robina sacīja, balsij ķeroties.

“Tai summai es nespētu pat tuvoties,” Straiks teica.

(Taču Robina pārzināja Straika finanses gandrīz tikpat labi kā viņš pats un jau bija uzminējusi, uz kādu maksimālo algu varētu cerēt. Pagājušā vakarā, kad Metjū bija ieraudzījis viņu mirkstam asarās par to, ka jāatstāj šī darbavieta, Robina bija izpaudusi viņam, kādu samaksu varētu saņemt pie Straika.

“Bet viņš tak nav piedāvājis tev vispār neko,” Metjū bija teicis. “Vai ir?”

“Nav, bet, ja piedāvātu...”

“Nu tad dari, kā tīk,” Metjū bija dzedri attraucis. “Tā būs tava izvēle. Tev jāizlemj pašai.”

Robina zināja: Metjū negrib, lai viņa paliek šajā darbā. Slimnīcā, kamēr ārsti lāpīja Straiku, Metjū stundām ilgi bija sēdējis uzņemšanas nodaļā un gaidījis, kad varēs vest Robinu mājās. Visai atturīgi bija pateicis Robinai, ka viņa ir rīkojusies slavējami, izrādīdama tādu iniciatīvu, tomēr kopš tā vakara izturējās vēsi un mazliet nosodoši, it sevišķi tad, kad abu draugi lūdza, lai Robina sīkāk pastāsta par visu to, kas rakstīts avīzēs.

Bet Straiks noteikti iepatiktos Metjū, ja abi beidzot iepazītos! Un Metjū pats bija teicis, lai Robina dara, kā tīk...)

Robina izslējās staltāk, vēlreiz nošņauca degunu un saltā mierā, kam nedaudz traucēja īsa iežagošanās, nosauca Straikam summu, par kuru labprāt piekristu strādāt šeit arī turpmāk.

Straiks pāris sekunžu vilcinājās ar atbildi. Viņš varēja atļauties tieši Robinas nosaukto summu, kaut arī līdz ar nagiem; tā iekļāvās piecsimt mārciņās, ko viņš bija aplēsis kā savu iespēju robežu. Lai vai kā uz to raudzītos, Robina bija īsts dārgakmens, ko par tādu cenu nebūtu iespējams aizstāt ar citu. Visā šajā medus mucā bija tikai viens niecīgs darvas piliens...

“To es varētu,” viņš teica. “Jā. Tādu algu es tev varētu maksāt.”

Iezvanījās telefons. Robina starodama pacēla klausuli, un viņas balsī skanēja tāds prieks, it kā viņa dienām ilgi būtu nepacietīgi gaidījusi šo zvanu.

“Ā, sveicināti, mister Gilespij! Kā jums klājas? Misters Straiks nupat nosūtīja jums čeku, es pati to šorīt iemetu pastkastē... Visus parādus, jā, un vēl drusku pa virsu... О nē, misters Straiks stingri uzstāj, ka atmaksās visu aizdevumu... Nu tas ir ļoti laipni no mistera Rokbija, taču misters Straiks vēlas norēķināties. Viņš cer, ka visu summu varēs atlīdzināt dažu tuvāko mēnešu laikā...”

Pēc stundas Straiks sēdēja amputācijas centrā uz plastmasas krēsla, izstiepis ievainoto kāju, un prātoja: ja viņš būtu zinājis, ka Robina paliks, tad nebūtu pircis viņai zaļo kleitu. Viņš nešaubījās, ka šī dāvana negūs Metjū atzinību, kur nu vēl tad, kad Metjū ieraudzīs to Robinai mugurā un uzzinās, ka pirms kāda laika viņa šajā kleitā ir grozījusies Straika acu priekšā.

Straiks nopūtās un paņēma no galdiņa žurnālu Private Eye. Kad konsultants pirmo reizi sauca viņa vārdu, Straiks neatbildēja, jo bija iedziļinājies atvērumā ar žurnālistikas pārmērību paraugiem, veltītiem Lendrijas lietai, ko bija atšķetinājuši viņi abi ar Robinu. Salīdzinājumu ar Kainu un Ābelu bija iztirzājuši tik daudzi preses pārstāvji, ka žurnāls beigu beigās bija publicējis plašu, apkopojošu rakstu.

“Mister Strik?” konsultants sauca otrreiz. “Mister Kameron Strik?"

Straiks pacēla galvu un pasmaidīja.

“Straiks,” viņš skaļi teica. “Mans vārds ir Kormorans Straiks.”

“Ak, atvainojiet... uz šejieni, lūdzu...”

Kamēr Straiks kliboja nopakaļ ārstam, viņa apziņā uzpeldēja kāda frāze, ko viņš bija izlasījis ilgi pirms tam, kad bija ieraudzījis pirmo līķi, apbrīnojis ūdenskritumu Āfrikas kalnos vai vērojis, kā apdziest seja slepkavam, kad tas saprot, ka ir notverts.

Es esmu kļuvis vārds.

“Uz galda, lūdzu, un noņemiet protēzi.”

Kur bija radusies šī frāze? Straiks atgūlās uz galda, skatījās griestos un rauca pieri, nelikdamies zinis par konsultantu, kurš, noliecies pār viņa kājas stumbeni, kaut ko murmināja, pētīja un saudzīgi bakstīja.

Vajadzēja vairākas minūtes, līdz atmiņā atausa vārsmas, ko Straiks bija mācījies tik sen.

Pēc ceļojumiem neatspirgt: es dzeršu Līdz mielēm dzīvi: vienmēr es bez mēra Gan baudījis, gan cietis līdz ar tiem,

Kas mani mīlēja, gan viens, gan krastā,

Kad Hiādas ar savām lietus šaltīm Per jūru miglā: esmu kļuvis vārds..}

' Vārsmas no Alfrēda Tenisona “Ulisa” atdzejojis Kārlis Vērdiņš.

Content

Galbraits Roberts Dzeguzes sauciens

Prologs

Pirmā daļa

1

2

3

4

5

6

7

Otra daļa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Trešā daļa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Ceturtā daļa

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Piektā daļa

2

Epilogs

Pec desmit dienam