Russo Enco

Dzimis Sicīlijā

Enco Russo

Dzimis Sicīlijā

1

Kādā novembra naktī, atgriezdamies no neinteresantām viesībām, Pjetro Lanca, galīgi nogarlaikojies, bet nejuzdamies ne noguris, ne miegains, nolēma atteikties no īsākā ceļa un paskatījās debesīs. Miglas nebija, varēja pastaigāties. Bet, šķērsojis Doma laukumu un izgājis uz gandrīz tukšā Viktora Emanuēla prospekta, vairīdamies no mitruma, viņš nolēma labāk iet zem portāliem, pieskaroties tumšiem skatlogiem un klausoties savu soļu atbalsī.

Tumsā saišķī pirmo viņš atrada vārtu atslēgu, bet, kāpdams augšā pa kāpnēm, sataustīja arī dzīvokļa atslēgu, kas bija īsāka un tievāka. Senjora Bruņa parasti gāja prom ap septiņiem, pasniegusi viņam vakariņas vai nolikusi tās siltumā, ja viņš vēl nebija atgriezies. Ja nebija citu norādījumu, kā šovakar, viņa kaut ko atstāja uz galda kabinetā, parādot tik neskolotai sievietei neticamu fantāziju.

Tovakar, iededzis uz rakstāmgalda lampu, viņš ieraudzīja brīnišķīgu kliņģerīti uz grauzdētas maizes kvadrātiņa, blakus valrieksta kodolu un mazu gabaliņu rūgtās šokolādes, daļu no plāksnes, ko vasaras beigās bija uzdāvājis kāds draugs. Līdzās šķīvim bija piena glāze, pārklāta ar izšūtu salvetīti.

Viņš apēda tikai riekstu, aiznesa glāzi līdz krēslam un novietoja blakus grāmatai, kuru iepriekšējā vakarā bija atstājis uz galda.

Pietika ar divām lapaspusēm, lai sajustu, ka nāk miegs. Viņš kārtīgi salika drēbes ģērbtuvē. Pēc tam, atstājis tur gaismu iedegtu, iegāja istabā. Pustumsā ieraudzīja flaneļa pidžamu, noliktu «kā Cīrihē», kā teica senjora Bruņa. Pirms gada viņš tai nez kāpēc pastāstīja, ka ceļojuma laikā Šveicē, vēlu vakarā atgriezdamies viesnīcā, savu bagāžu atradis izpakotu, mantas saliktas skapī, bet

pidžamu izklātu uz gultas ar it kā sveicienā saliektu labo piedurkni.

Pārvarēdama sašutumu, ka «kāda sveša kalpone» mantu īpašnieka prombūtnē «atļāvusies» ielauzties Čemodānā, senjora Bruņa sāka prātot. Viņa nebija aizspriedumu gūstekne, un, ja jau lielajā Cīrihes viesnīcā tā pieņemts, kaut kādam iemeslam taču bija jābūt. Kādu vakaru viņa nolēma pielīdzināt Milānu pārējai Eiropai.

Pie gultas bija porcelāna slēdzis, ar kuru varēja izslēgt gaismu ģērbtuvē. Lanca pagriezās, lai to atrastu, un tikai tad ieraudzīja uz kumodes pasta sūtījumu vāzē telegrammu. Viņš apsēdās uz gultas; grīdas pulkstenis kabinetā sita divi.

Telegrammā bija teikts: «Dziļās sērās paziņoju, ka šorīt miris jūsu tēvs. Gaidu rīkojumus. Izsaku visdziļāko līdzjūtību. Džovanni Sapienca.»

Viņš nodzēsa gaismu gultas galvgalī, bet ne ģērbtuvē. Viņam nebija nekāda priekšstata, kas varētu būt šis Džovanni Sapienca un kādus rīkojumus tas gaida. Domas sakārtot neizdevās. Divdesmit septiņus gadus neredzētā vīrieša nāve neizraisīja nekādas smagas domas. Viņu pēkšņi pārņēmušais nemiers nebija ne sāpes, ne tukšuma sajūta. Likās, ka kļuvis bail, bet neizdevās saprast, no kā.

Lanca tik ļoti vēlējās, lai tēvocis Ferdinando atkal būtu tur, blakusistabā. Viņš būtu īstais telegrammas saņēmējs. Viņš pieklauvētu un ienāktu apsēsties gultas kājgalī, ģērbies kādā no saviem mazliet par daudz uzkrītošajiem uzvalkiem. — Mans brālis miris, — viņš teiktu. Vai varbūt: Tavs tēvs ir miris, Pjetro. Šorīt. — Pēc tam, mierīgs kā vienmēr, viņš ari šajā situācijā izrādītu savu lāga vīra dabu. Viņš pārliecinātu, ka, neskatoties uz visu, bērēs vēlams piedalīties. Un ari tur, dienvidos, pamācītu, ko teikt, kā uzvesties. Paskaidrotu visu. Un pateiktu, kas ir šis Džovanni Sapienca un kāpēc, ziņodams par bērēm, ir dziļās sērās.

— Tu man piekrīti, Pjetro? — tā viņš vienmēr jautāja, beidzot sarunu. Bet viņš mācēja runāt tik pārliecinoši, ka nebija nemaz viegli iedomāties kādu citu risinājumu. Visi viņa lēmumi liecināja par lielu dzivotmāku: viņš nekļūdījās, izvēloties vīnu, uzvalku, apsveikuma kartiņu, asprātīgu atbildi. Pirms trim gadiem tēvocis nomira. Lancam bija tikko pāri trīsdesmitiem, un no septiņu gadu vecuma viņš arvien bija jautājis Ferdinando, ikdienas elegances maestro, kā ieteicams rīkoties. Un ne vienīgais. Daudzi draugi interesējās par Dino jeb Ferdi, atkarībā no tuvības pakāpes, viedokli.

Viņš labprāt nebrauktu. Viņš gribēja nebraukt. Nekādi neizdevās atrast argumentus, lai brauktu. Bet tā, pirmkārt, būtu brieduma pārbaude. Un vienlaikus pēkšņi pamodās ziņkārība, kas jau daudzus gadus bija snaudusi. Nerunāja, nekliedza. Tā viņu klusi novēroja. Būtu viegli to ignorēt. Bet tad tā mūžīgi turpinātu viņu novērot. Tēvocis Ferdinando viņam reiz teica, ka var atstāt neizteiktus vārdus, domas, sāpes. Bet ne mūžīgi. — Agri vai vēlu vajag tās durvis atkal atvērt vai arī aizvērt pavisam. — Viņš tagad saprata, ka tēvocis nerunāja par sevi, bet par viņu. Par viņa nākotni.

Kad pulkstenis nosita trīs, viņš vēl neko nebija izlēmis, viņam pat neizdevās sakārtot domas. Viņu nomāca kāda nesvarīga problēma: ar kādiem vārdiem pēc dažām stundām par notikušo paziņot senjorai Bruņai? — «Es jums paziņoju par sava tēva nāvi»? Sieviete, tāda kā viņa, tieša un rupja, droši vien iesauktos: — Kā, senjor Pjetro? Jums bija arī tēvs?

Viņš zināja, ka uz Katāniju ir LAI aerokompānijas reiss. Bet viņš nekad vēl nebija lidojis, un šī doma viņu atvēsināja. Kas attiecas uz tēvoci Ferdinando, tas gan nevilcinātos.

Viņš piecēlās, lai sagatavotu sev kafiju. Virtuve bija ledaini auksta. Viņš iekurināja krāsni kabinetā. Tā šeit bija ierīkota kara laikā, kad apkurei sāka nepietikt ogļu. Apkures radiatori mājā tika ierīkoti 1940. gadā, divus gadus pirms tam, kad to ar likumu aizliedza.

Ar tasi rokā viņš iegāja tēvoča Ferdinando istabā. Tas vairs emocijas neizraisīja. Viss bija pārklāts, aptīts, apvilkts. Ari istaba bija apbedīta, tāpat kā tās iemītnieks, kura klātbūtne pamazām izgaisa. Palika papīri. Ne tie, nelielā rakstāmgalda atvilktnēs ieslēgtie, bet tie, kuri neieslēgti atradās uz Dienvidtiroles biroja un kurus Lanca gadu no gada solījās sistematizēt vai vismaz sakārtot.

Vainīgs nebija laika trūkums. Un pat ne bailes no saviļņojuma. Tēvocis Ferdinando mira lēni, pagūdams izstrādāt bēru norises detaļas un dot senjorai Bruņai rīkojumus visiem dzīves gadījumiem. Ne laiks un ne jūtas Lancu atturēja iesākt šo darbu. Viņš baidījās kaut kādā veidā atsegt kailumu, kuru nekad nebija redzējis. Ja viņš kādā vēstulē asprātīga joka vai teātra pirmizrādes vērtējuma vietā atrastu kaut ko rupju, vulgāru, pazemojošu, viņš justos, kā spiegojis caur atslēgas caurumu.

Pirmais tramvajs, rīta klusumā šausmīgi trokšņodams, Lancu pievilināja pie loga. Tramvajs bija gandrīz pilns, neskatoties uz agro stundu. Viņš ar acīm tam sekoja, kamēr ar degunu atdūrās stiklā. Bija arī kāds velosipēdists. Aizvēris acis, Lanca meklēja sevī spēkus pretoties bailēm. Viņš joprojām nesaprata to iemeslu. Kārdinājums atkratīties no senjora Sapiencas ar atbildes telegrammu bija liels. Daži vārdi, lai paskaidrotu, ka viņš neatbrauks. Ka kādam Milānas juridiskajam kantorim doti norādījumi kontaktēties ar testamenta izpildītāju, lai veiktu formalitātes, parūpētos par apbedīšanas izdevumiem un pārdotu māju. Ja tur bija kāda pārdodama māja. Cik labi un mierīgi būtu rīkoties tā. Bet tēvocis Ferdinando pašūpotu galvu, atgādinot par durvīm, kuras vai nu jāatver vēlreiz, vai jāaizver pavisam. Ja Lanca gribēja durvis aizvērt, viņam tas bija jādara pašam.

Pēc otrās kafijas tases aukstums kļuva neciešams. Lanca nolēma apģērbties un pārvietoties uz kabinetu. Viņš atrada vilcienu sarakstu un sāka to pētīt. Bija paredzams grūts ceļojums. Braucot no Romas uz dienvidiem, vilciens droši vien hroniski kavējas. Un ceļa galā gaidīja pilnīga neziņa. Nekad vēl savā dzīvē viņš nebija nokļuvis tik grūtā situācijā un juties tik izsists no sliedēm. Ar plaukstām viņš aizsedza acis un palika tā sēžot varbūt kādu pusstundu, līdz izdzirdēja senjoras Bruņas atslēgu slēdzenē.

Lanca sagaidīja viņu ar uzspēlētu smaidu. Negribēja viņu pārbiedēt kā nekustīgi pustumsā sēdošs bāls spoks. Bet sieviete aprobežojās ar to, ka sarauca pieri.

—    Jau augšā?

—    Jā, — sameloja Lanca un tajā pašā brīdī saprata, ka izvairīsies no mokošiem paskaidrojumiem, ja turpinās melot. Nekad iepriekš viņš nebija atzinies sev kautrīgumā, kādu izjuta pret šo enerģisko, klusā balsī runāt nespējīgo sievieti. — Sagatavo man bagāžu... vienai nedējai. Šovakar es braucu projām, — Lanca pateica un pamanīja tikai vieglu sasvārstīšanos viņas gaitā, kad viņa gāja uz virtuves pusi ar resnu piena pudeli vienā rokā un maizi otrā. Viņš gatavojās atteikties no trešās kafijas tases, bet senjora Bruņa pati bija pamanījusi kafijkannu un netīrās tases, un atnesa tikai silta piena glāzi, divus maizes gabaliņus un atsevišķi melleņu ievārījumu. Ievārījums bija viņas pašas gatavots. Viens no sezonas rituāl-ēdieniem.

Viņš izgāja ap desmitiem, paziņojis, ka pusdienas mājās neēdīs. Vispirms Lanca devās uz Solferino ielu. Šajā stundā, protams, tēvoča Korrado, galvenā redaktora un veca tēvoča Ferdinando drauga, tur nebija. Lanca viņam atstāja pie šveicara zīmīti. Nesteigdamies izdarīja dažus pirkumus, gaidīdams brīdi, kad Margerita parasti no La Skalas teātra kantora Filodramatiči ielā gāja pavadīt pusdienas laiku pie Biffi galdiņa. Pļāpājot un dzerot kapuči-no ar cepumiem, viņa atzīmēja bloknotā, kas darāms pēcpusdienā, rīt, nākamajā nedēļā...

Šoreiz Lanca viņu neatrada un pēc desmit minūtēm kāpa augšā meklēt. Nepazīstama sekretāre paskaidroja, ka Margerita ir municipalitātē un varētu atgriezties vēlu pēcpusdienā.

—    Te ir vēl viena telegramma, — paziņoja senjora Bruņa, izdzirdējusi viņu ienākam. Čemodāns bija sagatavots, bet vēl vaļā. Neuzkrītoši viņš pārbaudīja tā saturu.

Par laimi, tur bija tumšs uzvalks ar piederošiem aksesuāriem.

Telegramma vēstīja, ka bēres būs parīt pusdienlaikā. Džovanni Sapienca lūdza apstiprināt ierašanos un paziņot laiku. Lanca nolēma, ka atbildēs no stacijas.

Kad viņš kabinetā kārtoja pēdējās lietas, ienāca senjora Bruņa, jau apģērbusies mētelī.

—    Es eju, senjor Pjetro. Jums nekas nav vajadzīgs? Kaut kas viņas tonī mudināja paskatīties vērīgāk. Viņa

likās, un tas bija neticami, apjukusi un pat samulsusi.

—    Kas noticis? — viņš pajautāja.

—    Viņš ir miris, vai tiesa? Tās divas telegrammas... tās bija par jūsu tēvu?

Viņš nezināja, ko atbildēt. Sieviete pamāja ar galvu un izgāja, pieverot durvis ar iepriekš nemanītu taktu.

2.

Kad Lanca, pieturēdamies pie margām, parādījās uz klāja, jau tumsa. Tas, ka visu dienu uz iekraušanas platformas Re-džio di Kalabrijā vajadzēja gaidīt, kamēr vējš norims, darīja ceļojumu nogurdinošu. Viņš mēģināja iedomāties savu ierašanos Katānijā. Bēres jau bija pagājušas. Vai senjors Sapienca vēl gaida? Ja stacijā neviens negaidīs, nāksies pārgulēt viesnīcā un parit Sapiencu meklēt pēc telegrammā norādītās adreses.

Pamazām viņu aizrāva dabas ainava. Prāmis Mesīnas jūras šaurumā bija jau pusceļā, un krasts, kuru redzēja Lanca, augsts un kails, varēja būt Sicīlija. Debesis bija pelēkas, jūra violeta un draudīga. Stiprs, auksts vējš nesa sāļa ūdens lāses. Kad sāka smidzināt, Lanca nolēma atgriezties savā kupejā.

Doktors Katalano, katānietis ap gadiem četrdesmit, ārsts ķirurgs, ari bija atgriezies no pastaigas un koridorā smēķēja pīpi.

— Ka jums patika jūra? — viņš pajautāja. Lanca pamāja ar galvu, reizē sev jautādams, kā ceļabiedrs uzzinājis, ka viņš šo jūras šaurumu nekad agrāk nebija redzējis. Viņi apmainījās ar frāzēm par aukstu laiku, par ilgu gaidīšanu. Katalano uzaicināja savā kupejā iedzert glāzi konjaka un papļāpāt.

Viņam bija eleganta maniere uzdot jautājumus un patīkama balss, ko gan daļēji bojāja stiprs akcents. Viņu nevarēja saukt par uzbāzīgu. Runādams par sevi, viņš to darīja skopi, pat ironiski. Lancam patika kļausities un skatīties, kā viņš pavada vārdus ar skopiem žestiem. Lanca iedomājās par 26. decembra pirmizrādi La Skala. Viktors De Sabata diriģēs «Bohēmu» kā iepriekšējā gadā diriģēja «Trubadūru». Doktors savas runas taktis akcentēja ar tādu pašu autoritātes spēku, ar kādu De Sabata interpretēja Verdi. Viņam, Katalano, vēl piemita paradums nopūsties, sakot kaut ko nepatīkamu. Un viņš patiešām nopūtās, kad pateica: — Baidos, ka Katānija jums nepatiks.

—    Kāpēc?

—    Lai mīlētu šo pilsētu, tur jādzīvo vai vismaz jāuzturas ilgāku laiku... Trīs mēnešus, sešus mēnešus. Kad iet runa par dažām dienām, pirmais iespaids ir arī vienīgais. Un tas nav labs.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka cilvēki nevar iepatikties no pirmā acu uzmetiena. Ja viņi cenšas iepatikties, viņi liekas pazemīgi, ja necenšas, tad paliek sveši. Un pie tam Katānija nav ne Palermo, ne Roma, ne Florence. Nerosina iztēli. To vajag atklāt. Bet, lai atklātu, vajadzīga vēlēšanās to darīt. Nevienam šādas vēlēšanās nav.

-Kāpēc?

—    Jūs visu laiku jautājat «kāpēc», senjor...

—    Lanca.

—    Lanca? Tas ir sicīliešu uzvārds.

—    Patiešām. Es esmu dzimis Katānijā.

—    Ā, ā, — novilka doktors Katalano. Lai neliktu viņam vilties, Lanca neteica, ka patiesībā nebija sicīlietis, nejutās sicīlietis, nerunāja un pat nesaprata vietējo dialektu. Bet ķirurgs izmantoja jautājumus kā skalpeli, un vienā mirklī viņi nonāca līdz mantojumam, sērām, bērēm. Katalano izņēma no mutes pīpi.

—    Lanca... Gaetano Lanca?

—    Jā. Jūs viņu pazināt?

Lancam doktora šaubas likās neizskaidrojamas. Kā varēja svārstīties, atbildot uz tik elementāru jautājumu. Beidzot atbildes vietā bija vēl viens jautājums.

—    Tātad jūs esat dēls...

—    Jūs pazināt manu tēvu? — uzstāja Lanca, pēkšņi nožēlodams šo tuvību pēc tam, kad viņi pusceļu bija nobraukuši nesarunājušies.

—    Es viņu pazinu tikai pēc izskata. Esmu pārsteigts par līdzību. Es dzirdēju runājam par kādu dēlu, bet domāju, ka tās ir tenkas.

—    Tenkas? — atkārtoja Lanca. Viņš neko nesaprata, bet negribēja ari prasīt paskaidrojumus.

—    Jūs daudzus gadus esat bijis projām no Sicīlijas? — ārsts pajautāja.

—    Divdesmit septiņus, — Lanca pieceldamies atbildēja.

— Paldies par konjaku.

Vilciens lēni tuvojās stacijai, un durvis sāka atvērties vēl pirms pilnīgas apstāšanās. Daži nesēji metās uz guļamvagonu. Lanca nedrošām kājām nokāpa uz perona un tūlīt pamanīja vīrieti, kas atdalījās no sagaidītāju grupas. Vīrietis bija resns, ģērbies tumšās drēbēs.

—    Atvainojiet, jūs esat doktors Pjetro Lanca? — Viņam bija nazāla balstiņa, pavisam nepiemērota tāda izmēra cilvēkam. — Es esmu Džovanni Sapienca, jūsu tēva administrators.

Viņi ieņēma vietas mašīnā, ko vadīja padzīvojis vīrs; viņam blakus sēdēja kāds jauneklis. īsā brauciena beigās Lanca saprata, ka jauneklis ir administratora dēls. Atšķirībā no tēva ļoti tievs un bāls.

Jau gandrīz beidzās kāda gara iela, šaura un biezi apbūvēta ar pagājušā gadsimta namiem, kad mašīna iegriezās atvērtos vārtos un apstājās pie portāla. Bija maz gaismas, un Sapienca, pieskāries Lancas piedurknei, veda viņu pa lielām, tumšām akmens kāpnēm, kas beidzās priekštelpā. Tur kāds kalps, nomurminot sveicienu, viņus atbrīvoja no virsdrēbēm. Lanca secināja, ka māja ir auksta un tumša. Nebija nekādu zaļumu. Atlika cerēt, ka vismaz viņa istaba būs nedaudz patīkamāka.

—    Lūdzu, uz šejieni, — teica Sapienca, iedams pa priekšu. Viņam sekodams un mājas plašuma pārsteigts, Lanca pirmoreiz iedomājās par šā vīrieša amatu. Administrators? Droši vien sekretārs, kas atbild par visu, bet kam nav noteiktu pienākumu.

—    Lūdzu, — Sapienca pateica vēlreiz, apstājās un pagāja malā. Lanca pēkšņi atradās lielā zālē un palika gluži

bez elpas. Te bija vismaz simt, simt piecdesmit cilvēku, daži stāvēja, citi sēdēja gar sienām. Tikai neliela grupa sēdēja zāles centrā. Pilnīgā klusumā tie pagriezās un visi kā viens piecēlās kājās. Drēbju šalkoņa, nopūtas un apavu švīkstoņa radīja satriecošu skaņu. Visi nekustīgi pētīja viņu, tikai grupa no zāles vidus nāca pretī. Kāds padzīvojis vīrietis pastiepa rokas, cieši apkampa un noskūpstīja Lancu.

. — Pjetro, beidzot... Es esmu tēvocis Gaspare.

Lanca neatcerējās, ka viņu būtu skūpstījis kāds vīrietis. Pat ne tēvocis Ferdinando, kas dažreiz bija ņēmis viņu uz rokām. Domādams par Ferdinando, Lanca pārsteigts raudzījās vīrieša sejā ar biezajām ūsām. Līdzība mulsināja. Viņa tēvam un tēvocim Ferdinando vairāk brāļu nebija.

—    Pjetro, neatceries? Mēs ar tavu tēvu bijām brālēni, — teica tēvocis Gaspare, pamanījis viņa apjukumu. Un ātri atbrīvoja vietu savai sievai.

—    Es esmu tante Ida. Ar atgriešanos, mans dēls...

Kāda meitene ar gariem matiem, kura Lancam likās ļoti

skaista, viņu apkampa, vēl pirms to bija atbrīvojusi tante Ida. Pēc māsīcas viņš nonāca divu brālēnu rokās, pēc tam pie cita vīrieša, veča ar baltām un durstīgām ūsām, kurš uz viņa vaiga atstāja slapju nospiedumu.

Pēc šīs ceremonijas tēvocis Gaspare un tante Ida citu pēc cita stādīja viņam priekšā viesus, lai tie izteiktu līdzjūtību. Viņi apgāja visus pulksteņrādītāja virzienā. Pēc rokas spiediena, apkampiena, retāk — skūpsta viņi devās pie nākamā. Tā kā daudzi līdzjūtībai pievienoja citas frāzes, atmiņas vai spriedumus, procedūra ieilga gandrīz stundu.

—    Tagad tev kaut kas jāieēd, — nomurmināja tante Ida. Lancam šis priekšlikums likās nevietā: bija vēls, un nogurums pēc brauciena kļuva jau manāms. Bet viņš nezināja, vai atteikums radus neaizvainos. Viņu ieveda lielā vakariņu zālē, kur bija uzklāts galds astoņiem cilvēkiem. Brālēni atsveicinājās un aizgāja, aizvedot arī ūsaino veci. Ieradās divas kalpones, kas, neraugoties uz protestu, viņu apkalpoja pirmo, reizē ziņkāri pētīdamas un nolaizdamas acis, kad viņš uz tām paskatījās.

Lanca sajuta nepierastas garšas un nesaprata, ko ēd. Tēvocis un tante viņu atklāti vēroja. Runāja ar viņu un par viņu, it kā vienmēr būtu bijuši pazīstami, it kā viņš tikai kādu laiku bijis prom un zina visu, kas jāzina. Bezgalīgā familiaritāte nomāca. Viņam pat neizdevās atcerēties galdabiedru vārdus, bet to runās jautās draudīgs attālu radu, ģimenes draugu un paziņu pūlis, kuri pretendēja, lai viņus atceras. Pirmo reizi Lanca sev jautāja, vai tēvocis Ferdinando darīja pareizi, atstādams viņu neziņā. Bet, kad viņa jautājumi atklāja ģimenes lietu nepārzināšanu, Lanca ar atvieglojumu konstatēja, ka neviens neapvainojās. Gluži otrādi, visi vai sacentās, visu skaidrodami. Viņš pamanīja, ka trūkst deserta, un nodomāja, ka to laikam uzskata par bēru pusdienām nepiederīgu.

—    Tu esi noguris, Pjetruco. Būs labāk, ja iesi gulēt,.—-pēkšņi teica tante Ida, un visi māja ar galvām. Šī uzruna samulsināja, tomēr Lanca jutās viņai pateicīgs un piecēlās; to pašu darīja arī pārējie.

Neviens nepiedāvājās viņu pavadīt. Pa priekšu gāja kalps, kurš pie ieejas bija atbrīvojis viņu no mēteļa un vakariņu laikā nebija izkustējies no sava stūra. Viņi uzkāpa augšējā stāvā pa kāpnēm, gar kurām bija daudz gleznu. Kāda koridora dziļumā kalpotājs atvēra durvis un paskaidroja, ka šajā istabā daudzus gadus neviens nedzīvojot. Vai tā neliekoties pārāk auksta? Šeit esot ari citas, aprīkotas ar krāsnīm, bet viņš nezinot vai būtu vēlams...

Lanca saprata, ka kalps nav uzdrīkstējies viņam sagatavot vienu no vecāku istabām, varbūt ērtāku, un atteica, ka būs labi tāpat. Stūri atradās elektriskā krāsns; gultas, kājgali rēgojās kaut kas nesaprotams. Kalps pacēla segas, un kļuva redzams kupols no saliektām koka līstēm, kurā šūpojās vara sildītājs. Šis rīks saucoties «skarfarobi».

—    Gulta būs labi sasildīta, — kalpotāja teica, noņemot sildītāju no āķa. Dialekta intonācija bija stipra, bet itāliski viņš runāja pareizi. Apskatīdams istabu, Lanca izdzirdēja, ka kalps koridorā ar kādu klusi sarunājas.

_ Kas tur ir? — viņš pajautāja, bet kalps tikai paplēta rokas.

Es atvainojos, bet viņa ir veca. Negrib saprast...

Mans Dievs, kāda vecāmāte? — Lanca jautāja. Bet vecenīte, kas parādījās durvīs, izskatījās diezgan labi. Viņa ienāca, turot galvu rokās un ritmiski šūpojot to pa labi un pa kreisi. Tā bija dziļu sāpju izrādīšana, bet bez asarām.

—    Doppu tanfanni!* — viņa iesaucās klusā balsī. Lanca apjucis pasniedza roku un ar šausmām ieraudzīja, ka vecenīte to skūpsta. Viņš nosarkdams roku atrāva. Pēc absurdā pagodinājuma žesta sīkā sieviete izdarīja vēl kaut ko negaidītu. Ar grūtībām iztaisnojusi līko muguru, viņa izstiepa labo roku un noglāstīja viņa vaigu. Tad lēni aizgāja. Lanca kādu bridi skatījās tukšajā durvju ailē.

—    K... kas viņa ir? — viņš pajautāja kalpam.

—    Viņa bija jūsu mātes aukle. Jums viņu, nabadzīti, jāatvaino. Viņa kļuvusi nedaudz bērnišķīga. Es pat nezinu, kā viņa uzzinājusi par jūsu atbraukšanu.

—    Vai tad viņa nedzīvo šajā mājā?

Siļr Nē, viņa dzīvo sānieliņā aiz mājas, viena. Kad senjora pirms divdesmit septiņiem gadiem nomira, viņa... viņa aizgāja prom.

—    Jūs arī bijāt šeit pirms divdesmit septiņiem gadiem?

—    Jūs...es? — pārjautāja kalps, kā nesaprazdams, uz ko tas attiecas.

—    Jā, jūs...

—    Mani sauc Džirolamo. Jā, senjor, es biju šajā mājā.

Lanca pamāja ar galvu. Ko vēl varētu pajautāt?

—    Labi, ar labu nakti, Džirolamo.

Palicis viens, Lanca sameklēja čemodānā čības un izģērbās, tumšo mēbeļu un spoguļu ielenkts. Marmora Luidži Filipo pulkstenis rādīja gandrīz vienu, bet pilnā stundā nenozvanīja. Bija patīkami iedomāties, ka šajā pašā brīdī mājā Venēcijas prospektā kabineta grīdas pulkstenis savu balsi liek sadzirdēt visās istabās.

Pēc lik daudziem gadiem! (Šeit un turpmāk siciliešu dialektā.)

Diena sākās ar pelēkām debesim, kas istabu padarīja vēl drūmāku. Meklēdams vannasistabu, Lanca koridorā ieraudzīja gaidošu Džirolamo, kam bija daudz jautājumu. Ko viņš vēlētos brokastīs? Vai viņš vēlētos karstu ūdeni, «lai nomazgātos», vai arī pietiktu ar «normālu daudzumu»? Sen-jors Sapienca atnāks desmitos, vai tas nebūs pārāk agri?

Bija pusastoņi. Lanca palūdza ūdeni, «lai nomazgātos», kafiju ar pienu un radziņu un piekrita tikties ar administratoru. Kamēr viņš skuvās, Džirolamo atnesa izšūtu halātu. Radziņa nebija. Kalps at(āvās pasmaidīt, paskaidrojot iemeslu:

—    Mēs šeit tādus nepazīstam, doktor. Bez tam Sicīlijā nekam ar tādu nosaukumu nebūtu panākumu.

Apaļās un mīkstās maizītes no dzeltenas, smaržīgas  mīklas bija brīnišķīgas. Lanca manīja, ka Džirolamo viņu taktiski aplūko, ar patiku atbildēdams uz jautājumiem. Mājā, viņu ieskaitot, dzīvoja četri kalpi. Pa dienu nāca ari sekretārs. Pašlaik viņš jutās slikti, tik slikti, ka pat nebija varējis piedalīties bērēs.

—    Es gribētu apskatīt māju, — teica Lanca, paskatīdamies pulkstenī; bija jau pusdesmit.

Ap pagalmu atradās pagājušajā gadsimtā celtas saimniecības telpas. Pagrabs un noliktavas bija pārāk lielas un pārāk mitras. Bija ari stallis, pārveidots par garāžu, kurā atradās trīs automašīnas: trešās sērijas Astura, melna ar dzeltenām apmalēm, labi saglabājusies, bet ar tukšu riepu, Aprīlija, zila un ļoti tīra, un tumšajā stūri dārza Pelīte. Otrajā stāvā iepriekšējā vakarā redzētā zāle tukša likās vēl lielāka. Nākamā bija bibliotēka, aiz tās kabinets ar lielām melna riekstkoka mēbelēm. Atšķirībā no bibliotēkas, kas bija likusies neapdzīvota, tur galds bija apkrauts ar papī-

—    Jūs gribat palikt viens, doktor? — pajautāja Džirolamo.

—    Nē. Turpināsim.

Trīs kalpones bija cītīgi sakopušās. Viņas bija labi safrizētas un ar tīri izmazgātiem priekšautiem. Neapolieti, kurai bija vislielākā autoritāte, sauca par Mariannu. Viņa paskaidroja, ka pilda pavāres pienākumus; viņa vienīgā no trim runāja saprotamā itāļu valodā. Bija saglabājies pagājušā gadsimta virtuves iekārtojums ar garo centrālo bloku, ko klāja apgleznota majolika. Ar malku kurināmā plīts un vara virtuves rīki pie sienām izskatījās katru dienu lietoti. Vienā stūrī bija arī gāzes plīts, jauna un koši balta, šeit pilnīgi neiederīga.

Istabas bija aizslēgtas, izņemot nelaiķa Gaetano Lancas istabu. Umberto ielas māja neesot bijusi sevišķi viesmīlīga, paskaidroja Džirolamo un, atvēris durvis, taktiski palika koridorā. Istaba bija maza, ar misiņa gultu un melnkoka krucifiksu tās galvgalī. Vienīgais košums bija brīnišķīga emaljēta dzelzs krāsns florenciešu stilā. Ari šeit nebija fotogrāfiju, pat ne grāmatu. Ja te ari atradušās avīzes, kalpones tās sen aiznesušas prom.

Lanca neizjuta neko no tām jūtām, kādas kalps, gaitenī slēpdamies, likās viņam piedēvējam. Šajā istabā nebija spoku.

—    Turpināsim,fj|§f viņš teica, izejot koridorā.

Nākamajā istabā mēbeles bija pārklātas ar veciem palagiem. Bet starp diviem augstiem logiem Lanca kaut ko ieraudzīja. Viņš pieprasīja Džirolamo vairāk gaismas, un viens no slēģiem eņģēs iečīkstējās.

—    Beidzot viena fotogrāfija!

— Tā ir glezna, doktor, — kalps izlaboja. Eļļas glezna dabiskā lielumā attēloja ap divdesmit gadu vecu meiteni ar sarežģītu matu sakārtojumu, ģērbušos baltā vakarkleitā. Viņai bija skaista, ovāla seja ar smailu zodu, kas padarīja muti vēl mazāku. Brīnišķīgās Vidusjūras meitenes acis vērās kaut kur pāri gleznotāja mugurai.

—    Jūsu māte bija skaista kā Dieva smaids, — nomurmināja vecis.

—    Mana māte... — Lanca nodomāja skumjā atsvešinātībā. Sieviete portretā bija daudz jaunāka par viņu un ari pirms nāves varēja būt tikai pāris gadus vecāka. Kā viņš varēja šo meiteni uzskatīt par savu māti?

—    Kad viņu gleznoja, viņai bija divdesmit septiņi gadi, — piebilda kalps.

Lanca neatcerējās, ka Milānas mājā kādreiz būtu redzējis viņas fotogrāfijas; kad viņš izauga, tēvocis Ferdinando par māti neko vairs nestāstīja. Viņš nebija ticīgs un neapgalvoja, ka māte atgriezusies debesīs pie eņģeļiem. Tēvocis gribēja, lai nebūtu ilūziju, lai viņš saprastu, kas noticis: mātes vairs nav, un viņa nekad neatgriezīsies. Par tēvu jau sen ilga garš klusēšanas periods. Varbūt tēvocis gaidīja, ka viņš pats kādu dienu kaut ko pajautās, bet, kad jautājumu nebija, pats uzņēmās iniciatīvu.

Lanca atcerējās kādu svētdienas pēcpusdienu ezera krastā Belago. Tēvocis Ferdinando piesardzīgi stāstīja par tālo cilvēku, kurš pat pēc tik ilga laika nespēja samierināties sievas nāvi. Viņš bija ievietots psihiatriskajā klīnikā, nevienu neredzēja un «nebija vairs spējīgs būt tēvs».

Tās pastaigas laikā Lanca pirmo reizi samulsis sajuta tuvības atmosfēru, kas ļāva uzdot jautājumus un saņemt atbildes. Bet viņš aprobežojās ar klausīšanos, pats visvairāk nomākts par savu klusēšanu. Beigās Lanca saprata tieši to patiesību, ko tēvocis vienmēr bija slēpis: no viņa atteicās. Pamests, klostera vietā ieslodzīts pirmās klases kupejā un uz visu mūžu Milānā.

Nākamās durvis nebija aizslēgtas. Viņš atrada porcelāna slēdzi un to pagrieza. Noputējusi lampiņa apgaismoja bērnistabu. Baltās koka mēbeles nebija pārklātas. Lielā kastē droši vien atradās rotaļlietas, bet pašas lielākās bija novietotas gar sienu: mašīna ar pedāļiem, šūpuļzirgs, kas šķita kā nācis no antikvārā veikala skatloga...

—    Jūs atceraties? — jautāja Džirolamo, cieši skatīdamies Lancā. Viņš norādīja uz mašīnu. — Šo es salaboju, kad tā bija nokritusi no terases. Jūs raudājāt tā, ka visa Umberto iela iznāca skatīties, kas noticis. Jūs atceraties?

—    Nē, — pieklājīgi atbildēja Lanca. Tas bija kaut kas no fetišisma — iebalzamēt šīs mantas vairāk nekā uz gadsimta ceturksni.

Džovanni Sapienca gaidīja kāpņu galā. Ar viņu bija dēls, kas likās vēl tievāks un bālāks nekā iepriekšējā vakarā. Viņu sauca Vitorio, viņš bija strādājis pie tēva par šoferi. Viņš pieklājīgi iesaistījās sarunā, pa ceļam pievērsdams Lancas uzmanību kādai ievērības cienīgai ēkai vai baznīcai. Viņi apstājās iepretī kapiem. Debesis nebija skaidras, taču mākoņi šķita gandrīz caurspīdīgi.

Lancu kapella bija uzcelta samērā nesen, līdzās citām daudz vecākām, kuras gandrīz visas bija sliktā stāvoklī. Iekšā vēl bija jūtama stipra puķu un vīraka smarža. Administrators nostājās blakus. Marmorā zem nelielas, izbalējušas fotogrāfijas bija rakstīts: Gaetano Lanca — dzimis 1875. gada 10. janvārī miris 1949. gada 9. novembrī.

Bija redzama kalsnēja, garena seju ar iekritušiem vaigiem. Lanca bija gaidījis, ka sejas izteiksme būs stingra un skarba, bet pretī raudzījās divas nodzisušas zaudētāja acis.

—    Cik gadu viņam ir uz šīs fotogrāfijas, Sapienca?

—    Liekas, ka sešdesmit seši.

Mātes kaps bija nedaudz zemāks. Vēl viena ovāla fotogrāfija. Līdzība ar eļļas portretu bija acīmredzama, bet fotogrāfija bija jaunāka. Tāpat kā gleznā, sejā vīdēja nenoslēpjams smaids. Acīmredzot nebija viegli izvēlēties kapakmenim piemērotu attēlu, kurā māte neizskatītos pārāk dzīvespriecīga. Droši vien neatradās neviens attēls ar rūpju vai nelaimes izteiksmi sejā, ja nācās izmantot šo.

Kamēr dēls vadīja mašīnu, Sapienca paskaidroja, ka viņi tagad dodas uz kantori, kur nelielu laika sprīdi vajadzēs pavadīt, apskatot mantojuma lietas. Tēvocis Gaspare un tante Ida viņus gaidot pusdienās ģimenes lokā.

—    Vakar vakarā viņa man neko neteica, — iebilda Lanca. Administrators ar grūtībām pagriezās pret viņu.

—    Jūs domājat palikt uz vakariņām? — Pēc pauzes viņš atskatījās vēlreiz. — Redziet, doktor, jums te ir daudz draugu; te ir visi jūsu radi. Divdesmit septiņus gadus mēs jūs esam gaidījuši. Šī ir pirmā diena, kad jūs atrodaties šajā pilsētā, kurā esat dzimis... Un jūs gribat pusdienot viens?

—    Es sapratu.

—    Un vēl... — Viņš brīdi šaubījās. Šis resnais un neveiklais vīrietis, kas bija spējīgs svīst pat novembri, parādīja meitenīgu kautrību. — Un vēl, man un manai sievai būtu patīkami, ja... Man būtu patīkami, ja kādu dienu jūs būtu ari mūsu viesis...

—    Pateicos, dārgais Sapienca. Bet es nedomāju, ka tam pietiks laika. Es gribētu aizbraukt rītvakar, tikko... — Lanca aprāvās. Administrators viņā skatījās, it kā būtu izdzirdējis lamuvārdus. Arī Vitorio vairāk lūkojās spogulī nekā uz ce(u.

—    Rīt? — Sapienca nomurmināja. Viņa izteikti nazālā deguna balstiņa bija tikko sadzirdama. — Bet, doktor, tas ir neiespējami. No mantojuma problēmu viedok}a, papīri, kuri jāparaksta...

Lanca paskaidroja, ka nav paņēmis līdzi pietiekami daudz bagāžas un ka atstājis Milānā pārāk daudz nepabeigtu darbu. Viņš izvairījās no piebildes, ka negribētu šeit uzturēties ne dienu ilgāk nekā nepieciešams. Viņam sāka rasties aizdomas, ka mantinieka un cilvēka pienākumi ir daudz lielāki, nekā viņš bija domājis.

Kantoris atradās ostas tuvumā, dzīvā un daudzkrāsainā strādnieku rajonā. Pirms paiet zem vārtu arkas, sekojot Džovanni Sapiencam, Lanca pamanīja ļoti aizņemtus cilvēkus un pāris lielu mašīnu. Septiņi padzīvojuši kalpotāji un viens kurjers, kas gandrīz bija sasniedzis jaunekļa gadus, piecēlās no saviem vecajiem soliem ar slīpu virsmu un nāca pretī. Viņu līdzjūtībās bijf. mazāk patosa nekā iepriekšējā vakarā dzirdētajās, toties tas bija sirsnīgākas un draudzīgākas.

Administrators aizveda Lancu uz mazu istabiņu ar vienu slīpu logu, ko aizsargāja metāla restes. Te atradās skaists, tumšs riekstkoka rakstāmgalds; ari šeit fotogrāfiju nebija.

— Jūsu tēvs pēdējā laikā parsvarā strādāja mājās. Šeit saglabājās tikai šis kabinetiņš.

Pēc tam Lanca sekoja uz Sapiencas kabinetu, plašāku, ar dīvānu un diviem ādas krēsliem. Vitorio aizvēra durvis un aizgāja. Sapienca nolika uz rakstāmgalda reģistrācijas grāmatas un sāka tās šķirstīt. Runājot par darīšanām un atrodoties ierastajā vidē, viņa balstžņa, kurai parasti nepiemita autoritāte, šeit to ieguva.

Gaetano Lanca bija graudu un citu lauksaimniecības preču vairumtirgotājs. No savas «būdas» ostas rajonā viņš pirka veselus kuģus un bieži tos pārdeva pat bez kravas vai pārvadāja preces ar vilcieniem uz citām Sicīlijas provincēm, ari uz ziemeļiem līdz Hamburgai, bet pārsvarā uz Lielbritāniju. Gadiem ilgi viņš ieguldīja naudu apbūves gabalos, paredzot ēku rekonstrukciju. Bet viņš pirka arī līdzenumus, zemi Etnas rajonā un vēsturiskajā pilsētas centrā.

Arvien skaļāka un pārliecinošākā balsī, lasīdams vai citēdams no galvas, administrators pabeidza nekustamā īpašuma uzskaitījumu. Lanca bija pārsteigts, viņš pat neuzdrošinājās pajautāt šī bezgalīgā saraksta kopējo vērtību. Bet visvairāk viņu pārsteidza lielais bankas rēķins. Bija gandrīz seši miljardi skaidrā naudā. Tas bija spļāviens uz pašiem elementārākajiem finansiālās darbības principiem. Bet Sapienca par šiem principiem tikai pasmaidīja.

—    Redziet, doktor, ja pienāk kuģis ar labību, to vajag apmaksāt skaidrā naudā; tas ir darījums. Bet ja parīt gadās kāda cita laba iespēja? Ir risks, kārtojot vienu darījumu, zaudēt citu. Šī nauda nav paslēpta matracī. Tas ir vajadzīgais daudzums. Protams, ja jūs izlemsiet...

Izlemt?

Pie durvīm pieklauvēja, ielūkojās Vitorio un pieteica «zināmās personas».

—    Runa ir par dažiem jūsu tēva kolēģiem. Tādu pašu kantoru īpašniekiem.

Ienāca pieci vīrieši, visi jau paveci. Pirmais, ar pliku galvas vidu un biezu vaigubārdu, izskatījās nedaudz nekārtīgs, pārējie likās cienījamāki un daudz elegantāki. Vīrietis ar vaigubārdu runāja pirmais.

—    Atvaino, ka uzrunāju tevi ar «tu», Pjetro, bet tev jāzina, ka es piedalījos tavās kristībās. Mani sauc Džanni Petinato. Laipni lūdzam Katānijā, šajā profesijā un mūsu pulkā. Mēs esam darījumu cilvēki, bet pirms darījumiem notiek arī citas lietas. Šobrīd es nerunāju ar tevi kā ar kolēģi. Nav viegli augt un kļūt par vīrieti bez mātes un tēva, it īpaši, ja tēvs ir dzīvs, bet it kā miris. Es nezinu, ko visus šos gadus domāji un ko jūti tagad starp tik daudziem svešiniekiem un tik daudzām nepatīkamām atmiņām. Es saku tikai vienu: kaut ari tu nepazīsti mani un nepazīsti šos draugus, tev jāgriežas pie mums pēc padoma, pēc palīdzības un jebkā, ko tev var ievajadzēties jebkurā brīdī.

Salīdzinot ar tām nopūtām un bērēm piedienīgajām ceremonijām, kādās Lanca bija iegrimis no atbraukšanas brīža, šie cilvēki — atklāti un veikli — viņam patika, ieskaitot plikpauraino, kas smaržoja pēc lēta odekolona un kura zobi bija dzelteni no nikotīna.

Viņi iedzēra, kā teica kāds cits, «par Gaetano piemiņu un, sveicot jauno draugu». Aizejot neapkampa, tikai vēlreiz klusēdami paspieda roku.

—    Šie vīri tur savās rokās pilsētu, — komentēja Džovanni Sapienca, tikko viņi bija palikuši vieni. — Visu: politiku, celtniecību, tirdzniecību...

Košļādams lūpas, Lanca skatījās Sapiencā. Viņam nekādi neizdevās izprast šo resno un patīkamo vīrieti. Uzticams kalpotājs? Domājot par bagātību, kuru tas nekontrolēti pārvaldīja, Lanca sajuta nelielu nemieru. Nekad agrāk nauda nebija viņā izraisījusi tamlīdzīgas jūtas. Tēvocis Ferdinando naudu ne mīlēja, ne nicināja. Viņš to vienkārši ignorēja. Sapienca varbūt jutās apmierināts ar Lancas apjukumu un lēmumu drīz aizbraukt. Daudzus gadus viņš bija vērtīgs darbinieks. Un pēkšņi kļuva neaizstājams.

—    Vēlāk, doktor, es gribētu dzirdēt jūsu norādījumus, uzzināt, kādu summu vēlaties saņemt savā rīcībā pirms aizbraukšanas...

—    Es par to vēl nedomāju. Bet jebkurā gadījumā vajadzēs pagaidīt testamenta atvēršanu, — Lanca iebilda.

—    Jūsu tēvs nekādu testamentu neatstāja.

—    Kā tā? — Vēl viena absurda lieta, kuru viņš nespēja saprast.

—    Ē, nelaiķis, labais cilvēks, nevienam neko neskaidroja. Tā bija pirmā reize, kad Lanca dzirdēja viņu izsakām

spriedumu par tēvu. Gaidīja, ka viņš varbūt turpinās, bet administrators neko vairāk neteica.

4

Gaspares Lancas māja bija villa augstajā Etnas ielas daļā. Atšķirībā no mājas Umberto ielā, kur zaļumu nebija, šeit pagalmā bija bez kādas sistēmas iekārtots dārzs ar palmām, banāniem, gumijkokiem un gigantiskām eiforbijām. Lanca bija pārliecināts, ka augšējos stāvos nebija aizslēgtu istabu ar apsegtām mēbelēm, tomēr Lancas villa izskatījās nesakopta.

Viņam pretī gandrīz skriešus nāca skaistā māsīca, kuras matus saturēja sudraba ķemme. Viņa Lancu apkampa, painteresējās, vai viņš atpūties, un uzdeva atklātu jautājumu.

—    Saki patiesību: vai tu atceries kā mani sauc?

—    Nedomāju, ka es to kādreiz esmu zinājis. Līdz vakardienas vakaram man nebija pat priekšstata par tavu eksistenci.

—    Tas ir skaidrs. Labi, mani sauc Karmena... — Māsīca kāpnēs viņu paņēma aiz rokas. — Bet šeit, vari iedomāties, esmu dzirdējusi par tevi runājam jau no bērnības. Mēs jautājām, kāds tu esi, ko dari. Tēvs mums stāstīja kaut ko no tā, ko par tevi rakstīja tēvocis Ferdinando. Bet viņš rakstīja maz, ļoti maz. Nezinu, kāpēc. Es bērnībā iedomājos, ka runāju ar tevi. Tu vienīgais manī klausījies un biji spējīgs saprast. Tu mani ņēmi aiz rokas, un mēs kopā gājām uz Bellini villas dārziem...

—    Brāļadēls! — iesaucās tēvocis Gaspare, parādīdamies kāpņu augšdaļā. Lanca, vēl būdams Karmenas neparastā dabiskuma iespaidā, no tēvoča caururbjošā skatiena jutās neērti. Arī no tā, kā tēvocis apskāva viņa plecus un purināja viņu, prašņādams, vai viņš labi gulējis un vai jūtas «nedaudz nomierinājies».

—    Nāc, sāksim stādīties priekšā...

Vēl viena ļaužu pilna zāle, kuri, viņam ienākot, pagriezās. Šoreiz bija tikai kādi piecpadsmit cilvēki, bet Lanca jutās pārsteigts gandrīz tāpat kā iepriekšējā vakarā.

—    Es domāju, ka tās būs pusdienas ģimenes lokā, —-viņš tikko spēja nomurmināt.

—    Bet viņi visi ir radinieki...

Iespējas atbildēt nebija. Neskaitot divus tēvočus, Karmenu, brāļus Džuzepi un Nikolo, bija vēl vecītis ar ūsām, kas izrādījās tantes Idas tēvs. Viņam bija astoņdesmit četri gadi, un viņš ar tiem nepārtraukti lielījās. Tantes Idas brālis Agatino, juvelieris, bija ieradies ar sievu un dēlu, kam bija ļoti izteikts kākslis. Nikolo bija precējies tikai dažus mēnešus un viņa sieva, maza, tumšmataina meitene grūtniecības sākumā, uzskatīja par nepieciešamu attaisnot savu vecāku neierašanos «ģimenes apstākļu dēļ». Tēvocis Dante, sešdesmitgadīgs atraitnis, ģērbies tādā kā izšūtā vestē, īstenībā bija otrs Gaetano un Femando Lancas brālēns. Viņam bija neprecēta meita ap trīsdesmit gadiem, kuru sauca Luīza. Vienīgā persona no klātesošajiem, kura aprobežojās tikai ar rokas paspiešanu. Senjora Pīna, kas tika stādīta priekšā pēdējā, bija guvernante.

Izņemot saīgušo Luīžu un kautro senjoru Pīnu, visi likās aizrāvušies ar uzdevumu viesi izklaidēt. Lanca gribēja atrast sevī drosmi pieskandināt pie kristāla glāzes, palūgt nedaudz klusuma un stingrā balsī paziņot, ka viņa sirdī nav ciešanu, ka viņš nejūtas kā bārenis un tātad ar viņu var runāt dabiski, uz ko gan laikam bija spējīga tikai Karmena. Kaitināja ari tas, ka visi pļāpāja un skandināja šķīvjus, bet, tiklīdz viņš atvēra muti, pēkšņi apklusa, gatavi viņā klausīties.

Pie pirmās iespējas tēvocis Gaspare paskaidroja, kāpēc par bērēm paziņojis administrators, bet ne viņš pats. Viņi visi atradušies Neapolē, un Sapiencam ari viņiem vajadzējis sūtīt telegrammu. To stāstot, viņš it kā novēla no sirds akmeni. Lanca negribēja atzīties, ka nesaskata šeit absolūti nekādas problēmas.

—    Bet ko runā Milānā, brāļadēls? — pajautāja tēvocis Dante.

Gandrīz metru gara «viltotā zaķa» ienešana ar četrām dažādām piedevām uz tā paša trauka Lancu no atbildes atbrīvoja. Par pasniegto bija pietiekami daudz, ko runāt. Kad viņš paziņoja, ka tādu ēdienu nepazīst un uzskata to par mīklas izstrādājumu, atskanēja izbrinitas balsis, un tēvocis Dante, veiklākais no visiem, izskaidroja ēdiena sastāvu, kā to gatavo un kādas ir «īstā sicīliešu viltotā zaķa» īpatnības.

—    Bet kā tad tā, tu neesot precējies? — painteresējās vecītis.

—    Papu! — reizē pārmetoši iesaucās viņa bērni Aga-tino un Ida.

Lai mainītu sarunas tēmu, tēvocis Gaspare apjautājās, kādu iespaidu uz viņu atstājis kantora apmeklējums. Vai viņš gaidījis tik spožu situāciju?

—    Papu! — šoreiz iesaucās Karmena.

—    Kas ir? — tante Ida lielām acīm uz viņu paskatījās. Senjora Pīna, krēslā izskatīdamās vēl sīkāka, turpināja nopētīt katru runātāju un ēda pavisam maz.

Nikolo bija šovinists. Kamēr citi mēģināja Nikolo apklusināt, ar smaidiem mazinot runu radīto iespaidu, viņš imperatora balsī skaidroja Lancam, ka kopš aprīļa tramvaji no Etnas ielas noņemti un aizvietoti ar pašiem modernākajiem trolejbusiem, kuri tagad, vakarā, guļ. Un piebilda, ka pilsētā ir 300 tūkstoši iedzīvotāju, 500 tūkstoši mašīnu un B klases futbolkomanda, kas pēdējā laikā kļuvusi stiprāka.

Tikmēr ienesa šķīvi ar kūkām. Acīmredzot vismaz attiecībā uz saldumiem bēres bija beigušās.

—    Vai taisnība, ka tu gribot drīz aizbraukt, Pjetro? — jautāja tante Ida. — Sapienca man teica, ka tu steidzies atgriezties Milānā. Kā tā? Tu atstāji nepabeigtas darīšanas?

—    Varbūt kādu līgavu, — minēja vecītis. Šoreiz neviens viņu neapsauca. Lanca atklepojās. Atkal iestājās klusums un visi skatījās uz viņu.

- Jā, es te palikšu neilgi. Tikai tik, cik vajag, lai nokārtotu visus jautājumus...

_ Bet, piedod, kad tu brauksi uz Macarino? — tante

Ida neatlaidās.

—    Uz Macarino? Kur tas ir?

—    Ar mašīnu divu stundu brauciens, ja nepārdursiet riepu, — ar pilnu muti paskaidroja tēvocis Gaspare.

—    Bet kāpēc man uz turieni būtu jādodas? — jautāja Lanca, skatīdamies uz kūkām un nevarēdams izvēlēties, jo visas likās pārāk lielas. Viņu pārsteidza ledainais klusums, kas pēkšņi iestājās pie galda. Tā bija Karmena, kas sāka runāt pirmā.

Mamma, mēs nemaz negribam pārliecināties, ka Pjetro nekā nezina. Tēvocis Ferdinando, man liekas, nav viņam stāstījis par ģimeni. Ne par šo, ne par to. Tā mēs viņu mulsinām.

Viņai bija iepletušās nāsis, un viņa bija nedaudz nosarkusi. Lanca jutās viņai pateicīgs, bet apzināties, ka ir muļķa lomā, bija mokoši. No paša pirmā brīža viņš jutās, it kā būtu uzkāpis uz apgaismotas skatuves pretī uzmanīgam un aplaudēt gatavam partnerim, nezinādams savu lomu.

Pēc Karmenas runāja tante Ida. Šajā mājā sievietes demonstrēja lielāku inciatīvu nekā vīrieši.

—    Tava māte ir no Macarino, Pjetro, Mēs domājām, ka tu to zini, Svētā Madonna. Tur, dienvidos, ir viņas īpašumi, un jebkurā gadījumā ir vēlams, lai tu savus radiniekus apciemotu...

—    Bet kā tad tā? Kāpēc šie radinieki nebija ieradušies uz bērēm? Es viņus vakar vakarā Umberto ielā neredzēju.

Atkal ledains klusums. Lanca vairs nespēja pretoties šim klusumam, šiem skatieniem un pusizteiktām frāzēm. Šoreiz tante Ida negribēja vīru pazemot un aprobežojās tikai ar zīmīgu acu skatienu. Tēvocis Gaspare ieklepojās.

—    Pēc pusdienām mēs parunāsim divatā, labi?

Viss būtu daudz vienkāršāk, ja viņi runātu skaidri. Viņi uzvedās kā «spāņu ceremonijās», neatsakoties no tā pat tuvu radinieku vidū. Jūtīgi un formāli, divkosīgi un kautrīgi vienlaikus. Tēvocis Gaspare nezināja vai nevēlējās paskaidrot attiecību pārtraukšanas iemeslus, liekot nojaust, ka bijusi kāda «nesaprašanās». Iepriekš paziņotā saruna divatā pārvērtās par desmit dārzā pavadītām minūtēm, kuras lika vilties.

Pēc patiešām brīnišķīgas kafijas Lanca gribēja atgriezties mājās viens un kājām, lai redzētu kaut ko no pilsētas. Bet tas nebija iespējams. Gandrīz visi piedāvājās viņu pavadīt. Beidzot Lanca piekāpās un palūdza nākt līdzi brālēnu Džuzepi. Zēns izskatījās sajūsmināts par perspektīvu palikt ar viņu vienatnē.

—    Dod mums ziņu, — atsveicinājās tante un tēvocis. Noslēpumains aicinājums. Karmena viņu pavadīja līdz durvīm. Viņam smaidīja divas brīnumaini lielas, tumšas acis.

—    Es pateicos tev par... — sāka Lanca. Bet viņa tūlīt pārtrauca.

—    Pjetro, es atvainojos visu vārdā.

Viņš gribēja atrast kādu asprātīgu atbildi. Bet tās vietā tikai pamāja ar galvu. Viņi atvadījās, noskūpstot viens otru uz vaiga.

—    Čau, — viņš pateica. Tantes Idas kafija un Karmenas atklātība izkliedēja nepatīkamo iespaidu, kas bija radies no šausmīgajām pusdienām ģimenes lokā.

Džuzepe bija asprātīgs. Viņā bija kaut kas no māsas, bet viņš likās daudz nosvērtāks, ar pārāk konservatīviem spriedumiem šāda vecuma puisim. Viņš bija zinātkārs un neatlaidīgi uzdeva jautājumus, uzskatīdams kā pašu par sevi saprotamu to, ka Lombardijā viss noteikti ir labāks nekā Katānijā, «varbūt izņemot saldējumu». Arī viņš pajautāja: — Ko runā Milānā? — Bet visiem jautājumiem bija viens mērķis — apstiprināt viedokli, ka tur, ziemeļos, dzīve ir pavisam citāda. Visvairāk viņš sajūsminājās par teātri, mašīnām un jurista karjeras iespējām. Šo argumentu iespaidā Lanca bija spiests piekrist, ka Milānā dzīve patiešām ir citāda.

Džuzepe piedāvāja izdzert vēl vienu kafijas tasi pie Džardini. Tā bija eleganta un ļoti tīra vietiņa. Konditorejas izstrādājumu un uzkodu letes bija gandrīz tukšas, taču Lanca pamanīja rīsa veltnīšus, par kuriem tēvocis Ferdinando viņam bija bieži stāstījis un kurus kādos Ziemassvētkos mēģināja pagatavot notāra Molināri mājā. Romā tādus sauca par «supplī», bet tie bija daudz mazāki. Neapolē — par «risa bumbām». Šiem bija bīstams izskats: tie likās garšīgi un kaitīgi veselībai.

—    Tu gribi kādu pagaršot? — vaicāja Džuzepe.

—    Pēc šīm pusdienām? Nedomāju, ka es to varētu.

Viņi dzēra kafiju. Bārmenis, uzklājis galdu, nozuda un

nedaudz vēlāk parādījās īpašnieka pavadībā. Viņi tuvojās, pieklājīgi smaidīdami, stādījās priekšā, izteica līdzjūtību un pajautāja, vai nevarētu piedāvāt apmaksāt rēķinu. Lanca pārsteigts pagriezās pret brālēnu, bet Džuzepe to laikam bija gaidījis un ar to rēķinājies.

Paldies, jūs esat ļoti laipns.

—    Ienāciet pie mums vēl kādreiz, — teica vīrietis.

Etnas ielā vēl bija palikušas tramvaja sliedes. Riepām

švīkstot, aizbrauca pa retam trolejbusam, un cilvēki, kas vēl nebija pie tiem pieraduši, atskatījās. Dažas reizes Džuzepe bija spiests ar stingrām frāzēm dialektā atvairīt ubagojošus zēnus.

Umberto ielā mājas priekšā stāvēja melna Balila. Kāds vīrietis sarunājās ar Vitorio Sapiencu, kas, nācējus pamanījis, paspēra soli pretī.

—    Tēvs lika pateikt, ka viņam neatliekamā jautājumā bija steidzami jādodas uz Džarri. Atbrauks ap pieciem.

—    Tad es eju, Pjetro, — paziņoja Džuzepe. Lanca atvadījās, paspieda viņam roku, bet jutās apbēdināts, ka brālēns pilnīgi ignorē administratora dēlu.

—    Gribi ienākt, Vitorio? — Lanca uzaicināja. Puisis pagriezās pret vīrieti no Balilas. Tam bija tumša zemnieka seja.

—    Voscenza banadica!1 — viņš teica, tuvodamies un noņemdams bereti. Lanca samulsis skatījās uz viņu, pastiepa roku, bet tad saprata, ka vīrietis to nav gaidījis. Vitorio pasmaidīja.

—    Tas ir parasts sveiciens, — viņš paskaidroja. — Agrāk tas nozīmēja dot svētību. Tagad tas ir cieņas apliecinājums.

—    Bet kāpēc?

—    Tas ir jūsu administratora kalpotājs.

—    Kāda administratora?

—    No Macarino.

Vīrietis klusēja.

—    Viņš itāliski nerunā labi un negrib atstāt sliktu iespaidu. Viņu sauc Bartolo.

Lanca paskatījās uz vīrieti, kam varētu dot starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem. Viņa seja bija ar pareiziem vaibstiem, labi noskūta. Tumšais uzvalks bija labā kārtība, bet viņš nenēsāja kaklasaiti un baltā krekla apkakle bija saplēsta.

—    Kāpēc administrators nebija atnācis uz bērēm? — Lanca pajautāja.

-Picchi ’u principāli na'mminni au campusantu?2 — pārtulkoja Vitorio. Vīrietis enerģiski papurināja galvu.

—    Cērtu chi vinni. Ma doppu turna’au paisi. Nuddu cci dissi chi duviva arrivari ’u dutturi di Milānu.3

—    Viņš bija, bet nezināja, ka arī jums jāatbrauc, — pārtulkoja Vitorio.

—    Baidos, ka tā ir piezīme tavam tēvam, — teica Lanca. Bet puisis papurināja galvu.

—    Mans tēvs nekad viņu nav redzējis, to administratoru. Kā tad varēja kaut ko pateikt? Ari viņš nekad nebija redzējis manu tēvu.

£p|jiru gribi teikt, ka divi administratori viens otru nepazīst? — jautāja Lanca, pat necenšoties slēpt pārsteigumu. Tas likās gandrīz smieklīgi. Viņš paskatījās uz vīrieti, kas viņu uzmanīgi vēroja kā kurlmēmais, pūlēdamies ar acīm atšifrēt nesaprotamus vārdus.

—    Sinjor Bartolo, jūs varat pateikt administratoram, ka es atbraukšu rīt, — teica Lanca.

—    Vošenca^4 vēlaties, lai es atnāku a pigghiari 'n casa^5?

—    Viņš jautā, vai... — sacīja Vitorio, šaubīdamies, vai Lanca sapratis, bet Lanca viņu ar žestu pārtrauca, kaut kas viņam šajā brīdī bija ienācis prātā. Ja divi administratori nekad agrāk nebija savā starpā kontaktējušies, tur jābūt kādam iemeslam. Likās nesaprātīgi šo līdzsvaru vienā momentā sagraut, prasot, lai Džovanni Sapienca viņu uz turieni pavada. Bet viņu biedēja doma, ka nāksies sastapties ar atkal jaunu vidi, daudz noslēgtāku par šo, Katāni-jā, vienam un bez tulka.

Vai tu mani nepavadītu? — viņš jautāja Vitorio.  Mēs pārgulēsim Macarino un atgriezīsimies parīt. Tavam tēvam nebūs nekas pretī?

—    Nē. Bet labāk to pajautājiet viņam pats.

—    Labi, — teica Lanca un tajā brīdī pamanīja večiņu. Tā stāvēja kādu desmit metru attālumā un vēroja viņu ar komiski maigu sejas izteiksmi. Mazā, līkā aukle varbūt jau stundām ilgi bija gaidījusi, lai vēlreiz viņu redzētu. Viņš gribēja kaut ko pateikt vai izdarīt, bet nolaida acis.

—    Labi, iesim.

Iedams pa priekšu, Lanca pie atvērtajām durvīm slepus pameta skatienu atpakaļ. Viņa vēl bija turpat.

Vīrietis no Balilas arī bija viņu pamanījis. Lanca to sajuta un pagriezās pret Vitorio.

—    Chissa iin'e a za Crucifissa?*

—    Jā.

— Ko viņš teica? — Lanca taujāja.

—    Šī vecenīte ir no Macarino, tāpat kā jūsu māte. Bartolo viņu pazīst.

—    Kā viņa iesaukta?

—    Tā nav iesauka, tas ir kristībās dots vārds.

—    Tu gribi teikt, ka viņu sauc KruČifisa? «Krustā sistā»?

—    Ko tad vēl citu tas varētu nozīmēt?

Bartolo, kas stāvēja aiz viņiem, nesaprata nevienu vārdu.

5

Ceļš bija šausmīgs pilns ar bedrēm un putekļiem un atgādināja ēzeļa muguru. Aiz Kaltadžirones lija lietus un putekļi nosēdās, pārvēršoties dubļos. Tie plūda lejup pa māla kraujām un padarīja ceļu vēl neciešamāku. Vitorio Sapienca Aprīliju vadīja veikli un piesardzīgi. Ceļu viņš nepazina, bet viņam bija pieredze braukšanā pa tādiem. Tie viņu nepārsteidza, un viņš, braucot pa dubļiem un ūdens bedrēm, nekad neizmantoja bremzes.

Ceļā viņi pļāpāja kā divi draugi, taču Vitorio ne uz bridi nezaudēja godbijību. Viņš bija juridiskās fakultātes students, sapņoja piedalīties maģistratūras konkursā, bet uzskatīja, ka viņam vajadzētu palīdzēt tēvam darbā. — Bet ja drīzumā nebūs, ko pārvaldīt? — pajautāja Lanca, arvien vairāk saīgdams par to pārliecību, ko visi demonstrēja, runājot par savu nākotni. Vitorio pasmaidīja, kā spēj smaidīt tikai tievi un bāli cilvēki. — Var pārdot mājas, aitas, zemes. Bet ne pienākumus vai, kā mēs sakām, pozīcijas. Tās var tikai izputināt...

Pie krustojuma uz Čimiju viņi ceļmalā ieraudzīja melno Balilu un pirmās sērijas Pelīti. No mašīnām vieglajā lietū izkāpa daži vīrieši.

—    Tie ir viņi, — paziņoja Vitorio.

—    Viņi? Kaš?

—    Administrators un viņa vecākais palīgs. Es tā ari domāju, ka viņi sagaidīs.

Džozue Boņanni ļoti atšķīrās no sava Katānijas kolēģa. Maziņš, balts, tievs vecītis vecmodīgas drēbēs. Itāliski runāja ļoti lēni un augstā stilā. Viņš gari izteica līdzjūtību un stādīja priekšā savus ļaudis. Izņemot Bartolo, ko Lanca jau pazina, un Pelītes šoferi, bija vēl divi uzraugi, kuru miglaini formulētā amata nozīmi neviens neuzskatīja par

vajadzīgu paskaidrot. Boņanni noņēma ar melnu lentu rotāto cepuri unpēc sasveicināšanās uzlika to atpakaļ. Pēc dažām sekundēm to pašu darīja arī uzraugi; šoferis pasveicināja, sēzdamies pie stūres.

Administrators iekāpa Aprīlijā, un Vitorio palika priekšā viens. Abas pārējās mašīnas sekoja. Četrdesmit piecu minūšu garajā ceļā, kas kļuva arvien riebīgāks un līkumaināks, Lanca sarunājās ar vecīti. Tas bija gaidījis, ka viņš Macarino uzturēsies ilgāk, un kļuva mēms, uzzinot, ka jau parīt Lanca grib aizbraukt. Pirms administrators atguva valodu, Lancam bija iespēja vērot apkārtni, kurā gandrīz nebija augu. Bija redzamas ļoti retas mājeles un dažas koniskas būves no niedrēm. Apmācies laiks nabadzīgo panorāmu padarīja skumju.

Pilsētiņa sākās ar pussagruvušu normaņu pili, kurai kaut cik vesels likās tikai galvenais tornis. Lanca paspēja ievērot pāris baznīcu, vienu laukumu un dažus garāmgājējus. Vadoties pēc administratora norādījumiem, Aprīlijā nogriezās vārtos un iebrauca ar akmeņiem bruģētā sētā.

— Jūsu tēvs, kad iebrauca pilsētiņā, dzīvoja te, — paskaidroja Boņanni, kamēr Bartolo viņam palīdzēja izkāpt no mašīnas. — Protams, māja ir nedaudz nolaista. Ko var gribēt, trūkst sieviešu roku...

Nolaista un auksta. Ziemeļu vējš, kas ārā bija licies gandrīz vai patīkams, lauzās iekšā mājā, svilpojot sienu, logu, pat grīdu spraugs. Šajā mājā, uzzināja Lanca, piedzimusi Madalēna Ganči, viņa māte, kas dažu mēnešu vecumā palika bez tēva un dažas dienas pēc kāzām — bez mātes. No tā laika neviens te pastāvīgi nedzīvoja.

Apceptu gaļu un garšīgu, tievu un pikantu sardeli pusdienās pasniedza divi jaunieši, vienkārši, bet ļoti veikli. Vīns bija sarkanais — stiprs un izturēts. Boņanni paziņoja, ka pēcpusdienā viesi gaida radi Ganči mājā, kurp viņam būšot tas gods Lancu pavadīt. — Rīt jūs varēsiet apskatīt īpašumu, — viņš piebilda, bet bija

norūpējies: ja naktī līs lietus, ceļi varētu kļūt pilnīgi nelietojami.

I — Laiks mainās, man tā liekas, —- atzīmēja Lanca, norādīdams uz bālo sauli, kas brīžiem apspīdēja pa logu redzamo ainavu. Administrators pašūpoja galvu.

— Šajā sezonā saule neko nenozīmē. Mums ir kāds sakāmvārds. Nekad nevar ticēt četrām lietām: ziemas saulei, vasaras mākoņiem, sievietes mīlestībai un garīdznieka žēlsirdībai.

Lanca pasmaidīja, pasmaidīja arī visi klātesošie. Šoreiz pie galda nebija negaidītu viesu. Izņemot viņus abus un Vitorio, kuru pārējie pilnīgi ignorēja, bija tikai uzraugi, kas pusdienu laikā nepateica ne vārda. Lanca centās tos pārāk uzkrītoši nevērot, tomēr jutās pārsteigts par to brutālo izskatu. Viņi neveikli mēģināja kontrolēt sejas izteiksmi un valodu. Viņus viegli varēja iedomāties lamājamies, nekautrējoties vemjam, sitam dzīvniekus un cilvēkus. Viņi atgādināja lielus, plēsīgus suņus, kuri ir mierīgi tikai tāpēc, ka tā grib saimnieks. Bet saimnieks nebija Lanca.

Viņu uniformai līdzīgās drēbes bija šūtas no tabakas krāsas samta. Viņi ēda, kā Lancam šķita, ar nežēlīgu apņēmību.

Gribat nedaudz atpūsties? Radi jūs gaidīs pēc pieciem, — administrators paziņoja pusdienu beigās. Lanca nokļuva istabā ar augstiem, apgleznotiem griestiem. Varēja manīt, ka par tīrību te parūpējušies cilvēki, kuri pieraduši slaucīt noliktavu un klonus. Nepamanīti bija palikuši daži peļu ekskrementi un daudzas putekļu vērpetes. Pa logu varēja redzēt uzraugus, kas tina cigārus, stāvot līdzās administratoram un godbijīgi klausoties. Lanca labprāt gribētu dzirdēt un saprast viņu sarunas. Viņš bija pārsteigts, ka tagad pīpēja visi, bet pie galda neviens pat nepalūdza atļauju to darīt.

Ap četriem sulainis pieklauvēja un ienesa kafiju, pavisam vāju un jau ar cukuru. Pēc dažām minūtēm parādījās Vitorio Sapienca no miega aizpampušām acīm.

—    Jūs esat gatavs eksāmenam? — viņš pajautāja.

—    Kādā nozīmē?

Nu, starp jūsu tēvu un Ganči ģimeni attiecības jau gadsimta ceturksni ir piinīgi pārtrauktas. Protams, tā nav jūsu vaina, viņi neatļausies izturēties pret jums slikti, bet varētu likties nedaudz vēsi.

—    Es sapratu, pateicos — atbildēja Lanca. — Izvairīties no tikšanās es nevaru, vai ne?

—    Pari bruttu.6

—    Kas?

—    Tas būtu slikti. Tas nebūtu pareizi. Tā ir bieži atkārtota frāze. Tas ir mūsu sabiedrības pamats. Šādas kārtības ievērošana Sicīlijā ir ideoloģija. Šeit cilvēku nosit, lai nekļūtu redzami ragi, pat ja sievieti vērtē zemāk par vistu, kas dēj olas.

—    Ja tu gribēji mani iebiedēt, tas tev izdevās, — Lanca mēģināja jokot.

Administrators parādījās, ģērbies tāpat kā pusdienu laikā. Viņš nostājās Lancam pa kreisi un viņi, ziemeļvēja purināti, līdzās sāka kāpt augšup pa galveno ielu. Cilvēku bija maz. Un vīrieši izrādīja vairāk ziņkārības nekā sievietes.

Ganči māja bija liela, tajā apvienojās dažādu stilu daudzveidība. Pretī neviens neiznāca, un šveicars, jauns, bet jau līks vīrietis, lūdza ienākt, norādot uz kāpnēm. Priekšistabā, ko apgaismoja brīnišķīga Bohēmijas stikla lampa, viņus sagaidīja kalpone. Lanca sāka kļūt nepacietīgs. Viņš bija gandrīz samierinājies ar skūpstiem, nepieklājīgiem jautājumiem, smagiem ēdieniem. Bet, ja tie domāja pazemot viņu ar vēsu uzņemšanu, viņš bija gatavs doties projām.

Bet bažas izrādījās veltas. Pirmā parādījās resna un stipri izkrāsota sieviete, kas Lancu sveicināja ar teatrālu sirsnību. Pēc minūtēm piecām impērijas stila salonā ieradās vēl apmēram piecpadsmit cilvēku. Lanca pat nemēģināja atcerēties visu vārdus un sejas. Tie vēroja viņu ar atklātu ziņkārību, un arī viņš sanākušos nekautrējās vērot. Tie bija vienkārši cilvēki. Starp viņiem un radiem Katā-nijā bija tikpat liela atšķirība kā starp abiem administratoriem. Šie ļaudis mazāk ievēroja formalitātes, lika viņam uz pleciem raupjas, lielas rokas un šķita patiesi, kad beigās teica, ka ir priecīgi iepazīties. Starp klātesošajiem nebija īsto tēvoču. Lancas māte bijusi māsīca Ganči ģimenei, kurā bija četri brāļi un divas māsas. Tikai viens no Ganči, tēvocis Andželo, bija precējies. Viņa sieva, donna Rozita, bija tā resnā sieviete, kas viņus sagaidīja. Pārējie trīs brāļi bija vientuļi, un divas precētās māsas ar bērniem neizjauca ģimenes kopību.

Tēvoča Andželo un donnas Rozitas vecāko meitu sauca Marija Končeta, bet visi teica vienkārši — Marija. Vārds bija vienīgā šīs meitenes banalitāte. Marijai bija ļoti melnas acis, melni mati un uzacis, balta āda un liela aukstasinība. Pirmās pusstundas laikā Lanca no viņas nedzirdēja nevienu vārdu, bieži māsīca savu raksturu un viedokli izrādīja, tikai saraucot pieri un piemiedzot acis. Viņa nicinoši skatījās uz brāļiem, infantiliem un pārāk ziņkārīgiem. Gandrīz nepagriežot galvu, viņa meta šķībus skatienus uz katru, kas atļāvās uzdot stulbu jautājumu vai palaist rēcošus smieklus.

Pret viņu, Lanca konstatēja, māsīca izturējās drīzāk vienaldzīgi nekā ieinteresēti, bet acu dziļumā bija kaut kas tāds, ko viņš nespēja saprast. Varbūt Marija Končeta jutās neveikli starp visiem šiem svešiniekiem, netaktiskiem un pārāk trokšņainiem. Bieži viņa uz dažām sekundēm iegrima savās domās, un uzacis baltajā sejā saraukdamās savienojās.

Viņam piedāvāja dažādus baroka formas biskvītus, kafiju, augļu liķieri un negaidīti — arī tēju, ko Lanca labprāt pieņēma, taču izraisīja pārsteigumu, paziņojot, ka citrona vietā vēlas pienu. To nebija paredzējuši, un kalpone skrēja piepildīt ar pienu sudraba krūzi. Neviens cits neizvēlējās tēju, kas bija aromātiska, bet pārāk viegla. Liķieris viņu nedaudz atraisīja. Bija auksts, kaut stūrī stāvēja liela, kalta dzelzs krāsns. Dažas sievietes priekšautos turēja sildītājus, ko sauca par skarfaturi, un laiku pa laikam uguni sabikstīja ar dzelzs lāpstiņu.

—    Ko tu mums pastāstīsi? — jautāja dons Paolo, autoritatīvākais no brā)iem. Viņš bija maza auguma, stiprs, ar žilbinoši melniem, pieglaustiem un spīdīgiem matiem. Viņa acis likās niknas, neskatoties uz laipno smaidu, kas demonstrēja skaistu zobu rindu. Viņš izskatījās vismaz desmit gadus jaunāks par saviem sešdesmit pieciem.

—    Es esmu nedaudz apjucis, — Lanca atbildēja, un visi piekrita, komentējot ar veselu sēriju «skaidrs», «nu, protams» un pat sirsnīgu «nabadziņš».

—    Skaidrs, ka tu esi apjucis. Pirmām kārtām, tu vēl nesaproti, vai esi sicīlietis, vai lombardietis. — Tas bija saprātīgs novērojums, bet Lancu tas padarīja īgnu. Pat ģimenes lauku atzars pretendēja uz to, lai izprastu viņa jūtas.

Marija pagriezās un paskatījās uz tēvoci. To viņa iepriekš nebija darījusi. Varbūt tā bija cieņas zīme. Pēc tam viņa ar uzmanību sejā pagriezās pret Lancu. Mariju, likās, interesēja atbilde uz šo frāzi, kas varbūt aizskāra viņas dvēseli.

—    Es Sicīlijā pavadīju pirmos septiņus savas dzīves gadus, bet no tiem neatceros nevienu dienu, — teica Lanca.

—    Tātad tu esi lombardietis, — konstatēja dons Paolo, tai pašā laikā pagriezdams ausi pret ļoti tievu kalponi, kura vienīgā bija formā un pieliecās viņam kaut ko pateikt. Kādu brīdi viņš klausījās, pēc tam pamāja ar galvu.

—    Mūsu māte gribētu iepazīties ar tevi, Pjetro. Viņa ir ļoti veca. Viņa nevar izkustēties no savas istabas...

Vai Marija pasmaidīja? Lanca nevarētu to apgalvot, jo tajā brīdī jau atbildēja, ka labprāt ar vecenīti sasveicinā-

sies, mēģinādams noslēpt sapīkumu. Viņš nevareja pretoties. Kā teica Vitorio Sapienca? Pari bruttu. Tagad viņš saprata šo vārdu nozīmi.

—    Nododiet donnai Terēzai manas cieņas apliecinājumus, — palūdza Džozue Boņanni, kas starp Ganči jutās kā mājās.

Lanca sekoja kalponei pa koridoru un tumšu zāļu rindu, arvien vairāk juzdamies kā lamatās. Viņam likās neiespējami, ka tikai pirms trim dienām viņš vēl atradās Milānā, ērti iekārtojies savā parastajā vidē, lai pēc tam tik ātri nokļūtu vispirms Katānijā, pēc tam Macarino, pēc tam šajā svešajā mājā un, beidzot, guļamistabā pie kādas deviņdesmitgadīgas bērnišķīgas večas, kas, viņu ieraugot, varbūt nomurminās:BS Un ko tad runā... Turīnā?

Donna Terēza, viņš prātoja, kamēr kalpone vēra vaļā augstas, melnas durvis ar apzeltītiem reljefiem, bija vectēva vecākā māsa. Vai viņai varētu būt deviņdesmit gadu? Par maz, viņai nevarēja būt tik vien. Ko no viņas varēja gaidīt? Vai viņa ir kurla? Vai viņa mēģinās Pjetro noskūpstīt?

Tā bija liela istaba ar akmens kamīnu un lielu daudzumu impērijas stila mēbeļu un gleznu, starp kurām nebija neviena portreta. Sēdēdama savā krēslā pie kamīna, donna Terēza — maziņa, dzeltenīga, bet ar skaistu, kaut vāju seju, viņu vēroja bez smaida un pieaicināja ar gandrīz nemanāmu žestu. Viņa varētu svērt kādus četrdesmit kilogramus. Viņai neizskatījās vairāk par astoņdesmit gadiem, un viņas smalkā balss nebija nedroša.

—    Tātad tu esi Madalēnas dēls, — vecā teica. Lanca pamāja ar galvu un palika stāvot un gaidot piedāvājumu apsēsties. Bet krēsla tuvumā nebija.

—    Tu atceries savu māti?

Lanca pašūpoja galvu.

—    Bet savu tēvu?

—    Nē.

— Tev ir žēl, ka viņš miris?

Lanca uz tik tiešu jautājumu neatbildēja, un donna Terēza viņu vēroja ar ļoti lielu uzmanību, varbūt vēlēdamas

saprast viņa klusēšanas nozīmi.

— Tavs tēvs bija pēdējais nelietis, — viņa nošņaca negaidīti enerģiski un dziļi ievilka elpu. zimtems_ Es baidījos, ka viņš nodzīvos ilgāk par mani, bet, paldies Madonnai, es viņu redzēju mirušu.

6

Diena iesākās labi. Vējš pa nakti bija aiznesis mākoņus un labu daļu mitruma. Temperatūra vēl bija zema, bet saulē bija patīkami pastaigāties.

Santo Spirito viņi ieradās dažas minūtes pēc izbraukšanas no pilsētiņas ar Bartolo vadīto Balilu. Vitorio sēdēja šoferim blakus. Administrators bija par pavadoni, bet runāja tik lēni, ka vēl meklēja vārdus kādas vietas aprakstam, kad tā jau palika aiz muguras.

§jgp|Santo Spirito aizņem divsimt salmas... vienu vairāk vai mazāk, mazāk — tikko parādījās ferma, teica Boņanni.

Viena salma, saprata Lanca, atbilst apmēram trim hektāriem un vēl trešdaļai. Tātad, viņš ātri saskaitīja, tas būtu apmēram deviņi tūkstoši milānu pertikas. Visa teritorija bija apsēta ar graudaugiem un apstādīta ar mandelēm. Ūdens trūkums, teica administrators, neļauj audzēt «ziemeļu kultūras».

Arī šeit uzraugs bija ģērbies samta drēbēs. Ar viņu bija divi strādnieki ar divstobreni pār plecu. Nedaudz tālāk stāvēja seši vai septiņi kalpi. Vīrieši dienas laikā bija laukos. Šajā gadalaikā strādnieku bija maz, bet pļaujas laikā vairāk par simtu.

—    Voscenza havi a veniri cca ’ nta stasciūni. C’e fris-cu e silenziu,* — teica uzraugs, tikko viņi iznāca otrā stāva galerijā. Lanca paskatījās uz Vitorio.

—    Viņš saka, ka vasarā te ir ļoti labi.

—    Te nav ne elektrības, ne ūdensvada, vai ne?

—    Nav, — nomurmināja Vitorio, it kā tā būtu viņa vaina.

Santo Spirito atradās mālzemes joslā, un piebraukt pie

mājām ar mašīnu bija iespējams tikai tāpēc, ka ce|š jau

Jums vajadzētu atbraukt vasara. Te ir ļoti patīkami un klusi.

bija nožuvis. Kur to atļāva savākto akmeņu kaudzes, nelīdzenā zeme bija uzarta ar vēršiem. Traktorus izmantoja nogāzēs. Tur atradās divi Massey Ferguson un viens Fords.

Lielās, taisnstūrainās fermas galvenajā fasādē varēja redzēt sarkano ķieģeļu galeriju ar noapaļotām arkām. Ēkas iekšpuse likās laucinieciskāka, kaut dažas zāles pirmajā stāvā greznoja freskas ar augļu un dabas motīviem. Labajā pusē galerijai pieslējās gara mūra siena. Lanca to bija pamanījis, bet ilgās pastaigas laikā piemirsis, un, kad iznāca uz garā sānu balkona, no kura varēja iekļūt istabās, viņš pēkšņi ieraudzīja citrusu birzi vismaz piectūkstoš kvadrātmetru platībā. Viņš nekad nebija redzējis apelsīnus kokos. Tie vēl bija mazi un tikai sāka iekrāsoties, bet uz tumši zaļās lapotnes fona jau bija manāmi: Sicīlijas Ziemassvētku koki. Te auga arī citroni un citi augļu koki. Milzīgs, zaļš taisnstūris, kam vasarā vajadzētu kontrastēt ar apkārtējo mālaini. Siena bija vismaz trīs metrus augsta. Tas Lancu izbrīnīja. Vai tad nepietiktu ar vienkāršu žogu?

—    Tā ir Kalnu Veča Paradīze — komentēja Vitorio, stāvēdams viņam blakus. — Kā gan viņi to laista? Vasarā ar aku nepietiek...

—    Te ir avots dda ’nfunnu^7, — paskaidroja uzraugs. Viņš parādīja kādu punktu ielejā, apmēram kilometra attālumā. — To sauc par Sudraba strūklaku.

—    Un kā jūs ūdeni atgādājat uz šejieni?

—    Carrettu e biduna.8

—    Es domāju, ka viņi piepilda mucas un krauj tās ratos, — paskaidroja Vitorio. Lanca pašūpoja galvu. Viņš nespēja tam noticēt. Cik tad tas varētu izmaksāt?

Bet visvairāk viņu pārsteidza graudu noliktava. Ģipša kupolu rinda, maziņie, augšā izvietotie logi ar metāla režģiem, kur varēja ielidot tikai bezdelīga. Un patiešām, visos telpas stūros bija ligzdu atliekas; telpa šobrīd bija

aizpildīta par vienu ceturtdaļu. Augstākā graudu līmeņa atzīme bija redzama gandrīz pie pašiem logiem. Lanca sev jautāja, vai šāda graudu kaudze spētu noturēt kā sniegs. Vai bija iespējams tur augšā staigāt, neiegrimstot līdz kaklam? Vai varētu pa graudiem slēpot?

Uz oglēm cepto gaļu viņi ēda svaigā gaisā. Gaļa bija pasīksta, bet garšīga. Un vēl spageti ar savādu tomātu mērci, kurai bija uzkaisīts sāļš biezpiens.

Gribat nedaudz atpūsties? Bgļ apjautājās Boņanni, kas laikam bija cerējis uz apstiprinošu atbildi un nedaudz noskuma pēc Lancas atbildes, ka varēs doties tālāk tūlīt pēc kafijas. Bija gandrīz trīs pēcpusdienā, un, neskatoties uz skaisto dienu, saule vairs nespīdēs ilgi.

Kanneto, otrā un pēdējā ceļojuma vieta, viņam atgādināja gadsimta sākumu. Salīdzinot patiešām iespaidīgo vecāku māju, te bija daudz nabadzīgu ģipša mājeļu, dzīvniekiem paredzētu būdu un piecas vai sešas lielas četrpadsmitā gadsimta akmens konstrukcijas. Apkārtne bija tukša, tāpat ciemats. Ciematā, kā teica Andaloro, pastāvīgi dzīvoja trīsdesmit sešas ģimenes, vairāk par divsimt cilvēkiem. Četrsimt ragulopu, vairāk nekā divi tūkstoši aitu un kazu, kas ganījās pa visu teritoriju. Te bija trīs strādnieki un vēl kāds vīrietis, liela auguma un spēcīgs, ar vienu aci. Viņš bieži nostājās blakus uzraugam, it kā uzskatot to par sev līdzīgu. Lancam viņš bija stādīts priekšā kā tēvocis Čiču.

Iekšpusē māja bija labi saglabājusies; vecāku istabu grīdas klāja sena majolika. Lanca ar izbrīnu ieraudzīja lom-bardiešu trimo ar raksturīgām melnām malām. Sudrabs šajā mājā netika sargāts. Izņemot virtuvi, tas te bija visur.

—    Te nav zagļu? — Lanca painteresējas. Kad Vitorio jautājumu pārtulkoja, visi iesmējās, pirmām kārtām jau tēvocis Čiču.

—    Neviens neuzdrīkstētos, — paskaidroja administrators.

Virtuve bija līdzīga tai, kāda atradās Umberto ielas mājā, bet daži virtuves piederumi no vara bija šausmīgi lieli. Spageti astoņdesmit personām, — Lanca nodomāja, apstājies pie katla bērna augumā.

Pārsteidza siena glabātuve, ko viņi sauca par paggijeru. Tā bija uzcelta aiz vaļņa, uz kuru izgāja mājas. No vaļņa pamatiem telpa bija piecpadsmit metru augsta, bet no «zemes līmeņa» augstums nepārsniedza trīs metrus. Durvis vērās uz iekšpusi kā logi. Cilvēki sienu no augšas meta ar dakšām, kamēr milzīgais siju un akmens kuņģis bija piepildīts, aizklājot arī lielos vārtus, kas tika atvērti tikai maija pirmajās dienās, kad telpu saveda kārtībā, gaidot drīzo ražu.

—    Kā kaut ko tamlīdzīgu var iztukšot? — nedroši pajautāja Lanca, kamēr visi kopā gāja uz vēršu staļļa pusi. Viņš sāka saprast, kāpēc Vitorio Sapienca teica, ka nav iespējams pārdot ne īpašumu, ne pozīcijas.

Tai laikā cilvēki un lopi atgriezās no sējas darbiem. Desmitiem vēršu, mūļu, zirgu. Katrs dzīvnieks gāja uz savu stalli pats, nebija vajadzības tos vest. Pie katras straujākas kustības resnās ķēdes žvadzēja un zvārguļi šķindēja. Desmit minūšu laikā temperatūra stallī pacēlās par pāris grādiem. Varbūt siltums dzīvniekus stimulēja, jo tie sāka čurāt un kakāt gandrīz vienlaicīgi; skats bija komisks un smaka neizturama.

Iznācis ārā, Lanca atklāja, ka viņa priekšā bija visi: vīrieši pirmajā rindā, aiz viņiem sievietes, visapkārt bērni. Droši vien tas bija Čiču, kas tos sasauca šurp un tagad stāvēja netālu, visus it kā pārskaitīdams. Vīrieši noņēma beretes, un no pūļa atskanēja nevienādu balsu koris: — Vos-cenza banadical — Lanca nezināja, ko teikt. Viņš juta neizprotamu mulsumu un pāris reižu apjukumā pamirkšķināja. Ko padomās Boņanni, uzraugs, strādnieki un šis briesmīgais, vienacainais Čiču, kad redzēs viņu samulsušu? Lanca sasveicinājās un plati uzsmaidīja; tas radīja zināmu iespaidu, jo pūlis it kā sašūpojās un atdzīvojās.

—    Viņi ir ļoti pacilāti, — nomurmināja Vitorio. — Viņi bija ļoti noraizējušies, gaidot jaunā saimnieka ierašanos. Šeit viņiem ir mājas, droša maize...

Lanca skatījās uz viņu.

-Bet es neteicu... es neko nesolīju.

—    Smaids, tas jau ir daudz. Viņiem nekad neviens nesmaidīja.

Sāka tumst. Viņš atteicās no priekšlikuma pārnakšņot Kanneto un devās uz Macarino. Kad viņi brauca projām, Lanca iedomājās, ka, atšķirībā no sava Katānijas kolēģa, vecais Boņanni vēl nav ieminējies par rēķiniem vai īpašuma sarakstiem. To viņš pajautāja ļoti uzmanīgi, jo vecis, neraugoties uz savu svētlaimīgo ārieni, likās viegli aizvainojams, un Vitorio jau bija brīdinājis, ka šeit, Sicīlijā, pārspīlēts jūtīgums piemīt visām kārtām, visām ģimenēm.

Administrators neapvainojās, bet paskaidroja, ka visi papīri atrodas notāra Pedaras atvilktnē un tas šovakar gaidīs. Divi zemes gabali bija uzraugu pārziņā, kuri atskaitījās grāmatvedim, kādam Alessi, bet grāmatvedis savukārt viņam, donam Džozue, vai, kā viņu sauca dialektā, donam Džezieli.

Lanca atteicās no ielūguma uz vakariņām pie Ganči tieši tāpēc, ka varētu atgriezties vēlu. Bet viņš paspēja ieiet pie notāra Pedaras, katānieša ar tādu kā Džovanni Sapiencas deguna balsi, kas viņu uzcienāja ar cepumiem un liķieri. Līdzās rakstāmgaldam stāvēja skaista ogļu krāsns.

—    Vai Macarino jūs atradāt aukstu, doktor Lanca?

Viņš likās norūpējies, lai izpatiktu Lancam, un tajā pašā

laikā arī ziņkārīgs. Viņš bija neziņā par iemesliem, kas Lancu tik ilgi turējuši tālu no Sicīlijas, un centās tos piesardzīgi izzināt, vilkdams no ķirmju saēstā arhīva lielu mapi.

Madalēna Ganči bijusi vienīgā meita un mantojusi īpašumu ne tikai no mātes, bet arī no tantēm un tēvočiem, kuri bija neprecēti vai kuriem nebija mantinieku. Santo Spirito un Kanneto bija daudz lielāku īpašumu atliekas, viņai piederējis daudz zemju un ēku Macarino, Kaltanise-tas un Palermo provincēs.

No šā īpašuma Gaetano Lanca saņēma ienākumus. Tagad ar formālu rakstisku piekrišanu tie pārgāja dēlam.

Visi īpašuma dokumenti atradās Kaltanisetā pie notāra Vankeri, kas bijis liels nelaiķa draugs. Un tas bija viss. Bet kaut kas Lancam nedeva mieru. Viņš daudz reižu klepoja un atklepojās.

—    Šoruden Macarino teritorijas zemēs atgadījās nopietnas lietas. Te notika... simboliska, protams, zemes ieņemšana, un tieši Santo Spirito, jūsu tēva zemēs. Kāds simts eksaltētu personu, kuras kūdīja un vadīja komunisti, apsēja dažus hektārus vēl neapstrādātas zemes, tā piesavinoties īpašumu. Varbūt tur notiks agrārā reforma. Vajadzētu padomāt, izskatīt iespēju sākt pārdot... pat, ja zemes gabalu cenas, ak vai! un, pirmkārt, to lielo, par kuriem bija runa...

Bija pāri deviņiem, kad Džozue Boņanni, kas jau sāka izskatīties noguris, viņu aizveda uz kantori, divām istabiņām pirmajā stāvā Karmīnes laukumā, kur grāmatvedis Alessi ar pakalpīgu smaidu sejā palēkdamies skrēja viņiem pretī un griezās pie Lancas, uzrunājot to «jūsu augstība».

Netīras reģistrācijas grāmatas, tām ar auklu piestiprināti papīri — tā bija nomācoša izrāde. Vajadzētu paiet mēnešiem, lai tiktu skaidrībā ar visiem šiem cipariem un to izcelsmi. Skaidri bija tikai datumi. Par diviem lieliem zemes īpašumiem un daudziem mazākiem, apstrādātiem vai iznomātiem, dons Džeziele paziņoja tekošo rēķinu, zemāku par diviem miljoniem.

—    Šis skaitlis ir neticami zems. Kā jūs tiekat galā ar iknedēļas maksājumiem? — jautāja Lanca, un administrators pirmo reizi parādīja savu raksturu. Nepaceļot balsi, bet ar kontrolētu īgnumu, viņš parādīja uz zemo, ar papīriem piekrauto rakstāmgaldu, aiz kura sēdēja grāmatvedis un skatījās uz savām rokām.

Šajās vietās nemēdz būt steidzamu maksājumu. Maksā tad, kad pārdod izaudzēto un ienāk nauda, daudzreiz norēķinās graudā. Graudi — tā šeit, laukos, ir nauda. Es, piemēram, bārddzinim par skūšanu un matu apgriešanu dodu Četrus mērus graudu gadā. Ja rentniekiem gads pagājis labi, tad nav problēmu. Bet, kad raža ir maza, grūti dabūt no viņiem pat nedaudz labības... Visi rēķini ir šeit, atliek kontrolēt. Lanca bija pārāk apjucis, lai izlemtu, vai reaģēt asi un atgādināt jūtīgajam Boņanni viņa padotā stāvokli, vai atvainoties par netīšu neuzticības izpausmi, kura Šajā kontekstā varbūt bija smags apvainojums. Tā šauboties, viņš uzskatīja par labāku klusēt.

Vēlāk, aukstā koridorā novēlēdams Vitorio Sapiencam labu nakti, Lanca ar galvas mājienu norādīja uz durvīm, aiz kurām, nemanāmi paklanījies, nupat bija nozudis administrators.

—    Kā tu domā, kas notiktu, ja es šo veci atlaistu no darba? Vai atrastu kādu viņa vietā?

Jauneklis dažas sekundes domāja un likās nedrošs.

—    Tātad?

—    Jūs rīt no rīta varētu izsaukt administratoru, grāmatvedi, uzraugus, strādniekus un viņus visus padzīt. Viņi nav Alfa Romeo strādnieki. Viņiem nav noteikta darba laika, viņi paklausa bez liekiem vārdiem, viņus iespējams aizvainot un pazemot. Bet atlaist no darba... Cilvēki nodomātu, ka viņi zaguši. Un katrs piedāvātos ieņemt viņu vietas. Bet aizvietot viņus? Varbūt uzraugi dzimuši fermā, kur tagad komandē. Viņiem ir draugi, radi, likumīgie un ārlaulības bērni. Boņanni aizvietot būtu vēl grūtāk, jo viņš ir Ganči ģimenes draugs un valda jau kādus divdesmit gadus. Un vēl, ja jau jūsu tēvs viņu tik ilgi turēja, būtu savādi, ka jūs, tikko atbraucis...

—    Es sapratu, — nomurmināja Lanca. Vitorio paraustīja plecus.

—    Varbūt es pārspīlēju. Varbūt viss būtu daudz vienkāršāk.

—    Būtu labāk atgriezties Milānā, cik ātri vien var, — noteica Lanca un tūlīt pat saprata, ka vajadzēja aprobežoties tikai ar domām par to.

7

Atpakajceļā, īsi pirms Primosoles tilta viņi pie stūres nomainījās. Līdz šim brīdim ceļojums bija noritējis Klusumā: Vitorio likās nocietinājies piesardzībā, ar kādu viņš bija šķīries iepriekšējā vakarā. Lanca gribēja griezties pie viņa ar daudziem jautājumiem, ko nevarēja uzdot citiem. Ne tēvam Sapiencam, kas nelikās tik gudrs kā dēls un nespēja iedomāties, ka sicīlietis, sicīlieša dēls par tik daudzām lietām var būt neziņā. Ne pie Džirolamo, sirsnīga un veikla, bet jau paveca un kalpa pienākumu saistīta. Ne pie Karmenas, pārāk jaunas, lai pārzinātu ģimenes lietas, un tātad ari nespējīgas izskaidrot viņam dzīvi Macarino.

Acīmredzot Vitorio baidījās pateikt kaut ko tādu, ko tēvs vēlāk varētu viņam pārmest. Bet pēc bīstamā nobrau-ciena no Kaltadžirone, kas viņus noveda līdzenumā, viņš atdeva stūri Lancam un tūdaļ kļuva mierīgāks. Pēc stundas ceturkšņa viņš beidzot nolēma runāt.

—    Jūs zināt, ka pie Primosoles tilta notika nežēlīga kauja starp sabiedrotajiem un vāciešiem?

—    Jā, kaut ko esmu lasījis.

—    Mēs... es, mana māsa, tēvs un māte, mēs tur gājām pāri augustā, desmit dienas pēc Katānijas krišanas. Mēs braucām ar Permit, kas mums bija iedots pirms aizbraukšanas. Par laimi, Sirakūzas tāpat kā Katānija bija angļu rokās, jo vēlāk mēs uzzinājām, ka angļi, neuzticēdamies vai iespītēt gribēdami, konfiscēja mašīnas, kurām bija amerikāņu atļaujas... Un viņus vēl sauca par sabiedrotajiem.

Dzelzs tilts bija īss un vienkāršs, tas neasociējās ar karu. Neskatoties uz lietu, ūdens līmenis nebija augsts. Laivu upē nebija. Daži vīrieši ceļmalā retajiem garāmbraucējiem piedāvāja zušus. Tiem pienācās būt dzīviem, un Lanca iedomājās par Medūzas galvu.

Viņi iebrauca Katānijā. Vitorio rādīja ceļu, bet Lanca jau pazina ostas rajonu, kur atradās tēva kantoris, un pagrieza pa kreisi, pirms viņa pasažieris to pateica.

—    Viņi bija stingri saimnieki, tie angļi. Mūs visus viņi uzskatīja par fašistiem, tātad par režīma pabalstītājiem. Piemēram, Universitātes galvenajā zālē Cerami pilī viņi ierīkoja deju zaļi. Patiesībā tas bija virsnieku bordelis. Kad rektors, profesors Kondorelli atrada sevī drosmi pret tādu negodu protestēt, tie viņu vispirms apvainoja, bet pēc tam iedeva rokā slotu un lika slaucīt Etnas ielu šauteņu stobru uzraudzībā.

—    Vai tas var būt?

—    Jūs varētu atrast simtiem liecinieku. Vai pajautāt profesoram pašam. Viņš ir dzīvs, pasniedz tieslietu filozofiju un prastu šo epizodi pastāstīt labāk par mani.

Aprīlija šķērsoja Etnas ielu. Lanca bija pārsteigts par jaunekja naidīgumu un uzskatīja par labāku neielaisties diskusijā. Vitorio atkal sāka stāstīt par karu, aprakstot aprīlī bombardētās prefektūras drupas, britu karaspēka vadības ieņemto viesnīcu «Korona», slimnīcas ar haki krāsas drānām, ielas meitenes, kas vairs nebija ierobežotas vienā rajonā un bezkaunīgi staigāja apkārt, it kā paziņodamas, ka pēckara gadi būs mazāk asiņaini, bet vairāk netīri.

. r— Kas vadīja firmas lietas, kamēr tavs tēvs atradās Si-rakūzās?

—    Neviens. Lietas tajā laikā negāja. Vienīgā lieta bija izdzīvošana. Kas varēja paredzēt, kā sabiedrotie uzvedīsies? Naudas apgrozībā trūka, kuram tā bija, tas to cieši turēja vai centās pārvērst pārtikas precēs, zeltā, mantās, benzīnā... Es biju ļoti jauns, bet dzirdēju, kā manējie par to runāja. Jūsu tēvs bija tālredzīgs cilvēks. Daudzus mēnešus pirms u/brukuma Dželai, kad jau bija jūtams, ka karš zaudēts un kuru katru brīdi var notikt nezin kas, jūsu tēvs noslēdza nepabeigtos darījumus un noslēpa visu, ko varēja noslēpt. Domāju, ka viņš aizbrauca no Katāni-jas, lai izvairītos no zaudējumiem...

—    Viņš bija paslēpies?

—    Viņš aizbrauca uz ziemeļiem: uz Romu, Florenci, Milānu...

«Milānu?» iedomājās Lanca, bet neko neteica.

—    Esam atbraukuši, — Vitorio paziņoja, norādīdams pa labi uz iebrauktuvi Umberto ielā. — Tēvs mani lūdza tūlīt pēc atgriešanās dot viņam ziņu.

—    Pasaki, ka es viņu gaidīšu pēcpusdienā. Mums jā-pārrunā pēdējās lietas. Es prombraukšanu vairs nevaru atlikt... Bet kas tas tāds?

Līdz ar Džirolamo, kas steidzīgi kāpa lejup pa kāpnēm, dodamies viņiem pretī, nāca vīrietis ap četrdesmit gadiem, elegants un atlētiska auguma. Viņam bija melni, gludi sasukāti mati bez celiņa. Desmit pakāpienu attālumā viņš smaidīdams jau stiepa pretī roku.

—    Es esmu Džino Martorana, Lancas mājas sekretārs, — viņš paziņoja. Viņš teica tieši «Lancas mājas», bet ne «senjora Lancas». Lanca tikko paspēja pamanīt Džirolamo neitrālo sejas izteiksmi un steigu, ar kādu aizgāja Vitorio, kad Martorana jau vilka viņu uz kabinetu, no dialekta gandrīz brīvā valodā atvainodamies, ka kāda sezonas kaite piespiedusi viņu atrasties gultā un neļāvusi piedalīties bērēs un sagaidīt Lancu stacijā.

—    Vai tas tiesa, ka jūs jau gribot braukt projām?

—    Jā. Rīt vakarā, ja nenotiks kas neparedzēts.

—    Saprotu. Bet es sagatavošu visu uz jūsu atgriešanos.

—    Jūs domājat rīkot pieņemšanu par godu manai debijai sabiedrībā? — Lanca jautāja ar ironiju, ko Martorana tomēr nesaprata vai negribēja uztvert.

—    Nē. Es tikai gatavojos pieņemt dažus ielūgumus un stādīt jūs priekšā vajadzīgiem cilvēkiem. Pilsētas mēram Pemī, pilsētas valdes loceklim...

—    Redzēsim. Man vispirms jāpadomā.

Viņš gribēja teikt kaut ko vēl asāku, kas apturētu sekretāra uzmācīgo uzbrukumu. Tikai piekodinājis pēcpusdienā atgriezties kopā ar administratoru, Lanca aptvēra, ka sekretārs kā pašu par sevi saprotamu gaidījis ielūgumu uz pusdienām. Bet izlikās viņa vilšanos nemanām.

Divos Džirolamo sāka klāt galdu. Lanca pārsteigts konstatēja, ka kalpa klātbūtne viņu netraucē. Varbūt tāpēc, ka senjora Bruņa mājās Venēcijas prospektā darīja to pašu. Un atšķirībā no Džirolamo nepārtraukti visu komentēja un kritizēja.

—    Jūs Macarino nogurāt? — kalps pēkšņi pajautāja.

—    Bija auksts. Biju domājis, ka ziema Sicīlijā ir patīkamāka.

—    Ticiet man, doktor, manās zēna dienās šeit bija gadi, kad varēja peldēties līdz pat ziemai. Bet šogad slikts laiks sākās jau no pirmajām oktobra dienām. Visa māja mitruma piesūkusies. Katrā istabā vajadzētu iekurt uguni. Labi ir tikai virtuvē. Bet laiks mainīsies, jūs redzēsiet.

—    Tu nekad neesi bijis Macarino? — Lanca painteresējās. Sapienca tēvs . bija paskaidrojis, ka, uzrunādams Džirolamo ar «jūs», viņš to tikai mulsinās. Sapienca dēls savukārt paziņoja, ka kalpam pavēlēts atteikties no uzrunas «vossia», lai nemulsinātu Lancu. Varbūt tāpēc kalpones palika malā: tām neizdevās brīvi izrunāt «jūs» un nesajaukt.

—    Jūsu tēvs turp brauca vienmēr. Kad vēl bija dzīva jūsu nelaiķe māte, Macarino bija pastāvīgi kalpi. Tikai Kručifisa viņai sekoja turp un atpaka). Es vienmēr paliku šeit...

—    Cik gadus pirms manas mātes nāves tu ienāci šajā mājā?

—    Bez viena mēneša trīs gadus, — ātri atbildēja Džirolamo. Viņš stāvēja, izraudzīdams Lancam jērgaļas gabalu, neuzticīgi to grozīdams atnestajā traukā. Tad izvēlējās citu. Lancam radās iespaids, ka kalps izvairās skatīties viņam acīs.

—    Tu viņu labi atceries? — Lanca neitrāli pajautāja.

—    Tā, it kā viņa joprojām būtu šeit. Viņa parasti sēdēja tur, pa labi no jums.

Lanca klusēdams pabeidza ēst, dzēra pēdējo vīna malku un gaidīja kafiju, aplūkodams lielos spoguļus virs iekurtā kamīna, kas bija pārāk tālu, lai siltums būtu jūtams. Viņš pamanīja pa durvīm ieskatāmies vienu no kalponēm. Džiro-īamo to panāca un noklausījās pačukstēto īso paziņojumu.

—    Jūs lūdz pie telefona. Doktors Katalano.

Katalano? Šis vārds viņam neko neizteica līdz brīdim, kad viņš izdzirdēja balsi. Tas bija viņa ceļojuma biedrs. Zvans bija negaidīts, bet Katalano ļoti dabiski pārvarēja viņa apjukumu. Pajautāja, vai piepildījies paredzējums, ka Katānija neatstās labu iespaidu. Un, ja tā taisnība, vai viņš nevarētu kaut ko darīt Lanca labā.

—    Mani tik ļoti nomākuši jaunumi un noslēpumi, ka jebkuršs varētu izdarīt kaut ko manā labā. Bet es rīt braucu projām...

—    Ja jūs brauksiet guļamvagonā uz Romu, man būs patīkami atnākt uz staciju no jums atvadīties.

—    Labi, ja jūs tas patiešām neapgrūtina, atnāciet pie manis uz mājām. Iedzersim kopā kafiju...

—    Šo domu ierosināja smaržu vilnis, kas plūda no paplātes, ko Džirolamo nesa uz zāli.

Viņš dzēra un domāja, ka Milānā viņam varbūt trūks Katānijas kafijas. Nebija iespējams par to runāt ar senjoru Bruņu un pārliecināt to mainīt maisījumu, pagatavošanas veidu, kafijas trauku. Viņa šausmīgi apvainotos. — Redzu, ka jūs no dienvidiem esat atgriezies ar daudziem jaunumiem, — viņa ar skābu seju komentēja.

Viņš nolika tasi un paskatījās pulkstenī. Gandrīz trīs. Laiks atsvaidzināties, pārģērbties un ieskatīties avīzē pirms Sapiencas un Martoranas atnākšanas. Pie durvīm viņš apstājās un pagriezās.

—    Džirolamo...

Kalps jau devās projām pretējā virzienā brīdināt kalponi, lai atnāk nokopt galdu.

—    Džirolamo... kā nomira mana māte?

Viņš bija paredzējis kalpa apjukumu. Bet ne spīdošās acis un pašcieņas pilno satraukumu. Viņš būtu vēlējies neuzdot šo jautājumu. Gaidīja. Vecis bezspēcīgi un vainīgi papleta rokas, it kā ziņodams par nelaimi, kas notikusi tikai viņa dēļ.

—    S'ammazzau idda stissa,9 — viņš nomurmināja, un Lancam nebija vajadzīgs Vitorio Sapienca, lai to saprastu.

8

Milāna viņu sagaidīja ar skaistu laiku. Skaidri bija saskatāmas apsnigušo Alpu kontūras, kas nozīmēja, ka vēl nesen pūtis vējš.

Lanca stacijas avīžu kioskā nopirka «Kurjeru» un, iekāpis tramvajā, sāka to automātiski vērt vaļā. Bet tūlīt apstājās un avīzi atkal pārlocīja, ar baudu vērodams, kā aiz logiem lēni slīd garām pilsēta, un laiku pa laikam ar plaukstu noslaucīdams nosvīdušo stiklu. Viņš jutās savādi mierīgs.

Senjors Anselmo, šveicars, viņu pasveicināja, kā parasti. Bet Lanca, kam likās, ka viņš bijis prom daudzus mēnešus, bija gaidījis lielāku jūtu izpausmi. Mājsaimniece gan viņu nepievīla.

—    Kā klājas? — tā apjautājās, nākdama viņam pretī priekštelpā un noņemdama priekšautu. — Viss bija labi? — Un vēl daudz citu jautājumu, sekojot viņam vispirms uz kabinetu, pēc tam uz guļamistabu, apstājoties tikai pie ģērbtuves durvīm. — Zvanīja notārs Molinari, advokāts Altikieri, senjors Korrado...

Korrado Vinjati nebija zvanījis kopš tēvoča Ferdinando nāves. Kabinetā uz rakstāmgalda Lanca atrada piezīmes par teJefonzvaniem un kādas divdesmit telegrammas. To viņš nebija gaidījis. Kas viņiem visiem varēja to paziņot?

—    Zvanīja advokāts Altikieri dienu pēc jūsu aizbraukšanas, un es...

Protams, Altikieri. Lanca nekad nebija sapratis, kas varēja vienot viņu ar tēvoci Ferdinando, izņemot ložu teātrī un vecpuiša ietiepību.

Protams, tas bija viņš, kurš visu paziņoja pārējiem. Bet ne visiem. Piemēram, ne tēvocim Korrado no «Kurjera». Viņj ar Altikieri viens otru neapciemoja. Un to

ņēma vērā arī daži citi. Ko viņi padomāja atklājuši, ka jaunajam Lancam bijis tēvs? Bet varbūt viņi to bija zinājuši vienmēr.

—    Ko jums pagatavot? — jautāja senjora Bruņa. Viņa turpināja Lancu pētīt, necenšoties noslēpt ziņkāri un rūpes. — Novājējis jūs pa šīm dienām neesat, bet liekaties noguris.

Margeritas telefonzvans viņu atbrīvoja no rūpēm par atbildi, uz kuru pretendēja mājsaimniece. Viņš pagaidīja, kamēr tā dosies uz virtuvi.

—    Ar atrašanos, — Lanca smaidīdams teica klausulē.

—    Ar atgriešanos. Biju gribējusi atnākt uz staciju, taču to neizdarīju. Bet es tevi ielūdzu uz vakariņām.

—    Mājās vai kaut kur ārā?

—    Ārā. Visas dienas aizņemtas, ēdienu gatavot nav laika. Vēlāk pie manis iedzersim kafiju. Domāju, ka tev stāstāms daudz kas savāds.

Viņš daudziem zvanīja, pateikdamies par līdzjūtību. Neviens neuzdeva netaktiskus jautājumus. Tikai notārs Molinari, kam nesen apritēja astoņdesmit gadu, bet kas izskatījās vecāks par deviņdesmit, pateica kaut ko oriģinālu.

—    Pagātne tevi sauc, Pjetro.

—    Man nav pagātnes. Es it kā esmu piedzimis šeit, — nedaudz īgni atcirta Lanca. Bet tas bija bezjēdzīgi, Molinari gandrīz nedzirdēja. Viņš klusēja ne tāpēc, lai klausītos, bet lai ievilktu elpu.

—    Tu esi kā tavs tēvocis. Dvēselē sicīlietis. Bērnišķīgs un sirsnīgs.

Lanca pasnauda kādu stundiņu krēslā, pārģērbās un izgāja, dodoties uz Solferino ielas pusi. Bija stipri auksts, un viņš uzvilka cimdus. Vestibilā aizpildīja caurlaidi, kamēr nepazīstamais šveicars nenolaida no viņa acis. Pēc tam uzkāpa augšā.

Korrado Vinjati Solferino ielā bija ienācis 1925. gada novembri, kad Krespi padzina no «Kurjera» Albertini. Noslēpumaina ienākšana. Runāja, ka viņš varbūt ir režīma cilvēks, kaut kas līdzīgs ideoloģiskam uzraugam. Bet, tā kā viņš tika pieņemts Krespi mājā, loģiskāk bija domāt, ka viņš ir tikai īpašnieku uzticības persona. Ar gadiem viņa prestižs auga. No viņa sāka baidīties.

Vinjati bija ļoti veikls. Nerunāja. Gadsimta ceturkšņa laikā neviens nebija dzirdējis, ka viņš būtu izteicis savu viedokli, un neviens, baidoties likties neinformēts, neuzdrošinājās to viņam pajautāt. Līdz pat pirmajiem pēckara gadiem viņš nebija noslogots ar speciāliem pienākumiem. Viņš lasīja iesūtītos tekstus, bieži vien tos ilgi paturot uz sava rakstāmgalda. Piedalījās visu lēmumu pieņemšanā, devās noslēpumainos ceļojumos uz ārzemēm, no kurienes nekad nesūtīja ziņojumus.

Drīz pēc 25. jūlija notikumiem Vinjati bija lauzis kāju. Daži aprakstīja ģipša smagumu, kas viņam neļāva izkustēties no savas istabas. Nelabvēļi uzskatīja par savādu šī incidenta savlaicīgumu. Viņš nozuda, izvairīdamies no avīzes veidošanas neskaidrību pilnajās dienās starp bombardēšanu, stingro Badoljo valdības cenzūru un bažām par vāciešu saimniekošanu. Tūlīt pēc 8. septembra viņam izdevās līdz ar citiem «Kurjera» žurnālistiem, kurus meklēja gan vācieši, gan republikāņi, slepus pārceļoties uz Šveici, lom-bardiešu paradīzi, sasniedzamu tikai ar trim nosacījumiem: ja sakari patiešām augsti, summas patiešām iespaidīgas, risks patiešām liels.

Pēdējās varas dienās fašisti sagatavoja redaktoru sarakstus, kurus vajag atbrīvot no amata vai pat nošaut. Vinjati vārda tur nebija, un, ja kādam būtu laiks vai vēlēšanās par to domāt, atrastos loģisks izskaidrojums: kompetentiem orgāniem bija iesniegta partijas biedra karte un, iespējams, vēl kāda apliecība. Bet pēc 25. aprīļa Vinjati atgriezās tieši tīrīšanas laikā no fašistiem un to atbalstītājiem. Un arī šajos sarakstos viņa vārda nebija. Daļēji tāpēc, ka viņš vienmēr bija turējies aizmugurē, daļēji tāpēc, ka viņš nekad neko neparakstīja, un tāpēc, ka virs to galvām, kuriem nācās slēpties, bija vairāk vai mazāk spožs oreols.

Kad aizgāja Borsa un amatā bija iecelts Guļielmo Emanuēls, Vinjati, jau gados un ar dažām veselības problēmām, saņēma pirmo pienākumu, kaut arī neskaidru: kultūras rakstu koordinators. Viss un nekas. Ne Čeki, ne Abiati, ne Lanočita, literatūras, mūzikas un kino štata kritiķi, viņu nekad neredzēja. Viņš turpināja lasīt rakstiņus, meditēdams klusumā. Dažs labs jau sāka nojaust, ka Vinjati īstenībā nav neko vērts, bet par vēlu: viņam jau bija septiņdesmit gadu.

Viņam neizdevās piesaistīt jauno Lancu darbam literatūras jomā, kura bija lielo kritiķu aizņemta, ne hronikā, kur īgnais Lanfranki padomus nepieņemtu pat no pašiem Krespi. Bet, kad 46. gadā tika dibināts «Informācijas kurjers», «Kurjera» pēcpusdienas izdevums, Vinjati gandrīz uzreiz iekļāva Lancu darbinieku skaitā. — Tā ir kā sporta zāle, — viņš teica. — Tu varētu uzreiz lauzt sev roku, bet varētu kļūt arī par olimpisko čempionu. Tev tas der. — Un nozuda, darbā vai draugu mājās tiekoties, izvairīdamies no jautājumiem par darbu un komentāriem.

—    Izsaku līdzjūtību, — nomurmināja Vinjati, nedaudz paceldamies no rakstāmgalda un sniegdams garu un baltu plaukstu.

—    Paldies.

—    Domāju, ka tagad tava dzīve radikāli izmainīsies, — Vinjati teica. Tas nebija jautājums, bet Viņš Lancu vēroja, it kā gaidīdams atbildi. Vēroja savādi. — Neparasti, — nodomāja Lanca. It kā mēģinādams kaut ko uzminēt. Puspievērto acu skatienā bija pat cieņa. — Korrado šaujam-lūka, — parasti teica tēvocis Ferdinando.

—    Jā, situācija izrādījās ļoti... sarežģīta. Es neko tamlīdzīgu nebiju iedomājies. Es tikko atgriezos, vēl būs daudz ko apdomāt.

—    Un tu taisies domāt, pastaigājoties pa Palestro ielas dārziem, kamēr situācija kļūs vēl sarežģītāka? Pjetro, es mīlēju tavu tēvoci Dino. Mēs bijām draugi. Tāpēc atjauj tev pateikt: met pie velna visas šīs muļķības! Brauc un paliec tur! Vai vismaz paliec tur tik ilgi, cik tas būs ne

pieciešams. Tev ir grūti to atzīt, bet tava nodarbošanās Milānā uzreiz kļuvusi mazvērtīga. Ja tev tā tik dārga, turpini piešķirt lielu vērību savām darīšanām un mums, vecajiem draugiem, tomēr stāvoklis ir mainījies.

Lanca gribēja kaut ko iebilst, bet bija pārāk pārsteigts, dzirdot šos nepārprotamos vārdus. Pārsteigts un aizvainots. Šīs muļķības, pēc tēvoča Korrado izteiciena, bija gandrīz visa viņa dzīve. Kāds raksts «Informācijai», visbiežāk recenzija par ārzemju grāmatām, daudzas reizes pārrakstīta ar gariem melnrakstiem. Mazāk svarīga sadarbība ar provinces avīzēm un pat izdevniecības dibināšanas projekts, kas nekad netiktu realizēts, bet kas aizpildīja daudzus viņa vakarus, pavadītus kopā ar draugu žurnālistu un kāda neapdomīga izdevēja dēlu, kura tēvs pirms kara izputēja un atstāja dēlam sliktas telpas un novecojušas mašīnas.

Tēvocis Korrado nopūtās un turpināja spēlēties ar bronzas galda piederumiem. Un pirmo reizi izteica konkrētu piedāvājumu.

—    Runā... — Viņš izdarīja nenoteiktu žestu. — Runā, ka bandīts Džuliano nesen aizbēdzis no Savienotajām Valstīm. Nezinu, vai tā ir taisnība, bet šis mazais nelietis izraisa interesi, un ne tikai Sicīlijā. No seniem laikiem bandītiem, korsāriem piemīt šarms... Godprātīgos mietpilsoņos zādzība, prostitūcija, vemjošs dzērājs izraisa šausmas. Bet bandītam piemīt šarms... — Vinjati kādu bridi klusēja, pārdomādams šo savādo parādību. — Tev vajadzētu Sicīlijā dibināt labus kontaktus, tu esi ārpus aizdomām. Izmanto viņus, varbūt tev izdosies parunāt ar Džuliano. Intervija, fotogrāfijas... viss kas. «Kurjeram», protams, ne «Informācijai»...

Lanca jutās pagodināts. Bet nespēja iedomāties, kā varētu panākt šādu tikšanos, pie kā griezties tās sakarā. Viņš nedomāja, ka spēj piekļūt tādai personai kā Džuliano. Vinjati vēroja.

—    Tātad?

— Es tikai formāli esmu sicilietis, neko par šiem cilvēkiem nezinu...

— Vai tad korespondenti, kurus mēs sūtām uz Austrumiem vai Dienvidameriku, kaut ko zina par turienes cilvēkiem?

Pēcpusdienā, baudot Venēcijas prospekta un garāmbraucoša tramvaja trokšņus, skaņas, kas radās, senjorai Bruņai mazgājot traukus, un sienas pulksteņa sitienus, Lanca uzrakstīja divas vēstules administratoriem.

Džozue Boņanni viņš īsumā paziņoja par savu lēmumu atgriezties Sicīlijā, tiklīdz būs nokārtotas dažas lietas Milānā. Viņš prasīja nosūtīt uz Macarinu māju mūrniekus, parūpēties par kārtību un sameklēt kalponi, kura varētu tur dzīvot. Rūpīgi izvēlēdamies vārdus, ierosināja padarīt grāmatvedību saprotamāku. Viņš gribētu iegūt priekšstatu par īpašuma pārvaldīšanu, neatrodoties šajā aukstajā un mitrajā apvidū visu ziemu.

Džovanni Sapiencam viņš izteica mērenu pateicību par uzņemšanu un par uzmanību, «visādu un patīkamu». — Turiet mani lietas kursā par jaunumiem, — viņš mudināja, bet bija pārliecināts, ka Sapienca jau gatavo viņam iknedēļas ziņojumu un nevilcinoties zvanīs, ja tas būs nepieciešams.

Beigām atstāja to, kas viņam bija visvairāk pa prātam:

— Lūdzu jūs parūpēties, lai senjora Kručifisa, kas bijusi manas mātes aukle, tiek pieņemta mājā un lai labais Džirolamo gādā par viņas vajadzībām. — Tik vien, pārāk neuzsverot lietas nozīmīgumu. Bet, uzlicis frāzes beigās uz papīra punktu, izjuta apmierinājumu, kādu nekad agrāk nebija pazinis. Ar divām rindiņām viņš izmainīja cilvēka dzīvi.

9

—    Tu atnāci par agru, — teica Margerita, kas vienalga bija atnākusi pirms viņa. Lanca apsēdās un tūlīt atlocīja salveti, kā to darīja vienmēr.

—    Tos, kuri atnāk pēc noteiktā laika, sauc par kavētājiem. Bet kā sauc tos, kuri atnāk par agru?

—    Nemierīgie. Vai slaisti. Kā es šovakar. Bet es te esmu tikai piecas minūtes. Ne vairāk.

Viņi iepazinās kā šogad, 7. aprīļa vakarā, teātrī La Skala. Tovakar bija izrāde «Palleas un Melizanda». Vietas atradās blakus, un, kad Lanca apsēdās, viņi sasveicinoties apmainījās ar formāliem smaidiem. Viņa, protams, bija atnākusi agrāk. Viņi drāmai sekoja, godbijīgi klusēdami, garlaikodamies un neuztverot otra garlaicību. Bet tad, kad Boue bija parādījusies smieklīgi zemā logā, izkarot ārā smieklīgi blondus un garus matus, un Rodžers Bourdins komiskos samta svārciņos bez entuziasma apķērās tai apkārt, Lanca apsvēra iespēju, ka parūka atdalīsies un paliks šā saldenā Palleas rokās, un pasmaidīja. Margerita to pamanīja.

—    Ari man viņi liekas komiski, — viņa pačukstēja un pec šīs replikas apkārtsēdošie viņu apsauca, tāpēc neko vairāk viņi viens otram nepateica.

Vēlāk, foajē, viņi pārrunāja savus iespaidus par izrādi. To bija daudz, un tie neattiecās uz De Sabatu. Atklājis, ka viņa strādā teātrī, Lanca samulsa, un tas izraisīja viņas smieklus: — Nomierinieties! Es nerakstīju mūziku, nezīmēju ne tērpus, ne dekorācijas, nebiju pat izrādes režisore. Man nav nekāda ievērojama amata, un tā ir tada pat taisnība kā tas, ka ne jau es izvēlējos šo izradi. Tātad man nav iemesla apvainoties, ja jūs uzskatāt to par sliktu. — Un tikmēr viņa Lancu vēroja. Viņi pastaigājās kādu pusstundu, runādami lielākoties par mūziku un viņas darbu. Nākamā tikšanās tika norunāta spontāni, tā ka neviens no viņiem nejutās spiests spert pirmo soli. Margerita izturējās draudzīgi. Viņa bija eleganta, kustējās brīvi, viņai bija dziļa un labi nostādīta aktrises balss. Bet viņai nepiemita to sieviešu viltība, kuras māk ievilināt, ne arī to liekulība, kuras ļaujas ievilināties. Viņa uz satikšanos prata uzaicināt tā, ka neviens nejutās ne apvainots, ne pagodināts.

Viņa dzīvoja viena augšstāva dzīvoklī Bramantes ielā 6, pieticīgā ēkā, rajonā, kur visi pazina cits citu. Katru rītu tramvajā viņa apmainījās frāzēm milāniešu dialektā ar kaimiņiem. Viņa sauca par «tautiešiem» Sperancas ģimeni, vīru — tramvaja vadītāju, sievu — mājsaimnieci, migrantus no Pulijas, un abi viņai uzsmaidīja. Ar vārdiem «uhē, farlocch!», kas nozīmēja «lielībnieks», viņa sveicināja Kollinu, velosipēdu tirgotāju, kam bija veikals pie ieejas mājā. Un Kollina apmierināts māja ar galvu. Margeritai piemita atbruņojoša uzvedības maniere, kas šiem cilvēkiem ļoti patika. Pirmo reizi Lanca ar aizturētu elpu gaidīja, ka aizstāvēšanai būs jālieto dūres, sekodams viņas vārdu apmaiņai ar «steidzīgo Kolombas cepēju», aukstasinīgu, maza auguma un apop-lektisku, plikpaurainu vīrieti, kas pārbaudīja olu svaigumu ar lampu aprīkotā koka kastītē. Bet tas sniedza viņai Boloņas desas gabaliņu vai Ovadas vīna glāzi un nekad nedusmojās.

Margeritai patika ēst. Lanca viņu veda uz «Baguttu», uz «Pistojas kalniem», uz «Massimo» Borgonuovo ielā. Viņa vilka Lancu uz krogu Garibaldi prospektā vai pie Kremonas, kas nēsāja briesmīgu, ar virtuves smaržām piesūkušos parūku. Tajās reizēs, kad Margerita uzaicināja Lancu uz vakariņām pie sevis, viņa pirka vīnu kādā vietiņā Kanoniķa ielā, kur zaļa izkārtne uz netīra stikla vēstīja: «Mājias virtuve», ar lieku burtu, kuram Lanca nekad neuzdrošinājās pievērst saimnieces uzmanību. Tur Margerita, pilnīgi aizmirstot Eiropas mūzikas pasauli, kurā darbojās jau daudzus gadus, viņu iepazīstināja ar zaļpe-lēku un šausmīgu piparmētru grapu un ar lifroku — gāzētu vīnu. (— Aperitīvs meitenēm, — viņa paskaidroja.

— Man bērnībā patika.)

Neskaitot «Mājias virtuves» saimnieci, viņas mīlu|i bija Vanda, La Skalas kordebaleta balerīna, kas dzīvoja tajā pašā namā, un brā]i Čellas, «netīreļi», ogļdeģi no 13. istabas, kas savu preci nēsāja lielos, seklos grozos, aizsargājot galvu ar pārlocītu maisu, kurš kā divas lentes karājās līdz pleciem. «Melnie mūki,» viņa tos sauca un atklāti apsūdzēja visos sīkajos rajona negadījumos, kurus nez kādēļ pārzināja ļoti smalki: par mājas runča pazušanu kādā katlā; par prasmīgi uzlauzto Dieva žēlastības dāvanu kasti; par skuķēm, kuras kāds izsekoja, kad tās tumsā gāja mājās. Brāļi Čellas vicināja lielās dūres, nopīpētās balsīs kliegdami, lai viņa vācas projām, lai iet ar saviem draugiem no Filodramatiči ielas. Lanca drebēja no domas, ka būs jāsaduras ar šiem velna apsēstajiem. Bet kādu vakaru Margerita viņu iepazīstināja ar vīrieti gandrīz bez kakla, ļoti sirsnīgu, ģērbtu apbružātā zilā uzvalkā. Viņš bija nokāpis lejā no galerijas, lai pateiktos par uzdāvināto biļeti. Tas bija «melno mūku» vecākais brālis, viņš centās runāt pusbalsī un nosarka, kad Margerita viņu paņēma zem rokas un jautāja, ko viņš domā par «to tur Rigoleto».

Margeritai bija brīnišķīgas attiecības ar naudu. Viņa to tērēja ļoti cēli un iztika bez tās ar lielu pašcieņu. Pret Lancu viņa izturējās kā pret kalpu: centās viņu neapvainot, nepazaudēt, bet nedeva pārāk daudz tuvuma sajūtas un nenožēloja, kad viņš gāja projām. Varbūt šā iemesla dēļ vai, lai satriektu viņa godīgumu, otro vai trešo reizi ielūgusi Lancu uz vakariņām pie sevis, viņa uzlika galdā maizi ar pienu, pāris cepumu desertam un vienu bumbieri. — Es to ēstu, ja būtu viena. Ceru, ka tu to uzskatīsi par tuvības mēģinājumu, ko kārtīgas meitenes ļoti reti sniedz vīriešiem, — viņa teica. Tajā pašā vakarā viņi nodarbojās ar mīlestību pirmo reizi.

Viņi pasūtīja un paskatījās viens otrā. Lanca gaidīja daudzus jautājumus. Margerita nebija ziņkārīga, bet viņai piemita savāds, tiešs skatiens un viņa klusā balsī prata jautāt galveno.

—    Tu esi izmainījies. Nesaki, ka esi tikai noguris vai ka ar nedēļu nepietiek, lai mainītos. Kaut kas ir noticis, un es domāju, ka tu pats nezini, kas.

Viņš stāstīja viņai par Katāniju, izpostītu un putekļainu; ļaužpilnu, bet citādu nekā Bramantes ielā vai viņas rajonā, — agresīvāku, ar mazāku pašcieņu. Viņš stāstīja par Macarino, nabadzīgu un padevīgu. Bet viņš nespēja aprakstīt veco Kručifisu, tēva kolēģus tur, ostā, un viņu aizkustinošos rokasspiedienus, Džozue Boņanni un māsīcu Mariju. Viņš stāstīja par Kanneto un tās iedzīvotājiem, pilniem uzticības, kas viņu bija kāri vērojuši un jutušies laimīgi, redzot viņu smaidām. Viņš runāja nepārtraukti, kamēr klāja galdu un lika traukus, apzinādamies, ka nekad nebija runājis tik ilgi. Viņš baidījās, ka Margeritai kļūs garlaicīgi, bet viņas acīs garlaicības nebija. Viņa skatījās uz Lancu un laiku pa laikam, neko nesacīdama, māja ar galvu. Un pēkšņi Lanca saprata.

—    Kas ir noticis... ja patiešām ir kaut kas noticis. Man bail no atbildības. Es šo pretestību mantoju no sava tēvoča. Viņš cēla savu dzīvi, turoties tālu no visa, kas rada domas un pienākumus: no ģimenes, darīšanām, rūpēm... no visa. — Lanca vilcinājās. Viņš nekad nebija tik daudz runājis par tēvoci Ferdinando. — Būtu kauns, ja man rastos pienākumi, bet es nebūtu spējīgs tos pildīt. Es no tiem vienmēr izvairījos...

—    Tā jau ir pietiekama ievadruna, — Margarita uzmundrināja, satverdama Lancu aiz rokas. Žests īss un draudzīgs. Lanca bija par to pateicīgs.

—    Redzi, tur, lejā, ir hektāri, centneri, atbildības kalni. Radi, draugi, padotie, darbinieki... visi no manis kaut ko gaida. Tas man nedod mieru.

—    Tu gribētu atteikties no šīs atbildības?

—    Protams. Neviens nešķērsos visu pussalu līdz Milānai, lai aizstieptu mani uz dienvidiem. Es gribētu dot rīkojumu kādai juridiskai firmai visu pārdot. Es varbūt zaudēšu da{u naudas, bet galu galā būšu bagāts un brīvs.

—    Es tev nevaru palīdzēt, Pjetro.

Viņi gāja pie viņas uz mājām. Lanca atcerējās pirmo reizi, kad viņi mīlēja viens otru, to sestdienas vakaru. Margeritai bija vairāk pieredzes. Viņa to pamanīja un ieteica viņam aizvērt acis. Ārā lija tik stipri, ka cauri griestiem sāka sūkties ūdens un pēc dažām minūtēm viņai nācās celties un nolikt zem plankumiem bļodu un spaini. Trauki raidīja dažāda biežuma un stipruma skaņas — ūdens un metāla mūziku, zibeņoja arvien biežāk. — Tagad es tevi mīlu, — teica Margerita, iekārtodamās viņam blakus. — Redzi, es esmu kā vīrietis. Man mīlestībā vajadzīgs izmēģinājums. Vēlāk par to vai nu vairs nedomāju, vai sāku mīlēt pa īstam.

—    Kad tu atkal brauc projām? — Margerita pajautāja, kad abi gāja iekšā mājā. Lanca pagaidīja, kamēr viņa ieslēdz gaismu, palīdzēja novilkt mēteli un novietoja to uz pakaramā, kamēr viņa sāka gatavot kafiju. Jautājums palika karājamies gaisā.

—    Es gribētu braukt ziemas beigās. Bet tas būtu pārāk vēlu. Domāju, ka braukšu janvārī. Mani neiedvesmo doma ciest aukstumu un mitrumu. Es domāju, ka uz salas ziemā būs citāds klimats. Man jāsteidzas tāpēc, ka tur, dienvidos, šis tas noticis. Gandrīz visās lauksaimniecības komūnās bijuši proletāriešu revolūcijas ģenerālmēģinājumi, un Macarino viņi ieņēma daļu no manām zemēm. Varbūt, lai nebūtu rupjš ar cilvēkiem uz vietas...

—    Pjetro, bet starp bandītismu, slimībām un zemnieku dumpjiem, vai nevar kļūt bīstami šie tavi ceļojumi atpakaļ laikā un atmiņās?

Lanca pasmaidīja. Labsirdīgā lombardiete Margerita, ja atrastos tur, prastu aukstasinīgi pielāgoties visiem apstākļiem, sākot no ūdensvada trūkuma līdz apšaudei blakusielā. Bet, domājot par to vienatnē, savā ledainajā dzīvoklī zem jumta pašā Milānas, Lombardijas, Eiropas centrā, viņa nespēja iztikt bez parastajiem aizspriedumiem.

—    Varbūt. Man pašam bail. Es nevaru vilkt sevi atpakaļ tikai tāpēc, ka lasu, ka Palermo apkaimē Džuliano banda šāvusi uz karabinieru patruļu, vai tāpēc, ka administrators no laukiem man ziņo... Kas ir?

—    Nekas. Bet man patīk dzirdēt tevi tā runājam. Labi, tātad tu brauc pēc trim nedēļām, pareizi?

—    Jā, ne agrāk. Man ir jāpadomā, un tā, lai apkārt nebūtu desmitiem cilvēku. Un vēl es gribu Jaungada nakti pavadīt ar tevi.

Kafija bija tādā pašā līmenī kā senjoras Bruņas gatavotā. «Ūdens vien,» nodomāja Lanca. Bet pat tad, ja Margerita nebija tik viegli aizvainojama kā viņa mājsaimniece, viņš uzskatīja par labāku klusēt. Viņa apsēdās blakus, nometa kurpes un pavilka kājas zem sevis, pārsedzot tās ar vilnas kleitu. Te nebija radiatoru, un krāsniņa stūrī ar pūlēm cīnījās pret šīs vecās istabas mitrumu.

—    Tev nav auksti?

Lanca papurināja galvu. Viņam bija sārti tikai pirkstu gali. Margerita paņēma viņa rokas savās un sāka uz tām pūst elpu. Pūta un berzēja. Kad rezultāts likās apmierinošs, viņa uzsedza tam kleitas malu un teica:

—    Pjetro,, nepalaid garām šo iespēju!

—    Kādu iespēju?

—    Tu labi saprati. Es neko nezināju par tevi un tavu pagātni. Sākumā domāju, ka tu varbūt esi ļoti rezervēts, varbūt tev grūti kontaktēties. Bet tu man nekad neko nestāstīji, tāpēc ka neko nezināji. Kā iespējams nodzīvot līdz taviem gadiem, neko nezinot par savu māti, par savu tēvu, par bērnību dzirdot tikai anekdotes, ko vecais tēvocis uzskatīja par vajadzīgu pastāstīt? Varbūt tas, ko viņš tev gribēja noslēpt, ir kaut kas

drūms un nepatīkams... Bet tev jāpārliecinās pašam. Tā ir pēdējā iespēja, tu nedrīksti to palaist garām.

Lanca pamāja ar galvu, un Margerita piecēlās. Sakārtojusi uz pleciem kleitu, piegāja gramofonam un sāka rakņāties pa platēm. Pēc brīža Lanca izdzirdēja švīkoņu. Atskanot pirmajām arfistu kvarteta izpildītajām notīm, viņa ar lēcienu atgriezās uz dīvāna.

— Tagad pastāsti man par savu ceļojumu, ja gribi. Kādas tad ir sicīlietes?

10

Katānijas stacijā bija visi. Martorana izskatījās pēc nervoza baletmeistara, kuram neizdodas iestudējums.

—    Mēs jūs gaidījām ar nepacietību, :— viņš teica visu vārdā. Bālais tēvocis Gaspare, Lancu cieši apskāvis, paziņoja, ka tantei Idai pēc lēkmes steidzami operēta aklā zarna, ka viņa būs mājās parīt no rīta, ka viņš atvainojas, bet viņam tūlīt jāskrien uz klīniku. Ar viņu bija Nikolo, ne tik bāls, bet arī norūpējies.

Lanca jutās nedaudz vainīgs, tāpēc ka pirmā doma bija: «Šajā nedē|ā nekādu ģimenes pusdienu!» — Es viņu apmeklēšu, tiklīdz viņa varēs mani pieņemt. Apkamp viņu manā vietā, — viņš teica.

—    Protams.

Abi Sapiencas viņu sveicināja silti, bet atšķirīgi. Administrators ar cieņu, pieteikdams vizīti nākamajā dienā no līta. Jaunais Vitorio ar smaidu; viņš, redzot Lancu, likās priecīgāks par pārējiem.

Lanca iegāja namā un pamanīja negaidītu dzimtās mājas sajūtu. Pagalma vidū stāvēja Aprīlija, nomazgāta un spīdoša. Džirolamo viņu pavadīja līdz istabai.

—    Jūs atkal sagaida riebīgs laiks. Jums neveicas. Bet vismaz temperatūra šoreiz ir augstāka.

Kad Lanca iznāca no vannasistabas, viņš ieraudzīja, ka kalps jau sakārtojis visas mantas, atstājot atvilktnes un skapja durtiņas vaļā, lai būtu redzams, kā viss izvietots.

—    Mantas bija tādā kārtībā, it kā pats Dievs tās būtu salicis, — piezīmēja kalps, savācot čemodānus promnešanai.

—    Man ir laba mājsaimniece... Jā, tieši tagad, kamēr es vēl esmu apakšbiksēs, var parādīties senjora Kručifisa, — teica Lanca, norādīdams uz pavērtajām durvīm. Džirolamo seja kļuva sērīga.

—    Ko nu vairs, nabadzīte... Viņa nomira divas dienas pēc jūsu aizbraukšanas, To, ko jūs rakstījāt, es izdarīt nevarēju. Kā lai zina, kas būtu spējis viņai, nabadzītei, dot mierinājumu...

Kāda iemesla dēļ viņš jutās tik neparasti? Pārsteigts un, cenzdamies turēt sevi rokās, Lanca mēģināja saprast, kāpēc viņš ir tik saviļņots.

—    Džirolamo... — Kaut kas viņa balsī piespieda kalpu steidzīgi pagriezties. — Džirolamo... tagad nav īstais brīdis. Bet kādu dienu es gribu parunāt par to, ko tu man teici, to, kas attiecās uz... uz manu māti.

—    Atvainojiet, bet labāk būtu nerunāt. Mirušos jāatstāj mierā.

—    Bet kurš rūpējas par mieru dzīvajiem? — sev jautāja Lanca, ar plaši atvērtām acīm tumsā gaidīdams miegu. Viņš nespēja nedomāt par šo meiteni Madalēnu. Madalēnu Ganči. Viņa māti. Ja pēc divdesmit septiņiem prombūtnes gadiem viņš atgrieztos zem šīs mājas jumta Umberto ielā un atrastu kāpņu pašā augšā gaidām kādu nepazīstamu, bālu sen joni ar sirmiem matiem, viņš būtu gatavs to pieņemt.

Bet Madalēnai nebija lemts kļūt vecai. Viņa pamazām bija kļuvusi par viņu jaunāka. Tā vietā, lai gaidītu kāpņu galā, viņa gaidīja lielajā portretā virs kamīna, istabā, kur bija nodzīvojusi desmit gadus. Jauna, ļoti skaista sieviete izdarīja pašnāvību. Kur tajā brīdī atradās viņš?

Sapnī Lanca redzēja mātes bēres. Bija nakts, nakts ar svecēm un lāpām. Viņa negulēja zārkā, bet gāja viņam līdzās un brīvajā rokā turēja kabatas lakatiņu. Un raudāja.

Kā viņš jau bija paredzējis, tantes Idas izveseļošanās izjauca pusdienas ģimenes lokā. Slimība dod privilēģiju atbrīvoties no etiķetes, pievienot cepetim sirsnību. Bet no viņa gaidīja vizītes. Un tās bija divas. Pirmā formāla, pie bālās saimnieces gultasgala, starp ģimenes locekļiem, kuri puslokā sēdēja ap misiņa gultu un senjoru Pinu, kas kā vienmēr stāvēja malā, saviļņota un neticēdama, ka Lom-bardijas radinieks viņu pazinis, un gluži vai sastingstot no apjautāšanās par viņas veselību.

Karmenas nebija.

Otrajā reizē varētu runāt par radu un draugu trokšņainu kongresu ar dzērieniem un saldumiem: ceremonija par godu izveseļošanai. Varbūt tāpēc klātesošie vispirms griezās pie saimnieces, izrādot pārspīlētu, īpaši slimniekiem glabātu uzmanību, un maz pievērsa uzmanību Lancam, kas šajās čalās varēja runāt, neizraisot pēkšņu klusumu. Tikai tēvocis Dante bija pienācis apjautāties par Macarino un turienes radiem, kurus viņš sauca «tie tur» vai «sarbadži», kas nozīmē «mežoņi».

Karmena bija atnākusi.

Tajā pašā vakarā, vēlreiz pārdomājot viņu tikšanos, Lanca saprata, ka neatceras pat nevienu vārdu. Viņi apmainījās ar sveicieniem, jautājumiem, jokiem, iespaidiem. Karmena lika saprast, ka ir priecīga redzēt viņu vēlreiz. Viņš mēģināja izrādīt tādu pašu prieku. Pa laikam viņš nejauši sastapa uzmanīgus tēvoča Dantes meitas Luīzas skatienus. Viņa visu laiku mainīja atrašanās vietu. Ar kafijas tasi rokā sēdēja uz pufa. Stāvēja blakus tantei Idai. Istabas dziļumā starp tēvu un kādu nepazīstamu senjoru. Luiza viņu vēroja brīžiem nopietni, brīžiem ar smaidu, kuru Lanca nemācēja atšifrēt. Atvadoties Karmena pajautāja, cik ilgi viņš uzturēsies Macarino. — Kāpēc gan mums kādu svētdienu neiziet? Es gribu tev kaut ko Katānijā parādīt, to, kas man patīk. Varbūt tas patiks ari tev.

Lanca pusdienoja ar tēva kolēģiem. Viņš nebija gaidījis ielūgumu. Atteikties viņš nevarēja, bet baidījās no mājas ēdieniem, no sēdēšanas galda galā goda viesa lomā, no sievu nolaistajām acīm un no simt mokošiem jautājumiem. Bet tā izrādījās tikai vīriešu tikšanās Onīnas restorānā, ko sauca «Ulises ala» un kur pie jūras bija skaists apelsīnu dārzs. Viņi ēda zivis draudzīgā un nomierinošā atmosfērā.

Pusdienās Sapiencas mājā gan visas viņa bažas līdz pēdējai piepildījās. Uzreiz pēc ieiešanas tumšajā, gadsimta sākuma garā iekārtotajā dzīvoklī viņa iekšās jau sagriezās no nenovēršamās provinciālās etiķetes.

Senjora Sapienca bija maziņa, ļoti aizņemta ar cēluma saglabāšanu, atsacījusies no veltīgām pūlēm noslēpt milzīgas, ne visai aristokrātiskas krūtis, kuras, neskatoties uz viņas piecdesmit gadiem, Katānijas ielās vēl droši vien sagādāja dažas neērtības. Viņa nāca pretī nosarkusi un bažīga, ka pusdienas varētu likt viņam vilties.

Viņa liekuļoja. No teatrālās zivju uzkodu parādes, diviem grezniem pirmajiem ēdieniem, trim otrajiem, kuri bija katrs ar savu piedevu, viņi nonāca līdz veselai gūzmai saldumu, par kuru eksistenci Lanca nebija pat nojautis: «ruma baba», torte no biezpiena «kasata», rīsa «krispelle» un citas lietas, kuru nosaukumus viņš vairs neuztvēra. Vīni bija stipri, bet lieliski. Beigās viņš nogaršoja labāko kafiju Katānijā. Tomēr, neraugoties uz izšūto galdautu, saimnieces dzintara kaklarotu un ēdienu dažādību, šajā mājā trūka spožuma. Greznība nebija labklājības apliecinājums, bet gan pūles pagodināt cienījamo viesi.

Sapienca ēda un līksmoja. Vitorio runāja maz. Labsirdīgais tēvs viņu mulsināja, bet māte izturējās kā pret puisīti. Vēl tur bija jaunākā māsa, bāla un tieva kā brālis, ar divām garām, gaišām bizēm. Sejā ļoti līdzīga mātei, bet citādi nelikās, ka kādu dienu viņa varētu Jonijas jūras viļņiem piedāvāt tikpat varenu torsu. Viņu sauca Agata. Meitene nerunāja, tikai smalkā balsī atbildēja uz pāris banāliem jautājumiem par skolu, kurus Lanca uzskatīja par vajadzīgu uzdot.

Viņš ēda vakariņas kopā ar Saverio Katalano. Ķirurgs dzīvoja vecā mājā netālu no Universitātes laukuma. Viņš nebija precējies. Viņa māsa Rozita, nedaudz savītusi atraitne ar skaidru sejas izteiksmi, sagaidīja viesi kā vecu paziņu un gāja viņam pa priekšu uz nelielu viesistabu, pilnu ar izšūtām salvetēm. Tās bija pat uz krēsla atzveltnēm un galvtura. Viņš tā arī neuzzināja, vai tās ir viņas roku darinātas. Līdz brāļa ierašanās brīdim viņa uzturēja sarunu, stāstot, kāda Katānija bijusi pirms kara, pirms bombardēšanas, pirms tam, kad cilvēki sāka mainīties.

—    Mana māsa ir gandrīz normāla, — paskaidroja Katalano dažas minūtes vēlāk, mēģinādams iedarbināt veco, melno Augustu. — Viņa ir normāla nedēļām ilgi, mēnešiem ilgi. Pēc tam...

Viņi iebrauca slikti apgaismotu ieliņu juceklī. Bija grūti noticēt, ka šā mitrā un smirdīgā labirinta galā varētu atrast kādu kārtīgu restorānu. Pēkšņi tumsā parādījās pils, kura aizņēma gandrīz visu laukumu. Viņi tai apbrauca apkārt. Lanca saskatīja apaļus torņus bez dzegām un grāvi. Viņš par pili bija kaut ko lasījis tūristu ceļvedī, ko pavirši šķirstīja vilcienā, bet negaidīja, ka nonāks tai tik tuvu šeit, šajā rajonā. Pēc dažām sekundēm tā izzuda tumsā.

—    Piemēram, viņa iet uz policiju un ziņo, ka mūsu kaimiņš, audumu tirgotājs, atgriežoties no Krievijas kampaņas, nositis viņas vīru. Viņa ir cienījama sieviete, prot runāt... Nu, vispār, viņai noticēja.

Jūra parādījās negaidot, tāpat kā pils. Tās neredzamo klātbūtni varēja sajust tikai ar ausim un nāsīm. Viņi iegāja kādā vienkāršā krogā. Lielā, četrstūrainā istaba bija gandrīz tukša. īpašnieks metās pie viņiem, jautrs un iztapīgs, un kaut ko teica dialektā. Lanca klausījās, kā viņam pasūta kaut ko noteikti neēdamu. Citi apmeklētāji, dažas sekundes pētījuši, uz viņiem vairs neskatījās.

Katalano stāstīja vēl citas anekdotes par māsu, par viņas mierīgo un īslaicīgo trakumu. Lanca skatījās viņā un jautāja sev, kāpēc. Kāpēc tāda atklātība, tāda pieejamība, kāpēc tik acīm redzama vēlēšanās, lai viņš justos ērti? Viņam patika tas, ka Katalano, pirms izbraukt uz vakariņām, uzaicināja viņu mājās. Patika, ka viņš neslēpa savu māsu un viņas psihisko stāvokli. Patika izvēlētais krogs, pilnīgi bez pretenzijām, bet tīrs. Katalano piemita īpašība pārlēkt ievadrunām, kuras Sapiencas mājā bija piedevas, vēl neciešamākas par pusdienām.

—    Tātad, mani ļoti interesē jūsu pirmie iespaidi. Kas jums visvairāk no tā nedaudzā, ko redzējāt Sicīlijā, nepatika?

—    Cilvēki.

— Tā jau domāju. Bet kas visvairāk patika?

—    Manas māsīcas, — atteica Lanca. Viņš mēģināja paskaidrot, ka Karmena un Marija ir loti dažādas, ka šī atšķirība viņu pārsteidz, ka nav saprotams, kā viņš abas var uzskatīt par apburošām. Katalano klausījās un dažbrīd smaidīja. Pēc tam Lanca pastāstīja par radiem Katānijā un strādniekiem Macarino; neizdevās noslēpt, ka viņš nespēj tikt galā ar tik daudzām nepazīstamām lietām. Beidzot doktors nolēma iejaukties.

—    Jūs neko nezināt par savu ģimeni, vai tā? Un it sevišķi par savu tēvu... Es to sapratu tai brīdī, kad mēs vilcienā iepazināmies. Liekas neticami, bet es tādas situācijas labi pazīstu. Man bija divi brālēni, viens otram kā brāļi. Divi džentlmeņi, es to apgalvoju. Un kādu dienu viņi sastrīdējās. Neviens nezina, kāpēc. Man ir aizdomas, ka viens simpatizēja fašistiem, ar ko otrs nebija vienisprātis. Ne sievietes, ne citas intereses, par to esmu pārliecināts. Viņi bija neprecēti un dzīvoja divos dzīvokļos vienā kāpņu telpā. Kāpnēs viņi satikās katru dienu, bet viens otru ignorēja. Un viņu dzīvokļiem bija kopēja vannasista-ba: durvis no vienas puses un no otras. Tas, kurš iegāja pirmais, aizbultēja pretējās durvis, neaizmirstot atstāt tās pavērtas, kad gāja projām. Tāda sistēma funkcionēja divdesmit gadus. Tik nopietns bija viņu strīds līdz brīdim, kad pagājušajā gadā viens no viņiem nomira.

—    Otrs aizgāja uz bērēm?

—    Jā. Nāve liek aizmirst kriminālnoziegumus un dažreiz pat apvainojumus... Redzu, ka jūs smaidāt. Par šīm lietām gribētu pasmaidīt arī es. Tās mani neizklaidē, bet vairs neliek arī ciest. Esmu kļuvis par skatītāju. Nedaudz ziņkārīgu. Tādēļ pēc jūsu aizbraukšanas uz Milānu es apjautājos visapkārt.

—    Un ko uzzinājāt?

—    Jūsu tēvs bijis vientuļš un lepns. Lepnums nebija mantots. Viņš bija sīka komersanta, neveiksminieka un pašnāvnieka ārlaulības dēls. Kuru tēvs neatzina. Šādas lietas vai nu sagrauj, vai padara stipru... Domāju, ka jūsu tēvs bija bagāts jau divdesmit piecu gadu vecumā. Komercijas ģēnijs un lielas darba spējas. Viņam neatlika laika nekam citam, viņš neuzturēja attiecības pat ar radiem.

—    Jā, es to zinu. Macarino viņu ienīst. Es domāju, ka tie nekad neatzina viņa un manas mātes laulību...

—    Ar visiem radiem, es gribēju teikt. Viņam nebija nekādu attiecību pat ar jūsu tēvoča Gaspares ģimeni.

—    Jūs... jūs esat pārliecināts? — nomurmināja Lanca. Vai tas ir iespējams? Tēvocis un tante tik dabiski viņu uzņēma mājā Umberto ielā, bet, kā varēja saprast, tēvs tajā nebija spēris soli jau kādus desmit gadus. Lanca uzzināja, ka tēvocis Gaspare lēnām iet postā, spēlēdams kārtis. Katru vakaru pamazām zaudējot naudu, nesaprātīgi pārdodot, viņš beidza ar to, ka ieķīlāja visu, kas palicis, arī māju Etnas ielā. Runāja, ka attiecības starp brālēniem sabojājušās tieši lielas naudas summas dēļ, kura tikusi aizdota pret goda vārdu un nebija atdota.

—    Tātad viņš būtībā ir mans parādnieks? Tas liekas neiespējams. Administrators mani loti sīki iepazīstināja ar situāciju mantojuma lietā. Un viņu es uzskatu par godīgu cilvēku.

—    Varbūt tas ir pārāk delikāts jautājums. Pajautājiet to viņam tieši!

Lanca piekrita. Viņš jau beidza ēst cepto kalmāru, gandrīz nesajutis tā garšu. Viņš domāja par tēvoča un tantes gādību, par simpātijām, kādas Karmena viņam izrādīja no paša pirmā brīža. Neviens no viņiem neko neteica par parādu un tam sekojušo ķildu, būdami pārliecināti, ka viņš nav lietas kursā. Ja Sapienca faktu apstiprinātu, ko tad viņi darītu? Lai tiktu vajā no šīm domām, viņš apjautājās par Martoranu. Katalano pamāja ar galvu.

—    Jā, es viņu pazīstu. Gaetano Lanca paņēma viņu par sekretāru kara beigās. Viņš dzimis Palermo... loti pieticīgā ģimenē. Cik es zinu, to ambīcijas, kuri bijuši nabagi, ir briesmīgas. Viņam piemīt šarms, viņš prot uzvesties. Katāni-jā viņš labi iekārtojās kopā ar jaunajiem pēckara politiķiem, kuri pilda Romas pavēles un maz rūpējas par pilsētu. Viņš

pārstāvēja jūsu tēvu un viņa komercdarbību pilsētas valdē un vietējās iestādēs: inspekcijās, policijā un citur. Daudz ceļoja. Darījumi bija administratora, uzticamas un spējīgas personas rokās, bet viss pārējais bija Martoranas ziņā.

—    Bet kas palika manam tēvam? — jautāja Lanca. Tās vairāk bija pārdomas nekā jautājums.

—    Jūsu tēvs bija cilvēks, uz kuru atstājusi iespaidu bērnība, apsēsts ar nepieciešamību gūt revanšu, kļūstot bagātam. Cilvēks, kurš dzimis, lai būtu nelaimīgs un ievilktu savā nelaimē daudzus citus. Tas ir mans spriedums. Baumas es jums aiztaupīju. Jūs tās vēl daudz dzirdēsiet. Un ir tikai viena iespēja pret baumām aizsargāties: neņemt tās galvā.

-Tas ir vērtīgs padoms.

—    Bet esiet uzmanīgs ar Martoranu. Šis vīrs, cik saprotu, jums nepatīk. Varbūt jūs domājat no viņa atbrīvoties...

Martorana jau bija viņu ievilcis pāris pilsētas politiķu salonos un iepazīstinājis ar cilvēkiem, kuri Lancu neinteresēja. Un vēl, droši vien pēc sava ilggadīgā paraduma, viņš ņēma Aprīliju, neprasot atļauju, bet Džirolamo neuzdrīkstējās iebilst. Pārskatot reģistrācijas žurnālus, Lanca bija atklājis, ka sakretārs saņem pārāk lielu algu. Katalano saknieba lūpas.

—    Atvainojiet par nepieklājību, bet pirms dažiem gadiem runāja, ka jaunais Martorana varbūt ir dona Gaeta-no dēls, un tas izskaidro viņa negaidītos panākumus...

Tas izskaidro arī daudz ko citu, nodomāja Lanca. Skatīdamies uz Katalano, Lanca nožēloja, ka šis vērtīgais cilvēks neko nezina par Macarino un, galvenais, par attiecībām starp Gaetano Lancu un Ganči ģimeni. Viņš to pateica. Katalano paraustīja plecus.

—    Es gandrīz neko nezinu arī par jūsu māti. Bet katrs, kurš viņu atceras, saglabājis par viņu savu viedokli. Ļoti skaista meitene, izglītota, īsta sicīliete, Džovanni Ver-gas draudzene. Stāsta, ka ļoti raudājusi viņa bērēs, 1922. gada 27. janvārī. Šķiet, ka viņa nomira īsi pēc tam...

—    Patiešām. Bet kas jums to visu pastāstīja?

—    Kāds pensionēts universitātes profesors. Viņš dzīvo pansijā netālu no Akadēmijas, vienā istabā. Arī viņš bija Maestro draugs un jūsu mātes pasniedzējs; kā jūs zināt, viņa mācījās šeit. Tagad viņš ir pavisam viens, na-badziņš... Ja gribat, es jūs iepazīstināšu. Jūs redzēsiet, viņš ļoti labi atceras šīs bēres. Man viņš tās pat aprakstīja. Todien lijis lietus. Jūsu māte bija otrajā rindā, un jūs stāvējāt, ieķēries viņas rokā...

Bija gandrīz viens, kad Lanca atvēra Umberto ielas mājas vārtus. Džirolamo viņu gaidīja mitrajā gaitenī, kāpņu galā, snauzdams uz sola. Viņš aizveda Lancu uz guļamistabu, izņēma zem stepētās segas palikto trauku ar karstu ūdeni un aizgāja.

Palicis tumsā viens, Lanca saprata, ka iepriekšējā naktī redzētais nebija sapnis, bet atmiņas.

Aiz zārka, ko nesa uz pleciem, tūlīt aiz sērojošajiem radiniekiem, gāja jauna sieviete, turēja viņu aiz rokas un gauži raudāja. Viņš atcerējās, ka skatījās uz viņu desmitām reižu, nesaprazdams, kāpēc viņa raud? Kas nomiris? Par kādu ģimenes locekli nebija runa, kāpēc tad šīs asaras? Lija. Ūdens kurpēs, biksītes samirkušas, auksti. Pēc tam mākoņus aiznesa vējš. Arī vējš bija auksts, purināja matus un meta tos uz pieres un acīs. Māte visu laiku raudāja. Bija vējš, bet bija arī saule. Rociņa mātes rokā svīda, bet viņš neuzdrīkstējās to palaist pat uz bridi, jo baidījās pazaudēt viņu pūlī, kas trokšņoja, kliedza, grūstījās. Madalēna raudāja nemitīgi. Beidzās ar to, ka sāka raudāt ari viņš.

Bet viņa to pat nepamanīja.

11

Profesors Gaetano Muzumarra dzīvoja kādā studentu pansijā, šausmīgas mājeles pēdējā stāvā. Ģērbies vecā jakā, viņš gaidīja kāpņu telpā un sāka runāt, kad Lanca vel kāpa pa kāpnēm. Viņš atvainojās par to stāvumu un mierināja, apgalvodams, ka viņam, «sirmam un nogurušam vecim», šī kāpšana ir daudz smagāka.

Spiezdams viņam roku, Lanca redzēja, ka profesors ir sirms un nedaudz salīcis. Pēc Katalano domām, viņam jau bija pāri astoņdesmit gadiem.

Profesors veda Lancu pa pustumšu koridoru. Bija redzams kāds ducis durvju, gandrīz visas atvērtas. Iedams gar tām, profesors sveicināja iemītniekus; tas viņam bija jāizdara, jau šurp nākot, un viņš saņēma atbildes, kuras Lancam likās zobgalīgas. Studentiem šis vientuļais vecis, jau brīvs no akadēmiskās autoritātes, runīgs kompānijas meklētājs, ziemas dienās varēja būt ērts zobgalību objekts. Bet saimniece, aplikusi lakatu ar bārkstīm, kas nokarājās līdz grīdai, savu veco iemītnieku varbūt uzskatīja par kaut ko līdzīgu nemirstīgajam un izturējās pret viņu ar sirsnīgu ce-remonialitāti. Piedāvāja sagatavot kafiju, kamēr viņi runās.

Plašajā, mitrajā profesora istabā bija jūtama stilu dažādība, it kā tās iemītnieks dažas mēbeles būtu atnesis no iepriekšējās dzīves vietas un salicis blakus pieticīgajām pansijas mēbelēm. Viņi iekārtojās viens otram pretim ādas krēslos ar augstu atzveltni un dažas sekundes Muzumarra Lancu pētīja, mirkšķinādams sasarkušās acis.

— Doktors Katalano, kas rūpējas par šiem nederīgajiem kauliem, pastāstīja kaut ko tādu, ko es, vecais, bezcerīgais agnostiķis, uzskatu par kaut ko... kaut ko, — profesors papleta rokas kā Betlēmes gans, ieraugot eņģeli, — ...brīnumainu. Pagājis jau trīsdesmit gadu, kopš

mana mīļākā skolniece mani atstāja, lai sasniegtu to paradīzi, kurai es neticu, bet kurā viņa noteikti atrodas, ja tāda pastāv... — Viņš ar grūtībām ievilka elpu, noģērbdams mājas jaku. — Šodien viņas dēls ar mātes sejas pantiem mani pagodina ar savu vizīti... Jūs, kā man teica doktors Katalano, neko nezināt par mazo Madalēnu. Jūs bijāt trimdā Gallijas Priekšalpu biezajā miglā.

—    Diezgan pareizi, — teica Lanca, bet tajā brīdī svinīgi ienāca saimniece ar mazām kafijas tasītēm un šķindošiem traukiem. Viņa uzklāja galdu, mēģināja sākt sarunu, tad aizgāja, vilkdama aiz sevis lakatu. Viņi dzēra klusumā.

—    Kādā ziemas pēcpusdienā viņa parādījās manā kabinetā Universitātes laukumā. Kad stikla durvis pavērās un viņa ienāca, bija sajūta, ka starp mākoņiem parādījusies saule. — Viņš iesmējās, bet tas izraisīja dziļu klepu, kas ilga dažas sekundes. — Viņa bija ļoti jauna, bet runāja kā pieaugusi sieviete. Un ari viņas izturēšanās bija kā pieaugušai sievietei. Patiešām, viņa bija nesen precējusies, devusies vīram līdzi uz Katāniju un nolēmusi iestāties universitātē. Viņa mīlēja itāļu literatūru, lasīja, rakstīja... Es viņā klausījos kā apburts. Toreiz akadēmijā reti varēja sastapt kādu sievieti. Es teicu, ka sekošu viņas studijām ar sevišķu uzmanību un došu padomu vienmēr, kad tas būs nepieciešams... Viņas nasta gan bija smaga... Es par to pārliecinājos jau dienu vēlāk, kad stādījās priekšā viņas vīrs...

—    Ā...

— Jā. Droši vien starp viņiem jau bija notikusi saruna, un viņš atnāca, lai... lai, teiksim, izmeklētu lietu. Viņš apskatījās apkārt un jautāja, vai ir pieļaujams, ka jauna senjora, nākamā māte, sāk mācīties kopā ar citu domu pārņemtiem jaunekļiem. Sadrūmis viņš klausījās, kamēr es mēģināju viņu nomierināt. Nekad agrāk man nebija nācies mierināt vīrus, tikai tēvus, un man jāsaka, ka tas uzreiz man likās šo attiecību noslēpums... Sargājošās bažas, ar kādām vīrietis sekoja savas jaunās sievas soļiem... Jūs zināt, divdesmit gadu starpība...

—    Es saprotu.

— Atceros, kā viņš vēroja manu asistentu, kas tieši tajā brīdī bija ienācis. Jaunais Lombardo bija ļoti skaists vīrietis, kad viņam bija nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Viņš strādāja pie manis jau sešus mēnešus. Viņš uztvēra apmeklētāja skatienu, bet nemācēja to izskaidrot.

Profesoram bija lieliska atmiņa. Viņš dzīvi aprakstīja Lielā kara atbalsis Katānijā, patriotisma pārņemto universitāti, literatūrai piejaukto politiku, traģisku klusumu amfiteātra solos.

—    Madalēna bija īsta šīs salas meita. Labi zināja Sicīlijas vēsturi, juta lielu godbijību pret varoņiem, gan antīkajiem, gan mūsdienu. Apbrīnoja sociālistu De Feliči, mūsu spožo tautieti, žurnālistu un deputātu, kas soļoja pirmajās rindās. Šeit, Katānijā, viņu sauca u pairi ranni, kas nozīmē «visu tēvs». Viņš bija galvenais strādnieku savienības «Faši» organizators un tā dvēsele. Viņš tika arī arestēts, kad Tronis nolēma, ka «Faši» jāapspiež, un pavēlēja karavīriem šaut uz cilvēku pūli. Padomājiet tikai, valdībā bija sicīlietis, nekrietnais Krispi!

Viņš ieklepojās vēlreiz un Lanca gaidīja, kamēr lēkme pāriet. Bija savādi klausīties, kā profesors runā par personām un vēstures faktiem, it kā tenkojot kolēģu starpā.

—    De Feliče nomira divdesmitajā gadā, atstājot neaptveramu kultūras mantojumu un kapitālu — 6 liras un 30 čentezimus mantiniekiem. Pēc gada pienāca kārta citam dižam salas dēlam, komediogrāfam, dzejniekam, polemiķim, rakstniekam un režisoram Ņino Martoļio. Viņš tika salīdzināts ar Arkilohu, ar Tirteo, ar lielajiem grieķiem, kas rakstījuši jambā. Viņš bija atmaskotājs, kurš neviena priekšā neapstājās... un varbūt tas viņam maksāja dzīvību.

—    Kādā ziņā?

—    Martoļio tika nogalināts. Viņš nenomira nelaimes gadījumā, kā visi domā.

Lanca sev jautāja, vai vecajam senjoram atmiņas nav sajaukušās ar fantāziju. Tēvocis Ferdinando bieži citēja

Martoļio, bet nekad nedeva mājienus par viņa traģisko galu.

—    Viņam draudēja dažu rakstu dēļ. Man to teica tā laika fakultātes dekāns, ģimenes draugs. Martoļio bērns bija ievietots bērnu nodaļā slimnīcā «Kostanca Graviņa», Viktora Emanuēla slimnīcā apendicīta lēkmes dēļ. Blakus tai nodaļai bija cita, ko vēl būvēja. Vakarā, kad satumsa, Martoļio atstāja sievu pie bērna gultas un aizgāja, pasakot, ka viņam jāsatiek kādi cilvēki un viņš atgriezīsies vēlāk. Neviens viņu dzīvu vairs neredzēja. Dienu vēlāk strādnieki jaunajā nodaļā viņu atrada mirušu vēl neuzceltā lifta bedres dibenā.

—    Bet kā domājat jūs, kas tad īstenībā notika?

—    Domāju, ka viņam kāds sekoja. Martoļio nenojauta, kas viņam sagatavots. Kad viņš nonāca pie lifta bedres, viņu nogrūda lejā. Tā uz mūžu apklusa viena no izcilākajām Sicīlijas balsīm, un Madalēna to pārdzīvoja, kā pārdzīvo ģimenes locekļa dēļ. Viņas veselība pasliktinājās. Viņa vairs nevarēja mācities. Viņa teica, ka vēl palicis tikai Verga, un pēc tam Sicīlija apklusīs.

—    Jā, es atceros Vergas bēres. Domāju, ka māte gribēja mani ņemt līdzi...

Ne tikai toreiz, mans dēls. Viņa jūs veda uz De Feličes bērēm 1920. gadā. Pēc tara uz Martoļio bērēm 1921. gadā un beidzot uz Vergas bērēm 1922. gadā, neilgi pirms tam, kad pati mūs atstāja...

—    Es miglaini atceros tikai vienas. Lija, pūta vējš, bet bija arī saule... — iesāka Lanca. Vecis smaidīja, rādīdams izļodzījušos zobus.

—    Aizkustinoša ir šī bērnišķīgā sintēze. Jūs tur bijāt visas trīs reizes. Bija iespaidīgs pūlis. Karš... otrais, es gribu teikt, vēl nebija izpostījis ļaužu jūtas un pilsētas savdabību. Šie trīs cilvēki bija salas dvēsele, un Katānija ar viņiem lepojās. Cīnītājs De Feliče nomira jūlijā. Asais un ģeniālais Martoļio — septembrī. Maestro aizgāja janvāri. — Muzumarra nopūtās un nošņaukājās. — Kā šodien atceros karstumu pirmo bēru laikā. Atšķirībā no citiem Katānijas iedzīvotājiem, kuri apraudāt De Feličes bojāeju atnāca blūzēs, mēs, konformisti, bijām sēru drānās. Protams, tumšs uzvalks pievelk saules starus un siltumu saglabā divdesmit četras stundas. Mūsu «tēvs» nomira Ačikastello. Pēc šīs vēsts pilsētas dzīve apstājās, visi ietērpās sēru drēbēs. Atlika pieņemšanas, aizvēra veikalus un teātrus, nolaida karogus. Cilvēki steidzās uz Ači, lai mirušajam apliecinātu pēdējo godu. Viņu veda uz pilsētu tramvajā, piecās stundās veicot dažus kilometrus. Lieta tāda, ka cilvēki spiedās klāt, lai redzētu mirušo, meta ziedus. Jūs zināt, kad nelaiķis beidzot nonāca municipalitātē, kur vajadzēja notikt bēru ceremonijai, jau bija pusnakts. — Viņš apklusa, lai noslaucītu acis ne pārāk tīrā lakatiņā.

—    Man žēl, ka es izsaucu tik sāpīgas atmiņas, — nomurmināja Lanca.

—    Sāpīgas un skaistas. Citi laiki, citi cilvēki... un cita pilsēta. — Viņš izšņauca degunu. — Skaista diena bija ari tad, kad uz pēdējās dusas vietu pavadījām Ņino Martoļio. Bet no jūras pūta stiprs vējš, kas plivināja matus. Madalēna bija atnākusi viena, un tas biju es, kam bija gods būt par viņas kavalieri... Viņa todien likās man maza un bāla, un viņu |oti apgrūtināja putek)i, ko vējš pūta acīs... Bet daudz vairāk viņa cieta janvārī gadu vēlāk. Tajā dienā īsais ceļa gabaliņš starp Sv. Annas ielu, kur dzīvoja Maestro un Sv. Annas baznīciņu bija gandrīz viscaur viena bēru procesija... Es sev jautāju, cik no tiem nabagiem, kuri pavadīja zārku, bija analfabēti. Bet Verga salā bija tas pats, kas Homērs Grieķijā. Un cilvēki to saprata. Tāpēc arī lietusgāzē tik daudzi bija atnākuši pavadīt viņa zārku. Tāpēc jūsu māte gribēja ņemt jūs līdzi. Todien Madalēna raudāja tik gauži, , ka arī jums, skatoties uz viņu, acīs saplūda asaras. Es viņai teicu: «Kāpēc tu liec tā ciest šai nabaga radībai?» Viņa atbildēja: «Es gribu, lai viņš sāk saprast. Man nepietiek, ka pieaudzis viņš būs apmierināts, ka ir sicīlietis, vai leposies ar to, es gribu, lai viņš, būdams sicīlietis, jūtas pagodināts.»

—    Saprotu, nomurmināja Lanca un sajuta vēlēšanos piecelties. Profesors šaubīdamies viņā paskatījās.

—    Jūs negribat zināt pārējo?

—    Šodien ne. Bet es atgriezīšos. Man ir daudz jautājumu, un ticu, ka jums ir vēl daudz kas pastāstāms.

Vēlāk, sabāzis rokas kabatās, viņš kāpa augšā pa Etnas ielu uz māju pusi. Bija gandrīz dienas vidus. Netālu no Umberto ielas viņš pagriezās pa kreisi un iegriezās Villas Bellini vārtos. Lanca aizgāja līdz pat lielā gumijkoka saknēm, pēc tam lēni uzkāpa uz laukumiņa ar restaurējamo koka pagodu blakus lapenei, kur vasarā orķestrītis darīja vēl tīkamāku vakara svaigumu.

Viņš miglaini atcerējās eksotiskās konstrukcijas maģiju. Kādreiz būve viņam likās milzīga un noslēpumaina. Pēc dažām minūtēm viņš parasti bija jau noguris no mūzikas un sāka skraidīt ar citiem bērniem. Kad viņš pārāk attālinājās, māte cēlās kājās un viņu sauca. Viņš neatcerējās viņas balss tembru, bet tolaik starp bērnu kliedzieniem un varenām misiņa tauru skaņām to tūlīt bija atšķīris no citām balsīm.

—    Bobo!

Mājās Džirolamo ziņoja, ka uz rakstāmgalda kabinetā ir lapa ar pierakstītajiem telefona zvaniem, «kilometru gara», un ka šī sasodītā telefona dēļ viņš visu rītu nav varējis neko iesākt. Vecais īstenībā bija priecīgs, ka māja sāk atdzīvoties un ka telefons zvana tik bieži, bet izlikās, ka ir gluži otrādi. Viņa piezīmes bija priekšzīmīgas.

—    Darbnīca Karamanna: la Stūra ir gatava, esiet tik laipni atnākt pēc tās.

—    Senjorina Karmena: nekādu paziņojumu.

—    Senjora pilsētas mēra sekretārs. Teica, ka piezvanīs citu reizi.

—    Martorana: atgādina par vakariņām šodien, ja gadījumā jūs to būtu piemirsis.

—    Senjorina Karmena: teica, lai viņai piezvana.

—    Senjors Lentīni.

Vairāk nekā «la Stūra» «l’Asturas» vietā viņam patika šis Martorana, bez «senjora», pieklājības, kāda tika izrādīta pret visiem pārējiem.

Vēlāk, pusdienās, viņš atcerējās pastaigu pa Villu Bellini.

—    Džirolamo, mēģini atcerēties, vai māte mani kādreiz sauca par Bobo?

Džirolamo atrāvās no spinātiem, iztaisnojās un pievēra acis. Dažas sekundes klusēja, pēc tam sāka purināt galvu.

—    Nē, — balsī skanēja noteiktība.

—    Tu esi pārliecināts? — Lanca vīlies pārjautāja.

—    Es to atcerētos, doktor. Par jūsu tēvu es pat nerunātu, tas nebija tāds. Bet senjora dažreiz lietoja tādus vārdus... Viņa teica... atvainojiet... Piripikio... vai Pjetri-no-ezītis, kad frizieris jūsu matus apgrieza īsus, īsus...

Acīmredzot atmiņas nav mana stiprā puse, nopūzdamies nodomāja Lanca. Šīs divas iesaukas viņam neko neatgādināja, bet Bobo nekad nebija eksistējis. Džirolamo, ģimenes vēstures glabātājs, protams, to neaizmirstu.

—    Senjorina Karmena pie telefona, — paziņoja viena no kalponēm.

12

Kalponi, kuru Lancam sameklēja Boņanni, bija aizdevusi Ganči ģimene. Viņu sauca Pepīna. Pie Lancas viņa griezās ar uzrunu «vossia» un sveicināja ar «vošenca ba-nadika». Mazā auguma, ieliekto kāju, velvētās pieres un lielo ausu dēļ kāds paleontologs viņu varētu pieskaitīt neandertāliešu tipam. Runāja viņa juceklīgi. Radās iespaids, ka viņa lēkā no vienas tēmas uz otru bez jebkādas loģikas. Droši vien Ganči ģimenei viņas ne pārāk trūka. Pe-pīnai bija lielas grūtības, veicot «smalkus» darbus. Piemēram, viņai neizdevās izslaucīt grīdu zem mēbelēm. Viņai neeksistēja tas, ko viņa neredzēja. Bet viņa pārnēsāja diezgan iespaidīgus smagumus un dedzīgi mērca rokas aukstajā ūdenī. Un dažreiz runāja. Par laimi, viņa bija arī ļoti kautrīga: pietika ar vienu acu uzmetienu, lai viņa uzreiz apklustu.

Pusdienas laikā nāca Sebastiano, saukts par Vastiano, pēc profesijas pavārs. Viņš mācēja gatavot tikai nedaudzus ēdienus, toties labi. Viņš gāja iepirkties, gatavoja pusdienas un atstāja kaut ko arī vakariņām. Viņš bija klibs. Citādi jau, kā pats paskaidroja, viņam būtu kauns darīt sieviešu darbu. Visu dienu viņš gatavoja ēdienu. Pāris pilsētiņas krogiem, notāram Pedaram, vecajam dakterim — atraitnim, jaunākajam Ganči ģimenes atzaram. Un tagad arī Lancam. Piesardzīgi, jo, kā pats paskaidroja, milānietim varbūt nebūs patīkami ēst vietējos ēdienus. Tāpēc viņš ēdienā lika maz sīpolu, gandrīz nemaz ķiploku, cepeti gatavoja tikai pusdienās. Viņš bieži smējās. Retie zobi viņa nelaimīgajai mutei piešķīra jautru izteiksmi.

Māja joprojām bija ledaina. Pepīna guļamistabā ielika misiņa ogļu krāsni, ko viņa sauca par «konku», laiku pa

laikam nāca sarušināt vieglu un porainu mandeļkoka mizas kurināmo.

Naktī Lanca sāka drebināties un nākamajā rītā pamodās ar nelielu temperatūru. Džozue Boņanni, parādījies ap astoņiem, teica, ka atsūtīs ārstu, un solīja atgriezties pēcpusdienā. Pēc desmit minūtēm Pepīna pieklauvēja un paziņoja, ka atnācis dons Karlino, farmaceits.

—    Man ir tas gods, — pasludināja gara auguma vīrietis ar taisnu celiņu melno matu vidū. Viņam bija kādi sešdesmit gadi. Viņš pasmaidīja, rādot garus un dzeltenus zobus. — Zinu, labāk būtu atnācis ārsts, bet viņš būs vēlāk. Man pieder veikaliņš te, lejā, un dons Džozue man paziņoja, ka jūs nejūtoties labi. — Pienācis tuvāk, viņš sāka Lancu pētīt. — Jūs esat nedaudz apaukstējies. Ja atnāks Akardi, viņš jums izrakstīs dezinfekciju, kompreses un acetilsalicilskābi. Ja būs dakteris Džunta, viņš ieteiks izdzert kārtīgu buljona tasi un atgriezties Milānā.

Lanca apjucis skatījas uz aptiekāru, tas stāvēja, raudzīdamies apkārt ar stingru sejas izteiksmi.

—    Es neesmu bijis šajā mājā jau gadsimta ceturksni. Ja esat nolēmis uzturēties Macarino, jums tā būs jāsakārto. Šeit būs vajadzīgi divdesmit maisi ģipša spraugu aiztaisīšanai vien. Un vēl vajadzētu atrast citu kalponi, ne tik rupju kā šī Pepīna. Bet tas būs viegli. Šeit daudzi meklē darbu bada dēļ, kalpones vismaz dabū paēst. Bet, ja esat Macarino tikai caurbraucot, Ganči vismaz varētu papūlēties pieņemt jūs pie sevis. Istabas viņiem ir.

—    Es to negribētu. Neredzu iemeslu viņus traucēt, kad...

—    Traucēt? — Pāris reižu viņš pakratīja galvu, it kā atsakoties noticēt. — Jūsu pieeja ir pārāk humāna. Ganči ir bagāti saimnieki, kuriem vēl nesen piederēja kavalieru tituls. Tulznas, kādas viņu senčiem bija uz rokām, viņiem tagad ir dvēselēs. Viņus cilvēcīgi patraucēt nemaz nevar...

—    Arī mana māte bija viena no Ganči, — pieklājīgi iebilda Lanca. Aptiekārs pašūpoja galvu.

—    No mātes puses viņa bija La Lodža. Tie bija citi cilvēki. Vienīgie baroni šajā vietā ar tiesībām uz titulu.

Pepīna paziņoja, ka ieradies dakteris Akardi.

—    «In cauda venenum», un inde beigās, — komentēja dons Karlino un piecēlās. — Iešu sagatavot zāles. Bet nesakiet viņam, ka jau zināt ārstēšanas metodi, citādi viņš apvainosies un mainīs norādījumus.

Ienāca sīks vīritis ar sarkanīgu seju, ģērbies melnās drēbēs. Viņš smirdēja un bija riebīgā garastāvoklī. Ar farmaceitu satiekoties, viņi pat nepaskatījās viens uz otru. Ārsts pienāca pie gultas, novietoja krēslā melnu somu, pēc tam ar asu kustību nobīdīja segas un sāka Lancu izmeklēt. Viņš runāja ar stipru akcentu, un metāliskā balstiņa vēl vairāk pasvītroja viņa īgnumu.

—    Atvainojos par savu izskatu, pirms pusstundas pieņēma dzemdības. Tā, apsēdieties. Paceliet pidžamu uz muguras un turiet, tā. Labi, kādas sūdzības? Bija dzemdības... Akušiere pārbijās un lika pasaukt mani. Es atradu dzemdētāju mokās. Tur nebija kaimiņienes, kuras parasti tādos gadījumos nevilcinās, jo dzemdētāja bija ielasmeita, vienmēr ar visiem strīdējusies. Bija tikai māte. Astoņdesmit gadu. Un vecākā meita, kurai varētu būt divpadsmit gadu. Citi bērni gaidīja ielas vidū. Vēl augstāk pidžamu... Augstāk! Tā, labi... Jūs zināt, kā sauc šīs vienstāva mājas? Tās sauc par «katoi». Apkārt staigā vistas, pie gultas ēzelis... Stetoskops ir pārāk auksts? Siltus tos vēl neražo. Tagad ieelpojiet dziļi ar atvērtu muti... Labi... Labi. Vēders iziet regulāri?.. Tā labāk. Šīs katoi ir pietiekami lielas, lai tur varētu ievietot laulības gultu, dzīvniekus, ja tādi ir, un nedaudz mājā nepieciešamo lietu: graudus, veļu, salmus, kastroļus... Pasakiet «trīsdesmit trīs»! Vēlreiz! Vēlreiz! Ah, cche bbellu ’stu trentari’J* Ko tad es teicu? Ak, jā! Tikmēr akušierei vajadzēja iet projām, viņu gaidīja citās dzemdībās. Es palūdzu iedegt petrolejas lampu... Tās mājas ir tumšas pat ar atvērtām durvīm... Un nevar taču turēt durvis vaļā, kamēr uz gultas atrodas sieviete ar izplestām kājām. Ja būtu trīsdesmitie gadi, laukos vīrs

Ak, cik skaisti ir šie trīsdesmit trīs!

mani nosistu ar kapli... Tagad nolaidiet pidžamas bikses! Tā. Vēders ciets... jūs esat pārliecināts, ka vēders iziet regulāri?.. Tad es uzliku knaibles un sāku vilkt. Grīdas vietā tur ir nostampāta zeme, un ēzelis kārtoja tur savas vajadzības... Kas ir? Jūs brīnāties par ēzeļa klātbūtni? Jums taisnība, bet šajās mājās nav paredzētas kūtis, cilvēki un lopi dzīvo kopā. Viens «medbrālis» no slimnīcas man stāstīja, ka reiz, kad viņš vēl bijis bērns, visi ēduši kopā no viena trauka galda vidū. Ēzelis savas vajadzības izdarījis tik strauji, ka nedaudz trāpījis traukā. Ģimenes galva ar karoti to izzvejojis, noslaucījis karoti pie biksēm, un visi atkal sākuši ēst, slavējot Dievu... Tātad, es velku un velku, un vienā brīdī man kāja paslīdēja uz ēzeļa čurām un es novēlos uz dibena. Tagad saprotat, kāpēc es smirdu? Es atnācu šurp nepārģērbies. Tagad parādiet mēli... Cehi ie *sta purcaria?* Es saku, ka vēders regulāri neiziet vis. Jums nekā nopietna nav, tā ir gadalaika ietekme, meiteņu kaite, bet kārtīga angļu sāls porcija, vienalga, ir vajadzīga. Stipra doza, vīriešiem. Mēli novietojiet atpakaļ... Tātad, krizdams es gandrīz nospiedu vienu no vistām. Vista pārbijās, palēcās ar izplestiem spārniem un apgāza lampu. Un tā jau bija veiksme, ka nekas nenotika. Parasti, kad krīt lampa, ar visiem tiem salmiem un matračiem zemē, nelaimes gadījums notiek neizbēgami. Es paliku sēžam tumsā kā muļķis, kamēr mana paciente gulēja uz gultas ar uzliktām knaiblēm. Vecene pa to laiku noģība. Es dzirdēju, kā viņa krita, kamēr mēģināju piecelties, ar rokām balstoties šajā cūcībā, un meitene raudāja... Jums ir palielināta akna, ko jūs ēdāt vakar vakarā? Jūs dzerat? Smēķējat? Es, par laimi, smēķēju; tātad es piecēlos, sameklēju šķiltavas un atkal iededzu gaismu. Devu spērienu vecenei... vieglu, protams, un tā atjēdzās. Uzbļāvu meitenei, lai tā beidz raudāt, citādi viņu piekaušu, un lai iet meklēt palīdzību. Kad viņa gāja projām, es izvilku bērnu.

Kas ir cuka?

—    Dzīvu? — Lanca nomurmināja ar pilnīgi sausu muti. Dakteris apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Vizīte beigusies. Nekā nav. Laiks mitrs, vienkārša sezonas kaite tiem, kuri nav pieraduši uzturēties svaigā gaisā. Dezinfekcija, siltas kompreses un acetilsalicilskābe, zāles cilvēkiem, kuri var. Tas stulbais sociālists šajā brīdī tās jau berž savā piestā.

—    Domāju, ka donam Karlino ir aspirīns arī tabletēs...

—    Jā, bet viņam patīk strādāt pa vecam. Lieta tāda, ka viņam nav nekā cita, ar ko aizpildīt dienu.

. — Saprotu... Bet kāpēc jūs sakāt, ka aspirīns ir to cilvēku zāles, kuri var?

—    Tāpēc, ka to var lietot tikai ar pilnu vēderu. Un vēl, šeit tādas lietas neviens negrib. Viņi nemāk tableti norit, ne par ko nebūs ar mieru lietot sveces, un viņiem bail no šprices, it kā tas būtu nazis. Bet vecās metodes dažreiz dod efektu. Piemēram, asins nolaišana. Agrāk to darīja bārddziņi, un ari tagad dara, bet jau pēc ārsta norādījuma. Un vēl dēles, uzliktas aknu rajonā.

Viņi uzskata, ka dēles ir labākas par šprici? neticīgi jautāja Lanca.

—    Tūkstoš reižu. Dēles labi palīdz plaušu karsoņu gadījumos. Pret meningītu lieto truša zarnas. Saulesdūriena gadījumā galvai uzliek šķīvi ar ūdeni, tajā savukārt glāzi ar iekšā iedegtu uguni. Kā asinsapturēšanas līdzekli lieto sakošļātu dzelksni, kas jāuzliek saulrietā. Pret apdegumiem der linu sēklas olīveļļā. Strutainiem furunkuliem — saberztas kazenāju lapas... — Runādams viņš krāva savas mantas melnajā somā. Pie durvīm viņš uz bridi apstājās ar plaukstu uz roktura, nepievērsdams uzmanību Pepīnai, kas stāvēja pie sliekšņa ar kafijas tasi rokā.

—    Bet šodien dzimušais bērns neizdzīvos. Viņam ir sarežģījumi ar plaušām, un tagad ir ziema. Es domāju, ka viņa vairs nav. Bet, ja ir, tad viņu aizraus kāda vēdera slimība. Šeit veci cilvēki mirst no lūzumiem, bet bērai no vēdera. Enterokolīts. Mēs to ārstējam ar melngraudu putekļiem, apelsīnu ziediem... Ja jums kaut ko vēl vajag vai ceļas temperatūra, sauciet mani...

—    Bet jūsu honorārs?

Beidzot Akardi pamanīja Pepīnu. Paņēma tasi un divos malkos izdzēra kafiju, skaļi sūcot un klakšķinot mēli.

—    Šeit ārstiem neviens nemaksā. Nabagiem nav ne liras, pārējie ir draugi. Mēs ejam cits pie cita ciemos, sen-joras kopā iet uz dievkalpojumiem. Jūs jautājat par naudu?

Džozue Boņanni acīmredzot bija nolēmis mainīt stratēģiju. Lanca gatavojās likt viņam saprast, ka pagājušajā reizē aizvainojums bijis nevietā. Padotajam, kurš rīkojas ar naudu, nav jāgaida, līdz viņam prasa rēķinus, bet pašam tie jāuzrāda.

Bet tas nebija vajadzīgs. Kā pacietīgs vectētiņš administrators raizējās par Lancas veselību, kavēja viņam laiku, plaši stāstīja par tekošajiem darbiem un pie pirmās iespējas aizveda viņu uz kantori. Papīri nebija kļuvuši tīrāki, bet tagad visi bija sakārtoti un pievienoti žurnālam, kurā ar stingru roku bija sarakstīti cipari. Saldo daudz nemainījās, bet vismaz bija apstiprināts. Piedevām uzpeldēja daži kredīti, kuri to padarīja nedaudz labāku. Protams, cipari nebija apstiprināti ne ar ko citu, kā tikai ar šīm uzraugu aizpildītajām rūtiņu lapām, grāmatveža maksājumu čekiem un nepazīstamu komersantu un aģentu kvītīm, bet pārbaudīt to īstumu nebija nekādu iespēju.

Uz sestdienas pusdienām Lanca bija ielūgts pie Ganči.

Ari Ganči mājā bija pāris slimības upuru. Dons Čičo bija medībās, bet donna Terēza vienmēr ēda savā istabā. Pie galda sēdēja ne vairāk par desmit cilvēkiem, bet ar to gandrīz pietika, lai garo galdu atdzīvinātu.

—    Priecājos tevi redzēt, — teica tēvocis Andželo un, šaubīdamies, vai izteicies pietiekami skaidri, piebilda: — Es neticēju, ka tu atgriezīsies.

Tante Rozita pamāja ar galvu. Arī viņa tam nebija ticējusi. Citi neteica neko, vai, ja runāja, tad viņš tos nedzirdēja, jo tieši tajā brīdī ienāca Marija. Viņa likās citāda: maza, ar kuplām formām, bet ļoti tievu vidukli. Neuzsmaidīja viņam, bet, neko nesakot, noskūpstīja uz vaiga. Pēc tam apsēdas gandrīz pretī, pa kreisi no tēva, kas bija galda galā.

Viņam jautāja par Milānu un vēlāk par Katāniju, izvairoties ieminēties par radiem no tēva puses. Baumas par mantojumu kaut kā jau bija izplatījušās, un visi gribēja zināt viņa plānus. Vai viņam esot nodoms īpašumu pārdot?

—    Pagaidām vispār nav nekādu ideju, — Lanca atbildēja. Tēvocis Andželo piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Malacis, bet tev jābūt uzmanīgam. Šeit viss mainās. Un mainīsies vēl... kopš 17. decembra agrākās pasaules vairs nav.

Lanca neizpratnē skatījās viņā. Un pirmo reizi Marija ļāva izdzirdēt savu balsi, zemu un aizsmakušu.

—    Šeit bija revolūcija. Pirms sešiem gadiem pirmo reizi 17. decembrī tika ieņemtas noliktavas. Un tēvocis Korrado...

Dons Paolo, viņā neskatīdamies, dialektā pateica kaut ko asu. Marija tūlīt atbildēja, arī dialektā, ari neskatīdamās. Pārējie klusēja. Lanca atcerējās, ko bija lasījis par hierarhiju lielajos vilku baros. Varbūt deviņdesmit gadus pārsniegusī donna Terēza, aizbarikādējusies savas istabas siltumā, bija šī bara barvede? Bet Marija, protams, mācījās no viņas.

—    Šovasar tu būsi šeit? — mainīdams tēmu, apjautājās dons Paolo. — Mēs pārbraucam uz laukiem pirmajās jūnija dienās. Kanneto robežojas ar Fiumaru, mūsu īpašumu. Vakarus mēs pavadām visi kopā un ēdam svaigā gaisā... — Viņš apklusa, lai atklepotos, un izšņauca degunu lielā, krāsainā kabatas lakatā. — Tad tu varēsi izlemt.

—    Ko? — Lanca nesaprata.

—    Vajag dzīvot laukos, kad tur cilvēki strādā, redzēt savākto, dzīvniekus... gulēt tur. Tad tu varēsi izlemt, vai gribi būt laucinieks Macarino, darījumu cilvēks Katānijā vai milānietis Milānā.

Kamēr dons Paolo runāja, valdīja klusums. Klātesošie, izņemot Mariju, piekrītoši māja ar galvām. Bet tikmēr bija jau trīs, un, tā kā Lancu uzskatīja par ģimenes locekli, tie, kuri negribēja atteikties no diendusas pat ziemā, aizgāja pagulēt. Pārējie pēc tantes Rozitas priekšlikuma pārvietojās uz lielo virtuvi, kur viss jau bija savests kārtībā. Gaiss te smaržoja pēc buljona, vistu cepeša, kartupeļiem un kafijas. Tēvocis Andželo aizsnaudās nedaudz noplukušā dīvāna stūri. Tante Rozita ar blakus sēdošo Mariju sarunājās par ģimeni, kurai laukos un ari citur bija daudz nozarojumu, ne visi vienādi plaukstoši un ne visi labās attiecībās cita ar citu.

—    Jūs atceraties manu māti? — pieklājības pēc Lanca pajautāja.

—    Kā šodien. Viņi laulājās šeit, Macarino katedrālē. Paskatīties uz viņu bija atnākusi visa pilsētiņa. Cukura lellīte...

Sākās garš stāsts par viņas skaistumu, tērpiem, ko pasūtīja Palermo pie šuvēja D’Antona, par ielūgtajiem viesiem, par dāvanām. Tēvocis Andželo iemiga vēl ciešāk, krākdams ar pusatvērtu muti. Bet lielā māja griezās ap tanti Rozitu: arvien kāds viņu sauca, čukstot vai kautrīgi mājot no kādām durvīm. Pēkšņi viņai bija jāpiecejas un jāseko kādai resnai sievietei ar norūpējušos seju. Lanca paskatījās uz Mariju.

—    Es gribētu vēlreiz redzēt donnu Terēžu, — viņš teica.

—    Vecāmāte nevienu nepieņem. Ja viņa grib kādu redzēt, pati sūta pēc tā... kā tas bija ar tevi.

—    Es gribētu saprast, kāpēc viņa pateica dažas lietas par manu tēvu.

—    Par viņu arī es dažreiz dzirdēju. Tevi šeit pazina tikai vecāmāte. Katru reizi, kad viņa devās uz Montekatīnī pēc ūdens, viņa apstājās Katānijā, lai satiktu tavu māti. Viņa to mīlēja. Un viņa vienīgā no mums bija tavas mātes bērēs. Tavs tēvs bija licis saprast, ka negrib redzēt nevienu radinieku no Macarino, bet vecāmāte vienalga aizgāja. Viņa nav tāda sieviete, kuru var apturēt... Vecāmāte teica, ka tavs tēvs sievu nositis, ka strīda laikā viņš to nogrūdis pa trepēm... Greizsirdības dē|, es domāju.

Lanca aizvēra acis. Varbūt māsīca aprobežojās tikai ar ģimenes tenkām, kuras radījis senais naids pret Gaetano Lancu. Vienīgā, kas to varētu apliecināt, bija deviņdesmitgadīgā, bērnišķīga un dzēlīga.

Marija turpināja, uzmanīgi viņā skatīdamās.

. — Bet varbūt tā nav taisnība, — viņa iesāka. — Vecāmāte viņu, tavu tēvu, neredzēja, un viņš bijis ļoti greizsirdīgs. Visi ir greizsirdīgi, visvairāk tie vīrieši, kuri no sievietēm baidās. Bet viņš jo vairāk.

Portrets īss un lielisks: melnbalta miniatūra, kā ovāla fotogrāfija uz kapa. Drūma un apsēsta vīrieša apraksts.

—    Vecāmāte saka, ka viņi drīzāk atgādinājuši tēvu un meitu... — Aiz durvīm atskanēja balsis, bet Lanca cerēja, ka tante Rozita neatgriezīsies tieši šajā brīdī.

—    Ko tu pati par to domā? — viņš jautāja, kaut bija skaidrs, ka viņa neatbildēs vai nebūs atklāta. Marija beidzot novērsa skatienu.

— Es tavu tēvu vispār nepazinu un pati piedzimu divus gadus pēc tavas mātes nāves. Bet, ja tu gribi runāt ar ve-comāti...

—    Tu man tikko teici, ka viņa ne ar vienu nerunā...

—    Ja to lūdzu es, tad runā. Mēs ar vecomāti esam tuvas, mēs viena otru saprotam no pusvārda. Ja gribi, es to varu nokārtot, Pjetro.

Lanca vēl nebija dzirdējis no viņas mazās mutes savu vārdu. Viņa to izrunāja ar ļoti platu «e». Viņam patika. Ko viņš varēja atbildēt? Ideja runāt ar šo veco nicinājuma un lepnuma pilno svētbildi, kamēr mājā pārējā ģimene spicē ausis, viņu uztrauca.

—    Labi. Pasaki viņai, ka es gribētu parunāt... bet es nezinu, ko jautāt. Ja viņai ir kaut kas stāstāms, esmu gatavs. Bet izjautāt es nespēju.

—    Zinu.

Vēlāk dons Paolo gribēja pavadīt viņu uz mājām, «lai izmestu kādu līkumu». Tajā brīdī lietus nelija, bet kalps, kas viņiem sekoja, turēja padusē milzīgu, brūnu lietussargu. Prospekts un Karmīnes laukums bija slikti apgaismoti. Ļaužu bija maz. Vecāki cilvēki nēsāja zilus, ūdensnecaurlaidīgus apmetņus ar kapucēm. Visi, tikko pamanījuši donu Paolo, steidzās viņu sveicināt — gan pakalpīgie zemnieki, gan retoriskie pilsētnieki. Daži uz bridi apstājās, lai apmainītos ar dažām frāzēm, un ne visi pēc tam turpināja iet, kurp bija gājuši pirms tam. Bija jau vismaz desmit, kad viņi apstājās pie mājas vārtiem. Vilkdams no kabatas lielo atslēgu, Lanca pamanīja donu Karlino, kas stāvēja pie aptiekas un draudzīgi viņam pamāja, saņemot atbildi. Dons Paolo aptiekāru ignorēja, un tas viņu ne-pasveicināja.

— Nāksi pastaigāt ari rit, Pjetrino?

Ja nelīs, katrā ziņā pastaigāšos pa pilsētiņu. Redzēsimies noteikti...

Pepīna atvēra viņam durvis un pusbalsī paziņoja, ka atbraucis «un picciuttiddu di Catania»1.

- Vitorio! — skaļi iesaucās Lanca, šķērsodams mitro pagalmu. Ieraugot viesi parādāmies kāpņu augšā, viņam kā akmens novēlās no sirds.

13

Pilsētiņa bija plaša, ar šaurām ieliņām. Bruģī dziļas riteņu sliedes. Lielie akmeņi stūros, paskaidroja Vitorio Sapienca, vajadzīgi, lai rumbas nesistos pret ietves malu. Būri, no dēļiem celtas vistu kūtis, kaut vistas staigāja arī savā vaļā, daži truši uz sliekšņiem un ļoti kāmi suņi. Nebija auksts, tāpēc daudzas durvis bija atvērtas. Milzīga gulta uz dzelzs balstiem, kas turēja dēļus, dominēja katrā istabā. Grīda no nostampātas zemes vai akmens, retāk no ķieģeļiem. Divi vai trīs pakāpieni veda lejup, un pie pirmā pakāpiena malas, ielas līmenī gandrīz vienmēr varēja redzēt apaļu, ar dēlīti pārklātu bedri. Vitorio paskaidroja, ka tā esot tualete. Pietiekot tikai aizvērt durvis un apsēsties.

Lanca nepajautāja, ko tādā gadījumā darīja citi ģimenes locekļi, jo visas mājas sastāvēja no vienas vienīgas telpas. Līdzība ar dzīvniekiem bija pārāk acīmredzama, jo starp cilvēciskām būtnēm šāda situācija radītu problēmu. Un kāds šunelis, kas rija uz ielas pie pašas ieejas atstātus bērna ekskrementus, atsauca atmiņā šausmīgo daktera Akardi stāstu.

Vienā pagalmiņā dega ar petroleju apliets noplucis gultas rāmis. Lai likvidētu utis un blaktis, paskaidroja Vitorio. Degvielas smaka viņiem sekoja vēl kādus simt metrus. Veikaliņi bija ļoti reti un gandrīz bez precēm. Pārdeva galvenokārt ziepju krēmu, ogles, sāļas sardīnes lielās skārda kārbās un garas zila papīra pakas ar makaroniem, sasvērtiem pa pieciem kilogramiem. Lanca vairs nepievērsa uzmanību bērniem, kuri viņiem sekoja, klaigādami nesaprotamus vārdus. Viņi atgādināja suņus: daudz, vāji, ziņkārīgi un viegli aizbaidāmi. Gandrīz visiem bija apsaldētas rokas, dažiem acis bija aizpampušas un apsarkušas.

Viņi pagāja garām kādām durvīm, aiz kurām bija dzirdama dobja balss. Turpinādams pamācīt kādu, kas tumsā nebija saskatāms, durvīs parādījā mazs un resns vīrietis ar ļoti baltu ādu un lielu, sarkanu degunu, nesdams ārsta čemodāniņu. Viņš strauji pagriezās un sadūrās ar Vitorio.

—    Atvainojos, — viņš teica, pieskardamies vecai cepurei ar lielām malām. Tad paskatījās uz Lancu.

— Jūs, liekas, esat Gaetano Lancas dēls? Macarino nerunā ne par ko citu. Es esmu Roko Džunta. — Viņš pasniedza balto roku. — Man bija tikai 18 gadu, kad piedzima jūsu māte, bet draudzības dēļ, kura saistīja mani ar viņas ģimeni, man bija tas gods apstiprināt kāda vecāka kolēģa vējbaku diagnozi. Viņa bija burvīga meitene... Pat nelikās, ka viņa dzimusi te. Paskatieties, paskatieties, kādas pie mums sievietes... — Viņš norādīja uz bezzobainu sievieti, kas parādījās durvīs. Ieraudzījusi, ka uz viņu rāda, tā iesmējās, aizsegdama muti ar roku, kurā turēja lokus. Dakteris dobji ieklepojās un piesarka. Viņam varēja būt jau vairāk nekā septiņdesmit gadu. Lanca viņu aplūkoja ar lielu ziņkāri un tikai tagad pāris soļu tālāk pamanīja vēl vienu sievieti ar bērnu uz rokām. Viņa vērīgi skatījās uz veci, pagaidīja, kamēr tas izšņauca degunu, un beidzot atrada sevī drosmi runāt. Viņa kaut ko teica tik stiprā dialektā, ko pat Vitorio nespēja saprast, un rādīja uz bērnu, gandrīz jaundzimušo, kas likās kā no vaska.

—    Ora unn'haiu. timpu * — rupji atbildēja Džunta. Lanca neticīgi paskatījās uz Vitorio, kurš nesaprata šo skatienu un steidzās pārtulkot.

—    Viņš saka, ka tagad viņam nav laika.

—    Es sapratu. Bet tas ir kaut kas ne... neiespējams!

Sievietei varēja būt kādi trīsdesmit gadi, bet viņa izskatījās pilnīgi novītusi. Sejā bija lūdzoša izteiksme, bet viņa mēģināja smaidīt, rādot divus uz priekšu izvirzītus zobus.

—    Ppi ccarita... ppi l’armuzza ’u PriatoriiL..**

Tagad man nav laika Lūdzu... Dieva deļ...

— Viņa lūdzas, — klusā balsī teica Vitorio. Dakteris ielika lakatiņu kabatā, nošņaukājās, un sāka sievietei kaut ko skaidrot lēnā, diezgan saprotamā dialektā, sacīdams, lai tā nāk uz ambulanci. Nabadzīte turpināja lūgties ar asarām acīs, sniedzot pretī bērnu, kas iepīkstējās kā mirstošs kaķēns. Lanca neizturēja.

—    Bet, svētā debess, vismaz uzmetiet tam skatienu!

Sieviete saprata. Skatījās gan uz Lancu, gan dakteri cerībā, ka šim saucienam būs rezultāts. Džunta, lūpas sakniebis, pretojās. — Kāds skatiens man jāuzmet? — viņš jautāja. Lancu pārsteidza niknums sarkanajās apaukstētajās acīs. — Unn ’u vidi chi e murtu?* — Džunta teica. Sieviete sāka skaļi raudāt un aizskrēja ar savu vīkstokli. Ar pirkstu galiem piedūries cepurei, Džunta pagriezās un sāka uzmanīgi iet projām pa retajiem bruģakmeņiem.

—    Bet... cik briesmīgs cilvēks! — nomurmināja Lanca, paskatījies vispirms uz Vitorio, pēc tam uz bezzobaino sievieti, kura nemaz nelikās satriekta. — Viņš saka... viņš teica, ka bērns nomiris?

—    Viņš gribēja teikt, ka neko nevar palīdzēt. Jūs redzējāt bērna seju? Viņa bija...

—    Bet ko tas nozīmē, velns parāvis! Slimnieks taču jāapskata... Un viņa taču bija bērna māte. Pret viņu izturējās kā pret dzīvnieku... pat sliktāk nekā pret dzīvnieku. Redzi? Viņi ir ne tikai nabadzīgi, viņi ir padevīgi. Lopi, kuri gaida savu rindu kautuvē un skatās apkārt, vai ir kaut kas ēdams...

Vitorio viņā skatījās izbiedētām acīm. — Vai jūs zināt, ko teica ģenerālis Patons, iebrūkot Sicīlijā? Izlasījis es to uzrakstīju, lai atcerētos no galvas. «Šī tauta ir visnabadzīgākā un Dieva aizmirstākā, kādu es jebkad savā mūžā esmu redzējis.»

—    Bet es negribētu, lai tas kļūtu par attaisnojumu...

—    Tas nav attaisnojums. Tas ir paskaidrojums. Ja Katānijā vai Macarino kāds vīrietis, atklājis sievas neuzticību, viņu nosit, tad apstākļi, kādos viņš izaudzis, protams, neattaisno noziegumu, bet to izskaidro.

—    Slepkavība tik nenopietnu iemeslu dēļ vienmēr ir...

—    Mēģiniet ieskaidrot kādam no šiem vīriem, ka šādi iemesli uzskatāmi par nenopietniem. Pēc tam atrodiet kādu, kurš karā pazaudējis dēlu, un paskaidrojiet viņam, ka tie iemesli bija nopietni, ka izcīnīt vietu zem saules ir svarīgāk, nekā turēt gultā blakus savai sievai tukšu vietu.

Viņi vairāk nerunāja. Lanca neredzēja vajadzību atvainoties, bet jutās kā uz adatām. Bija nepatīkami, ka šāda banāla saruna bojāja viņu attiecības. Bija nepatīkami strīdā tēlot cilvēku no ziemeļiem, kas novēro, spriež un nosoda. Viņš sev solīja nekad vairs tādu kļūdu nepieļaut, tomēr ārsta uzvedība viņu bija satriekusi. Kad viņi joprojām pilnīgā klusumā jau tuvojās mājas vārtiem, dons Karlino caur aptiekas stikla durvīm viņus pamanīja un iznāca ārā.

—    Jums tātad ir labāk?

Vēl kāds melnā ģērbies, tievs un bāls vecītis sēdēja dziļumā pie balkona. Tā bija XIX gadsimta aptieka ar tumšām riekstkoka mēbelēm, ar majolikas traukiem uz plauktiņa, ar svariņiem, dažādu izmēru piestām un stampām. Milānā viena līdzīga atradās Buenosairesas prospektā, bet dona Karlino aptiekas smaka bija tik stipra, ka nekāda radikāla tīrīšana nespētu to iznīcināt. «Speciālists», stādījis savu viesi priekšā kā dakteri Kali, lūdza apsēsties nepārvilktos krēslos, tāda paša stila kā pārējās mēbeles. Viņš, šķiet, bija tenku vācējs, un ielūguma iemesls, protams, bija galvenokārt ziņkārība. Tomēr veselu stundas ceturksni viņš runāja pats, neuzdodot jautājumus. Viņš pamanīja, ka Lanca pievērš uzmanību majolikai, un paskaidroja, ka tā izgatavota pirms pusgadsimta Kaltadžiro-ne, to pasūtījis tēvs, norādīdams uzlikt latīņu nosaukumus. Viņš paskaidroja, ka vēderainos traukus sauc «bombola», cilindriskos — «albarelli»; tiem var būt dažādas un pat graciozas formas, bet praktisku iemeslu dēļ aptiekā lieto vertikālus. Pēc «stingrās farmaceitu tradīcijas» lieto vienīgi zilu krāsu uzrakstiem un puķu motīviem uz baltā fona...

Pēc stundas ceturkšņa jau bija radīta salona atmosfēra, ko klusējošais vecais dakteris un Vitorio netraucēja, un Lanca nolēma, ka tagad būtu dabiski uzdot jautājumu, kurš viņam nedeva mieru.

—    Don Karlino, jūs liekaties informēta persona, un jūsu stāstiem piemīt... žurnālista izjūta. Es gribētu jums ko pajautāt, ja atļausiet. Kas īsti te notika 17. decembrī?

—    Daudz kas, doktor Lanca. Daudz kas, turklāt vienas nakts laikā. Kāds, neko nezinādams par «Sicīliešu vakarēdienu», mēģināja atkārtot tā noslēpumainā marta rīta dievišķīgo skaistumu. Kāds... ^ dons Karlino ieturēja pauzi un paskatījās uz dakteri Kali, kas pētīja sava spieķa rokturi. — Kāds toreiz gribēja ēst un klauvēja pie daudzām durvīm. Pareizi?

Uzrunātais pacēla spieķi un pašūpoja to kā rādītājpirkstu.

—    Tā bija, — viņš nopīpētā balsī apstiprinaja, pirmo reizi atvēris muti. Lanca viņu dažas sekundes aplūkoja, pirms atkal pievērsās aptiekāram.

Un durvis tika atvērtas?

—    Tās tika izsistas. Pajautājiet Ganči, lai viņi izstāsta tās nakts notikumus. Viņi jums teiks: «Ā..., tā nakts, kad Domenedio aizmiga tik cieši, ka pat nedzirdēja, kā pasaule tika mesta gaisā kā lupatu saišķis...»

—    Kaut kas organizēts?

—    Jā, komunistu organizēts. Pēc Musolini atstādināšanas visi bijām pārliecināti, ka mums karš beidzies. Bet atkal pienāca iesaukšanas pavēstes, jo Badoljo vēlējās to turpināt. Daudzās Sicīlijas pilsētās notika nemieri, Katānijā trīs dienas iepriekš, 14. decembrī, dega municipalitātes ēka. Paraugs un arī signāls, es uzskatu, jo Katānijas notikumi atkārtojās daudzās citās vietās. Notikumus Macarino iesāka divdesmit vai trīsdesmit zēni, kuri vispirms Karmī-nes laukumā sadedzināja pavēstes, pēc tam iebruka municipalitātē, sadedzinot visus dokumentus un reģistrācijas

žurnālus un laužot mēbeles. Tas bija komunistu plāns: viņiem pietiktu ar vienu sacelšanos, vienu spēka demonstrējumu zemes īpašnieku iebiedēšanai, paredzot neapstrādāto zemju ekspropriāciju un beigās agrāro reformu. Bet notika kas neparedzēts: nemieri turpinājās, raujot līdzi visu tautu. Tonakt darbojās ne tikai aktīvisti, nē. Vīrieši sita ārā namu un noliktavu durvis, veči, bērni un sievietes lauzās iekšā, lai sagrābtu mantas. Protams, gudrākie meklēja un atrada naudu. Kalpotāju vidū bija iebrucēju bērni, brāji, draugi, viņi zināja, kur jāķeras klāt. Neviens viņus neredzēja, bet es zinu. Ik pa trim mēnešiem viņi velk ārā pa banknošu žūksnim un kaut ko pērk: lopus, zemi, mājas. Pamazām viņi kļūst bagāti. Bet vienkāršie ļaudis naudu nemeklēja, to neredzēja, par to pat nedomāja, un nemācētu ari to noslēpt. Viņi gribēja ēst...

—    E cuadiarisi tanticchia, — teica Kali, dzēlīgi smaidīdams.

—    Ko tas nozīmē? pārjautāja Vitorio, paskatīdamies vispirms uz veci, pēc tam uz aptiekāru un beidzot uz Lancu, kas gaidīja tulkojumu. — Kali saka, ka viņi gribējuši nedaudz sasildīties, bet es nesaprotu, kādā sakarā...

—    Viņi aizdedzināja Pērno pili... jūs varbūt nepamanījāt, tā atrodas pilsētas nomalē, aiz ielas, kura ved uz Dželu. Pils daudz necieta, bet izdega istabas, kas no tālienes likās apgaismotas kā svētkos. Šīs ugunis uz bridi apgaismoja mūsu viduslaikus. 1944. gada 17. decembra naktī. Tonakt tauta saprata, ka degt var viss un ka sāpes var izjust katrs. Protams, bija aresti, sodi, arī dažas vendetas, bet tie, kuriem patiešām bija bail, tie bailes vairs neaizmirsa. Galu galā mūsu viduslaiki bija beigušies. — Viņš izvilka no kabatiņas uz vēdera sudraba sīpolu. — Ir gandrīz pusdienas laiks. Es jūs pārāk ilgi aizkavēju.

Lanca piecēlās, to pašu darīja ari Vitorio, kas izskatījās mierīgāks. Bet pirms aiziešanas Lanca gribēja izmantot farmaceita laipnību, lai pajautātu vēl kaut ko.

—    Nesen manā klātbūtnē notika brutāls atgadījums. Jūs, protams, pazīstat dakteri... Džuntu, man liekas. Es gribētu dzirdēt tāda vērtētāja spriedumu, kā jūs. Vai pacienti var sacelties, kā 17. decembra naktī to izdarīja zemnieki?

Dakteris Kali momentā mainīja sejas izteiksmi, saraucot pieri, bet neatraujot skatienu no spieķa roktura. Dons Karlino iesmējās.

—    Sacelties pret Rukucu Džuntu? Kāpēc gan tas viņiem būtu jādara? Viņš gandrīz pusgadsimtu ārstē nabagus, samaksai neņemot pat olu. Pirms dažiem gadiem viņš pat atvēra mazu ambulanci, lai ārstētu viņus, nesūtot uz slimnīcu, kur, kā jūs teicāt, pret viņiem izturas kā pret suņiem. Un visu par savu naudu. Jā, kolēģi fašisti tā centās, ka viņiem izdevās to slēgt. Bet viņš, būdams oficiālā ārsta amatā, turpina darīt, ko grib... Un kā grib, es domāju. Ja viņš saņem izsaukumu no kāda zemnieka, kas nespēj maksāt, pēc pusstundas jau ir tur, arī naktī. Kliedz, draud, atstāj zāles un aiziet. Kad izsauc Ganči, Pērno, La Lodža, viņš liek sevi gaidīt līdz vakaram...

Vecis pa to laiku izvilka no kabatas milzīgu maku un sāka tajā rakņāties. Tikai tagad pēc lēnajām kustībām Lanca saprata, cik viņš ir vecs un vārgs. Ari dons Karlino klusēja, ar acīm sekodams balto roku kustībām. Beidzot tika izvilkta dzeltenīga, salocīta lapiņa un pasniegta farmaceitam, kas to paņēma, pazina un pasmaidīja.

—    Izlasiet šo. Tas ir par goda medaļas piešķiršanu, ko mūsu Roko nopelnīja 1916. gadā, sargājot Ziemeļitāliju no austriešiem. Te ir teikts: «Bombardēšanas laikā uzturēja medicīnas posteni vietā, no kuras citi mediķi jau bija evakuējušies. Daudzas reizes viņš devās tranšejās ārstēt ievainotos, kurus nevarēja transportēt, kļūdams par kaujinieku. Izcēlās citu akciju laikā utt., utt., trīs reizes atteicās atstāt kaujas lauku un pārcelties uz slimnīcu utt., utt.» Tāds ir Rukucu. Un klātesošais dakteris Kali, viņa tuvs un sens draugs, varētu uzskaitīt vēl citus viņa nopelnus, ja būtu laiks...

Kad viņi kāpa pa mājas kāpnēm, Lanca pamanīja, ka Vitorio viņā noskatās.

—    Kas ir?

|§Šf- Nezinu... jūs man liekaties nedaudz...

—    Apjucis? Apjucis, jā. Es šos cilvēkus neizprotu. Man neizdodas viņus saprast. Šeit labie liekas |auni, ļaunie liekas labi.

Pepīna, izdzirdējusi viņus atnākam, ar troksni atvēra durvis un paziņoja: — Ie prontu n’tavula!2

Viņi apsēdās, steigā nomazgājuši rokas izgleznotā porcelāna bļodā, kas svārstījās uz veca trijkāja. Spageti piedevai bija stiprs garšvielu aromāts. Kad Pepīna nolika trauku uz galda, Lanca pamanīja, ka abi viņas īkšķi ir sarkani no mērces. Lanca pagaidīja, kamēr tā aizčāpo, un paskatījās uz Vitorio.

—    Kad mēs atgriezīsimies Katānijā, es vēlos, lai Astura būtu spējīga uz kaut ko vairāk, nekā pastaiga uz Oņinu. Un nākamreiz, kad atbrauksim uz Macarino, mēs atvedīsim ari Džirolamo un vienu no kalponēm. Un nopirksim traukus, salvetes, galda piederumus, veļu... Un krāsnis, Vitorio, daudzas krāsnis.

14

Ap pussešiem Lancu pamodināja zvirbuļu kņada, un viņš nolēma piecelties un tos aizbaidīt. Viņš strauji atrāva slēģus un noskatījās, kā putni aizlido. Bet viņš ieraudzīja vēl kaut ko, atvēra augstās stikla durvis un izgāja uz balkona.

Skats uz ieleju aptvēras kādus desmit kilometrus, debesis bija gandrīz zilas. Viņš neatcerējās, ka būtu kādreiz redzējis šai līdzīgu ziemas dienu. Viņš pamodināja Vitorio, un abi kopā uz balkona iedzēra kafiju. Džozue Boņanni bija solījis ienākt ap astoņiem. Viņš parādījās divdesmit minūtes agrāk un sastapa abus jau pagalmā. Tā bija kauju vietu izlūkošanas diena: demonstrantu ieņemto Santo Spirito zemju apmeklējums.

—    Viņi nāca negaidot, — pa ceļam sāka stāstīt administrators. — Viss bija sagatavots, viss bija organizēts,

’sti figghi di grandissima buttana^3. Kas to varēja iedomāties? Viņi izvēlējās labu vietu, pakalnu, ko itāliski sauc par Komūnas kalnu un kurš atradās pretī Santo Spirito fermai. No kalna viņi nonāca uz lauka, dziedot «Sarkanais karogs uzvarēs». Jūs to dziesmu zināt?

—    Domāju, ka jā, — atteica Lanca.

—    Viņi atnāca un sāka strādāt. Jūs saprotat? Pēc viņu domām, ja viņi apstrādā zemi, tad tā ir viņu. Galvenie tur ir Toto La Marka un Italo Coda, divi ļoti bīstami tipi, es to zinu. Bez karogiem viņiem vēl ir taure un taurētājs, kāds Luidži Lāpītais dibens.

—    Savāds uzvārds, — piezīmēja Lanca, bet Vitorio priekšējā sēdeklī pagrieza galvu un pasmaidīja.

—    Tas nav uzvārds, tā ir iesauka.

—    Jā, iesauka, šeit saka «ndžulia», — administrators precizēja. — Viņu tā iesauca tāpēc, ka viņš staigā apkārt ar ielāpu uz dibena. Jūs sapratāt, kāds taurētājs ir šiem neliešiem?

—    Ielāpi varbūt ir sarkani?

—    Nē, tumši, — precizēja Boņanni.

—    Es sapratu. Turpiniet.

—    Nekas. Šī komēdija turpinājās astoņas dienas. Pēc tam atbrauca karabinieri. Ar pulkvedi priekšgalā. Tur... redziet, viņi bija nostājušies tur lejā.

Aprīlija sāka braukt lēnāk, un Lanca pamāja, lai Vitorio apstājas. Viņi izkāpa. Ainava bija burvīga. Augstu kalnu jūra, daži tumši, citi svītroti no kaļķakmens. Viņš nekad nebija redzējis tik tumšu zāli. Nebija nevienas mājas, izņemot Santo Spirito ar sarkanu ķieģeļu arku. Džozue Boņanni parādīja vietas, kur divas vienības ieņēmušas laukus, aprakstīja tikšanos ceļa vidū, garas pārrunas saspringtā atmosfērā. Beidzot viens no vadoņiem iegājis fermā...

—    Tur bija jūsu tēvs un dons Paolo Ganči. Tā bija pirmā reize, kad viņi pēc tik daudziem gadiem runāja viens ar otru. Tā varētu būt laba iespēja salīgt mieru, bet nežēlīgais liktenis to nepieļāva. Jūsu tēvs aizbrauca uz Katāniju un pēc kādas nedēļas nomira. Bet todien viņi abi un pulkvedis labi sadeva tam pārstāvim, ar vārdiem un ar sāli... — Ar riebīgu smaidiņu Boņanni paberzēja labās rokas pirkstus. Pēkšņi ierunājās Vitorio.

—    Jūs redzējāt, ka viņš ņēma naudu?

Boņanni lēni pagriezās un paskatījās, acis piemiedzis. Bet piesardzība ņēma virsroku, un viņš neko neteica. Tikmēr, laikam zemnieku brīdināti, divos mazos zirdziņos šurp steidzās uzraugs ar kādu strādnieku. Viņi nokāpa tikpat aizelsušies kā viņu lopiņi un noņēma beretes.

—    Vošenca banadika, — teica uzraugs, ko Lanca neskaidri atcerējās. Viņu sauca Arkadipane.

—    Tā ir iesauka? — viņš pajautāja administratoram.

—    Nē, uzvārds.

Arkādi pane, šo repliku nesapratis, likās vīlies, uzzinot, ka viņi dodas uz Kanneto un nepaliks Santo Spirito uz pusdienām.

—    Bet apelsīnus gan es gribu redzēt, — teica Lanca, un uzraugs pasmaidīja tā, ka atklājās smaganas ar īsiem zobiem. Kamēr viņi tuvojās mājai, viņš noņēma no jostas resnu, melnu atslēgu saišķi. Aizslēgtajās vecāku istabās bija mitruma un pelējuma smaka. Bet, kad uzraugs attaisīja logu, ar skatu uz Allaha Paradīzi, Lanca jutās apburts. Viņš pastaigājās zem kokiem, pa laikam apstādamies, un apēda dažus mandarīnus — cietus un skābus. No mizas, to saliecot, izsprāga sīki, aromātiski pilieni. Viņš redzēja, ka mazais pavadonis smaida: re, kur viens ziemeļnieks atklājis, ka augļi aug kokos. Bet Arkadipane tikmēr savāca divas kastes mandarīnu un ielika tās Aprīlijā.

Kanneto uzraugu sauca Andaloro. Atšķirībā no Arkadi-panes, kas likās pārsteigts par vizīti, Andaloro bija ģērbies tabakas krāsas samta drēbēs, un viņa izskats bija mierīgs, kā cilvēkam, kuram bijis pietiekami laika visu sagatavot un padomāt par katru detaļu.

—    Kanneto ir pagodināts, čilinza... — viņš noskandē-ja. Itāliski viņš runāja lēni, ar grūtībām, bet diezgan saprotami. Vitorio palīdzība bija nepieciešama minimāli. Pusdienas viņi ēda otrā stāva galerijā, baudot lielā, saulainā pagalma mieru. Galds bija labi klāts, un divām sievietēm bija pieredze apkalpošanā. Paēdis Boņanni lūdza viņu atlaist un nozuda istabās, pusēnā.

Lanca un Andaloro nokāpa pagalmā. Vitorio palika nomaļus, spēlēdamies ar suņiem, kas bija pienākuši to apostīt.

—    Kā tik liela ferma funkcionē, Andaloro? — Lanca pajautāja, un vīrieša sejā pamanīja tādu pašu gandarījumu, kā Arkadipanem, kad lūdza tam parādīt augļus.

Uz katra zemes gabala, pat ja tā ir tikai ferma, visa vara piederēja uzraugam, kas atskaitījās tikai īpašniekam vai administratoram. Savs uzraugs bija katram zemes gabalam, un gadījumā, ja vienai ģimenei piederēja daudz zemes, viens no viņiem, šajā gadījumā Andaloro, kļuva par vecāko uzraugu. Ja vajadzēja saskaņot sējas laiku vai kādus negaidītus darbus, tas bija Arkadipane, kurš brauca uz Kanneto par to norunāt. Ja saimnieki svētku laikā atradās laukos, tikšanās noritēja Andaloro mājā. Uzraugu policija formējās no strādniekiem — «kampieri», Kanneto tādu bija trīs, Santo Spirito — divi. Viņi uzturēja kārtību, viņi bija uzticības personas un apsargāja īpašumu. Viņi vienmēr bija bruņoti ar pletni un divstobru bisi. Pirmo lietoja ļoti bieži, otrais bija brīdināšanas līdzeklis pret zagļiem un malu medniekiem. Ja kāds «kampieri» bija spiests lietot bisi, tas liecināja, ka viņam nav pietiekamas daudz autoritātes.

Pastāvīgais personāls sastāvēja no «kazetteriem» un no «garconiem». Pirmais ir kaut kas līdzīgs lauku mažordo-mam. Viņš sagādā dzeramo ūdeni, gatavo ēdienu un rūpējas par produktu piegādi un kārtību mājā. Viņam nav nekādas teikšanas darbu vadīšanā vai pārvaldīšanā, bet viņš ir neaizvietojams, galvenokārt vasarā, kad laukos var būt simtiem cilvēku. Garconiem ir visdažādākie pienākumi. Kanneto tādu ir pieci līdz desmit, atkarībā no gadalaika. Viņi nepakļaujas uzraugam tieši. Viņu priekšnieks ir «massaro» — mājsaimnieks, kas organizē un regulē viņu darba dienu. Ja uzraugs to ciena un attiecības ar «kampieri», ir labas, tad mājsaimnieka autoritāte ar gadiem var kļūt ļoti liela. Veci govju un aitu gani arī skaitījās garco-ni, bet viņi tikai pieskatīja lopus.

Viņi bija tie, kuri saņēma algu. Viņiem visiem maksāja reizi gadā un gandrīz vienmēr graudā. Par mērvienību tika uzskatīta «manča». Par pilnu darba gadu manča, bija vienlīdzīga «salmai» jeb divsimt astoņdesmit kilogramiem graudu, kas ir pietiekams daudzums, lai izdzīvotu divpadsmit mēnešus. Uzraugs, protams, tika atalgots labāk, ari ar naudu. Viņš saņēma trīssimt piecdesmit tūkstoš liru gadā, piecus graudu mērus mēnesī, bez tam vēl desmit kilogramu makaronu, litru olīveļļas un trīsdesmit litru vīna. Decembra beigās viņam piešķīra dāvanu, tā saukto «kar-

nadžo», kas parasti sastāvēja no divām kviešu salmām un divām pupu salmām, samta uzvalka un pāra «nāvīgu» kurpju, kas nozīmē — elegantu, atšķirīgu no karavīru amfībijām, kādas laukos nēsāja ziemā un vasarā.

Kampieri saņēma divsimttūkstoš liru gadā un piecu vietā četrus graudu mērus mēnesī. Vīnu un olīveļļu tāpat kā uzraugi, bet nekādu karnadžo. Kazeteri un garconi naudu redzēja reti. Bet garantētā manča deva iespēju izdzīvot, neraizējoties par sevi un ģimeni. Turklāt viņi dzīvoja īstā mājā, saņemot vēl kaut ko no galda un no saimnieka personīgi.

Dienas strādnieki netika līgti uz vienu dienu, bet trīsdesmit, taču ne visas tās tika apmaksātas. Lietainās dienas vai slimības laiku strādnieks zaudēja, no patvēruma kādā kūtī vērojot lietu vai, guļot siltumā, kamēr pāriet temperatūra.

Tas viss, domāja Lanca, klausīdamies kā Andaloro ar grūtībām skaidro, vismaz attaisno Džozue Boņanni uzrādīto nabadzīgo kases saturu. Arhaiska pasaule, kur darbs tiek apmaksāts galvenokārt graudā un kur tikai gada beigās apgrozībā parādās kaut kādas sīkas banknotes. Tas izskaidro arī to, ka abiem uzraugiem mugurā ir vienādi šūti samta uzvalki, kuri likās darināti no viena gabala.

Andaloro aprakstītā darba organizācija attiecās tikai uz zemēm, kuras to īpašnieki pārvaldīja tieši un kas bija maza daļa no lielajām ģimenēm piederošajām platībām. Sliktākās zemes atdotas pusgraudniekiem, kuri, ja saimnieks nav viņiem labvēlīgs un viņus neaizsargā uzraugi, kampieri vai massari, nesaņem neko, īpaši, ja zemes gabaliņš ir pārāk mazs, lai cerētu dabūt no tā manču. Visa sistēma balstījās uz pusgraudniekiem. īpašnieki neriskēja ne ar ko, bet saņēma pusi no izaudzētā.

— Pusi un vairāk, — Andaloro pabeidza ar smaidu, it kā apstiprinot, ka lauvas tiesa vienmēr tiek stiprākajam.

Ap pieciem cilvēki un lopi garās rindās sāka atgriezties no sējas. No ģipša skursteņiem visās mājās jau cēlās degošo žagaru dūmi. Ar acs kaktiņu Lanca pamanīja tuvojamies abas sievietes, kas bija klājušas galdu, un tagad viena otru bīdīja uz priekšu. Viņas neizskatījās pēc lauciniecēm.

—    Massara un kalpone, — paskaidroja uzraugs, atgādinot, ka tikai Kanneto mājā bija pastāvīgi kalpi. Mas-sarai, kam bija ap piecdesmit gadu, bija tādas pašas drausmīgās krūtis kā senjorai Sapiencai. Kalpone izskatījās daudz jaunāka, ar pārmērīgu apmatojumu, toties viņai bija skaists smaids.

—    Voscenza mangia e dormi cca, stanotti?4 — jautāja meitene, ko sauca par Džuzepinu. Lanca jau gatavojās pateikt nē, bet ideja viņam pēkšņi iepatikās. Izskatījās, ka vakars būs silts, un katrā ziņā Sicīlijā nekas nevarēja būt mitrāks par māju Macarino.

—    Jā, — viņš teica. — Mēs visi trīs paliksim.

—    Seit? — nomurmināja administrators, kad Lanca viņam pavēstīja šo jaunumu. — Bet kā es paziņošu savai sievai, nabadzītei? Viņa būs tik bēdīga, mani neredzot...

—    Es jūs aizvedīšu uz pilsētu un vēlāk atgriezīšos viens, ceļu es zinu, — piedāvāja Vitorio. Boņanni piekrita ar acīm redzamu atvieglojumu.

Dažas sekundes Lanca |āvās fantāzijai: no krūmiem parādās bandīti un velk ārā no Aprīlijas šo nabaga zēnu, nezinādami, ka viņš nav tas bagātais milānietis, kuru viņi meklē. Pēc tam iedomājās Džovanni Sapiencu, kas viņam nešauboties uzticējis vienīgo dēlu. — Nē, Vitorio, pavadi uz mājām senjora Boņanni un arī pats paliec pilsētā. Tu atgriezīsies pēc manis rit no rīta, — Lanca teica un sajuta, ka runā kategoriskā tonī. Iebildumu viņiem nebija.

Kamēr Aprīlijas sarkanās uguntiņas attālinājās, pēdējos saules staros parādījās ķēve ar košu aizjūgu. Pēc dažām sekundēm jātnieks nokāpa zemē un noņēma bereti.

—    Tas ir tēvocis Čiču. Jūs atceraties? — Andaloro atgādināja. Tā bija aizdomīgā persona, ko Lanca ie-

priekšējo reizi bija noturējis par galveno. Mati viņam bija balti, un vienīgās acs skatiens palika ciets pat tad, kad viņš smaidīja.

—    Laiks mazgāt seju, — viņš teica, kamēr garcons paņēma viņam no rokām grožus. Un aizgāja.

Māja bija daudz ērtāka nekā Macarino un ari siltāka nekā Katānijā. Massara, Džuzepina un pāris garconu nemitīgi skraidīja, ļoti aizņemti un notikuma uzbudināti. Te patīkami smaržoja pēc ceptiem sīpoliem, un laiku pa laikam varēja arī dzirdēt, kā tie cepas. Telpas bija priekšzīmīgi tīras. Vannasistabas vidū Lanca ieraudzīja brīnišķīgu čuguna vannu ar kājiņām, gludām malām un paaugstinājumu galvgalī tritonu pāra veidā. Vairākas lietiņas no majolikas; krūzes, trauki bārdas skūšanai, b|odiņas zilos un koši rozā toņos.

Pie galda viņš sastapa Andaloro un Čiču. Tie sarunājās draudzīgi, bet jokoja maz. Viņu sievas netika pat pieminētas. Varbūt šādos gadījumos viņi tās neņēma līdzi.

Pēc pirmā ēdiena un truša mērcē massara krāsnī uz akmens izcepa dažas «fokačas». Lancam tās likās pārāk augstas un pārāk pildītas. Bet ar sarkano vīnu tās saderēja ļoti labi, atstājot mutē tikko maltu miltu un saulē izkaltuša mande|u koka garšu. Viņš labprāt vakariņās ēstu tikai tās. Taču, kad viņš pateica massarai, ka, «ja no tām kāda būs palikusi» (visi pasmaidīja), tad viņš tās labprāt nogaršos ari nākamajā dienā, sieviete dziļi nopūtās, nosarka un pateicās dialektā, ko Lancam neizdevās atšifrēt. Par to parūpējās Džuzepina.

—    Tante Marija teica, ka rit no rīta sagatavos jums jaunas, — viņa paskaidroja, un Lanca saprata, ka šeit komplimenti ir nevietā.

Viņi runāja par zemes apstrādi un citiem darbiem. Šie divi apmainījās ar īsiem skatieniem katru reizi, kad izrādījās, ka Lanca nezina, kad jāsēj vai kad jāpļauj. Nekompetenci nebija iespējams noslēpt, bet Andaloro ļoti nopietni atzīmēja, ka tas nav svarīgi, jo viņš neuzskata, ka saimniekam būtu jāzina «zemnieka amats».

Lancam neizdevās saprast, kādas attiecības saista šos divus vīriešus un ko Kanneto dara priekš Čiču. Viņš varētu to pajautāt Andaloro, bet vakariņu beigās uzraugu aizsauca, jo kāds mūlis gatavojās nobeigties. Otrs vīrietis palika. Kāda noslēpumaina iemesla dēļ nabaga dzīvnieka agonija uz viņu neattiecās. Vēlāk, stāvēdams pie durvīm ar bereti rokā, viņš vērīgi paskatījās uz Lancu, kā Andaloro ne reizi visa vakara laikā nebija atļāvies skatīties.

—    Ar kaut ko es jums varu pakalpot, jums tikai jāpavēl. Jūs varat mani pasaukt no šejienes, no Santo Spirito, no Macarino... arī no Katānijas.

—    Ari no Milānas? — pajautāja Lanca, nesaprazdams, vai šajā pieejamības apliecinājumā neslēpjas ironija. Atšķirībā no vārdiem, vīrieša uzvedība nebija pakalpīga un, izdzirdīs jautājumu, viņš pasmaidīja un pakratīja galvu.

—    Ko es varētu darīt Milānā? Un pie tam, kā es ar ķēvi tur nokļūšu?

—    Ar vilcienu.

Es ar vilcienu nekad nebraucu... Unn’e cosa ppi mmia.5 Katram ir savs liktenis... un savs zirgs. Mans zirgs nav vilciens, tā ir ķēve, un viņu sauc Baiota.

—    Ko tas nozīmē?

—    Joks. Ar labu nakti jums!

Kad viņš bija aizgājis, Lanca sekoja Džuzepinai uz guļamistabu. Viņš domāja par Džirolamo, tik vērtīgu, godbijīgu un atklātu. Vai ar tikpat labiem rezultātiem varētu izjautāt šo meiteni? Džuzepina dzīvoja pasaulē, kur sievietes maz ko vērtas, viņa bija jauna, neskolota lauciniece. Bet viņas acis bija ne tikai skaistas un maigas, tās bija gudras.

Kamēr kalpone izņēma no gultas karsto sildāmo, Lanca sāka vilkt nost kurpes.

—    Džuzepina, kas ir Čiču? — viņš pajautāja, un, kustinādams notirpušo kāju pirkstus, neizlaida no acīm meiteni, kas turpināja staigāt pa istabu, bet uz viņu neskatījas un vairs nesmaidīja. — Džuzepina...

—    Čiču ir uzrauga palīgs... Nu, vispār, es to nemāku paskaidrot, jūsu augstība. Man nav tādas pieredzes...

—    Neuztraucies, Džuzepina, un nesauc mani par augstību. Katānijā kalpi mani sauc par doktoru Lancu.

—    Atvainojiet, es nezināju, ka jūs esat ārsts...

—    Es neesmu medicīnas doktors... — Lanca iesāka, bet pārdomāja. — Cik gadus šeit jau ir Andaloro?

—    Nezinu. Kad pirms trim gadiem šurp atnācu, viņš jau bija...

—    Bet Čiču?

—    Viņš atnāca pēc manis.

Viņam vajadzētu būt Kanneto un Santo Spirito Džozue Boņanni «labajai rokai», uzticības personai, spiegam, kuru par administratoram sniegtajiem pakalpojumiem apmaksā saimnieks. Tāpēc arī viņa pakļautībā bija uzraugs.

Lanca sev jautāja, kāpēc tēvs, būdams tik neuzticīgs, pacieta administratoru, kas gadiem ilgi kalpojis Ganči, pieņemts viņu mājā un pret kuru tie izturējās ar cieņu. Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka Džuzepina vēl stāv pie durvīm. Viņš jau taisījās tai novēlēt labu nakti, bet atcerējās, ko bija dzirdējis, runājot ar māsīcu Mariju.

—    Džuzepina, varbūt tu pazini manu radinieku, viņš jau miris, Korrado Ganči...

—    U... barons! Protams, — atteica meitene, un Lanca izbrīnījās. Bet pēc tam padomāja, ka mirušais Korrado bija pats vecākais, un tātad tituls ir tikai cieņas apliecinājums.

—    Viņš mira no slimības?

—    No trieciena.

—    No kā? — saviļņots iesaucās Lanca, bet Džuzepina smējās. Bija jāsaprot, ka no triekas.

15

Vasarā, ja nebija pārāk karsti, un ziemā, ja debesis bija skaidras, Lanca svētdienas rītos parasti gāja uz dievkalpojumiem Sv. Marijas di Džezu baznīcā. Ejot turp, viņš pastaigājās, atpakaļceļā ņēma ratus. Kad uz pusdienām nebija ielūgti viesi, viņš gāja uz dievkalpojumu divpadsmitos, pretējā gadījumā deviņos vai desmitos.

Lanca viņus ieraudzīja parādāmies starp pēdējiem: tēvocis ar tanti zem rokas, tēvocis Dante ar meitu Luīžu, Nikolo ar sievu un beidzot Antonio un Karmena. Senjoras Pinas nebija.

—    Re, kur mans dārgais brāļadēls, kas turas tālu no Dieva, — sveicināja tante Ida. — Tā ir vienmēr: vientulība un sāpes tuvina vai attālina no Dieva, — viņa konstatēja, kamēr pārējie smaidīdami tos ielenca. — Vienos, es jūs lūdzu.

—    Esi mierīga, mamma, — teica Karmena. Lanca redzēja, ka Luīza viņu vēro pieklājīgi, bet ironiski.

—    Labu pastaigu, — novēlēja tēvocis Dante un pirmais devās pie ratiem, kas gaidīja klientus.

—    Kā gāja vakar vakarā? — Karmena jautāja, paņemdama Lancu zem rokas. Viņi devās uz Villas Bellini pusi pa Karalienes Margeritas bulvāri gar brīnišķīgām XIX gadsimta villām.

—    Es gribētu nopirkt kādu no šīm mājām, — teica Lanca. — Vakariņas? Garlaicīgas, un gaļa slikta. Bet beidzot es sāku saprast.

—    Ka mēs to neprotam sagriezt?

—    Es nerunāju par gaļu, — Lanca iesāka, bet pamanīja, ka māsīca, galvu šūpodama, klusi smejas.

—    Es izgāzos, ja? Nē, es gribēju teikt, ka saprotu, kādu lomu man vēlas piešķirt tie svarīgie draugi, kā viņus sauc Martorana. Mans sekretārs ir veikls...

— Es dzirdēju, ka tēvs viņu šodien ielūdza.

—    Jā? Es tev teicu par manu lomu. Es iepazinos ar pilsētas mēru un viņa anturāžu. Viņiem ir projekti, un viņi zina, ka var tos īstenot ar divu spēku palīdzību: baznīca un komersanti. Es piederu pie tās grupas, kura var finansēt vēlēšanu kampaņu un palīdzēt uzvarēt. Oficiāli viņi neprasa neko un tātad neko arī nepiedāvā.

—    Un ko tu par to domā? — jautāja Karmena. Cilvēki šurp nāca pastaigāties, bet, viņus vērojot, Lanca atcerējās vakar aizskarto tēmu. Katānija, teica mērs, grib ātri izkļūt no pēckara stāvokļa. Visapkārt bija pārsteidzoši kvēls entuziasms. Ražoja sērkociņus, riepas, mēbeles, tirgojās ar visu, ko tik varēja tirgot. Metās no viena pilsētas mēra pie otra ar entuziasmu, kas liecināja pirmām kārtām par vēlēšanos aizmirst veco. Tāpēc, Lanca domāja, skatīdamies uz cilvēkiem, katāniešiem izdodas demonstrēt šo tieksmi arī pastaigājoties. Pietika viena acu uzmetiena, lai saprastu, ka viņi priecājas par šo skaisto ziemas dienu, ir apmierināti, ka labi gulējuši, ar nepacietību gaida pusdienas un viņiem ir daudz plānu nākamajai dienai. Viņš velti mēģināja māsīcai aprakstīt, kas viņu šajā dzīvības pilnajā atmosfērā nomāc.

—    Lieta tā, ka es jūtos pilnīgs svešinieks. Un man ir neērti. Justies neērti — tas man izdodas vislabāk.

—    Tu esi pats sev ienaidnieks. Par laimi tev ir labs raksturs, tātad tu neesi nežēlīgs ienaidnieks... — Karmena mēģināja vārdiem piešķirt vieglumu, bet Lanca saprata, ka viņa ir nopietna. — Tu sevi necieni... varbūt tu sevi pat nemīli.

—    Viss ir daudz vienkāršāk. Es esmu vientuļš un nedaudz kautrīgs, un, tā kā manos gados būt kautrīgam ir smieklīgi, es to maskēju ar atturību.

—    Protams, šie apstākļi... un vispirms Macarino; tā nav ideāla vieta, lai justos kā mājās. Bet tu vēl neesi paskaidrojis, kāpēc atgriezies.

—    Es gribu saprast. Es pārāk ilgi pieņēmu klusēšanu un pusvārdus. Tagad es... es meklēju savu māti un sāku viņu atrast. Katru reizi, kad es uzzinu kaut ko jaunu, tas man palīdz saprast arī ko citu. Es esmu savaldzināts.

Karmena iesmējās, un Lanca paskatījās viņā. Pēkšņi viņš saprata, kas viņu saista. Viņam neizdevās atbildēt uz Karmenas neviltoto dabiskumu. Viņš stāstīja par Margeri-tu, bet Margeritas klātbūtne netraucēja justies Karmenas savaldzinātam. Viņš sevi iedomājās viņu skūpstām.

—    Par ko tu domā? — Karmena jautāja, un Lanca atcerējās, par ko vēl gribējis runāt. Sapienca bija apstiprinājis, ka Gaetano Lanca 1947. gada sākumā aizdevis Karmenas tēvam trīssimt tūkstošus liru; aizņēmums neoficiāls un draudzīgs. Bet Gaspare tā vietā, lai sakārtotu māju Etnas ielā, naudu nospēlēja. — Jūsu tēvs nedusmojās par naudu, — skaidroja administrators, — bet par brālēna attieksmi: tas pat neatvainojās. Viņš teica, ka ģimenē viņš ir labs tikai kā baņķieris, ka viņu meklē tikai...

—    Reiz es dzirdēju, ka tēvs ar māti par to runāja, — nomurmināja Karmena. Viņas sejas izteiksme mainījās. — Bet mūsu mājās nerunā par naudu. Es un mani brāļi vienmēr sapratām, ka esam grūtībās... Man žēl, Pjetro. Šodien uzdod šo jautājumu tēvam, jūs varēsiet izskaidroties...

—    Tu joko? — Pastaiga bija nelabojami sabojāta. Karmena likās satriekta. — Gluži otrādi, ja tavējie paši kaut ko ieminēsies, es atbildēšu, lai par to nedomā... Es nesaprotu, kāpēc šis nevajadzīgais kauns...

—    Es gan saprotu. Bet tu vēl neesi sajutis, cik pie mums svarīga noteikumu ievērošana. Paskaties uz to vīru, kas ubago. Pamēģini iedot viņam desmit liras un pēc tam pasaki, lai viņš izbeidz šo nodarbošanos un iet strādāt. Varbūt viņš izliksies, ka nav dzirdējis, bet ]oti iespējams, ka iemetis naudu tev sejā. Tu nevari nosaukt ubagu par ubagu. Un nevari nosaukt par ragaino to, kam ir ragi. Tas viņus apvainotu gandrīz vairāk, nekā pati sievas neuzticība. Tāds ir arī mans tēvs: nevienu dienu savā mūžā viņš nav strādājis, spēlē un zaudē, citu pēc cita slēdz neizdevīgus darījumus, jo nav radīts darījumiem. Bet viņš tic, ka ir lielisks tēvs. Kad viņi ir divatā, māte viņu apvaino, kā prazdama, bet citu priekšā izturas kā pret priekšzīmīgu ģimenes galvu. Tēvam nav trīssimt tūkstošu liru, ko viņš tev ir parādā. Bet redzēsi, ja tu viņam tās paprasīsi, viņš apvainosies.

Lancam likās, ka viņas acis iespīdas. Bet sarunai vairs nebija laika. Vēlāk, pie galda, viņa Lancā gandrīz neskatījās. Viņa nebija apvainojusies, viņa bija pazemota. Domājot, ko viņa bija skaidrojusi par ubagiem un ragainiem vīriem, viņš turpināja: — ...un nenosauc parādnieku par parādnieku, un slikta tēva meitu par slikta tēva meitu. — Neliels solis uz priekšu mājienu nolasīšanā. Pēc pirmajiem jokiem atmosfēra pie galda uzlabojās. Martorana, izsalcis un jautrs, turējās pretī makaronu cepetim, tēvocim Dan-tem, Luīzai un tantei Idai, ar kuru jokodams ielaidās strīdā par pilsētas paradumiem. Likās, ka viņš, pats būdams palermietis, tos uzskata par primitīviem un provinciāliem. Arī Karmena atdzīvojās. Viņa runāja maz, bet, kad bija par ko smieties, smējās tāpat kā pārējie. Taču uz Lancu neskatījās.

Novērodams sekretāru, Lanca meklēja vismaz kaut kādu līdzību starp šo jauneklīgo vīrieti, dzīvības pilnu un pašpārliecinātu, un Gaetano Lancu ar drūmo hipohondriķa masku. īstenībā viņi nepavisam nebija viens otram līdzīgi, bet varbūt Martorana bija līdzīgs mātei.

Tagad viņš stāstīja par kādu vecu Katānijas advokātu, ko visi klātesošie labi pazina, par vienu no tām taurēm, kas visvairāk skan kriminālprāvās un retorisku vibrāciju pilnās publiskās runās. Bija sacēlusies kņada starp prostitūtām Finances ielas rajonā. Bija runa par «otrā stāva» sievietēm, proti — par skaistākām un dārgākām nekā tās, kuras sevi piedāvā, stāvēdams pie istabām pirmajā stāvā.

Vienu no viņām, advokāta klienti, kolēģe apsūdzēja izšūta zīda lakata zādzībā. Abu advokāti satikās, lai atrisinātu strīdīgo jautājumu. Kamēr viņi kabinetā draudzīgi sarunājās, starp prostitūtām uzgaidāmajā telpā sākās strīds, kurā katrai no viņām palīdzēja draudzenes. Izdzirdis bļāvienus: «zagle», advokāts dusmīgs atvēra durvis. «Klusumu, mana kliente ir godīga sieviete...» Pēc tam, sapratis, ka tas izklausās smieklīgi, precizēja: «Godīga, ja runājam par lakatu. Par pārējo es nezinu!»

Visi smējās, vērodami Martoranas mīmiku, un arī tāpēc, ka labi pazina šīs epizodes galveno varoni un varēja atdarinājumu novērtēt.

Tēvu, Lanca domāja, nepārstādams vērot sekretāru, iekaroja viņa šarms, tāpat kā šajā brīdī bija iekaroti visi klātesošie. Pat saīgusī Luīza, pat senjora Pina aizmirsa kautrību un smējās, rādot mazos, baltos zobus. Pat Karmena, kurai, likās, neapnika šī vīrieša infantilais ekshi-bicionisms.

Turpretī tēvocis Gaspare likās neuzmanīgs. Viņš klausījās jokus, dažreiz iejaucās sarunā, bet bija skaidrs, ka viņa galvā ir citas domas. Viesistabā dzerdams kafiju, Lanca pamanīja, ka viņš pienāca pie Martoranas un klusi ar to sarunājās. Tas attiecās uz apbūves gabalu, ko bloķēja celtniecības ģenerālplāns. Tēvocim acīm redzami bija nepieciešams to pārdot, bet tas viņam neizdevās. Martorana klausījās, mādams ar galvu, un pēkšņi uzlika viņam roku uz pleca, nosaucot viņu par donu Gasparino. Tikai tad Gaspare Lanca pamanīja, ka brāļadēls viņu vēro.

— Tātad, Pjetro, kā iet laukos? Pastāsti!

Martorana tagad pie balkona sarunājās ar Karmenu, un pēc viņas reakcijas Lanca noprata, ka tiek stāstīta vēl viena anekdote. Viņš sajuta vieglu nožēlu. No rīta pastaigas nepalika nekas, atklātās sarunas tagad likās rūgtas un neīstas. Skatīdamies uz abiem, Lanca paguva ari pamanīt, ka Luīza, sēdēdama uz dīvāna blakus senjorai Pinai, viņu joprojām vēro.

Pēkšņi Nikolo sievai radās aizdomas, ka nelielās sāpes varētu nozīmēt dzemdību tuvošanos. Visu uzmanība tūlīt tika pievērsta viņai. Lanca piegāja pie Karmenas atvadīties. Iepriekšējā dienā, norunājot rīta pastaigu, viņi vēlākam laikam atstāja arī kādas pēcpusdienas pastaigas iespēju. Bet šajā brīdī viņš neuzdrīkstējās par to atgādināt.

—    Labi, es eju, — viņš paziņoja cerībā, ka varbūt viņa pati atcerēsies. Taču Karmena likās uztraukta, varbūt nepatīkamās rīta sarunas dēļ, varbūt gaidāmo brāļa sievas dzemdību dēļ.

—    Čau, patīkamu svētdienu, — viņa nomurmināja.

Šī ideja radās pēkšņi. Viņš aizsūtīja Džirolamo uz pansionātu pajautāt profesoram Muzumarram, vai tas varētu viņu pieņemt. Džirolamo paziņoja, ka profesors saaukstējies un atrodas gultā, bet viņu gaidīs. Bija zvans no senjora Alessi, no telefona kabīnes Macarino. Džozue Boņanni mājās kritis un salauzis gūžaskaulu. Dakteris Akardi teicis, ka var būt komplikācijas, un Lanca atcerējās ārsta frāzi, viņiem iepazīstoties: lūzumi — vecajiem, vēders — bērniem.

Pie pansijas durvīm gaidīja saimniece tajā pašā garajā lakatā, un Lanca atcerējās anekdoti, ko bija dzirdējis no Martoranas. Protams, šo lakatu sieviete nebija zagusi, bet, ņemot vērā krāsotos matus, rupji nosmiņķēto seju un manieres, neko citu, kā «godīga, ja runājam par lakatu», pateikt nevarēja.

Bet viņas uzvedība bija mainījusies. Viņa Lancu sagaidīja ar lielu cieņu, apstādinot pie ieejas.

—    Atvainojiet, ar jūsu atļauju, dakter. Es jums gribēju kaut ko lūgt. — Viņa sāka stāstīt par kādas nabaga atraitnes raizēm, vienai uzturot kādu pansiju. Viņa sagaidīja no Lancas izpratnes apliecinājumu un turpināja, paskaidrojot, ka mājā pilnīgi nepieciešami daži darbi. Bet nenovīdīgie kaimiņi ir nomodā un gatavi par katru kustību ziņot policijai. — Ir vajadzīga atļauja no pilsētas valdes. Ja jūs... vienu vārdu...

Lanca jau gribēja izvairīties, bet atcerējās Martoranu. Viņam tas būtu nieks.

—    Es parunāšu ar savu sekretāru, — Lanca apsolīja.

Profesors paziņoja, ka ir pagodināts par šo, otro vizīti.

Viņš sēdēja lielā dzelzs gultā ar diviem spilveniem aiz muguras.

—    Kā jūtaties? Jūs varat runāt? — Lanca apjautājās.

—    Es runāšu līdz pat nāvei. Bet, redziet, jau gadiem ilgi es domāju par pēdējiem vārdiem, ko pateikšu. Es tos mainu, nepārtraukti papildinu...

Ienāca saimniece ar paplāti.

Profesoram kumelīšu tēja, Lancam kafija un maza aploksnīte, kurā, viņa paskaidroja, bija pansionāta nosaukums, kā tas ierakstīts municipalitātes licenču nodaļas papīros.

—    Jūs zināt, es daudz domāju par mūsu skaisto sarunu, — teica Muzumarra. — Jūs neatradāt savas mātes papīros kādas Maestro vēstules?

—    Vergas, jūs gribat teikt?

—    Jā. Madalēna viņam bieži rakstīja, vēl pirms tam, kad ar viņu iepazinās. Bet zinu, ka viņa rakstīja arī vēlāk, un ka viņš atbildēja. Jūs neko neatradāt?

—    Taisnību sakot, es neesmu meklējis, — atbildēja Lanca. — Un pat nezinātu, kur meklēt.

—    Jūs zināt, viņš ļoti sargāja savu privāto dzīvi... Viņš bija džentlmenis un ļoti noslēdzies sevī. Gadsimta sākumā, noguris no ceļojumiem, viņš atgriezās Katānijā. Viņš adoptēja sava brā|a Pjero dēlus, un tie dzīvoja divos dzīvokļos blakus. Padomājiet, kad divdesmitajā gadā tika vēlēts senators, tas bija Pirandello, kas ar viņu runāja, toreizējā Svētā Krusta Tautas Izglītības ministra pārstāvis. Bet viņš pat neparādījās. Protams, viņam jau bija astoņdesmit gadu, bet... — vecis pasmīnēja un ieklepojās. — Ja mani gribētu padarīt par senatoru, tagad, astoņdesmit trīs gados, es arī būtu tuvu nāvei. Madalēna centās pārvarēt viņa neticību. Beidzot pārliecināja, atnesot viņam grāmatu piemiņas ierakstam... tā, liekas, bija «Ķauķa stāsts*, Treves izdevums. Atceros, kad viņa man to lasīja, viņai acīs bija asaras. Patiesībā tas bija skaists veltījums.

—    Jūs redzējāt manu māti līdz... — Lanca it kā paklupa, brīnīdamies, ka neprot atrast vārdus. Profesors Muzumarra to nepamanīja.

—    Dažus mēnešus pirms tam. Viņa jau bija slima, novājējusi...

—    Viņa nomira no tās slimības?

—    Protams. Runāja, man liekas, par sirds nepietiekamību. Viņa pameta universitāti. Viņa jau nejutās labi, un varbūt arī vīrs uzstāja. Viņa aizgāja, lai nedotu vielu baumām...

—    Kādām baumām?

—    Nekādām... Indīgām čūskām vienmēr jābojā kādam dzīve. Tāda ir to daba... Universitātē studentes bija retums. Viņas eksaminēja, uzraudzīja... Un kādā brīdī sāka klīst baumas, ka pastāv... simpātijas starp Madalēnu un manu asistentu, profesoru Lombardo. Viņš bija īsts senjors, kādas godājamas ģimenes vienīgā atvase. Viņš palīdzēja Madalēnai diplomdarbā. Dažreiz viņi tikās svētkos un vakariņās pie kopējiem draugiem. Lai domātu sliktu, daudz nevajag.

— Kas viņš bija, šis profesors Lombardo?

—    Viņš mantoja manu katedru, bet domāju, ka viņš pagājušajā rudenī aizgāja pensijā. Viņš dzīvo Ačikastello, dažus kilometrus no Katānijas.

§81 Jūs domājat, viņš mani pieņemtu?

—    Domāju, ka jā. Ja vēlaties, es varu viņam uzrakstīt.

—    Nē. Ja jūs man iedosiet viņa adresi, es uzrakstīšu pats, lūgšu tikšanos. Varbūt viņam šī interese liksies savāda, bet es mēģināšu paskaidrot, ka vēlos runāt ar visiem, kuri pazina manu māti. Ceru, ka viņš sapratīs.

—    Viņš ir godīgs cilvēks, galvoju. Nevajadzēja daudz, lai to saprastu. Bet jūsu tēvs... jūsu tēvs... Kad es pēdējo reizi Madalēnu satiku, es biju viens uz Umberto ielas. Gāju uz centra pusi, un tieši tajā brīdī Madalēna kopā ar vīru iznāca pa vārtiem. Viņa priecājās mani redzēt, nabaga meitene. Viņš ar mani pat nesasveicinājās, kaut gan bijām pazīstami. Lai pārvarētu samulsumu, es apjautājos par mācībām, par to, ko viņa lasa. Pēc tam paskatījos uz vīru. Es nekad nevarēšu aizmirst šīs acis.

Viņš mani ienīda, un... Redziet, es nebiju loti mīlēts vīrietis, es agri pazaudēju vecākus, nebiju precējies, man nebija bērnu. Es neesmu pieradis pie mīlestības... Bet arī pie naida ne, un todien mana sirds it kā pārtrūka. Es biju... Es biju...

Vecis pačamdījās zem segām, izvilka lielu, baltu kabat-lakatu un skaļi izšņauca degunu.

—    Cik nesaprotama ir skolotāju dzīve! Mēs visu mūžu runājam tāpēc, ka esam iemācījušies stundas uzdevumu no galvas. Bet kad liktenis mūs pārbauda un mums ir iespēja pierādīt, ka skola un dzīve ir viens un tas pats, mēs murminām kā visnesekmīgākais no mūsu skolniekiem. Ko es varēju teikt? Es nomurmināju kādu joku un gāju savu ceļu. — Viņš negaidīti satvēra Lancas plaukstu. Lanca skatījās uz šīm rokām, garām un stiprām, ko klāja reljefas vēnas un brūni plankumiņi. — Es biju bailīgs... man vajadzēja turēties šim vīrietim pretī, paskaidrot, ka viņš kļūdās, pateikt, ka viņš fantazē...

—    Tas būtu bijis veltīgi.

—    Man ne, — vecis nomurmināja.

Atpakaļceļā svētdienas noskaņas vairs nebija. Etnas iela bija pustukša, slikti apgaismota. Vējā lidinājās pēcpusdienas optimisma atliekas. Lancam pārnākot, Džirolamo tūlīt parādījās kāpņu galā.

—    Zvanīja jūsu tante, lai paziņotu par bērna piedzimšanu, Puisītis...

—    Labi. Es viņai piezvanīšu rit no rīta... Ā, Džirolamo, vai tu zini, kur atrodas manas mātes papīri?

Kalps pašūpoja galvu. Sievas mantas kārtoja dons Gae-tano. drēbes uzdāvinot baznīcai, bet dārglietas tūlīt pēc bērēm aiznesot uz banku ...

—    Bet vai nebija kādas grāmatas, vēstules...

—    Neatceros. Starp tēva papīriem meklējāt?

—Es neko neredzēju.

—    Varbūt tie ir laukos?

—    Tur, tajā mājā, ir tikai putek)i — skumji iebilda Lanca.

Nākamajā rītā, izdzirdīs pie durvīm klauvējam Džirolamo, viņš piecēlās gultā sēdus ar sajūtu, ka gulējis pavisam maz. Patiešām, bija agrāks nekā parasti.

—    Pie telefona senjors Alessi no Macarino, kalps aiz aizvērtām durvīm paziņoja.

Viņš uzvilka mājas drēbes un steigā nokāpa lejā. Sliktā priekšnojautā paņēma klausuli. Starp trokšņiem ar viņu sasveicinājās senjorina Tavella, vienīgā telefonkompānijas kalpotāja pilsētiņā.

—    Pagaidiet, es jums iedošu senjoru Alessi.

Rītausmā nomiris Boņanni.

16

Lanca nekad vēl nebija redzējis bēres ar orķestri. No baznīcas procesija sekoja uz veciem Bianki bēru ratiem uzliktajam zārkam. Boņanni sieva bija.. maza un balta, tāpat kā vīrs, viņu balstīja divi vīrieši, bet tie nebija viņas dēli. Patiešām, administratoram bija tikai viena meita, invalīde, un tā bija palikusi mājās. Nogājis dažus metrus, orķestris sāka spēlēt. Iesāka tuba, un tās skaņas uzjautrināja bērnus, kas skraidīja šurp un turp abās procesijas pusēs, uzbudināti dungojot šos vieglos akordus, ko zināja no galvas. Bija daudz vainagu. Kad viņi gāja garām, durvis Viktora Emanuēla prospektā tika pa pusei aizvērtas, pie mājām sēdošie vīrieši cēlās kājās, meta krustus un noņēma beretes, rādot bālās zemnieku pieres.

—    Vajadzīgs kāds pavecāks cilvēks, enerģisks, kuru ciena un kurš pazīst cilvēkus, — teica dons Paolo.

—    Un kur es tādu atradīšu?

—    Tev nav jāmeklē. Viņi apvainosies. Tev tikai jāizvēlas. Tu vari pārrunāt to ar mani, ja gribi. Par to jādomā ātri, pēc trim mēnešiem sāksies lauku darbi...

Bērēm sekoja vizīte. Mirušā ģimene mājās pieņēma visus, kuri izteica līdzjūtību. Tāpat kā tajā vakarā, kad viņš atbrauca uz Katāniju pirmo reizi, te bija daudz cilvēku tumšās drēbēs Tie sēdēja lielākajā istabā, kas bija atbrīvota no mēbelēm. Viņi paspieda roku atraitnei, kas neraudāja, bet kuras acis hija sarkanas un aizpampušas. Meitai invalīdei bija ap četrdesmit gadu, seja viņai bija patīkama, bet tukša. Viņa pateicoties dažas reizes nolieca galvu, bet neko neteica. Tur bija arī abi vīrieši, kas bēru laikā bija turējuši senjoru Boņanni. Viens no viņiem sasveicinoties nosauca Lancu par donu Pjetro.

—    Ven’a pigghiati ’u cafe ’n casa 6 — uzaicināja dons Paolo, un, redzēdams Lancas samulsumu, pašūpoja galvu. —• Tu negribi mācīties sicīliešu valodu? Es tevi ielūdzu iedzert kafiju pie manis mājās.

Viņi pagāja garām kantorim, kur pie durvīm ar skarbu seju gaidīja Alessi. Lanca uzdeva viņam uz nākamās dienas rītu sagatavot rēķinus.

Lielajā, caurvēju izpūstajā priekštelpā pirmā viņiem pretī nāca Marija. Viņa kaut ko dialektā pateica tēvocim, kas iespurkšķējās un pacēla acis pret debesīm. Pēc tam sasveicinājās ar brālēnu, noskūpstot viņu. Viņš gaidīja no viņas kādu zīmi, kas atgādinātu tās pēcpusdienas sarunu virtuvē. Bet Marija izskatījās tikpat vienaldzīga kā pirmajā dienā, bet pa ce{am uz viesistabu nepagriežoties pajautāja, uz cik ilgu laiku viņš atbraucis.

— Uz dažām dienām. Kāpēc tu jautā?

— Vecāmāte vēlas ar tevi runāt. Kad viņā jutīsies spējīga, tevi pasauks.

—    Malacis, tas tev izdevās, — Lanca teica ar līdzzi_7 nātāja smaidu, kas gan netika uztverts. Citām frāzēm laika neatlika. Viesistabā starp donu Čičo un tēvoci Andželo sēdēja cēlonis tai nepatikai, ko demonstrēja dons Paolo. Vīrietis ap sešdesmit gadiem, ar raibu seju un ar |oti mazām actiņām. Ģērbies brūnās parķa drēbēs un zābakos.

—    Tas ir mans brālēns Luidži, — stādīja priekšā dons Paolo. Kamēr viņi viens otram spieda roku, Lanca atcerējās dona Karlino paskaidrojumu: Ganči no Macarino ir lielas palermiešu ģimenes atvase. No šīs atvases atdalās vēl citas («Gančini», kā viņus sarkastiski nosauca farmaceits), kam nebija daudz zemes un kas bija maz ko vērtas. Dons Luidži bija viens no Gančiņiem. Visas kafijas dzeršanas ceremonijas laikā, kurā sievietes nepiedalījās, viņš ar savām riebīgajām ačelēm turpināja vērot Lancu, ne reizes nepasmaidot, nepabeidzot nevienu frāzi un runājot toni, ko gandrīz nevarēja uztvert. Šī persona radīja nemiera sajūtu.

Ari tēvocis Andželo grozījās krēslā, it kā neatrodot sev vietu. Dons Cičo, elegants un izklaidīgs kā vienmēr, ne uz vienu neskatījās. Dons Paolo nebija vīrs, kuru viegli samulsināt, bet skaidri varēja redzēt, ka ari viņš šīs vizītes dēļ nervozē.

Dodoties projām, Lanca nebija cerējis pie izejas satikt Mariju. Gandrīz satrūkās, redzot, kā viņa parādās no tumsas, kamēr viņš ģērba mēteli.

—    Tu esi tumsas radījums, — viņš mēģināja jokot. Pavadot līdz durvīm, viņa paņēma to zem rokas.

— Kāpēc gan tev svētdien neatnākt uz pusdienām? Tā būtu laba iespēja redzēt vecomāti.

—    Svētdien? — Lanca šauboties novilka. Viņš nezināja kā pateikt, ka ielūgumam jānāk no viņas vecākiem, ne no viņas pašas. Marija, šķiet, lasīja viņa domas.

—    Tevi ielūgs māte. Rīt.

Lanca steigā šķērsoja tukšo un mitro prospektu. Alessi kantori jau bija aizslēdzis, un pa logiem iekšā vairs nevienu nevarēja redzēt. Bija jau gandrīz septiņi, kad viņš nonāca līdz aptiekai. Dons Karlino uz letes marmora malas kaut ko gatavoja. Uz apaļas dievmaizītes uzlika nedaudz tumša pulvera. Samitrinājis malas, viņš uztaisīja kapsulu, lielu kā rieksts. Pajautāja gaidošajam vīrietim, vai tas grib to nest uz mājām.

—    Labāk te. Vismaz, ja man neizdosies to norīt, jūs man tūlīt uztaisīsiet citu...

Viņš paņēma farmaceita sniegto krūzi, gari un satraukti nopūtās, nolika kapsulu mēles vidū, un iedzēra divus, trīs, četrus garus malkus. Beigās pasmaidīja. Atbrīvojies no klienta, farmaceits iznāca letes priekšā. Spiezdams viņa roku, Lanca pamanīja, ka stūrī uz auklu sēdekļa kāds ir. Pēc brīža viņš pazina balsi, dobju un zobgalīgu.

—    Ar visu cieņu sveicinu spožo Pjetro Lancu, — teica dakteris Džunta, nemēģinādams sniegt roku. Lanca neatcerējās, ka viņa āda ir tik balta un deguns tik liels.

Vēlreiz atceroties labos vārdus, ko dons Karlino un dakteris Kali teica par šo vīrieti, viņš tomēr vēl izjuta antipātijas. Bet tas it kā bija aizmirsis viņu vienīgo tikšanos un, ieminoties par Džozue Boņanni bērēm, kurās viņš nevarējis piedalīties, negaidot iedomājās Lancas raizes par administratora aizvietošanu.

—    Šeit administratoriem nav vērtības. Viņi ir tikai uzticības personas un ar naudu nerīkojas. Bet jums, te nedzīvojot, situācija ir cita. Ja esat nodomājis bieži braukt šurp un laukos uzturēties ilgi, jāizvēlas kāda nozīmīga persona, ko jebkurā brīdī var padzīt. Pretējā gadījumā labāk atrast kādu, kas tiek uzskatīts par saimnieku īstā saimnieka prombūtnes laikā. Nabaga Džozue, kas bija godīgs cilvēks, bet zaglis ari, piederēja pie otrās kategorijas. Tāpēc ari jūsu tēvs viņu turēja.

|jļgg A..., — teica Lanca, apjucis no tādas atklātības. Un tūlīt atcerējās Ganči viesi. — Es tikko iepazinos ar donu Luidži Ganči. Ari viņš man deva dažus padomus, kas attiecas uz...

Dons Luidži? Šis vīrs nekad nenomierināsies. Viņš jums jau sagādājis divus uzraugus.

—    Man?

—    Jūsu tēvam. Bet tagad viņi ir jūsu. Viņš ir labsirdīgs un nekad nesaka nē tam, kas prasa darbavietu. Un neviens nesaka nē viņam.

—    Nesaprotu, — Lanca nomurmināja. Farmaceits smīnēja.

—    Sapratīsiet, kad pienāks laiks. Taču esiet uzmanīgs: viņš ir bīstams cilvēks, šis Luidži Ganči. Viņam ir kontakti ar mafiju no Barrafrankas un no Pietrapercias. Viņu interesē ne tikai citu nauda un citu zemes. Ari sievietes viņu interesē, un viņš tās ņem ar varu. Un, kad viņam saka nē, viņš ir spējīgs uz visu.

—    Bet mans tēvocis Korrado Ganči, kas viņš bija par cilvēku? — Lanca, ilgi nedomājot, ieprasījās. Viņš gan bija gribējis to jautāt apdomīgāk un tikai donam Karlino. Bet tieši farmaceits ari atbildēja.

—    Viņš bija vecākais no brāļiem. Atraitnis, bez bērniem. Viņu sauca par baronu. Viņš nomira 1944. gadā.

— Un kā viņš nomira?

—    Man liekas, viņš noindējās. Bet medicīniskais slēdziens bija daudz cienījamāks un aprobežojās ar infarkta diagnozi. Tur bija rakstīts: sirdsdarbības apstāšanās. It kā varētu nomirt kāda cita iemesla dēļ. Bet ārsts bija ģimenes draugs. Runāt par pašnāvību likās nepiedienīgi.

—    Vai zināt, kāpēc viņš noindējās? — Lanca vēl pajautāja. Viņa galvā visu laiku griezās Marijas vārdi. Farmaceits papleta rokas.

Viņš noindējās tāpēc, ka saprata. 17. decembra naktī pūlis iegāja viņa mājā. Tā vietā, lai skūpstītu viņam roku un lūgtu dažus zemes gabaliņus nomā, viņi gribēja izlaupīt noliktavas un pagrabus. Ks runāju ar dažiem barvežiem, bet neviens neatzinās, ka licis pakārt baronu aiz kājām virs lielā ugunskura pagalma vidū... Es nedomāju, ka viņi patiešām gribēja to apcepināt, tā bija vēlēšanās iekustināt cilvēkus, bet ne atriebties. Bet dons Korrado varbūt mēģināja laupīšanai pretoties, un tad daži nolēma viņu pārmācīt. To šausmīgo sekunžu laikā, kamēr uguns dedzināja viņa vēl melnos matus, domāju, Korrado saprata. Pēc tās nakts es viņu redzēju tikai pāris reižu. Es ar viņu nerunāju. Es vispār ar Ganči un viņiem līdzīgiem nerunāju... Mati vēl bija melni, tikai deniņos nedaudz iesirmi, bet viņš likās novecojis, sagrauts. Viņš vairs nesarunājās ne ar vienu, pat ģimenē. Viņš pavadīja dienas, ieslēdzies mājā. Viņam vairs nebija iemeslu, lai turpinātu dzīvot. Es domāju, ka viņš nomirs no skumjām, bet viņš to nolēma izdarīt pats ar savām rokām. Vara, kura viņam bija pār sevi... vismaz tā, un to viņam neviens nevarēja atņemt.

Vēlāk, tikko izgājis vējā uz bulvāra, dakteris Džunta satvēra Lancu aiz rokas.

—    Kāpēc gan jums nepavadīto nabaga veci līdz mājām? Pāris soļu. Es jums gribu piedāvāt glāzīti kaut kā līdzīga sabajonam, ko gatavo manas māsas.

Ārsts bija vecpuisis un viņa māsas vecmeitas. — Tā mēs pamazām izdziestam kā indivīdi un kā ģimene, — viņš noteica, kad viņi iegriezās kādā tumšā ieliņā. Pie durvīm stāvēja daži cilvēki, tikko redzami zem vienīgās dzeltenīgās ielas lampiņas. Džunta izdarīja nepacietīgu žestu.

—    Jūs redzat? Šeit ambulancei nav darba laika. Reiz es uzliku izkārtni ar darba laiku. Lai iesāktu, bet tikpat neviens jau nemāk lasīt. Bet pēc tam padomāju: ja jau slimībām un nelaimēm nav noteikta darba laika, kāpēc gan tādam jābūt man? Uz priekšu, — viņš uzsauca gaidītājiem; tās visas bija sievietes un viens no aukstuma drebošs bērnelis.

Ārsta kabinets bija vecmodīgs un nekārtībā. Brīnišķīgs bronzas papīru turamais bija aizkrauts ar zā]u kastēm; ginekoloģiskais krēsls sarūsējis un nedaudz sašķobījies, bet no salmiem darinātie Vīnes krēsli bija gluži vai antikvāri priekšmeti. Vairāk nekā pusstundu Lanca kā apburts vēroja slimnieku pieņemšanu, kurā sarunas ritēja stiprā dialektā. Apskatījis bērnu, kam pēc izskata varēja būt astoņi gadi, bet īstenībā izrādījās divpadsmit, Džunta izteica savu slēdzienu.

—    Ova frischi e vrudu di carni. Man.no mori 7 — Ārsts pagriezās pret Lancu. — Es teicu, ka viņam jādod ola un gaļas buljons, ja grib, lai viņš izdzīvo, — viņš pārtulkoja, kamēr izkaltušās sievietes pastieptās rokas atkrita kā nocirstas. Nepārprotami tāda slimnieka kopšana viņai nebija pa spēkam. Dakteris nopūtās un pagriezās pret kādām durvīm. — Kunčiti! — viņš iekliedzās. Parādījās paveca sieviete, kas, neskatoties uz čībām un lielo vilnas lakatu, kalponi neatgādināja. Dakteris viņai dialektā kaut ko pateica, un viņa pamāja mātei ar puisīti.

—    Veni ccā!8 — viņa teica un abus aizveda.

—    Es sāku strādāt par ārstu 1905. gadā. Šeit nebija dzeramā ūdens, nebija kanalizācijas, nebija elektrības, nebija ne lopkautuves, ne tirgus. Bija tikai viena ambulance, bet tagad ir piecas, no kurām trīs dibinātas par manu naudu. Pie mums mirstība ir vienpadsmit no tūkstoša... Zinu, tā ir ļoti augsta. Bet bija divdesmit divi, kad es sāku, un jau divdesmit gadus neviens vairs nemirst no malārijas. Mums ir arī slimnīca, Macarino. Jūs to redzēsiet: tas ir apkaunojums. Pirms trīsdesmit gadiem es piedāvāju no savas kabatas pārveidot un aprīkot operāciju zāli, bet birokrātija...

—    Laime, ka jums ir līdzekļi, lai cīnītos pret šīm grūtībām, sākot no olām bērnam un beidzot ar ambulancēm...

—    Ko darīt? Šeit tāds, kam ir rente vai īpašums, var atļauties būt par ārstu, — zobgalīgi paskaidroja Džunta. Runādams viņš turpināja apskatīt slimniekus, mulsinot nabaga dvēseles, kas promejot mēģināja noskūpstīt viņam roku. Viņš nespēja runāt klusā balsī, ari skatīties, nesa-raucot pieri. Pēdējā ienāca sieviete pāri trīsdesmit gadiem, gracioza, bet novītusi. Arī viņai, tāpat kā citām, galvā bija melns vilnas lakats. Dakteris pret viņu izturējās kā pret pastāvīgu pacienti, saucot par Maranninu. Kad viņš lika sievietei izģērbties, Lanca piecēlās, lai izietu.

—    Kāpēc? — izbrīnījies iebilda Džunta, un sasita plaukstas, lai pasteidzinātu sievieti, kas bija noņēmusi tikai lakatu. Maranninai acīs pazibēja viltīgas uguntiņas, bet svešinieka klātbūtne viņu mulsināja. Acis nolaidusi, viņa novilka drēbes un palika salāpītos svārciņos. Ārsts atzina, ka viņa vairs neesot tik vāja, paķēra stetoskopu, lika viņai apsēsties uz gultas un sāka izklausīšanu, ar resnajiem pirkstiem klauvējot pa ribām.

—    Labi, labi, — beidzis viņš noteica, un nevērīgi paņēma no krēsla atzveltnes pacientes drēbes. Tās pasniedzot, viņš pēkšņi izteica negaidītu ideju. — Maranni, dakteris gribētu ar tevi nedaudz izklaidēties. Cehi tti ni pari?*

Lanca neticēja savām ausim. Marannina nosarka un aizsedza seju ar rokām. Grūti pateikt, vai viņu vairāk satrieca pats priekšlikums, vai tā izteikšana svešinieka klātbūtnē.

Dakteris neuzstāja. — Lassa pe^9 — viņš teica, turēdams drēbes kā aizkarus. Marannina apģērbās un aizgāja, nomurminot sveicienu. Džunta nopūzdamies atgriezās pie rakstāmgalda. Lanca nezināja, smieties vai justies sašutušam.

—    Jums nešķiet, ka tas bija par daudz? — viņš pajautāja. Ārsts paraustīja plecus.

—    Ko jūs gribat, citu netikumu man nav. Dažreiz gadās. Pajautāt at|auts, atbildēt — pieklājība. Pietiek pateikt nē, kā to izdarīja Marannina. Es izmeklēju visus pacientes vienādi, gan tās, kuras mani apmierina, gan tās, kuras to nedara. — Viņš nopūtās un paberzēja apsarkušās acis. — Labi, taisām bodīti ciet. Šajā stundā neviens vairs neatnāks... Ā, Kunčiti, trasi, trasi,10 — viņš uzsauca māsai, kas nedaudz kautrīgi parādījās durvīs ar paplāti un divām glāzītēm.

—    Es nezinu, vai jūs vēlaties... varbūt ir jau vēls... — tā teica. Viņai varēja būt sešdesmit vai septiņdesmit gadu. Lakata vairs nebija, un čības bija nomainītas pret kurpēm.

—    Tas ir liķieris, par ko es pinnīt stāstīju, — paskaidroja Džunta, sniedzot Lancam glāzi. — Končetīna to gatavo ar olu, alkoholu, cukuru un vēl kaut kādām garšvielām, ko zina tikai viņa. Ziemā tas ir patīkams.

Lanca iedzēra. Liķieris bija ļoti biezs, ļoti salds un ar patīkamu garšu. Tikko viņš izteica savu vērtējumu, senjorina Džunta piesarka un aizskrēja pēc pudeles.

—    Jūsu māja ir auksta, mitra... Pirms iesiet gulēt, vajag... Nedaudz, mazu glāzīti...

Viņi gandrīz jau bija pie durvīm, kad Lanca, nesdams padusē pudeli, saņēmās uzdot jautājumu.

—    Ko jūs domājat par šiem... nemieriem? Vai tiešām šeit būs agrārā reforma? Varbūt man vajadzētu zemes pārdot, pirms tās man atņem?

Bija skaidrs, ka Džuntam nekad neviens tādus jautājumus nebija uzdevis. Šeit tā ir dzīve, un katrs spēlē savu lomu: aktieri, upuri un ari skatītāji. Ārsts dažas sekundes skatījās tukšumā, pirms atbildēja.

Agrārā reforma būs, tā ir neizbēgama kā nāve. Bet jebkurā gadījumā latifundistu gals jau ir sācies. Šīs zemes paliks tukšas. Tās būs jāpārdod par dažām lirām... ja atradīsies pircēji. Lemiet pats, ko gribat darīt, lzpārdodiet sliktāko daļu un paturiet olas dzeltenumu. Ja jūs paliksiet tikai ar trīssimt vai četrsimt hektāriem, agrāro reformu varēs pārdzīvot vieglāk. Jūsu tēvs tā darītu. Viņš bija tālredzīgs cilvēks, jļļJp Jūs viņu labi pazināt?

—    Es viņu pazinu. Kādu reizi, ja gribat, mēs par to parunasim. Pateicos, ka pieņēmāt manu ielūgumu un Kon-četas liķieri. Visu cieņu!

Lampa pie ieejas apgaismoja kādu lakatā ietītu figūru, piespiedušos pie pretējas sienas. Ari ārsts to bija pamanījis un, mirkšķinādams acis, iznāca uz ielas.

—    Maranni^11, cchi ffai ancdra ccā?* — viņš jautāja, un tagad ari Lanca pazina Maranninu. Sieviete samulsusi tuvojās un sāka kaut ko kautrīgi čukstēt dakterim. Tas labvēlīgi šūpoja galvu.

—    Maranni', ormai sittanf anni haiu. Ora tu m’assitu a ddari ’u stissu disiu ch'aviva primu,12 — viņš teica un uzsita viņai knipi. Sieviete nozuda. Džunta pagriezās pret Lancu, kas neko nesaprata. — Viņa jutās nomākta, ka pateikusi man nē. Viņai bija kauns, jo tur bijāt jūs, svešinieks. Bet es viņai paskaidroju, ka esmu vecs un manos gados ar šīm lietām ir kā ar krītošajām zvaigznēm San Lo-renco naktī: pietrūkst laika, lai izteiktu vēlēšanos. Ja tas brīdis pagājis, vajag gaidīt... es nesaku, ka nākamo San Lorenco, bet gandrīz. Šovakar moments ir jau pagājis, un man nepalīdzētu pat vesela pudele šā liķiera.

17

Sestdienas rītā Lanca nolēma, ka grib vēlreiz palikt pa nakti Kanneto. Pirmā nakts tur bija ļoti saviļņojoša: necerētais klusums kādas divas stundas nebija ļāvisa viņam aizmigt. Ne skaņas no pārpildītajām kūtīm. Arī suņi klusēja kā naktsputni, un tumšajās mēbelēs nedzirdēja ķirmjus.

Viņš atbrauca pirms pusdienām ar Aprīliju, viens. Bet viņu tūlīt pamanīja, un, kad viņš apstājās pagalma vidū, no visām pusēm jau steidzās cilvēki. Blūzes steidzīgi tika bāztas biksēs, nomazgātās rokas tika slaucītas gar svārkiem. Massaro tūlīt pavēlēja diviem garconiem mazgāt mašīnu, kas gan bija tikai noputējusi. Džuzepina apjautājās, ko viņš vēlētos vakariņās. Uzraugs atbrauca ar nokavēšanos, sūdzēdamies, ka par Lancas atbraukšanu viņam nav ticis paziņots. Noslēpumainā Čiču nebija, viņš neparādījās arī vakariņās. Andaloro paskaidroja, ka viņš atrodas laukos. Lanca pacietīgi gaidīja, kamēr viņi apsēdīsies pie galda un uzraugs jutīsies pietiekami ērti, lai sāktu brīvi runāt. Pēc tam, cik iespējams dabiskāk, uzdeva jautājumu.

—    Vai Čiču ir dona Luidži Ganči cilvēks?

Andaloro pat nepacēla acis, tomēr pārstāja tīt uz dakšiņas spageti. Viņam bija milzīga dakšiņa, no kuras garie spageti nokarājās kā auklas, kuras viņš ar labpatiku iesūca mutē.

Nezinu, senjor! Es donu Luidži Ganči šeit esmu redzējis reizes desmit. «Vošenca banadika», un viss. Čiču pieņēma jūsu tēvs, nelaiķis; nezinu, kāpēc. Es strādāju, virzu darbus Kanneto un neiejaucos lietās, kas uz mani neattiecas...

—    Labi, es sapratu, — Lanca viņu asi pārtrauca. Bet, ja gribēja, lai Andaloro atkal ķertos pie savas dakšiņas,

to nevajadzēja darīt. Viņš skatījās šķīvī bēdīgs, varbūt pat apvainojies par tādu negaidītu uzbrukumu. Vai viņš baidījās no Čiču un dona Luidži, vai vienkārši neuzticējās svešiniekam, kas nav spējīgs saprast, to Lancam noskaidrot neizdevās. Viņš svārstījās starp nožēlu un dusmām. Vakariņas beidzās klusumā, līdz Džuzepina, kas bija klausījusies, apkalpojusi pie galda un pēc uzrauga aiziešanas paziņojusi, ka gulta silta, novēlēja labu nakti un pazuda.

Maranni, man ir jau septiņdesmit gadu. Es tev vairs nevaru piedāvāt to, ko iepriekš.

— Viņi man neuzticas, — nodomāja Lanca, tumsā saritinādamies zem segas. Viņa tēvs, katānietis, svešinieks Macarino, bija parādījis, ka iespējams rīkoties šajos apstākļos. Viņš bija meistariski atrisinājis aizņemtības problēmu Santo Spirito; pieņēmis Čiču, lai nebūtu ienaidnieku, turējis Džozue Boņanni, Jaujot tam ar mēru zagt, bet kontrolējot un caur viņu uzturot sakarus ar laukiem. Uz viņu, katānieti, bet vienmēr sicīlieti, protams, varēja paļauties.

Viņš aizmiga, neizbaudot lauku klusumu. Tajā šoreiz bija kaut kas draudošs.

Septiņos Džuzepina viņu modināja ar krūzi piena, «svaiga, svaiga», kas īstenībā izrādījās silts, silts, nupat izslaukts. Lanca dzēra maziem malkiem, laizot no augš-lūpas putas, ēda ar cūku taukiem iemīcītu lauku biskvītu, kas bija īsti piemērots tik treknam pienam. Brokastis viņu samierināja ar Kanneto. Džuzepina izskatījās vīlusies, uzzinot, ka viņam tūlīt jābrauc projām; uzraugs neizrādīja iepriekšējā vakara satraukumu. Massara atnesa fokačas, kuru cepšanai bija piecēlusies trijos no rīta. Viņi uzvedas tā, domāja Lanca, it kā mani mīlētu, bet varbūt viņi vienkārši priecājas, ka dzīve turpinās.

Macarino pie mājas vārtiem sastapa kādu duci gaidošu cilvēku. Ieraugot Lancu, viņi noņēma beretes, un kāds jaunietis, apķērīgākais no visiem, nāca atvērt mašīnas durvis.

—    Voscenza m havi a scusari, ma cciass'a dduman-nāri 'na cosa^1 — viņš teica. Lanca paskatījās uz pārējiem, klusiem un uzmanīgiem, un saprata, ka pārtulkot neviens nespēs. Bet aptieka bija atvērta, un dons Karlino strādāja pie savas letes. Lanca viņam paskaidroja, ka ir grūtības ar valodu un viņš nesaprot, ko šie cilvēki grib. Farmaceits pasmaidīja.

—    Jūs esat lasījis Ciceronu? Zināt, kas ir dienies*! Un /’ osculatio matutina ? Daži no viņiem ir jūsu strādnieki, bet jūs vēl nepazīst. Pārējie ir lūdzēji, sūtņi... Tas, ar kaklasaiti, Turidu Vinči, jūsu administratora palīga Santa-gati draugs. Tas, bez zobiem, ir jūsu kalpones Pepīnas brālis...

Audience, pateicoties donam Karlino, beidzās ātrāk par pusstundu. Taču beigās farmaceits Lancam pārmeta, ka viņš visiem teicis jā.

—    Tādā vietā kā šī nevajag būt labam. Pietiek būt taisnīgam. Jūs vēl nezināt, kā pret šiem cilvēkiem izturas. Ja jūs pārspīlēsiet ar pretējo, jūs nesapratīs. Aizejiet uz laukumu, šodien ir izmaksas diena. Paskatieties uz cilvēkiem, kuri gaida naudu par mēneša darbu, un pajautajiet grāmatvedim, cikos sāks maksāt. Bet pasteidzieties: svētdienās Ganči pusdienas ēd agri. Jūs taču negribat likt viņiem gaidīt?

Lanca nesagādāja viņam to prieku un nepajautāja, kā viņš uzzinājis par ielūgumu pusdienās uz Ganči māju. Viņš lēni kāpa uz Karmīnes laukuma pusi. Tur bija varbūt tūkstotis cilvēku. Daudzi viņu sveicināja, un jauneklis, kurš bija atvēris Aprīlijas durvis, gribēja pavadīt viņu līdz kantorim. Alessi, kas stāvēja durvju priekšā, viņu ieraudzīja un, pametis sarunas biedrus, skrēja pretī.

—    Paskatīsimies nedēļas rēķinus? — Reģistrācijas žurnālus Lanca jau bija pārbaudījis iepriekšējā dienā, mēģinādams grāmatvedim ieskaidrot, kā tos vajadzētu kārtot turpmāk. Bet radās sajūta, ka vīrs, vairs neatrazdamies

Džozue Boņanni aizsardzībā, jūtas izsists no sliedēm. Pārskatot ciparus, viņš pamanīja, ka maksājumi vēl nav veik-ri. Kad nozvanīja pusdienlaiku, viņš iedomājās par dona Karlino vārdiem un paskatījās uz Alessi.

—    Bet tie cilvēki tur ārā gaida, kamēr jūs kaut ko izlemsiet?

—    Nē, vošenca. Lielākā daļa no viņiem ir Ganči cilvēki. Administrācija ir te, blakus.

— Es zinu, ka visi nav mani cilvēki. Es gribēju teikt ko citu. Cikos šeit maksā? Un kāpēc mūsējiem vēl nav samaksāts?

Tāpat, kā iepriekšējā vakarā Andaloro, arī Alessi likās kā uz adatām, bet šoreiz Lanca jutās savā lomā. Kādi desmit Milānas grāmatveži, ko viņš savā dzīvē pazina, bija tikai civilizētāki, labāk apģērbti un labāk runāja itāliski. Bet arī viņi bija mazi birokrāti, kuru rīcību un domas varēja paredzēt. Viņam viegli izdevās to piespiest runāt.

Svētdien tieši pusdienlaikā banka tika slēgta. Ganči grāmatvedis negaidīja pēdējo bridi, lai iznāktu no bankas ar naudu un ieslēgtos kantorī, kur palika vismaz pusstundu. Ap to laiku visi veikali bija aizbarikādēti. Tikai tad sāka maksāt. Lanca nesaprata šādas rīcības jēgu, bet varbūt tas bija triks, lai turētu cilvēkus zem papēža. Ja kāds protestēja, viņam samaksāja tūlīt, bet vēlāk atstāja bez darba. Tā rīkojās Ganči administrators lanni, un pārējie, izdabājot vai solidaritātes dēļ, viņam līdzinājās.

—    Bet kāpēc jūs darāt tāpat? — Lanca neatlaidās.

—    Es? Es izpildu pavēles, — nomurmināja Alessi un paraustīja plecus. Viņš negribēja runāt sliktu par nelaiķi Džozue Boņanni, bet it kā to darīja.

—    No nākamās svētdienas mēs sāksim maksāt naudu tieši deviņos un pabeigsim desmitos.

—    Jā, vošenca.

Viņš aizgāja neatvadījies un neatrada sevī drosmi paskatīties acīs vīriem, kuri stāvēja pie kantora.

Pie Ganči mājas durvīm Lanca satika mācītāju, kas arī droši vien bija viens no ielūgtajiem viesiem. Tas viņā dažas sekundes vērīgi skatījās, ar smaidu it kā izlīdzinot neuzticību skatienā.

—    Jaunais doktors Pjetro Lanca, vai ne? Beidzot, beidzot, ]oti patīkami! Es pazinu jūsu nabaga tēvu, kaut arī viņš neapmeklēja Dieva namu... Es esmu tēvs Fanso-ne, Svētās Marijas di Džezu baznīcas mācītājs. Jūs droši vien esat Svētās Lūcijas baznīcas draudzes loceklis, bet jūsu vizīte mūs pagodinātu...

Viņš to pateica, pazeminājis balsi. Acīmredzot šeit teritorijas piederība un ar to saistītās tiesības ir svarīgas ne tikai uzraugiem un mafiozi. Viņi jau kāpa pa kāpnēm, kad tante Rozita iznāca pretī. Viņa sveicināja mācītāju ar kādu frāzi dialektā un brāļadēlu, ko noskūpstīja uz vaigiem tik skanīgi, ka zem portāla atskanēja atbalss. Dons Čičo bija vēl elegantāks nekā parasti. Angļu audums, sporta žakete un liela kaklasaite ar franču manierē sasietu mezglu. Bija licies, ka viņš maz interesējas par Lancu. Bet šoreiz viņš paņēma to aiz rokas un veda pastaigāties uz lielo terasi.

—    Vai drīkstu tevi saukt nevis par brāļadēlu, bet vienkārši Pjetro? — viņš jautāja, pamirkšķinādams Lancam ar aci. Dons Karlino bija teicis, ka viņš esot homoseksuālists, bet Lanca nodomāja, ka šīs runas varējušas rasties jau piecdesmit gadus pārsniegušā vecpuiša neierastās elegances dēļ un, pateicoties paradumam lietot losjonu un briljantīnu.

—    Protams.

^ Sauc mani par Čičo. Paklau, es gribu parunāt ar tevi vairāk kā draugs, nekā radinieks. Tu atbrauci uz Macarino ar dažām idejām... Un, kā man liekas, gribi dibināt labas attiecības ar zemniekiem, šo to nedaudz izmainīt. Tu kļuvi par dona Karlino draugu, kas izklaidējas, tēlodams sociālistu, bet īstenībā ir aristokrāts; viņam nav vajadzības pārdot rīcineļļu, lai izdzīvotu. Tu turpini visiem uzdot jautājumus, arī padotajiem. Jautājumu par tēvoci Luidži, piemēram...

— Tas ir bīstami? — Lanca viņu izaicināja, kļūdams īgns no tēvišķā toņa.

—    Tas nav labi. Neviens nesaprot tavus nolūkus.

—    Vai tas ir svarīgi? Mani nolūki ir tik nozīmīgi?

—    Pjetro, pēc mums tu esi otrs lielākais zemes īpašnieks Macarino un bez tam vēl esi mantojis lielu bankas rēķinu. Protams, ka tavi nolūki ir nozīmīgi. Slikts piemērs mazā vietiņā ir briesmīga lieta. Te ir pilns ar ļauniem un rupjiem cilvēkiem. Ja tu dāvini simt liru vienam no saviem garconiem, visi gaida to pašu, saproti? Šeit, ja kāds ir devīgs, tad visi pārējie liekas skopuli, un otrādi. Un vēl, atceries: ja ļaunums izsauc asaras, tad labvēlība — smieklus.

—    Nesaprotu, — nomurmināja Lanca, samulsis no pamācošās izturēšanās un kļuvis neuzmanīgs, terases dziļumā ieraugot Mariju.

—    Labsirdība un vājība ir māsas, un neviens neciena vājos. Zini, kā tevi šeit sauc? Tevi sauc 'u milanizi vai ’u babbu...

—    Tēvoci, atnācis Vinčenco Falči no Kaltanisitas ar sūtījumu tev, — Marija paziņoja. Dons Čičo emocionāli izsaucās un aizskrēja. Marija ar acīm tam sekoja, tad paskatījās uz Lancu. Viņa bija ģērbusies melnā, izšūtā kleitā. Drūma un burvīga.

—    Tavs tēvocis, liekas, ļoti raizējās par manu uzvedību. Viņš runā savā vai ģimenes vārdā?

—    Tēvocis ir savāds. Viņu nekas neinteresē. Tikai medības un apģērbi. Bet viņš ir pārliecināts, ka redz tālāk par citiem.

—    Ko nozīmē «babbu», māsīc?

—    Tu redzēji, māte tevi šodien ielūdza, — viņa teica, ignorējot jautājumu.

—    Jā.

—    Un pēc pusdienām tevi gaida vecāmāte. Kā tu lūdzi. Tu esi priecīgs?

—    Jā.

—    Kamēr jūs runāsiet, man jāaiziet?

—    Nē. Es gribētu, lai tu paliec.

Pusdienas bija neciešamas. Tādas tās padarīja banālā un uzpūtīgā mācītāja un kāda attāla Palermo radinieka klātbūtne, kurš visu laiku ar lepnumu runāja par savu pilsētu. Acu priekšā viņam vēl stāvēja cilvēku pūlis, kas gaidīja naudu, bet ausīs skanēja aptiekāra vārdi. Varbūt patiešām dons Karlino bija operetisks sociālists, bet līdz šim viss viņa teiktais izrādījās pareizs vai vismaz ticams. Kad tēvs Fansone sāka slavēt lielās Macarino ģimenes, pirmām kārtām Ganči ģimeni, Lanca vairs nevarēja nosēdēt. Dons Čičo, likās, to pamanīja un turpināja viņu izaicināt, jautādams, kā Milānā tiek pārvaldīti lieli zemes īpašumi. Bet arī Marija to bija pamanījusi un tūlīt pēc deserta piecēlās.

—    Vecāmāte tevi gaida, Pjetro.

Iestājās klusums. Tante Rozita ieminējas, ka jau drīz varētu būt kafija, bet arī Lanca piecēlās.

—    Nav svarīgi, tante, šodien es varu bez tās iztikt.

Iedams pa koridoru, viņš instinktīvi satvēra māsīcas

roku.

- Paldies! Es vairs nevarēju, — viņš nočukstēja.

Donna Terēza bija gultā, atspiedusi muguru uz daudziem gludiem kvadrātveida spilventiņiem. Viņas noskaņojums kopš iepriekšējās tikšanās stipri mainījies un Lanca samulsa, par vēlu saprazdams, ka viņa gaidīja skūpstu uz vaiga. Acīmredzot Ganči ģimenes vadone pārdomājusi un nolēmusi viņu ievērot, jo viņš bija tās mīļākās mazmeitas vienīgais dēls.

Sēdieties, — viņa nomurmināja, norādīdama uz gultas malu sev pa labi. Marija ieņēma vietu pretējā pusē, noāva kurpes un sakrustoja kājas. Zaudējusi savu izklaidīgo sejas izteiksmi, viņa bija saspringta un uzmanīga.

— Tās, — teica donna Terēza, rādot lielu un biezu aploksni, — ir tavas mātes fotogrāfijas. Esmu pārliecināta, ka tev tādu nav, un es tās labprāt atdošu. Es jau pārāk slikti redzu un man tās vairs nav vajadzīgas. Mazmeita Madalēna ir manā sirdī... Bet es neesmu saglabājusi vēstules. Pat tad, kad man rakstīja vīrs, toreiz vēl līgavainis, es tās pārlasīju divas, trīs un pat desmit reizes. Pēc tam sadedzināju. Un zini, kāpēc? Man nepatika doma, ka kāds tās varētu ieraudzīt vai arī slepus izlasīt pēc manas nāves. Un pie tam katra vēstule, tas ir iespaids — slikts vai labs. īespaidi jāatstāj atmiņā.

Lanca pamāja ar galvu.

—    Marija teica, ka tev ir daudz kas jautājams, — atkal iesāka donna Terēza, paskatījās uz Pjetro un viņas skarbā seja kļuva maiga. Arī meitene kļuva maigāka. Pasniegusies pār gultu, viņa saņēma vecāsmātes roku. Šīs divas sievietes, domāja Lanca, viņas vērodams, rada savādu solidaritātes sajūtu.

Vecene saknieba lūpas. — Mēs ar tavu māti tikāmies gandrīz līdz pēdējam brīdim. Es atrados Romā, kad uzzināju, ka viņa mirusi. Nevienam nepietika drosmes ar telegrammu paziņot, ka viņas vīrs negrib nevienu no mums bērēs redzēt. Es neatceros, kas man to pateica, kad biju atgriezusies Katānijā. Es atbildēju, ka, ja Gaetano Lanca atļausies man teikt kaut vienu vārdu, es viņam sadošu ar spieķi pa galvu visu priekšā un atklāti apsūdzēšu manas nabaga Madalēnas slepkavībā...

Lanca sajuta vēsumu un ar acs kaktiņu redzēja, ka Marija viņu vēro. Donna Terēza piemiedza acis, it kā cenzdamās kaut ko atcerēties.

—    Tas kalps... kā viņu sauca?

—    Džirolamo.

—    Džirolamo viņu atrada zem kāpnēm, uz grīdas. Tā kā augšā uz balustrādes bija palikusi šalle, ko viņa nēsāja, jo sāpēja kakls, viņš nodomāja, ka viņa metusies lejā. Bet viņi pirms tam strīdējās, Džirolamo man to pateica. Tas bija viņš, nelietis, kurš to izdarīja, strīda karstumā vai tīšam. Kad kalps, gribēdams palīdzēt, metās to meklet, viņu nevarēja atrast. Viņš atgriezās daudz vēlāk, un viņam nebija pat nevienas asaras. Ārsts bija kāds viņa draugs, tas teica, ka viņa mirusi no infarkta, bet es zinu, ka tas bija viņš, tāpat kā es zinu to, ka ir Dievs. Un pat tad, ja viņu nenogalināja vīra rokas, viņš to izdarīja ar savu greizsirdību, ar elli, kādu radīja ap viņu, ar naidu, ko deva pretī saņemtajai mīlestībai.

—    Viņš viņu... viņu ienīda? Kāpēc? — Lanca nomurmināja. Viņam bija sausa mute. Donna Terēza sniedza viņam fotogrāfijas.

—    Neskaties tagad. Aiznes prom un paskaties, kad esi viens. Un pēc tam pasaki man, vai bija iespējams ienīst tādu eņģeli kā tava māte. Bet viņš bija velns. Velns — briesmīgs, neuzticīgs, vienmēr dusmīgs par kaut ko, ko tikai viņš viens zināja. Greizsirdība Sicīlijā — tas ir dzīvesveids. Es deviņdesmit četros gados esmu greizsirdīga uz savām lietām, istabu, atmiņām, mazmeitu Mariju... Un, ja vēl būtu dzīvs mans nelaiķis vīrs, es būtu greizsirdīga arī pret viņu. Bet Gaetano Lanca pārvērta šīs skaistās jūtas par apsēstību, no kuras nebija glābiņa, arī tāpēc, ka bija vairāk nekā divdesmit gadus vecāks par sievu, un tur neko nevarēja līdzēt, un tāpēc, ka viņš bija neglīts, bet viņa ļoti skaista. Pat es nesapratu, kā viņš atļāva viņai apmeklēt universitāti. Bet šo lielo prieku viņš tai sagandēja un beigās piespieda studijas pamest, šis suns rraggi-atu.

—    Trakais, — nočukstēja Marija. Donna Terēza izskatījās nedaudz nogurusi un pārvilka ar roku pār acīm.

—    Bet universitātē tava māte iepazinās ar kādu asistentu, kas vēlāk kļuva profesors. Kāds... kāds...

—    Lombardo, — klusā balsī teica Lanca. Donna Terēza atvēra acis un pārsteigta viņā vērīgi paskatījās. Tad pašūpoja galvu. .

—    Tu meklē, mans dēls, jā? Tāpēc es gribēju ar tevi runāt. Visas lietas, ko es tev stāstu, ir neglītas. Bet tu gribi dzirdē. Ja nenotiktu tik daudz neglītu lietu, tava māte vēl būtu dzīva, un tev nebūtu vajadzējis atstāt savu zemi... — Viņa ieturēja pauzi, pārdomādama tikko teikto.

— Bet tu biji pārāk mazs, lai aizietu viens. Tikai žēlīgais Dievs zina, kas tev nāca prātā todien, kad saprati, ka viņa mirusi. Tas bija viņš, kas tevi izdzina. Madalēnas nāve nevis atvēra viņam acis, bet piepildīja tās ar asinīm.

Viņš bija pārliecināts, šis elles dēmons, ka tu neesi viņa dēls. Ka tas... tas Lombardo varētu būt tavs tēvs. Nevarēdams vairs ienīst Madalēnu, viņš sāka ienīst tevi. Labi vēl, ka šis jautrais ēzelis, tavs tēvocis, iedomājās tevi aizvest, citādi arī tu varētu būt nosists.

Varbūt nav iespējams pēc divdesmit septiņiem gadiem noskaidrot, vai Madalēna Ganči nomira sirdslēkmes dēj, vai nejauši krītot, vai pašnāvībā, vai tika nogalināta. Bet attiecībā uz mani, domāja Lanca, nevar būt cita izskaidrojuma aizbraukšanai no Sicīlijas un pilnīgai klusēšanai par tēvu. Tā daži ar grūtībām čukstēti vārdi atrisina viņa dzīves noslēpumaino mezglu. Viņš juta Marijas acu skatienu, bet viņam nebija drosmes paskatīties pretī. Donna Terēza smagi nopūtās.

—    Es viņu mīlēju, Pjetro. Ļoti, ļoti, ļoti... Bet tagad es tev nevaru to paskaidrot... Mana mute ir netīra no tām lietām, kuras bija jāstāsta. Citu reizi es tev pastāstīšu kaut ko skaistu... — Viņa sarauca pieri, un Lanca atkal ieraudzīja to skarbo veceni, ar kuru iepazinās iepriekšējā reizē. — Tagad ej projām!

Kad viņš gāja ārā, Marija nomurmināja: — Pagaidi mani tur!

Gandrīz tumšā koridorā, piespiedies pie sienas starp divām gleznām, Lanca dažas minūtes palika nekustīgi stāvam, pārdomādams tikko dzirdēto. Viņš jutās aizvainots atklājot, ka bijis kāda hipohondriķa nicināšanas un neremdināma naida objekts. No visām ilgos gados radītajām hipotēzēm par viņa vientulības iemesliem, neviena nebija tik pazemojoša, kā donnas Terēzas atklātā patiesība.

Marija iznāca, pievēra durvis un apstājās, lai acis pierastu pie pustumsas.

—    Viņa aizmiga, — Marija noteica. Tad uzlika plaukstu vienam viņa vaigam un noskūpstīja uz otra. — Kā tu jūties?

—    Kā suns, kuru es vakar redzēju uz ielas, vājš un ar salauztu ķepu. Kādu satiekot, viņš bēga: viņš bija saņēmis pārāk daudz sitienu un gaidīja vēl.

—    Tu tā jūties? — pēc pauzes pārjautāja Marija. Tas nebija jautājums, kas prasa atbildi. Nekad vēl Lanca nebija juties viņai tik tuvu. Viņi ilgi pustumsā skatījās viens otrā.

—    Ko nozīmē «babbu», Marija?

Viņa vērīgi paskatījās uz viņu un saknieba lūpas.

—    Mans tēvocis Čičo tevi gribēja pazemot, vai ne? Pie galda es redzēju, kāda tev bija seja.

—    Tu negribi teikt, ko nozīmē šis vārds?

—    Tas nozīmē «mulkis». Vai «naivais»...

—    Kā es?

— Nē. Kā viņš pats. Tic, ka ir Dieva dēls, bet nav pat vīrietis, — nošņāca Marija. Šajos dažos vārdos bija tā pati spēja nīst un nicināt, kādu vēlreiz bija izdevies izrādīt donnai Terēzai. Lanca neuzdrošinājās vēl kaut ko jautāt.

18

Tikšanās ar Kaltanisetas notāru, kura rokās bija visi mirušā Gaetano Lancas papīri, daudzas reizes tika atlikta visādu negadījumu dēļ. Visbeidzot noteiktajā dienā astoņos paredzētā izbraukšana tika pārcelta par pāris stundām vēlāk, jo naktī kādā no Kanneto noliktavām bija izcēlies ugunsgrēks un, tikko uzausa gaisma, Lanca aizsteidzās uz turieni. Taču zaudējumi bija nelieli.

Šis notikums, kavēšanās, grambainais un līkumotais ceļš starp Macarino un Kaltanisetu sabojāja garastāvokli, ko vēl pasliktināja sliktais iespaids no visa tā, ko viņš redzēja, iebraucot pilsētā. Māju sablīvējums, sliktā arhitektūra; pat municipalitātes ēka un katedrāle gaidīja restaurāciju.

Notārs Vankeri bija skaists vīrietis ar elegantām Ūsiņām, kurās slēpās sirsnīgs un viltīgs smaids.

—    Beidzot! Nāciet, nāciet, — viņš sasveicinājās un, kratīdams roku, vērīgi aplūkoja Lancu. — Pirms ķeramies pie juridiskām problēmām, kuras mums nedod mieru, es gribēju teikt, ka gaidu jūs šovakar vakariņās. Tas nebūs labi, ja tumsā brauksiet uz Katāniju, un ari tas, ja ēdīsiet viens.

—    Vai šeit ir viesnīcas? — painteresējās Lanca.

—    Jā, esiet mierīgs: pērkamās viesmīlības iestāde ir pazīstama arī Kaltanisetā. Viesnīca «Maccone» ir ievērības cienīga pajumte, un es jau pasūtīju istabu.

Tas, Lanca iedomājās, atstāj ārpus debatēm iespēju noraidīt ielūgumu uz vakariņām.

—    Tātad, — sāka notārs, atvēra ļoti biezu mapi, kas gulēja uz rakstāmgalda, un šur tur palasīja, izlikdamies ziņkārīgs, it kā šos dokumentus redzētu pirmo reizi. Pēc tam paskatījās pulkstenī. — Jau kļūst vēls. Visus īpašuma dokumentus izskatīsim pēcpusdienā. Tagad parunāsim tikai

par mantojumu. Jūs esat vienīgais sava tēva Gaetano Si-gizmondo Džuzepes Lancas, kas miris, neatstājot testamentu, mantinieks. Tātad neeksistē citi mantinieki vai norādījumi, kuri būtu pret mantojuma saņemšanu. Šis mantojums attiecas galvenokārt uz uzņēmējdarbību un īpašumu Katānijā. Macarino zemes, mājas Kaltanisetā un Pa-lermo jums jau pieder kopš jūsu senjoras mātes Marijas Madalēnas Ganči nāves...

Vankeri ieturēja pauzi un paskatījās uz viņu. Lanca saprata, ka viņa izbrīns notāru nepārsteidza.

—    Jūs nezinājāt, ka saņēmāt mantojumu no savas mātes?

—    Nē. Es pat nezināju, ka manai mātei piederējis tik liels īpašums,, un ka mans tēvs bijis bagāts. Jums tas liksies savādi...

—    Nē. Jūs turēja neziņā. Bet pat tad, ja būtu sācis meklēt, jūs nedabūtu neko. Redzat... — Notārs no skapja strauji izvilka biezu sējumu un to veikli atvēra, pat nesaceldams putekļus. — Kad jūsu māte 1922. gadā nomira, likums noteica, ka palikušajam dzīvesbiedram pienākas tikai ienākumi no vienas ceturtās daļas kopējā mantojuma, tā sauktā quarta uxoria. Tikai ienākums, klausieties uzmanīgi, bet ne īpašums. Un tā arī bija. No visa nekustamā īpašuma, kas piederēja mirušajai Marijai Madalēnai Ganči, ienākumi nāca Gaetano Lancam.

—    Kā tas iespējams? Bet kur palika trīs ceturtdaļas mantojuma, kuras pienācās man?

—    Vai jūs spēlējat šahu?

—    Kā diletants.

—    Tad jūs sapratīsiet, par ko runāju, ja pateikšu, ka jūsu tēvs upurēja dāmu. Kaut kādā veidā, bet nejautājiet man — kādā, viņš panāca, ka visas Macarino zemes un citi īpašumi tika novērtēti ļoti zemu, teiksim, par 1922. gada desmit miljoniem. Tātad viņš upurēja trīsdesmit miljonus, paziņojot, ka tie piederējuši sievai un, sastādot tieši trīs ceturtdaļas no kopīgā mantojuma, pienākas vienīgajam dēlam. No atlikušās vienas ceturtdaļas, zemēm un nekustamā īpašuma, ienākumi pienācās viņam. Gadījumā, ja bērni ir mazgadīgi un atrodas vecāku apgādībā, mantojuma lietošanas tiesības pieder tēvam; un viņš to arī pieņēma, uz sava vārda, trīsdesmit miljonu īpašumu.

—    Un kur palika šī nauda?

—    Tas ir jautājums, uz ko es nemāku atbildēt. Tas bija jūsu tēvs, kas rīkojās ar šo naudu. Domāju, ka tad, kad jūs, kļūdams vecāks, ieguvāt tiesības uz mantojumu, nauda jau bija izgaisusi.

—    Saprotu. Es tiku apzagts.

—    Tā gluži nav. Jūs visu atguvāt, tikai ar kādu divdesmit gadu nokavēšanos. Un domāju, ka jūsu tēvs šo gadu laikā kapitālu labi pārvaldīja. Jums, doktor Lanca, tika nozagts nevis kaut kas materiāls, bet informācija, kas jums pienācās. Un arī to funkcionāru blēdība, kuri pazemināja mantojuma vērtību, nav tik nozīmīga...

Viņi izgāja uz laukuma, kur pusdienas saulē izkusa visas ēnas. Notārs, labi juzdamies savā bēžkrāsas žaketē, paņēma viņu aiz rokas, piespiezdams iet lēniem soļiem, un laiku pa laikam uz īsu brīdi apstājoties.

—    Ja mēs būtu Palermo dienā, es jums parādītu vienu no skaistākajām Vidusjūras pilsētām, kurā arābu un kristiešu kultūra sadzīvo kopā labāk nekā vairums pāru, ko es pazīstu; naktī es jūs iepazīstinātu ar elegantu sabiedrību, kas izklaidējas ar karalisku spožumu. Bet mēs esam šeit, Kaltanisetā. Šis ir mandeļu rajons, no kurienes nevar redzēt jūru. Paskaidrot, kāpēc es un visi citi dzīvojam šeit, nav viegli. Skatieties: tā ir Kolēģijas baznīca. Svētdienu rītos un pusdienas laikā šeit notiek elegants dievkalpojums. Iziedamas ģimenes parādās ziņkārīgiem, kas to uztver nopietni; tā ir nomācoša izrāde, bet es izklaidējos: es viņus visus pazīstu, zinu, kas viņi ir, un redzu, kā viņi izskatās vai grib izskatīties. Skatieties: tas uz stūra ir muižnieku pulciņš. Tāds ir katrā vietā, arī Macarino. Tagad tas jau ir atvērts ari sīkpilsoņiem, pēc gadsimta ceturkšņa būs tehniķu un skolotāju rokās. Paskatieties, kā viņi jūs atklāti novēro, pat nenogaidot, kamēr paiesiet garam. Viņi realizē savas tiesības uz ziņkārību. Es zinu, ka Milānā ziņkārība nav lielā cieņā, bet tas tāpēc, ka jums ir citas, konkrētākas tiesības. Rīt šie senjori man jautās par jums tādas lietas, kuras citā vietā nebūtu atjauts jautāt.

—    Un jūs?

—    Izlikšos, ka zinu daudz vairāk nekā patiesībā.

Viņi gāja gar cilvēku pilnu bāru. No tā iznāca pavecs

vīrs ar pensneju un pasniedza roku kādai senjorai, kura neizskatījās pēc itālietes un ar brīvo roku turēja aiz kakla siksnas baltu sunīti. Vankeri ar vīrieti sasveicinājās, uzrunādams to par advokātu. Pēc tam ar draudzīgu žestu tāpat sveicināja neliela auguma vīrieti ar ļoti melniem, pieglaustiem un spīdīgiem matiem.

Šeit viņi visi ir advokāti? — Lanca klusi pajautāja.

—    Šajā stundā jā. Turpinās vai tikko beigušās audiences Monkādas pilī. Viņi nāk pie Romāno iedzert kafiju un papļāpāt. Bet mēs iesim uz citu vietu. Uz stūra, tajā tabakas veikala bārā jūs dzersiet labāko kafiju uz dienvidiem no Neapoles.

Tā bija taisnība. Nevīžīgs un neziņkārīgs vīrietis pasniedza Lancam krēmveidīgu kafiju, ļoti aromātisku un ar neparastu garšu. Notārs sev paņēma tikai nedaudz ūdens. Pēc tam veda Lancu ārā, un viņi iznāca uz kādas šauras ielas, kas slīpi veda lejup.

—    Redzat, šeit top mūsu pilsētas hronika. Šo mazo, plikgalvaino vīrieti sauc Abate un viņam ir vislabāk apgādātais parfimērijas veikals... taisnība, Džovannino? Tev ir visi ražošanas atkritumi, — viņš teica kādam cilvēciņam ap piecdesmit gadiem, kas viegli paklanījās un uzsmaidīja arī Lancam. Bet notārs viņus neiepazīstināja, turpinādams runāt: — ... un viena no nešķīstākajām mēlēm visā ielā. Tikko mēs attālināsimies, viņš pieies pie senjora Maira... pie tā korpulentā vīra, kas stāv pie rotaļlietu veikala, un pačukstēs nezin kādas nekrietnības. Taisnība, Džovannino?

Tas paraustīja plecus.

Nu..: lai īsinātu laiku, — viņš atteica.

Viņi atgriezās uz galvenā laukuma. Notārs Lancu aizveda uz restorānu netālu no sava kantora. īpašnieks bija neticami resns, un viņa sieva bija tikpat milzīga. Restorānā bija divas zāles: pirmā liela un diezgan tīra, rezervēta pastāvīgiem klientiem; otra mazāka, trūcīgākajiem. — Tas nozīmē, ka viņi ēd mūsu ēdienu paliekas, tādēļ pārāk agresīvi neplēsiet ar zobiem gaļu no vistas kauliem, — brīdināja Vankeri.

—    Jūs runājat nopietni?

Kad viņi jau ēda augļus, balstīdamies uz spieķa, ienāca kāds korpulents vīrs. Notārs to sveicināja ar zobgalīgu laipnību un pieskārās Lancas rokai. Viņš runāja loti klusā balsī.

—    Tas ir advokāts Mičike. Pirmajos pēckara gados viņš dibināja Miera un Progresa partiju. Nosaukums sakrita ar programmu, bet programma aprobežojās ar nosaukumu. Pirmklasīga karikatūra. Viņu dedzīgie mītiņi notika uz Svētās Lūcijas kāpnēm, netālu no šejienes, un jaunie blēži, pārsvarā studenti, beigās viņu uz pleciem nesa līdz karaļa Umberto piemineklim, kliedzot: «Miers un progress... ress... ress...» Mēs pārdzīvojām īstus prieka brīžus.

Hotelis «Maccone* bija sens, elegants un tumšs, ar skaistu dārzu un, kā teica šveicars, vēlēdamies, lai viņš te kavējas ilgāk, lielisku orķestri sestdienas vakaros. Atvadoties Lanca saņēmās runāšanai.

—    Senjor notār, jūs esat cilvēks bez aizspriedumiem un, cik sapratu, labi jūtaties Palermo. Es gribētu ko palūgt.

—    Klausos jūsu rīkojumus.

—    Lūgumus, — Lanca smaidīdams izlaboja. — Es sadarbojos ar «Kurjeru*. Man lūdza atrast kontaktus ar Sal-valori Džuliano. Ne jau īstu interviju... vienu tikšanos. Tikai es nezinu...

Vankeri viņu pārtrauca, paņēma zem rokas un ievilka kādā stūri. Tur bija tikai pavecs vīrietis ar tauriņa kaklasaiti, bet ari tas izskatījās pēc advokāta. Vai šajā pilsētā nebija ne ārstu, ne inženieru? Viņi apsēdās divos krēslos.

—    Lai parunātu ar Džuliano, jārīkojas ar viņa mātes un māsas starpniecību un jāapmetas Monteleprē, gaidot ielūgumu no kalniem... parasti pēc pusnakts. Kā jūs zināt, nupat sācies Viterbo tiesas process, un Džuliano pats meklē piemērotu ruporu, kas varētu viņu publikas priekšā parādīt labā gaismā. Jūs pārstāvat «Kurjeru», tāpēc panākt audienci nebūs grūti. Bet jūsu vietā es to nedarītu.

—    Kāpēc?

—    No šā neskolotā narcisa jūs neko citu nesagaidīsiet, kā tikai nevainības un patriotisma sludināšana. Bez tam viņš varētu mēģināt jūs iebiedēt un beigās aizsūtīs atpakaļ uz Monteleprē... atkal pēc pusnakts. Viņš ir sadedzis, pagalam, taču jauns, viņam ir sakari un trīs vai četri miljoni skaidrā naudā. Viņš nebūs nekas, pat ja viņu atbalstīs mafija, bet, ja neatbalstīs, tad nositīs.

—    Vai ari viņš tiks arestēts.

—    Džuliano nevar arestēt, tāpēc ka viņam piemīt šadas izcelsmes cilvēkam neparasta īpašība: viņš ir lepns. Tātad jūs varētu parunāt, atklājot draugus un pilnvarotos...

Kāpēc neparasta? — jautāja Lanca, ko vilināja gatavība, ar kādu notārs atbildēja uz katru jautājumu.

—    Sicīlijā lepnums pieder varai, naudai un dižciltīgām ģimenēm. Tas ir atkarīgs no izcelsmes. Kad barons Lombardo, mana tēva draugs, pieņēma kādu delegāciju, kas vāca naudu Lielā kara veterāniem un kritušo ģimenēm, viņš nostādīja to pie durvīm un teica: «Es dāvinājumus nedodu, kā citi. Kad jūs būsiet pabeiguši, atnāciet pie manis un paziņojiet, cik ir jūsu cepurē, un es pielikšu klāt tikpat.» Tas ir lepnums: nicinājums un devība, sakausēti kopā kā bronzā. Mums, lieliem un maziem sīkpilsoņiem, pieder drosme. Gribat piemēru? Es pats biju liecinieks kādai kolorītai ainiņai uz Palermo tiesas nama kāpnēm starp izcilu advokātu Vicini, juristu karali, un viņa brālēnu, donu Karlo Vicini, salas mafijas karali. Redzot brālēnu sulaiņu un miesassargu ielenkumā kāpjam augšā pa kāpnēm, advokāts Vicini, kas bija kopā ar mani, apstājās un sasveicinājās ar viņu, protams, noskūpstot. Pēc tam, negaidītas domas apstādināts, sirsnīgi ieknieba viņam vaigā un pajautāja: — Čalo, cchi e (lavēru chi si’ mafi-usu? Tas nozīmē: «Līdz manij nonākušas runas, ka tu esi vienojies ar mafijas aprindām; vai iespējams, ka tāda neģēlība atbilst patiesībai?» Un Dons Karlo bija spiests to norīt tāpēc, ka tas bija viņa brālēns, izcils advokāts, gudrāks par viņu un nebaidījās ne no kā. Tā ir drosme.

—    Kas tad paliek?

—    Paliek pašcieņa. Tikai zemnieki, daži zemnieki zina, kā to izaudzēt, — teica notārs un sniedza Lancam roku, vieglu un tievu. — Kas attiecas uz Salvatori Džuliano, es došu ziņu, tikko būs iespējams. Bet vajadzīga pacietība. Mēneša beigās ar dažiem paziņām braukšu uz Palermo.

—    Nezinu, kā jums pateikties.

—    Tas nav tas gadījums, kad jāpateicas, ticiet man. Rīt pai, pastaigājoties pa Viktora Emanuēla prospektu, es satikšu draugus no pilsētas hronikas. Un visi man jautās par jums. Es nedrīkstu viņus pievilt, man būs jāpasaka par jums kaut kas riebīgs. Tātad nevajag man pateikties.

19

Profesoram Lombardo nebija telefona. Lanca viņam pirms aizbraukšanas uz Macarino uzrakstīja zīmīti, bet uzskatīja par labāku nepaskaidrot, kāpēc grib viņu satikt, un aprobežojās ar Muzumarras vārda izmantošanu. Atgriezies viņš atrada vēl īsāku zīmīti ar ielūgumu uz Ačikastello jebkurā brīdī un iepriekš nebrīdinot. «Es vienmēr esmu mājās», rakstīja profesors.

Lanca nolēma braukt jau nākamajā rītā, pirms viņu nav pārņēmuši prombūtnes laikā sakrājušies darbi. Sapienca un Martorana pierakstīja garas lapas par lēmumiem, kuri jāpieņem, dokumentiem, kuri jāparaksta, ar to, kas jāapskata un jāsatiek. Viņu meklēja tēvocis un tante, doktors Katalano, Karmena un pat īpašniece no pansijas, kurā dzīvoja vecais Muzumarra, protams, lai pateiktos.

Otrdienas rītā tūlīt pēc deviņiem viņš nokāpa garāžā pēc Aprilijas, kurai Džirolamo atkal bija notīrījis Macarino dub|us un putekļus. Ari Astura bija gatava.

Ciemats nebija uzcelts jūras krastā, kā Ačitreca tikai dažu simtu metru attālumā, bet uz senā izvirduma lavas. Maza pils, kas deva tam nosaukumu, bija nocietinājums kalnā, melns un vienkāršs. Tas atradās pašā klints galā virs jūras. Klints nestāvēja jūrā, bet izrobotā krastā, ap kuru putodami sitās vi)ņi. Vairāk nekā stundas ceturksni Lanca kavējās, vērdamies plašajā jūrā un priecādamies, ka satikšanās nav norunāta kādā noteiktā laikā. Bet vējš viņu uzvarēja, radot vieglas galvassāpes. Viņš atstāja šo izrādi, lai sameklētu kādu, kas varētu parādīt ce|u.

Tā bija veca mājiņa ar rozā fasādi, |oti apdrupusi. Dārziņš izskatījās nekopts, bet te auga viena eiforbija, kas bija botāniskā dārza cienīga, un pāris gigantisku gumijkoku. Zvans bija mehānisks: to vajadzēja griezt. Atskanēja dobja,

gurdena skaņa. Gandrīz uzreiz, nepajautājot, kas atnācis, durvis atvēra maza sieviete ap sešdesmit gadiem, uzklausīja un lika pagaidīt, neievedot viņu tumšajā priekštelpā ar milzīgu drēbju pakaramo. Pēc īsa brīža viņa parādījās atkal.

—    Ienāciet!

Profesors Lombardo caur matētu stiklu skatījās uz jūru un, izdzirdīs Lancu ienākam, pagriezās sēdeklī uz riteņiem un pastiepa roku.

—    Vai sapratāt, kāpēc es rakstīju, ka nekad neizeju? Kad man vajadzīgs gaiss, es lieku atvērt logu. Sēdieties šeit!

Profesoram varēja būt kādi sešdesmit pieci gadi, bet izskatījās vairāk. Seja vēl tagad likās ļoti skaista, bet tās izteiksme bija ciešanu pilna pat tad, kad viņš smaidīja, un dziļa horizontāla grumba pierē likās kā zobena rēta. Kājas bija ļoti tievas un nekustīgas.

—    Vai jūs jau dzērāt kafiju? — viņš jautāja. — Man tagad ir laiks dzert kafiju. Vai nevēlaties sastādīt kompāniju?

Lanca pamāja ar galvu. Sieviete, kas, sakrustojusi zem priekšauta rokas, bija palikusi pie sliekšņa un vērojusi, aizgāja. Profesors parakņājās žaketes kabatā un izvilka salocītu lapu.

—    Tā ir jūsu vēstule. Jūs bijāt profesora Muzumarras skolnieks?

— Es ne, mana māte. Es esmu Madalēnas Ganči, laulībā Lancas, dēls.

Profesors savilka uzacis, it kā nebūdams pārliecināts, ka redz pietiekami skaidri, un sāka smaidīt.

—    Ar atgriešanos, Bobo, — viņš nomurmināja, un pat bez vietniekvārdu lietošanas bija skaidrs, ka viņš uzrunā Lancu ar tu. Viņa balss izmainījās.

Lanca norija siekalas. Viņš juta nepieciešamību piecelties un aiziet.

—    K... kāpēc Bobo?

—    Tu mani tā sauci, nemācēji manu vārdu izrunāt. Tev, manuprāt, bija divi gadi. Tava māte vēl apmeklēja universitāti un dažreiz tevi ņēma līdzi. Tu biji mierīgs bērns. Kamēr mēs ar viņu runājām par grāmatām, tu sēdēji krēslā un skatījies apkārt. Kādā pēcpusdienā tu aizmigi, un, kad to pamanījām, tu gandrīz biji nokritis no krēsla.

Vairāk viņš Lancā neskatījās. Turpināja smaidīt, bet pats sev. Pēc tam pagrieza krēslu pret rūti, ko drebināja vējš.

—    Dažreiz svētdienās mēs satikāmies Villā Bellini, uz laukumiņa, kur ir kiosks; tas tagad pārvērsts par bibliotēku. Es nācu ar savu māti, tava māte veda tevi. Mēs pastaigājāmies, sarunājāmies. Tajā laikā es vēl staigāju...

Viņš aprakstīja pilsētu, kurā tālā kara atspulgi radīja nesaprotamu nemieru. Dzīve ar katru dienu pamazām mainījās: pirmās mašīnas, jaunās, plašākas pasaules tuvošanās un bailes šo pasauli nesaprast.

— Padomā... pavasara svētki. Kas tagad sarīkotu kaut ko tamlīdzīgu? Eiropa atraisījās no kara kā ilūziju pilna, skaista meitene no izvarotāja. Atvēra acis; viņa padarīta par sievieti, bet nekad vairs nebūs mierīga. Toreiz, pavasara svētkos, laukumos spēlēja orķestriši, un visi, pat nabagākie, piedalījās svētkos, uzvilkuši mugurā labāko, kas viņiem bija. Mašīnas braukāja tā izrotātas ar ziediem un vārpām, ka neviens mašīnu mīļotājs vairs nevareja atšķirt Lanča Kappa no Fiata. No 16. jūlija līdz 16. augustam atvēra pludmales. Es atceros Sirēnas parku, Nereīdas Lido. Tur bija pat kuģītis, brāļu Džentilini atjaunots un nokrāsots, tāds pats kā kuģīši uz Sēnas. No Biskari pils tas šķērsoja ostu un brauca līdz Lido Spampinato, kur cilvēki skrēja pie ūdens, lai palīdzētu pasažieriem izkāpt. Brauciens maksāja pusliru. Tas bija manas mātes sapnis, taču viņa kaunējās izteikt vienīgajam dēlam savu kaprīzi. Bet tavai mātei izdevās viņu pārliecināt... Tā bija brīnišķīga pastaiga, un Madalēna bija skaista kā Artemīda... Tikai tagad man ir drosme to atzīt. Es viņu mīlēju, kā mīl tikai vienu reizi dzīvē...

—    Bet viņa? — Lanca jautāja tikko dzirdamā balsī. Vecis nepagriezās, vēroja jūru un klusēja. Lanca nodomāja, ka viņš nav sadzirdējis. Bet viņš dzirdēja.

—    Viņa bija ļoti romantiska dvēsele. Viņa bija aizkustināta un cieta līdzi, lasot par sievietēm, kuras sadedzināja savu dzīvi vienīgās un postošās mīlestības dēļ, cita gadsimta nereālām varonēm... Viņa mīlēja Sicīliju, savu melanholisko pilsētiņu un savu zemi. Viņa man stāstīja savas bērnības un jaunības atgadījumus. Viņa mīlēja tevi. Un mīlēja arī savu vīru: tāpēc, ka viņš bija drūms, bet viņa teica — skumjš; tāpēc ka viņš bija biedējoši greizsirdīgs, bet viņa teica — īpašniecisks; tāpēc, ka viņš bija nevaldāms, bet viņa teica— impulsīvs. Un tāpēc, ka viņš bija daudz vecāks un atgādināja viņai tēvu. Viņa man reiz pastāstīja, ka, miera brīžos jokojot, viņa to saucot par tēvu, gaidot, kad tas sarauks pieri, pēc tam ņemot to aiz vaigiem un skūpstot degungalu...

Lanca uz dažām sekundēm pievēra acis. Viņš dzirdēja, kā profesora balss kļūst klusāka un pie pēdējiem vārdiem izdziest. Šis vīrietis, iznīcināts fiziski, saglabāja spēju cieši.

—    Kad Madalēna nomira, man bija trīsdesmit deviņi gadi,—- atsāka Lombardo. (J- Es viņu pirms tam ilgi nebiju redzējis. Mēs bijām izšķirti un ar to samierinājāmies.*. I | Viņš sakārtoja matus, retus, baltus un garus.

— Kad viņa sāka apmeklēt universitāti un profesors Muzumarra man viņu stādīja priekšā, ļoti lepns par tik skaistu un gudru studenti, viņa bija Katānijā pavadījusi tikai dažas dienas. Lai atnāktu līdz Universitātes laukumam, viņai gandrīz bija jāj autā ceļš. Es nesen biju sasniedzis trīsdesmit gadu vecumu, visi uzskatīja, ka esmu laba partija, ko noteica arī spoža karjera universitātē. Es biju aizņemts ar mācībām, ar māti... un man bija dažas pazīšanās, ar kurām diezgan lepojos. Es netaisījos precēties. Ne tikai mātes dēļ, jo tad bija pieņemts, ka dēla sieva rūpējas par vīramāti. Es biju askētisks epikūrietis un ar to lepojos. Bet ne ar vienu sievieti es nejutu tādu tuvību, kā ar Madalēnu, kaut nekad nebiju viņai pieskāries ne ar skūpstu, ne glāstu... Viņa, mani nemīlēdama, iemācīja man, kas ir mīlestība. Viņa man iemācīja, kas ir draudzība starp vīrieti un sievieti, man, kurš ticēja tikai vīriešu draudzībai. Man viņa iemācīja uzticību, atklātību, drosmi runāt neliekuļojot... — Beidzot viņš pagriezās. — Bet ļaunais cenšas redzēt slikto tur, kur tā nav. Satiekot cilvēkus universitātē vai Villā Bellini, es laiku pa laikam manīju dzēlīgus smai-diņus... Šī ir savāda zeme, kur vīrieši spiesti būt priviliģēti tāpēc, ka ir vīrieši, spiesti izskatīties stipri un pēc sievietes alkstoši katru savas dzīves brīdi, no jaunības līdz vecumam. Neviens tam nevar pretoties. Tas būtu tā, it kā Spartā kāds jauneklis iemestu ieroci nātrēs un paziņotu, ka viņš vairāk piemērots lauku darbiem. Kādu dienu viņa man teica, ka vīrs uz mūsu draudzību skatās ar aizdomām un ka kādu vakaru, kad viņa lūdza to neklausīties baumās, viņš iebilda, ka būtu vienkāršāk, ja viņa atteiktos no nodarbību apmeklēšanas. Tā gāja mēneši, un es kļuvu arvien nemierīgāks. Madalēna nezaudēja savu dabiskumu, bet bija arvien izklaidīgāka. No tā cieta arī nodarbības. Pēc tam, par nelaimi, tavs tēvs, kas ļoti reti atstāja Ka-tāniju, bija projām vairāk par nedēju... Pēc dažām dienām Gaetano Lanca saņēma anonīmu vēstuli, kurā tika informēts par faktu, ka viņa jaunā sieva atnākusi pie manis, šajā mājā, kas, starp citu, toreiz bija tukša. Es vēl tagad atceros to pēcpusdienu, kad ieraudzīju viņu parādāmies manā kabinetā universitātē. Pelēki bāls, ģērbies melnā, ar šausmīgu sejas izteiksmi. Viņš ar valdniecisku un kategorisku žestu nolika uz rakstāmgalda vēstuli. Sāka runāt, pirms paspēju izlasīt šīs nedaudzās, nožēlojamās rindiņas. «Redzu, senjor, ka jums nepietiek ar ļaunumu, ko man jau bijāt nodarījis, ka turpināt darīt to pašu un varbūt plānojat arī turpmāk.» Jutos pazemots, kaut ko murmināju. Par laimi, šajā vēlajā stundā tur neviena nebija. Madalēna uz kādu laiku nozuda, un es vairs nezināju, kādus svētos lūgties. Kad īsi pirms Lieldienām es viņu atkal satiku, viņa saņēma manas rokas, kā bieži to darīja, un atrada sevī drosmi pasmaidīt. Bet tas vairs nebija tas smaids. Teica, ka viņas vīru sākusi nomākt neatlaidīga doma, kas nepamet viņu pat tad, kad liekas, ka viņa domas ir citur.

Viņš domāja, ka tu, Bobo, varbūt neesi viņa dēls... Vairāk neko viņa neteica. Ko es varu piebilst? Jā, mēs vēl tikāmies, runājām... bet tava tēva inde saindēja visus. Pat tu man likies arvien skumjāks. Vai varbūt tā bija Madalēna, kas ietekmēja tavu garastāvokli. Viņa varēja piespiest smaidīt pat debesis, tomēr jutās viena visas pasaules priekšā. Un vairs ari nebija vesela.

—    Profesors Muzumarra ieminējās par sirdsslimību. Viņš domā, ka viņa nomira tās rezultātā...

—    Zinādams, ka viņa nomira no slimības, tu nomierinātos, es to saprotu, bet nevaru palīdzēt. Es gandrīz neko nezinu par viņas pēdējiem mēnešiem. Arī tagad, ja varētu uzzināt patiesību, es atteiktos. Un vēl, pa šiem gadiem emus iemācījies, ka reti mirst tikai viena iemesla dēļ. No briža, kad sāk mazināties dzīvesprieks, atvērts ceļš depresi-jām, fiziskam nespēkam... No jebkura var nākt sitiens, un, ja agrāk tas mūs tikai ievainotu, tagad tas nogalina. Tā nomira mana māte, kļūdas dēļ. Viņai bija septiņdesmit gadu, viņa turpināja par sevi rūpēties, bet domāja, ka tas vairs nav tik svarīgi. Viņa nebija pietiekami uzmanīga pret zālēm, kuras lietoja. Un nomira tāpēc, ka gribēja nomirt. Šo vēlēšanos vajag cienīt. Nemeklēt, atstāt mierā...

Tie paši Džirolamo vārdi. Kad, sagatavojusi kafiju, ienāca bālā sieviete, viņi jau kādu minūti klusēja, klausīdamies vējā, kas pēc īsas. atelpas atkal sāka pieņemties spēka. Kad viņa nesa projām tases, Lanca piecēlās, profesors viņā paskatījās.

—    Es tevi pavadīšu līdz durvīm... Nē, nevajag man palīdzēt, es to daru pats. Tas ir mans vienīgais fiziskais vingrinājums... Es tev parādīšu ceļu.

Lanca atvēra durvis. Dārziņā plosījās vējš, tas purināja krumus un šūpoja gumijkoku. Viņš pasniedza vecajam virām roku, ko tas saviļņots saņēma savās plaukstās.

—- Paldies! Un atvaino, ka es tevi saucu par Bobo.

1

Atvainojiet, mēs gribētu jums kaut ko pajautāt.

20

Pieci Gaetano Lancas kolēģi ieradās visi kopā astoņos vakarā. Būtu bijis pareizi paņemt līdzi kādu notāru vai vismaz advokātu. Bet viņi tā neizdarīja.

Varbūt viņi bija pārāk taktiski, un Lanca gandrīz nožēloja, ka ar viņu ir Sapienca un Martorana.

Viņi ēda vakariņas, neskarot darīšanas un runājot par visādiem niekiem. Viņu pārsteidza uzmanība, ar kādu tie sekoja stāstam par iespaidiem Macarino.

Beigās Džovanni Petinato pajautāja par Milānu. Kad viņš gatavojas tur atgriezties? Un cik ilgi viņš domā būt projām šoreiz? Lanca saprata, ka tie mēģina uzzināt, vai var ar viņu rēķināties.

Neviens nešaubījās, ka visas salas atjaunošana interesē arī Katāniju. Nepieciešams paredzēt, kādos virzienos tā varētu attīstīties. Par to visi pieci arī runāja. Kāds tēmēja uz līdzenumu Simeto virzienā, ideālu vietu nākamajai industriālajai zonai. Kāds lika uz spēles ēku celtniecību uz dienvidiem no Barriera del Bosko: tur ir vesela lavas jūra, kas maksā ļoti lēti. Petinato piekrita, ka visdrošākās platības ir gar jūru no Kannicaro līdz Ačirealei. Jebkura no pirkšanas kampaņām prasīja vairāk par diviem miljoniem lielu naudas ieguldījumu, neskaitot to, ko Martorana sauca par «operācijas politisko cenu»: tā nepieciešama, lai galveno plānu novestu līdz apstiprināšanai.

Lanca aprobežojās ar klausīšanos. Tagad šie pieci ostas saimnieki viņam vairs tā nepatika kā agrāk. Ar kalvinistu dabiskumu viņi turpināja runāt par darīšanām, nepievēršot uzmanību starpībai starp tirgošanos ar vīna kravu un lielu apmēru spekulāciju celtniecībā, balstoties uz korupciju. Un nogaidīdami uzmanīgi vēroja Lancu.

Vislielāko nemieru radošais projekts bija politisks. 1951. gada vietējās vēlēšanās Piecu grupa taisījās iedabūt Normaņu pilī savu pārstāvi. Kā Lanca jau bija nopratis, tie domāja par viņu. Tas, ka kultūra un pilsētas problēmas viņam svešas, būtu viegli pārvarams. Viņš bija katā-nietis un katānieša dēls, ekonomiskā darbība noritēja Katānijā. Viņi gan neteica, ka varētu ievēlēt pat analfabētu vai ieslodzīto, un arī, ka pieredzes trūkuma dēļ viņš būs vadāms, bet tas bija galvenais viņu izvēles iemesls.

Viņš teica, ka vēlas padomāt.

Bet viņš jau bija izlēmis. Katānija mutuļoja no visāda veida iniciatīvām, un tajās piedalīties būtu saviļņojoši. Bet tas, ko piedāvāja viņi, bija kas cits.

—    Labi, es eju, — nomurmināja Sapienca, sperdams soli paka| viesiem, kuri jau atradās uz trotuāra. Viņš varbūt cerēja uz citu rīkojumu, bet Lanca tikai pasniedza viņam roku.

—    Paldies, līdz rītdienai.

Bet Martorana palika. Viņam vienmēr izdevās ļoti dabiski atrasties pakāpienu augstāk par citiem. Viņš nekad nejautātu: «Vai drīkstu palikt?» Vienkārši palika.

—    Varu saderēt, ka jums jau ir savs viedoklis, — viņš teica, skatīdamies Lancam acīs. Viņš bija atbruņojošs. Elementāra tehnika, iedzimts talants.

—    Man nav viedok|a, man ir tikai problēmas, — iebilda Lanca. — Pirmā ir tā, ka līdz šim apmeklēju laukus tikai īsajās vasaras brīvdienās, bet tagad esmu zemes un cilvēku īpašnieks. Otrā ir tā, ka, neko nezinādams pat par mazumtirdzniecību, es mantoju lielu tirdzniecības apvienību, bet jūs man iesakāt tūlīt pat k|ūt par finansistu. Trešā ir ta, ka manas attiecības ar politiku aprobežojās tikai ar «Kurjera» lasīšanu. Bet jūs vēlaties mani padarīt par reģionālo deputātu.

Martorana nopūtās, gatavodamies iebilst, bet Lanca viņu apturēja.

—    Es aizmirsu ceturto problēmu: ir jau vēls, un es esmu ļoti noguris. Mēs par to vēl parunāsim.

Viņš redzēja Martoranu aizejam, bet neizjuta baudu, kādu bija cerējis.

Margerita piezvanīja astoņos, kad Lanca ēda brokastis un ārā sāka līt. — No Milānas — nedaudz noraizējies paziņoja Džirolamo. Līnija bija bojāta. Divas telefonistes, viena sicīliete, otra lombardiete, centās uzturēt sakarus. Klusums, trokšņi, klusums. Beidzot atskanēja viņas balss, pasludināta ar īsu un stipru dārdoņu, kā teatrāls triks, lai labāk novērtētu nākamo repliku.

—    Pjetro, te Margerita.

Viņš to nebija gaidījis. Klausīties viņas ātro lombardie-šu izrunu bija pierasts Milānā. Bet šajā mājā, tik tālu no viņas, tā likās brīnumaina un savāda.

—    Kā klājas? — viņš pajautāja. Tas bija vienīgais, kas ienāca prātā.

—    Man pašai labi, bet ir arī nepatikšanas. Bruņai bija parēze, un viņai paralizēta visa labā puse. Tas notika jau pirms dažām dienām, bet es to uzzināju vakar. Viņas māsa gribēja, lai tevi informē.

Mājsaimniecei briesmas vairs nedraudēja, bet māja Venēcijas prospektā bija pamesta novārtā. Tas ari bija viss Margeritas ziņojums. Lanca pasmaidīja. Viņš domaja par māju, kurā atradās, un kādu to atrada, ieradies pirmo reizi. Par māju Macarino, kas saimnieci neredzēja jau divdesmit gadus. Par divām lielām fermām, kas atradās uzraugu un kalpu ziņā. Un tagad Margerita raizējās par dzīvoklīti Venēcijas prospektā, kur dažas dienas neviens neslaucīja putek|us no melnkoka intarsijām.

—    Biju domājis atgriezties pēc dažām nedēļām, bet tagad vajadzēs aizbraukt ātrāk. Es tev piezvanīšu svētdien un pateikšu, kad...

—    Labi. Bet vai negribi, lai tikmēr es turp aizeju? Tu negaidi pastu? Čekus? — Praktiska kā vienmēr, Margerita mācēja dažās sekundēs atrast veselu rindu labu iemeslu, kādēļ mājas, pat, ja tās ir mazas, nedrīkst būt pamestas ilgāk par nedē{u, un kāpēc nepārtraukti jāslauka putekli no melnkoka pulksteņa. Pēc tam viņa pastāstīja par topošo izrādi, par problēmām, kādas tā sagādā, un par strīdu ar savu priekšnieku. — Mēs strīdējāmies par visu, sākot no Doma katedrāles un beidzot ar on liter in quatter. Pēc tam es pārtraucu. «Atlaid mani no darba,» es viņam teicu. Un aizgāju mājās.

On liter in quatter, tā milānieši sauca Leonardo pieminekli Skalas laukumā. Tas atradās puķu dobes centrā, nedaudz zemāk četras skulptūras: Čezare da Sesto, An-drea Salaino, Džovanni Antonio Boltraffio un Marko d’Odžono. Veciem krogu apmeklētājiem tas atgādināja klasisko litra pudeli ar četrām glāzēm apkārt.

—    Kā tu pavadi laiku? — beigās pajautāja Margerita, īsu brīdi pirms tam, kad telefoniste jau otro reizi painteresējās, vai saruna turpināsies.

—    Viss kļūst arvien sarežģītāk. Vakaros es eju gulēt apmierināts, jo man liekas, ka esmu kaut ko saprotis. Nākamajā rītā ceļos un atrodu piecas jaunas problēmas, par kuru eksistenci man nebija pat priekšstata.

Margerita smejas, nomierina nervozējošo telefonisti un atvadās.

—    Piezvani man uz kantori, kad izlemsi. Vislabāk pusdienas laikā.

Noliekot klausuli, viņš izdzirdēja pie durvīm zvanu, bet nepievērsa tam uzmanību. Atgriezās pie jau atdzisušā piena un iesāktās maizītes. Viņš sēdās pie galda, kad parādījās Džirolamo, kam sekoja Karmena, gandrīz nepazīstama, ar lietū samirkušiem matiem.

- Paņem mani līdzi uz Milānu. Esmu pārliecināta, ka tur laiks ir labāks... — Viņa gājusi uz universitāti, kad pēkšņi uznākusi lietusgāze, tieši pie Umberto ielas. — Lūdzu pajumti un dvieli. — Marianna un Džirolamo steidzās ar vēl vienu piena glāzi un linu vannas palagu. Karmena likās priecīga kā bērns, kuram izdevies ielekt netīrā peļķē. Seja bija sasarkusi un acis spīdēja. Viņa bija |oti skaista, un, kamēr viņi p|āpāja, Lanca priecājās, ka lietusgāze palīdzējusi salauzt starp viņiem pēc neveiksmīgās svētdienas pastaigas radušos ledu. Karmenai izdevās tam pieskarties, pat nepārstājot smaidīt. — Tu pēc tam noskaidroji to lietu par parādu? — viņa pajautāja un izskatījās apmierināta, kad viņš atbildēja, ka runa bijusi par nelielu summu un pie pirmās iespējas viņš visu noskaidrojis. Viņš izklāstīja šos melus ļoti dabiski. Trīsdesmit sekunžu laikā akmens, kas jau nedēju bija gulējis uz dvēseles, pārvērtās par talka mākonīti.

Viņi kopā ēda brokastis. Karmenas jautrība uzveica neveiklību. Bija redzams, ka viņa priecājas nomainīt garlaicīgu ritu universitātē pret šo negaidīto vizīti. Lancam bija sajūta, ka viņas klātbūtne māju atdzīvinājusi. Džirolamo turējās stalti, un viņa simpātijas pret viešņu bija acīm redzamas.

Viņš izrādīja māju, priecādamies, kad Karmena paņēma viņu zem rokas, kāpjot augšā pa kāpnēm uz vecāku istabām, līdz kurienei nenonāca trokšņi no Umberto ielas un kur puskrēsla klusumu padarīja svinīgu.

—    Tu guli šeit?

—    — Lanca atbildēja un saprata, ka grib viņai parādīt arī Madalēnas istabu. Viņš meiteni ielaida istabā, cenzdamies apslēpt saviļņojumu. Likās, ka viņš stāda savai mātei priekšā līgavu, tikai Karmenai bija tikpat gadu, cik Madalēnai toreiz, kad viņu gleznoja. Noņemoties ar slēģu atvēršanu, viņš iesāņus skatījās uz māsīcu, kura nekustīgi stāvēja istabas vidū. Kad gaisma piepildīja istabu, Karmena jau bija pie portreta.

—    Re, kur viņa ir, — Karmena klusi teica. — Tēvs man stāstīja par šo gleznu, bet ari viņš to nekad nebija redzējis. Tavs tēvs pat negribēja, lai viņa fotografējas. Bet reiz Palermo kāda māksliniece viņu palūdza pozēt. — Viņa neticīgi pašūpoja galvu. — Mēs domājām, ka viņš to ir iznīcinājis... Pēc bērēm viņš bija ieslēdzies mājā mēnešiem ilgi. Viņš negribēja nevienu redzēt, un runāja, ka viņš sadedzinājis visas tavas mātes mantas...

—    Patiešām, es neko neatradu: ne vēstules, ne fotogrāfijas, ne grāmatas. Dārglietas ir bankā, bet cita nekā nav. Džirolamo man teica, ka visas drēbes viņš uzdāvinā-

jis kādai žēlsirdības organizācijai, bet vakarkleitas sadedzinājis... Kas ir?

—    Es dzirdēju, ka tu runā ar daudziem cilvēkiem, kuri pazinuši tavu māti. Tā ir patiesība?

—    Jā. Bet nejautā, kāpēc. Man viņu vajadzēja ļoti mīlēt, bet es viņu neatceros. Es gribētu uzzināt, kā viņa nomira. Ta-vi vecāki saka, ka viņa saslima. Šeit, Katānijā, visi tā doma, izņemot Džirolamo. Viņš tic, ka viņa pati sevi nogalināja. Bet Macarino turpretī vaino manu tēvu. Viņš ir notikušā atslēga. Šeit runā par slimību, lai viņu attaisnotu. Tur runā par noziegumu, lai viņu apsūdzētu. Nevienu neinteresē māte. Tikai Džirolamo viņas ir žēl. Katrs izvirza hipotēzes atkarībā no savām jūtām pret viņu un manu tēvu.

Viņš atkal piegāja pie loga, lai aizvērtu slēģus. Viņš to tīšām darīja lēni, lai atgūtu paškontroli. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka Karmena viņam sekojusi un tagad stāv viņa priekšā, |oti tuvu. Viņa kaut ko teica, bet viņš tikko saprata. Kad viņš to nedroši skūpstīja, pirmā izjūta bija liels atvieglojums, pēc tam prieks, no kura aizrāvās elpa.

—    Tā ir tava istaba? — Karmena nomurmināja, ieskatīdamās pa atvērtajām durvīm. Vajadzēja kaut kādā veidā lauzt mulsuma pilno klusumu, un viņš jutās pateicīgs.

—    Tu neticēsi, bet viņi saglabājuši visas manas rotaļlietas.

Viņi jau atgriezās koridorā.

—    Kas tur savāds? Arī mana māte ir tāda. Manas un manu brāļu rotaļlietas... skaistākās, protams, tās visas glabājas mājās. Mūsu bērniem.

—    Jā, bet manis te nebija. Es biju it kā miris... — Viņš atvēra durvis. Līdz šim viņi turējās, sadevušies rokās, bet te Karmena roku atlaida un steidzās iekšā, ziņkāri skatīdamās apkārt. No lielas kastes bez vāka viņa vilka ārā koka lokomotīvi, baltu lācīti, bumbu. Viņa likās apburta. Kad izvilka Pinokio ķermeni bez galvas, sarauca pieri.

—    Kāpēc viņš ir bez galvas?

—    Džirolamo man to paskaidroja. Es to esot bieži peldinājis, tas sācis bojāties, zaudēt krāsu. Tāpēc man aizliedza ar to spēlēties. Bet es biju ļoti tam pieķēries. Tad Džirolamo noskrūvēja galvu, tā bija labi saglabājusies, jo peldoties vienmēr palika virs ūdens, un man tika atļauts to vienmēr nēsāt Ildzi... kamēr es to pazaudēju.

—    Tikai galvu? Tas skan kaut kā baigi, — Karmena ieminējās un uzmanīgi ielika Pinokio kastē. Viņš pienāca un apskāva viņas vidukli. Dažas sekundes viņi tā palika.

—    Vakar vakarā es uzzināju, ka man uz laiku jāatgriežas Milānā. Šī doma mani apbēdina, bet dod arī atvieglojumu. Es gribu domāt par tevi no tālienes, lai labāk saprastu...

— Tev kāda ir Milānā, vai tiesa?

Kā aprakstīt Margeritu? Viņas bija pārāk dažādas, ne tikai vecuma starpības dēļ. Margerita Karmenu saprastu un maigi un nedaudz ironiski pasmaidītu. Bet Karmena gan nesaprastu Margeritu.

Arī šoreiz Saverio Katalano gribēja atnākt atvadīties uz staciju. Ne tikai tāpēc, ka tas bija labs iemesls tikties, bet tāpēc, ka patīkot dibināt labas parašas. — Tā varētu but tradīcija, kas mūs pavadītu līdz pat vecumam, — viņš pa telefonu teica.

Bet pārdurtas riepas dēļ viņš atbrauca tikai desmit minūtes pirms vilciena atiešanas, kad Lanca jau vairs necerēja viņu redzēt. Viņi apkampās, viens otram uzsmaidīdami.

—    Tu esi bāls, Pjetro. Kad atgriezīsies, gribēšu tevi apskatīt.

- Nezinu, kādu ārstēšanu tu man ieteiksi. Mani apgrūtina emocijas, nomāc neziņa...

— Tu esi iemīlējies?

—    Jā, savā mātē. Kā visi, kuri viņu pazina, — Lanca atteica. Karmena bija pārāk jauns atklājums; pirms runāt par viņu ar citiem, viņš gribēja runāt pats ar sevi. pf Viņa bija sieviete ar neparastu dvēseli. Katrs, kas man viņu apraksta, to dara ar lielu saviļņojumu. Es jūtos priviliģēts, ka man bijusi tāda māte kā viņa, un es ciešu viņas pāragrās nāves netaisnuma dēļ.

Katalano pārstāja smaidīt.

—    Ja ir, kā tu saki, tu izteici viņas cienīgu epitāfiju. Tā ir laime, ka tu Sicīlijas sievietes sāki iepazīt ar Madalēnu Ganči.

—    Arī milānieši savukārt domā, ka viņu sievietes vienīgās patiešām ir mīlestības vērtas.

—    Varbūt viņiem taisnība. Bet es gribēju teikt ko citu. Sicīlietes, lai kādas tās būtu — labākas vai sliktākas, pārstāv Vidusjūru. Šeit tu vari atrast verdzeni, kundzi. Bet tu viņu nepazīsi, un tas nebūsi tu, kas izlems, vai izvēlēties vienu vai otru. Tu atklāsi, ka varbūt grūtāk atbrīvoties no verdzenes nekā no kundzes, ka verdzene spēj tevi nicināt, bet kundze mīlēt... — Viņš apstājās, skatīdamies uz stacijas priekšnieku, kas nāca uz viņu pusi. — Jau laiks?

— Jā, — tas atbildēja, kamēr viņi spieda viens otram roku.

—    Vēl minūte. Laiks atvadīties.

—    Mūsu rīcībā.

—    Kad tu domā atgriezties? — Katalano pajautāj.

—    Nezinu. Es atstāju nepabeigtu kādu diezgan svarīgu sarunu ar tēva kolēģiem. Sapienca un īpaši Martorana to augstu vērtē un nedos man mieru.

—    Runā, ka viņi grib tevi izvirzīt nākamajās reģionālajās vēlēšanās. Frāze, ko Martorana tev sagatavojis: «Katānietis, kurš atgriezās dzimtenē...» vai kaut kas tādā garā. Ja tu kļūsi ievērojams, viņš būs ievērojama cilvēka sekretārs, katrā gadījumā viņš tevi izmantos par tramplīnu. Atvaino, ka es runāju ar tevi tik tieši, bet agri vai vēlu tev būs jāpieņem lēmums... Visās šā vārda nozīmēs.

—    Tas nav viegli.

— Tu esi īsts lombardietis. Tev nepietiek ar to, ka mīli skaidrību, tev tā ir vajadzīga. Un tāpēc tu tik neatlaidīgi atdzīvini savas mātes tēlu... Un tagad tev jāzina, vai Martorana patiešām ir tavs brālis, tiesa?

—    Tev kā vienmēr taisnība, un tu patiešām esi tiešs. Es neuzdrošinājos problēmu tā formulēt... Labi, tu man devi vielu pārdomām cejojuma laikā...

—    Ejam? — jautāja stacijas priekšnieks, paņemdams Katalano aiz rokas. Ārsts pamāja ar galvu. Pēc tam pagriezās pret Lancu.

Par to vēl parunāsim. Bet tagad Iļjļ laimīgu ceļu! Un atgriezies ātri. Tavi jaunie Sicīlijas draugi tevi mīl un gaida.

—    Paldies, — atteica Lanca. Kamēr viņš vēl centās izdomāt kādu sirsnīgu un patīkamu frāzi, Katalano viņu apkampa. Un vēlāk vairs nebija laika.

21

Kad Lanca atdūrās pret ieejas arku Gucīnas lauku mājā, tikko bija pārstājis līt. Lielajā, dubļainajā pagalmā bija tikai kāds vecis, kas lodēja pie kap|a ķīli un pat nepacēla galvu, viņam tuvojoties. Lanca pajautāja, vai tas zina, kur dzīvo senjora Bruņa Montrazio. Vecis ar aso zodu norādīja uz pretējo pagalma pusi. Bērni, kurus bija pievilinājusi motora rūkoņa, jau aplenca mašīnu.

—    Tikai nenozodziet uzgriežņus, labi? — Lanca lūdza, savelkot dusmīgu seju. Kāpņu augšā vienās no daudzajām stikla durvīm, parādījās saimnieces māsasmeita, ko Lanca kādreiz jau bija redzējis Venēcijas prospektā. Viņa bija bāla un trausla. Viņš atcerējās, ka viņu laikam sauca par Annu. Viņa izskatījās samulsusi un pasniedza roku, uz viņu neskatīdamās.

—    Tante būs priecīga, — viņa nomurmināja, atvēra durvis un ieveda viņu |oti lielā kvadrātveida istabā ar pāris lieliem aizkariem, aiz kuriem naktīs slēpās gultas. Tagad tās bija pārklātas ar segām un izrotātas ar spilveniem. Senjora Bruņa, kas sēdēja apvilktā krēslā, ar žestu viņu svēti ja.

-    Nāciet... nāciet, senjor Pjetro. Parādieties. Jūs man liekaties sārtāks...

Viņa runāja ar grūtībām. Piegājis tuvāk, Lanca ieraudzīja. ka viens mutes kaktiņš tai sašķiebts. Arī acs bija puspievērta, un visa sejas puse likās nedabiska.

-    Kada tad ir Sicīlija? — viņa jautāja, mēģinot pasmaidīt. Viņi šo to parunāja, kamēr Anna, pūlēdamās neradīt troksni, gatavoja kafiju. Ielēja to tasītē ar zeltītām matiņam. Lanca silti pateicās, taču kafija izrādījās tāda pati ka gatavotāja: bala un neizteiksmīga.

Viņš negribēja šo skumjo vizīti paildzināt, bet tik drīz aiziet nespēja, jo zināja, ka vairs neatgriezīsies. Šī sieviete, ne pārāk sievišķīga un bez autoritātes, tēvoča Ferdinando radījums, ar gadiem bija kļuvusi par daļu savādajā ģimenē, kas sastāvēja no diviem vecpuišiem, bez sievietēm un bērniem. Tagad, šajā lielajā, mitrajā un slikti apgaismotajā istabā, viņa bija svešiniece.

— Jūs jau... ejat projām?.— viņa pajautāja, redzot viņu pieceļamies. Lanca pamāja. Vajadzētu noskūpstīt viņu uz pieres un kaut ko pateikt, bet viņš nezināja, ko teikt, un nenoskūpstīja.

Ārā atkal sāka smidzināt. Bērni bija pazuduši, bet visi uzgriežņi atradās savās vietās.

Mājā Venēcijas prospektā nebija nekā putekļaina un pamesta. Šveicars tūlīt sameklēja citu sievieti, dzīvespriecīgu livomieti, kura, kā jau visas jaunas slotas, likās Funkcionējam brīnišķīgi. Pirmajās dienās viņa iztīrīja kaktus un iedzīves priekšmetus, kurus senjora Bruņa nekad nebija redzējusi un pat nebija iedomājusies par to eksistenci: mēbeļu apakšējās daļas, radiatoru otras puses, ārējās caurules. Viņa pat bija izberzusi kalcija nogulsnes no puķu vāzēm.

Bet neviens viņai nebija iemācījis, un arī Lanca netaisījās mācīt, ka viņš ziemā brokastis ēda tikai ar kafiju, izņemot svētdienas, kad dzēra šokolādi. Ka pēc pusdienām dzēra otru kafijas tasi, bet ar lāsi piena, izņemot svētdienas, kad gāja nedaudz atpūsties un deva priekšroku kumelīšu tējai. Ka pēc pieciem viņš dzēra tēju, bet pēc vakariņām, ja jutās noguris, zāļu tēju.

Bet pārģērbdamies viņš saprata, ka šie sīkie rituāli vairs nav tik svarīgi. Varbūt tāpēc, ka tie saistījās ar Bruņas klātbūtni* vai tāpēc, ka dzīve Sicīlijā apgrieza ar kājām gaisā visus viņa priekšstatus. Uzvilcis mājas žaketi, Lanca paskatījās pulkstenī: gandrīz viens. Bet nebija vajadzības rūpēties par pusdienām. Viņš iegāja tēvoča Ferdinando istabā, atvēra slēģus un novietojās pie mazā rakstāmgalda. Malā bija četras atvilktnes. Pirmā bija pilna ar vēstulēm, dažas atsevišķi, citas savāktas paciņās, apsietas ar gumiju vai, kas bija zīmīgāk, ar lenti. Vēstules no Katānijas, Romas, Florences, turpat no Milānas, un dažas ari no ārzemēm, visvairāk no Lozannas un Parīzes. Uz visām aploksnēm bija nosūtītāju adreses. Lanca atklāja kaut ko tādu, kas apstiprināja senas viņa aizdomas. Tēvocis Ferdinando daudzām apkārtējām sievietēm bija vispirms labs draugs, vislabākais draugs, kādu varētu vēlēties: pieejams, bez sevišķām pretenzijām, romantiski noskaņots. Pat vīriem bija grūti būt greizsirdīgiem, jo viņa galantumā nebija viltības.

Otrā atvilktnē būtu vajadzīgs kāds ceļvedis, it kā te glabātos kādas sirdslietas vai noslēpumi. Izrādījās, ka tā ir pilna ar lētām mantiņām: gada nozīmēm, pergamenta pa-piriem, bija viens teātra binoklis ar pērlēm, ko Lanca nekad agrāk nebija redzējis. Biezā aploksnē bija savākti tēvoča Ferdinanda ar masonu darbību saistītie papīri: vēstules, ziņojumi, ielūgumi, atmiņas par svarīgām vakariņām. Vienā kastītē viņš atrada pusduci zelta rokas un kabatas pulksteņu, visus nelabojami salauztus.

Meklētās fotogrāfijas bija trešajā atvilktnē. To bija kāds simts, un tās aizņēma daudz vietas, jo vecākās bija liela formāta un piestiprinātas pie kartona. Tēvoča Ferdinando naivo narcisismu apliecināja daudzas pozas un skati: jaunais Ferdinando, leitnants Lanca, jautrs zēns Nando. Te bija visi personāži, kādus viņš tēloja savas tukšās un vieglprātīgās dzīves laikā. Tēvoča lomā viņš bija maigs, pat patētisks. Viņš likās apmulsis ar šo bērnu, vienmēr dusmīgu pie rokas parkos, pie Tēvzemes altāra Venēcijas laukumā, Vīnes Prāterā, pie moteļa «Miramont» Kortīnā...

Kad Lanca vēra vaļā pēdējo atvilktni, viņš jau zināja, ko tur varētu atrast. Madalēnas vēstuļu bija ap divdesmit. Bija ari grāmatas. Pirmā, ko viņš paņēma, bija «lauku noveles», izdota Kazanovas izdevniecībā 1883. gadā, ar īpašnieces, Terēzas Ganči, tad vel divdesmitgadīgas meitenes. ne donnas Terēzas, autogrāfu. Pēc tam ieraudzīja «Krauķa stāstu». Atvēra. Izbalējis ar tinti rakstīts veltījums: «Dārgajai Madalēnai, gudrai un prātīgai lasītājai, dedzīgai un aizrautīgai sicīlietei — Džovanni Verga». Vienīgā brāļa sievas manta, kuru tēvocim Ferdinando izdevies paglābt no Gaetano Lancas graujošā niknuma.

Kārbā bija trīs fotogrāfijas. Pirmajā, dzeltenīgā un nedaudz notraipītā, Madalēna bija viena, varbūt kādā fotogrāfa studijā, par ko liecināja grieķu kolonna cilvēka augstumā ar puķu vāzi pasā augšā. Viņas poza bija statiska un nedaudz nedabiska. Bet acis vienalga atklāja viņas iekšējo būtību. Tēvoča audzinātā racionālā ateisma cītīgais skolnieks Lanca neticēja nemirstīgas dvēseles iespējai. Bet, ja dvēsele eksistēja, tā bija šīs jaunās sievietes acīs.

Uz otrās fotogrāfijas viņa bija zem rokas ar tēvoci Ferdinando pie kādām margām, kas, neskatoties uz neskaidro fonu, likās margas Pinčo kalnā. Viņš, kā vienmēr, mazliet par daudz eleganti ģērbies, kā pats teiktu, «rīta drēbēs», ar laimīgu smaidu kaut ko teica fotogrāfam. Viņš neskatījās uz savu draudzeni, bet kaut kas neīsts viņa stājā lika saprast Lancam pavisam vienkāršu lietu: šis vīrietis mīlēja Madalēnu, un ceturtā viņa rakstāmgalda atvilktne bija svētnīca, kur glabājās šis noslēpums.

Pēdējā bija Madalēnas Ganči un Gaetano Lancas kazu bilde. Viņa likās saviļņota un smaidīja kādam pūlī aiz objektīva. Todien viņai bija deviņpadsmit gadu, bet viņa izskatījās par pāris gadiem jaunāka. Viņš bija vājš. iespīlēts un kā paralizēts frakā. Viņš neskatījās uz priecīgo pūli, bet uz sievu, kas stāvēja pussoli viņam priekša. Skatiens neizprotams. Viņš likās nemierīgs un gandrīz vai samulsis. No Ganči Lanca jau bija uzzinājis, ka šiem diviem «nebija pat laika kaut nedaudz iepazīties». Varbūt tas ari aizņēma Gaetano Lancas domas: cik varētu ilgt šīs par viņu jaunākās, skaistākās un gudrākās meitenes jūtas?

Lanca paņēma vēstules un strauji noraisīja lenti. «Pēc brīža,» viņš nodomāja, «es varētu atklāt, ka tēvocis Fer-dinando īstenībā bijis tēvs Ferdinando.» Bet tā nebija. No vēstulēm bez divdomībām bija skaidrs, ka Madalēna mīlēja viņu kā māsa brāli, bet ne kā vīrieti. Vēstules bija rakstītas gandrīz piecu gadu laikā un diezgan regulāri, apmēram viena trijos mēnešos.

Šajās sīkā un līdzenā rokrakstā cieši aprakstītajās lapās nebija banalitātes. Madalēna neveltīja daudz vietas uzmanības ikdienišķajām lietām. Viņa stāstīja par tām brāzmām, kas satrieca katāniešu sabiedrību, un par jūtām, kādas izraisīja lasītās grāmatas. Par savu bērnu rakstīja maz, it kā kaunēdamās. «Tu man jautā par Pjetro. Visas mātes sevi maldina, uzskatīdams, ka viņu kucēns ir skaistāks un veiklāks par citiem, bet es, pat ja tev uzticos un zinu, ka tu mani nenosodīsi, negribu izskatīties smieklīga un izdarīt to pašu kļūdu. Bet man liekas... bet jā: diezgan skaists un diezgan gudrs. Bet cieš no kautrības, kas viņa vecuma bērnā var veidot maigumu, bet zēnā un vēlāk pieagušajā varētu likt domāt par dvēseles sausumu. Esmu pamanījusi, ka vājākās dvēseles beigās patiešām kļūst tādas, kā par viņām domā citi... Tu zini, par ko es šobrīd domāju.»

Lasīdams citu vēstuli, viņš saviļņots atrada apstiprinājumu jau zināmai epizodei. «Pagājušajā mēnesī mēs viņam atņēmām veco Pinokio, kas sāka plaisāt. Viņš raudādams lūdza atstāt vismaz galvu, kas vēl bija spīdīga, kā jauna. Viņš to paņēma līdzi uz Kanneto, un kad mūsu ārsts viņu ieraudzīja, ļoti nopietnu, ar šo lietu padusē, viņš sāka smieties, nosaucot par mazo Robespjēru, apspēlēdams vārdu Pjērs, un blēdīgā jakobīnieša tieksmi pēc citu galvām. Bet kādu vakaru Gaetano bija nemierīgs un lika zēnam izvēlēties citas rotaļlietas starp tām.daudzajām, kas viņam bija. Atgriezusies Katānijā, es pamanīju, kas nelaimīgās lelles galvas vairs nav. Pjetro zvēr, ka to pazaudējis, bet es labi pazīstu šo uguntiņu viņa acīs. Es domāju, ka tā ir noslēpta cerībā atkal to paņemt, kad mēs Lieldienās vēlreiz tur atgriezīsimies.»

Nākamajās vēstulēs bija gandrīz nemanāma lejupslīde. Madalēna kļuva skumjāka, apzinājās to un mēģināja pat atrast iemeslu, lai par to pajokotu. «Es kļūstu veca. Kļūstu neiecietīga, burkšču kā kāda vecmeita.» Katrā rindā Lanca gaidīja, ka viņa pieminēs slimību, savu sirdskaiti. Bet neko neatrada. Gluži otrādi, likās, ka slima vai vismaz ļoti nogurusi ir viņas dvēsele. «Es gribētu palikt kādu nedēļu gultā. Aizmigt un gulēt starp palagiem.»

Beidzot, vienā no pēdējām vēstulēm bija kaut kas par vīru. Pēc toņa Lanca saprata, ka personīgi vai kādā citā, varbūt pazaudētā vēstulē, viņi par to jau runājuši. Madalēna turpināja, neslēpjot skumjas: «... nerunā dienām, dažreiz nedēļām, iztiekot ar pašu nepieciešamāko vārdu apmaiņu. Es jūtu, ka viņš cieš kā iepriekš un vēl vairāk, bet es nezinu, ko darīt. Gaetano ir dzimis, lai ciestu, izvairoties no prieka, un es esmu tas kuģis, kas viņam vajadzīgs, lai peldētu pa šo rūgto jūru. Viņa rūgtums pret visu pasauli aug, pārvēršas kapa klusumā. Redzi, Gaetano ir tumša liesma, kuru nevar nodzēst. Un viņam vajag vienmēr jaunu kurināmo. Viņš gandrīz ignorē mazo Bobo. Pajautā par jaunumiem skolā, kā iet, ko darījis pa dienu, bet ļoti sausi, bez kādas jūtu izpausmes. Un bērns, tāds kautrīgs, kāds viņš ir, arvien vairāk noslēdzas sevī. Viņš iemācās briesmīgu lietu: tie, kurus mēs mīlam, var neatbildēt ar pretmīlestību. Ja viņš spētu to paprasīt, tad, esmu pārliecināta, Gaetano viņu cieši apkamptu. Bet tēvs un dēls liekas vienojušies: viņi nav spējīgi uz spontānu žestu, ar kādu citi atrisina pat sarežģītākas situācijas. Un šodien Gaetano pirmo reizi pateica skarbus vārdus arī par tevi. Viņš gaidīja, ka tu atbrauksi uz Lieldienām, un tava prombūtne sagādāja viņam raizes. Varbūt tāpēc viņam izspruka, ka tu viņam izmaksā vairāk, nekā esi vērts...»

— Viņam izmaksā? — Lanca skaļā balsī pārjautāja. Viņš spēja saprast. Kādu minūti domāja un pats nepamanīja, ka atkal aptinis aploksnes ar lenti. Pēc tam steigā vēlreiz atvēra otro atvilktni un sāka rakņāties atsevišķajās vēstulēs, pētīdams sūtītāju vārdus. Vienu atrada.

Tā nebija gara. Tinte saglabājusi krāsu, un rokraksts, smalks un perfekti vertikāls, atgādināja fraku, kas laulāto

iespiedusi oficiālā pozā pie Macarino katedrāles. Pēc dažām tradicionālām frāzēm Gaetano Lanca brālim paziņoja, ka iesaistīšanās karā ir neizbēgama. «Es nezinu, vai būs iespējams Pjetro no iesaukšanas armijā atbrīvot, kā tu apgalvo, lai viņš nenokļūtu daudzo iesaukto skaitā, un tāpēc notikumi, kurus mēs gaidām, drīz varētu sašķelt manu vai viņa dzīvi. Tāpēc es vēlos viņu vēlreiz redzēt, un lai viņš to nezina. Vēlāk es tev paziņošu, kad ieradīšos Milānā. Pie reizes atvēršu rēķinu Kredītbankā, jo baidos, ka nākotnē varētu būt grūtības ar naudas sūtījumiem...»

— Vēlreiz? — Nepārtraukti atkārtodams šo vārdu, Lanca pārējo lasīja neuzmanīgi. Pēc tam paskatījās adresi: kaut kāda abonenta kastīte. Viņš atlika vēstuli atvilktnē. Cik viņš zināja, tēvocis Ferdinando tāpat kā brālis bija mantojis pietiekami daudz īpašumu, vajadzēja tos prātīgi pārvaldīt, lai nodrošinātu sev mierīgu un bezrūpīgu dzīvi, pie kādas viņš bija pieradis. Nebija nekā, kas apstiprinātu frāzi Madalēnas vēstulē.

Kādu minūti viņš domīgi grozīja aploksni rokās. Birokrātiskais ceļš, ko viņš izgāja, lai tiktu atzīts par armijai nederīgu un paglābtos no kara, bija vienkāršs: ārsta apskates laikā bija atzīmēts, ka izmeklēšana jāatkārto. Pēc gada tas pats. Trešajā gadā viņam bija vai nu jātiek atzītam par aktīvajam karadienestam nederīgu, vai nosūtītam ārrindas dienestā. Bet kara hospitālī apskates laikā viņš juta, ka vējš mainījies un pat ārrindas dienests ir zem jautājuma. Tēvocis Ferdinando izskatījās norūpējies. Bet pēkšņi kara ārsta attieksme strauji mainījās un Lanca tika atzīts par dienestam nederīgu.

Tagad viņš saprata, ka tas bijis Gaetano Lancas iejaukšanās rezultāts. Patiešām, šīs operācijas veiksmīgais iznākums nebija tēvoča Ferdinando nopelns. — Kāda laime, — viņš bija nomurminājis, uzliekot viņam roku uz pleca, un vairāk viņi par to nerunāja.

Lanca izdzirdēja, ka pulkstenis sit trīs, un nolēma piezvanīt uz banku un sarunāt tikšanos ar direktoru. Tas

viņu jau gaidīja, smaidīdams vairāk nekā nepieciešams, lai paziņotu, ka ir Lancas rīcībā «kapitāla izvietošanai drošās un rentablās investīcijās», kādas atbilst viņa kredītiestādes tradīcijām. Viņš nepazina Ferdinando Lancu un tātad ari nevarēja atcerēties tā finansiālo stāvokli, bet noskaidros to arhīvā un varēs sniegt izziņu.

Vitorio Sapienca kaut ko bija teicis par Gaetano Lancas braucienu uz Milānu pirms kara vai kara laikā. Protams, viņš bija atbraucis un kaut ko norunājis ar brāli, kas kā kārtīgs masons bija sajūsmā no šīm mazajām intrigām — izkārtot, lai viņš pats nepamanīts dēlu redz tuvumā. Un, kā varēja lasīt, tas noticis ne vienu reizi vien. Lanca nedomāja, ka tās bija jūtas, un vismazāk, ka tēvu mudināja novēlota nožēla. Vairāk iespējams, ka, niknojies gandrīz divdesmit gadu, viņš nolēma paskatīties vēlreiz, lai atklātu dēla sejā kāda Madalēnas mīļākā iezīmes, jo profesors Lombardo jau nebija vienīgais dēmons, kas dzīvoja viņa personīgajā ellē.

Lanca pabeidza dzert tēju, nemaz neizjutis tās garšu. Nekādas atmiņas viņa domās neuzplauka. Viņš izjuta tikai pazemojumu, no kura drebēja rokas. Atradenis, pamests ielas vidū vai, kā tas. notiek ari tagad, pie kādas baznīcas durvīm, pieaudzis vienmēr var mēģināt attaisnot savu māti, izmisušu, grūtniecības apkaunotu vai bezcerīgās nabadzības pazemotu. Bet tas, ko izcieta viņš, bija apzināta, auksta pamešana. Dižciltīga suņa saimnieks pēkšņi ar lielu vilšanos atklājis, ka gaidītais kucēns ir maziņš bastards, un uzticējis to fermerim par ganusuni. Un devīgi uzdāvinājis kādu monētu suņa uzturam.

22

Margerita viņam teica parastajā tiešumā: — Es nenākšu uz Venēcijas prospektu. Labāk uzņemšu tevi savās mājās. — Viņa bija ļoti aizņemta un bieži kantori uzturējās līdz pat desmitiem vakarā. Tikai ceturtdien viņai bija laiks aiziet kaut ko paēst uz Brera ielas krogu; cilvēku pūlis un troksnis spieda gandrīz kliegt, un pēc ri-zotto vairs nebija laika. — Redzēsimies sestdien, pusdienas laikā, — teica Margerita, skūpstīdama viņu uz vaiga, un aizgāja tik strauji, ka plisētie svārki noplīvoja pa gaisu.

Piektdien no rīta Lanca iegriezās bankā apskatīt interesējošos dokumentus. Direktors, kas viņu pieņēma personīgi, nesaprata lūguma iemeslus un visu laiku nenovērsa no viņa skatienu. Nebija grūti secināt, ka tēvocis Ferdinando, kam nekad nebija piederējis nekas savs, gadsimta ceturkšņa laikā saņēma no sava brāļa visu nepieciešamo un pat vairāk, lai uzturētu sevi un brāļadēlu. Sākumā bija viens ļoti liels naudas ieguldījums, lai nopirktu māju Venēcijas prospektā. No tā laika naudas sūtījumi kļuva regulāri un ienāca katru gadu, izņemot divus gadījumus, kad summa bija ievērojamāka. Kara sākumā bija vēl viens kapitāla ieguldījums, nedaudz lielāks par summu, ko Lanca atrada bankā pēc tēvoča testamenta atvēršanas.

—    Viss kārtībā? — direktors beigās pajautāja, varbūt norūpējies par Lancas sejas izteiksmi.

—    Jā, paldies.

Pusdienas laikā viņš aizgāja apmeklēt Viņati, kas tikai pirms dažām dienām pēc slimības bija atgriezies darbā, un kas painteresējās, kā viņam veicas kontaktu meklēšana ar Džuliano. Lanca paskaidroja, ka jāpagaida.

—    Un kā ar līdzdalību «Informācijā»?

—    Es ilgi biju projām un nedaudz pazaudēju kontaktus. Vakar man iedeva recenzēšanai divas grāmatas, ceru tās līdz aizbraukšanai izlasīt, — atbildēja Lanca, nespēdams izprast vieglo smaidu bezkaislīgajā vecā galvenā redaktora maskai līdzīgajā sejā.

Sestdien viņš pie Margeritas atnāca ap četriem. Viņa bija kopā ar kādu La Skalas balerīnu, kas dzīvoja tajā pašā namā, un, ieraudzījusi Lancu, atcerējās, ka viņai jāiet iepirkties.

—    Tā ir vecā skola, — paskaidroja Margerita, kad viņi sasveicinoties apkampās. — Balodīšus atstāj vienus, pat ja tie ir bezjūtīgi un sabozušies kā mēs... Ļauj uz tevi paskatīties. Redzi... tu atkal esi izmainījies. Nē, nejautā man, kā un kāpēc, varbūt to es tev pratīšu pateikt rit. Tātad, tu redzēji senjoru Bruņu?

Kamēr Margerita gatavoja tēju, viņš stāstīja par skumjo vizīti Gucīnā. Viņa rosījās ap traukiem un klausījās. Ielika vāzē cepumus, tūlīt viņam vienu piedāvāja un pastāstīja pēdējās baumas par divām primabalerīnām.

Kad viņi apsēdās, Lanca izjuta bērnišķīgu komfortu no šīs tējas dzeršanas ceremonijas ziemā: ir tikai viņi, liela, zila porcelāna tējkanna un apaļi cepumi no Madžistroni maiznīcas. Margerita uz viņu skatījās, likās, ar maigumu. Un pēc pirmā malka deva viņam knipi.

—    Drošāk, es tevī klausos.

Vajadzēja runāt par Karmenu. Bet pirms tam viņš gribēja izstāstīt pārējo, sākot ar daktera Džuntas humāno brutalitāti līdz pat nemieram, ko radīja Martoranas klātbūtne. Viņš uzreiz pateica, ka rakņājies tēvoča Ferdinando atvilktnēs, pēc kārtas pastāstīdams par to, ko tur atradis, pat par Gaetano Lancas vēstuli brālim.

—    Es biju bankā. Man parādīja lielu daudzumu naudas sūtījumu, tā lūk. Tu saproti, ko es gribu teikt? Mūs uzturēja divdesmit septiņus gadus, bet es par to visu biju neziņā. Bērnībā tēvocis stāstīja, ka mans tēvs ir slims... ar kādu noslēpumainu slimību, kas saistīta ar nerviem. Vēlāk es sapratu, ka viņš mani vienkārši vairs negribēja

redzēt. Es nespēju iztaujāt par šīs manis padzīšanas detaļām. Es domāju, ka ari tēvocis manis dēļ cieta to pašu, un tādēļ jutos ļoti neērti. Šodien atklāju, ka viņam maksāja par to, lai viņš mani turētu tālu no Katānijas un aizvietotu man tēvu.

—    Tu pārspīlē.

—    Trijos vai četros mēnešos esmu atklājis daudz. Ka esmu bagāts un man ir daudz radu, ka man bija brīnišķīga māte un tēvs — psihopāts. Biju domājis, ka neko no bērnības neatceros, bet tagad sapratu, ka uzskatīju par labāku neatcerēties, jo mātes nāve un tēva atteikšanās no manis, tas viss kopā bija pārāk smaga nasta bērna atmiņai. Es pamazām atklāju Sicīliju un vēl nezinu, ko par to domāju. Es atklāju, ka, lai rastos draudzība, nevajag kādu apmeklēt divdesmit gadus, pietiek ar mēnesi. Un beidzot pirms dažām dienām es atklāju, ka mans tēvocis nevarēja ciest brāli un mīlēja brāļa sievu. Bet viņš nekad neuzdrīkstējās ne izskaidroties ar viņu, ne pārtraukt attiecības ar brāli, pat otrādi, bija ar mieru, ka viņu uztur. Par manu naudu, ko sūtīt bija brāļa pienākums, bet kuru pieņemt viņam nebija tiesību. Es tiku uzskatīts par bērnu, kas nespēj uztvert patiesību, un baidos, ka tas neveicināja manis kā vīrieša nobriešanu... Tikai vienu lietu es neesmu atklājis: vai tēvam bija taisnība, ka es neesmu viņa dēls? Manas mātes personība liek domāt, ka ne. Tas, ko man pastāstīja daži cilvēki, ari liek domāt, ka ne. Bet es tagad vairs neticu nekam. Es iepazinos ar vīrieti, kuru viņš turēja aizdomās, un pamanīju kaut ko radniecīgu. Es nerunāju par fizisku līdzību, bet daži viņa žesti likās manējie... un arī daži izteicieni. Bet kas mani pārsteidza visvairāk: arī viņš sarežģītos brīžos murmina tāpat kā es, minstinoties pie dažu vārdu pirmajiem līdzskaņiem. Un jau tas... bet kāpēc tu smaidi?

—    Es smaidu tāpēc, ka tieši ar savām aizdomām tu demonstrē, ka esi sava tēva dēls. Viņš lepotos ar tevi, ja varētu redzēt, kā tu ārdies.

—    Jāatzīst, ka es par to neiedomājos, — atzina Lanca. Viņam bija nepatīkami līdzināties tēvam tieši sliktākajās īpašībās.

Viņi nopjāpāja līdz laikam, kad Margerita sāka sildīt vakariņas. Viņai vienmēr bija laba atmiņa, tomēr Lanca jutās pārsteigts, kad viņa nosauca donu Karlino par «draugu farmaceitu» un citēja Martoranu, Vitorio Sa-piencu un Andaloro, it kā pazītu viņus personīgi. Tāpēc viņš uzreiz neuztvēra jautājumu, ko* viņam uzdeva, ēdot cepeti, un paskatījās ar sarauktu pieri. Margerita smaidīja.

—    Es pajautāju, kurā no divām māsīcām tu esi iemīlējies... vai uzskati, ka esi iemīlējies, kas vispār ir viens un tas pats. Saulainajā Karmenā vai noslēpumainajā Marijā? Es domāju, kā viņas pārstāv divas tavas zemes dvēseles: dienu un nakti, patiesumu un melus...

Lanca vēroja, nesaprazdams, vai šis vieglais tonis nav maskēšanās. Viņa tagad bija bezkaislīga: ne maiga, ne asa.

—    Redzēsim, vai uzminēšu. Tu esi vairāk piemērots Karmenai. Tev ir vajadzīgs kāds, kas runā pirmais un sper pirmo soli, neapgrūtinot tevi. Viņa tevi stimulē. Tas, ka viņa ir brīva no aizspriedumiem, neaizskar tavu godprātību. Augstākais, pārsteidz, nedaudz mulsina... bet ne vairāk. Bet, ja tā ir otra... viņā banāls ir tikai vārds. Bet viņa ir bīstama tādam kā tu. Viņa ir pārāk atšķirīga, pārāk noslēpumaina, bet tev vajadzīga skaidrība. — Viņas smaids bija nedaudz mākslots. — Nu, Pjetro, nomierini mani: tā ir Karmena, vai tiesa?

—    Tu... tu mani nostādi neveiklā situācijā, — Lanca nomurmināja, ar īgnumu, atcerēdamies, ko iepriekš bija teicis par minstināšanos. Viņa izstiepa roku uz lina galdauta, un Lanca to paspieda, pateicīgs par šo žestu.

— Viņa mani ļoti pievelk, jā... Bet es nezinu, vai var teikt...

—    Kā vienmēr, tu baidies no vārdiem. Tu nekad nesaki: «Man bail tevi pazaudēt», «Es ciešu kā suns», «Es ļoti gribu nodarboties ar mīlestību»... Tās ir lietas, kas kompromitē, pilnas ar kaisli. Dažas frāzes vērts izrunāt tikai tāpēc, lai pierastu tās izrunāt, lai iemācītos, ka muļķīgi no tām kaunēties. Tev nav drosmes atzīt, ka patiešām esi iemīlējies Karmenā, bet nedrošība novedīs pie tā, ka tu viņu vairs nemīlēsi vai viņa tevī vilsies. — Viņa paspieda viņa roku stiprāk, vērīgi skatīdamies acīs.

— Es neesmu bērns. Ja tu baidies aizvainot mani, tu maldies. Zini, tu man patic, bet es tevi nemīlu, vismaz ne tā, kā to saprot liriskās operās uz skatuves. Mūsu mīlestība, tā ir vienošanās uz draudzības pamata, ne tik iedvesmojoša, bet daudz stiprāka par mīlestību. Tāpēc mums nekad nav bijušas krīzes.

Viņi pabeidza ēst cepeti klusumā, iedzēra nedaudz vīna, pēc tam Margarita sagrieza torti un sniedza viņam gabaliņu.

—    Mums vēl jāparunā, Margerita...

—    Nav vajadzīgs. Tu drīz atkal aizbrauksi. Un būsi projām visu vasaru. Kad atgriezīsies, ja vispār atgriezīsies, būs daudzas lietas, ko pārrunāt. Ja mums nebūs nekā, ko teikt, mēs atcerēsimies šo vakaru un prātīgo lēmumu netērēt laiku, pareģojot nākotni un pieņemot pārsteidzīgus lēmumus...

Klausoties viņā, Lanca atcerējās, ko kādu vakaru kāds viņa draugs teica par Margeritu. — Tu gribi zināt, kas viņa ir? Interesanta, neatkarīga sieviete. Strādā La Skalā, viņa ir mākslinieciskā vadītāja sekretāre. Šī meitene bez šaubām būs kā lielisks vīrs...

—    ... un vēl, es iztēlojos šajās nedē|ās. Es iedomājos, ka tu man rakstīsi vai zvanīsi, lai pateiktu, ka vairs neatgriezīsies Milānā, un lai es tevi sameklēju Sicīlijā. Un es atbildēju — nē. Tad es iedomājos, ka mēs dzīvojam kopā mājā Venēcijas prospektā, bet tu turpini ce|ot, tu paliec prom mēnešiem ilgi, un es tevi redzu tikai vasarā... ne visai laba iztēles rota)a, vai tiesa?

—    Es tevi nelūdzu tā rotaļāties.

—    Un tur ir tā nelaime. Tu man nekad neko nelūdzi. Es pazīstu maz vīriešu, kas tā citus respektē un ir tik atturīgi. Es nekad tev to neteicu, es to Joti cienu. Tagad pēkšņi tev uzvēlušās rūpes, atbildība, miljoni un ari ģimene, par kuru tu gandrīz neko nezināji. Tu tāpat man neko neprasi, bet it kā tomēr to dari, un man tev jāatbild, ka šī māja, Milāna, mans darbs, mani draugi ir lietas, no kurām tu nevarētu mani atraut pat uz laiku... Labi, es izdarīšu to, ko vajadzētu izdarīt tev. Es tevi atstāju. Gribi vēl vienu gabaliņu tortes?

—    Paldies, — Lanca nomurmināja. Viņa paņēma nazi.

—    Es nogriezīšu. Bet tu piepildi glāzes. Iedzersim!

23

Stacijā bija tikai Karmena, viena pati.

Pirms dažiem vakariem bija zvanījis telefons. — Es satiku Vitorio Sapiencu, un viņš teica, ka tu taisoties atbraukt, ļĶ nestādīdamās priekšā, sāka māsīca. — Tā ir taisnība? Ja taisnība, vari man paziņot precīzu datumu un atbraukšanas laiku. Un beidzot: kāpēc šis brīnišķīgais jaunums pie manis nonāk caur svešu cilvēku, bet ne tieši no tevis? — Karmenas balss bija kā negaidīts karsta vēja pūtiens un sajauca visas viņa domas. Tāpat kā viņš bija mēģinājis iedomāties Margeritu Katānijā un Macarino, iedomāties Karmenu Milānā, ar viņu, šajā mājā, tas bija saviļņojoši.

Sapienca viņu gaidīja ar vakara vilcienu, bet viņš atbrauca rīta pusē. Saule karsēja peronu. Viņš citu vidū tūlīt pamanīja Karmenu, un tā, viņu ieraugot, palēcās no prieka. Kamēr viņi skūpstījās, Lanca juta daudzus ziņkārīgus skatienus, un tas bija viņš, kas atrāvās pirmais.

—    Tu mani satriec, — viņš klusi teica. Nesējs nolika čemodānus uz sola un gaidīja, lai atvadītos un pateiktos par jau iepriekš saņemto dzeramnaudu. — Tagad mēs paņemsim taksi. Tu mani pavadīsi. Vai gribi, lai tevi atstāju tavas mājas tuvumā?

—    Skaties, lai man nebūtu kauns, ja Džirolamo un kalpones sapratīs, ka esam braukuši no stacijas kopā, — viņa teica, bet Lanca neatbildēja, ka tieši viņš pats jūtas kā uz adatām. Braukdams viņš nevis jūsmoja par tuvo tikšanās brīdi, bet turpināja domāt par viņu gadu starpību, par tanti un tēvoci, par to, ko viņi nodomātu, ja uzzinātu. Katru reizi, kad viņš iedomājās viņu apkampjam, likās, ka redz nelabvēlīgi noskaņoto Luīžu, kas murmina: «Tā jau e$ teicu.»

Bet mašīnā viņš visu aizmirsa. Taksists, vājš vīrietis, kaš svīda, it kā būtu resns, ar auklu pārsietā spogulītī neizlaida no acīm nevienu no viņu skūpstiem un pēkšņi neizturēja.

—    E, laimīgā jaunatne! Bet cik domu, cik raižu! Viens skūpsts un dzīve ir skaistāka par sauli tur augšā. — Izmantodams apstāšanos kādas kravas mašīnas dē|, pagriezās pret viņiem. — Es savu sievu neskūpstu... jau kādus piecus gadus. Ko es saku, piecus... būs kādi desmit. Pēdējoreiz, kad pamēģināju, viņa uz mani paskatījās un gribēja zināt, vai neesmu piedzēries...

Džirolamo, un tas likās neticami, nebija.

— Viņš izgāja iepirkties vakaram, — paskaidroja viena no kalponēm, kuras vārdu Lanca neatcerējās un kas nosarka, atverot durvis. — Viņš gribēja paskatīties, varbūt atradīs vēžus vai zobenzivi, kas jums tā garšo... — Pēc tam parādījās divas pārējās, nosarkušas un samulsušas. Marianna sāka runāt pirmā, atļaudamās pat jokojot pārmest par tādu negaidītu vizīti.

—    Bet tagad ej mājās! — teica Lanca, kad viņi palika kabinetā vieni.

—    Labi. Bet kā es gribētu, lai tu būtu kaut nedaudz mazāk prātīgs!

—    Es būtu pavisam traks, ja būtu nedaudz prātīgāks par pārējiem.

Kamēr viņi skūpstījās, Lanca cerēja, ka Marianna neizvēlēsies tieši šo brīdi, lai atnestu prasīto dzērienu.

Viņš gaidīja no Martoranas sarunu. Bet sekretārs tikai uzskaitīja jaunumus un dažas nelielas problēmas. Viņš spēja atstāstīt tenkas, it kā tās būtu ļoti nopietnu lietu alegorijas, bet nopietnas lietas ar humoru, kas padarīja tās mazāk nopietnas.

Milānā bija detektīvu aģentūras, nopietnas, cik vien nopietnas tādas firmas vispār var būt, kurām Lanca varētu uzticēt nelielu izmeklēšanu, lai noskaidrotu, vai starp Martoranas māti, tai dzīvai esot, un nelaiķi Gaetano Lancu bijušas attiecības un vai viņš rūpējies par mātes un dēla uzturēšanu. Bet Katānijā viņš pie detektīviem nevarētu griezties, pat ja pieļautu, ka te tādi ir. Viņam likās, ka viņš redz Martoranas smaidiņu: «Re, kur ir tava tēva hipohondrija, uzplaukst tieši tāpat.»

Martorana neteica neko. Viņš nepajautāja, vai Lanca pieņēmis kādu lēmumu. Viņš pat necentās saņemt ielūgumu uz vakariņām.

Lanca nodomāja, ka varbūt tā būs Piecu grupa, kas pieprasīs no viņa rīcību vai vismaz atbildi. Un domāja, ka uzminējis, kad nākamajā dienā agri no rīta viņu apmeklēt atnāca Džovanni Petinato. Viņš sasveicinājās, apkampa Lancu, un tūlīt paziņoja, ka viņa prombūtnes laikā domājis un nolēmis piedāvāt viņam projektu ierīkot Milānā ko-mercbāzi, uz kuru sūtīt lauksaimniecības produktus no Pianas, lai varētu tirgoties tieši, bez Milānas vairumtirgotāju starpniecības. Nekas vairāk Petinato nebija viņam sakāms, un Lancu tas izbrīnīja.

Bet, kad parādījās tēvocis Gaspare un lūdza pavadīt uz nelielu viņa īpašumu Nikolozi, Lanca saprata, ka tieši tam kā tuvākajam radiniekam uzticēts uzdevums izzināt viņa nodomus.

Etna bija it kā neliels kontinents, kas Pianas leknajā, krāšņi ziedošajā pavasarī plauka delikāti, prātīgi taupot zālāju gabaliņus un krūmiņus uz vulkāna lavas un mazo vīnadārzu malās. Ielas bija ļoti šauras ar tumšām sienām. Laiku pa laikam, iebraucot ciematiņos, tur varēja redzēt maziņas kapellas pateicībā Madonnai par to, ka apstādināta lava, kas bija gatava aprīt šīs nedaudzās mājas, uzceltas uz lavas un no tās akmeņiem. Varbūt šādi brīnumi agrāk patiešām bija notikuši, bet tagad visas mazās ģipša Madonnas veica citu labu darbu, neļaudamas divām mašīnām satikties uz ceļa, kur varēja izbraukt tikai viena. Tas viņām izdevās. Patiešām, līdz pat Nikolozi vecā tēvoča Gaspares Balilla Garavini ne reizi nebija spiesta braukt atpakaļ.

Īpašums Nikolozi bija ne pārāk liela kastaņu birzs ar gandrīz sabrukušu māju. Tēvocis gāja pa priekšu, sajūsminājās par gaisu un ienākumiem, un Lanca nojauta, ka pēc brīža viņš piedāvās īpašumu nopirkt. Bet, ja viņš maldījās, uzskatīdams Gaspari Lancu par Piecu grupas sūtni, viņš maldījās arī par nodomāto darījuma piedāvājumu. Pēkšņi tēvocis apstājās, izņēma krāsainu kabatas lakatiņu un izšņauca degunu. Viņa acīs bija asaras.

—    Šis, — viņš nomurmināja, rādīdams zemi visapkārt,

— ir pēdējais īpašums, ko man atlicis pārdot, pat uzdāvināt, ja ņem vērā cenu, kādu es prasu. E, mans brā-ļadēl, ja man būtu jāizstāsta par dzīvi, pilnu ar kļūdām, ar nepareiziem lēmumiem... un arī ar neveiksmēm. Man paliek tikai māja Etnas ielā ar trim bērniem, kuri jānostāda uz kājām, viens no viņiem jau ir precējies, bet viņam nav nekā...

Tēvocim Gasparem vienkārši bija vajadzīga nauda, viņš lūdza palīdzību, viņš vēlējās aizdevumu. Viņš izvairījās pieminēt to, ko jau saņēmis no Gaetano Lancas, varbūt ar tā paša kabatas lakatiņa un to pašu vārdu palīdzību, un darīja tādu muļķību, ka ik pa brīdim pieminēja savu draudzību ar nelaiķi («... tavs nabaga tēvs, mans nabaga brālēns»).

—    Cik tev vajag? Lanca jautāja, uz viņu neskatīdamies.

Beidzot tās pašas dienas vakarā kāds iesāka sarunu, ko viņš bija gaidījis. Netērēdams laiku un sirsnīgi sasveicinājies, Katalano viņu piespieda apsēsties. — Vispirms man jāpaziņo, ka personas, kuras tu labi pazīsti izvēlējās mani, lai pajautātu tev, vai gribi kļūt par deputātu nākamajās reģionālajās vēlēšanās un vai tev ir nodoms piedalīties nākotnes pilsētas celtniecības finansēšanā. Ko, starp citu, viņi paveiks arī bez tavas līdzdalības...

—    Tu? — Lanca bija sašutis. Tie pieci pazina Katalano pēc vārda, varbūt pēc izskata. Petinato viņu nepazina vispār. Bet, zinādami par draudzību viņu starpā, atrada, kā viņam pietuvoties, kā ar viņu runāt. Un doktors tik dabiski tam piekrita, kā pirms piecdesmit gadiem piekristu būt par sekundantu kāda svešinieka duelī. — Bet kāpēc tieši tu?

—    Mēs abi kļuvām par draugiem. Viņi nesaprot, kāpēc, bet ir apmierinās ar to, ka šo faktu pieņem. Viņi ir pārliecināti, ka vienīgi es Katānijā esmu pietiekami labi tevis ieredzēts, lai runātu ar tevi un saņemtu atbildi.

Rozita Katalano ar savu skaidro smaidu turpināja staigāt iekšā un ārā no mežģīņu pilnās viesistabas, nēsādama vāzītes ar cepumiem un glāzītes ar liķieri, nepievērsdams uzmanību tam, ka neviens no abiem neko neņēma. Lanca sāka izprast viņas mierīgās psihiskās slimības pazīmes. Viņas klātbūtne neradīja nemieru.

—    Nebija nekādas vajadzības pēc tavas starpniecības, Saverio. Es rīt pat par to runāšu. Es padomāju un sapratu, ka politiskā karjera nav domāta man. Viņiem būs jāizvēlas cits kandidāts. Kas attiecas uz citiem lēmumiem, mans administrators teica vispareizāko vārdus. Kapitāls ir kā cilvēks, tas jāpieņem tāds, kāds viņš ir. Es cenšos cienīt manas mātes mantojumu, kas ir zeme, un mana tēva mantojumu, kas ir kapitāls. Es nepārdošu īpašumu un neizputināšu naudu. Tātad es piedalīšos pasākumā, ko tu nosauci par Katānijas celtniecības finansēšanu, cerībā, ka beigās tā nebūs tikai bezjēdzīga nodarbošanās...

—    Tā būs, es baidos, bet cienu tavu godīgumu. Materiāla nabadzība gatavojas slēgt savu tūkstošgadīgo karalisti un atdot vietu morālai nabadzībai. Izmantosim pēdējo iespēju būt atturīgiem apspriežamās akcijas priekšā.

—    Tātad iedzersim? — piedāvāja Rozita Katalano, satverot liķiera pudeli.

- Dzirdēju, ka jūs braukšot uz Macarino, — dažas dienas vēlāk teica Martorana. Tonis bija sirsnīgs, kā vienmēr, bet vārdos skanēja pārmetums. Kā sekretāram viņam vajadzēja zināt Lancas lēmumus un paziņot tos citiem.

- Ja. Braukšu uz pāris nedēļām uz laukiem. Pieņēmu jaunu administratoru. Viņš šķiet spējīgs cilvēks, bet pēc tā. ko viņš man raksta, liekas, ka tur jau ir problēmas...

Viņi sēdēja kabinetā abās pusēs rakstāmgaldam. Lanca viņu vienmēr pieņēma šeit, tā panākot, lai viņš vairs nestaigā pa visu māju. Sekretārs, agrāk droši vien pieradis pie tuvākām attiecībām, stāstīja par kaut kādām jaunām zemes apstrādes metodēm, par kurām izlasījis «Salas Avīzē». Pirms Lanca pats izprata, ko dara, un paguva apklust, jautājums jau bija izteikts.

—    Kā tas notika, ka mans tēvs jūs paņēma pie sevis, Martorana?

Viņš to pajautāja uzsvērti pieklājīgi, lai kompensētu jautājuma naidīgumu. Sekretārs pamāja, palūdza atļauju aizdegt cigareti, piecēlās un piegāja pie loga. Viņš runāja, pagriezist Lancam muguru.

—    Es sev jautāju, vai jūsu attieksmē pret mani ir tikai vienaldzība vai ari antipātijas. Varbūt kāds izdarījis tādu muļķību un pastāstījis šīs tenkas. Tagad saprotu, ka tas ir tieši tā. Jūs domājat, ka mēs esam brāļi?

Lanca neatbildēja, bet jutās pateicīgs, ka sekretārs viņu nevazā aiz deguna. Martorana nepagriezies turpināja runāt.

—    Nomierinieties, mēs neesam brāļi. Mana māte dzīvo Palermo, savas jaunākās māsas mājā, viņa kļuva atraitne divus mēnešus pirms manas piedzimšanas. Pēc tam viņa bija jūsu tēva mīļākā un tas turpinājās, līdz viņš kļuva līgavainis. Es domāju, ka viņš to mīlēja. Mana māte vienmēr bija par to pārliecināta, jo viņš nebija cilvēks, kurš spēj izteikt dažus vārdus. Bet visus šos gadus viņš sūtīja naudu; kad es pabeidzu elementārskolu, viņš gribēja, lai braucu mācities uz šejieni, uz Katāniju, pie brāļiem sale-ziāņiem. Un viņš neaprobežojās ar to vien. Vismaz reizi nedēļā viņš nāca mani apciemot ar dāvanu vai kaut kur mani veda. Viņš to nedarīja slepeni. Mēs gājām uz labākajām vietām, visbiežāk uz Zviedru alus krogu Etnas ielā. To apmeklēja fašistu virsnieki, kas vienmēr stāvēja vienā pusē, skaļi, pašpārliecināti... Otrajā pusē bija intelektuāļi: Vitaliano Brankati, vēl jauns, Momiļiano, Pati, Villaroels. Viņi tik stipri netrokšņoja, bet smaidīja sava pārākuma

apziņā, kas mani vilināja. Un jūsu tēvs man skaidroja, ka noslēpums — nekad neticēt, ka kāda puse ir labāka par citu, ja tā nekad nav, ir meli paradīzē un taisnība ellē. Mēs klausījāmies orķestrīti. Viņš dzēra mandeļu pienu, es granītu^1, ja bija vasara un šokolādi ar krējumu, ja bija auksts. Tur bija kāda burvīga vijolniece, atbraukusi no Boloņas, un viņš teica, ka tā ir skaista kā sicīliete. Viņš nekaunējās no manis, ja kāds jautāja: «Tanuzzu, cu e 'stu carusu?»2 Viņš atbildēja, ka es esmu kādas vīru zaudējušas senjoras dēls, ka viņš mani skolo koledžā. Un, kad citi, izdzirdējuši, ka mana māte ir atraitne, riebīgi smaidīja, viņš izlikās to nemanām un cerēja, ka to nemanīšu arī es. Tāpēc, ka Sicīlijā būt jaunas un glītas atraitnes dēlam ir grūti. Grūtāk ir tikai ielasmeitas dēlam. Tagad ir citādi, bet es runāju par divdesmitajiem gadiem. Kad izaugu, es sapratu, ka viņš gribēja mani atvest uz Katāniju, pirmkārt, lai aizvestu mani no mātes, un vēl tāpēc, ka no sava pieredzes zināja: koledža bērnam ir smaga skola, tā vai nu izveido, vai sagrauj. Un beidzot arī tāpēc, lai redzētu, vai es pareizi augu un vai viņš varēs mani pieņemt par sekretāru. Tā kā es nebiju viņa dēls, vienīgais šīs pieķeršanās iemesls varēja būt viņa mīlestība pret manu māti. Tikai pieaudzis es sapratu, ka bija cits iemesls: Gaetano Lancas dēls dzīvoja Milānā, un viņš varbūt deva man vismaz daļu no tā, ko bija gribējis dot viņam. — Beidzot viņš pagriezās un paskatījās uz Lancu. Viņš likās mierīgs un valdīja pār sevi. — Ja vēlaties, varu jūs iepazīstināt ar savu māti. Viņa ir veca, bet vēl ar skaidru prātu un atmiņu...

—    Labāk ne,  Lanca nomurmināja, purinādams galvu. Sekretārs ar lietišķu žestu nodzēsa cigareti.

—    Tātad, ja nav nekādu rīkojumu...

Tajā pašā vakarā Lanca aiznesa naudu uz tēvoča Gas-pares māju. Bija tantes Idas dzimšanas diena, un viņa

dārzā rīkoja vakariņas radiem un tuvākajiem draugiem: bija apmēram piecpadsmit pieaugušie un kāds ducis bērnu, resnu un slikti audzinātu. Kad tēvocis Gaspare saprata, ka nauda ir klāt, viņš aizvilka Lancu uz nelielu viesistabu, ko riekstkoka rakstāmgalda dēļ, kas tur atradās gluži nejauši, sauca par «manu kabinetu». Viņš pateicās, Lancā neskatīdamies, aprakstīdas kaut kādus nesaprotamus projektus un dodams neprasītas garantijas solījumus. Kad viņi iznāca zem portāla, dažu metru attālumā stāvēja Karmena ar kādu meiteni, ko Lanca nepazina. Tēvs viņu pasauca.

—    Tu redzēji. Te ir Pjetruco. Skrien šurp, sasveicinies ar viņu!

Karmena pagriezās. Viņa bija nosarkusi. — Tu esi izklaidīgs, tēti. To, ka viņš atnācis, pirms desmit minūtēm pati tev pateicu.

— Jā, tev taisnība. Šovakar tiešam esmu nedaudz izklaidīgs. Ā, skaties, Pjetro, nes arančīnas^3, karstas, karstas...

Viņš paņēma brāļadēlu zem rokas no labās puses, bet meitu no kreisās. Nozīmīgais žests pievērsa ielūgto viesu uzmanību. Kāda vāja un paveca sieviete sāka mājas saimniecei pie auss kaut ko murmināt. Tante Ida pamāja ar galvu. Sajā brīdī trūka tikai Luīzas ironiskā smaida.

Tēvoča bīdīts, Lanca nonāca līdz galda malai, uz kura arančīnas piesaistīja jautro pūli, un mekleja māsīcas seju, bet tā uz viņu neskatījās. Viņš redzēja, ka viņas lūpas trīc. Būtu labi atrast vārdus, kuri spētu pārvērst šo trīcēšanu smaidā. Kamēr viņš tos meklēja, Karmena pagriezās pret viņu.

—    Es esmu galīgi satriekta, Pjetro. Tēvs...

—    Tavs tēvs ir grūtībās. Nevar nosodīt to, kuram ūdens jau smeļas mutē...

—    Runa nav par nepieciešamību, bet pašcieņu. Vakar es dzirdēju, kā viņš mātei atstāstīja jūsu sarunu Nikolozi... Tev vajadzētu viņu dzirdēt pašam. Viņš — veikls, pieredzes bagāts, tēvišķīgs. Bet tu — melanholisks zēns, samulsis, tev vajadzīgi padomi...

Viņi klusēja, neskatīdamies viens otrā, vērodami pūli, kas ielenca bufeti.

—    Vai taisnība, ka tu pēc dažām dienām brauksi uz Macarino? — viņa iejautājās. Lanca pamāja. — Vai ilgi tur paliksi?

—    Nezinu... kādu laiku būšu šeit, kādu laiku tur... — Pēkšņi viņš jutās ļoti nelaimīgs. Karmena bija ļoti skaista un bēdīga. Viņš gribētu pateikt viņai kaut ko svarīgu, bet tas neizdevās.

—    Pjetro, nāc, paņem glāzi vīnai — viņu pasauca tante Ida. Uz apaļa galdiņa viņa nolika kādas desmit pudeles un glāzes. Ar acs kaktiņu Lanca redzēja, ka Karmena viņam neseko. Viņš neuzdrošinājās atskatīties, kamēr ņēma glāzi, jo visi uz viņu skatījās. Kad viņš pagriezās, māsīcas vairs nebija.

24

Katānijas priekšpilsētā viņi izšķīrās un atvadījās. Vitorio brauca ar Asturu, no kura visi metās sānis; pats, tievs un bāls, viņš nebija piemērots tādai monumentālai stūrei. Bet Džirolamo viņam blakus, saraucis pieri un augstprātīgs, izskatījās lieliski. Uz pakaļējā sēdekļa, mēģinot saturēt pašas kārtotos saiņus, sēdēja Marianna, kas baudīja savā dzīvē pirmo braucienu ar mašīnu.

Pie Aprīlijas stūres, pa tukšu un sliktu kara ceļu Lanca aizbrauca uz Kaltanisetu. Notārs Vankeri bija aizņemts, bet drīz atbrīvojās un ieveda viņu savā kabinetā, priecīgs kā ārsts, kas rītu pavadījis ar trahomām un strutainām brūcēm un paņēmis desmit minūšu pārtraukumu mundrumam. Uzzinājis, ka viesis uz pusdienām nepaliks, viņš pārstāja pļāpāt, kļūstot negaidīti konkrēts. Viņš sāka cilāt dokumentus, skaidrodams, kas jau izdarīts un ko vēl vajadzētu darīt. Rādīja sīku rēķinu un iemeta čeku atvilktnē, uz to neskatīdamies. Beidzot pazemināja balsi.

— Es sazinājos ar saviem draugiem Palermo par to lietu, kas juras uz sirds. Runā, ka Turi taisās šķērsot okeānu. Bet es domāju, viņš gribēs kādam nodiktēt kaut ko līdzīgu garīgam testamentam, pirms pamest savu valstību. Es paziņošu, kad būs jaunumi.

Pie pilsētas vārtiem mašīna negaidot apstājās. Un bija jau pusdienas laiks, kad Lancam, velkot ar kādu par kravas mašīnu pārtaisītu Ardea, izdevās to nogādāt neiedomājami netīrā darbnīcā. īpašnieks zvērēja, ka neies gulēt, līdz Aprīlija nebūs sataisīta. Lanca sameklēja istabu kādā vienkāršā viesnīcā, vienatnē paēda vakariņas un gāja atpūsties, sev novēlējis, lai mehāniķis nedara to, pašu. Bet nākamajā rītā septiņos, modinot viņu, šveicars paziņoja, ka mašīna kārtībā.

Ceļojums no Kaltanisetas līdz Macarino bija kā brīnumainas ar fantastiskām gravīrām pilnas viduslaiku grāmatu šķirstīšana. Kad Lanca izbrauca uz galvenā ceļa, vēl nebija astoņi. Pēkšņi viņš nokļuva īstā ragu mežā. Neko līdzīgu šīm resnajām kazām viņš nekad nebija redzējis. Glaimīgās acis viņu pētīja, gandrīz pieskaroties logam. Paklausot īsam un smalkam svilpienam, kazas apstājās. Dažām bija zvaniņi, bet āzis ganāmpulka vidū likās milzīgs, īsts mušu karaļa Bal-al-Zebuba iemiesojums ar baltām mežģīnēm izrotātu raganu ielenkumā.

Lanca izslēdza motoru un nolaida loga stiklu. Ceļš bija gandrīz tukšs. Jauns un neparasti gara auguma gans klauvēja pie māju durvīm, un cilvēki nāca ārā, nesot līdzi gan tases un pudeles, kas ātri tika piepildītas ar putojošu pienu, gan šķīvjus. Gans izvilka no somas kaut kādus priekšmetus, kas atgādināja no niedrēm darinātas dunču makstis, un tās ļoti uzmanīgi virs šķīvja iztukšoja, izspiežot saturu. Ārā līda gara un plata biezpiena mēle, kas trīcēja kā želeja un kuras smaržu varēja just vairāku metru attālumā.

—    Vossia ’a vo' tastari?4 — smaidīdams viņš Lancam jautāja, šūpojot makstu saišķi.

—    Kas tas ir?

—    «Cavaņeddi». Speciāli bērniem, slimajiem un tiem, kuriem ir vēdera kaites. Eņģeļu biezpiens. A vo' tastari?

—    Viņš jautā, vai jūs nevēlaties nogaršot, — paskaidroja kāds virietis vidējos gados, kam virs krekla bija uzvilkta flaneļa pidžama ar vertikālām svītrām, bet kājās ādas čības. Un piedāvāja savu šķīvi.

Lanca pagaršoja, nogriezis gabalu ar saliecamo nazīti. To aizdeva gans, kas viņu klusēdams vēroja. Kazas ap to an likās norupējušās par šo negaidīto Parisa tiesu. Biezpiens bija viegls un maigs.

—    Tik labu biezpienu es nekad nebiju ēdis, — Lanca teica un pamaja ar galvu kazām, piebilzdams: — Komplimenti arī viņam.

Jauneklis apmierināts smējās, ar zibenīgu tvērienu saķēra vienu kazu aiz bārdas un piebīdīja pie loga.

— Tu dzirdēji, mans prieks?

Naudu ņemt viņš atteicās.

Kad Lanca pārbrauca Kapodauso tiltam, kas izskatījās ļoti nelabprāt izdzīvojis pēc sabiedroto bombardēšanas un bija pārmests gandrīz sausai upei, viņš gaisā ieraudzīja acīm neaptveramu kraukļu baru. Te nebija Lombardijas lauku pelēko vārnu, bet īsti krauk|i ar spīdīgu spalvu. Tie kādu gabalu lidoja līdzi Aprīlijai, pēc tam pagriezās pa labi, uz augsto kalnu pusi, kur pirms daudziem tūkstošiem gadu bijusi Salso upes gultne.

Braucot cauri Barrafrankai, mazam ciematiņam, kurā nebija ne patriciešu villu ne baznīcas kā Macarino, viņš notrieca cūku.

Tā bija melna, un pa gabalu viņš to noturēja par suni. Tā arī uzvedās kā suns, izvairīdamās no piebraucošās mašīnas. Bet pēkšņi, kāda neatvairāma sapuvušu salātu kušķa vilināta, aizšķērsoja ceļu. Lanca, to negaidījis, pagrieza stūri, un tikai tad saprata, ka kreisais priekšējais lukturis triec pret ceļu cūku.

Sivēns sāka bļaut ļoti iespaidīgā cilvēka balsī. Pēc minūtes salasījās neliels pūlītis un parādījās kāda veča, droši vien saimniece, kas vispirms izrādīja dziļas sāpes un glāstīja sivēnu, līdz tas pārtrauca žēloties, pēc tam nostājās pretī Lancam un Aprīlijai, vairāk samulsusi nekā saniknota. No abām pusēm atskanēja vārdi, bet sarunāties nebija iespējams, tulki šoreiz neuzradās. Pēkšņi Lanca saprata: ja viņš nezināja, vai nepieciešams samaksāt par ievainoto dzīvnieku, tad viņa savukārt baidījās, ka viņš sūdzēsies par saliekto automašīnas spārnu. Mazais cilvēku pulciņš gaidīja, kas notiks. Nebija ne zīmes no ceļu policijas, ka-rabinieriem vai no itāliski runājošiem cilvēkiem. Beigās viņi atvadījās ar klusiem, mierīgiem galvas mājieniem.

Iebraucis līkumainā ceļā, kas ved kalnup uz ciematu, viņš ieraudzīja apaļu pils torni un pēc katra pagrieziena ar acīm to atkal meklēja, atklājot to katrreiz savādāku un arvien tuvāk. Un tā viņš tikai pēdējā brīdī pamanīja ļoti garu, melnu čūsku, kas strauji virzījās pāri ceļam. Viņš spēcīgi bremzēja, bet bez vajadzības. Reptilis jau sasniedza ceļa malu, saceļot veselu putekļu mākoni. Lanca nosprieda, ka čūska bijusi tikai nedaudz īsāka par diviem metriem. Nolēma par to parunāt ar donu Karlino. Farmaceits dažas čūskas glabāja stikla traukos un mācētu paskaidrot, vai šāds monstrs patiešām eksistē, vai tikai viņam rādījies noguruma dēļ.

Džirolamo nāca pretī pa kāpnēm, laimīgs saimnieku redzēt, bet neapmierināts, jo māja, kā viņš teica, «ir tādā stāvoklī, ka labāk par to nerunāt». Lanca jau bija iemācījies viņam neticēt un, iegājis mājā, saprata, ka pareizi darījis. Majolikas trauki, izmazgāti, noslaucīti, nospodrināti, izskatījās kā jauni. Te vairs nejuta putekļus, un Marianna visās brīvajās vāzēs bija ielikusi lielas margrietiņas.

—    Mēs izdarījām visu iespējamo, dakter, — Džirolamo nomurmināja, saņemdams Lancas komplimentus. — Labi vēl nav, bet vismaz tā ir jau māja.

Šajā brīdī ienāca Vitorio, kura sejā bija jau kaut kādas krāsas pazīmes. Tas vēl nebija iedegums, bet jau sārtums, kas padarīja viņa izskatu nedaudz dzīvāku nekā studentam Dostojevska romānā.

—    Kaltanisetā man tevis trūka, — teica Lanca, apskaudams viņa plecus, un saprata, ka šis draudzības apliecinājums viņu pārsteidz.

—    Problēmas ar valodu?

—    Gandrīz atbraucu mājās ar sivēnu padusē. Vēlāk tev izstāstīšu.

Rīts steidzās tikpat strauji, kā melnā, resnā čūska, ko viņš gandrīz sabrauca. Starp lūdzējiem bija nedaudz salicis virs ar ieplēstu ausi. Turēdams rokā netīru cepuri, viņš izteica neapmierinātību. Viņu ar citā vietā nozagtu maisiņu uz Santo Spirito zemes noķēris kāds no kampie-re un sadevis ar pletnes rokturi. Viņš atzīst zādzību, bet protestē pret pārāk bargo sodu, kādu uzlikt bija tiesības tikai apzagtajam. Viņš jutās apvainots, mēģināja saprast

Lanca, ne tāpēc, ka sodīts, bet tāpēc, ka to veicis cilvēks bez pilnvarām. Un tāpēc nolēma griezties pie Lancas, par ko dzirdot, ka tas ir «ļoti labs» un ciena «nabagus». Šajā neskolotajā zaglī bija mierīga pašcieņa, un Lanca atcerējas notāra Vankeri vārdus par to, kas paliek zemākajām šķirām.

—    Es parunāšu ar šo kampieri. Es viņam pateikšu, ka nevajag pacelt roku pret cilvēkiem... — Viņš pagaidīja, kamēr Vitorio pārtulko, bet jauneklis, sajutis, kas tūlīt sekos, ieteica neatvainoties.

—    Pietiek ar to, ko jūs jau pateicāt. Viņš to vien gribēja. Atvainoties — tas būtu par daudz.

—    Nu, protams, runa ir tikai par pāris sitieniem, — atcirta Lanca, bet apzinājās, ka Vitorio taisnība. Šis vīrs lūdza gabalu maizes, un nebija vajadzības piedāvāt veselu klaipu. — Bet kas ir tie... tas, ko viņš nozaga?

—    Minnulikki — tās ir mandeles, bet vēl skābas. Tās ēd ar mizu.

—    Vai tās vispār ir ēdamas?

Ap pusdienas laiku, nosvīdis un nervozs, atnāca jaunais administrators.

Viņu sauca Santino Santagati, viņš bija sīks īpašnieks bez parādiem, precējies, bez bērniem. Viņš pārsteidza ar savu vājumu. Viņam bija ļoti izteikts gurgulis un reljefas vēnas uz pieres, uz kakla, uz rokām. Viņu bija ieteicis dakteris Džunta, izsakot vienu no saviem asajiem spriedumiem: «Viņam ir kuņģa Čūla. Tas nozīmē, ka viņam ir arī sirdsapziņa. Pie mums tā ir godīgo cilvēku slimība.»

Apmēram mēnesi Santagati noņēmās ar Kanneto un Santo Spirito, un vēl ar grāmatveža Alessi nesakārtotajiem skaitļiem. Kamēr Džirolamo ar gandrīz nepārspējamu lepnumu klāja galdu pirmajām īstajām pusdienām šajā mājā vairāk nekā gadsimta ceturkšņa laikā, Lanca sāka administratoru iztaujāt par uzraugu uzvedību.

Jaunajam administratoram nepiemita priekšteča divdomība. Viņš nebija cilvēks, kurš izsakās skaidri, bet Lanca jau mācēja saprast viņa manieri paraustīt plecus un sakniebt lūpas. Pat sacepti makaroni ar vieglu svaiga siera glazūru, caur kuru varēja saskatīt gaļas un olu gabaliņus, nespēja izkliedēt viņa šī brīža raizes.

Dakter, viņi nav bērni, kas mācās elementārskolā un saka «jā, senjor» katram jaunam skolotājam. Viņi ir kā suņi un kā sievietes: atzīst tikai savu saimnieku. Es ar viņiem runāju un teicu, ka man jābūt lietas kursā par skaitļiem: ienākošie, izejošie. Par pārējo... — Viņš pašūpoja galvu un pagremoja makaronus. — Administrēšana ir zem kontroles.

Bet bija citādi.

Kanneto trīs dienas un trīs naktis slēpās kāds bēglis. Gadījās, paskaidroja Santagati, ka bagātākās un lielākās fermas piedāvāja patvērumu bēgļiem, kurus meklēja kara-binieri, zemnieku valodā — «spēks». Saimnieki izlikās, ka neko neredz, un «šie nabaga grēcinieki» varēja mierīgi gulēt, ēst savu sīpolu ar sāli un atkal nozust. Viena no senām un jau zudušām klostera īpatnībām, Lanca nodomāja: neviens grēciniekiem nejautāja, kādus grēkus viņi pastrādājuši.

Bet šoreiz bēglis trešās nakts sakarā aizgāja neatvadījies un aizveda pāris aunu. Andaloro, stāstīja Santagati, uzskatīja par savu pienākumu viņu tūlīt brīdināt, uzņemoties atbildību par notikušo, kamēr Čiču tūlīt pat ar brāli un ar vienu kampiere devās meklēt zagli.

jp Jūs paziņojāt karabinieriem? — jautāja Lanca. Viņš grieza gaļu un tūlīt nepamanīja administratora sejas izteiksmi. Par tādiem gadījumiem nebija pieņemts ziņot. Un, kā varēja attaisnot pašu rīcību, neriskējot, ka tiks apsūdzēti līdzdalībā? Un Čiču lopus atgūs, tas ir tikai laika jautājums.

Kaut kas viņa tonī likās Lancam aizdomīgs. Doma, ka bruņots uzraugs sava tāpat bruņotā brāļa un kampieres pavadībā staigā un visus iekausta, meklējot cilvēku, kas tos padarījis smieklīgus, viņam ne visai patika.

— Ceru, ka viņi aprobežosies ar dzīvnieku atdabūšanu, Santagati. Un, ja nedabūs, arī nekas. Tā būs mācība nākotnei. Es personīgi parunāšu ar abiem uzraugiem... nē, ar visiem trim.

Tievā administratora bēdām nebija robežu. Viņa pusdienas bija kā Pēdējais vakarēdiens. Viņš pat paskatījās uz Vitorio Sapiencu, meklēdams tā atbalstu, bet Vitorio nepacēla acis no šķīvja.

—    Dārgais Santagati, es gribu atgādināt jūsu vārdus par uzraugiem, kuri atzīst tikai vienu saimnieku, kā suņi un sievietes. Mani neinteresē, kas ir Kanneto suņu saimnieki, tāpat sieviešu. Bet šī Čiču saimnieks, kas viņš ir?

—    Tas ir dons Luidži Ganči, — administrators nomurmināja. Un pat nopūtās. Lanca tā ari bija domājis. Bet viņam bija nepatīkami uzzināt, ka dons Luidžino pats diezgan regulāri apmeklē savu aizbilstamo personu un iedomājas, ka arī īstie uzraugi neuzdrīkstēsies izvairīties no šīs uzspiestās gādības.

Viņi klusēja līdz desertam, kādu Lanca vēl nekad nebija ēdis. Tas bija garšīgs un neparasti vienkāršs. Lai novirzītos uz citu tēmu un novirzītu arī Santagati no bēdīgajām domām, viņš pajautāja, kas tas ir. To sauca par «bi-ankomandžare». Krēmveidīgu piena masu ielēja emaljētās terakotas formās, uz kurām bija atveidoti cilvēki, dzīvnieki, aug{i. Kad tā atdzisa, to izlika uz šķīvja: elegants un sens franciskāņu pudiņš.

—    Vai nevar pasaukt Grizo ar viņa vīriem? — pajautāja Lanca, kamēr viņi dzēra kafiju. Kad Santagati sarauca pieri, viņš pasmaidīja. — Es domāju, Čiču ar viņa pinkainajiem līdzdalībniekiem.

—    Bet kā to izdarīt? Tikai Dievs zina, kur viņi šajā stundā atrodas.

—    Dievs un dons Luidži. Labi, pagaidīsim viņu atgriešanos. Degu nepacietībā vēlreiz apskaut manus aunus.

—    Ko tu par to domā? — viņš jautāja Vitorio, tikko Santagati bija aizgājis. Viņi stāvēja līdzās uz balkona. Zem viņiem lidinājās zibenīgas svīres. Vitorio ilgi vilcinājās, pirms atbildēja.

—    Es esmu norūpējies. Kad mēs runājām pirmo reizi, man bija vieglāk saprast, ko jūs domājat. Jūs bijāt svešinieks, nedaudz kautrīgs un samulsis no visām tām jaunajām lietām, ko redzējāt...

—    Bet tagad?

—    Tagad es jūs vairs nesaprotu. Ja jūs patiešām gribat visu vasaru pavadīt laukos... kaut kas notiks. Un nejautājiet man, jo es to nezinu... Jūs tagad atverat visas aizvērtās durvis, ko pamanāt, vai ne?

Tas bija lielisks jautājums. Lanca uz to neprata atbildēt, bet tas deva grūdienu iztēlei un atgādināja viņam tēvoča Ferdinando vārdus. Lūk, ko viņš darīja visu dzīvi: godbijīgā klusumā stāvēja pie veselas rindas aizvērtu durvju. Viņš nekad neuzdrošinājās satvert rokturi. Un pat klusi pieklauvēt. Viņš tikai pielika ausi, cerēdams kaut ko sadzirdēt. Šīs domas saviļņoja, it kā kādas apbedītas atmiņa mēģinātu atrast ceļu atpakaļ. Klusējot pagaidītu. Bet nekas nenotika, un atmiņas drebot atkāpās.

Pirms dažiem gadiem viņš piedalījās kāda Ženēvas pedagoga, amerikāņu skolas pārstāvja konferencē. Pēc pedagoga domām, panākumi varētu būt ieprogrammēti bērnā gandrīz no dzimšanas. Audzinātājiem, ar maigumu vai ar bungu rīboņu, atkarībā no subjekta rakstura, iespējams fabricēt bērnu galvās pārākuma apziņu, kas pavadītu viņus visu mūžu.

Atceroties jezuītus, kas šo sistēmu pielietoja sen pirms profesora piedzimšanas, šīs tēzes Lancam likās jau novecojušas, bet viņš vienalga negaidot sajutās neērti. Tās nebija atmiņas par Leonu XIII: profesori, konstatējuši viņa pretestību uzskatīt sevi par pārāku, beidzot pārliecinājās, ka tas tikai tāpēc, ka viņš patiešām nebija pārāks par citiem. No tēvoča Ferdinando pārņemtā ironija viņam ne(āva uztvert nopietni vilšanās skolas gados. Bet doma, ka viņa noslēgtais un sevi atraidošais raksturs ir nevis dabas dots, bet audzināšanas rezultāts, viņam ienāca prātā pirmo reizi.

Protams, tēvocim Ferdinando nebūtu tiesību brīnīties, ja brā]adēls kādu dienu ielauztos viņa kabinetā, apsēstos pretī un teiktu: «Un tagad beidzot parunāsim!» Un arī Gaetano Lanca nevarētu atbrīvoties no divdesmitgadīga jaunekļa, kas, izkāpis no garā braucienā nokūpējuša vilciena, pieklauvētu pie Umberto ielas mājas durvīm, lai uzzinātu to, ko nepieciešams zināt.

Tāpēc Katānijā un Macarino visi uzvedās tā, it kā viņš par visu būtu lietas kursā. Viņi nespēja pat iedomāties, ka zēns varētu augt un kļūt par vīrieti, neklauvējis ne pie vienām no aizvērtajām durvīm, kādas savā dzīvē sastapa.

Labi, Vitorio, domāju, laiks sākt manu ceļojumu. Rīt uzbruksim Kanneto. Bet tagad es sevi veltīšu sabiedriskajai dzīvei. Vispirms sasveicināšos ar donu Karlino, pēc tam apciemošu Ganči un, atgriežoties mājās, ieiešu daktera Džuntas ambulancē.

HB- Bet es iesākšu savu administratīvo runu.

Izejot Lanca pārsteidza farmaceitu, kas gatavojās atvērt aptieku.

rJB- Ar atgriešanos, Ulis, šajā siltajā Itakā!

—    Paldies. Tikai mani sagaidīja nevis vecais Argo, bet kāda melna čūska, iespaidīgi resna un ļoti strauja...

Viņš bija cerējis to izbrīnīt vai radīt neticību. Bet farmaceits, ielaidis telpā gaisu un gaismu, norādīja uz kadu skapjaugšu.

—    Redzat, man viena tāda bija, stikla traukā, kas, diemžēl, saplīsa. Jūs redzējāt kolubridi, šajās vietās tā nav reta. To sauc par Eskulapa čūsku, tieši straujuma dēļ, dialektā ’ mpastiiravacchi, kas nozīmē — govju važas. Jūs zināt, ka ganībās zirgu kājas sapin, lai tie neaizklīst pārāk tālu. Runā, ka šīm čūskām ir paradums aptīties govju kājām; varbūt tās vilina piena smarža. Bet es domāju, ka tās ir tikai runas. Viņas no visa baidās, mūk projām pie pirmā trokšņa, vai gan iespējams iedomāties, ka tās riskētu pakļūt zem govju nagiem.

—    Vai viņas patiešām ir tik garas?

—    Mans eksepmlārs bija nedaudz īsāks par diviem metriem. Lieta tāda, ka visi reptiļi turpina augt līdz pat nāvei, ja kāda dzīvo ilgi, tā var būt pat garāka. Bet tā nav pati lielākā čūska šajās vietās. Purvu lagūnās, kazenājos vēl mitinās daži pitoni.

Lanca skatījās uz viņu, cenzdamies saprast, vai tas nav joks. Pitoni? Dons Karlino atbrīvoja leti no papīriem un pudelēm un viņa neticību nepamanīja.

— Šeit tos sauc par biddinu, bet es nezinu šī vārda etimoloģiju. Viena dzīvoja San Džuliano mitrajā apvidū, pirms tā nosusināšanas. Pēdējais gadījums bija pirms dažiem gadiem. Galvenais varonis tagad emigrējis uz Beļģiju, bet te vēl ir pāris liecinieku. Tas bija saritinājies zemos krūmos. Vīrietis uzsēdās tam virsū, sajuta kustību, bet, pirms viņš aptvēra, ka tas ir pitons, tas jau uzbruka. Biedri, cits ar šauteni, cits ar nazi, lēkāja apkārt. Viņš kliedza, tie arī kliedza, biddina žņaudza. Ar naža dūrieniem viņi tomēr pārliecināja rāpuli atteikties no sava nodoma, un pēc šāviena tas nokļuva zooloģijas hronikā. Kad to atnesa uz ciematu, visi skrēja paskatīties uz šo trofeju. Es tur nebiju, bet personas, kurām var uzticēties, apgalvoja, ka čūska bijusi garāka par trim metriem, ar adekvātu šķērsgriezumu.

—    Jūs domājat, ka šie... biddini ir arī manās zemēs? — Lanca jautāja, izlikdamies ļoti nomākts. Farmaceits pasmaidīja.

—    Jā, jūsu apkārtnē ir vairāk nekā viens.

25

Vecāku māja Kanneto, daudz lielāka par māju Macarino, bija pārāk grūts uzdevums Džirolamo un Mariannai. Bet Džuzepina un massara, tērptas elegantos, kā no pūra lādes izvilktos priekšautos, bija gatavas darbam kopā ar kādu pēc izskata veiklu jaunekli, kura uzdevums bija kāpņu galā saņemt ūdens spaiņus, ko nesa garconi smagās kurpēs.

Jautrais juceklis Lancam atgādināja kādu 1944. gada Ziemassvētku sagatavošanu Airoldi ģimenē, laikā, kad viņš slēpās to mājās. Rotājumu trūkumu kompensēja dalībnieku entuziasms. Viņi nolēma gan baznīcas, gan laicīgos svētkus svinēt vienādi trakulīgi. Tēvocis Ferdinando vienmēr rūpējās, lai Ziemassvētki sakristu ar viņu ciemošanos kādā lielā tradīcijas cienošā ģimenē. Pieaugušie iepazinās tuvāk, spēlējot kārtis un p|āpājot, bet Lanca ļoti sāpīgi pārdzīvoja savu svešinieka stāvokli pārējo bērnu vidū, kuriem apkārt bija daudz radu.

Bet šajā brīdī, gluži otrādi, kādi desmit cilvēki rosījās, lai padarītu Kanneto mājas istabas viņam ērtākas. Arī ārā bija daudz interesanta. Vīrieši laukos novāca pupas, bet mājiņās pie fermas dzīvojošo sieviešu vidū saviļņojums bija acīm redzams. Saimnieka klātbūtne uzmundrināja: svešinieks, kā likās, īpašumu pārdot netaisījās. Viņš bija «babbu», jā, bet ari labs un simpātisks. Vienmēr smaidīja un nekad nekliedza.

Veiklo jaunekli sauca par Nonfriu, tātad — Onofrio. Viņš nezaudēja godbijību pat tad, kad atļāvās pajokot. Kad viņam pavēlēja noņemt no sienas pārāk lielu krustu, puisim ienāca prātā ideja to uzcelt plecos. Viņš iesmējās.

— Kas? Tev liekas, ka tu esi Jēzus Kristus? — jautāja Lanca. Jauneklis papurināja galvu.

—    Nē, vošenca. Par tādām lietām nesmejas. Tas man atgādināja kādu senu dzejoli. Mans vectēvs to vienmēr deklamēja, kad redzēja kādu krustu vai piru.

—    Ko redzēja?

—    Koku sauc pira, vošenca.

Lanca pamāja Vitorio, kas gāja garām ar grāmatu kaudzi. — Tu man esi vajadzīgs.

Nonfriu jauca itāļu un dialekta vārdus, bet domu izlobīt varēja diezgan labi, un Lancam pat bez palīdzības izdevās saprast stāstu par kādu zemnieku. Tas iestādījis un gadiem ilgi audzējis bumbierkoku, nekad nebaudot no tā ražas prieku, beidzot neizturējis, to nocirtis un uzdāvinājis savai baznīcai, kurai bijis vajadzīgs jauns altāra krusts. Kad pie jaunā un spīdīgā krusta pielikts ģipša Kristus, daudzi ticīgie steigušies izlūgties svētību. Viņi domāja, ka jauni krusti un svētie, kas vēl nav gadsimtiem ilgi tirdīti, ir pieejamāki. Pirmais iznācis priekšā zemnieks, kas uzskatījis, ka viņam vairāk tiesību nekā pārējiem. Bet, neskatoties uz lūgšanām, svētība nenākusi. Beidzot zemnieks kopā ar lāstu nodeklamējis:

—    Piru chi fusli chiantātu ’ntu ’n urtu ccillenti, — Garcons savu nesamo atbalstīja pret sienu, lai dzeju pavadītu ar iemācītiem žestiem.

—    Bumbierkoks, kas auga uz labākās zemes, — tulkoja Vitorio.

—    E mai ’ntu munnu pira vulisti fari.

—    Un nekad negribēja dot nevienu augli.

—    Ora chi si’ Cristu ’ nniputenti...5

—    To es sapratu, — Lanca iejaucās.

—    Li genfi chi *un ti sanu ti vininu a ’durari.

-    Cilvēki, kuri nezina, kas tu esi, nāk tevi apbrīnot.

—    Mai chi sacciu cchi ppiru chi sit.

—    Bet es zinu, no kāda tu esi koka.

—    Pira 'un facisti cmiraculi vo' fari?

-    Tev nekad nebija augļu, bet tu gribi darīt brīnumus?

Ienāca Andaloro ar bereti rokā un paziņoja par Čiču atgriešanos. Lanca sajuta, ka labais garastāvoklis pagaist. Nonfriu atkal uzcēla plecā krustu, un Vitorio paņēma savas grāmatas.

Viņi reizē nokāpa lejā. Kāds garcons veda prom Bai-otu. Čiču, Lancu ieraugot, noņēma bereti. Viņš bija apaudzis ar bārdu un izskatījās nomocījies.

—    Vošenca banadika.

—    Medības bija veiksmīgas? |§7 auksti jautāja Lanca. Čiču nomākts pašūpoja galvu.

— No auniem nebija ne smakas.

—    Bet vīrs?

—    E... ko jūs gribat... Mēs pat nezinām, kā viņu sauc, to vīru. Mēs pārmeklējām visu provinci, bet varbūt viņš ir muntoņaru.

Tas nozīmē, ka viņš dzimis Madonie. Juzdamies atvieglots, Lanca tomēr nespēja neizrādīt savas antipātijas pret uzraugu, bet neprata arī sausi pavēlēt, kā tas šeit pieņemts. Viņš atvadījās ar galvas mājienu un uzreiz pagrieza muguru. Tas bija vairāk apvainojoši, nekā izrādot varu.

Vēlu pēcpusdienā Aprīlijā atbrauca Vitorio. Viņš atveda administratoru. Lanca jau gaidīja: kopā bija jādodas uz Santo Spirito, lai izlemtu, vai noliktavas jumts jālabo, vai jāpārbūvē pirms jaunās ražas. Viņš bija domājis braukt ar mašīnu, bet Andaloro uzskatīja par pilnīgi saprotamu, ka šejienes ceļiem labāks būs zirgs, un jau sagatavoja dzīvnieku.

Lanca jau bija pamanījis, ka Kanneto starp jājamdzīv-niekiem pastāvēja stingra hierarhija. Atšķirībā no mūļiem un ēzeļiem, kas tika baroti, kā pagadās, un labprāt iekaustīti, darba zirgi atradās visi kopā, un ar tiem jāja tikai garconi. Stajļa dziļumā, atsevišķi no pārējiem, bija kampieri zirdu steliņģi. Aiz plānas ģipša sienas, bija vieta uzrauga ķēvei. Un beidzot atsevišķā stalli bija divas vietas saimnieka zirgiem. Tās gadiem ilgi stāvējušas tukšas, bet Andaloro uzstāja, ka Fondakello tirgū maija beigās vajadzēs zirgus iegādāties.

Vitorio vēl nekad nebija jājis un palika mājās. Lanca jāja lēnā solī, viņam sekoja Santagati, Andaloro un Čiču, kas bija noskuvies un apmainījis kreklu. Labības lauki bija gandrīz nobrieduši un zelta krāsā vizēja pusdienas saulē. Kad viņi sāka jāt kalnā, Lanca pie dzirdītavas ieraudzīja dažus desmitus cilvēku.

—    Sudraba strūklaka, — paziņoja Andaloro. Tā bija robeža starp Kanneto un Fiumaru, kas piederēja Ganči. Kad viņi piejāja tuvāk, ļaudis sveicināja, klanīdamies un noņemdami beretes. Pie ūdens gaidīja rinda, lai piepildītu kannas, kamēr citi jau dzirdīja dzīvniekus. Iepretī strūklakai gulēja liels laukakmens, kuru dons Andželo, savu ļaužu ielenkts, izmantoja kā sēdekli. Viņš piecēlās, kamēr Lanca nolēca no zirga, un viņi viens otru noskūpstīja visu klātesošo acu priekšā.

—    Tu esi pārvācies uz Kanneto, brāļadēls?

—    Vēl ne. Mēs gatavojam māju.

—    Mēs visi te būsim pēdējās maija dienās. Es gribētu tevi redzēt katru vakaru. Ar zirgu tikai stundas ceturksnis, un tu jau esi ģimenes vidū. Laukos nedrīkst palikt viens.

Viņi piegāja pie strūklakas. Cilvēki pagāja malā. Lanca iebāza roku ūdenī.

—    Te ir vardes?

—    Dažas ir. Kāpēc tu jautā?

—    Man patiktu labs cepetis. Es tās neesmu ēdis kopš pagājušā gada, — Lanca paskaidroja un sajuta, ka pateicis kaut ko nepieklājīgu. Tie, kuri bija sapratuši, skatījās uz viņu ar pavērtām mutēm. Tēvocis Andželo iesmējās.

—    Es zinu, ka taviem draugiem lombardiešiem ir tāds mežonigs paradums. Bet Šeit vardes neēd.

Lanca paskatījās apkārt. Tuvāk stāvošie pārējiem skaidroja, ka dons Pjetro ēd laurunki. Izņemot tēvoci Andželo, neviens neuzdrīkstējās smaidīt, bet, neskatoties uz cieņu, visi jutās tik pārsteigti, ka tas Lancu sadusmoja. Šo viru augumos, sejās, skatienos savas pēdas bija atstājis bads. Viņš bija redzējis, kā tie dzīvo, kā pret tiem izturas. Un viņi vēl šķebinās no tādas delikateses kā varžu cepetis! Lanca jutās izolēts, nesaprasts, izsmiets. Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Janni, tēvoča Andželo uzraugs, kaut ko čukstēja saimniekam ausi, un tas skaļi smējās.

—    Kas ir?

—    Mikele ir ļoti zinātkārs. Viņš grib zināt, vai Lom-bardijā ēd ari peles, tāpat kā vardes.

Viņi nejokoja, viņi gribēja saprast. Nebija iespējams apvainoties. Lanca mēģināja iedomāties, ar kādiem vienkāršiem vārdiem viņš varētu šiem cilvēkiem paskaidrot: žurka ir mēra baciļu iznēsātāja, riebīga visēdāja, nabadzības un netīrības simbols. Tie, kas kara laikā to pagaršojuši, teica, ka tā pēc garšas atgādina muskatu un dubļus. Bet varde ir ūdens radījums un netiek taču aprīta vesela, kā te visi laikam domā, tās baltā gaļa atgādina vistu un svaigu strautu, kas slēpjas augstajā zālē.

—    Vardes ir garšīgas. Bet peles — nē,, ||§| viņš cerēja, ka ar to pietiks. Tēvocis Andželo labprāt pārtulkoja. Pēc tam kaut ko pavēlēja dialektā, un visi zemnieki pie dzirdītavas malas iebāza rokas zaļganajā ūdenī, medījot vardes milānietim donam Pjetro.

Vizīte Ganči mājā bija pieklājības akts. īstenībā viņam nemaz nebija tai laika, jo Sapienca viņu sauca uz Katā-niju un ari Karmena rakstīja, ka jūtas «aizmirsta, pamesta, izmisusi». Bet tēvocis Andželo viņu lūdza pirms aizbraukšanas parādīties.

Un vēl viņš gribēja sasveicināties ar Mariju.

Tante Rozita teica, ka meita ir pie donnas Terēzas un jau vairākas dienas viņu ne uz brīdi neatstāj.

—    Zini, ir karsts... Viņa vienmēr vasarās ļoti cieš.

—    Vai viņa nebrauks uz laukiem kopā ar jums? — Lanca apjautājās. Šķita, ka tantei šis jautājums liekas savāds.

—    Viņa neizkustas no savas istabas jau divpadsmit gadus.

Lanca nezināja, kāpēc vecā senjora nolēmusi ieslodzīt sevi šajā nežēlīgajā trimdā. Viņš neiedrošinājās to jautāt, bet piebilda, ka svaigs lauku gaiss varbūt nāktu par labu tik vecai senjorai.

—    Viņas stāvoklī, Pjetro?

—    Vai ir kādas problēmas ar pārvietošanos?

—    Viņai vairs nav kāju. Jau tieši divpadsmit gadu.

Nevarēja pārmest, ka viņa līdz šim par to klusējusi, bet

viņš bija apbēdināts, ka pat pēc tik daudziem mēnešiem, tik daudzām pusdienām, tik daudziem vārdiem vēl bija gadījumi, kad viņam lika justies kā svešiniekam. Droši vien viņš bija vienīgais Macarino iedzīvotājs, kas to nebija zinājis. Nelaimes gadījums vai slimība? Viņš. to nepajautāja. Vizīte tuvojās beigām, bet Marija nerādījās.

Negribīgi viņš iegāja aptiekā atvadīties no dona Karli-no. Bez tā varētu iztikt, bet viņš baidījās, ka farmaceits, pa logu redzēdams viņu paejam garām, vēlāk pārmetīs. Atvērdams durvis, Lanca nodomāja, ka pirms dažiem mēnešiem tas viņam pat neienāktu prātā.

Degunu turēdams dažu centimetru attālumā no lapas, dons Karlino lasīja kādu vecu grāmatu, Domeniko Ber-nino «Visu ķecerību vēstures» ceturto sējumu, kas izdota Venēcijā 1717. gadā. Viņš uz to norādīja, it ka atvainodamies.

—    Mani pievelk ķecerība. Bet tāds dvēseles stāvoklis labāk piedien lielām dvēselēm. Es sevi pieticīgi uzskatu par nepaklausīgu. Nepaklausība tā ir parasto cilvēku ķecerība.

—    Es atnācu atvadīties, don Karlino.

—    Jūs braucat projām?

Dakteris Džunta parādījās pusstundu vēlāk, kad Lanca kāpa lejā pa mājas kāpnēm. Viņš spēcīgi paspieda Lancam roku un dobji noklepojās. Farmaceits viņam paziņojis, ka Lanca ir Macarino. — Un tā es esmu atnācis ar lūgumu. Kādu žēlsirdību...

—    Kristīgo žēlsirdību?

—    Nē. īsto žēlsirdību. Runa ir par kādu meiteni. Pirmdien, Lieldienās, viņa pastaigas laikā aizbēga ar draugu. Šeit tā vēl dara, kad ģimenes ir grūtībās.

—    Nu, un?

Pēc trim dienām, apmierināti un smaidoši atgriezušies ciematā, bēgļi netika uzņemti tā, kā bija gaidījuši. Meitenes brālis ievainoja vīra kandidātu, un tas aizbēga, baidīdamies, ka ar viņu galīgi izrēķināsies. Diemžēl viņa radi emigrējuši uz Vāciju. Gandrīz noteikti viņš devies uz dienvidiem, un ir maz cerību viņu kādreiz vēl redzēt. Bet meiteni tēvs padzina no mājām, un viņa tagad dzīvo pie kādas tantes.

Pēc daktera domām meitene bija ielasmeita, bet, lai neļautu viņai tiešām strādāt par ielasmeitu, kas būtu pavisam cita lieta, vajadzēja viņu kaut kur iekārtot. Tālu, vislabāk Katānijā, jo Macarino viņas sociālā stāvokļa meitenes vai nu precas ļoti jaunas, vai iet par kalponēm. Šī vairs nevarēja apprecēties, bet par strādāšanu, esot stāvoklī, arī nebija runas.

—    Žēlsirdību, — atkārtoja Džunta. — Pie jūsu tēva es pēc tās griezos daudz reižu un visdažādākajos gadījumos. Viņš nekad neatteica.

Lanca nespēja iedomāties savu tēvu samarieša drānās, bet neko neteica Vecais ārsts viņu ļoti vērīgi pētīja.

—    Ja jūs man atļausiet, dārgais draugs... Jūs savu tēvu nepazināt. Bet tagad viņu tiesājat. Un varu saderēt, spriedums būs bargs.

Lanca aplaizīja lūpas, vēlēdamies, lai šausmīgais vecis uz viņu tā neskatītos. — Jebkurā gadījumā, pat ja man viņš būs jānosoda, tā ir personīga darīšana. Tikai mana darīšana...

—    Tad padomājiet! Ja jūs piespriedīsiet viņam cietumsodu, jums visu mūžu vajadzēs turēt viņam sargus... Visu cieņu!

—    Paldies, — Lanca sausi atteica. Viņš pavadīja ārstu līdz vārtiem un dažas sekundes vēroja, kā šis nemiera radījums neveikli virzās uz slimnīcas pusi. Pagriezies Lanca ieraudzīja farmaceitu, kas stāvēja pie stikla durvīm. Protams, viņš bija dzirdējis vismaz pēdējās šīs nepatīkamās sarunas frāzes. Bet Lancam nekas nebija pretī. Dons Kar-lino sevi bija parādījis kā savaldīgu cilvēku un viņam patika vairāk sprediķot nekā tiesāt.

—    Viņš ar manu tēvu laikam ļoti draudzējās, — ieminējās Lanca, ar galvas mājienu norādot uz ārstu, kas bija jau tālu.

—    Viņi tikās reti. Bet draudzība starp viņiem pastāvēja. Jūs saprotat, ko es gribu teikt?

Lanca mehāniski pamāja ar galvu. Visas šīs nozīmīgās nianses viņam bija sajukušas. Pļāpīgais tēvocis Ferdinando nejautāja un arī pats sev nekad nejautāja, vienīgi pie spoguļa pirms iziešanas pārbaudot, vai uzvalks kārtībā un kaklasaite labi sasieta.

—    Labi, don Karlino, novēliet man laimīgu ceļu!

—    Es jums novēlu mierīgas domas.

26

Viņi izdarīja kaut ko smieklīgu un bērnišķīgu.

Lanca Sapiencas kabinetā izskatīja bezgalīgu nekustamo īpašumu sarakstu, mēģinot iztēloties to, kas bija ietverts sausajā dokumentu valodā: lapa, karte, nosacītās robežas. Kantorī ar to nodarbojās kāds Papalardo, pavecs un vājš.

Pirmā vieta, liela villa jūras krastā Oņinā, lika vilties. Celtne bija pieredzējusi labākus laikus. Mēbeles bija sabrukušas, apkārt skraidīja peles.

Otrā, Manganelli laukumā, nebija ērtāka. Lielā ēkā bija labā stāvoklī, trūka tikai mēbeļu. Papalardo nezināja, vai tās pārvestas citur, vai villa tāda jau nopirkta. Iznācis uz laukuma, viņš atcerējās kādu notikumu trīsdesmitajos gados, kad tiesas izpildītāji atbrīvoja Manganelli pili no mantām un krāva tās rindā pie durvīm, kamēr kņazs ar garu, aristokrātisku bārdu parādījās uz pirmā stāva balkona, lai izsolē neko nepazaudētu.

— Kņazs bija ļoti bagāts, — Papalardo paskaidroja, — bet ļoti stūrgalvīgs un kaprīzs. Viņš nevarēja ciest valdību, ko sauca par romāni cunnuti^6, un negribēja maksāt nodokļus. Viņš tērēja tūkstošiem liru advokātiem, un kad beigās tiesneši, par spīti cieņai pret viņu, atzina, ka viņam nav taisnība, atnāca tiesu izpildītāji aprakstīt mēbeles. Katāniesi viņu pazina un skrēja šurp paskatīties izrādi. Vienmēr atrodas kāds, kas cer aiznest mājās spoguli par diviem soldi. Kņaza parāds bija trīsdesmit tūkstoši liru. Izsole sākās, un nāca piedāvājumi: trīssimt, piecsimt. Pēc tam kāds piedāvāja tūkstoti, un pārējie pat neelpoja.

— Tūkstotis, viens, — teica izsoles vadītājs, — tūkstotis, divi... — Trīsdesmit tūkstoši, — īsi atcirta kņazs no bal-

kona. Kalps nokāpa lejā ar naudu, tiesas izpildītājs atdeva nopirkto un paziņoja, ka izsole slēgta, jo vajadzīgā summa saņemta. Pēc tam pavēlēja uznest augšā arī pārējās mantas, Joti uzmanīgi, jo kņazs griezīsies tiesā, ja atklās kādu bojājumu... Un līdz gada beigām vairs par to nerunāja.

Tas bija neparasts dumpīgums pret valdību un nicinājums pret varas iestādēm. — Tie vēl nav vakara zvani, jā, Papalardo? — Lanca ironiski pajautāja, sēzdamies Ap-rīlijā, un cilvēciņš paskatījās uz viņu ar pateicīgu smaidu, ar kādu pieņem komplimentus.

Trešajā mēģinājumā viņi saprata, ka atraduši meklēto. Kad aiz muguras bija Barriera del Bosko, sākās Etnas apelsīnu dārzi: koki maziņi, tuvu cits citam, uz sīkiem zemes gabaliņiem, ko atdalīja zemas sūnu krāsas sieniņas. Dārza centrā bija apaļš apūdeņošanas baseins ar zaļu ūdeni un kvadrātveida mājiņa no tā paša tumšā akmens, īrnieki to bija nesen atstājuši un pārcēlušies uz Turīnu. Te bija ļoti augsta divvietīga gulta, ūdens tecēja no tvertnes uz jumta, un bija viena petrolejas lampa.

Aizbraucot viņi sāka apsvērt, kā labāk varētu savest kārtībā šīs divas istabiņas. Atvest vienu no kalponēm būtu vislabākais problēmas atrisinājums, bet no šīs idejas vajadzēja atteikties, jo tā negarantēja nepieciešamo slepenību. Ideja pašam atlocīt piedurknes un tvert slotu izsauca smaidu, Papalardo to pamanīja un nesapratnē viņu brīdi vēroja, gaidīdams, ka viņš varbūt kaut ko teiks. Tikko atbraucis mājās, viņš aprunājās par to ar Karmenu, un viņa uzreiz atrada risinājumu. — Aizbrauksim turp kopā. Es māju sakopšu, tu man palīdzēsi.

Lai nebūtu uzkrītoši, viņi visu nepieciešamo nopirka Barrerā, mazā veikaliņā, kas likās klientu pilns. Un tā vietā, lai turpinātu runāt par kaimiņiem, viņiem ienākot, visi kļuva ka mēmi un ar lielu uzmanību sekoja katras lupatas, spaiņa, ziepju gabala pirkšanai un pasniegšanai... Ejot ara, Lanca atvadījās, un visi korī atbildēja.

Karmena bija sajūsmā par augļiem un mazo māju. Viņi atvēra durvis un logus, iznesa ārā mantas, nomainīja palagus. Lanca mēģināja savest kārtībā petrolejas lampu. Tā dega, bet neciešami smirdēja, un viņi nolēma to nomainīt ar svecēm. Pie durvīm viņi apkampās. — Būs kaut kas līdzīgs ceremonijai, vai ne? — nomurmināja Karmena.

Nākamās dienas rītā, vēl pirms tam, kad Martorana atnāca, lai aizvestu viņu uz Petinato māju, kur Piecu grupa pārrunāja kopīgo investīciju stratēģiju, Lancam piezvanīja Katalano. Doktors likās pazudis. Jau daudzas dienas viņa telefons bija mēms, un arī kabinets bija ciet.

—    Uzzināju, ka tu esi Katānijā, un iedomājos, ka mani meklēsi. Es skraidīju pakaļ kādai sievietei, — viņš paskaidroja. Bet viņa balsī jautrības nebija. Sieviete bija māsa Rozita, kas izgājusi no mājas un palūgusi kādu šoferi aizvest viņu līdz Mesīnai. Viņai bija nodoms tikt tur uz prāmja, bet «par laimi» šoferis viņai pie ostas nozadzis naudas maku un dārglietas. Biļešu pārdevējs pēc viņas lūguma iedot kredītu saprata situāciju un izsauca karabinie-rus. — Tagad es viņu vairs nevaru atstāt vienu. Kalpone pie mums nenakšņo, viņu notikušais pārbiedējis, un viņa negrib uzņemties atbildību. Es nevaru atļauties turēt medmāsu divas maiņas un nevaru arī ņemt sievu, lai tā sastādītu māsai kompāniju. Par laimi, esmu ārsts. Apmaiņā pret manu palīdzību kāds pansionāts Ačirealē pieņems savu veču vidū Rozitu. Nebija jau liela mana ģimene, bet tagad vairs nav nekā.

—    Man žēl, Saverio...

—    Zini, ko mēs, salinieki, sakām, lai pārtrauktu sarunu? Mēs sakām «tas bija liktenis». Ceru, ka tev ir patīkamāki jaunumi nekā man.

«Es esmu iemīlējies,» viņš gribēja atbildēt. Bet teica:

— Mēs par to parunāsim, kad satiksimies, — taču Saverio ausis bija kā lapsai.

—    Pirms dažām dienām satiku tavu māsīcu Karmenu kopā ar tevu. Man liekas, viņa ir ļoti skaista. Es uz viņu paskatījos un iedomājos tavas šaubas: vai viņa nav pārāk jauna priekš manis? Vai mūsu raksturi nav pārāk atšķirīgi?

Un, beidzot, sliktāko: vai tik tie nav tēvocis ar tanti, kuri meitai noskatījuši labāko partiju Katānijā?

Neciešami netaktisks, spējīgs izteikties ar sirsnīgu veiklību: tāds bija Saverio. Citu reizi viņš būtu nemierīgs, apzinoties, ka tik viegli nolasāmas viņa domas, bet tagad tas palīdzēja nejusties tik vientuļam. — Un ko tu domā par manām šaubām? Tās tev izraisa smaidu?

—    Jā. Šī meitene patiešām ir pārāk jauna. Bet tu viņu padarīsi nedaudz vecāku, viņa tevi — nedaudz jaunāku. Pēc desmit gadiem jūs būsiet gandrīz vienaudži. Tas pats notiks ari ar jūsu raksturiem. Tu man viņu aprakstīji kā spontānu un entuziasma pilnu, kā tava māte. Tāpēc viņa tevi pievelk. Tu mēģināsi padarīt viņu līdzīgu sev, bet tas neizdosies. Viņa mēģinās izdarīt to pašu, un ari tas neizdosies. Beigās uzvarēs stiprākais, un uz šīs zemes, kur vīrieši tur sievietes pakļautībā, viņas apvaino un nicina, patiesībā valda stingrs matriarhāts. Papēti cilvēkus, kurus tu šeit pazīsti, un tu atklāsi, ka tā ir patiesība. — Katalano apklusa, un Lanca smaidīja, zinādams, ka viņš to dara tīšām, lai izteiksmīgāk izskanētu trešais arguments.

—    Es tevi klausos, dzīves skolotāj!

—    Protams, tavs tēvocis un tante būs ļoti laimīgi, atklājot, ka jūs ar Karmenu mīlat viens otru. Es nejauši uzzināju kaut ko, kas tev nepatiks. Tava tēva un viņa brālēna Gaspares attiecības bija vēsas ne tikai tā negoda parāda dēļ. Notika politisks strīds, un tēvocis par tavu tēvu paziņoja...

—    Vai iespējams, ka Karmena to nezina? — Lanca nomurmināja. Katalano teatrāli nopūtās.

—    Redzi, tu iedomājies, ka māsīca ir savu vecāku sabiedrotā. Es gan domāju, ka viņa ir tevī iemīlējusies un piedāvāju tev sacelties pret aizdomām. Aizdomas ir ienaidnieks, kuru uzvarēt nav iespējams.

—    Kāda draudzene Milānā teica, ka tieši mana neuzticība pierāda, ka esmu dēls tik neuzticīgam cilvēkam kā mans tēvs.

—    Trāpīgs spriedums. Viņa ir vērtīga draudzene, tā tava milāniete.

Parādījās kalpone, lai paziņotu, ka atnācis senjors Martorana.

—    Kad tu atkal brauksi uz Macarino? — pajautāja Katalano.

—    Pēc dažām dienām.

—    Ceru, ka mēs rakstīsim viens otram. Un vienā no vēstulēm es pieprasīšu, lai tu mani uz dažām dienām ielūdz laukos, ja jau tu to nedari spontāni.

—    Tu gribētu?

—    Gribu redzēt tevi tajos apstāk|os. Gribu saprast, kāpēc tās pļavas tevi vilina. Es riskēju saķert kādu Āfrikas slimību, bet ticu, ka tas ir to vērts...

Dienu pirms noteiktā datuma tēvocis Gaspare organizēja braucienu uz Sirakūzām, lai noskatītos kādu klasisku izrādi.

Visi brauca ar Asturu. Lanca, tēvocis, tante, Karmena, tēvocis Dante un Luīza. Luīza neuzvedās, kā parasti, un likās laimīga par šo pārmaiņu vakaru, tālu no mājām un gandrīz mitoloģiskā vietā.

Lanca pirms dažiem gadiem bija redzējis vecas Sirakūzu bildes. Viņš bija gatavs ieraudzīt grieķu teātri: tā atmosfēru viņš varēja iedomāties arī pirms kāpiena pa baltajiem akmeņiem ar tūkstošgadīgas erozijas pazīmēm. Tomēr viss arhitektūras komplekss izrādījās satriecošs. Kamēr citi pļāpāja, viņš apstājās iepretī ļoti augstam altārim. Tur augšā, ap simtu reizē, dieviem upurēja dzīvniekus. Pa akmenī izkaltiem dziļiem kanāliem tecēja mirstošo dzīvnieku asinis, karstas un putojošas, vēl dzīvas.

Kad viņi nonāca pie appludinātām akmens lauztuvēm, Lanca pamanīja, ka blakus stāv Karmena. Viņš instinktīvi meklēja Luīzas un tantes Idas acu skatienu; neviens viņus neuzraudzīja. Tad viņi skūpstījās.

— Padomā, — nomurmināja Karmena, — seši tūkstoši ieslodzīto atēniešu atstāti šeit, iekšā, mirst no slimībām un bada...

«Dionisija auss» tuvumā nebija mazāk iespaidīga izrāde. Atšķirībā no akmens lauztuvēm, ļoti plašām, bet tikai dažus metrus augstām, «auss», dabas veidota un drusku tikai pārtaisīta, bija ļoti augsta: puskrēslā nevarēja pat īsti novērtēt. Šādi cietumi bez kamerām, bez slēģiem, Lancam likās nežēlīgi. Tikai pagānu dievi varēja tādus iecerēt.

Teātris jau bija pilns. Pie ieejas varēja noīrēt spilvenus, lai uz cietā akmens būtu mīkstāka sēdēšana. «Persiešiem» režisors Salvini izvēlējies masīvu scenogrāfiju: ar milzīgām akmens arkām pietika, lai dotu ideju, kas arī bija īstenota akmenī. Nevienam slēgtam teātrim tas nebūtu pa spēkam.

Aktieru valoda bija saprotama, un Lanca pamazām pārstāja būt izklaidīgs un aizrāvās ar izrādi. Viņš zināja, ka Eshils ir bijis Sirakūzās, bet nespēja noticēt, ka viņš pastaigājies pa šiem pakāpieniem, ieņēmis vietu starp godājamiem cilvēkiem, sekojis izrādei un ar lūpām atkārtojis katru pantu, mādams ar galvu un saraukdams pieri...

- — Tātad, Pjetro, rit? — Karmena iečukstēja ausī otrā cēliena sākumā.

—    Jā, — atbildēja Lanca un tajā pašā brīdī tante Ida pagriezās. Viņas smaids sabojāja vakara maģiju un tās jūtas, kuras viņā bija raisījis Karmenas jautājums.

Viņi devās ceļā vēlu pēcpusdienā. Lanca bija sagatavojis asprātīgas frāzes, bet Karmenas nemiers pārņēma ari viņu, un tagad abiem bija tāda sajūta, ka visi uz viņiem skatās. Pēkšņi Karmena pazina kādu mašīnu. Tā bija tēva drauga, kāda advokāta mašīna, un viņa ierāvās sēdeklī. Tikai izbraukuši no pilsētas, viņi sāka atbrīvoties no saspringuma. Bet nedaudz vēl nervozēja.

—    Ko tu savējiem teici? — Lanca jautāja.

—    Šajā brīdī es esmu Elvīras mājās, lai mācitos. Tas notiek vismaz reizi nedēļā, kad mēs gatavojamies eksāmenam. Elvīrai nav telefona. Es ēdu viņas mājās un vēlāk mani pavada viņas tēvs. Ja māte nesagaidīs mani pie vārtiem, viss noritēs labi.

Ja viņi būtu vienaudži, šai ekspedīcijai būtu pavisam cita piegarša. Bet tā, visu laiku juzdamies gandrīz vai smieklīgs, Lanca turpināja domāt, ko teiktu tēvocis un tante, ja to uzzinātu. Starp vienaudžiem tā ir mīlestība. Starp pieaugušu vīrieti un meiteni tā ir pavedināšana. Starp pieaugušu vīrieti un radinieci... Viņam uzmācās bažas, vai tēvocis un tante, turēdami viņus aizdomās vai jau būdami lietas kursā, negatavojas pieķert abus notikuma vietā. Kamēr viņš iedomājās iespējamās sekas, atmiņā uzpeldēja Saverio Katalano ar savu īso runu par Aizdomām, Šaubām un Bezmaksas Neveiksmi.

—    Kāpēc tu smaidi, Pjetro?

Viņi bija atbraukuši. Izkāpa no mašīnas, gandrīz neskatīdamies apkārt. Pēdējais saules stars pieskārās citrusu krūmiem, bet tam neizdevās izspraukties cauri biezajai un nekustīgajai lapotnei. Viņi atslēdza māju, kas vēl smaržoja pēc ziepēm, iededza sveces un izgāja ārā, apkampušies staigāja starp kokiem un centās nepaklupt. Karmena nedaudz drebēja.

Viņi lēni atgriezās. Slēdzot ciet durvis, sveču liesmiņas trīsēja. Citu pēc citas Lanca tās izdzēsa, atstājot tikai divas uz palodzes.

—    Tātad ceremonija sākas, — nomurmināja Karmena.

27

Gadatirgus Fondakello parasti notika 26. un 27. maijā, kas šogad iekrita piektdienā un sestdienā. Izgājis no mājas, Lanca atklāja, ka tālie nakts trokšņi, no kuriem viņš pamodās, radušies, uzstādot pirmās letes. Kamēr cilvēki vēl strādāja ar āmuriem, viņš labprāt starp viņiem pastaigātu, mēģinot atpazīt dažādos dialektus, kādos tie lamājās un jokoja. Bet viņa štābs viņu jau gaidīja pie durvīm. Te bija administrators, Andaloro un Arkadipane ar pāris kampieri, Čiču un vēl daži agrāk neredzēti; visi bija atnākuši, lai dotu padomus zirga pirkšanā.

Lopu tirgus bija zemāk uz laukuma, ar dzertuvi centrā, pie putekļainā ceļa, kas veda uz kapsētu. Pārsvarā te bija nastu nesēji. Daži buļļi, dažas kazas, dažas aitas. Katra radība darīja savu darāmo pēc pašas ieskatiem, bet visi smirdēja vienādi. Zirgu mušām un sūdu mušām bija svētki. Karstā saule ātri žāvēja urīna pe]ķes. Pamanījuši Lancu, daži pārdevēji ar beretēm uz auss pēc ormaņu un Dželas modes tuvojās gandrīz skriešus.

— Vošenca banadika! Kvalitatīva manta, ja vēlaties, lai pašam būtu prieks, — teica pirmais, un Lanca saprata, ka viņu jau gaidījuši. Paklīdušas baumas, ka kāda no ciemata ievērojamām personām meklē vērtīgu dzīvnieku. Par kuru vērts maksāt. Kad viņam piedāvāja pirmo, jaunu bēru ķēvi, vairāk nekā par zirgu Lanca bija pārsteigts par savu pavadoņu attieksmi. Tie tuvojās lēni, rauca pieres un šūpoja galvas, it kā runa būtu par kādu mirstošu kleperi. Viņi apmainījās skatieniem, bet acīm redzami nicigi raustīja plecus. Tikai Čiču atzina, ka vērts apskatīt zobus, un apskates beigās atlaida dzīvnieku, skanīgi uzsitot tam pa pēcpusi. Tikmēr pārdevējs slavēja lopiņu, ko saimnieks izaudzējis comu ’na figghia fimmina^1.

—    Tā ir patiešām laba, vošenca, — pačukstēja Andaloro, pagriezis muguru tā, lai neviens neizdzirdētu.

Otra ķēve, mazāka un nedaudz gaišāka, izskatījās kā pirmās māsa, bet pārdevējs apgalvoja, ka tās nav pat māsīcas. Viņš to satvēra aiz garajām, gaišajām, krēpēm un pieveda pie Lancas.

Chista iē mansa comu ’na criatura.2

—    Paklausīga, — klusi tulkoja Vitorio.

—    Costa cchiu ppicca di l’altra e gghie megghia assai^3

—    Lētāka. Labāka.

Pa to laiku citi sāka eksāmenu. Viņi sašutuši atrada uz dzīvnieka vēdera nelielu čūlu. Arkadipane skaļi nospļāvās uz paklāja. Santagati centās izrādīt, ka šajā pantomīmā nepiedalās, un kamēr uzraugi un kampieri apskatīja dzīvnieku, sāka stāstīt Lancam kādu epizodi, kura aculiecinieks viņš uz Šī paša laukuma pirms daudziem gadiem bijis.

—    Diviem zemniekiem vajadzēja nopirkt aunu. Viņi skatījās, taustīja, klusi runāja savā starpā, pārbaudīja kājas, zobus, li cugghiuna...

—    Olas, — precizēja Vitorio.

—    Ā, tā saka? Nu, vispār visu, ko vien lopam var apskatīt. Bet, tā kā viņi nevarēja vien beigt, auna saimnieks neizturēja: «Tātad, vai jūs pērkat vai nepērkat šo ’stu crastu?» Un tie atbild, ka nepērk. «Kāpēc?» «Simts iemeslu pēc.» Saimnieks paliek dusmīgs, jo viņa auns bija labs, un grib zināt, kādi tad ir šie simts iemesli. «Pirmais ir tas, ka mums nav naudas...» «Pietiek! Pietiek!» iesaucās saimnieks. «Pārējos deviņdesmit deviņus es negribu dzirdēt.»

Lanca vēl smaidīja, kad nonāca pie trešā zirga, kas bija uzticēts visvecākajam pārdevējam. Tas bija kumeļš,

gaiši bērs, dižens, ar skaistu galvu. Viņš to piesardzīgi noglāstīja. Tas neizvairījās, nemēģināja iekost, pagrieza pret viņu ausis un apostīja. Saimnieks un pārdevējs sāka aprakstīt tā labo raksturu, ātrumu, nenogurdināmību, bet Lancas pavadoņi apspriedē nepiedalījās.

—    Jums nepatīk?

—    Tas zirgs ir pārāk liels, — nomurmināja Andaloro, bēdīgs, it kā tā būtu viņa vaina. — Šis ziemā pa slapju zemi neies... ffunna ’nda caddata...

—    Grims dubļos, — paskaidroja Vitorio.

Pēkšņi Lanca saprata, kāpēc visi šie cilvēki jāj ar veiklām maza auguma ķēvēm. Viņi izvēlējās mazus dzīvniekus tāpēc, ka paši bija maza auguma un viņiem neizdotos bez palīdzības uzkāpt šajā zirgā. Pats garākais grupā bija viens no kampiere, kura augums bija apmēram simt sešdesmit pieci centimetri.

—    Es gribu zināt, kāds ir šis zirgs, — viņš sausi teica, un visi, ieskaitot Čiču, sāka zirgu rūpīgi apskatīt triumfējošā pārdevēja acu priekšā. Saimnieks, resns vīrs ar sudraba ķēdi pār vēderiņu, pašpārliecināts māja ar galvu. Ap viņiem sapulcējās daudz ļaužu.

—    Larmaluzzu pari latiņu. le forti e havi picca anni...*

—    Vesels, — teica Vitorio, un Lanca viņā jautri paskatījās.

- Cik tu esi runīgsl Tu varēji iztikt ar galvas mājienu. Tev patīk?

—    Jā-

—    Man ari. — Uzraugi un kampieres vairs nerunāja.

- Labi. Aprunājieties par cenu. Es šo gribu.

Sestdien vēlu pēcpusdienā Lanca gatavojās apmeklēt Ganči māju, pirms iziet pastaigāties pa gadatirgu citus apskatīt un sevi parādīt. Arā viņš ieraudzīja donu Karlino, kas aptiekas priekšā sarunājās ar dakteri Džuntu

Kumeļi uakatas vesels. ViņA ir stiprs un jauns.

un dakteri Kali. Dzirdot aizveramies durvis, visi trīs pagriezās.

—    Komplimenti zirgam! Tu nebaidies no salīdzinājuma ar Bucefalu? — jautāja farmaceits, spiežot viņam roku.

—    Jūs arī bijāt tirgū? Es jūs nemanīju.

—    Es nebiju, nē. Bet ļaudis runā. Tas ir noslēpums, ko zinātne vēl nespēj atklāt. Liecinieku nav, bet jaunumu visi zina...

Lancam likās, ka dons Karlino viņu uzmanīgi vēro. Arī abi ārsti vēroja: ar ironisku smaidu dakteris Džunta, ar neizprotamu — dakteris Kali. Bija skaidrs, ka šķietami banālajai frāzei ir cita jēga.

- Ko jūs ar to gribat teikt? — Lanca klusi jautāja. Viņu izskats bija noslēpumains, un tas Lancu nedaudz satrauca.

> iļj carusu 'un sapi nenti^4 — nomurmināja dakteris Džunta, pagriezies pret farmaceitu, kas pamāja ar galvu un paņēma Lancu zem rokas. Cieši, bet draudzīgi. Viņš ieveda Lancu iekšā, un pārējie divi sekoja. Istabiņā bija pustumsa, no piestas plūda skāba zāļu smaka.

Farmaceits paņēma no sola atlocītu «Sicīlijas Avīzi», atvērtu iekšlapā, un sniedza to Lancam. Ar resnu, sarkanu bultu bija atzīmēts neliels raksts atgadījumu hronikā: Dže-las līdzenumā, kādā Olivo, atrasts bēgļa Džuzepes Grēko līķis. Viņu meklēja jau daudzus mēnešus, kopš bēgšanas no Malaspinas cietuma Kaltanisetā. Nabagam bija nocirsta galva, kas nozīmē sodu par kādu ļoti smagu noziegumu. Jau peļu apgrauztā galva gulēja dažu metru attālumā.

—    Tagad sapratāt? — pajautāja Roko Džunta, vērodams viņu ar piemiegtajām acīm.

Lancam saļodzījās kājas, viņš ar acīm meklēja solu, pirms apsēšanās piespiezdamies pie skapja ar stikla durvīm.

—    Bet kā? Nogalina kādu... kādu tikai par to, ka viņš nozadzis d... dažas aitas?

~ Čiču to izdarīja, lai attaisnotu savu klātbūtni Kanneto, un tāpēc, ka šī zādzība aizskāra viņa pašcieņu. Un viņš to izdarīja priekš jums. Suņi kož arī tad, kad saimnieka nav klāt. Jūs saprotat, ko es gribu teikt? Dažreiz tā notiek. Kad to nedara viņi, dara saimnieks pats. Pajautājiet donam Paolo Ganči, vai tā ir. Kara laikā viņu vajāja mafiozi no Barrafrankas, kāda Pancarones uzdevumā, kurš nospļāvās par kampieriem un uzraugiem. Viņam pieprasīja piecus tūkstošus liru, citādi draudēja nosist. Dons Paolo aizsūtīja pie viņa savu uzraugu, Fiorino no Riezi. Fiorino turēja naudu rokās, un Pancarone neko nenojauta. Bet maksājot uzraugs viņam iedūra nazi vēderā. Un tas bija mans dārgais un simpātiskais draugs dakteris Akardi, kas skrēja ar karabinieriem. Slepkava dažus mēnešus slēpās, un galu galā viņu likumīgi attaisnoja. Fiumarā notika miera slēgšanas pusdienas; piedalījās cilvēki no Riezi un no Barrafrankas, visi kopā.

— Doktor Lanca, ja jūs gribat dzīvot šeit, jums šīs lietas jāzina. Darīt ļlļ nē, bet zināt — jā. Un kad šovasar jūs aizbrauksiet apmeklēt savus radus Ganči uz Fiumaru, jūs atklāsiet tur kādu guļamistabu, kurā neviens neguļ. Tur dons Paolo Ganči naktī pārgrieza rīkli kādam bandītam, kam bija devis pajumti. Neticat? Viņu sauca Romano, viņš bija no Pietrapercias. Pēc slepkavības piesardzības dēļ dons Paolo slēpās Maltā. Skaists atvaļinājums, kamēr viņa brālim, nelaiķim Korrado Ganči, ar kuru viņš uzturēja sakarus, izdevās izmeklēšanas laikā panākt viņa attaisnošanu.

Un tādi, domāja Lanca, turēdams rokā vēl neiesāktu glāzi, ir cilvēki, ar kuriem viņš taisījās pastaigāties starp gadatirgus paviljoniem.

Pēkšņi Džunta sāka smieties un viegli iespēra viņam pa kāju. — Mans dārgais draugs, netaisiet tādu seju! Šī ir nelaimīga zeme, bet šajā zemē jums ir draugi. Ha caputu?*

Jūs sapraiat?

—    Haiu caputu^5 — Lanca nomurmināja, un pārējie, to negaidījuši, iesmējās. Dakteris Kali labvēlīgi viņā noraudzījās.

—    Jūs runājat Macarino valodā labāk nekā jūsu tēvs.

—    Arī jūs viņu pazināt?

—    Vīrietis, — vecis svinīgi paziņoja, paceļot kaulainu rādītājpirkstu, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku izteiksmību. Lanca velti gaidīja, ka viņš teiks vēl kaut ko. Bet sāka runāt dakteris Džunta.

—    Mūsu jaunais draugs neatceras, kāds bija viņa tēvs, un, lai radītu sev priekšstatu, uzticas citu spriedumiem. Nākas to darīt, jo citādi viņš nespēj to mīlēt.

B£ļ|- Bet jūs? Jūs manu tēvu cienījāt? Viņu mīlējāt?

Vecais mežakuilis piecēlās kājās.

—    Mēs viens otru uzrunājām ar jūs, bet bijām draugi. Ja viņš teiktu, ka tūlīt pat grib mani redzēt Katānijā, es brauktu, nejautājot, kāpēc.

—    Un mans tēvs jūsu dēļ ari to darītu?

—    Vai tas ir svarīgi? Katram draudzībā jādod tas, ko viņš var dot, un nevienam tas nav jāatmaksā. Citādi tā nav draudzība, tā ir tirgošanās ar pakalpojumiem. Es viņa dēļ to izdarītu. Un ar to pietiek.

Viņš ironiski paklanījās un izgāja. Ari Lanca nedaudz nedroši piecēlās un pagriezās pret farmaceitu.

—    Man jāiet... M... mani gaida Ganči mājā.

- Gribat vēl vienu glāzīti? Jums nevajag apvainoties, Roko runāja tik asi. Viņš savas simpātijas un antipātijas izsaka vienādi.

—    A... tāpēc es nevaru atšķirt, — nomurmināja Lanca.

Viņš visus atrada pagalmā. Bez Ganči ģimenes — trim brāļiem, divām māsām ar vīriem un bērniem — te bija ari mācītājs, tēvs Fansone, kas smaržoja pēc lavandām, municipālās sardzes priekšnieks formas tērpā un kāda vidēju gadu senjora ar brillēm.

Visi smējās.

Kāds maziņš vīrelis ar nazālu balsi un šausmīgiem zobiem kaut ko stāstīja. Visi bija tā aizrāvušies, ka dons Paolo savu brāļadēlu pamanīja tikai tad, kad tas jau bija blakus. Tā kā viņi nebija redzējušies jau apmēram mēnesi, viņš ne tikai paspieda Lancam roku, bet, kā pieņemts, viņu arī noskūpstīja. Lanca bija pārsteigts, cik dabiski viņam izdevās atbildēt ar to pašu vīram, kurš pavēlējis nogalināt un nogalinājis arī pats ar savām rokām.

Dons Paolo senjoru ar brillēm stādīja priekšā kā pilsētas mēru, un Lanca sniedza viņam roku, mēģinādams saprast, vai tas nebija joks. Taisnība, viņš atcerējās, ka dons Karlino ar sarkastisku smaidu bija teicis «sindakes-sa». Bet viņš iedomājās, ka tā varbūt ir iesauka, viens no daudzajiem joku vārdiem, ko šeit pievieno uzvārdiem vai kas dažreiz tos pat aizvieto. Bija patiešām savādi, ka šeit, kur sievietes dzīvo pazemojumā, viņi balsojuši par šo senjoru. Vajadzēja vien atcerēties, ko Saverio Katalano teica par apslēpto matriarhātu, kas valdot salā, bet dons Paolo Ganči gribēja paskaidrot, par ko visi, viņam pienākot, smējās.

Šausmīgo zobu īpašnieku sauca Vinčenco Falči, viņš ar savu mašīnu, veda uz Kaltanisetu tos, kuri varēja atļauties samaksāt tūkstoš divsimt liru simt sešdesmit liru vietā par vietu autobusā. Autobuss, vecais Fials, un pāris jaunāku, slepus pārvadāja ne tikai pasažierus, bet uz jumta krāva ari čemodānus, preces un pat cilvēkus ar viņu darbarīkiem. Autobusā bija trīsdesmit viena vieta, bet šā vai tā tika pārvadāti pat deviņdesmit cilvēki, un pirms dažām dienām, izbraucot no Kaltanisetas, uz jumta bija uzcelti trīs grezni zārki, kādus pilsētiņā vairs netaisīja, jo trūka pieprasījuma. Līdz 1948. gadam Bezaro tilts pēc bombardēšanas nebija atjaunots, un cilvēkus pārvadāja prāmis un divi autobusi. Pirmais apstājās pirms tilta, un pasažieri ar bagāžu rokās lēkāja no viena akmens uz otru, un otrā krastā atrada citu braucamo līdzekli, kas tur jau gaidīja. Kad ūdens cēlās, cilvēkus nepārvadāja.

Pēc tilta atjaunošanas tika noorganizēti regulāri reisi, bet vietējie zemnieki bija raduši gaidīt autobusu tieši šeit! Kamēr viņi rāpās uz jumta, sāka līt, un kāds palūdza šoferim atļauju paslēpties vienā no zārkiem, tā visus uzjautrinot. Droši vien viņš patiešām bija aizmidzis un pamodās tikai kādā pieturā pa ceļam lejup no Barrafrankas. Jumts bija pilns ar ceļā uzņemtiem cilvēkiem. Kad vīrs, pacēlis vāku, pajautāja, vai vairs nelīst, daži pasažieri šausmās metās no autobusa lejā. Šajā brīdī, par laimi, tas brauca lēni.

Falči, kas ar savu auto gaidīja, lai aizsteigtos otram priekšā, aizveda uz slimnīcu vienu no lēcējiem, kas bija salauzis pēdu.

Marijas nebija, un no joprojām ļoti elegantā dona Čičo Lanca uzzināja, ka visi gaidījuši tikai viņu, lai dotos pastaigā. Mariju aizsaukusi donna Terēza, kas karstuma dēļ šajās dienās bija nemierīga un gandrīz neko neēda.

—    Kad tu pārcelsies uz Kanneto, Pjetro? — jautāja dons Čičo. Viņam bija maniere runāt un skatīties uz sarunu biedru, ieplešot nāsis, kas Lancam bija nepanesami. Nācās atzīt, ka nemieru izraisošais dons Paolo bija daudz patīkamāks sarunu biedrs.

—    Mājā gatavo visu nepieciešamo. Ceru pārvākties parīt no rīta.

Bet kā jaunais administrators? Es zinu, ka tu viņam atļāvi rīkoties ar naudu...

—    Es uzskatu, ka tā ir labāk, nekā zemniekiem manas prombūtnes laikā likt gaidīt, spiežot tos iztikai zagt sudrabu un ģimenes dārglietas, — Lanca iebilda, bet tas zobgalīgi saviebās. Šajā brīdī kāpņu galā parādījās Marija, un dons Paolo sasita plaukstas, dodot visiem zīmi.

—    Ejam!

Tikai Lanca palika stāvot. Likās, ka Marijai nepiemita viņas vienaudžu vēlēšanās skaisti ģērbties un sevi izgreznot. Viņas sasuka vienmēr bija vienkārša, ar sudrabā kaltu bruņurupuča ķemmi matos. Uz izšūtās balta zīda blūzes viņa nēsāja lakatu, parasti zīda, bet tumši zilu, kas

likās melns. Donna Terēza, vēl dzīva, bet atrauta no pasaules, jau bija iemiesojusies Marijā.

Viņi noskūpstīja viens otru uz vaiga.

—    Tātad tu nolēmi veltīt šo vasaru mums?

Ārā Ganči stādīja Lancu priekšā daudziem cilvēkiem, kuru vārdus viņam neizdevās pat saklausīt. Beidzot viņš pagriezās pret māsīcu.

—    Vai drīkstu tev piedāvāt roku? — Lanca jautāja, bet Marija pašūpoja galvu.

—    Tas nebūtu labi. Tas nozīmētu, ka mēs esam saderināti.

—    Ā! Es to nezināju.

—    Nekas. Es parūpēšos, lai tev arvien pasaka, ko drīkst darīt un ko ne. Esi mierīgs.

—    Paldies, — Lanca pateicās.

Kad sākās pastaiga, bija jau pusastoņi. Gandrīz visos paviljonos bija iedegtas lampas, un acetilēna un gāzes smaka jaucās ar cukura smaržu. Pa kreisi no dona Paolo svinīgā solī gāja Lanca.

28

Kanneto nevarēja pazīt. Kad Lanca ziemā to redzēja pirmo reizi, tā atgādināja antīku villu, cilvēku vēl nepamestu un spoku vēl neieņemtu. Šajā spilgtajā jūnija rītā, apstādinot Asturu, viņš bija pārmaiņu pārsteigts.

Ceļš veda kā uz bībelisku brīnumu, uz labības jūru. Jūru bez kuģiem un cilvēkiem, kādiem simt hektāriem. Kā mazi jūras kraukļi putni nira zem zeltītās virsmas pie ligzdām stiebros. Kilometriem tālu nebija nekā cita: ne koku, ne māju, ne ūdens. Putekļi, smalki kā talks, vērpās aiz Aprīlijas kā putas ķīļūdenī. Nebija kaiju, tikai Aprīlija, ko vadīja Vitorio.

Fermā grīšļu stiebri stiepās debesīs un izskatījās pēc zenītbaterijas. Visur bija vistas, zosis, tītari, ziņkārīgi un divu mašīnu klātbūtnes izbiedēti. Jau skrēja uzraugs, aiz viņa massaro, kampiere un pāris garconu, starp kuriem Lanca pazina Nonfriu.

—    Vošenca banadika, — visi korī sveicināja. Garconi metās pie bagāžas, un portālā parādījās saviļņotā un smaidošā Džuzepina.

Māja radīja brīnumainu svaiguma sajūtu. Visur bija lauku puķes, kas liecināja, ka Džuzepina jau iegaumējusi savas pilsētas kolēģes mācību. Virtuves durvīs parādījās massara, aiz kuras varēja redzēt arī citu ziņkārīgās acis, un paziņoja, ka par godu šim gadījumam būs speciālas pusdienas, «it kā šodien būtu svētdiena». Zirgs uz Kanneto bija atvests jau pirkšanas dienā. Pa šo laiku, kaut uzmanību novērsa Karmenas klātbūtne un Čiču varoņdarbi, Lanca ilgi bija prātojis, kādu vārdu zirgam dot. Kad viņi gāja iekšā stallī, viņš par to ieminējās uzraugam.

—    Es nolēmu viņu nosaukt par Virgīliju. Sauciet viņu vārdā biežāk, tā viņš ātrāk pieradīs.

Andaloro pieklājīgi pamāja ar galvu, bet neko neteica.

—    Vārds nav labs?

—    Es nezinu, ko tas nozīmē.

—    Tā sauca dzejnieku, kas pavadīja Danti Aligjēri viņa ceļojumā pa elli, šķīstītavu un paradīzi. Tā kā šeit nevar pārvietoties ar mašīnu, tas būs Virgīlijs, kas mani ar šīm zemēm iepazīstinās.

—    Ā, tagad sapratu, — teica Andaloro un ar vibrējošām lūpām atdarināja zirgu. — Gribat viņu tagad seglot?

—    Pusdienlaikā, — atteica Lanca un noglāstīja zirgu, kas viņu varbūt jau pazina un ar interesi apostīja. Viņš bija perfekti notīrīts, un uz grīdas bija nomainīti salmi.

Abi izgāja ārā. Uzraugs sāka stāstīt par pupu ražas novākšanu. Palikušas vēl dažas dienas līdz labības novākšanai, un gandrīz viss bija gatavs: noliktavas, salmu glabātuves, līgumi ar inventāra saimniekiem. Viņš stāstīja ar lielu iedvesmu, un Lancam bija žēl, ka viņš nezina, ko vēl pajautāt. Viņš apprasījās par Čiču.

—    Viņš staigā apkārt. Viņam un kampieriem šajā laikā ir ]oti daudz darba.

—    Citi bēgji?

Andaloro samulsa un novērsdamies papurināja galvu. Viņš paskaidroja, ka Čiču kontrolē, lai neviens neko nenozog, un ar pusgraudniekiem norunā ražas vākšanas dienas. Bet bija skaidrs, ka viņš nesaprata, vai saimnieks zināja par slepkavību, vai ierunājies nejauši.

—    No šī brīža un turpmāk ne šeit, ne Santo Spirito nevienu nepazīstamu nedrīkst pieņemt bez manas at)aujas.

—    Jā, vošenca.

—    Tu esi šeit uzraugs. Ziņo man par visu, kas notiek. Ja es kaut ko nezināšu, tā būs tava vaina.

—    Jā, vošenca, — apsolīja Andaloro. Lancam bija grūti runāt tāda sausā tonī, bet viņam likās, ka Andaloro bija apmierināts. Protams, viņš to pateiks Čiču ar tāda cilvēka prieku, kurš paziņo sliktus jaunumus, nebūdams par tiem atbildīgs.

Sekojot saviem pilsētnieka paradumiem, Lanca gribēja doties ceļā jau pusdienas laikā. Bet vasara šajā zemē ieradās, neieskatījusies kalendārā. Vecais, tumšais koka termometrs rādīja trīsdesmit divus grādus ēnā, un ari mas-saras rīkotās pusdienas bija svarīgs pasākums. Viņš nolēma atstiepties viesistabā krēslā un šķirstīt vecu «Sipario» numuru, ko bija paņēmis līdzi, kad brauca uz Sicīliju pirmo reizi. Viņš to atvēra, bet saturu vairs neatcerējās pat pēc fotogrāfijām. Sameklēja nodaļu «La Skalas hronika», gribēdams atrast kaut ko par Margeritu. Tur bija kopīgu paziņu vārdi, jau notikušu un aizmirstu izrāžu sludinājumi...

Viņi viens otram pāris reižu rakstīja, un kamēr Lanca ar grūtībām pūlējās atrast vajadzīgo toni, viņa, kā vienmēr, bija dabiska. Viņa pabeidza afišu 50./51. gada sezonai, ko tradicionāli atklās 26. decembrī.

—    Mēs izbraucam ar «Otello», — Margerita rakstīja uz vienas no gaiši zilajām lapām. — Sižets, kurā, es domāju, tev nebūs grūti saskatīt sevi pēc daudziem Greizsirdības salā pavadītiem mēnešiem. Vecais Viktors apsolīja diriģēt, kaut gan viņu sadusmojusi kritika par to, kā viņš diriģēja «Trubadūru», un Džino Peki dziedās Jago partiju. «Dons Žuans» būs 15. janvārī. Pagājušogad, ja nekļūdos, tu otrā cēliena laikā aizmigi. Ja līdz Ziemassvētkiem man to paziņosi, došu tev vēl vienu iespēju...

Viņam likās savādi atrast šajās lapās jaunumus par pirmizrādi Romā, par korupciju tiesu namā, un viņš pilnīgi bija aizmirsis Marsela Aime «Lusjena» tekstu. Tik tālas lietas, neaptveramas tādā primitīvā vietā kā Šī, bez ūdensvada, gaismas, telefona, kur izklaidējoties sit suņus un, sodot zagļus, cērt tiem galvas. Tāpēc viņu pārsteidza filmas «Likuma vārdā» reklāma. Viņš to vēl nebija redzējis, kaut gan tā sen jau bija uz ekrāniem.

Pagalmā viņš ieraudzīja Nonfriu, kas nesa resnu, saritinātu auklu un jautri viņu sveicināja. Viņš to ar žestu apturēja.

—    Tu proti jāt ar zirgu?

—    Ar ēzeļiem, mūļiem, zirgiem. Ari vēršiem, ja vajag.

— Sarīkosim ekskursiju līdz otrajam īpašumam. Tu būsi

mans gids, — Lanca teica un saprata, ka vajadzēja runāt vienkāršāk. — Pavadi mani uz Santo Spirito!

—    Jā, vošenca, — jauneklis atsaucās un skrēja pa priekšu uz stalli.

Kāds garcons, neveikls, bet centīgs, rūpējās par saimnieka zirgu, bet, ieraudzījis parādāmies Nonfriu, Lanca saprata, ka izjāde būs riskanta. Jauneklis sēdēja uz mazas, resnas ķēves bez īstiem segliem.

—    Vai nebija kārtīga zirga ar segliem?

Bija, bet Nonfriu, kas, cieņu izrādīdams, ar savu ķēvi turējās nedaudz aizmugurē, paskaidroja, ka tikai uzraugs un divi kampieri drīkst ar to jāt. Visi pārējie bija darba zirgi. Starp tiem, kas atradās stallī, ķēve ar īsajām kājām bija jāšanai piemērotākā. Kas attiecās uz segliem, puisim, neskatoties uz samulsumu, izdevās paskaidrot, ka atšķirība starp bandītu un zemnieku ir tieši tāda: īsti segli tiem, kuri komandē, un tiem, kuri nevēlas, lai viņus komandē; tādi kā viņam — visiem pārējiem.

Viņi uzjāja kalnā pa labību, kas sniedzās zirgiem līdz vēderam. Lauks atklājās visā plašumā, un Lancam aizrāvās elpa.

—    Vārpu jūra, — viņš klusi teica. Bet Nonfriu vienalga sadzirdēja.

—    Es teiktu, ja atļausiet, ka tas ir vārpu tuksnesis. Redzat? Neviena cilvēka.

—    Un šajā tuksnesī dzīvoju tikai es. To tu gribēji teikt?

—    Nevajag apvainoties. Es saprotu, ka jūs esat izglītots cilvēks, ar citu mentalitāti, un ar jums var runāt bez bailēm.

—    Bailēm? — Viņš nekad nebija ņēmis vērā faktu, ka no viņa varētu arī baidīties. Bet garcons runāja nopietni. Viņš norija siekalas, un Lanca, lai to uzmundrinātu, piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Mēs tieši tāpēc ieņēmām Komūnas pakalnu, ka mums nepatika redzēt tikai vienu saimnieku uz tik lielas zemes. Tās bija neapstrādātas zemes, un mūsu mājā valdīja bads: vīrietis, kam nav pat maizes gabala, vairs nav vīrietis.

Nonfriu pat aizmirsa turēties aizmugurē. Viņš jāja blakus starp vārpām. Un stāstīja brīnišķīgu stāstu. To pašu, ko jau bija stāstījis Džozue Boņanni. Taču Boņanni to darīja, pārpilns naida un nicināšanas, bet jaunais Nonfriu — pilnā balsī, ar starojošām acīm un uztraukumā izkaltušu muti.

Laukos izsaucējs, ko parasti nolīga, ja gribēja izīrēt māju vai nopirkt mūli, staigāja ar savām bungām, ziņodams, ka pazudusi aita ar salauztu ragu un ka saimnieks piedāvā nelielu kompensāciju. Tā bija norunāta zīme sazvērniekiem. Nākamajā dienā, saulei lecot, atnāca vismaz trīssimt cilvēku ar darbarīkiem; kam bija kāds lops, tas ņēma līdzi arī arklu. Desmitos no rīta zeme bija jau ieņemta. — Astoņas dienas mēs strādājām un gaidījām ka-rabinierus. Kad tie atbrauca un, pūzdami taurēs, nostājās rindā, mēs sveicinājām viņu karogu, stāvēdami taisni un nezinādami, vai visi tiksim nošauti, vai arestēti. Tas bija visskaistākais brīdis manā dzīvē. Man gribējās raudāt. Tajā brīdī, stāvot starp saviem draugiem, es sapratu... es sapratu daudz ko tādu, par ko tāds neizglītots cilvēks kā es nebiju pat nojautis...

Viņš klusēja, viņa acis mirdzēja. Lanca nerunāja. Pie Sudraba strūklakas viņi nolēca no zirgiem, lai tos padzirdītu. Virgīlijs tikai pieskārās zaļganajam dzirdītavas ūdenim. Ķēve dzēra kāri.

— Tieši to astoņu dienu laikā uz Komūnas kalna man palika deviņpadsmit gadu, — atkal iesāka Nonfriu.

— Mani jau bija aizveduši uz Trinču, pie Immakolatas. Tur ir trīs ielasmeitas: Tirida, Kaulainā un Šivulida, kuras maksā simt liru. Taču tur es nekļuvu par vīrieti, bet gan Komūnas kalnā.

Santo Spirito nebija ne kampieri, ne Arkadipanu, ne massaro. Pāris samulsušu un neveiklu garconu atskrēja, nezinādami, ko darīt, ko teikt. Skatoties uz viņiem, Lanca sev jautāja, kāpēc nabadzība rosina šajos cilvēkos atkarībā no viņu rakstura pilnīgi pretēju izturēšanos: lielu pašcieņu un nepatīkamu iztapību. — Ja gribi izprast kāda vīrieša dvēseli, — reiz viņam teica Saverio Katalano, — piespied viņu pie sienas. Viņš vai nu nokritīs ceļos, vai sadumposies.

Viņš padzērās svaigu, nedaudz pēc dzelkšņiem smaržojošu ūdeni, ko viens no garconiem atnesa bummulū, māla amforiņā.

—    Cik tālu līdz Ganči Fiumarai? — Lanca griezās pie Nonfriu. Fiumaras, Kanneto un Santo Spirito celtnes, kas pagājušos gadsimtos piederējušas Butēras valdniekam, savā starpā veidoja trīsstūri ar divus trīs kilometrus garām malām, un to zemes apkārtnē izpletās bez kādas kārtības. Pieklājības vizīte uz Fiumaru droši vien prasīs dažas minūtes vieglā galopā.

- Jūs labi turaties zirgā, — Nonfriu ieminējās pēc kādas minūtes. Viņi piejāja pie noplukušu mandeļkoku birzs ar resniem koku stumbriem un kailiem zariem. — Kā jūsu māte.

—    Kā tu vari zināt, kā mana māte jāja?

—    To teica mana nelaiķe māte.

—    Bet kā viņa to zināja?

—    Viņa bija donnas Madalēnas kalpone Kanneto, bet vecākā māsa bija aukle un vēlāk aizbrauca viņai līdzi uz Katāniju...

—    Tu gribi teikt, tante Kručifisa? Tava tante bija tā vecenīte, kas pirms dažiem mēnešiem nomira?

—    Jā, vošenca.

Viņi turpināja jāt. Pēkšņi Lanca sajuta, ka viņa sirds dauzās. Madalēna, par kuru pēdējā mēneša laikā viņš centās nedomāt un kura šo vārpu jūrā bija dzimusi un izaugusi, negaidīti atgriezās. Viņš dažas minūtes pagaidīja, pirms atkal sāka par viņu runāt.

—    Un ko tava māte tev teica par... donnu Madalēnu?

—    Ka viņa bijusi skaista kā Dieva smaids.

Tie paši Džirolamo vārdi.

- Bērnībā viņa jāja uz Sardīnijas ēzelīša. Pēc tam viņai nopirka zirdziņu, mazu, mazu, kurš likās nupat piedzimis, bet patiesībā bija pieaudzis. Kad viņai bija sešpadsmit gadu, viņai tika pirmais īstais zirgs, melna ķēve. Jūsu māte pavadīja Kanneto visu vasaru. Viņa bija šeit, Kanneto, kad jūsu tēvs l’e fuiuta.

—    Ko tas nozīmē?

—    Viņi aizbēga. Šeit tā notika... ari vēl tagad notiek.

—    Kas? — Lanca iesaucās, paraudams Virgīlija grožus. Zirgs neapmierināts papurināja galvu. Aizbēga mīlestības dēļ? Nonfriu, nabadziņš, norija siekalas un pārvilka ar mēli pār sausajām lūpām. Arī viņš, tāpat kā Lancu ģimene Katānijā un Ganči ģimene Macarino, nespēja noticēt, ka saimnieks nezina kaut ko tādu. Viņš pastāstīja, ka svešais katānietis daudzus gadus pircis Ganči labību, ko pēc tam pārdevis saviem draugiem angļiem. Pēc kāda laika viņu ielūdza Macarino, tāpēc ka Ganči gribēja ar viņu iepazīties. Tieši Kanneto viņš pirmo reizi ieraudzīja donnu Madalēnu, un tajā pašā vasarā viņi aizbēga.

—    Bet kāpēc?

Puisis vilcinājās, varbūt tāpēc, ka viņa zirgam bija grūti iet pa akmeņiem, varbūt meklēja piemērotus vārdus.

—    Jūsu tēvs bija ļoti bagāts, tā stāstīja mana māte. Bet viņš bija daudz vecāks par donnu Madalēnu. Varbūt negribēja viņu atdot, varbūt viņš to nemaz nelūdza, lai neizdzirdētu nē. Kādu nakti viņš aizbrauca no Kanneto un aizveda viņu līdzi.

—    Bet kā viņš to pierunāja? — brīnījās Lanca, par vēlu saprazdams, ka jautājums bija nevietā. Bet Nonfriu nelikās izbrīnīts, gluži otrādi, viņš pasmaidīja, parādot saulē nelīdzenus, bet stiprus un baltus zobus.

—    Jūsu māte auga bez tēva, un viņai nebija brāļu. Mājā un sievietes sirdī vajadzīgs vīrietis... Kāpēc jūs smejaties?

—    Es nesmejos, es smaidu. Un smaidu tāpēc, ka tā ir skaista frāze. Turpini!

—    Tante Kručifisa stāstīja, ka šis svešais katānietis bija iemīlējies meitenē no rīta līdz vakaram. Viņš bija vīrs, kas pieradis rīkoties ar naudu. Tāds, kas stāv uz savām kājām... Jūs saprotat, ko es gribu teikt? Vīrietis, un ar to viss pateikts. Bet tovakar, kad viņi skaidroja attiecības, visi pārējie bija aizgājuši uz stalli, jo bija piedzimis kumeļš. Viņš teica donnai Madalēnai, ka nodod sevi viņas rokās, ka darīs visu, ko viņa liks: aizies uz visiem laikiem, apprecēs viņu, gaidīs desmit gadus vai atbrauks katru reizi, kad viņa to gribēs. Un kad viņa atbildēja, ka jāpadomā, viņš, stāvēdams tumsā kājās, nevienu vārdu nesakot, sāka raudāt. Viņa teica: «Nedariet tā, lūdzu!» Bet viņš klusi raudāja kā bērns. Un viņa teica: «Nedari tā, lūdzu!» Bet viņš turpināja. Un viņa teica: «Gaetano, nedari tā...» Mana māte ienāca tieši tajā brīdī un ieraudzīja, ka nopietns vīrietis raudāja kā «kāda sieviete». Un kad māte redzēja viņus skūpstāmies, viņa pārbijās un parādījās. Donna Madalēna viņu apkampa. Viņa drebēja, bet bija priecīga. «Roza,» viņa teica, «Roza, tu redzi, kā viņš mani mīl? Viņš it kā sajuka prātā, un droši vien tā ir lipīga slimība, jo prātā jūku ari es.» Un tā nākamajā naktī tieši mana māte viņai palīdzēja. Pavadīja ārā, tumsā, nesdama čemodānā kaut ko no ve)as. Jūsu tēvam bija mašīna. Viņi iekāpa un aizbrauca. Mana māte teica, ka tad, kad sāka darboties motors, visi suņi sāka riet. Rēja un kauca. Raudāja, jo saprata, ka saimniece brauc projām. Baidījās, ka viņa vairs neatgriezīsies. Un ari citi dzīvnieki pamodās savās kūtīs un sāka maurot, jo dzirdēja, ko teica suņi. Kad uzraugs un kampieri izgāja paskatīties, kas noticis, donnas Madalēnas vairs nebija. Kad viņa atgriezās, kad bija jau piedots, pēc kāzām, viņa jau gaidīja bērnu... gaidīja jūs.

Dakteris Džunta bija viņam teicis, ka Gaetano Lancas tiesātāji neiedomājas, kas tas bijis par cilvēku, kuru viņi steidzas nosodīt. Kamēr augstās mājas un Fiumaras ferma k]uva arvien lielākas, Lanca domāja. Ja Madalēnai šī mīlestība un šīs laulības bija liels emocionāls un morāls solis, tad Gaetano Lancam tas bija kaut kas vairāk. Viss aizgāja otrajā plānā, ari vienīgais dēls.

Ceļa pagriezienā viņš aizvēra acis. Pēkšņi atmiņā atausa kāda paveca un vāja vīrieša seja, ko viņš dažreiz bija saticis, pastaigājoties parkos, starp pārīšiem, veciem cilvēkiem, bērniem. Šis vīrs viņu vēroja no tālienes, pēc tam, jūtot, ka pamanīts, sāka lasīt avīzi. Cik reizes? Viņš neatcerējās vairāk par divām vai trim, bet droši vien bija vairāk.

Viņš saprata, ka viņu novēroja, kamēr viņš auga un mācījās, burtiski novēroja. Aiz daudzajām neskaidrajām viņa dzīves epizodēm, ko viņš bija uzskatījis par nejaušību, varbūt slēpās Gaetano Lanca ar saviem sakariem, savu varu, savu naudu.

«Savu un manu,» viņš nodomāja un sāka nožēlot, ka ieradies Fiumaru. Vajadzētu palikt vienam un padomāt. Bet bija jau par vēlu. Pagalms bija pilns ar cilvēkiem un lopiem, un tur bija tēvocis Andželo, bez žaketes, ar saulē spīdošu salmu cepuri.

—    Māsasdēls! — viņš iesaucās jau pa gabalu un pacēla roku. — Tu pirmais mūs apmeklē. Mēs atbraucām šorīt.

Viņi bija atveduši pavāru un kādus desmit garconus un kalpones, un visi bija aizņemti ar bagāžu. Bet pret Lancu viņi izturējās kā pret ģimenes locekli, kuram var rādīties ari nesagatavojušies un ar putekļainām rokām. Tante viņu noskūpstīja un tūlīt pat atstāja. Marija likās savādāka. Ne tik auksta, ne tik sausa.

—    Man laukos patīk. Esmu priecīga, — viņa teica sasveicinādamās. — Tu jau iekārtojies?

—    Jā. Man tas ir vienkāršāk, — Lanca atbildēja, norādot uz saimnieku bagāžu un kalponēm.

—    Šodien ir piektdiena. Rīt mēs strādāsim, bet parit atpūtīsimies. Atnāc svētdien no rīta! Paklausīsimies kapelā mesu un pēc tam paēdīsim.

Līdz svētdienai ir divas dienas, bija laiks padomāt. Viņš ar maigumu atcerējās Karmenu un tūlīt arī Margeritu. Draudzeni, kāda viņam šajā brīdī bija nepieciešama.

Margeritra vai Saverio Katalano. Saverio bija tuvu, gandrīz ar roku aizsniedzams. Kāpdams zirgā, viņš nolēma tūlīt pēc atgriešanās ciematā aizsūtīt telegrammu ar lūgumu

izpildīt solījumu. «Gatavojies. Punkts. Drīz ieradīšos Katānijā, un tu ar mani brauksi uz Macarino. Punkts. Sveiciens. Pjetro.» Viņš pat nepamanīja Mariju, kas parādījās uz balkoniņa, kamēr viņa nesāka runāt.

—    Viņš patiešām ir skaists, tavs zirgs. Kā viņu sauc?

Lanca pieturēja grožus, kamēr Nonfriu sveicinot noņēma bereti. — Par Virgīliju.

—    Kā Dantes draugu? Un kurp tu gribi doties, uz paradīzi vai elli?

—    Es vēl nezinu. — Māsīca neņēma vērā iespēju, ka var doties arī uz šķīstītavu.

—    Es zinu, ko tu domā, Pjetro. Bet šķīstītavā mēs visi jau esam, šeit. Lai nokļūtu paradīzē, jābūt labam, lai nokļūtu ellē — drosmīgam. Viss atkarīgs no tevis.

—    Man tas jāizlemj tūlīt? — Lanca mēģināja jokot. Viņa pašūpoja galvu un atspiedās pret dzelzs margām.

—    Tādas lietas neizlemj, tas ir jau cilvēkā, — viņa teica. Lanca ar rokas mājienu atvadījās. Rikšojot pa taciņu lejup, viņu pārsteidza Nonfriu piezīme.

—    Es nekad agrāk viņu nebiju redzējis, dona Andželo meitu.

—    Viņa ir skaista, vai ne? — Lanca provocēja. Puisis uz skatienu neatbildēja, viņš likās domīgs.

—    Viņa ir magara, — tas nomurmināja pakavu troksnī tikko sadzirdami.

—    Ko tas nozīmē?

Bet puisis nezināja šā vārda itālisko ekvivalentu.

29

Svētdienas rītā, gatavodamies jāt uz Fiumaru, Lanca staļļa durvīs sastapa Čiču, kas nāca ārā ar grožiem rokās. Viņš likās ļoti noguris. Kad viņš noņēma melno bereti, atklājās baltā piere un baltie mati. Viņa vienīgā acs bija apsarkusi.

— Vošenca banadika!

Lanca bija sagatavojis stingrus un vienkāršus vārdus, tikai tādus šis vīrs spētu saprast, bet ne vieta, ne brīdis nebija tiem piemēroti. Nepaskatījies un neapstājies, viņš lika tam sēsties zirgā un pavadīt viņu uz Fiumaru.

Kad viņi jāja ārā, pa priekšu Virgīlijs, dažu metru attālumā Baiota, Aprilijā piebrauca Vitorio. Viņš bija nosūtījis telegrammu Katalano un veda pastu. Uz vienas aploksnes bija uzraksts «Kurjers*. Lanca to atvēra ar drebošu sirdi. Vitorio aizgāja, un Čiču ieinteresēts aplūkoja lapu. Viņati gribēja zināt jaunumus par interviju ar Džuliano un gaidīja zvanu.

Bija vēstule arī no Karmenas.

Viņš to lasīja pa ceļam. Tajā bija daudz jautājumu. Pirmais: «Vai mums izdosies šovasar kopā aizbraukt uz jūru?»

Lanca pacēla acis pret debesīm, kurās nebija neviena mākoņa. Bija ļoti karsta diena, un viņš iedomājās, ka būs neērti vienās un tajās pašās drēbēs jāt uz zirga, svīst, ēst pusdienas, pastaigāties, atkal svīst. Beigās viņš smirdēs kā no staļļa, kaut ari viņam bija aizdomas, ka Ganči nepievērš tādām lietām uzmanību.

Otrais jautājums bija: «Kad tu atbrauksi mani apciemot? Katānija nav tālu, ja brauc ar mašīnu. Es tev sūtu visu jūnija svētdienu sarakstu. 3, 10, 17, 24. Un jūlija: 1, 8, 15, 22, 29... Bet iepriekš nepaziņo! Lai tas man būtu pārsteigums.»

Kāds neliels putns, varbūt dzeltenais vanags, kliegdams riņķoja virs viņiem. Kad parādījās tā draugs, abi kopā aizlidoja. Sekodams putniem ar acīm, Lanca kalna galā pamanīja kādu mājeli no sausām niedrēm. Kāds vīrs stāvēja un skatījās uz viņiem. Lanca nepagriezdamies pamāja, un Čiču piejāja tuvāk.

—    Tas tur, kas viņš tāds ir?

—    Tas ir sargs. Viņš sargā novākto ražu.

Nedaudz jaucot darbības vārdus, viņš paskaidroja, ka kopš 1. maija šurp no ciemata nāk sargi. Lielākoties vecāki cilvēki vai fiziski vārgie, kuri nespēj strādāt smagus darbus. Vietās, no kurienes varēja pārredzēt lielas platības, garconi uzcēla mājiņas ar salmu matraci gulēšanai. Tur sargi dzīvoja no pavasara beigām līdz vasaras vidum, kad raža bija novākta, nekur neejot. Viņi sargāja visu, ko varēja redzēt, par zādzībām un visu aizdomīgo ziņojot kampieriem, kas katru dienu lejā staigāja. Kā samaksu viņi reizi nedēļā saņēma makaronus, maizi un sieru, un kazettieri viņiem gādāja ūdeni. Viņi mēnešiem ilgi nevienu neredzēja, bet viņiem vismaz netrūka pārtikas.

Trešais jautājums bija: «Vai tev manis trūkst, tāpat kā man tevis?»

Dons Čičo Ganči nāca pretī pie fermas vārtiem, ģērbies izjādei, bet nelikās nosvīdis, un nebija jūtama zirga smaka.

—    Mēs tevi gaidām uz mesu, — viņš paziņoja un pirmais devās pa kāpnēm.

Fiumaras māja bija lielāka nekā Kanneto, bet ne tik eleganta. Madalēna ar savu māti izveidoja māju sievietēm. Bet Fiumaras māja bija māja vīriešiem, kur iegāja, nenoslaukot zābakus. Liela salona dziļumā zem pavirši izrotātiem griestiem bija marmora altāris. Jauns, bet klibs mācītājs sarunājās ar tanti Rozitu. Sievietēm galvās bija plīvuri, vīrieši bija ar kaklasaitēm.

- Sēdies! — lūdza dons Paolo, norādīdams uz krēslu sev līdzas. Pēc tam paskatījās uz mācītāju. — Sākam, — viņš pavēlēja, un divi kalpi, kā likās — brāļi, devās pie altāra. Pirms visi pagriezās turp, Lanca paspēja uzsmaidīt māsīcai, kas atbildēja ar galvas mājienu. Aizmugurē bija ap trīsdesmit garconu un kalpu. Zāle bija pilna ar mušām, kas klātesošos traucēja un novērsa uzmanību.

Pēc mesas ģimene un viesi sapulcējās galerijā iedzen amarenu ar ledu. Mācītājs nevarēja aizkavēties: viņam vajadzēja atgriezties ciematā, un priekšā bija pāris stundu ce]š ēzeļa mugurā. Viņš izdzēra savu amarenu, ar grimasi to novērtēja un aizkliboja. Tēvocis Andželo bija aizrāvies sarunā ar vienu no ciemiņiem, kādu svešinieku labā, baltā uzvalkā un ar zeltītām brillēm. Dons Paolo paņēma Lancu aiz rokas.

—    Pjetro, tagad mēs divatā dosimies skaistā pastaigā, un es tev parādīšu fermu. Ir iespēja apvienot divas lietas... Marija, parādi brālēnam māju!

Neviens nepievērsa uzmanību, kad viņi atstāja galeriju. Viņi devās pa gariem koridoriem. Putekli bija noslaucīti, palikusi tikai putek(u sajūta.

—    Zini, es sāku ciest no karstuma.

—    No karstuma? Jūnija sākumā? Sagatavojies! Seit pirmajās desmit jūlija dienās ir elle. Vajag daudz dzert, vienmēr staigāt ar apsegtu galvu... un tev jāiemācās pusdienas laikā gulēt. Milānā tas nav pieņemts, bet šeit ir nepieciešams. — Viņa skatījās nopietni. — Ir vēl daudzas lietas, kas tev jāiemācās... Skaties, šeit es piedzimu. Tagad te guļ mani brā|i.

—    Katrai istabai ir sava vēsture, varu iedomāties, — atteica Lanca. Viņš atcerējās slepkavību, ko izdarīja dons Paolo, bet nebija domājis, ka to iespējams uzminēt no tik banālas frāzes. Viņa vērīgi Lancā paskatījās un gāja tālāk. Ar spērienu viņa atvēra durvis. Istaba bija pamesta, ar lielu dzelzs gultu, kurā matracis bija pārlocīts uz pusēm un pārklāts ar netīru segu.

—    Esi apmierināts? Būtu bijis labāk, ja tu man uzreiz pajautātu. Es jau teicu, ka tev daudz kas jāiemācās. Vispirms tas, ka ar mani jārunā skaidri...

Pēkšņi Lanca saprata, kāpēc šo meiteni ģimenē tā ciena: viņai bija vīrieša autoritāte, bet viņa izmantoja ari sievietes privilēģijas. Viņš nekad to nebna audzējis dusmīgu un jautāja sev, ko varētu lielas 'aba darīt.

—    Es sapratu mācību... un tūlīt to pierādīšu. Ir kads vārds dialektā. Nesen to dzirdēju, bet nezinu, ko tas nozīmē. Ko nozīmē «magara»?

Dažas sekundes šķita, ka viņa nav sapratusi. Bet viņš maldījās.

—    Tu gribi zināt, vai es esmu magara? To tu sapratīsi, kad ar mani iepazīsies tuvāk.

—    Ģimenes pusdienās un pastaigās gadatirgū? Tad būs vajadzīgi desmit gadi.

—    Ko lai dara? Milānā tas būtu citādi, bet šeit cilvēki satiekas un draudzējas tieši tā. Naktīs laukos staigā apkārt tikai zagļi, lapsas un magaras. Pirmo reizi, kad tu atnāksi pie manis ciemos, mēs pastaigāsimies mēness gaismā, ja tā būs, un tad varēsim parunāt.

Viņi atgriezās, kad mājā jau sāka izpļauties svētdienas pusdienu smarža.

Dons Paolo viņus gaidīja pie vienas no noliktavām. Viņš kaut ko pārmeta dažiem vīriem, starp kuriem bija uzraugs Janni. Lanca sev jautāja, vai viņu vidū bija kāds Čiču, bet varbūt dons Luidži kā radinieks atteicās iekārtot Fiumarā kādu no savējiem.

Beidzis rāties, dons Paolo pagriezās pret Lancu, paņēma viņu aiz rokas un veda pa ce|u lejup uz staļ]iem, Stāstīdams, kas noticis. Naktī viens no kampieriem, Spal-leta, kas gulēja stallī ar bisi pagalvī, bija nogulējis kādu zādzību, kas bija tiešām smieklīga. Kāds noņēmis buļļiem pie kakla piesietos zvaniņus. Tik nevajadzīgu priekšmetu zādzība sarga degungalā bija veiklības izrādīšana un izsmiekls. Sargs prasīja atļauju sodīt vainīgo. Dons Paolo bija atteicis. Lanca piekrita:

—    Pareizi! Jo Spalleta neko nav redzējis, ir neiespējami...

—    Ne tāpēc. Izveicīgais zaglēns strādā Kanneto, tas ir viens no taviem garconiem. Viņu sauc Farkika. Spalietam nav tiesību viņu aiztikt, tas jādara Andaloro.

—    Šovakar es izprašņāšu šo jauno Merkūriju, — Lanca apsolīja, un dons Paolo neiebilda. Viņš Lancu joprojām cieši turēja un, kad viņi nonāca pie govju kūtīm, veda starp mēslu čupām. Te bija daudz vairāk lopu nekā Kanneto. Kad dons Paolo piebilda, ka ir vēl divi tūkstoši aitu, kas pašlaik atrodas ganībās, Lanca izbrīnīts iesvilpās.

—    Tev tas liekas daudz, māsasdēl? Pirms kara mums bija vairāk. Tās ir varas pazīmes: zeme, lopi un godājams viesis pie galda. — Viņš apstājās, slaucīdams sviedrus un smagi elpodams. — Lai būtu zeme, vajadzīgas paaudzes, bet lopi dzimst bieži, un ari tiem savukārt dzimst bērni. Un vēl, ja ir steiga, tos var arī nozagt. Tu to zini? Pirms dažiem gadiem te bija viens, kas izaicināja mūs, Ganči. Ne ar zemi, bet ar lopiem... — Viņš aizdedza cigareti. Bezgalīgi gara operācija.

—    Farkiku ģimene: aitu un govju gani un zagli... kā tas jauneklis, kas paņēma manus zvanus, lai parādītu, ka ne no kā nebaidās. Tas ir ģimenes netikums...

Tas bija dīvains stāsts. Ciematā visi zināja, kas ir Far-kika: ganu ģimene ar daudziem dēliem. Pat nožēlojamā zemes īpašnieku mafija neuzdrošinājās viņus aiztikt, ja viņi bija vienoti, prata rīkoties ar nazi un šauteni tāpat kā ar aitām. Viņi nemaksājot ieņēma ganībām zemes, pirka un pārdeva lopus. Un zaga.

Bet kādā septembra pēcpusdienā trīsdesmito gadu vidū notika kaut kas tāds, par ko runā vēl tagad, pēc piecpadsmit gadiem, kaut Farkikas bagātība izputināta un viņi gandrīz padzīti no Macarino.

Kā parasti no aprīļa līdz oktobrim, vakaram tuvojoties, dons Korrado Ganči, vecākais no brāļiem, sēdēja zem platānas pie mājas vārtiem, gatavs saņemt garāmgājēju cieņas apliecinājumus un parunāt par laiku, par ražu, par svešām sievietēm. Šajā stundā cilvēki sāka atgriezties no darba, gan kājām, gan zirgos.

Ap pieciem parādījās Vinčenco Farkika, ģimenes galva. Viņš jāja uz melnas ķēves ar baltiem vaigiem. Jādams garām baronam, viņš ar cieņu noņēma bereti. Dons Kor-rado uz sveicienu atbildēja, bet tūlīt pievērsās zirgiem, kas sekoja ķēvei: to bija astoņdesmit vai deviņdesmit, un tos veda kāds pusducis garconu. Nekad vēl neviens Macarino nebija redzējis vienkopus tik daudz zirgu.

Pēc tam vecākā dēla vadībā nāca govis ar vara zvaniem, kas zvanīja vakara zvanu baronam Ganči. Sekoja citi garconi ar teļiem. Govju bija varbūt simts, teļu trīs reizes vairāk. Aiz tiem nāca cits dēls, citi garconi uņ ēzeļu pulks, lētāki nastu nesēji. Visi sveicināja baronu, bet tas jau kādu brīdi vairs neatbildēja. Klusums pavadīja ganāmpulka gājienu, un arī padotie ap viņu pazemoti klusēja.

Pēc ēzeļiem gāja mūļi, kādi pāris simti: sākot no stiprākajiem, Ragūzas, un beidzot ar kalnu mūļiem, mazākiem un ar īsām ausīm. Pēdējais no Farkiku ģimenes uz melnas ķēves jāja aitu priekšgalā. Par tām vēstīja zvaniņu skaņas, un to gājiens ilga vairāk nekā pusstundu: vismaz trīs tūkstoši dzīvnieku kopā ar auniem un kāds simts visu izmēru suņu, un zēni ar nūjām.

Dons Korrado Ganči, sastindzis kā akmens, gandrīz trīs stundas bija spiests izturēt šo gājienu. Viņam klanījās, padarot viņu par izsmieklu, parādot, ka citiem ir vairāk lopu nekā Ganči ģimenei. Un kad beigās simt vai divsimt aitu, sajaukušās kopā ar pēdējiem suņiem un pēdējiem garconiem, pazuda Vikora Emanuēla ielas tālēs, uz bruģa palika biezs mēslu paklājs, ar ko varētu nomēslot ap divdesmit hektāru zemes: dāvana Ganči no Farkiku ģimenes.

Arenačā visi dzīvnieki bija savākti kopā, un troksnis sapulcēja kādus simt ziņkārīgos. Bet gājiens jau bija beidzies, sadalījies ganāmpulks atstāja pilsētiņu. Veselu nedēļu Macarino ne par ko citu nerunāja. Cilvēki sprieda, ka Farkika savu īpašumu savācis galvenokārt zogot, un to sāka pārbaudīt karabinieri. Kāds Ganči cilvēks, Viria, pazina pāris ēzeļu un mūļu, kas bija pazuduši pirms diviem mēnešiem. Vinčenco Farkika un viņa dēli tika apcietināti, un pēc viņu bagatības salidoja visdažādākie kraukļi. Mafija paņēma, ko gribēja. Ļoti daudzi zemnieki, kurus ka-rabinieri nostādīja rindā, pazina vai izlikās pazīstam savus lopus, un viņiem nešauboties noticēja. Beigās vairs nepalika nekas.

—    Ir sakāmvārds, — pabeidza dons Paolo, — kas liekas tieši radīts šim gadījumam: «Cu ie riccu di vacchi, picuri e iumenti, pari chi havi assai e inveci 'un havi nenti.»6 Tu saproti, ko tas nozīmē? Tikai zeme ir ko vērta. Lopi kā dzimst, tā arī mirst vai tiek nozagti.

Viņi gāja tālāk, un dons Paolo turpināja runāt. Bet Lanca viņā vairs neklausījās, aizrāvies ar domām par tikko dzirdēto stāstu. Šajā neizglītoto ganu pārgalvīgajā lepnumā bija kaut kas tāds, ko viņš redzēja grieķu teātri Sirakūzās. Farkiku vara izauga no bezgalīga lepnuma un pacēlās līdz Olimpam, izaicinot dievus. Eshila kleperis! Kā Prometejs gani pārkāpa robežas, un pazemotais un saniknotais dievs tos sodīja ar bībelisku cietsirdību.

Tie bija Ferdinando, Madalēna Ganči un Gaetano Lanca: grieķu maskas, kas simbolizēja mazdūšību, maigumu un tirāniju. Un katrs no viņiem nomira ar slepenu savas sakāves apziņu.

—    Bet es? — viņš jautāja sev.

Pie galda viņš labprātāk atrastos nomaļus, bet visi Ganči, izņemot Mariju, centās iesaistīt viņu sarunās. Un tur bija godājams viesis, kāds kristīgi demokrātiskās partijas deputāts ar brillēm. Uzzinājis, ka Lanca atbraucis no Milānas un apgrozās «Kurjerā*, viņš izvēlējās to par vienīgo sarunu biedru visam pusdienu laikam.

Lancu tas apgrūtināja. Lai gan vīrietis bija kulturāls un asprātīgs, viņam negribējās ne klausīties, ne atbildēt. Bet, kad saruna skāra Salvatori Džuliano un separātismu, viņā modās interese. Neminēdams notāra Vankeri vārdu, viņš teica, ka «kāds ietekmīgs draugs» mēģina noorganizēt

viņam interviju ar bandītu, un tas pie galda izsauca absolūtu klusumu.

—    Tad dariet to steidzīgi, — ieteica deputāts. — Visi paredz, ka nākamajās vēlēšanās separātisms tiks sakauts, bet Džuliano ir separātistu radīta figūra, viņu bruņotā roka. Bet tagad viņi to pamet, un viņš grib aizvākties. Ja tikai mafija viņu neaizvāks agrāk.

Pēc kafijas viņi reizē piecēlās un izgāja galerijā, ko saule vairs neapspīdēja. Lanca griezās pie tēvoča un tantes.

—    Vai varu jūs ielūgt rit uz Kanneto?

—    Rīt sākas p|auja. Mēs ieradīsimies vakarā, varēsim paēst kopā vakariņas. Jā, Rozita? — teica dons Paolo, pagriezdamies pret brāļa sievu, kas pamāja ar galvu.

—    Protams. Es gribu redzēt, kā mans māsasdēls iekārtojies.

Tikai pēc tam, kad pieveda zirgu, Lanca attapās, ka Čiču pēc ierašanās Fiumarā nebija skaidri pateikts doties prom. Viņš redzēja to iznākam no mājas, tā varēja būt uzrauga māja, un ar delnu slaukām muti. No viņa nāca stipra vīna smaka.

Lanca uzlēca zirgā un, kamēr Čiču skrēja uz stalli, palaida to rikšiem. Pagriezienā viņš ar acs kaktiņu pamanīja, ka tas jāj auļos, lai viņu panāktu. Bet Lanca nepagriezās paskatīties un nerunāja ar viņu līdz pat Kanneto, kur lika viņam uzmeklēt uzraugu. Nokāpdams no zirga, viņš pamanīja Nonfriu un pamāja, lai tas pienāk tuvāk.

—    Vai pazīsti puisi, ko sauc Farkika?

—    Vinčencino Farkika. Viņš ir mans kūms.

Vinčenco, tāpat kā vecais Prometejs, kas bija jājis gājiena priekšgalā. Šis varētu būt viņa mazdēls.

—    Ļoti labi. Ej un pasauc savu kūmu šurp.

Vitorio Sapienca bija lasījis un nāca pretī, turēdams padusē administratīvo likumu mācību grāmatu. Lanca pasmaidīja.

- Tu baidies aizmirst izlasīto? Noliec uz bridi grāmatu, man būs vajadzīgs tulks, kam var uzticēties.

Viņš ātri pārģērbās un nokāpa pagalmā, kur gaidīja četri vīrieši. Vinčencino Farkika bija tievs, kustīgs, ar viltīgām uguntiņām acīs. Šajā brīdī viņš likās norūpējies, un Lanca dzirdēja, ka Nonfriu, saimnieku nepamanījis, mēģina viņu nomierināt:

—    ... ’U dutturi ie galantdmu. ’Un vi scantāti, oiimpa^7...*

—    Labais cilvēks esmu es? — redzēdams abu samulsumu, smaidot jautāja Lanca. S Kāpēc jūs uzrunājat viens otru ar jūs?

—    Tāpēc, ka mēs esam kūmi, — nomurmināja Nonfriu.

—    Jums jāzina, iejaucās Andaloro, — ka tad, kad divi kļūst par kūmiem, viņiem jāuzrunā vienam otru ar jūs. Tas pats attiecas arī uz to, kas kļūst par krusttēvu. Es, piemēram, pirms pieciem gadiem kristīju sava brāļa jaunāko dēlu, un no tā laika mēs uzrunājam viens otru ar jūs.

—    Un tā katru dienu? Un nekad nekļūdāties?

—    Nē, vošenca, —- atbildēja uzraugs, un visi iesmējās. Viņus uzjautrināja tas, ka tik vienkārša lieta kādam var likties savāda. Atmosfēra nebija piemērota izmeklēšanai. Bet Lanca rēķinājās ar pārsteiguma efektu. Ļoti dabiski viņš pagriezās pret jauno Farkiku, kas vairs nelikās domīgs.

—    Tu saproti itāliski, Vinčencino?

—    Accussi accussi^8 — puisis atbildēja ar tādu kā atvainošanās žestu. Lanca pagriezās pret Vitorio.

—    Pajautā viņam, kur viņš noslēpis šonakt Fiumarā nozagtos zvanus. — Kamēr Vitorio vilcinājās, varbūt nebūdams pārliecināts, kā pareizi pārtulkot «zvanus», viņš pamanīja, ka Nonfriu, Andaloro un Čiču pēkšņi kļuvuši nopietni. Apsūdzētais, nesapratis vārdu jēgu, ieraudzīja viņu sejas izteiksmi un saknieba lūpas.

—    Unna li mintisti li ciancidni che ti futtišti stanotti a Sciumāra? — jautāja Vitorio, kam izdevās to pateikt pat ar Macarino izrunu. Puisis pašūpoja galvu un skatījās Lancā, kas uzlika tam uz pleca roku.

—    Tev jābūt ar mani atklātam, Vinčencino. Pasaki man patiesību, un tu nenožēlosi.

Bet gaidītās atzīšanās nesekoja. Neskatoties uz savu tiesātāja lomu, Lanca augstu novērtēja to, ka šim puisim pietika drosmes izaicināt apbruņotu kampieri divu nekur nederīgu zvaniņu dēļ. Tā bija Vinčencino zvaigžņu stunda vai, izsakoties mērenāk, viņa 17. decembris. Varbūt, pats to neapzinādamies, viņš atriebās par saviem radiem, kurus izputinaja un sakāva Ganči ģimene, jo viņi bija uzdrošinājušies pacelt galvu un paskatīties acīs. Pēc bezjēdzīgas jautājumu virknes Lanca atkāpās. Viņš paskatījās uz uzraugu un Čiču vienādi stingri.

—    Nav pierādījumu, ka šis puisis būtu vainīgs, tāpēc es negribu, lai viņu aiztiek, un jūs nedrīkstat pieļaut, ka tas kampiere, kas gulēja tik ciešā miegā, viņam kaut pieduras. Tu saprati, Andaloro?

—    Jā, vošenca, — atteica uzraugs.

—    Tu saprati, Čiču?

—    Jā, vošenca.

—    Varat iet, — Lanca teica un paņēma Nonfriu aiz rokas. Viņš manīja, ka Vitorio viņu novēro un liekas apmierināts. — Tu vari iet turpināt mācīties, Vitorio. Atvaino, ka tevi iztraucēju, bet tā bija pirmā reize, kad man nācās būt tiesātāja lomā, un es gribēju būt pārliecināts, ka saprotu katru vārdu. — Viņš pagaidīja, kamēr Vitorio aiziet, un paskatījās uz garconu.

—    Tu esi godīgs vīrs. Vai tiesa, Nonfriu?

—    Jā, vošenca, — puisis atbildēja un norija siekalas.

—    Es tāpat. Un tagad pasaki: tas bija Vinčencino, kas pastrādāja šo joku šonakt, vai ne?

Iestājās klusums.* Lanca juta sava sarunu biedra mokas. Nebija grūti saprast, kāda dilemma viņu nomāc. Piekrist nozīmēja nodot draugu, un ar saimniekiem nekad neko nevareja zināt, pat ja viņi sevi uzskata par godavīriem. Bet grūti bija arī noliegt pēc tam, kad lepni paziņots, ka viņš ir godīgs. Lanca dažas sekundes pagaidīja un nolēma uzdevumu atvieglot.

—    Tas bija viņš, vai tiesa? Un tu viņam palīdzēji.

—    Jā, vošenca.

Tā jau varēja domāt.

—    Jūs esat fermas Melnā roka. Uzbrūkat krēslā un pazūdat tumsā.

—    Kā jūs teicāt?

—    Par to neraizējies, — attrauca Lanca, virzīdamies uz mājas pusi. Tad atcerējās godājamo Ganči viesi un tā teikto.

—    Nonfriu, ko tu domā par sicīliešu separātistu kustību? Tu zini, kas ir separātisms?

—    Nē, vošenca.

Tā viņš ari domāja.

30

Rītausmā Lancu pamodināja tālas balsis. Caur pievērtajiem slēģiem viņš ieraudzīja ļaužu rindas; visi baltos kreklos un beretēs, visi ar sirpjiem rokās. Grupās pa desmit vai divpadsmit cilvēki devās dažādos virzienos. Viens priekšgalā, grupai sekoja mūļi, katrs no tiem nesa uz muguras četras ūdensmucas.

Viņš atkal apgūlās, istabā, kas bijusi viņa vecāku istaba. Naktī viņš redzēja sapnī Madalēnu, nekustīgi izstiepušos šajā pašā gultā. Pamodies viņš saprata, ka šis sapnis bija atmiņas, un viņš skata to vēlreiz jau ar atvērtām acīm un aiztrūkušu elpu.

Tā bija viņa pēdējā vasara laukos. Kādu pēcpusdienu, ejot garām šai istabai, viņš izdzirdēja raudas. Viņam pietika drosmes nedaudz pagrūst durvis, tik lēni, ka viņi to nepamanīja. Madalēna naktskreklā gulēja gultā un raudāja. Bet šīs raudas bija savādas, viņa nelikās nelaimīga. Viņš sēdēja uz gultas malas pilnīgi apģērbies, runāja savā šausmīgajā dobjajā balsī, no kuras Pjetro kājas kļuva nekustīgas. — Tātad tu to patiešām izdarītu? — viņš jautāja, skatīdamies ar kaut kādām savādām acīm. — Tu mani precētu vēlreiz? Tu atļautu vēlreiz izdarīt to, ko es izdarīju? — Viņa raudāja un teica jā. Viņu nevarēja redzēt, jo tēvs, sēdēdams uz gultas, viņu aizsedza. Viņi turēja viens otra rokas. Tad Gaetano Lanca pamanīja Pjetro, ar vienu kāju istabā, ar otru koridorā, bālu un pārbiedētu. Viņi ļoti ilgi viens otrā skatījās. Pjetro gaidīja zīmi aiziet, vienu no viņa impēriskajiem žestiem, vai mājienu ar galvu, liekot saprast, ka drīkst ienākt. Viņam gribējās ierāpties gultā un nomierināt māti, pajautāt, kāpēc viņa ir tik nelaimīga. Bet nekādas zīmes nebija. Tēva seja palika nekustīga, kaut tagad viņa acis mirdzēja. Pjetro nekad nebija redzējis tēvu raudam, viņš pat neticēja, ka tas ir iespējams. Tagad viņš nevarēja uzrāpties uz gultas un teikt mātei: — Kāpēc tu raudi?---jo raudāja arī tēvs.

Un, kad viņš ieraudzīja, ka tēvs, it kā kaunēdamies, aizsedz acis ar roku, viņš tikpat klusi, kā atvēris, durvis atkal aizvēra, un koridors viņam likās bezgalīgs un biedējošs. Viņš nolēma kaut ko sameklēt... kaut ko ļoti dārgu... slepenu...

Lanca atkal aizmiga, neatcerējies, ko īsti meklēja pirms divdesmit astoņiem gadiem tās vasaras dienas vidū, kad redzēja vecākus plosām vienam otra dvēseli. Saldumus? Viņš atcerējās skaistu angļu sudraba cepumu kasti uz kumodes. No tās viņš arvien kaut ko slepus makšķerēja ārā. Bet tie nevarēja būt saldumi: jau no bērnības sāpju un satraukuma brīžos viņš nespēja ēst. Pat universitātē pirms eksāmena viņš neko neēda, izņemot augļus. Kad pļāvēju balsis viņu pamodināja, vairs nebija iespējams satvert šo atmiņu pavedienu.

Astoņos Džirolamo atnesa tikko slauktu pienu un atvēra smagos balkona slēģus. Vecais kalps laukos bija labi iejuties. Viņa seja bija mazāk bāla, un viņš izskatījās atpūties. Bet viņš reti izgāja no mājas. Viņš jutās nedroši starp zemniekiem, neko nesaprata no viņu darbiem, nevarēja tos komandēt, baidījās, ka pret viņu neizturēsies ar cieņu, un baidījās no Čiču, par kuru teica «slikts kristietis». Bet mājā gan viņš komandēja ļoti stingri. Džuzepina no viņa baidījās, massara atzina viņa autoritāti, virtuvē kazettiere bija laimīgs viņam paklausīt, un garconi pat neiedomājās te, iekšā, atbildēt viņam necienīgi.

—    Ko šovakar pagatavosiet maniem radiem? — Lanca jautāja, sniegdams tukšo glāzi. Kalps to paņēma ar nedaudz noslēpumainu smaidu.

—    Lauku pusdienas, doktor. Bet ar kaut ko pilsētnie-cisku, lai liktu saprast, ka mēs neesam nokāpuši no kalniem. Un galda vidū es gribu nolikt augļu triumfu. Viņi augļus ēd katru dienu, bet tie būs sakārtoti tā, ka viņi tos pat nepazīs. — Viņš runāja, neslēpjot ironiju. Lanca jau

bija pamanījis, ka vecais pilsētnieks pret vulgāro Ganči bagātību izturējās diezgan vīzdegunīgi, bet nekad vēl to nebija izteicis tik atklāti.

—    Mana māte tevi nekad neņēma šurp līdzi, man liekas...

—    Nē. Bet man daudz stāstīja. Vai ticat, ka daudzas lietas var pazīt, pat ja tās nekad nav redzētas?

—    Kāpēc viņa tevi neņēma līdzi? — Lanca uzstāja. Kalps jau gāja ārā. Viņš apstājās un paraustīja plecus.

—    Jūs māte varbūt gribēja, bet jūsu tēvs nevēlējās. Viņam viss bija atsevišķi: viens administrators šeit, viens tur. Kalpi šeit un kalpi tur... Tā bija vienmēr. Es nezinu, kāpēc.

Desmitos Lanca sēdās zirgā. Nonfriu viņu gaidīja gaiši rudā zirgā, daudz lielākā nekā tas, ar ko viņš jāja iepriekš. Viņš bija lepns, ka pavada saimnieku, bet viņa smaidā nebija iztapības. Dodoties cejā, Lanca painteresējās, kāpēc īsti viņi nabaga Spalletam atņēmuši zvaniņus. Bija grūti noticēt, ka vienkārša joka dēļ viņi riskēja ar dzīvību.

Nabaga Spalletam, Nonfriu paskaidroja bez jebkādas ironijas, bija paradums staigāt pa ciematu un apciemot Fiumaras strādnieku sievas. Viņš tās biedēja, sacīdams, ka no viņa un tikai no viņa atkarīgs šo nelaimīgo darbs un tātad ari maize ģimenei. Viņš draudēja ar nabadzību, nabaga Spalleta. Un ne tikai ar to. Kādu reizi viņš teica kādam pjāvējam, kas bija atnācis darbā ar ēzeli, ka ieturēs no algas par to, ko apēda ēzelis, ganīdamies dienas laikā. Ganči smējās par šo izdomu. Bet neticēdams, ka administrators ieturēs tikai nedaudz naudas, zemnieks dienas beigās aizveda ēzeli uz mājām un steidzās kājām atgriezties uz Fiumaru līdz saullēktam, laikam, kad bija jāsāk strādāt...

—    Un neviens nesadumpojās?

—    Dumpinieki nestrādā. Tam, ko Ganči padzinis, vairs nav cerību Macarino atrast darbu.

- Bet ko tu teiktu, ja Spalleta tev tāpat vien sadotu?

—    Es apēstu viņa sirdi, — garcons atbildēja. Viņš izskatījās mierīgs, viņa balsī nebija niknuma.

Atbilde Lancam patika. Tas nebija drosmes apliecinājums, bet rakstura izpausme.

—    Bet tu vairs neatradīsi darbu.

—    Tas nozīmē, ka arī es aizbrauktu uz Turīnu. Brauc cits pēc cita. Strādā, tīra mēslus, mazgā tualetes...

—    Bet kāpēc tieši zvaniņus, Nonfriu? Maiss uz galvas un daži sitieni ar nūju, vai tas nebūtu labāks atrisinājums?

—    Nē, vošenca, ja atļausiet. Katram vīrietim ir sava vājā vieta. Spalletam tā ir autoritāte. Tagad visi smejas: Ū... babbianū... viņu apveda ap stūri. Kad cilvēki smejas, autoritātei beigas. Viņš tur gulēja, jo bija dzirdējis baumas, ka kāds grib zagt lopus. «Redzēsim, vai viņam pietiks drosmes,» viņš teica.

Kalna galā viņi apstājās. Uz lauka varēja redzēt ap simt pļāvēju, kas salīkuši strādāja. Saule cepināja, un augstās, biezās vārpas siltumu saglabāja.

Uzraugs ar savu ķēvi jāja viņiem pretī. Viņš sāka skaidrot, kā organizēti pa grupām sadalītie ļaudis, bet Lanca jutās apdullis no karstuma. Viņš nevarēja saprast, kā šie cilvēki to varēja izturēt visu dienu, turpinot locīties un strādāt ar sirpi. Viņš atteicās no piedāvātā vīna un iedzēra tikai nedaudz ūdens.

Viņi jāja tālāk. Pusgraudniekiem atdotajos zemes gaba-fos nebija daudz cilvēku, tikai pats pusgraudnieks un viņa ģimenes locekļi. Sievietes pļaušanā nepiedalījās, viņas gāja garām un sveicināja. Lanca neredzēja nevienu ar sirpi rokā. «Tā nav cienīga lieta,» pirms kāda laika bija paskaidrojis Boņanni.

Savāda tauta. Mirst badā, bet ņirgājas, ka cits ēd vardes. Pret sievietēm izturas kā pret lopiem, bet šausminās no domas, ka tās varētu strādāt zemes darbus. Viņus visādi pazemo, un viņi riskē ar dzīvību, lai varētu izsmiet kādu kampiere.

Ceļš veda kalnā pa neapstrādātu zemes gabalu. Lanca sajuta, ka viņam reibst galva, un pamasēja acis, kas no spilgtās gaismas sāpēja.

—    Griezīsimies atpakaļ, Nonfriu!

Kanneto Vitorio paziņoja, ka pienākusi telegramma. Salūzusi Saverio Katalano mašīna, un viņš gatavojās braukt ar pasta mašīnu piektdien. Vitorio uzmanīgi paskatījās Lancā un apjautājās, vai viņš nejūtas nevesels.

—    Nē, — nomurmināja Lanca un paskatījās pulkstenī: bez piecām minūtēm viens. Viņš ieraudzīja parādāmies Mariannu un pamāja: — Šodien es pusdienas neēdīšu. Atnes man uz guļamistabu ūdens krūzi un atsūti Džiro-lamo.

Savā istabā viņš noliecās pār porcelāna bļodu, noberza visu ķermeni ar sūkli, laiku pa laikam apstādamies, lai padzertos: katru reizi pa vienam malkam. Odenim bija savāda garša. Viņš neatcerējās, ka kādreiz būtu dzēris kaut ko tik garšīgu. Kalps, stāvēdams blakus ar dvieli, noraizējies viņu vēroja.

—    Jūs nedrīkstat uzturēties saulē, doktor. Reiz jūsu māte man stāstīja, ka piecu gadu vecumā jums šeit, Kanneto bijis saulesdūriens un ka jūs varējāt nomirt.

—    Patiešām? Neatceros... — nomurmināja Lanca.

Bet tā nebija patiesība.

Viņam bija brīnišķīgs zirgs, nūja ar izgrieztu zirga galvu, viņš to nosauca par Kamillio. Tas bija kumeļš. Viņš nevarēja ciest jāt uz ķēves. Kumeļa galva bija izrotāta ar krāsainām lentēm, ar kādām rotā aizjūgu lielos svētkos. Viņš lēkāja pa pagalmu ar šo nūju starp kājām, arvien vairāk nogurstot, arvien vairāk uzbudināts... Krītot viņš nejuta nekādas sāpes... Viņš kaut kur lidoja... Pēc tam uz spilgtā debesu fona parādījās satrauktā Madalēnas seja.

—    Doktor... — murmināja Džirolamo, satverdams viņa roku. Lanca pamāja ar galvu un izstiepās gultā. Viņam patika atcerēties. Viņš gribēja atcerēties vēl, bet aizmiga.

Septiņos atnāca Ganči. Lanca bija atjēdzies, bet galva bija tukša. «Ierāvusi balto, dzirkstošo vīnu», tas bija Mar-geritas teiciens, ar kādu viņa raksturoja savu stāvokli dienas beigās pēc mēģinājuma.

Neviens no Ganči nebija bijis Kanneto jau divdesmit gadus. Viņi skatījās apkārt ar lielu ziņkāri, vīrieši interesējās par staļļiem, kūtīm, noliktavām, par nesen nopirkto Landini traktoru, sievietes un dons Čičo — par māju, kalpiem un mēbelēm, ne tik senām kā Fiumarā. Andaloro, Čiču un kampieri, vizītes pagodināti, sacentās cits ar citu pakalpības izrādīšanā. Administrators pēc dažu nedēļu slimības atbrauca kopā ar Ganči un likās cīnāmies starp tieksmi izrādīt cieņu viņiem un vēlēšanos nesadusmot saimnieku. Lanca nodomāja, ja būtu iespējams kalpotājus viegli nomainīt, ievietojot sludinājumu «Kurjerā*, kā to varēja izdarīt Milānā, viņš ļoti labprāt tos visus saaicinātu, pateiktos par ilggadēju un raženu darbu un apsolītu attiecīgas rekomendācijas.

Dons Paolo ļoti augsti novērtēja zirgu, ko garcons bija atvedis padzerties, saviebās, izdzirdis, ka to sauc par Vir-gīliju, bet nepajautāja par tāda vārda izcelsmi. Garcons bija Vinčenco Farkika. Kad viņš gāja projām, turēdams zirgu aiz grožiem, dons Paolo uz viņu norādīja.

—    Tu runāji ar šo blēdi? — viņš jautāja.

—    Jā. Viņš visu noliedz.

jgļļļr Ja tu viņu nodotu Čiču rokās...

—    Nedomāju, ka Čiču pienākumos ietilpst arī inkvizīcija, un es viņam aizliedzu pacelt roku. Ja kāds kļūdīsies, kā šeit mēdz teikt, mēs viņu padzīsim, ļoti vienkārši.

Dons Paolo sarunu neturpināja. Lancam nebija kauns par šo mazo izpriecu — atraidīt viņa pretenzijas. Vēlāk pienāca pārējie un sāka runāt par tikko pabeigto pupu ražas novākšanu.

Mājā jau bija iedegti lukturi. Džuzepina tos izvilka no lielā skapja bēniņos. Bija kādi desmit dažādas formas lukturi, daži dekorēti ar puķu motīviem, daži atgādināja stikla krūkas. Bija gandrīz tumšs. Lanca pamanīja, ka viņam labajā pusē iet Marija, un sasveicinādamies satvēra tās roku.

—    Man patīkami, ka tu esi šeit, māsīc.

—    Tev tas liekas ērtāk nekā atnākt uz Fiumaru?

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Šonakt es tevi gaidīju. Es domāju, ka tu varētu atnākt...

Pēkšņi Lanca saprata, ka Marija runā par nakts pastaigu, ko viņš bija uzņēmis kā joku. Viņš pat bija to aizmirsis. Viņš jau gribēja to pateikt, bet saprata, ka tas būtu slikti. Ar Karmenu viņš vienmēr juta nepieciešamību būt atklāts, bet ar Mariju instinkts viņam ieteica melot, vismaz klusēt.

—    Es uzzināju, ka tu šodien juties slikti, — viņa sāka runāt, neskatīdamās uz Lancu. — Tā ir saule. Tev jāpierod pie šīs saules. Šonakt labāk atpūties. Ja gribi, vari atnākt rīt. Es vienmēr izeju ārā, ja nav pārāk mitrs. Ap pusnakti eju pa ceļu, kas ved uz Sudraba strūklaku.

—    Bet k... ko tu saki vecākiem, ja viņi to pamana? — Viņš vēl nespēja noticēt. Viņš nevarēja saprast ielūguma jēgu. Māsīcas uzvedībā nebija nekā, ko varētu izprast divdomīgi. Šī meitene bija tālu no koķetēšanas.

—    Neraizējies par mani. Es sāku pastaigāties ārā pa naktīm no septiņu gadu vecuma. Pilsētā to nevar, un tas ari nav labi. Bet šeit man patīk. Es protu iziet ārā un atgriezties klusi kā sikspārnis.

—    Brauksim uz pilsētu ēst saldējumu, — piedāvāja Lanca, tikko piecēlies. Viņi paņēma Aprīliju, kas žigli ripoja pa šausmīgajiem ceļiem. Vitorio gribēja runāt. Viņš veiksmigi gatavojās eksāmeniem, arī uzturēšanās tālāk no ģimenes sāka iet viņam labumā. Mājās, viņš pirms dažām dienām atzinās, valdīja bezgalīgs matriarhāts. Mēneša beigās lieliskais Sapienca visu savu algu izsniedza senjorai, atstājot sev tikai tik, lai neviens nepamanītu, ka tas nav vjņš, kurš mājās rīkojas ar naudu.

Lanca pie sevis pasmaidīja. Donna Terēza, Marija, tante Rozita, tante Ida, senjora Sapienca... Uz pirkstiem varēja saskaitīt tos gadījumus, kad vīrieši atbrīvojās no šī smagā inatriarhāta. Tie vīrieši, piemēram, dons Paolo, Čiču, Džunta, dons Karlino, Kala la no, kuriem bija vairāk prāta un rakstura, nebija precējušies.

—    Jūs man šodien liekaties domīgs, fjj teica Vitorio, kad dažas reizes bija mēģinājis iesākt sarunu. Lanca atbildēja, ka vēl jūt saulesdūriena sekas, kurām pievienojās pārāk treknas vakariņas un Ganči ģimenes sabiedrība.

īstenībā viņu uztrauca gaidāmā tikšanās ar māsīcu. Vajadzēja iet, bet kā? Ar zirgu neiespējami. Nonfriu un jaunais Farkika, protams, varētu izvest Virgīliju no staļļa tā, lai neviens nepamana, bet pēc tam? Kāds varēja izdzirdēt pakavu klaudzienus uz ceļa. Un vēl, diviem garconiem būs jāgaida viņa atgriešanās, lai novietotu zirgu.

Ar Aprīliju nebūtu nekādu grūtību, bet nakts klusumā motora skaņu varēs dzirdēt tālu. Arī Fiumara to varētu manīt, jo dzirdītava nav tālu no mājas.

Iet kājām — tas būtu neprāts. Vismaz četrus kilometrus turp un tikpat atpakaļ. Riskējot, ka viņu pamanīs sargs, izsekos kampiere vai pat nepazīstot uzbruks kādā no tām vietām, kur pļāvēji liekas gulēt zem zvaigznēm, kad nav atgriezušies fermā.

Pa to laiku viņi bija piebraukuši pie telefona. Viņš piezvanīja Katalano, gribēdams apstiprināt tikšanos Macarino, bet neviens neatbildēja. Lancu mājā atbildēja tante Ida.

—    Kāds prieks, Pitruccu! — viņa iesaucās. — Ko tu tur dari? Mēs te peldamies Lido Adzurro. Kad tu atbrauksi?

—    Pēc nedēļas, es domāju, — neapmierināts teica Lanca. Tieši Idai viņš negribēja jautāt par Karmenu. Viņš klausījās tās tukšo pļāpāšanu, ievelkot elpu, atkal runājot un apklustot tikai tad, kad telefoniste pajautāja, vai pagarināt sarunu. Karmena, par laimi, bija mājās, un tante Ida solīja viņu pasaukt, «steidzīgi». Viņš dzirdēja tās saucienu, tālus trokšņus, soļus, klaudzošas durvis.

—    Es klausos!

—    Beidzot, — viņš nodomāja, satverot klausuli ciešāk.

—    Es klausos, Pjetro!

—    Es esmu šeit, Karmena.

Aptiekā bija cilvēki, bet dons Karlino iznāca letes priekšā un tuvojās ar izstieptu roku. Visi pagriezās paskatīties, nemaz nemēģinot noslēpt ziņkāri.

Lanca atbildēja uz dažu klientu sveicieniem, kaut neatcerējās, ka būtu tos kādreiz redzējis, un pajautāja, vai ir kādi ievērības cienīgi jaunumi.

—* Vasarā jaunumus meklē laukos, ne pilsētā.

—    Ko jūs gribat teikt, don Karlino?

—    Vai tad tas nav jūsu cilvēks, Santino Santantagati, kas visiem akurāti maksā un dod darbu pat tiem, kurus padzinuši Ganči un citi lielie saimnieki? Tas neesat jūs, kas Kanneto un Santo Spirito runā ar zemniekiem, it kā tie būtu cilvēki nevis lopi? Un vai kāds Farkika nav dzīvs tikai tāpēc, ka saimnieks viņu stingri aizstāv? Jūs to visu noliegsiet?

Bet kā, Lanca sev jautāja, kā jaunumi tik ātri atceļo šurp bez telefona, bez jebkādiem sakaru līdzekļiem, ja visātrākā mašīna ir viņa Aprīlijal

—    Ko dara dakteris Ožunta? — viņš pajautāja, lai mainītu tēmu.

—    Šorīt bija ienācis. Kliboja. Pirms pāris dienām savā ambulancē nokritis. Kāpēc gan jums neaiziet un neapciemot viņu?

Pirms panākt Vitorio un turēt solījumu attiecībā uz saldējumu, Lanca nolēma ieiet ambulancē.

Arī tur bija daudz cilvēku. Gandrīz visi piecēlās un noņēma cepures, kad redzēja viņu ienākam. Viņš skaļi un sirsnīgi sasveicinājās un gandrīz tūlīt aiz durvīm atskanēja ārsta balss.

—    Cu ie, ’u dutturi Lanza?*

Baltais porcelāna rokturis karājās kā salauzta locītava, un Lanēa to piesardzīgi pagrieza. Viņš iegāja iekšā, pievēra durvis un tikai tad pamanīja, ka ārsts ir apakšbiksēs. Viņš bija novilcis bikses, vienu zeķi un vienu kurpi. Viņam bija baltas apakšbikses ar sarkaniem izšūtiem ini-

Kas lur ir, doktors Ijmca? Nāciei iekšā, nāciet.

ciā|iem. Viņš sēdēja, ievainotās kājas papēdi balstīdams uz otra sēdekļa. Uz grīdas stāvēja bļoda, uz trešā sēdekļa bija marle, dezinficējošie līdzekļi un instrumenti.

—    Visi sēdekļi aizņemti, mans dārgais draugs. Sēdieties ginekoloģiskajā krēslā, -ja tas jums neliekas necienīgs, — dakteris teica, un Lanca ieraudzīja, ka bļodā ir asinis un Džunta labajā rokā tur skalpeli.

—    Bet kā, ju... jūs sevi operējat pats? — Lanca vienmēr juta satraukumu fizisko ciešanu priekšā. Viņš redzēja, ka ārsts pabeidz griezumu, tīra rētu un sagatavo adatu. Nevarēja noticēt, ka viņš nejustu sāpes, kaut pēc sejas izteiksmes nevarēja neko manīt.

—    Bija atnākusi tās stāvoklī esošās meitenes māte, kuru es jums rekomendēju. Atnāca, lai man pateiktos un noskūpstītu roku. Es viņai teicu, ka roka jāskūpsta doktoram Lancam, kas viņas meitu iekārtojis lielā šūšanas ateljē Katānijā. Bet es piebildu, ka to labāk nedarīt, jo doktoram Lancam tas nepatīk. Es rīkojos pareizi?

—    Ļoti.

—    Kā iet ar ražas novākšanu? — ārsts pajautāja, izdarīdams sev pirmo dūrienu. Viņš dažas sekundes klausījās Lancā, tad pārtrauca. — Vai dons Luidži neparādījās? Viņš ir viens no tiem, kuri neaizmirst ierasties ražas laikā.

—    Bet kāds viņam būtu pamats nākt pie manis un prasīt... un prasīt kaut ko? Es viņam jau uzturu Čiču, vienu kampiere un dažus garconus. Nepietiek?

—    Bet Čiču kalpo ari jums, un ļoti uzticīgi, — Džunta pārtrauca viņu ar to riebīgo sejas izteiksmi, ko netaupīja arī vēlamām personām.

—    Es zinu, par ko ir runa. Man nav pierādījumu, ka tieši viņš izdarījis šo nežēlīgo slepkavību, bet, lai atlaistu no darba, nav vajadzīgi pierādījumi, pietiek ar pārliecību. Un es esmu pārliecināts, ka šis vīrs ir recidīvists... tāpat kā dons Paolo Ganči. Bet Čiču joprojām ir savā vietā, un dons Paolo vakar bija mans galdabiedrs Kanneto... Es gribētu izdarīt daudz ko, bet man trūkst drosmes...

—    Muļķības, — teica Roko Džunta un nolika adatu, sākdams tīrīt un dezinficēt sašūto vietu. — Ir tikai divas vērtības pasaulē: prāts un raksturs. Jūs augāt citādā vietā. Jūs pieradāt pie taisnīguma, pie kultūras un citām skaistām lietām. Atbraucis šurp, jūs atklājāt, ka ir cilvēki, kuri spējīgi nogriezt otram galvu. Jūs esat apjucis, šausmās, un beigās nonākat pie pārliecības, ka jums nav rakstura.

Bet kāpēc tad es nespēju pateikt nelaiķim Džozue Boņanni, mana tēva sekretāram, donam Luidži Ganči, Čiču, Paolo Ganči un visiem tiem, kuri...

—    Tāpēc, ka cilvēki baidās no nezināmā, pat ja ir tik gudri kā jūs. Džozue Boņanni bija zaglis, un viss. Ja viņam spļāva sejā un nosauca par zagli, viņš klusēja. Jūsu tēva sekretārs ir viens no padotajiem: viņu varat izmest ārā ar kājas spērienu. Dons Luidži ir ragnesis: viņa sieva ar mani pārgulēja šajā pašā gultā, kur jūs tagad sēžat. Viņš to zina, bet viņam nepietiek dūšas ar mani nesveicināties. Čiču ir algots slepkava: ja gribat pārliecināties, ko vērta viņa uzticība, piedāvājiet piecpadsmit tūkstošus liru par dona Luidži nogalināšanu. Atliek to tikai pateikt, un viņš jau būs savas ķēves mugurā. Un Paolīno Ganči, kas ir ļoti bagāts, ļāva nomirt savam brālim baronam Korrado, un varbūt tieši viņš to noindēja. Tikai tāpēc, lai viņam piederētu vēl vairāk zemes...

—    Bet vai tad Korrado neizdarīja pašnāvību pēc 17. decembra nakts? — jautāja Lanca.

—    Es nevaru pateikt, vai viņu noindēja visi kopā, vai to izdarīja viens no Ganči, vai barons noindējās pats, vai ta bija tikai intoksikācija. Es tikai zinu, ka Ganči izsauca no Katānijas profesoru Kondorelli, kas bija aizceļojis uz Romu vai Boloņu, un tajā naktī bija pie radinieka. Es nevaru nosaukt sava kolēģa vārdu, kurš parakstīja miršanas apliecību. Es nezinu, vai viņam samaksāja, vai draudēja. Bet slēdziens bija — intoksikācija. Un visi nodomāja, ka ģimene gribējusi noslēpt pašnāvību. Bet runa ir par slepkavību, par vienaldzību pie tāda cilvēka gultas, kuram bija vajadzīga palīdzība. Palīdzība laikā nepienāca, un — ardievu, Korrado Ganči! Redzat, dārgais draugs, tādi ir cilvēki, no kuriem jūs baidāties. Un patiešām baidīties ir aplam. Kad Kanneto parādīsies kāds, kuram būs vajadzīga nauda, paskaidrojiet viņam, ka par ceturto daļu no prasītās summas var atrast cilvēkus, kas spējīgi viņu nosist. Vīriešu starp šiem ļaudīm ir maz. Parādiet viņiem savu raksturu, ne tikai prātu, un jūs atklāsiet, ka viņi ir gļēvi, iztapīgi un ragaini...

Bija skaidrs, ka Džuntam un viņa tautiešiem ragi ir simbols, garīga vērtība. Ragnesis bija vīrietis, kas nespēj izraisīt mīlestību vai cieņu, un, atklājis, ka ir ragains, nespēj reaģēt. Ragains varēja būt ari neprecējies vīrietis.

Viņš izgāja uzgaidāmajā telpā. Te bija cilvēki ar traho-mām, slimīgi veči, klepojoši bērni un viens vīrietis ar roku ģipsī. Neviens no viņiem nevarēja pat iedomāties, ka dakteris viņus apskata, sēdēdams pie rakstāmgalda, ne tāpēc, ka ir slinks vai pārāk pašpārliecināts, bet tāpēc, ka tikko ir sevi operējis un nevar kustēties.

— Vošenca banadika, — viņi sveicināja.

Viņš neticēja, ka spēs sekot tikko saņemtajiem padomiem, bet veča oratora māksla deva vismaz vienu rezultātu. Zirgā vai ar mašīnu, bet šonakt uz satikšanos ar māsīcu Mariju Končetu Ganči viņš no Kanneto izies kā saimnieks. Un saimnieki par savu rīcību nevienam neatskaitās.

31

Pusdivpadsmitos Lanca nokāpa mēness apgaismotajā pagalmā. Mājā nebija ne gaismas, ne skaņas. Viņš izgāja cauri arkai laukumā un devās pie Aprīlijas. Iedams garām teļu kūtij, kur gulēja pļāvēji, viņš palēnināja soli un apstājās.

Grūti pateikt, cik cilvēku varēja būt tur iekšā, salmos starp lopiem. Varbūt kādi piecdesmit. Viņš juta to smaku kopā ar dzīvnieku smaku. Daži labprāt iekārtojās ārā pie sienas, izstiepdami tur savus matračus.

Viņš bija atstājis Aprīliju pie laukuma malas. Pietika viegla grūdiena, lai tā sāktu slīdēt lejup. Piecsimt vai sešsimt metrus zemāk viņš ieslēdza trešo ātrumu un ar rāvienu iedarbināja motoru, izbaudot braucienu pa ceļu, ko labi apgaismoja mēness. Dažās minūtēs viņš sasniedza Sudraba strūklaku un apstājās. Ūdens skaņas, no dzelzs caurules plūstot lielajā vannā, viņam likās kā brīdinājums. Viņš nomazgāja sasvīdušās rokas un sāka lēni iet uz Fiu-maras pusi.

Pēc dažiem simtiem metru ceļš sāka līkumot un vest augšup. Bija bez dažām minūtēm divpadsmit, un Lanca mēģināja iedomāties māsīcu, kas kuru katru brīdi parādīsies starp kokiem. Viņš apstājās ieklausīties, bet bija sacēlies viegls vējš. Mandeļkoki un labība šalca. Viņš saprata, ka nedzirdēs viņu nākam, un gāja tālāk. Vējš kļuva stiprāks. Pēkšņi aiz pagrieziena parādījās ferma: augsta un melna, ceļa galā. Gotiska pils, kur valda dons Paolo Ganči. Marijas nekur nebija.

— Un ja mani kāds ieraudzīs? — viņš nodomāja un pēkšņi aptvēra, ko viņš dara. Ja Kanneto viņu pamanītu kampiere, garcons vai kāds no pļāvējiem, lielākais, kas notiktu — sāktu klīst baumas. Bet šeit viņu varēja nošaut,

noturot par zagli. Pat atpazīstot varēja jautāt, kāpēc viņš šeit tādā stundā atrodas.

Viņš ar satrauktu sirdi pagāja vēl dažus solus uz priekšu. Viņš nevarēja iet tālāk, neparādoties pagalmā, kur zem šī līksmā un milzīgā mēness būtu pilnīgi redzams. Tāli rējieni lika viņam nodrebēt: viņš nebija padomājis par suņiem. Kanneto un Santo Spirito to bija daudz, visi vāji un bailīgi. Agresīvāki bija ganusuņi, bet Kanneto pašlaik aitu nebija. Bet Fiumarā? No suņiem neaizbēgsi. Ja tie viņu saodīs, viņš nespēs tikt līdz Aprīlijai.

Akmens sienā atvērās kāds logs. Panikā viņš pieliecās un ienira krūmos. Tas, kurš bija atvēris logu, kaut ko izlēja ārā, un logu skaļi aizvēra. Piesardzības dēļ viņš dažas sekundes vēl pagaidīja nekustēdamies. — Bet ko es šeit daru? — viņš sev jautāja, mēģinādams pasmaidīt pats par sevi, bet ar sausu muti. Viņš reti bija juties tik stulbi, un pēc satraukuma un bailēm kļuva dusmīgs. Viņš piecēlās kājās un, samiedzot acis, mēģināja saskatīt, cik ir pulkstenis: divdesmit minūtes pāri pusnaktij. Viņš nopurināja no biksēm putekļus un lieliem soļiem sāka iet pa celiņu, sajuzdams, cik tagad būtu patīkami iet gulēt, nedomājot par briesmām un izsmieklu. Pēc minūtes jau varēja dzirdēt ūdens skaņas, kas šoreiz viņu nomierināja. Viņš steigā veica pēdējos metrus un salēcās.

Ceļa vidū gaidīja kāda nekustīga figūra. Vējš plivināja lakata malas kā sikspārņa spārnus. Stāvēdams dažu metru attālumā, Lanca neuzdrīkstējās pat elpot.

— Laimīgu nakti, brālēn, — teica Marija. Tā bija pirmā reize, kad viņu redzēja tik atklāti smaidām. — Es nāku šurp pa citu ceļu. Kad ieraudzīju tavu mašīnu, sapratu, ka esi aizgājis uz mājas pusi, un nolēmu tevi pagaidīt. Tu pārbijies?

Viņa bija ietinusies lakatā, paslēpjot rokas. Lanca nodomāja, ka māsīca varbūt redzēja, kā viņš palēcās, iznākot no līkuma, un ka vienā brīdī viņš varēja pazaudēt visu cieņu tās acīs. Viņš runāja lēni, lai būtu drošs, ka nestostīsies.

—    Nē, tu mani nepārbiedēji. Bet es raizējos pār tevi: iedomājos, ka tevi varbūt atklāja, kad tu gāji ārā. Es nolēmu pusstundu pagaidīt šeit.

—    Pareizi, — viņa piekrita. Ļoti dabiski paņēma viņu zem rokas, un abi devās pie dzirdītavas. Smaržoja pēc lavandām. Pēkšņi Lanca saprata, ka priecājas māsīcu redzēt.

Vardes ieinteresētas un sakautrējušās klusēja. Sēdēdami uz vannas malas, viņi pļāpāja vairāk nekā stundu, it kā būtu pieraduši pie tādām salona sarunām divos naktī, tukša lauka vidū. Marija aprakstīja garās vasaras laukos un visas tās viltības, kas viņai palīdzēja izdzīvot vientulībā un garlaicībā, stāstīja par bezgalīgām ziemām pilsētā un draudzību ar donnu Terēžu, kas ar viņu vienmēr runājusi kā ar pieaugušu. Bet, nodomāja Lanca, vai tad viņa kādreiz bija bems?

—    Ari tava vecāmāte ir magara, tāpat kā tu? — viņš pajautāja. Un iedziļinājās vārdu labirintā, ko viņa turpināja veikli pīt viņam zem deguna. Marija runāja, bet nevarēja saprast, vai tas attiecās uz viņu pašu. Tad pēkšņi apklusa un pastāstīja kādu anekdoti, ko neviens no Ganči nesaprata un par ko tikai viņa smējās, slepeni, kā ar sabiedroto saskatoties ar vecomāti.

Viņa prašņāja par Milānu un Katāniju. Uzzinājusi par Karmenu, izrādīja tikai paviršu interesi, ne vairāk. Uzmanīgāk klausījās, kad viņš stāstīja par Margeritu, tik tālu un atšķirīgu.

—    Tu viņu vairs neesi redzējis?

Viņš paskaidroja, ka viņi rakstījuši viens otram, ka tikušies, bet viņu attiecības kļuvušas citādas. Viņai ir cits vīrietis. Bet viņš stāstīja par Karmenu.

—    Runā, ka jūs apprecēsieties.

Lanca pašūpoja galvu un tūlīt to nožēloja, jo tas bija divdomīgs žests. Viņš nezināja, kā paskaidrot, ka viņa jūtas pret Karmenu visu laiku apspiedusi, gandrīz apvainojusi atmosfēra visapkārt.

—    Pasaki man, Pjetro, ja jūs būtu precējušies un viņa pašlaik būtu tur, Kanneto, tu šonakt atnāktu?

—    Nē... nedomāju.

—    Bet kāpēc? Mēs nedarām neko sliktu, — iebilda Marija, skatīdamās viņam acīs. Viņai bija taisnība. Bet savādi, ka tieši viņam nācās skaidrot Sicīlijas meitenei, ka «izskatās slikti», ja vīrietis un meitene satiekas vieni nakts laikā laukā, un ka būtu vēl sliktāk, ja viņš būtu precējies.. Marija pašūpoja galvu. — Ja kāds to uzzinās, protams, padomās slikti. Bet pretējā gadījumā tas attiecas tikai uz mums diviem. Tad iedomājies, ka tu esi precējies ar Karmenu, iedomājies, ka tev ir iespēja atnākt uz šejieni tā, ka neviens to nepamana... Tu to darītu?

-- Nezinu...

Marija piecēlās kājās.

—    Gandrīz trīs. Tu mani nedaudz pavadīsi?

Lanca pārbaudīja pulksteni, bija bez piecām minūtēm trīs. Viņi atkal gāja, turēdamies zem rokas, ļoti tuvu. Ceļa vidū viņa apstājās, noskūpstīja viņu uz vaiga un ātri novērsās. Tikai vienu skūpstu, ne divus, kā bija pieņemts starp radiem un draugiem. Un pēc dažām sekundēm viņu vairs nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt viņas soļus.

Džovanni Sapiencas telegramma izmainīja plānus attiecībā uz nedēļas otro pusi. Notariālie dokumenti par zemes pirkšanu un jaunās celtniecības kompānijas dibināšanu bija gatavi, tos kaut kādu nesaprotamu birokrātisku iemeslu dēļ vajadzēja parakstīt divu dienu laikā.

Lanca nolēma braukt ar Asturu, ņemot līdzi Vitorio un Džirolamo, kas gribēja pārliecināties, ka Umberto ielas mājā viss kārtībā. Viņš paziņoja Saverio, ka atpakaļceļā paņems viņu līdzi, un nolēma, ka sagādās Karmenai pārsteigumu. īstenībā, nācās pašam sev atzīties, viņš gribēja sagādāt pārsteigumu pirmkārt tantei un tēvocim, lai tiem nebūtu laika uzaicināt viņu uz pusdienām.

Tajā naktī viņš paziņoja Marijai, ka nākamajā rītā brauc uz Katāniju. Viņi atspiedās uz dzirdītavas malas kā uz palodzes un vēroja mēness atspīdumu ūdenī. Viņš gaidīja jautājumu, cik ilgi viņš būs pilsētā. Ironisku mājienu,

ka viņš atkal būs kopā ar Karmenu. Bet viņa neko nejautāja. Runājot viņa pa jokam pacēla zīda lakata malas līdz acīm, kā Persijas sieviešu tumšo plīvuru.

—    Es nākšu katru nakti. Ja tevi neatradīšu, sarunāšos ar pūcēm un lapsām, kā vienmēr to daru.

—    Lapsas? Es tās nekad šeit neesmu redzējis.

—    Skaties tur, lejā!

Viņš neko nepamanīja. Mazie, tumšie un nekustīgie plankumi varēja būt akmeņi vai krūmi, bet viņa skatījās tik nopietni, ka viņš nolēma nesmaidīt, lai neizrādītos, ka viens no šiem plankumiem pēkšņi var sākt kustēties.

—    Ja manis šeit nebūtu, tā atnāktu parunāt ar tevi? — viņš jautāja, bet tajā pašā brīdī spalgs kliedziens tieši virs galvas lika pēkšņi pacelt acis. Kaut kas gaišs pārlidoja pāri un attālinādamies raidīja citu kliedzienu. Lauku klusumā šīs skaņas atskanēja kā trauksmes signāls.

—    K.. kas tas ir?

—    Tā ir piula. — Viņa vēl turēja lakata malas pie sejas. =|| Runā, ka tā lido virs mājām, kur kāds mirst, un nolaižas uz jumta vai balkoniem. Cilvēki met krustu, kad to dzird. Redzi, kad nāku šurp viena, es to vienmēr atrodu tur, — viņa piebilda, norādot uz strūklakas galotni.

—    Tas ir ūpis?

- Nezinu, kā tas ir itāliski. Pajautāšu rītnakt pašai.

«Viņa patiešām ir burve» Lanca, smaidot nodomāja. Marija vairs neko neteica. Noskūpstīja viņu viegli uz vaiga, uz mutes kaktiņa, un aizgāja.

Bija atšķirība starp karstumu Macarino un Katānijā. Laukos bija maz mitruma, pietika uzmanīties, lai saule nespīd uz galvas, un karstākajās stundās palikt mājās. Bet Katānija, iebraucot Porta Ucedas arkā, Lanca sajuta, ka viņam trūkst .elpas.

Krekla padusēs bija lieli traipi, un viņš velti atlocīja piedurknes līdz pat elkoņiem. No lavas, uz kuras bija būvēta pilsēta, cēlas dedzinošs vējš, it kā akmeņos būtu saglabājusies fiziska atmiņa par temperatūru, kādā tie pirmoreiz ieraudzīja debesis.

Vitorio un Džirolamo, kas šajā versmē bija dzimuši un auguši, likās elpojam vieglāk, bet bija tikpat slapji. Um-berto ielas mājā, kamēr Džirolamo runāja ar kalponi un pārbaudīja istabu stāvokli un pirkumus, Lanca ielīda aukstā ūdenī, pēc tam piezvanīja Saverio Katalano.

—    Gatavojies! Mēs izbrauksim agri sestdienas rītā, pirms karstums pamodīsies. Un tagad pastāsti, kā tev iet, kā iet tavai māsai un kādi ir jaunumi.

Lanca tūlīt saprata, ka Saverio viņu labi pazīst. Tas bija jūtams no tā, kā viņš izteica divus jaunumus. Pirmais bija tāds, ka kāda pilsētā ļoti ietekmīga grupa nolēmusi Džino Martoranu izvirzīt par savu kandidātu nākamā gada vietējās vēlēšanās. Saverio bija gatavs zvērēt, ka tās nav tikai runas. Pēc sava vecuma, rakstura, draugiem Martora-na šiem cilvēkiem bija ideāla kandidatūra.

—    A... — vienkārši atteica Lanca. Viņa sekretārs ēda to ēdienu, no kura bija atteicies viņš pats, bet tas, vienalga, viņu pārsteidza un radīja nemieru.

Ari otrais jaunums bija tikai baumas, un Saverio to pastāstīja smiedamies, lai mazinātu iespaidu. Gaspare Lanca, spēlēdams un zaudēdams, bija nepārprotami paziņojis, ka viņa meita un brālēns Pjetro ir saderināti, saņemot klātesošo apsveikumus. īpaši kvēli bija viņa kreditoru apsveikumi; tādu bija vairākums.

—    Ā... — atkal atkārtoja Lanca. Viņa sliktākās aizdomas sāka piepildīties. Vēl pirms viņam ar Karmenu pienācis laiks padziļināt attiecības, ģimene jau izteikusi savu spriedumu, varbūt vieglprātīgi, bet varbūt ar mērķi nolikt paredzamo līgavaini fakta priekšā. Viņš bija dzirdējis par tādiem gājieniem, bija par tiem lasījis un redzējis teātrī un kino. Tā bija daļa no Sicīlijas dzīves. Taču provinciālās Katānijas dzīves ainas bija interesanti skatīties, bet ne tajās piedalīties.

Pusdienas laikā viņš sarunājās ar Sapiencu, resnāku nekā jebkad agrāk, bet daudz mazāk nosvīdušu, nekā

Lanca bija gaidījis, par kontraktu termiņiem, kas pēcpusdienā būs jāparaksta pie notāra no Sandžuliano ielas. Pēc tam viņi runāja par uzņēmuma attīstību.

Palicis viens, viņš pagaidīja līdz trijiem un paņēma telefonu. Tagad viņš jau labi zināja Lancu mājas paradumus, kas bija arī visas pilsētas paradumi. Pēc pusdienām tēvocis Gaspare un tante Ida gāja atpūsties, to pašu darīja arī senjors Pina. Karmenai un Džuzepem tāda ieraduma nebija, bet Džuzepe atbildēja ļoti reti.

Izrēķināts bija precīzi. Karmena, kas mācījās netālu no telefona, pacēla klausuli jau pēc pirmā signāla. Lanca nedaudz pagaidīja, klausīdamies viņas balsī, kas pāris reižu teica «hallo», pirms atbildēja.

—    Pjetro! Bet es nedzirdēju telefonisti... Tu esi Katānijā?

—    Jā. Es nesen atbraucu un rit braucu projām.

—    Kāpēc tu mani nebrīdināji? Es to uzskatu par apvainojumu, tu zini? Kad mēs tiksimies? — Viņa noklausījās par notariālo pienākumu rindu pēcpusdienā un pienākumu rindu kantorī nākamajā dienā. — Tu atnāksi šovakar uz vakariņām?

Ja klusumam ir balss, tad Karmena to dzirdēja.

- Kas ir? — viņas balss zaudēja dzīvīgumu.

—    Tas, ka es tevi gribētu redzēt vienu... Mums ir maz laika, un es negribu to tērēt ar... citu cilvēku priekšā. Mēs varam satikties šovakar?

—    Nē, Pjetro, mums būs viesi. Nevaru izdomāt, ko pateikt mātei. Tāpēc man žēl, ka tu nebrīdināji iepriekš...

—    Neraizējies, mēs varam satikties rīt, kad tavejie domās, ka es jau esmu ceļā un Macarino.

Viņa likās pārsteigta, it kā nevarētu iedomāties šā piedāvājuma iemeslu. Pazīdams viņu, Lanca zināja, ka māsīca sava rakstura dēļ neatļautos iesaistīties vecāku spēlēs un ka viņa tikai gribēja redzēt viņu. Bet, noliekot klausuli, ar rūgtumu bija jāatzīst, ka viņam neizdevās pilnīgi atbrīvoties no šaubām, ka Karmenai ģimenes nolūki zināmi un ka viņa nejūt tādu neapmierinātību kā viņš. Varbūt valdzi-

nošajā dabiskumā, kādā meitene dzīvoja, iederējās arī pārliecība, ka kāzas ir dabisks mīlas stāsta nobeigums.

Martorana atnāca pēc viņa tūlīt pēc pieciem. Lanca viņa uzvedībā izmaiņas nemanīja. Kabinetā viņš to izprašņāja vairāk nekā stundas ceturksni, bet ārpus darījumu lietām sekretāram acīmredzot vairāk nebija nekas sakāms. Tad viņš mēģināja aplinkus aizskart interesējošo tēmu. Un beigās atkāpās. Paskatījās galda pulkstenī un piecēlās.

— Varam iet.

Arī tēva kolēģi neizturējās savādāk: kā vienmēr bija sirsnīgi, pieejami, interesējās par lauku dzīvi. Beigās visi kopā gāja vakariņot, ņemot līdzi ari notāru, mazu cilvēciņu ar pliku pauri un pensneju.

Bija jūtama stipra jūras smarža, bet mitrumu mazināja svaigs vējš. Restorāns bija izrotāts ar tīkliem, airiem, harpūnām un citiem zvejnieku piederumiem. Centrā uz nesen nokrāsotas laivas bija saliktas galvenokārt mīdijas un jūras eži, ko bieži aplaistīja ar sālu ūdeni, jo tie bija vēl dzīvi, un vēl krevetes, jūras zivju maisījums, marinētas siļķes. Smaka bija tik stipra, ka pārspēja pat smaržu no virtuves, ko varēja saskatīt aiz zemas koka starpsienas.

Paredzot, ka restorānā, uz kuru viņi devās, nebūs telefona, Lanca tantei un tēvocim piezvanīja no notāra kabineta, ko tas laipni atvēlēja, kopā ar pārējiem iziedams uz terases.

Tēvocis Gaspare pēc vētrainām pieklājības frāzēm sāka izteikt mājienus, lai viņš pamet kompāniju un steidzas pie viņiem, tieši laikā, lai sēstos pie galda. Tā būtu nepieņemama necieņa, un tēvocis to labi zināja, pazīdams personas, kas Lancu bija ielūgušas. Nācās daudzas reizes pateikt nē, tēvocis nopūzdamies iedeva klausuli sievai. Tā visu bija dzirdējusi, bet atkārtoja ielūgumu vēl neatlaidīgāk, kad uzzināja, ka viņš nevarēs atnākt ari nākamajā dienā uz pusdienām. Lanca vēlreiz atkārtoja, ka iegriezīsies no rīta, lai visi kopā «ieēstu saldējumu», un pēkšņi noskaitās: — Jums ir patīkami mani redzēt vai jūs interesē tikai mani pabarot? No rīta vai pusdienas laikā — kāda starpība? — Viņš zināja, ka tas tā nav. Gan Macarino, gan Katānijā mielasts bija ceremonija. Bet tante Ida nevarēja neko iebilst. — Protams, ka būt kopā ir svarīgāk... rfe pēc tam iedeva klausuli Karmenai «mazam sveicienam».

No balss Lanca saprata, ka apkārt ir cilvēki. Kamēr viņi apmainījās ar dažām formālām frāzēm, viņam pēkšņi ienāca prātā negaidīta un nedaudz traka ideja. Viņš zināja, kur guļ Karmena, istabā, ko no ielas aizsedz dārzs. Viņai būtu viegli naktī atstāt gultu, istabu, māju tā, ka neviens to neredz. Viņš to piedāvāja. — ... un rīt no rīta pirms saullēkta mēs atstāsim savu ligzdu citrusu birzī, un es tevi aizvedīšu uz mājām. Ko tu teiksi? — Iestājās ilgs klusums, likās, ne tāpēc, ka tuvumā bija svešas ausis.

— Bet kāda vajadzība tā riskēt? — viņa beidzot jautāja.

—    Tagad iedzersim, — teica Džovanni Petinato, pieceldamies ar glāzi rokā. Visi piebiedrojās, un dažas sekundes pustukšajā restorānā bija dzirdami tikai viļņu šļaksti, tiem sitoties pret klintīm un lielajām koka sijām, uz kurām balstījās platforma. Petinato likās aizkustināts, bet varbūt viņš bija tikai nedaudz iedzēris. — Iedzersim par nākotni: mūsu un Katānijas.

—    Lai dzīvo, — nomurmināja Lanca.

— Sāpes ir cietsirdīga Dieva dāvana. Nelaime ir cilvēka izgudrojums, — Lanca bija lasījis kādā grāmatā, no kuras nekā cita neatcerējās. Tas viņam dažreiz nāca prātā, kad viņš juta, ka nespēj aizsargāties no ārējām negatīvām ietekmēm. Tā bija arī tad, kad viņš bija nosodīts ar divām stundām, ko pavadīja Lancu mājā. Katra frāze, ar kuru pie viņa griezās, viņa ausīs skanēja māksloti. Viņam sameklēja citronu saldējumu un arī mandeļu, un kafijas, un senjora Pina turpināja apkalpot viņu pirmo un smaidīt viņam. Tante un tēvocis katrs savā manierē viņu pētīja un par viņu rūpējās. Un Karmena nelikās neapmierināta, kādu viņš to būtu gribējis redzēt. Viņa bija tikai laimīga, ka viņš ir blakus, un likās vienaldzīga pret visu pārējo.

Sliktākais bridis pienāca, kad tante Ida nopūtās, domājot, cik skaista varētu būt šī lielā un vecā māja kalnu vidū Macarino, un iedomājās, cik patīkami būtu aizmigt ar circeņiem un pamosties ar putniem. — Ko tu teiksi, Gaspare, apciemosim viņu, mūsu brāļadēlu? Varbūt augustā? — viņa piedāvāja vīram, kas izbolīja acis, it kā šī doma nekad agrāk viņam nebūtu ienākusi prātā. Izrāde.

Beigās viņš vēlējās palikt ar Karmenu viens, vismaz tik ilgi, lai norunātu tikšanos pēcpusdienā. Tas nebija grūti: tēvocis un tante nozuda, noskūpstījuši viņu un atstājuši viņus vienus. Karmena nebija pārliecināta, ka šovakar varēs atbrīvoties. Tas bija mājiens, ka mājās sarežģījumi nerastos, ja viņa paziņotu, ka iziet ar viņu, bet Lanca to negribēja. Lai neriskētu, viņi mainīja tikšanās laiku uz pieciem pēcpusdienā, Kavoura laukumā.

Vēlāk, mājās, domājot par Karmenu, viņš pēkšņi saprata, kāpēc viņa vecāki bija tik nelaimīgi, pat mīlot viens otru un dzīvojot labos materiālos apstākļos.

Viņa tēvs nevarēja noticēt, ka tāda meitene, skaista, jauna un gudra, kā viņa sieva, patiešām varēja būt viņā iemīlējusies. «Šī sieviete droši vien ir perversa, ja mīl mani, nēģeri,» domāja Otello. Gaetano Lancas dzīvē trūka Jago. Nebija vajadzīgs. Viņš pats iedvesa dzīvību savām aizdomām, kad, saticis profesoru Lombardo, jaunu un dzīves pilnu, bija pārliecināts, ka Madalēna un šis vīrietis, kurus vienoja viņam nesaprotama kopīga interese par literatūru, ir radīti viens otram. No šīs pārliecības viņš vairs nespēja tikt vaļā, vērojot dēla sejas pantus, lai atklātu to līdzību savam izdomātajam sāncensim, slepeni vērojot sievu un analizējot katru viņas vārdu, meklējot tajā divdomību. Viņš uzcēla pats savu nelaimi ar Mikelandželo cienīgu grandiozumu, līdz kļuva gandrīz traks. Un pat Madalēna, kas visu saprata, nevarēja neko izdarīt: neuzticību var demonstrēt, uzticību — nē.

Ar pievērtām acīm viņš skatīja ainas viņa dzīvē ar Karmenu: pirmie strīdi, aizdomas, viņas draugi, jautri vienaudži, viņa pilnīga bezpalīdzība ballē un jautrā kompānijā, studentu joki. Gadi, ko bojā attiecības ar sievastēvu, kas izrādīsies nepieēdināma dēle. Un vēl sievas brāļi, kurus vajadzēs iekārtot tikko dibinātajā kantorī vai celtniecības kompānijā...

Apdullinošā pussapnī viņš vairs nespēja atšķirt paša ģimenes dzīves pareģojumus no sapņiem un atmiņām par to, ko viņš dzirdējis bērnībā. Kādu vakaru pie galda, pēc vakariņām, kuru laikā vecāki runāja par to, ko viņš piecu gadu vecumā saprast nevarēja, nedaudz pacēlis balsi, Gaetano Lanca pateica: — Tu biji cietsirdīga, ka mani neatgrūdi. Tevī nebija ne kripatas cilvēcības. — Būdams šīs savādās domas pārsteigts, viņš paskatījās uz māti, un viņa nomurmināja kaut ko šausmīgu. Viņas seja bija nosarkusi, nāsis iepletās, viņa bija ļoti skaista un drebošā balsī pateica kaut ko... kaut ko, kas viņu satrieca...

— Senjorina Karmena pie telefona, — paziņoja Džirolamo, un pussapnī Lanca jutās pārliecināts: ja viņš ar žestu liks kalpam dažas sekundes paklusēt, viņš pagūs atcerēties, kas tas bija. Bet, pirms viņam izdevās pacelt roku, Džirolamo, domādams, ka nav sadzirdēts, atkārtoja paziņojumu ska|āk, un atmiņas izbālēja, kā saulē izbālē fotogrāfija, acu priekšā kļūdama arvien dzeltenāka.

—    Jā, Džirolamo... paldies.

Bija bez piecpadsmit pieci. Karmena teica, ka neatnāks uz Kavoura laukumu ātrāk par pussešiem. Lanca viņu gaidīja ar priekšnojautu, ka šajā vakarā nekas neies labi.

Viņi brauca uz Barrieru gandrīz klusēdami, pasakot viens otram tikai dažus vārdus un apmainoties ar dažiem skūpstiem. Tagad, zinot, ka pietiek laika parunāt, viņš jutās mierīgāks. Viņi atrada māju diezgan labā kārtībā, izņemot to, ka kādai brūnai pelītei bija izdevies iekļūt pa šķirbu iekšā un, sagraužot vienu no svecēm, nomirt pie gultas.

ļjjgl Beidzot! Mēs esam tālu no cilvēkiem, no notāriem, no kalpiem, radiem, kafijas saldējuma ar putukrējumu... — murmināja Lanca, un, to skaitīdams, katru reizi viņu skūpstīja: uz lūpām, uz vaiga, uz pieres. Pēkšņi viņš pamanīja, ka viņas acis ir mitras. Viņš pavilka to nedaudz atpakaļ gaismā, lai labāk saskatītu. — Kāpēc?

—    Es jūtos... pazemota, — viņa gandrīz čukstēja. Viņš to apskāva.

—    Par ko?

Pagāja ilgs laiks, līdz viņa atbildēja: — Atceries to svētdienu, kad mēs pastaigājāmies Villas Bellini dārzos? Kad mēs runājām par rēķiniem, kādi manam tēvam bijusi ar tavu tēvu? Ari tad es jutos pazemota. Un ne tikai tāpēc, ka tēvs tā darīja... Mēs jau bijām pieraduši. Bet es nedomāju, ka tu tādām lietām pievērs uzmanību. Es tevi nedaudz idealizēju, dzirdot par tevi runājam, un es vīlos... saproti? Un tagad, redzot tevi tik aizdomīgu, it kā visi būtu sazvērestībā pret tevi, ieskaitot arī mani... Atceries to vakaru manas mājas dārzā? Es biju priecīga, ka tu esi blakus. Man nebija svarīgi visi pārējie cilvēki... Un pēkšņi es pamanīju, ka tu esi drūms. Tad es sapratu, kas tev bija ienācis prātā...

Lanca pagaidīja, kamēr viņa noslauka degunu, un pie-vilka sev tuvāk. Viņš nevarēja pateikt, ka ari pats ir vilies: tovakar, redzot viņu tik saviļņotu, viņš domāja, ka to aizskārusi ne viņa, bet vecāku uzvedība.

Ļoti maigi viņš paskaidroja, ka jūt ļoti stipru vēlēšanos uzturēt attiecības tikai ar tiem, kuri viņam patīk. īstas attiecības. Viņš stāstīja par donu Karlino, dakteri Džuntu, Saverio Katalano un Vitorio Sapiencu, par jauno Nonfriu. Stāstīja, kā viņu satrieca viņas patiesās acis, viņas dabiskums. Un kā apgrūtināja šie ģimenes saieti, šie tēvoči un tantes, kas viņu nepazina, necienīja un turpināja vazāt aiz deguna, izturoties pret viņu kā pret tūristu, nespējīgu saprast visvienkāršākās lietas. Lai nedotu iespēju iebilst, viņš pastāstīja par naudu, ko aizdeva tēvocim Gasparem, un visus tos melus, kādus šis naivais vīrs viņam stāstīja par draudzību, kas saistījusi viņu ar brālēnu Gaetano Lancu, bet noklusēja strīdus, kuri gandrīz noveda viņus līdz tiesai.

—    Es jautāju tev: vai tas viss attiecas uz mums abiem?

—    Tev taisnība, Pjetro. Un es tev jautāju to pašu: vai tas viss attiecas uz mums? Kāpēc tu nedomā tikai par mums? Vai tu man uzticies?

—    Nezinu, — Lanca nomurmināja pēc bezgalgaras pauzes, apzinādamies, ka tas, ko viņš saka, ir briesmīgi. Viņi turpināja turēt viens otra roku, un Karmenas roka bija ledaina. Viņi mīlēja viens otru vienādi, bez kaisles, neaizverot acis. Vēlāk palika guļam plecu pie pleca un pētija plaisas griestos.

Lanca atcerējās pirmo reizi šajā istabā un šajā gultā. Viņa to pieņēma ar jūtām un prieku, neuzdodot jautājumus. Viņš neuzskatīja sevi par pieredzējušu mīlētāju, bet viņa likās vēl vairāk samulsusi un satraukta šajā situācijā. Viņš gribēja pajautāt, vai viņai tā bijusi pirmā reize. Velak viņš to vairs nevarēja pajautāt, un bija pašam sev jāatzīstas, ka viņš to tā ari nesaprata, un ari nesaprata, kāpēc kaut kam tamlīdzīgam jābūt svarīgam. Margerita, kad gulēja ar viņu, nebija jaunava. Tas nebija svarīgi, tāpēc ka viņu attiecībās atklātība bija pati par sevi saprotama. Viņš viņai uzticējās, jo viņa neko neprasīja un, galvenais, neko negaidīja.

—    Par ko tu domā, Pjetro?

Ko viņš varēja atbildēt? Viņa jau bija aizvainota, un jo vairāk asiņoja, jo vairāk atsvešinājās. Viņa vairs nebija tā dzīvespriecīgā meitene, kuru viņš pazina. Viņš gribēja pateikt: «Ļauj man pamazām iemācīties tevi mīlēt.» Ievilka elpu, lai sāktu, bet viņa ierunājās pirmā.

—    Ir jau vēls, man jāiet.

Viņš pastiepa roku, lai aizturētu, bet Karmena jau sēdēja uz gultas malas.

Viņi brauca projām tūlīt pēc septiņiem. Džirolamo piepildīja mašīnu ar lietām, kuras uzskatīja par nepieciešamām un Saverio Katalano bagāžu nolika uz aizmugures sēdekļa sev blakus. Vitorio nolēma palikt līdz nākamajai pirmdienai, lai universitātē saņemtu dažus dokumentus.

Katalano bija iededzis. Varbūt to bija nepatīkami atzīt, bet tas, ka vairs nevajadzēja katru dienu rūpēties par māsu, viņu nomierināja. Džirolamo klātbūtnē par dažām lietām nevarēja runāt, bet viņi attīstīja savas spējas runāt pusvārdos, ko izmantoja pa ceļam, kamēr Lanca stāstīja par Macarino parašām. Negaidot Saverio uzlika roku viņam uz pleca.

—    Tu esi izmainījies, tu zini?

—    N... notiek savādas lietas gan manī, gan ārpus manis. — Viņš pameta skatienu mašīnas spogulītī. Džirolamo, taktisks vai patiešām ieinteresējies, pētīja ainavu. — Grūti to paskaidrot. Pat es neprotu...

—    Labi, mums vēl būs laiks, — īsi noteica Katalano, un atlikušo ceļu viņi runāja par citām lietām.

Macarino viņi apstājās Viktora Emanuēla ielas mājā. Lanca bērna priekā rādīja viņam balkonu ar skatu uz ieleju, savu kantori un Alessi, kas teica «ssabbanadika» viņam un «bončomu» Katalano, rādīja Ganči māju un katedrāli, abas majestātiskas un katru savā veidā draudīgu; donu Karlino, asprātīgu un ceremoniālu; bāru «Ingala»,

kur, tikko viņu pamanīja, metās atbrīvot apaļu galdiņu un nekavējoties atnāca oficiants, zinadams, ka vēl reizi dabūs to, ko laukos vēl nepazīst: dzeramnaudu. Apēdis saldējumu līdz pusei, Katalano paskatījās uz Lancu.

—    Tu šeit izklaidējies, nenoliedz to!

—    Ne vienmēr, bet jāatzīst, ka gadās. Bet pagaidi, kamēr ieraudzīsi Kanneto un Santa Spirito. Tās ir divas brīnišķīgas vietas... Tu smaidi? Tev liekas savādi, ka es tā runāju?

Vairs ne. Es jau teicu, ka tu esi izmainījies.

Viņi atbrauca Kanneto īsi pirms vieniem. Pļāvēji, kam tikko bija beidzies īss pārtraukums, lai ieēstu maizi un vēl kaut ko, strādādami pacēla galvas, lai redzētu impozanto limuzīnu, kas, neskatoties uz nelielo ātrumu, atstāja aiz sevi augstu putekļu stabu. Saverio uzvedās kā pilsētas pele, atklājot laukus: izbrīns un ironija vienlaikus.

Kanneto bija tikai massaro un daži garconi. Nonfriu nāca pa staļļa durvīm ar trijzaru dakšu rokās, kamēr Marianna no balkona paziņoja, ka jau gatavo ēdienus, jo no tālienes redzējusi viņus braucam. Džirolamo kaut ko atbildēja Katānijas dialektā. Arī viņš izskatījās priecīgs, ka ir atgriezies.

—    Nonfriu, kā iet? — apjautājās Lanca. Pēc tam pārsteigts pagriezās. Garcons nesmaidīja, viņa sejas izteiksme bija saspringta. — Kas noticis?

Massaro bija vīrs, kas lietoja maz vārdu un nevienu no tiem itāliski. Viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu, no kā Nonfriu satrūkās.

—    No! Cci l’ha ddiri!1 — viņš iesaucās. Katalano pagriezās, viņš nesaprata.

—    Kas tev sakāms, Nonfriu?

Vinčenco Farkikam šonakt miegā uzbrukuši un piekāvuši to lidz nesamaņai. Pirms citi garconi attapās, uzbrucēji nozuduši.

—    Kur viņš ir?

Viņš bija iekārtots vienā no mazajām ģipša mājiņām, kas bija ap stalli. Kad Lanca iegāja, pieaugušie un kāds pusducis bērnu bija pie galda, kura vidū kūpēja liela bļoda ar makaroniem un kāpostiem. Visi ēda no šī trauka ar alvas karotēm. Vecais garcons un sieva samulsuši piecēlās, arī bērni pārstāja gremot. Pa kreisi no galda, piesiets pie barotavas, stāvēja ēzelis ar salīkušu muguru.

—    Labdien... un atvainojiet, — nomurmināja Lanca, tuvodamies vienīgajai gultai. Vinčencino bija pavirši pārsiets. Apsēji likās netīri un ar asins traipiem. Likās, ka viņš guļ. Katalano viņu apskatīja un, pārbaudījis redzokļus, pagriezās pret Lancu, lai ar žestu to nomierinātu.

—    Viņš nav komā, bet vajag rēķināties ar risku, ka sāksies asins saindēšanās... Vai te ir kāda slimnīca, laukos?

—    Ir, — Lanca atbildēja. Pēc tam pagriezās pret mas-saro, kas bija palicis pie durvīm. — Kāpēc jūs viņu neaizvedāt uz turieni šorīt?

—    Unn ’u sacciu...

—    Nezini? Kas tad to zina? — viņš saniknojās. Bet nesagaidīja atbildi. — Es eju pēc mašīnas.

Viņi ieradās slimnīcā ap trijiem. Pilsētiņa likās kā izmirusi. Viņi redzēja dažus klīstošus suņus un pāris puišeļu. Ārsta nebija. Kāds bārdains «medbrālis», kas smirdēja pēc sviedriem un vīna, teica, ka nevar neko izdarīt līdz pat sešiem. Lanca atstāja Katalano un aizskrēja pēc daktera Džuntas, kas parādījās logā un pārliecināja Lancu, ka tūlīt pat atnāks. Viņš gribēja atrast arī dakteri Akardi, bet atcerējās, ka, pēc dona Karlino vārdiem, Roko Džunta un Paolo Akardi bija dui fāusci ’nta sacchina, kas nozīmēja

— divi sirpji vienā maisā: pie katra soļa dzirksteles un dzelzs šņirkstēšana.

Pārējie slimnieki sapulcējās pie jaunatvestā gultas. Pāris resnu mūķeņu tos rupji dzina projām, kad atbrauca dakteris Džunta.

—    Kas notika? — tas pajautāja pēc tam, kad bija licis atnest visu nepieciešamo ģipsēšanai.

—    Es to uzzināšu vēlāk.

Ārsts pamāja ar galvu. Uz Lancu vairs neskatīdamies, sāka konsultēties ar Katānijas kolēģi, izrādīdams pārspīlētu piekāpību savā diagnozē. Lanca izgāja ārā: skāba fenola smaka, virtuves un nabadzības smaka bija nepanesama. Pirmais viņu panāca Nonfriu, pēc tam Katalano, kas paņēma viņu aiz rokas.

Slikti sākās manas īsās brīvdienas, Pjetro, — viņš pajokoja. — Bet neraizējies, šis puisis ir kā mūlis, un nav nelabojamu miesas bojājumu. Un vecais ārsts ir lielisks diagnostiķis.

Nonfriu palika aizmugures sēdeklī, sākumā apreibis no sava pirmā brauciena mašīnā, pēc tam pamazām iegrimdams domās. Laukums pie mājas bija pilns ar cilvēkiem, lopiem un ratiņiem. Izskatījās pēc tirgus laukuma. Lanca iebrauca zem arkas, izslēdza motoru un apstājās ar lukturiem pret sienu.

—    Nāc, Saverio, — viņš teica, izlekdams no Asturas. Viņiem pretī ar sērīgām sejām skrēja Džirolamo, massara, Marianna un Džuzepina. Viņi domāja, ka jaunais Farkika miris, un atskanēja īsi atvieglojuma saucieni, kad noskaidrojās, ka tas jūtas diezgan labi.

|p- Sildīsim ēdienu? — Marianna nedroši pajautāja, bet Džirolamo ar žestu viņu apklusināja. Lanca viņus nemanīja. Ātri piegājis pie balkona, kas izgāja uz laukumu, viņš paskatījās ārā. Uzraugu neredzēja, bet Čiču nebija tālu: viņš stāvēja pie savas ķēves, dodot pavēles pāris pļāvējiem.

—    Čiču! — Lanca skaļi pasauca.

Lejā iestājās klusums.

—    Čiču, tūlīt pat nāc šurp!

—    Jā, vošenca, — vīrietis atsaucās un, palaidis Baiotas grožus, skrēja uz arkas pusi, kura veda pagalmā. Viņš skrēja grīļodamies. Vīri pavirzījās sāņus, dodot viņam ceļu, un Lanca šajā nelielajā pūlītī samanīja negaidītu uzbudinājumu.

Nonācis līdz istabai, Čiču bija aizelsies. Viņš noņēma bereti. Katalano sēdēja vecā ādas krēslā un uzmanīgi sekoja sarunai.

—    Čiču, kurš tā izrēķinājās ar jauno Farkiku?

—    Vošenca, ticiet man, es to nezinu.

—    Tu šeit atbildi par drošību. Vai tu nenositi cilvēku Dzeļas līdzenumā tikai tāpēc, ka viņš man nozaga dažus lopus?

Čiču neatbildēja. Turpināja mīcīt bereti rokās, ar savu vienīgo aci skatīdamies grīdā.

—    Čiču, šodien ir piektdiena. Es tev iesaku tūlīt pat sākt izmeklēšanu. Dari to, ko uzskati par vajadzīgu, bet rītvakar tu būsi šeit un pateiksi man, kas tie bija. Ja tu nebūsi spējīgs to izdarīt, svētdien no rīta tu atstāsi Kanneto un aiziesi pie mana grāmatveža, lai tas izmaksā tev to, kas pienākas...

Viņš apklusa un cieši viņā skatījās. Čiču norija siekalas un pamāja ar galvu, neatbildot uz skatienu.

—    Ķeries tūlīt pie darba!

—    Jā, vošenca, — vīrs atsaucās un izgāja ārā. Brīdi vēlāk Lanca tajās pašās durvīs ieraudzīja mājas kalpoņu acis, pārbiedētas un nedrošas. Tikai Džirolamo sadūšojās parādīties un palika gaidot turpat pie durvīm. Niknums beidzot sāka pāriet. Lanca paskatījās uz Saverio, kas viņam uzsmaidīja un ar rokām klusi attēloja aplausus.

—    Tu izdarīji labi. Tādas lietas nevajag paturēt sevī.

—    Ēdīsim, Saverio?

—    Es teiktu — jā.

—    Pēc piecām minūtēm lūdzu pie galda, — paziņoja kalps un skrēja ārā.

—    Tagad paskaidro man, kas tas par gadījumu, — teica Katalano pēc tam, kad viņi nomazgāja bļodā rokas, kamēr Džuzepina prasmīgi lēja ūdeni no apaļas porcelāna krūzes.

—    Gadījums nav sarežģīts. Tu zini, kas ir zvaniņš?

Mēness parādījās vēlu. Pēc sarunās uz balkona pavadīta vakara Katalano bija pārāk noguris, lai baudītu mēnesnīcu.

—    Atstāsim visu sakāmo uz rītdienu, — viņš piedāvāja.

Pavadot viņu, Lanca uzmeta skatienu pulkstenim: bija

nedaudz pāri vienpadsmitiem. Viņš atgriezās uz balkona

un tūlīt pamanīja, ka pagalmā kāds ir. Viņš pārliecās pār margām un pazina šo nekustīgo ēnu.

—    Nonfriu, kas noticis?

Jauneklis kaut ko murminaja, ūn Lanca deva viņam zīmi pagaidīt. Lejup viņš kāpa uzmanīgi, jo kāpnes grima pilnīgā tumsā. Nonfriu viņu gaidīja pie vārtiem. Viņš at-klepojās pāris reižu vairāk nekā būtu vajadzējis.

—    Es gribēju teikt... Macarino ir pieņemts skūpstīt roku, tas ir cieņas apliecinājums... Šodien es redzēju, ka jūs esat īsts vīrietis, bet es zinu, ka jūsu mentalitāte...

—    Tu gribi noskūpstīt man roku? — Lanca smaidot vaicāja. — Es zinu, ka ir tāds paradums, bet tas nav vajadzīgs. Es rīkotos tāpat, ja arī upuris nebūtu tavs kūms. Bet, ja gribi uzupurēties manis dēļ, ir tāda iespēja...

—    Visu, ko jūs vēlaties.

—    Pēc pusstundas seglo man Virgīliju, pēc tam paliec stallī. Kad mana pastaiga beigsies, tu viņu novietosi uz nakti.

Nonfriu aizskrēja. Lanca atgriezās mājā, nomazgāja rokas un seju un aizgāja uz virtuvi paskatīties, vai nav mazliet kafijas. Viņš nebija gaidījis, ka sastaps Džuzepinu vēl augšā. Jaunā kalpone beidza slaucīt galda piederumus un dažus aiz izbrīna izlaida no rokām, redzot viņu parādāmies durvju ailē. Viņa nebija dzirdējusi soļus.

Kamēr viņa sildīja kafiju, Lanca apsēdās uz veca koka sola ar griezumiem rotātu atzveltni un pajautāja, kāpēc viņa vēl nav gultā.

—    Es ļāvu Mariannai iet gulēt, teicu, ka visu izdarīšu. Viņa vienmēr ir tik nogurusi, nabadzīte. Nav pieradusi pie lauku dzīves. Šeit nav nekādu ērtību kā Katānijā...

Jau, — saprata Lanca. Marianna, radot pret sevi žēlumu, atrada veidu, kā strādāt mazāk. Bet par šo uzmanību atmaksāja, viņš konstatēja, ar padomiem, kā ģērbties un sukāties. Viņš pabeidza dzert kafiju un paskatījās pulkstenī: pusdivpadsmit.

Nonfriu un Virgīlijs jau bija pie staļļa, abi mierīgi, tuvu viens pie otra. Ja skatītos no tālienes, liktos, ka viņi sarunājas.

Jāt naktī, bez gaismas, pa laukiem, kuri bija nemainīgi jau tūkstošiem gadu, bija ļoti saviļņojoši. Zirgs lejā pa akmeņiem kāpa piesardzīgi, bet, sajutis zem pakaviem drošu zemi, sāka ar acīm redzamu patiku rikšot tieši uz dzirdinātavu, kurp katru dienu to veda gareoni. Lanca nolēma atļaut viņam padzert dažus malkus. Paskatījās uz ceļu, kas veda augšup starp mandeļkokiem: bija tumšāks nekā dažas naktis iepriekš, bet bija skaidrs, ka tur dziļumā neviens nepakustējās. Ne Marija, ne lapsas, ar kurām viņa gaidot sarunājās. Marijas balss skaņa viņu sasniedza pilnīgi negaidīti, viņa satrūkšanos nomaskēja zirga lēciens, — tas gandrīz pagriezās.

Viņa sēdēja pašā augšā uz sienas, kur bija redzamas avota dzelzs caurules. Viņa pagrieza plecu pret mēnesi, un viņas kontūras atkal kļuva gandrīz neredzamas.

—    Tu mani meklēji? —' viņa atkārtoja. Zirgs nomierinājās, bet bija ziņkārīgs un stiepa kaklu svešiniecei pretī. Lanca ar mājienu aicināja māsīcu apsēsties uz zirga viņam priekšā.

Viņa likās ļoti viegla. Viņš seglos atvirzījās nedaudz atpakaļ, lai dotu viņai vairāk vietas. Virgīlijs pārsteigts pakustināja ausis.

—    Pastaigāsimies tā, vai arī tu gribi, lai mēs nokāpjam no zirga? — viņš jautāja. Viņa vēl nebija noņēmusi roku, ar kuru apķērās viņam ap kaklu, sēžoties zirgā. Dažas sekundes viņa skatījās neatbildot. — Par ko tu domā, magara?

—    Tu nezini? Es gan zinu, par ko domā tu. Es zinu, ko tu gribi uzzināt. Tas bija Spalleta, viens viņa draugs, kampiere, tāpat kā viņš, to sauc Vinči, un viens aitu gans no Fiumaras, Toto Laplaka. To tu gribēji zināt?

Lanca nokāpa no zirga, palīdzēja nokāpt arī viņai un piesēja zirgu pie viena no dzelzs gredzeniem lielajā akmenī pie dzirdītavas. Šīs īsās nakts pastaigas eiforija bija jau izzudusi.

33

Un tagad, — teica Saverio Katalano, nolikdams salveti uz galda un pieceldamies, — mēs iekārtosimies galerijā, lai atpūstos karstā laikā, kā mēdza teikt pagājušajā gadsimtā. Un runāsim, kamēr sāks nākt miegs.

—    Mēs dzersim kafiju ārā, — Lanca paziņoja Džirolamo. Tas būs brīnišķīgi, tikai viņi abi pie galda ēdīs massaras ceptās fokačas un dzers Etnas vīnu. — Varbūt tu gribēji iet nedaudz atpūsties? — Lanca jautāja, kamēr viņi ieņēma vietas divos krēslos, līdzīgos kā dvīņi; tie pat čīkstēja vienādi. Katalano sāka smieties.

—    Mans Dievs, Pjetro, kā tu vari tā runāt? Pirms septiņiem mēnešiem es pie Mesīnas iepazinos ar drūmu vecpuisi, pirms diviem mēnešiem šis vecpuisis jau bija pārvērties dinamiskā un ideju pilnā jauneklī, kas uzdeva jautājumus par sevi pašu un savu pagātni. Tagad šis jauneklis ir stingrs feodālis, kas spriež tiesu un rāda zobus... un tu man jautā, vai es negribu iet gultā un atteikties no iespējas saprast, kā šis brīnums noticis?

—    Brīnums? Nē, es vairs nespēju sevi mānīt ar ilūzijām. Es rīkojos tā, kā uzskatu par pareizu. Es nevaru mainīt sistēmu, kas veidojusies gadsimtiem ilgi, bet es arī nevaru pieļaut, ka šī sistēma darbojas manā mājā.

—    Ko tu darīsi, uzzinājis, kas bijuši tie, kuri uzbruka tavam garconam?

—    Es jau zinu, kas tie bija.

Tev to pateica šonakt? — Katalano pajautāja un pasmaidīja, pamanījis viņa izbrīnu. — Tu brīnies? Tas ir tikai minējums. Es nedzirdēju, kā tu aizgāji, bet dzirdēju, kā tu ap pusdiviem atgriezies zirgā.

Nenosaucot vārdā, viņš stāstīja par Mariju, ar grūtībām meklēdams piemērotus vārdus, kaut zināja, ka Saverio viņā klausās bez aizspriedumiem. Un tūlīt sajuta, ka nevar par māsīcu neko paskaidrot, ja iepriekš nav izstāstījis par Karmenu, par to, kā viņu attiecības jau pašā sākumā cieš no ārējas agresijas un nesaprātīgām priekšnojautām. — Karmena ir līdzīga manai mātei. Gudra, brīva, viņai ir drosme un iniciatīva... un viņa ir ļoti skaista. Bet viņas uztverē dzīve ir taisns ceļš, platānu aleja. Viņa nesaprot, ka eksistē ļaunums un nabadzība. Viņa nesaprot, ka vecāki rūpējas tikai par to, lai izdotu viņu pie vīra. Varbūt viņai tas nav svarīgi, un viņa ari nejautā, vai tas ir svarīgi man. Redzi, manai mātei bija drosme līdz beigām palikt pie savas izvēles. Viņa aizbēga ar divdesmit gadus vecāku svešinieku, lai piespiestu savu māti piekrist kāzām. Nezinu, vai Karmena ir tikpat uzņēmīga. Un nezinu, vai viņa mani mīl tikpat stipri, kā Madalēna Ganči mīlēja Gaetano Lancu...

—    Kāpēc tu uzskati, ka tava māte palika pie sava izvēlētā līdz beigām? — Katalano jautāja, un Lanca atkal jutās pārsteigts, kā draugs spēja uzreiz saskatīt vietu, kurai jāķeras klāt ar skalpeli.

—    Tāpēc, ka sāku atcerēties daudzas lietas par viņu... par viņiem. Galvenokārt divas. Kādu sarunu pie galda, Umberto ielas mājā. Viņš pārmeta viņas mīlestību un to, ka viņa nav to pametusi. Mani ļoti pārsteidza gan tēva vārdi, gan mātes atbilde... ko es nevaru atcerēties. Un vēlāk, pēc dažiem mēnešiem, cita epizode šeit, šajā mājā. Es dzirdēju, ka viņi sarunājas un es viņus arī redzēju, viņu guļamistabā. Viņa raudāja, arī viņš sāka raudāt, klusi, lai to nepamanītu. Mana māte viņam atkārtoja to frāzi... to, kuru es nevaru atcerēties. Un es aizbēgu. Es paslēpos bēniņos un gribēju kaut ko atrast. Saverio, es neticu jau nosacītam liktenim, bet es ticu mantotiem gēniem. Man ir mātes entuziasms... vismaz daļēji, un man ir tēva hipohondriskā neticība. Tāpēc ari es baidos no Karmenas, no ta, kas ar mums nākotnē var notikt. Katru reizi, kad es par viņu domāju, es atceros savus vecākus, viņu neprātu, viņu nelaimi, kurai viņi nespēja pretoties...

Un tagad uz šāda fona parādījās kada~: kada cita būtne, ka naktsputns... Nē, nenotika nekas tāds, ko tu domā. Viņa ir mēness otrā puse, tai laikā, kad Karmena ir redzamā puse. Tās ir vienas un tās pašas sievietes divas puses. Es domāju, ka esmu iemīlējies Karmenā, kas ir mūsdienīga meitene, mācās universitātē, iziet cilvēkos, strādās... Milāna pilna ar tādām meitenēm kā viņa, bet tagad... nezinu, kā to pateikt, lai neliktu tev smaidīt, bet man ir sajūta, ka viņa priekš manis nav pietiekami sicī-liska...

—    Kad būsi izvēlējies vai kad tev atļaus izvēlēties, tu uzzināsi, ko esi mantojis, — sava tēva vai mātes gēnus. Baidos, ka nevienā gadījumā tevi negaida priecīgi gadi, mans draugs. Grūti saprast, vai vairāk cieš bende vai upuris, ja abi mīl viens otru. Tu būsi Karmenas bende vai citas sievietes upuris.

Džirolamo atnāca savākt tases un paziņoja, ka ietu kādu stundiņu atpūsties, ja nebūtu nekādu rīkojumu. Pusdienas laikā, kad temperatūra pacēlās un dažreiz pārsniedza trīsdesmit piecus grādus, vecais kalps juta nepieciešamību atpūsties. Lanca pagaidīja, kamēr viņš aiziet.

—    Ja pieprasītu, lai Ganči atlaiž to Spalletu? Varbūt viņš to izdarītu...

Katalano pašūpoja galvu.

—    Ja Spalleta ir tas pats, kas Čiču, citiem vārdiem sakot, vietējās mafijas cilvēks, viņš nevarēs to izdarīt, pat tev izdabādams. Pretējā gadījumā tas būtu iespējams. Taču kampiere un viņa draugi varētu atriebties. Un šeit vendeta nav joks kā Toskānā.

—    Tu domā, ka viņi uzdrošinātos mani aiztikt?

—    Es nerunāju par tevi. Viņi nosistu zēnu, un tā būtu mācība arī tev.

Ap pieciem garcona pavadībā atnāca tēvocis Andželo. Apkampa brāļadēlu.

—    Vai nav kāda glāze vīna nabaga vecim? — viņš jautāja, skatidamies apkārt, kā cerot atrast viņam sagatavotas vīna glāzes starp istabas mēbelēm. Viņš paziņoja Katalano, ka apstaigājis savus īpašumus un no Sudraba strūklakas, kur dzirdījis lopus, nolēmis iegriezties pie māsasdēla. Bet Lanca saprata, ka te slēpjas kaut kas cits. Droši vien Andželo jau runājis ar Čiču un ir norūpējies.

Viņš bija spriedis pareizi. Pēc kādām desmit minūtēm, izvilcis pulksteni, tēvocis Andželo teica, ka viņam jāiet. Viņš atvadījās no Katānijas viesa un palūdza Lancu viņu pavadīt. Pagalmā gaidīja garcons, turēdams aiz grožiem abus zirgus.

—    Atbrauciet uz Fiumaru pusdienās, abi ar draugu. Rīt pat, — uzaicināja tēvocis Andželo un, satvēris aiz rokas, pavilka Lancu tālāk no garcona. Pirms sākt runāt, uzmeta skatienu balkonam, lai redzētu, vai tur nav parādījies Katalano.

—    Pjetro, kas tur ir ar to Farkiku? Kādas galējības, svētā debess? Bet pietiek taču. u/liksim virsū lielu akmeni un vairs par to nerunāsim. Puisis gribēja pajokot un dabūja savu. Ko mums darīt? Ieslodzīt nabaga Spalletu uz mūžu cietumā?

—    Nē, tas būtu neadekvāts sods...

—    Tāpat, kā neadekvāti bija tas, kā viņš sodīja Vinčencino, — teica Lanca, un tēvocis teatrālā bezspēcības žestā noplātīja rokas. Garcons ar pūlēm uzsēdināja viņu zirgā. Kad tas beidzot bija izdevies, tēvocis Andželo pagrieza zirgu pret Lancu.

—    Vienmēr viss tiek atmaksāts, ja pietiek pacietības. — Pēkšņi viņš iesita sev pa pieri. — Pavisam aizmirsu: mirst dakteris Kali.

Lanca atstāja Aprīliju Viktora Emanuēla ielā pie mājas vārtiem, netērējot laiku iebraukšanai pagalmā, un iegāja aptiekā. Dons Karlino uzreiz saprata, kāpēc viņš atbrauca.

—    Viņš būs priecīgs, — aptiekārs teica. — Abiem būs patīkami.

Lanca apjautājās, kā aizbraukt līdz mirēja mājai, un kāda sieviete piedāvājās viņu pavadīt. Tā bija maza un

vāja, ap sešdesmit gadiem, bet ar strauju gaitu, ko pati droši vien apzinājās, jo laiku pa laikam pagriezās, lai redzētu, vai viņš nav atpalicis.

Durvis atvēra sieviete, kas varētu būt mājkalpotāja. Kaut gan ārā vēl spīdēja saule, mājā bija gandrīz tumšs, un Lanca pāris reižu paklupa uz vecām granīta kāpnēm. Sieviete viņu ieveda kādā istabiņā, kur tāpat valdīja pustumsa un kur atradās vienīgi dzelzs gultiņa, mazs galdiņš, kumode un divdurvju skapis. Vienīgo sēdekli jau bija aizņēmis salīkušais daktera Džuntas stāvs, bet kalpone tūlīt pat atnesa vēl vienu, novietojot to gultas otrā pusē.

Pirms apsēsties, Lanca paspieda roku Džuntam un pamāja viņam ar galvu, jautādams, kā klājas viņu draugam. Vecais mežakuilis izskatījās drūms. No savas resnās dūres viņš pastiepa divus pirkstus un saliekot tos kopā, izveidoja apli. Neko vairs nevarēja līdzēt

Tajā brīdī Filipo Kali atvēra acis. Lanca pagaidīja, līdz vecis uz viņu paskatījās, un cerēja, ka tas viņu pazinis. Zili bālā un vājā roka uz palaga sakustējās. Lanca to piesardzīgi satvēra. Tā bija auksta un gandrīz nedzīva. Vīrs ievilka elpu. lai sāktu runāt.

—    Paldies par vizīti, — viņam izdevās nočukstēt. Lanca pamāja ar galvu un, neko neteicis, atlaida roku. Istabiņā kļuva arvien tumšāks. Dakteris Džunta sēdēja nekustīgs, iegrimis savās domās. Slimais elpoja, kā Lancam likās, aizvien smagāk un sēcošāk. Visā mājā nedzirdēja ne skaņas. Dzeltenīga lampiņa aiz loga nedaudz izgaismoja priekšmetu kontūras. Pēkšņi, pāris reižu ieklepojies, Kali mēģināja gultā pacelties sēdus, satvēra pretī pastiepto Džuntas roku un ieķērās tajā.

—    Roko, — viņš teica, smagi elpodams. — 2A morti sta ’rrivanniL*

Vecais ārsts mira, to apzinājās un paziņoja draugam. Lanca pat neuzdrošinājās elpot. Viņš skatījās uz Džuntu, mēģinādams no sejas izteiksmes uzminēt, ko viņš teiks. Viņš redzēja, ka tas lēni māj ar galvu.

—    Es to zinu, Filipo, zinu.

Mirstošais likās tāda savāda uzmundrinājuma nomierināts. Viņa elpa kļuva vieglāka, un Lanca tikai ar grūtībām to saklausīja.

—    Filipu, — negaidīt ieteicās Džunta, uzrunādams Kali dialektā. Tas pievēra acis un tikko samanāmi pamāja ar galvu, ka klausās. Iestājās šausmīgs klusums. — Filipu, tikko tu būsi tur, aizņem man vietu... Esmu noguris.

Lancam šermuļi noskrēja pa kauliem. Pēdējos divos vārdos Džuntas balss skanēja kā no kapa, tas bija gandrīz krāciens. Viņam likās, ka mirstošais vairs neelpo, bet tas, kurš vēl tur viņa roku, nekustas. Tas bija dialogs mirušo starpā.

Cenzdamies netrokšņot, taustīdamies, lai neuzgrūstos mēbelēm, Lanca devās uz durvju pusi un iznāca kāpnēs. Viņš vairs neko neredzēja un nedzirdēja.

Labības laukos jau bija redzams pļāvēju darbs. Katrā pagriezienā Aprīlijas lukturi apgaismoja ar vienmērīgām atstarpēm saliktus kūļus, kas gaidīja kuļmašīnu vai pusgraudnieku mūļu un zirgu pakavus.

Kad Lanca iebrauca pagalmā, viņam pretī nāca Katalano un Džirolamo, uz balkona parādījās kalpones. Uzraugs un pārējie gaidīja laukumā. Tur bija arī Ciču, bet Lanca izlikās, ka viņu neredz. Džirolamo apjautājās, vai viņš negrib tūlīt iet pie galda, viņš pateica, bet Lanca atteica, ka ieēdīs tikai nedaudz makaronu un mazu gabaliņu siera.

—    Viņš nomira? — jautāja Katalano, tikko viņi bija apsēdušies. Lanca paraustīja plecus.

—    Tev liksies savādi, bet es par to neesmu pārliecināts.

Vairāk viņi nerunāja.

Atnesis augļus, Džirolamo klusā balsī paziņoja, ka Ciču ir pie kāpnēm jau gandrīz stundu un gaida, kad viņu pasauks. Lanca paskatījās pulkstenī.

—    Labi, redzēsim, kas pretoriāņu barvedim sakāms.

Katalano iztukšoja glāzi un piecēlās.

—    Es tevi gaidišu verandā.

Lanca pagaidīja, kamēr viņš aiziet, tad piegāja pie atvērtā balkona un pavērās melnajās debesis, jautādams sev, cikos varētu uzlēkt mēness. Droši vien ne ātrāk par pusnakti. Kad viņš pagriezās, Čiču ar bereti rokā jau bija uz sliekšņa. Viņš tam pamāja. — Nāc, nāc! — Pagaidīja, kamēr tas pienāk tuvāk, un paskatījās ar sarauktu pieri.

— Tātad?

Spalleta un pārējie, vīrs teica, apstiprinot Marijas vārdus. Bet šo pārējo vārdus nenosauca, tāpēc, viņš ar cieņu paskaidroja, ka tie nav neko vērti, viņi piedalījušies tikai draudzības dēļ vai lai atlīdzinātu senu parādu. Tikai Spalleta viens bija atbildīgs. Lanca sev jautāja, ko gan ieteicis dons Luidžino. Būt drosmīgam bija Čiču amats: viņš nelikās nobijies, tikai domīgs. Pirms sākt atkal runāt, viņš slepus paskatījās visapkārt, kā to pirms dažām stundām bija darījis tēvocis Andželo.

BiifļļKādas būs pavēles? — viņš pajautāja, un Lanca nolēma iet līdz galam.

—    Piekaujot manu garconu, Spalleta apvainoja personīgi ari mani. Vajadzīgs kārtīgs sods.

—    Es to izdarīšu, — Čiču nomurmināja. Tas bija čūskas šņāciens, kura brīdināja upuri ne tāpēc, lai dotu tam iespēju aizbēgt, bet lai tā asinis dzīslās sastingtu. Otro reizi šā vakara laikā Lanca sajuta šermuļus.

—    Tu viņu nositīsi? — viņš pajautāja un saprata, ka tā Čiču ir smaga pārbaude. Dažas lietas dara, ja tas nepieciešams, bet par to runāt nav pieņemts. Un jebkurā gadījumā nevajag tādas lietas saukt īstajos vārdos. Šeit vārdi un simboli nav tukša skaņa, runā tikai tad, kad tas ir nepieciešams. — Tu viņu nositīsi ar savām rokām? — viņš gandrīz čukstus uzstājīgi jautāja.

—    Jā, vošenca.

Lanca nekad agrāk nebija pazinis cilvēku, kas kādu nogalinājis. Bija savāda sajūta, dzirdot tādu atklātību pusmetra attālumā no sevis. Un tajā pašā laikā viņš apzinājās visu šā zemnieka nelietību, kurš izvēlējies šauteni kap|a vietā. Čiču nebija drosmes pretoties saimnieka asinskārei, kurš bija pa pusei sicīlietis, pa pusei milānietis. Kad pienāca brīdis izrēķināties ar Spalletu, ar kuru tas varbūt ne vienu vien reizi dalījies maizes kumosā, nevajadzēja daudz, lai tas būtu gatavs iešaut otram mugurā. Šajā brīdī Lanca saprata, ka dakteris Džunta, ieteikdams nebaidīties no šiem cilvēkiem, teicis taisnību: viņi bija suņi, kuriem lemts uzlasīt ēdienu paliekas un gulēt aukstumā un kuri spējīgi uz visu apgrauzta kaula dēļ.

—    Nē, Čiču, man ir cita ideja. Aizej pēc Nonfriu, un atnāciet abi kopā. Skrien!

Viņš pagaidīja, kamēr tas aiziet, dārdinot ar puszābakiem grīdu, un izgāja galerijā.

—    Sagatavojies, Saverio, — viņš jautri paziņoja. — Drīz atnāks Nonfriu ar Čiču, un mēs visi kopā saskaņosim vendetas plānu.

Viņš nebija paredzējis Mariju satikt tik tālu no dzirdītavas, un pirmajā bridi nodomāja, ka uzjājis viņai virsū. Bet Virgīlijam bija laba redze un stipri nervi. Neskatoties uz to, ka līdz Sudraba strūklakai bija gandrīz kilometrs, tas bija paātrinājis soli, steigdamies padzerties. Mēness bija bāls, un Marija, pirms parādījās uz ceļa, bija slēpusies veca ozola ēnā.

—    Tu esi traka? — iesaucās Lanca, pievilkdams grožus. Bet zirgs likās mierīgs, un ari viņa neizskatījās nobijusies.

—    Es zināju, ka tu atbrauksi, bet, tā kā ir Jau vēls, nolēmu iet tev pretī. Redzi, es visa nosvīdu. Šonakt ir karsti.

Tā bija taisnība. Nekustīgais gaiss uzņēma karstumu, ko, visu dienu krājusi, tagad atdeva zeme.

—    Uzcel mani zirgā, — Marija lūdza. — Es noguru. Ja laidīsi zirgu rikšos, es varēšu nedaudz uzelpot.

Lanca nokāpa, satvēra viņu aiz vidukļa un uzcēla zirgā. Pēc tam uzlēca pats, atspēries pret akmeni uz ceļa. Sākot jāt, viņš sajuta viņas smaržu, kas bija daudzu smaržu sajaukums. Mati smaržoja pēc lavandas, āda pēc viegliem un sievišķīgi tīriem sviedriem, drēbes pēc siena. Viņa elpoja strauji, it kā sekojot steidzīgajam Virgīlija solim, kas jau juta dzirdītavas tuvumu. Atlaižot grožus, Lanca sajuta vēlēšanos Mariju noskūpstīt, bet instinkts lika būt piesardzīgam.

Kad zirgs sāka rikšot, Marija aizvēra acis, izbaudīdama jāšanu. Viņai atliecot galvu, divas blūzes pogas attaisījās. Ar acs kaktiņu Lanca redzēja, ka viņai nav ne krekla, ne krūštura. Pēc dažām sekundēm blūze pavērās līdz pat viduklim, un tumsā parādījās viņas krūtis, augstas un baltas. Turēdams grožus tikai ar vienu roku, viņš vienai uzmanīgi pieskārās. Gandrīz tūlīt viņa roku novāca, atļaujot tai gulēt zem krūtīm, uz miklā vēdera.

Kalna galā viņi apstājās. Lanca noskūpstīja viņu uz kakla. Marija novērsās.

—    Es negribu, — viņa teica. Viņa ieelpoja nakts gaisu un sāka aizpogāt blūzi.

—    K... kāpēc? — nomurmināja Lanca. Viņš bija satraukts un saviļņots. Viņš baidījās, ka nav saprasts, un jutās muļķīgi.

—    Es negribu, — Marija atkārtoja, bet viņas balss neizklausījās nelokāma. Viņa noglāstīja Lancas seju; kopš viņš to pazina, tā bija pirmā maiguma izpausme. Klusēdami viņi vēroja Fiumaras ēkas kalnā aiz mandeļkoku birzs.

—    Tur visi guļ, — teica Lanca. Viņi bija ļoti tuvu viens otram, un viņš atkal apskāva viņas vidukli. Viņa atļāva.

—    Ko tu nolēmi darīt ar Spalletu?

—    Nolēmu likt viņu nogalināt, — viņam negribot izspruka, un viņš to nožēloja. Marija nenotrīcēja un nepagriezās paskatīties viņā, kamēr zirgs pastaigājās pa rugājiem. Viņa domīgi turpināja skatīties uz Fiumaras mājām. Kad viņa sāka runāt, balsī nebija nekādu emo-ciju.

—    Nevajag. Visi saprastu, ka tas biji tu, kurš licis to izdarīt. Tas nav labi.

Te bija šīs meitenes milzīgā pievilcība. Viņa neturējās pie kādiem morāliem principiem. Viņa nicināja pārējos Ganči ne tāpēc, ka tie bija vulgāri un nožēlojami, bet tāpēc, ka tiem trūka rakstura. Ar vecomāti viņa dibināja īpašas attiecības ne tāpēc, ka gribēja saņemt mantojumu, bet tāpēc, ka tā viņai patika. Viņa slepus gāja naktī ārā, baidīdamās, ka tiks pamanīta, bet pēc tam klaiņoja tumsā pa laukiem, kur šajā stundā jāuzmanās pat apbruņotam vīrietim. Viņa rādīja savas krūtis, vingras un tvirtas kā olīvas, bet neļāva tās glāstīt. Un iebilda pret Spalletas nogalināšanu tāpēc, ka tas nebūtu lietderīgi.

—    Tu esi neparasta sieviete, >- nomurmināja Lanca.

— Es esmu magara, — atteica Marija.

34

īsi pirms daktera Kali bērēm Lanca iegriezās mājās un starp pasta sūtījumiem atrada vēstuli no Karmenas. Dažas sekundes viņš to ņurcīja rokās, neskatīdamies uz to un juzdams vainas apziņu. Tad nodomāja, ka labāk būtu to atvērt pēc bērēm, mierīgākā brīdī. Bet nespēja atlikt.

— Ir vēl viena lieta, ko es nesaprotu, — Karmena turpināja pēc tam, kad bija aprakstījusi savu dvēseles stāvokli, pilnu rūgtuma un vientulības. — Es nesaprotu, ko tu tur dari. Tavas darīšanas ir šeit, tavi radi ir šeit, tavas mājas ir šeit. Un es esmu šeit.

Pēc bērēm viņš aizgāja līdz telefonam netālu no nelaiķa mājas. Lūdza pasaukt Karmenu, bet Karmenas nebija. To pateica tēvocis Gaspare, un pirmo reizi Lanca viņa attieksmē sajuta nelielu vēsumu. Tas bija tēva īgnums, kurš piedāvā savu galdu un savu meitu un redz, ka abus atraida. Tēvocis un tante nevarēja zināt par krīzi, kādā viņu iegrūda Marija, bet, primitīvi spriežot, tas, ka viņš nerādās pilsētā un Etnas ielas mājā, bija nepārprotami.

Viņš nolika klausuli, atstājis māsīcai paziņojumu, bet viņam bija sajūta, ka tas netiks nodots. Pirms atgriezties Kanneto, kur gaidīja Katalano, viņš iegāja aptiekā atvadīties no dona Karlino, kas arī bija tikko atgriezies. Pa ielu izklīda muzikanti, pāris mācītāju un kalpiņu. Pavecs un ļoti vājš ķesteris nesa lielu, apzeltītu krustu, un kādi desmit cilvēki, bēdīgi un klusi, bija nākuši pavadīt nelaiķi, bet jau ar citām sarunām un domām devās atpakaļceļā.

Viņš atbrauca Kanneto ar nelielu nokavēšanos. Katalano un Čiču gaidīja pagalmā, sarunādamies ar cilvēkiem, kas patlaban atgriezās no laukiem. Lanca uzklausīja dažas problēmas, ar kurām uzraugs pie viņa griezās, pēc tam viņi gāja uz Fiumaru. Katalano bija uzbudināts.

—    Man nāks smiekli šīs vizītes laikā, — viņš pareģoja.

Fiumarā bija ari divas Ganči māsas, impozantu apmēru un

slikti ģērbušās sievietes, katra ar trim vai četriem bērniem. Viņi izveidoja apli, kurā bija vairāk par divdesmit cilvēkiem, kamēr kalps nēsāja lielus šķīvjus ar «vracuddu» — apceptiem un medū vai cukurā mērcētiem mīklas gredzeniem, saldumus ar mandelēm, rozīņu vīnu un vermutu.

Sarunādamies Lanca neizlaida no acīm Čiču, kas apspriedās ar Ganči uzraugu. Viņš redzēja, kā tas iet uz sta)ļu pusi, un, pie sevis smaidīdams, pamanīja, ka Katalano viņā raugās ar lielām, izteiksmīgām acīm: kā sabiedrotie viņi apmainījās ar skatieniem. No Spalletas, protams, nebija ne vēsts.

Marija ieradās nedaudz vēlāk, pāris māsīcu pavadīta. Skūpstīdams tās vaigu, Lanca iečukstēja viņai ausī, ka šonakt tikties nebūs iespējams. — Rīt, parastajā laikā, — viņš nomurmināja un uzmeta skatienu abām meitenītēm, kas viņu vēroja ar neslēptu ziņkāri. Marija šo problēmu acumirklī atrisināja.

ijB Pigghidti dui cosi duci ppi mmia,* — viņa pavēlēja, un tās devās pie tuvākajiem saldumu šķīvjiem. — Tas nozīmē, ka šonakt es sarunāšos ar lapsām un ar piulu. Es tās biju pametusi. Bet rīt brauc ar mašīnu vai nāc kājām!

—    Kāpēc? — Lanca izbrīnījās. Viņš redzēja, ka māsīca, zirga seglos jūtot svaigo nakts vēju, izmainījusies.

Viņa nepaspēja atbildēt, jo meitenes jau atgriezās ar pilnām saujām saldumu. Lanca tās atstāja un piegāja pie dona Paolo, tad netālu no sevis atkal ieraudzīja Ciču un jautājuši pamāja viņam ar galvu. Tas tikko manāmi atbildēja apstiprinoši. Lieliski!

Viņi pieņēma neatvairāmo ielūgumu uz vakariņām: kalni pildītu baklažānu, saldo piparu, kabaču. Lanca pie galda apsēdās pretī Marijai starp abām Ganči māsām, kas jutās

Atnesiet man divas saujas saldumu

pagodinātas. Viņš apbrīnoja viņas veikli tēloto vienaldzību, ar kādu viņa izlikās, ka neskatās apkārt un negaida, kad viņš beidzot ieņems vietu, lai būtu pārliecināta, ka viņš ir pretī.

Vakariņu laikā tikai vienu reizi viņu acis satikās, kamēr visi smējās par kādu dona Paolo joku. Skatienos bija konspirācijas prieks un apziņa, ka abiem ir kopīgs noslēpums, ko neviens pat nevar iedomāties. Viņš vēlreiz pamanīja Saverio Katalano skatienu, kurš sēdēja pa labi, aiz vecākās no Ganči māsām. Viņš nenovēroja Lancu, bet Mariju, it kā kaut ko saskatīdams šajā nevainojamajā un aukstasinīgajā sejā un zem zoda saliktajās rokās. Saverio bija uz pareizā ceļa. Un Lanca zināja, ka viņam nebūs drosmes noliegt, ja šovakar vai rit tas pajautās: — Tā ir viņa, vai tiesa?

Viņi atgriezās tūlīt pēc pusnakts. Nonfriu gaidīja pagalmā aiz akas, sēdēdams zemē ar muguru pret sienu. Viņam blakus stāvēja vecs ēzelis ar īsām ausīm. Pamanījis viņus piebraucam, puisis piecēlās.

—    Jūs esat gatavi? — jautāja Lanca, izlekdams no Ap-rīlijas.

—    Jā, vošenca. Zirgi jau apsegloti.

Visi gulēja, gulēja istabās un gulēja zemnieku mājiņās. Nonfriu no staļļa atveda Virgīliju, Baiotu un gaiši rudo zirgu sev. Palīdzēja Katalano uzkāpt zirgā. — Turies man pie pleciem, — Lanca teica, pievaldīdams zirgu.Nedrebi tā! Jā nāk vēmiens, pasaki man to iepriekš...

Klusē un jāj, — drosmīgi atbildēja Katalano, bet pirmos simt metrus bija sasprindzis. Virgīlijs likās izbrīnījies par vīra svaru aizmugurē, tas bija gaidījis vieglāku sievieti, turklāt priekšā. Zirgs pavisam apjuka un gāja negribēdams, kad pirmajā krustojumā Lanca to pagrieza pa labi, nevis jāja pa kreisi uz dzirdītavu. Arī Čiču piekrita, ka Fiumaras mājām labāk tuvoties ne no galvenās ieejas, bet pretējās puses, kur bija staļļi. Tā, domāja Lanca, viņi ari nepārsteigs Mariju, kas sarunājas ar savu ūpi.

Tikko mēness gaismā bija manāmas Fiumaras gotiskās kontūras, Lanca apturēja zirgu. Pa labi no viņa Čiču pielika rokas pie mutes un viegli iesvilpās, no kādas tumsā neredzamas vietas atskanēja īsa atbalss. Kad piejāja arī Nonfriu, vezdams saitē aiz sevis ēzeli, parādījās plecīgs vīrietis ar līkām kājām. Tas bija viens no Ganči garconiem, gadiem ilgi pazīstams ar Ciču. Abi nedaudz parunāja, tad Čiču pagriezās pret pārējiem.

—    Varam iet.

Viņi devās kājām, piesardzīgi, atstājuši trīs zirgus un paņēmuši līdzi tikai ēzeli. Sagruvušās sienas galā Lanca deva zīmi Katalano.

—    Mēs paliksim šeit.

Čiču, Nonfriu un garcons gāja uz stalli. Ierējās suns, tikai vienu reizi. Suņi fermā jau gulēja, bet tie, kuri pamanīja viņu ierašanos, pazina garconu un nomierinājās.

—    Šonakt tu nesatiksi savu māsīcu, vai tiesa? — pēkšņi jautāja Katalano. Lanca īsi iesmējās. Šī skaņa aizrāva arī draugu. Abi smējās kopā, nedaudz jautri un nedaudz šīs slepenās akcijas sanervozēti.

—    Mani komplimenti, Saverio: Argo Panoptem ir mazāk acu nekā tev. Nē, šonakt es viņu neredzēšu. Bet rīt gan.

—    Jūs esat mijākie?

—    Ja tu man to jautā, tas nozīmē, ka šaubies. Un, ja tu šaubies, tas nozīmē, ka esi sapratis. Varbūt tu esi vienīgais vīrietis, kurš ir spējīgs iedomāties, ka vīrietis un sieviete, naktī vieni paši satiekoties, var nodarboties ar mīlestību, bet var ari to nedarīt.

—    Man tomēr labāk patiktu, ja jūs to darītu. Tas būtu dabiskāk. Es viņu pie galda novēroju. Zem viņas perfektās ārienes, ar mutīti, kas it kā izšūta uz sejas, viņā ir kaut kas mežonīgs. Šī meitene piedalītos slepkavībā, nepārstājot ēst savu saldējumu.

Ēze)a vairs nebija. Viņa vietu ieņēma Spalletas ķēve ar mazu galvu un garām, gaišām krēpēm. Kad viņi piegāja pie pārējiem trim zirgiem, ķēve pārstāja nervozēt, un

Nonfriu bez grūtībām uzsēdās tai mugurā, atvadījās un aizjāja. Lanca ar Katalano uzkāpa mugurā Virgīlijam, bet Čiču jāja, vezdams Nonfriu zirgu.

Rītausmā skaistās Spalletas ķēves vietā garconi atrada vecu ēzeli, šis jaunums izskanēja ar kanonādes troksni vispirms fermā, pēc tam ari visā Macarino. Zādzība? Bet šis ēzelis? Pamodusies savā mājā laukos, kampiere sieva atrada ķēvi piesietu pie dzelzs gredzena durvīs. Dienām ilgi ne par ko citu nerunāja.

—    Zini, kāpēc piedalījāmies ari mēs? — Lanca pajautāja Katalano, kad viņi lampas gaismā izģērbās, vēl uzbudināti un smaidīgi pēc padarītā, g- Ja kas atklātos, tad kļūtu zināms, ka klāt biju ari es, un ne Spalleto, ne Ganči neuzdrīkstētos pielietot represijas.

Tu ātri esi iemācījies.

—    Tas bija viens no maniem jaunajiem draugiem, kas man to iemācīja. Jāsit vājākajā vietā. Un zini, kas ir autoritātes vājā vieta? Izsmiekls. Tāpēc arī Spalleta tik nesamērojami reaģēja uz zvaniņu zādzību. Tagad tas jau pieder vēsturei. Un vispār, ēzelis viņam ir vairāk piemērots nekā ķēve, ja seko vecam Macarino sakāmvārdam: «Ogni stigghia au patruni ’ssurmgghia».

—    Kādu velnu tas nozīmē?

—    Katra manta beigās sāk atgādināt savu saimnieku.

Pierunāt Katalano uzkāpt zirgā nebija viegli. Lancam tas neizdevās, bet uzraugs no Santo Spirito viņam parādīja kādu mūli «cchiu bbona d’u pani caudu», labāku par tikko izceptu maizi, kas nozīmēja augstu vērtības pakāpi. Patiešām, šim dzīvniekam, ko sauca Džina, bija maigas acis, īsas kājas un ļoti mierīga gaita. Jāšanas mēģinājuma laikā, kamēr Katalano pildīja Arkadipanes norādījumus, ar mūli aizrāvās Virgīlijs. Ko pievilcīgu aristokrātiskais zirgs varēja saskatīt neveiklajā hibrīdā, palika noslēpums, un arī Džina bija pārsteigta, ka tik necila būtne kā viņa varējusi pievērst tāda auļotāja uzmanību, kurš turklāt bija paša saimnieka zirgs.

—    Vai viņš neiedomāsies lēkt viņai virsū, kamēr es esmu seglos? — jautāja Katalano, pamanījis greizsirdīgās ērzeļa acis.

—    Esi mierīgs, es šo trakuli turu, — Lanca smiedamies mierināja. Ekskursija sākās jautri.

Pļauja ritēja veiksmīgi. Santo Spirito zemēs ar šausmīgu troksni, darbojās kuļmašīna, ap kuru strādāja kādi desmit vīriešu ar lopiem. Pusgraudnieku laukos, kur zemes gabali nebija pietiekami lieli tādai mašīnai, zemnieki sagatavoja apaļus laukumus, tā dēvētos «aria». Pa tiem riņķoja mūļi un zirgi, ko aiz pavadām turēja kāds vīrs centrā, ar pakaviem mīcīdami vārpu paklāju, kas pamazām tika papildināts. Dienas beigās, kad noņēma salmus, putekļos un pelavās palika graudi, ko ar rokām savāca un sabēra kaudzēs.

Katru vakaru kampieri ar ķēvēm burtiski aplidoja visus pusgraudniekus, lai uzskaitītu savākto. Līdzenajās graudu kaudzēs ar nūju ievilka sarežģītas zīmes, kas aizstāja parakstu. Nākamajā dienā zīmēm vajadzēja būt neskartām, tas nozīmēja, ka naktī neviens labību no kaudzes nav ņēmis. Ja zīmes bija daļēji izjauktas, atbildīgs bija pusgraudnieks, un saimnieks lēma, ko darīt. Kad viss bija savākts, graudi tika sadalīti.

Iespaidīgi bija redzēt, kā cilvēki dzen pa apli lopus vai ar siena dakšām aizvāc salmus, ko vējš izmētā aiz laukuma malām. Lai paglābtos no karstuma, galvas bija aptītas ar baltiem krekliem, veidojot kaut ko līdzīgu turbāniem, kādi redzēti arābu iekarotājiem pirms divpadsmit gadsimtiem. Un dziesmas: īsas rindas, ko nesaprata pat Katalano. Katru pēdējo patskani citu pavadībā vilka solists, kamēr vien tam pietika elpas.

Uzraugs nāca pretī, nesdams mazliet ūdens. Kamēr viņi dzēra, tas noklepojās. Dažu dienu laikā veiklākie pusgraudnieki ražu jau bija novākuši, un tagad pienācis brīdis to dalīt. Kā rīkoties? Viņš dzirdējis, ka Santagati esot teikts: pusgraudniekam vajag nodalīt precīzi sešdesmit procentu, kā tas pienākas pēc Gullo likuma.

—    Jā, tā es viņam teicu, — Lanca apstiprināja.

—    Man pietiek to zināt, — noteica Andaloro.

Tavi radi to uzņems slikti, — Katalano pareģoja atpakaļceļā uz dzirdinātavu. Ar mūli viņš jau bija nodibinājis labas attiecības un nomierinājies arī attiecībā uz Virgīlija nodomiem, kurš uzvedās kā īsts džentlmenis.

—    Zinu. Viņi teiks, ka es rādu sliktu piemēru.

—    Un ko tu atbildēsi?

—    Es atbildēšu, ka Gullo dekrēts ir likums un ka pusgraudnieki varētu par mani paziņot. Un, ka Ganči ir pietiekami bagāti, lai viņiem nebūtu vajadzības apzagt cilvēkus, kuri jau tā dzīvo lopu līmenī, un ka agrārā reforma atmetīs...

Malacis, Pjetro, bet ja tev pajautās, vai tas nebiji tu, kas apmainīja Spalletas ķēvi pret ēzeli?

Jaunums vēl nebija nonācis līdz Kanneto, bet skaidrs, ka Fiumarā jau klusībā smejas.

—    Es domāju, ka viņi to nejautās.

—    Piekrītu, — teica Katalano, sakārtodams nedaudz vaļīgos seglus. — Zini, ko dienu iepriekš man teica tavs uzraugs no Kanneto? Teica, ka tu liec sevi cienīt, nepaceļot balsi. Un, ka pietiek paskatīties uz tevi no tālienes, lai saprastu, ka saimnieks esi tu.

Viņi piejāja pie dzirdītavas, mazākas nekā Sudraba strūklaka. Daži zemnieki bija atveduši padzirdīt lopus un piepildīt darbā aizņemto vīru mucas. Viņi atvirzījās atpakaļ, korī sacīdami «vošenca banadika», un Lanca saprata, ka noliegt tikko runāto nebūtu īstā reize. Viņš bija mācījis zirgam dzert no caurules tekošo ūdeni, jo dzirdītavās bija pilns ar dēlēm. Kamēr Džina mērca purnu duļķainajā ūdenī, Virgīlijs sāka dzert, kā mācīts, izsaucot zemnieku apbrīnu. Pavilcis zirgu atpakaļ uz slidenajiem akmeņiem, Lanca pacēla roku.

—    Labdien, — viņš teica. Visi skaļi atbildēja, noņemot beretes. Viņi likās apmierināti.

Mēness vēl joprojām parādījās vēlu, un Lanca nevarēja iet kājām, jo nebija saskatāms, kur kāju likt. Tikko parādījās strūklaka, kādu piecdesmit metru attālumā, viņš izslēdza motoru, pēc inerces vēl nedaudz nobrauca, tad izkāpa un dažas sekundes soļoja.

—    Esmu šeit, — Marija skali teica. Viņš pagaidīja, klausīdamies nakts klusumā, kur lidinājās tūkstošiem kukaiņu un skanēja nesaprotama šalkoņa. Marija parādījās viņam aiz muguras un noskūpstīja viņu.

—    Tu mani neredzēji? Es tev devu zīmi, kad brauci garām, — Marija teica, satverdama viņu aiz rokas, un veda augšup garām mandeļkoku birzij. — Tumsā nav labi atrasties ārā. Nevar jāt, un mēs nevaram runājot redzēt viens otra seju. Es tevi aizvedīšu uz mājām...

—    Tu joko? — apstādamies jautāja Lanca. Pirmo reizi, kopš viņš to pazina, ar gaismas ātrumu viņa galvā pazibēja aizdomas? Ja nu tās ir lamatas? Bet dažu sekunžu laikā viņš atcerējās visu, kas liecināja par pretējo. Viņa to saprata. Varbūt viņa tumsā jau smaidīja par viņa bailēm.

—    Esi mierīgs, viņi neiedomājās, ka tu biji tas, kurš atveda uz Fiumaru ēzeli. Un es viņiem to neteikšu.

—    Kā tu to zini? — nomurmināja Lanca. Noliegt būtu muļķīgi.

—    Es jūs dzirdēju. Es jūs redzēju. Es vakar neaizgāju no mājām. Es biju laukumā, noslēpusies aiz ratu rindas. Pēc tam iegāju mājā, parādījās mēness, un pa logu es tevi pazinu. Tā bija tava ideja?

Atbildes vietā Lanca pajautāja, vai tēvocis Paolo ir noskaities par notikušo.

—    Par to ne. Viņš saka, ka Spalleta ir kretīns un ir pelnījis kretīna slavu. Bet viņš ir nikns par to, ka tu dali ražu ar pusgraudniekiem. Viņš grib ar tevi par to parunāt.

Viņi bija nonākuši pie mūra, kas tā bija samulsinājis iepriekšējā naktī. Viņi vairs nesarunājās. Marija veda viņu pretī drosmes pārbaudei. Iebilst, piedāvāt griezties atpakaļ — tā būtu pilnīga sakāve.

—    Ej klusi, — viņa neatskatīdamās pavēlēja. Viņa veda viņu pa garām ģipša kāpnēm; viņi iekļuva mājā pa pievērtām balkona durvīm. Koridorā noslēpumainie, bet nomierinošie lauku trokšņi vairs nebija dzirdami. Tikai tumsa un klusums. Pēc dažiem soļiem viņa nospieda kādu durvju rokturi.

—    Tā ir tava istaba? — Lanca, sirdij dauzoties, nočukstēja tik klusi, ka bija spiests jautājumu atkārtot. Marija lēni aizvēra aiz viņa durvis.

—    Nē. Šajā istabā mans tēvocis Paolo pārgrieza rīkli kādam, kas gribēja saimniekot viņa mājā.

—    Tieši tā es biju nojautīs, — nodomāja Lanca, kamēr māsīca kustējās tumsā. Varbūt kuru katru brīdi iedegsies uguns un parādīsies riebīgais dona Paolo ģīmis, paziņojot, ka tas pats nazis sagatavots arī viņam. Vai ari Spalleta un vēl pāris lopu gatavojas nodarīt viņam to pašu, ko nodalīja mazajam Vinčencino Farkikam. Bet istabā nevarēja sadzirdēt citu elpu, tikai viņa un māsīcas, kas tagad nekustīgi stāvēja netālu no viņa.

—    Tu baidies? — viņš izdzirdēja, un viņas balss vairs nelikās asa. Lanca saprata, ka ir pienācis brīdis atspēlēties. Viņš vairs nespēja izturēt viņas iniciatīvu. Viņš nolēma uzmeklēt viņu ar tausti un skūpstīt, pārvarot viņas pretestību ar visu nelokāmību, kādu juta sevī. Viņš uzmanīgi gāja uz priekšu ar izplestām rokām un gandrīz uzreiz atrada. Viņš tai pieskārās un vēlreiz nodrebēja.

Marija bija kaila.

34

Uz dažām dienām atbrauca Vitorio. Viņš no Sitas autobusa izkāpa ar tik laimīgu sejas izteiksmi, ka Lanca sajuta sirdsapziņas pārmetumus, ka nāksies viņu sūtīt atpakaļ uz Katāniju, lai pavadītu mašīnā Saverio Katalano.

Pēdējā vakarā viņi sēdēja uz balkona un Katalano aizsmēķēja pīpi, kas nozīmēja, ka viņa dvēsele tiecas pēc miera un pārdomām. Vitorio jau bija aizgājis gulēt.

—    Man žēl braukt projām, tu zini? — Katalano pēkšņi pirmais iztraucēja klusumu. — Bet es nevaru pateikt, kāpēc. Šeit nav nekā, kas man patiešām patiktu, neskaitot massaras fokaču un tavu kompāniju. Bet kaut kas te neatstāj vienaldzīgu.

Viņi iedzēra vīnu, saskandinot glāzes un neko nesakot. Debesīs spīdēja jauns mēness un neticami daudz zvaigžņu. Tikai Barrērā, pēc mīlestības nakts ar Karmenu, Lanca bija redzējis tādas pašas. Ne Milānā, ne Katānijā caur biezajiem industriālajiem un jūras izgarojumiem nevarēja redzēt līdzīgu skatu.

—    Man ir vēstule Karmenai. Es to iedošu Vitorio un palūgšu to viņai nodot. Es mēģināju trīs reizes zvanīt, bet pirmajā reizē runāju ar viņas tēvu, un es domāju, ka viņš nenodeva manu ziņojumu. Pārējās divās reizēs neviens neatbildēja. Varbūt viņi ir pie jūras.

—    Būtu labāk, ja tu atbrauktu man līdzi uz dienu vai divām. Runājot par dažām lietām, labāk skatīties acīs.

—    Nē, to es nespēju, — iebilda Lanca. Un viņi par to vairs nerunāja. Vasaras beigās jautājums atrisināsies pats no sevis, tas bija skaidrs. Bet bija briesmīgi apzināties, ka Karmena ir viena, nedroša, pilna dusmu un rūgtuma. Runāt ar viņu būtu bezjēdzīgi, ja nestāstītu par Mariju. Bet to viņa nepieņemtu.

—    Ā, nomiris profesors Lombardo, pagajušajā mēnesī, — pēkšņi paziņoja Katalano, un dažas sekundes Lanca pūlējās atcerēties tā balsi un seju. — Infarkts, es domāju...

Kāpēc radās šī nemiera sajūta? Tās nebija ne ciešanas, ne nožēla, bet neizskaidrojama vainas apziņa. — Es viņam nebiju neko parādā, — Lanca nodomāja. — Neko.

—    Tu šonakt nesatiksi savu māsīcu? — ļoti dabiski pajautāja Katalano.

—    Nē, mēs neredzamies katru nakti. Un pie tam viņa vakar vakarā nejutās labi... — Viņš iedomājās, ka viņam trūks Katalano ar tā mierīgo netaktiskumu, ar spēju likt just savu tuvību pat tad, kad viņi nerunāja. Saverio viņu nenosodīja. Nepiekrita, šūpoja galvu, burkšķēja. Bet nenosodīja.

—    Tu šovakar liecies nomākts. Bet, ja neesi nomākts, tas nozīmē, ka esi iemīlējies. Kas ir daudz nopietnāk.

—    Divas lietas var pastāvēt kopā.

—    īsu laiku jā. Māsīca Ganči — tā ir pēdējā pakāpe tavam... — Viņš atstāja frāzi nepabeigtu, meklēdams īsto vārdu, — briedumam, varbūt... vai pašapziņai.

—    Nezinu. Un nevaru tikt skaidrībā. Viņa vienmēr zina, ko es domāju, bet pati man ir noslēpums. Man bija vajadzīga tāda pieredze kā šī.

—    Labi, rakstīsim viens otram. Katānija ir tuvu; cerēsim, ka vēstules nāks ātrāk nekā tavs neprāts.

Un viņi novēlēja viens otram labu nakti.

Sestajā jūlijā, kad sāka izplatīties ziņas par Džuliano nāvi, .Lanca bija Macarino. Doņna Terēza izteica vēlēšanos redzēt mazmeitu, un Marija atgriezās pilsētā. Pēc pāris dienām Lanca, kļūdams arvien nemierīgāks, atstāja Kanneto, lai viņai sekotu.

Viņš pavadīja rītu, lasīdams ziņojumus par apšaudīšanos, kurā, pēc karabinieru vārdiem, bandīts kritis. Pēc tam aizgāja līdz telefonam un palūdza savienot ar Milānu. Skaidrs, ka no «Kurjera» uz Kastelvetrano jau nosūtīts korespondents. Bet viņš gribēja dzirdēt Viņjati, lai paskaidrotu, ka neizdevās atrast laiku intervijai ar Džuliano, un lai pajautātu, ko citu viņš tagad gribētu. Bet redaktora nebija uz vietas, un' kāda zema balss atbildēja, ka viņa nebūs visu nedēļu.

Lanca nebija domājis to darīt, bet tagad nolēma piezvanīt Karmenai. Vitorio nebija izdevies vēstuli nodot uzreiz. Viņš to vairākkārt meklējis universitātē, līdz beidzot nejauši saticis pie sekretāres. — Par laimi tā bija man līdziviņš stāstīja. — Viņa to paņēma, pateicās, bet vairāk neko neteica. — Vitorio likās samulsis. Droši vien, īsajā' dialogā ar Karmenu bijuši ari negatīvi izteicieni.

Bet uz vēstuli viņa neatbildēja. Dažas dienas Lanca tam nepievērsa uzmanību. Katru pēcpusdienu kāds garcons viņam no pilsētas veda pastu: rakstīja draugi no Milānas, rakstīja Margerita, Katalano, notārs Vankeri, bet ne Karmena. Tagad, gaidīdams, kamēr telefoniste viņu savieno, viņš aptvēra, ka aizsūtījis māsīcai vēstuli jau pirms trim nedēļām. Tas bija ļoti ilgs laiks.

—    Savienoju, doktor, — teica meitene.

Viņš izdzirdēja tālu un nedrošu senjoras Pinas balsi. Viņš bija piemirsis šo kluso guvernanti, kas Lancu mājā neko nepārvaldīja, un kurai, likās, nebija citu funkciju, kā uztvert visu aizkaitinājumu un nervozumu. Neviena nav, viņa teica, dienu iepriekš visi aizbrauca uz Palermo.

—    Kā iet Karmenai? — Lanca pajautāja.

—    Labi... labi.

—    Vai tā būtu laba ideja, ja es aizbrauktu apciemot viņus Palermo?

Nekādi trokšņi uz līnijas neaizpildīja pauzi, kas iestājās pēc šī jautājuma. Pēc brīža sieviete saspringtā balsī atbildēja, ka, pēc viņa domām, tā nebūtu laba ideja. Lanca nožēloja, ka nostādījis viņu neveiklā situācijā.

Marija viņu lūdza nerādīties Ganči mājā: vecāku un tēvoču prombūtnes laikā tas nebūtu labi. Bet pirms pusdienām kalpone atnesa zīmīti. No sākuma Lanca izbrīnījās,

ka aploksne nav pat aizlīmēta. Tad saprata iemeslu un paskatījās meitenē, kas nekustīgi stāvēja pie durvīm.

—    Tu proti lasīt? — viņš pajautāja; un viņa sāka smieties, purinot galvu un ar mazo roku aizsedzot muti. Zīmītē bija tikai trīs rindas: šonakt vienos viņa aicināja pie mazajām durvīm mājas vārtos. Tās būs tikai pievērtas.

_ — Atbilde būs? — meitene pajautāja. Lanca uzrakstīja «Es būšu kā vienmēr» uz lapas otrās puses un ielika to atpakaļ aploksnē.

—    Ņem!

Viņš domāja, ka garlaikosies, gaidot nakti. Bet tā nenotika. Viņš pavadīja pēcpusdienu, šķirstīdams Renarda «Dabas stāstus». Sērijas nosaukums bija «Pāna flauta», virsraksts «Dzīves gudrību bibliotēka». Viņam visvairāk patika elegants Parīzes dialogs starp rozi un sirseni. Roze jautāja: «Tu uzskati mani par skaistu?» Bet sirsenis: «Vajadzētu redzēt tevi apakšveļā.» Un roze: «Ienāc!»

Kādu stundiņu viņš pavadīja ar donu Karlino, kas aizsūtīja uz bāru pēc diviem saldējumiem. Viņi tos ēda, sēdēdami pie aptiekas, piesaistīdami baskājainu un iedegušu bērnu bara uzmanību. Lanca, samainījis banknoti farmaceita kasē, iedeva katram pa piecām lirām — tik maksāja mazākais saldējuma trauciņš bārā «Ingala».

Bet dakteris Džunta operēja. Lanca viņu redzēja tikai dažas sekundes. Viņš likās ļoti noguris. — Kad jūs atgriežaties laukos? — viņš gribēja zināt, spiezdams Lancam roku.

—    Rīt vakarā.

—    Atnāciet pie manis rīt uz ambulanci, cik vēlu iespējams, kad visi jau būs aizgājuši uz mājām. Tad parunāsim.

Santagati uzstāja, lai viņš atnāk uz vakariņām. Lanca nevarēja ciest šos formālos pasākumus, kad kautrīgas namamātes uztraukumā līda vai no ādas ārā, lai uz galda izrādītu vairāk, nekā mājās bija, kamēr vīri, aizņemti ar sarunu, pildīja vīna glāzes līdz pašai augšai.

Tā kā ielūgums tika izteikts, kad jau sāka tumst un nebija vairs laika iepirkties, administrators neslēpa, ka makaroni sievas gatavoti, bet vista buljonā nopirkta Libertini viesnīcā San Dominiko laukumā.

Viņi runāja par laukiem: par cilvēkiem, lopiem un ražu. Ap desmitiem, manīdams, ka saimnieki jau sāk berzēt acis, Lanca piecēlās, pateicās un nejāva Santagati nākt viņu pavadīt.

Ganči mājā visi jau gāja gulēt. No bāra laukumā jau sāka dzīt ārā pēdējos slaistus, kuri vēl negribēja atbrīvot galdiņus. Viņš iegāja mājā, nomazgājās. un kaut ko palasīja, visu laiku uzmanīdams pulksteni. Kad viņš izgāja ārā, pilsēta bija tik tukša, ka radās sajūta, it kā viņš šķērsotu lielu dzīvokli, kurā visi guļ, bet kuru katru brīdi kāds, viņa soļu iztraucēts, varēja paskatīties pa logu.

Šī noslēpumainības sajūta pieauga, kad viņš tuvojās mājas durvīm. Laukums bija slikti apgaismots, un būtu grūti pa gabalu viņu pamanīt un pazīt. Tomēr, viņš nolēma, ja durvis neatvērsies ar pirmo mēģinājumu, viņš nekavējoties atgriezīsies mājās.

Taču atvērās. Un viņa bija tur, tumsā. Cieši viņu apskaudams, Lanca apbrīnoja šo meiteni, kas uzdrošinājās ievest viņu mājā, kur, no donnas Terēzas līdz zirgu puisim, nakšņoja vismaz kādi piecpadsmit cilvēki.

Uī Iesim uz tavu istabu? — viņš čukstēja, atvelkot elpu.

— Nē, uz terasi.

Viņa bija sagatavojusi guļamvietu starp divām rindām terakotas kastu ar ģerānijām. Viņš izģērbās un izstiepās uz paklāja. Kad Marija apsēdās uz viņa, mēness apgaismoja tās neparasti balto ādu, un Lanca aptvēra, ka pēc tuvu attiecību nedēļām Šī ir pirmā reize, kas viņš to redz kailu. Pirmā reize, kad viņš redz tās ķermeni kustoties.

Un viņš teica viņai vārdus, kādus nebija teicis nekad agrāk.

Ambulance bija jau slēgta, bet ieejot Lanca izdzirdēja dobjo daktera Džuntas balsi aiz durvīm, kas pēc brīža atvērās. Parādījās kāds salīcis cilvēks, kas klibodams

kāpās atpakaļ, it kā vairīdamies no ārsta rāšanās, ka nav sekots viņa norādījumiem.

: — Ā, dārgais draugs! — Džunta iesaucās, tikai tagad viņu pamanījis. — Jūs redzat šo kārtīgo cilvēku Nikolu? Viņš nevēlas izārstēties, vēlas tērēt mazāk naudas. Tikai tas viņu interesē. Tad ej pie mana kolēģa! Viņš iedos vienu no tām receptēm, kas dara labu nevis slimniekam, bet tikai farmaceitam.

Saķēris pacientu aiz rokas, iestiepa to atpakaļ un sāka skaidrot dialektā, ka medicīna maksā naudu, bet bez labuma, kas tiks dona Karlino kabatai, jābūt labumam arī pašam.

— Tu saprati, Nikola?

Vīrs murminādams skaidroja, ka viņam nav naudas zālēm: vai nu jāēd, vai jāārstējas. Džunta atbildēja, ka šīs zāles ir barojošas un ar tām var sasniegt abus mērķus. Viņš turēja recepti, ko tūlīt pat nometa uz galda, pierakstīdams tajā kaut ko tādā pat rupjā rokrakstā, kā viņa manieres. Pēc tam atvainojoties paspieda pacienta roku.

— Vošenca banadika, — nomurmināja nabaga Nikola, tādas familiaritātes noteikti pārsteigts. Lanca pagriezās pret klibo, kas gāja ārā, un ieraudzīja, ka tas saujā kaut ko atradis pēc šī negaidītā rokasspiediena. Likās, tā bija sīka banknote.

Viņš iegāja, cenzdamies nesmaidīt. Ārsts atbrīvoja vienīgo salmu sēdekli, kuru, neievērodams laika apstākļus, vilka ārā katru gadu 21. marta rītā. Tas bija viņa sveiciens jaunajai sezonai. Savās domās iegrimušie pilsētnieki, viņu todien apmeklējot, zināja, ka pienākuši pavasara saulgrieži.

- Ko runā laukos, doktor Lanca? — Džunta jautāja. Bet viņa dzīvīgums bija mākslots. Radās iespaids, ka viņš it kā nodzisis un kaut ko gaida. Dons Karlino pirms kāda laika bija stāstījis, ka Džunta jau sen parūpējies aizpildīt savu miršanas apliecību, atstājot vietu datumam, bet ar skaidru diagnozi: plaušu embolija. Lanca sev jautāja, vai patiešām tā ir traka anekdote, bet, stāstot par ražu, par

Ganči un kampieres SpalIetas ķēvi, kura pārvērtās ēzelī, saprata, ka tas droši vien ir taisnība.

Pēc dažām sarunas minūtēm, vecais smagi piecēlās un ar saviebtu seju nāca ap rakstāmgaldu. Lanca piecēlās, un Džunta satvēra viņu aiz rokas.

—    Jums mani jāatvaino, — Džunta nomurmināja, skatīdamies viņam acīs. — Jums mani jāatvaino, bet draugam nav jābūt draugam tikai jautros brīžos. Man ir netaktisks jautājums.

—    Lūdzu, — atbildēja Lanca.

—    Klīst baumas, lai velns viņus parauj, ka starp dakteri Pjetro Lancu un skaisto Mariju Končetu Ganči ir kaut kas vairāk par radu attiecībām.

—    Ā... labi, baumas klīst kā nekad, neskatoties uz karstumu, — Lanca īgni atteica, bet saprata, ka tā neatbild tāds vīrietis kā viņš. Un negaidot piekrita. — Jā, ir kaut kas... Pat daudz kas. Vairāk, nekā varētu iedomāties.

Vecais viņu vēroja ar sarauktu pieri, pats diezgan samulsis.

Es to biju iedomājies. Un tas ir nepatīkamais drauga pienākums. Tieši man nāksies jūs brīdināt: tāpēc ka priekam, par kuru katram vīrietim ir tiesības rūpēties, nesekos likumīgi akti, kuri...

—    Nesaprotu, — Lanca viņu pārtrauca. Mute bija izžuvusi sliktās priekšnojautās. — Kādiem likumīgiem aktiem jābūt šajā gadījumā: precībām?

—    Jā, senjor.

—    Kas par lietu?

—    Senjorina, par kuru iet runa, nav bijusi pat līgava, kaut viņas vecumā meitenes parasti ir jau precētas bērnu mātes. Cilvēki runā, ka viņa bijusi tēvoča mīļākā. Un es zinu, ka tā ir taisnība.

—    Ak tu, maukas dēls, — nodomāja Lanca, sažņaugdams dūres. Viņš iedomājās dīkdieni Džirolamo Ganči, izgreznotu, smaržīgu, dekoratīvu, kas nēsāja savu homoseksuālista slavu kā pārāk saldu smaržu buķeti, bet mājas sienās to atmeta, nodarbodamies ar incestu.

—    Viņš tātad nav zilais? — Lanca caur zobiem izdvesa.

—    Zilais? Paolo Ganči?

—    p... Paolo? — nomurmināja Lanca ar aiztrūkušu elpu. Viņš ieraudzīja Paolo Ganči, tā nežēlīgo sejas izteiksmi, dubultzodu, resno vēderu, ko sedza samta veste, sajuta viņa sviedru smaku. Iedomājās to cilvēku sejas, kurus viņš nogalinājis vai licis nogalināt. Atcerējās, ko par viņu stāstīja: viņa izturēšanos pret zemniekiem, viņa skopumu, aukstasinību, ar kādu viņš lāva nomirt savam noindētajam brālim... Bet tas viss nebija nekas, salīdzinot ar domu, kuru pat aptvert bija grūti: šim vīrietim bija sešdesmit seši gadi, par četrdesmit vairāk nekā brāļameitai. Viņš iedomājās abus kopā: vīrieti, kas mācīja viņai, ko gribēja, un Mariju, laimīgu, iegūstot varu pār ģimenes galvu, pašpārliecinātu, nicīgu pret biklajiem pielūdzējiem...

—    Jūs esat pārliecināts? — viņam izdevās izdvest.

—    Es to zinu, un ar to pietiek. Zinu tāpēc, ka tika lauzts kāds noslēpums. Varbūt tas bija mācītājs, kas man to izstāstīja, varbūt kāds ārsts, kas taisījis viņai abortu...

Lanca nolaida acis un piegāja pie loga ar netīrajiem stikliem. No kurienes izlauzās šī mežonīgā greizsirdība, kādu viņš juta sevī? Ne ar vienu sievieti, kas viņam bijusi, viņš pat neapsprieda tās tiesības pašai ar sevi izrīkoties.

Ari magarai pirms viņa bijuši mīļākie. Viņš to bija iedomājies, izjuzdams tikai nemieru. Bet Paolo Ganči figūra, pati par sevi nepatīkama, šīs meitenes tuvumā kļuva briesmīga.

—    Tādas sievietes neprecas, — teica Džunta, uzlikdams savu resno roku viņam uz pleca. — Viņas neatzīst ne saimnieku, ne draugu, ne noteikumus. Viņas nevienam nav uzticīgas. Šī meitene ir tāda pati kā viņas vecāmāte. Es esmu daudz jaunāks par donnu Terēžu Ganči, un man nebija tas gods ar viņu gulēt, bet es zinu, ka viņa aizsūtīja uz viņpasauli savu vīru un pēc tam vairs precēties negribēja, neskatoties uz to, ka lūgt viņas roku brauca pat no Palermo. Kamēr viņa bija precējusies, izturējās pret savu laulāto draugu kā pret garconu. Tādai sievietei vīrieši ir tikai kalpi. Vai ienaidnieki. Neviena no šim lomām jums neder...

Džunta apklusa un uz viņu vairs neskatījās.

— Man jāiet, — nomurmināja Lanca. Viņš aizgāja pa tukšo ielu.. Ar atvieglojumu ieraudzīja, ka aptieka slēgta. Viņam nebija vēlēšanās ar kādu runāt.

Bet mājā bija jūtama aizslēgto istabu un putekļu smaka, un viņš nolēma tūlīt pat atgriezties Kanneto.

36

Vēl bija turošs, kad Lancu pamodināja uzmācīgi sapņi, kuri visu laiku atkārtojās un no kuriem viņš, nosvīdis sēžot gultas vidū, neko vairs neatcerējās. Kad viņš iededza uz galdiņa sveci, no kurpes izlēca pelēks pelēns un paslēpās zem skapja.

Viņš atvēra slēģus. Ausa rīts. Uz balkona likās, ka tālumā dzirdama strādājošas kuļmašīnas rūkoņa. Tikai nakti pēc tēvoča Ferdinando bērēm, Venēcijas prospekta mājā, viņš bija juties tikpat vientu]i. Margeritas tad vēl nebija, citādi pietiktu vienas viņas vizītes, lai izzustu sajūta, ka visa pasaule nostājusies pret viņu. Bet šajā brīdī ne Margerita, ne Karmena un pat ne Marija nevarētu palīdzēt. Tā nebija Margeritas vaina, ka viņa bija strauja, ne pārāk maiga, un neprata likt viņam iemīlēties. Tā nebija Karmenas vaina, ka viņa domāja: pietiek tikai mīlēt, viss pārējais nav svarīgs. Tā nebija Marijas vaina, ka nežēlīgie cilvēki, kuru vidū viņa izauga, padarījuši viņu tik aukstu un nenotveramu.

Viņš nekad nebija atradis tik kaislīgu sievieti kā Ma-dalēna; Margerita tāda nebija. Vai spējīgu uzupurēties kā Madalēna sava vīra dēļ; Karmena uz to nebija spējīga. Vai uzticīgu pagātnē, tagadnē un nākotnē kā Madalēna Gaetano. Marija tāda nebija, viņa nav un arī nebūs uzticīga nevienam, sekodama tās vecās dievietes mācībai, kura vecuma un amputācijas dēļ izolēta savā istabā.

Kamēr viņš pirmo saules staru apgaismotā virtuvē konstatēja, ka vairs nav kafijas, aiz muguras kaut kas sakustējās. Džu-zepina apakšsvārkos, ietinusies lakatā, stāvēja un berzēja acis.

— Dutturi, cchi stci circānnu?3 — viņa nomurmināja, aizmirsusi, ar kādu lepnumu mēdza demonstrēt, ka runā pareizā itāļu valodā.

—    Nedaudz kafijas... Bet kāpēc tu piecēlies?

.Meitene jau metās gatavot kafiju. Lanca, sēdēdams pie

lielā galda, kura virsmā skrambas atstājuši daudzi naži, cirvji un ga|as sitamie āmuri, viņu visu laiku vēroja, pieverot acis, kad kafijas aromāts sasniedza nāsis. Pirms dzeršanas viņš pastiepa roku un maigi noglāstīja viņas vaigu, mēģinādams uzsmaidīt. Viņa roku satvēra, aizvērusi acis, pievilka pie mutes un noskūpstīja. Skūpsts bija. mitrs, maigs, pilns cieņas un jūtu.

Cik tas būtu labi — aiznest šo meiteni, tik jaunu un padevīgu, uz savu istabu, aizvērt slēģus un mīlēt viņu, čukstot vārdus, kurus viņa nesapratīs. Tas būtu skaisti, cietsirdīgi, saldi un bezjēdzīgi.

—    Tagad atgriezies gultā! — Viņa saprata, ka tā ir pavēle, un atlaida roku.

Lanca pabeidza dzert kafiju. Džuzepinas soļus vairs nevarēja dzirdēt, un pēc dažām sekundēm aizvērās durvis. Un no šīs skaņas viņš sajutās vientuļš, tāpat kā tajā pēcpusdienā, kad tēvs nedeva gaidīto zīmi ienākt un kad Madalēna raudāja, gulēdama gultā. Viņš vēlreiz vēra durvis, un šis vieglais troksnis noskanēja kā kaut kas galīgs, kā spriedums, izteikts ar paša lūpām.

Viņam bez grūtībām izdevās atcerēties.

Izgājis no virtuves, viņš šķērsoja pieliekamo kambari un atvēra vecas, izļodzījušās durvis, kas veda uz bēniņiem. Bērnībā šī tumšā galerija, augšup putekļu un čīkstienu pasaulē, viņu pārpildīja ar jūtām katru reizi, kad izdevās līdz tai nonākt. Šajās nevajadzīgo mantu kaudzēs nebija nekā maģiska, un resnie mājas runči, kas te brīvi staigāja, neļāva nevienai pelei parādīties kumodes augšā un padarīt ekskursijas nedaudz aizraujošākas. Viņš pazina te katru mantu, bet katrās Lieldienās un katru vasaru atrada te kaut ko jaunu. Atverot atvilktni, vienmēr bija kāda veca fotogrāfija, ko apskatīt, vai kāda vēderaina krūze, kas atgādināja bruņucepuri.

Pietika viena acu uzmetiena, lai saprastu, ka viss izmainījies. Kāds, nav zināms, kad, mēģinājis visu savest kār-ribā, saliekot lielākās mantas kaudzēs abos ap Četrdesmit metru garo bēniņu galos. Vieta, kas atbrīvojās centrā, bija atkal aizpildīta ar diezgan smagām lietām, kuras kāds stiepis augšā pa bezgalīgajām kāpnēm.

Viņš orientēdamies paskatījās apkārt un devās uz stūri, kur milzīga atbalsta sija slīpi nonāca līdz grīdai. Tā bija vieta, kurā viegli varēja nokļūt mazais Pjetro, bet doktoram Lancam nācās nomesties ceļos, pieliecot galvu arvien zemāk, lai nesadauzītu pret skabargaino koku.

Tur, kur uz sijas gūlās dēļi, kokā bija tikko manāms iedobums. To varēja atrast tikai, taustot un cerot nesatikt zirnekļus, peles, vai neuzdurties uz sarūsējušas naglas. Nekā tāda nebija. Viņš tūlīt atrada meklēto un rāpās atpakaļ, ar brīvo roku atbalstoties pret grīdu. Pēc tam iztaisnojās un apskatīja savu bagātību. Veselus divdesmit astoņus gadus, uzticīgs kā Argo, nekad neaizverot apaļās, plaši atplestās acis, viņu te bija gaidījis mīļotais Pinokio. Spītīgs kā visas koka lelles, pārliecināts, ka viņš atgriezīsies pēc tā brīdī, kad vientulības sajūta vairs nebūs izturama.

Ar drebošu sirdi viņš bija pārkāpis tēva norādījumu izmest «šo drausmīgo lietu». Viņš pat nezināja, ko nozīmē «drausmīgā». Viņš paslēpa galvu šajā nejauši atrastajā ie_7 dobumā un katru reizi, kad atgriezās Kanneto, kāpa augšā pa tumšajām un stāvajām kāpnēm, jautājot sev, vai draugs ar garo degunu vēl ir tur. Viņam bija daudz kas stāstāms pēc mēnešiem ilgas prombūtnes.

To viņš darīja arī tajā pēcpusdienā, kad atstāja māti raudam tēva rokās. Un, kad saprata, ka arī nīstošais vīrietis raud, prieka vietā sajutās vēl vientuļāks, izslēgts no kopīgajām sāpēm.

Atceroties, viņš sadzirdēja čaboņu un pagriezās pret kāpnēm. No pārsteiguma Pinokio galva gandrīz izkrita viņam no rokām. Tur stāvēja Džirolamo un skatījās viņā.

— Es ieraudzīju atvērtas durvis, lejā, kambarī... — tas sāka skaidrot. Lanca lēni atvēra plaukstu un pastiepa roku.

—    Tu pazīsti, Džirolamo? — viņš teica ar saviļņojumu, ko nespēja pārvarēt. — Tu viņu atceries, tiesa?

Bija sāpīgi redzēt šīs vecās acis piepildāmies ar asarām.

Nedēļu vēlāk dons Paolo Ganči pirms tumsas iegriezās Kanneto. Viņu pavadīja garcons, kas nesa grozu ar brīnišķīga izskata vīģēm. Tās ir slavenas vīģes, apgalvoja dons Paolo, augļi no slavenā koka, ko dažas dienas pirms nāves iestādījis princis Karafa. Tā, protams, bija ievada runa. Viņš gribēja zināt, vai Lancam ir nodoms pirkt graudus.

Lanca viņam neatbildēja tūlīt. Sapienca no Katānijas bija paziņojis, ka Pulijā ievākta slikta raža un graudiem gaidāmas interesantas cenas. Marianna un Džuzepina atnesa ledusaukstu amarenu. Dons Paolo domāja, ka dzēriena temperatūru nodrošinājis ledus. To ražoja mazā fabrikā San Domeniko un pārvadāja ratos, pārklātus ar sienu un slapju maisu. Bet tas bija pavisam jauna, tikko no Katānijas atvesta gāzes ledusskapja nopelns. Dons Paolo jaunumu noteikti gribēja redzēt, izpētīja to no iekšpuses un no ārpuses, neslēpdams skaudību.

—    Kā klājas donnai Terēzai? — Lanca apjautājās, kad viņi atgriezās galerijā.

—    Labāk, paldies Dievam. Mēs atvedām profesoru Ar-koli no Palermo. Viņš teica, ka vainīgs karstums. Marija Fiumarā atgriezīsies parīt.

Lanca viņu vēroja. Donam Paolo nebija iemesla paziņot šo jaunumu. Bet viņa sejas izteiksme neko neatklāja.

Dienu vēlāk garcons atnesa vēstuli no Vitorio. Karmena bija pilsētā un nekur neizbrauks līdz augustam.

Liekot lapu atpakaļ aploksnē, Lanca jau bija nolēmis, ka grib ar viņu parunāt. Bet vispirms gribēja sagaidīt, lai Fiumarā atgriežas Marija. Pavadīt nakti, zinot, ka viņa gaida, zinot, ka viņa skatās uz tukšo ceļu. Zināt to un neaiziet.

Pa to laiku Vinčenco Farkika bija atgriezies no slimnīcas, vēl bāls, bet ar Ūsiņām, kādu agrāk nebija. Nonfriu viņu atveda lepns un saviļņots. Nedaudz kautrīgi pateica, ka izstāstījis kūmam notikumu ar ķēvi.

—    Jums man jāpasaka, vai es darīju pareizi, vai kļūdījos, — viņš pabeidza.

—    Tu izdarīji pareizi. Tas viņam palīdzēs ātrāk atveseļoties. — Pēc tam paskatījās uz Vinčenco. — Bet tagad klausies uzmanīgi! Nekādas dižošanās. Ja uzzināšu, ka esi kaut ko pastrādājis, tajā pašā dienā padzīšu. Bet, ja uzvedīsies pareizi, neviens tevi neaiztiks; ja kaut kas notiks, tev jāpasaka tas man.

—    Ora vi ni putiti iri, cumpct,4 — teica Nonfriu, un, tikko tas bija attālinājies, pazemināja balsi. — Jūsu zirgs šonakt jāsagatavo?

—    Nē. Šonakt nē, bet rit es aizbraucu. Parūpējies par Virgīliju, kamēr manis nebūs, — atbildēja Lanca. Ejot uz mājām, viņš sev jautāja, kāpēc garcons šo jautājumu uzdeva tieši šajā dienā, kad Marija atgriežas laukos. Kāpēc ne iepriekšējā dienā? Viņš vēlreiz padomāja par dona Paolo vārdiem. No sākuma viņš, pēc tam Nonfriu...

Pusnaktī Lanca paskatījās pa savas istabas logu uz nekustīgajām ēkām. Pāris kilometru pa pakalniem atdalīja Kanneto mājas no tās vietas, kur gaidīja Marija. Viņš mēģināja iztēloties, ko viņa domā, tumsā gaidīdama Aprī-lijas motora rūkoņu vai zirga pakavu troksni. Bet viņam izdevās tikai atsaukt atmiņā viņas ķermeni, gurnus, kuri izcēla tievo vidukli. Viņš mēģināja iedomāties Marijas īgnumu, kad tā sāks saprast, ka viņš neatnāks. īgnumu vai niknumu. Bet izdevās sajust tikai viņas smaržu. Viņš izturēja līdz vieniem. Gaiss kļuva svaigāks, mēness augstāks un tālāks.

Viņš iegāja iekšā, aizvērdams slēģus.

Tēvocis Ferdinando nemīlēja jūru, kaut bija piedzimis Katānijā. Lanca atcerējās, ka retas brīvdienas netika pavadītas Kortinā vai Cīrihē, ko tēvocis ļoti mīlēja un kur

varbūt viņam bija kāda sieviete, kāda itāļu diplomāta sieva. Retas nedējas tika pavadītas Viaredžo, ciemojoties pie Milānas draugiem, Kastiļončello vai Venēcijas Lido. Par jūru, pie kuras viņš ar Madalēnu pavadīja laiku līdz septiņu gadu vecumam, viņš neatcerējās absolūti neko. Viņam pret jūru bija saglabājusies to cilvēku neuzticība, kuri to maz pazīst un slikti peld.

Bet viņš labprāt pieņēma Katalano ielūgumu. Saverio, atšķirībā no tautiešiem, kuri gāja uz pludmali no rīta un atgriezās mājas ap pusdienas laiku, nekad nebija brīvs līdz četriem. Un tā, nepieciešamības spiests, iemācījies novērtēt tukšo pludmali pusdienas laikā: daži pieaugušie, pavisam maz bērnu. «Jūra sapratējiem,» viņš mēdza teikt.

īsi pirms pusdienām Lanca piezvanīja Karmenai. Oficiāls telefona zvans. Atbildēja tēvocis Gaspare, kas priecīgi izsaucās, izdzirdīs viņa balsi, un pastāstīja, ka bijuši Palermo, ka tante Ida jūtas labi, ka mazdēls aug un ir brīnumjauks bērns.

—    Idas un Karmenas nav mājās, Pjetro. Žēl. Manai meitai būtu patīkami pašai paziņot tev jaunumu...

—    Kādu jaunumu?

—    Viņa un Džino ir oficiāli saderinājušies, vakar vakarā.

—    Un kas ir Džino? — Lanca it kā no malas dzirdēja savu balsi, kas šo jautājumu uzdeva diezgan dabiski. Atskanēja neticīgi smiekli.

—    Kā — kas ir? Tavs sekretārs. Tu viņu nepazīsti?

Martorana? Lanca aptvēra, ka aizmirsis viņa vārdu.

Un, kamēr tēvocis Gaspare pļāpāja, šīs tuvināšanās kontūras iezīmējās skaidrāk. Karmena ir pamesta un skumīga. Tēvocis un tante vīlušies, jo izgaisušas cerības uz bagātām kāzām. Martorana tiks izvirzīts vēlēšanām, nākamais deputāts, nākamais valsts naudas zaglis, vienaldzīgs pret to, ka šajā ģimenē viņu ciena tikai gaidāmās politiskās karjeras dēļ un ka Karmena pirms neilga laika bijusi iemīlējusies citā.

.. — Tātad tu atnāksi? — atkārtoja tēvocis Gaspare, varbūt jau trešo reizi, un Lanca sapurinājās, neskaidri kaut ko atcerēdamies par ielūgumu. Viņš vēl vilcinājās.

—    Man būtu patīkami, tēvoci. Bet tieši šovakar mēs sarunājām tikties ar Katalano...

—    Dakteris Katalano? Esmu dzirdējis. Piedod, bet vari atvest arī viņu. Mēs būsim kādi piecpadsmit, dārzā. Viens vairāk, viens mazāk...

Tas bija mierinājums. Tēvocis nesaprata, ka runa bija par kaut ko līdzīgu svētkiem. Viņš nebūs spiests sēdēt nekustīgi pie galda, runāt un klausīties. Un būs Saverio, ar viņu kopā.

—    Es ceru, ka tu nāksi, B§ viņš teica dažas stundas vēlāk, izstiepdamies ģērbtuvju ēnā. Saverio klausījās atskaiti par tikšanos ar dakteri Džuntu un telefona sarunu ar tēvoci Gaspari. lzdzirdis šo vārdu, viņš pagriezās un izņēma no mutes pīpi.

—    Kas tad es būtu par draugu, ja pamestu tevi tieši tad, kad dzīve nolēmusi sniegt tev skarbu mācību? Tu mēnešiem ilgi svārstījies starp Margeritu un Karmenu. Tu izvēlējies Karmenu, un tagad Margerita ir zaudēta. Pēc tam tu nevarēji izvēlēties starp Karmenu un Mariju. Tu izvēlējies Mariju, un tagad arī Karmena ir zaudēta. Un drīz tu pazaudēsi arī Mariju. Es nedomāju, ka tu pieņemsi to, ko atklāji... būdams īsts sicīlie-tis, kāds tu esi. Zini, Pjetro, man nebūtu bail apprecēt ielasmeitu. Tikai, lai tā būtu amerikāniete, vāciete, vai, vislabāk, no Dienvidtiroles. Bet ne sicīliete, ne Vidusjūras meitene. Zini, kāpēc? Tāpēc, ka šeit sieviete, kura nav tik uzticīga, ļoti labi zina, ko dara, un dara to tikai tad, ja neciena vīru, ja nicina to vai vienkārši neuzskata, ka tas ir viņas uzticības cienīgs. Viņa apdomātu savu neuzticību un to realizētu. Vienīgās īstās putanas, kā mēs te viņas saucam, ir tās, kuras sevi par tādām apzinās... — Viņš sāka dzēst pīpi, ierokot pelnus smiltīs. — Tiesātājiem, pirms izteikt spriedumu, vajadzētu censties saprast cik smags noziegums ir to acis, kuri to izdarījuši. Un, jo smagāks, jo bargākam jābūt sodam. Mana māsa Rozita rīkojās ērmīgi, bet tā, it kā darītu visdabiskākās lietas pasaulē, un visi viņu žēlo. Ja es izdarītu to, ko dara viņa, es jau būtu saukts pie kārtības... Labi, cikos šovakar jāiet? Uzvalks — tumšs. Līdzi kaut kas jāņem?

Martorana jau saņēma viesus. Viņš sirsnīgi paspieda Katalano roku, pēc tam ilgāk paturēja Lancas roku, pārmezdams, ka tas nav informējis viņu par savu atbraukšanu. Droši vien viņš vēl joprojām uzskatīja sevi par Lancas sekretāru.

Tante un tēvocis, ļoti satraukti, viņu apkampa un uzdeva daudzus jautājumus par Macarino, neklausoties atbildes. Tēvocis Dante bija jau iedzēris. Nikolo un viņa sieva parādīja Lancam bērnu, vēl zīdaini, bet jau resnu. Parādījās Luīza, izņēma no tēva rokām glāzi, pēc tam ieraudzījās Lancu un negaidīti sveicināja, noskūpstot viņu uz vaigiem. Tā bija pirmā reize, kad viņa to darīja.

—    Bet kur ir Karmena? — jautāja Martorana, skatīdamies apkārt, un Lanca sev jautāja, vai tam kas zināms par viņiem. Viņš to pētīja, bet neko nesaskatīja. Un saprata, ka viņa sekretārs nav tas vīrietis, kas ciestu tādu lietu dēļ. Viņš gadiem ilgi klausījies ļaunu murmināšanu par savu vientuļo māti atraitni un kļuvis neuzņēmīgs pret tāda veida bažām.

—    Čau, Pjetro, — Karmena ierunājās viņam aiz muguras. Izdzirdīs viņas balsi šajā jautrajā un trokšņainajā pūlī, Lanca pagriezās, lai sasveicinātos un pat dažas sekundes paskatītos viņas acīs.

—    Esmu priecīga tevi redzēt, — viņa nomurmināja.

—    Es tāpat.

Pagāja vairāk par stundu, līdz viņi satikās vēlreiz, zem portāla. Viņa nāca pa kāpnēm lejā, un Lanca pēkšņi iznāca viņai pretī. Viņa nedemonstrēja, ka tas ir nepatīkami, un neslēpās zem mākslota dabiskuma. Karmena nebija līdzīga ne Martoranam, ne saviem vecākiem. Bet viņas satraukumā bija noteiktība, kas neatstāja nekādas šaubas.

—    Būtu labi, ja mēs varētu parunāt, — teica Lanca.

— Ir daudzas lietas, ko es gribētu tev pateikt un ko gribētu uzzināt...

—    Nē. Mums jau bija laiks parunāt. Bet es nevarēju saprast Varbūt pieredzes trūkuma dēļ, varbūt tāpēc, ka esmu nedaudz stulba un tu man neuzticējies... Redzi? Vienā minūtē mēs pateicām viens otram visu.

37

Vārpu tuksnesis bija pārvērties rugāju tuksnesī. Desmit dienu laikā, kuras Lanca pavadīja Katānijā, no rīta pilsētā kārtojot darīšanas, bet pēcpusdienā pie jūras ar Katalano, uz Kanneto un Santo Spirito laukos pļauja bija gandrīz pabeigta. Tagad pakalni vairs nebija zeltīti, tikai dzelteni.

Iebraucot pilsētā, viņš neiegriezās mājās, bet devās uzreiz uz Kanneto. Viņu pamanīja pa gabalu, un visi sapulcējušies pagalmā zem arkas. Andaloro, priecīgs un nepacietīgs, gaidīja, kad varēs parādīt savākto. Arī Čiču, kampieri, massaro un garconi likās saviļņoti, un Lanca nespēja atstāt viņus visus šeit un aiziet augšā atsvaidzināties. Viņš izdzēra svaigo ūdeni, ko pasniedza Marianna, uzsmaidīja massarai, kas paziņoja, ka fokačas nupat izceptas, sniedza žaketi Džuzepinai, kas likās priecīgāka par pārējiem, un pagriezās pret Džirolamo.

—    Kā te iet? Tev izdodas savaldīt visas šīs sievietes?

—    Es turos, doktor. Un ko runā Katānijā?

Viņš saprata, ka tas bija mājiens par Karmenu. Kalps no pirmā brīža izrādīja sevišķas simpātijas šai meitenei, «jautrai un nopietnai», kas pie tam vēl bija viņa tautiete.

— Bez tevis māja nebūtu tāda, Džirolamo. Man vajadzētu divus Džirolamo, vienu Katānijā, vienu Kanneto.

Viņš devās ceļās.

Atcerējās siena glabātuvi, kuru bija redzējis pa augšējām durvīm, kad tā tukša izskatījās kā bezdibenis, un bija izbrīnīts, atklājis, ka tagad iekšā nebūtu vietas vairāk kā desmit cilvēkiem. Daži tūkstoši kubikmetru siena, ar kuriem visi fermas dzīvnieki varēja ziemā rēķināties.

Pupas un, galvenais, graudi atgādināja pat vēl iespaidīgāku izrādi. Atsevišķi kalni pacēlās līdz pat ļoti augsto griestu sijām. Administrators pasniedza pēdējos skaitļus no abiem milzīgajiem svariem pie ieejas durvīm.

—    Šie graudi, ziņoja Sapienca, — visi jau pārdoti.

Tuvumā graudu izskatījās vēl vairāk. Vēl viena homē-

riskā izrāde. Varbūt divi vai trīs tūkstoši tonnu; dienas un naktis darba dažiem desmitiem kravas mašīnu.

—    Ko teiksi? — stāvēdams blakus, nedaudz uztraukti jautāja dons Paolo. Lanca lēni pamāja ar galvu, sajūsmināts par šo graudu kalnu.

—    Likšu administratoram, lai atsūta kādu pārbaudīt kvalitāti...

—    Visi pirmās un otrās šķiras, — pārliecināja dons Paolo un, it kā apstiprinādams zvērestu, uzlika roku uz sirds, kaut gan tā nebija labākā vieta tādam vīram kā viņš.

Paliksi pie mums paēst? — jautāja tante Rozita.

—    Labprāt.

Tikai tad, kad bija pienācis bridis iet pie galda, viņš ieraudzīja Mariju. Kādu mirkli viņi skatījās viens otrā. Viņa, lai saprastu, vai šī ilgā prombūtne kaut ko nozīmē. Viņš, lai saprastu, vai sapratusi viņa. Tēvocis Andželo uzstāja, lai viņš sēžas galda galā un māsīca trīs vietas tālāk, aiz mātes masīvā stāva. Marija palika gandrīz neredzama visu vakariņu laiku.

Vienpadsmitos Lanca izslēdza Aprīlijas motoru, pabraucis zem arkas pagalmā. Kamēr kāds uz galerijas rādīja uguni, no mēness neapgaismota stūra parādījās vīrieša figūra.

—    Vošenca banadika, — teica Nonfriu, dāvājot savu smaidu.

—    A, jauna nakts radība. Kur tu šodien biji un kad atgriezies?

—    Santo Spirito bija steidzami darbi, — paskaidroja garcons, bet tajā brīdī parādījās Džuzepina ar lampu rokā. Lanca deva viņai zīmi pagaidīt un pagriezās pret Nonfriu.

—    Tieši pusnaktī atved man Šurp Virgīliju.

— Jā, vošenca.

Džuzepina bija pārsteigta.

—    Kā, jūs naktī jāsiet ar zirgu? Vai tā nav bīstama lieta? Riskēt lauzt kaklu? Un visi tie sliktie cilvēkiem, kas klaiņo...

—    Džuzepina, slikti cilvēki naktīs guļ. Es izjāju daudzas reizes, bet nekad nevienu nesatiku. Tagad es gribu glāzi baltā vīna, no tā, kuru es atvedu no Katānijas. Ja tu neaizmirsi ielikt vienu pudeli ledusskapī.

īsi pirms pusnakts viņš parādījās galerijā, kur Džuzepina pirms gulētiešanas bija atstājusi lampu. Milzīgs, smags un sarkanīgs mēness, kas, pēc zemnieku domām, nākamajā dienā solīja mākoņus, likās, neļāva laukiem atdzist. Bija vismaz trīsdesmit grādu. Lanca nolēma doties ceļā vienā kreklā, bez žaketes, un tajā pašā brīdī izdzirdēja zirga pakavu klaudzoņu uz akmeņiem.

Pēc piecām minūtēm viņš jau jāja pa celiņu lejup, saceldams putekļus, kas pēc desmit sausuma nedēļām bija smalki kā pūderis. Arī Virgīlijs likās laimīgs par izjādi un, kad viņi sasniedza dzirdītavu, pabāza purnu zem strūklakas. Lanca paskatījās apkārt.

—    Kur tu esi? — viņš iekliedzās. Iztraucētais circenis kādu sekundi klusēja. Zirgs pārstāja dzert un arī meklēdams skatījās apkārt. Vai iespējams, ka viņa nav atnākusi? Viņam likās, ka kāds pazibēja ceļa dziļumā uz Fiumaru, bet zirgs pēkšņi pagriezās uz pretējo pusi un iezviedzās.

—    Esmu šeit, — viņas balss tumsā atsaucās. Viņa bija melnās drēbēs. Nepaskatīdamās pienāca pie zirga un noglāstīja tā purnu, ļaujot sevi apostīt. Pēc tam pacēla acis. Mēness gaismā viņas sejas krāsa šķita nedabiska.

—    Tu vairs nebēdz... brālēn?

Lanca nolēca no zirga un piesēja Virgīliju pie tā paša dzelzs gredzena. Tad apsēdās viņai pretī uz vannas malas. Viņš jutās saviļņots, bet bija gatavs pretoties. Viņai tomēr izdevās pārsteigt: pacēlusies pirkstgalos, viņa to apskāva un noskūpstīja.

—    Tu mani vairs negribi, — viņa teica.

Tas nebija jautājums.

—    Nē.

—    Un es zinu iemeslu.

—    Kāpēc tu to nepateici man pati?

Marija gandrīz ar spēku atrāvās no viņa. Viņam likās, ka tā klusi smējās.

—    To tu gribēji? Nav daudz. Citi grib vairāk. Tu esi puisis no labas ģimenes, tev pietiek ar mazumu. Tu gribi gulēt ar mani, nebūdams mans vīrs. Tu ļauj man gulēt, ar ko es vēlos, tikai lai viņš nebūtu vecis, bērns, radinieks, kāds, kas man maksā, mācītājs, aitu-gans. Pirmo reizi tu atnāci tāpēc, ka es tevi ielūdzu. Tu brauc ar mašīnu vai jāj zirgā, bet es eju kājām. Kad mēs nodarbojāmies ar mīlestību, es riskēju vezdama tevi uz savu māju Fiumarā vai pilsētā, bet tu neriskēji ne ar ko. Es esmu vienmēr šeit, mājās. Tu brauc uz Katāniju, brauc uz Milānu, atgriezies, kad nolem atgriezties, atnāc uz Sudraba strūklaku un kliedz: «Kur tu esi?», pat nenokāpdams no zirga. Un slikti, ja es tūlīt pat neparādīšos, vai ne? — Viņa apsēdās uz dzirdītavas malas un paskatījās mēnesī. — Bet nomierinies, Pjetro. Tēvocis Paolo bija mans pirmais vīrietis, pirms divpadsmit gadiem, bet nebija vienīgais, un ari tu nebūsi pēdējais. Es no tevis neko negribu. To, ko gribēju, tu man jau iedevis.

Lanca uzreiz neatbildēja. Atšķirībā no tā, kas notika ar Karmenu, šajās atvadās nebija ciešanu.

—    Tev patīk tādai būt, tiesa? — viņš teica tik klusa balsī, ka šaubījās, vai viņa dzirdējusi. Bet Marija pamāja ar galvu.

—    Es tāda nepiedzimu. Es tāda kļuvu un lepojos ar to. Ja tu neesi spējīgs pieņemt mani tādu, jo sliktāk tev pašam. Ko tu gaidi, brālēn? Ka es sevi nogalināšu, lai tu vairs neciestu?

Lanca vēroja zirgu, kas atkal bija sācis dzert. Viņš lēni pagriezās.

— Kā tu teici? — Marija neatbildēja, apjukusi no negaidītā toņa. — Kā tu teici? — viņš atkārtoja skaļāk.

— Kā tu teici? — viņš kliedza, pastiepdams rokas un satverdams Mariju aiz pleciem. Viņš purināja to, jūtot viņu negaidīti trauslu un vieglu. — Kā tu teici?

Meitene satvēra un saspieda viņa rokas, bet nemēģināja atbrīvoties. Viņa skatījās, viņas acis bija dažu centimetru attālumā. — Es nē. Tu saproti? Es nē, — viņa izdvesa, un Lanca juta, ka ar gandrīz neiedomājamu intuīciju šī mazā ragana saprot to, kas viņam vēl nav skaidrs. Viņa nopurināja drēbes, paņēma melno lakatu, ko bija nolikusi uz dzirdītavas malas, un gāja projām bez steigas, bez trokšņa, neatskatoties.

—    Ja es nomirtu, tev tas būtu atvieglojums, savā ziņā... vai ne? — Madalēna todien pie galda čukstēja, lai nesadzirdētu mazais Pjetro. Bet viņš sēdēja pretī, nedzirdēt nebija iespējams. Viņš atkal skaidri redzēja divas kotletes mērcē, šķīvja vidū, kā divas briesmīgas, asiņainas acis, kas izrautas kādam gigantam. Tās viņam nepatika, un doma, ka tās vajadzēs ēst, radīja nemieru.

—    Jā, — dzirdami nomurmināja Gaetano, izstiepdams labo roku un saņemdams sievas plaukstu. — Jā. Mūžīgs miers, mirušo miers. Tikai mirušie nespēj to baudīt... — Viņa tikko manāmi pamāja ar galvu, ka sapratusi.

Viņi par to vairāk nerunāja, un jau pēc dažām sekundēm abas kotletes, kas nepacietīgi skatījās no šķīvja, atkal kļuva par svarīgāko problēmu.

Pēc tam.... cik laika bija pagājis? Pēc tam viņš pavadīja māti uz šīm bezgalīgajām bērēm, kur vējš, saule un lietus, visi kopā bija sazvērējušies pret viņu. Tās bija Maestro bēres, pēdējā janvāra nedēļā, dažus mēnešus pirms Madalēnas nāves. Sažņaudzot viņas roku, baidīdamies pazaudēt viņu saviļņoto un svešo cilvēku vidū, viņš viņu uzrunāja. Pēc tam atkārtoja jautājumu skaļākā balsi, jo viņa raudot nebija sadzirdējusi. Un

tūlīt cauri vilnas cimdiem sajuta rokas spiedienu, brīnumainu un nomierinošu.^— Nē, Bobo, nomierinies! Es netaisos mirt...

Nevajag bērniem neko apsolīt, viņi visu atceras un nesaprot, kāpēc šie solījumi vēlāk netiek izpildīti. Tā bija tante Kručifisa, kas viņu satvēra un aizveda uz savu istabiņu. Kā viņš varēja to pazīt, kad vēlreiz ieraudzīja Umberto ielas mājā pēc divdesmit septiņiem gadiem? Salīkušajā vecenītē nebija vairs nekā no vājās, staltās un gandrīz skaistās sievietes, ar melniem matiem, spraustiem uz pakauša mezglā, kādu tikai viņa mācēja sapīt. Viņa piekļāva viņu sev cieši klāt, sēdēdama augstā un baltā gultā, un runāja tā, kā tāda sieviete mācēja runāt. Viņa teica, ka Jēzus vēlas sev apkārt visskaistākās dvēseles un nolēmis pasaukt pie sevis uz paradīzi Madalēnu. Tas, ko viņa teica, skanēja pārāk rožaini, it kā viņa stāstītu savas senās pasakas, kādas zināja maz, bet kuras visas bija skaistas. Viņa tās čukstēja vakaros, liekot viņu gulēt. Tāpēc tonakt viņš bija pārliecināts, ka klausās jaunu pasaku. Pēc tam sāka garlaikoties. Kručifisa visu laiku atkārtoja vienu un to pašu, pārāk daudz viņu glāstīja un vairs nesmaidīja.

— Kur ir mamma? — viņš jautāja, atcerējies, ka jau ilgi nav viņu redzējis, un Kručifisa sāka raudāt. Viņš nekad nebija redzējis viņu raudam, nesapratnē viņš skatījās, satriekts, ka no tik mazām acīm rit tik lielas asaras. Un pēkšņi saprata, ka šīs šausmas notikušas īstenībā: solījums nebija izpildīts.

Viņš aizmiga. Nekustīgs, guļot uz vēdera ar aizvērtām acīm, viņš gaidīja, kad visas šīs neredzamās sejas, kas tumsā nāca un pusbalsī runāja noslēpumainus vārdus, nomierināsies un aizies projām. Kad viņš saprata, ka neviens vairs nenāks, viņš pagriezās, aizlika rokas aiz pakauša un, skatīdamies griestos, mēģinot atsaukt atmiņā vārdus, kurus visiem spēkiem bija centies aizmirst.

Tajā pēcpusdienā Kanneto, kad viņš ieraudzīja māti, izstiepušos gultā vienās asarās, un tēvu viņai blakus, drūmu un mitrām acīm, viņš dzirdēja vārdus, pēc kuriem skrēja uz bēniņiem meklēt mierinājumu pie sava mīļotā Pinokio. — Tev bija taisnība, — nomurmināja Madalē-na. — Mums nekad vairs nebūs miera. Tas, kas ir tevī, ir stiprāks par tevi un mani, par mums abiem. — Viņš pats sev pamāja ar galvu. — Tu atceries to dienu Katānijā? Es tev jautāju, vai mana nāve tevi nomierinātu...

— Gaetano Lanca atkal pamāja. — Tu gribi, lai es nomirstu? Es arī būtu priecīga, tu zini? Es esmu nogurusi... ja tu tikai zinātu, kā es esmu nogurusi, Gaetano... — Viņš aizvēra acis. Madalēnas balss kļuva nedzirdama, kā dūmaka. — Tu gribi, lai es sevi nogalinu? — Vīrietis pašūpoja galvu. Pēc tam, atverot acis, atklāja viņu, mazu un pārbijušos, ar galvu durvju spraugā, skatījās uz viņu ilgi, nesakot neviena vārda. Madalēna vairs nerunāja.

Varbūt pirms ausmas viņš pasnauda dažas stundas, jo neatcerējās, ka būtu bijis noguris, kad Kručifisa pirmo riezi ienāca viņu modināt, noskūpstot viņu un noglāstot. Bija viena doma, tikai viena pati.

Vakarā, kad viņu jau bija noglāstījis un pažēlojis kāds simts cilvēku, kurus viņš nepazina un negribēja pazīt, viņu aiz rokas paņēma tēvocis Ferdinando un ieveda drūmajā kabinetā, kur Gaetano Lanca, viņa tēvs, gaidīja, atgāzies aiz rakstāmgalda.

Viņam neizdevās atcerēties tēvoča seju. Varbūt tāpēc, ka, atšķirībā no pārējiem, viņš pēc tam to redzēja katru dienu divdesmit gadus, pamanīdams katru pārmaiņu sejā un ķermenī. No jaunā Ferdinando, kam tad bija nedaudz pāri trīsdesmit gadiem, atmiņā nebija palicis nekas cits, kā aromāts, notūrīgs un intensīvs, kas telpā saglabājās pat dažas minūtes pēc viņa aiziešanas. Tēvocis no Milānas bija vienīgais smaržojošais vīrietis viņa bērnu dienu atmiņās.

Dažas sekundes viņi nekustējās, tikai viņi trīs. Bija gaidāma vīriešu saruna. Gaetano Lanca sāka runāt nopietnā tonī, kā nekad agrāk ar viņu nebija runājis.

— Tagad mēs esam palikuši vieni, Pjetro.

Klusums.

—    Tagad tev ir tikai tēvs, — viņš piebilda nedaudz klusākā balsi. Varbūt viņš jutās aizkustināts, taču centās to neizrādīt. Kaut kas bērna sejas izteiksmē viņu pārsteidza.

-Nē!

Tā bija tā doma, kas neļāva viņam aizmigt lielāko nakts daļu un mierināja ilgajā, šausmīgajā dienā pēc šīs nakts. Garajā bēru gājienā Madalēna, lauzusi savu svinīgo solījumu, šoreiz nebija viņam blakus, lai spiestu roku un uzmundrinātu.

Viņš pamanīja negaidītu tēvoča Ferdinando nemieru; tas sāka rosīties ap viņu, mēģinot apkampt, un jautāja, kāpēc, ko nozīmē...

—    Nē, es tevi negribu. Es gribu citu tēvu. Es gribu profesoru Lombardo par tēvu.

Tēvocis Ferdinando izdvesa smieklīgu skaņu, saprazdams, kādu efektu šī pēkšņā bērna agresivitāte varētu izraisīt brālī. Abi, viens bailīgs, otrs nikns, cieši skatījās vīrietī pie rakstāmgalda un gaidīja viņa reakciju.

Ar lielām grūtībām Gaetano Lanca piecēlās kājās, ar pirkstiem atbalstoties pret galda virsmu. Viņa sejā, kas dega kā ugunīs, bija kaut kas tik nelaimīgs, ko mazais Pjetro pat nevarēja iedomāties, klausīdamies visnežēlīgākās Kručifisas pasakas: stāstus par nelietīgiem baroniem, cietējām meitenēm, zobenu caurdurtiem vīriešiem...

—    Tāda ir bērna balss, — viņš pateica, tīšām runādams ļoti lēni. - —Šis bērns saprata vai dzirdēja kaut ko...

—    Tano, nomierinies... — murmināja tēvocis Ferdinando.

—    Esmu mierīgs. Un tu klausies! Rīt no rīta aizved projām šo mazo bastardu. Es tev viņu dāvinu. Es negribu vairs viņu redzēt, kamēr man būs tā nelaime dzīvot.

Uz bridi viņa domās uzliesmoja laimes sajūta, ka viņš vairs nekad neredzēs šo nežēlīgo vīrieti. Pēc tam iešāvās prātā šausmīgs atklājums: nekad vairs nebūs Katānijas, nekad Macarino, nekad Kanneto. Uz visu mūžu viņš un viņa Pinokio būs šķirti. Pēdējo reizi, kad viņi bēniņos bija kopā, viņš, sēdēdams uz salauztā dīvāna, čukstēja tam ausī: — Mamma saka, ka grib nomirt.

Viņš iedomājās to gaidām vienu sijas iedobumā. Un pēkšņi viņu satrauca doma, ka kāds varētu to atrast. Viņš zināja, ka nebūtu viegli atklāt paslēptuvi, un pats sev nozvērējās neteikt nekad nevienu vārdu. Viņš zināja tikai vienu veidu, kā to panākt: aizmirst.

Pie Sudraba strūklakas nakts uzpūta pirmo svaigo elpu, un vienlaikus kaut kas parādījās uz takas. Pēc brīža no neapseglota mūļa nolēca Nonfriu.

—    Dutturi cchi ssuccessi?* — viņš jautāja, skriedams viņam pretī, un Lanca nesapratnē pacēla acis.

— Es gaidīju fermā... es biju pat aizmidzis. Es nodomāju, ka notikusi nelaime... Jūs slikti jūtaties? Jums ir miroņa seja...

Mēness jau rietēja, bet bija vēl bāla gaisma. Bija jau pāri pieciem. Drebuļi pēkšņi piespieda viņu ciešāk sakļaut elkoņus. — Jā, — viņš nomurmināja. — Es jūtos slikti.

—    Jūs nokritāt? — uzstāja garcons, paskatīdamies uz zirgu. Bet Virgīlijs, krūmos nogūlies, sapurinājās, kad pienāca mūlis» un vēroja viņus ar mierīgu interesi.

—    Nē... es nenokritu...

—    Jūs varat jāt?

Lanca apstiprinoši pamāja. Viņš sēdēja zemē, ar muguru atbalstījies pret nelīdzenajiem dzirdītavas akmeņiem. Viņš bija sastindzis, ar garcona palīdzību mēģināja piecelties, bet seglos viņam izdevās iesēsties vieglāk, nekā bija cerējis.

—    Ejam! Bet lēni, — pieprasīja noraizējies Nonfriu, un Lanca viņam uzsmaidīja.

—    Nomierinies!

Doktor, kas notika?

Viņš jāja soļiem, mūlis ar cieņu turējās aizmugurē. Kad aiz pakalna parādījās Kanneto mājas, sāka jau aust.

Tikai pagalmā puisis saņēma dūšu tuvoties un ieskatījās viņa sejā.

—    Jūs tagad jūtaties labāk?

No kaut kurienes uzradās Džirolamo, Džuzepina, uzraugs un daži garconi.

—    Jā, tagad jūtos labāk.

Nonfriu nolēca no mūļa, lai palīdzētu viņam nokāpt no zirga. Lanca sajuta viņa rokas un raupjās Andaloro delnas. Viņš pamāja ar galvu, mierinādams visus, galvenokārt Džuzepinu, kurai bija piesarkušas acis.

Viņš redzēja, ka Džirolamo viņu vēro, smaida, bet liekas aizkustināts. Vai iespējams, ka viņš sapratis?

Content

Russo Enco Dzimis Sicīlijā