Valgrēns Karls Juhans

Ēnu vīrs

Karls Juhans Valgrēns

Ēnu vīrs

“Ēnu virs” ir izcili sarakstīts romāns — kā perfekti režisēta filma, .11 literāru pieskārienu un spriedzes klātesamību.

Stiftstidende

Romānā “Ēnu virs” Karls Juhans Valgrēns, kurš jau ir pierādījis sevi rakstniecībā, vēlreiz apliecina savu talantu un demonstrē prasmes un meistarību kriminālromāna žanrā. Ir spriedze, ir aizraujoši dialogi, mīlestība, bēdas un cerība, nabadzība un bagātība. K. J. Valgrēna spēja aizraut lasītāju padara šo darbu izcilu!

Helsingborgs Dagblad

Patīkams pārsteigums! Sarakstīts detektīvžanra labākajās tradīcijās. Dzēlīga spriedze, neskaitāmi sižeta pagriezieni, kas neļauj grāmatu nolikt malā, iekams tā nav izlasīta.

Dagens Nyheter

Labs romāns! Tā stils un sižeta līkloči sniedz pārliecību, ka ne visos šī žanra darbos tiek izmantotas vienas un tās pašas stila izpausmes un pazīmes. Virtuozi uzrakstītas ainas, neparedzami notikumi.

Svenska Dagbladet

Zviedrija atkal demonstrē labāko… Sižeta fantāzijas lidojums ir augstākajā līmenī lieliski konstruēts, pilns pārsteigumu.

Kulturkapellet

Viens no Karla Juhana Valgrēna labākajiem darbiem. Tur ir viss pārdomāts sižets, darbības dinamika, tēlu daudzveidība. Romāna beigās ir sižeta pagrieziens, kas sagatavo augsni nākamajiem stāstiem par Deniju Kacu.

Stokholma, 1970

Viņš ieradās ar 49. autobusu. Jaunākais dēls dusēja bērnu ratiņos. Bija jūnija sākums. Pareizāk sakot, septītais jūnijs. Šo datumu viņš atcerēsies visu savu atlikušo mūžu.

Vecākais dēls gāja viņam līdzās, pieturoties pie ratiņu augšpuses. Mazā, brūnā roķele bija notašķīta ar saldumiem, ar kuriem viņš bija našķējies kāda bērna dzimšanas dienas svinībās. Vēl pirms brīža viņš bija sūdzējies par vēdergraizēm un sliktu dūšu, bet tagad viņi bija svaigā gaisā un šķita, ka zēns jūtas labāk.

Viņi izkāpa Nordernflihtsvēgenas pieturā. Kamēr viņi gaidīja aizbraucam autobusu, lai varētu šķērsot ielu, viņš uzmeta acis 7 > > vakara avīžu pirmajām lappusēm, kuras bija izkārtotas veikala ārpusē. “Aftonbladef pašā pirmajā lapā bija izvietojuši fotogrāfiju no notikumiem Pasaules kausa izcīņā futbolā Meksikā. Zviedrijas spēlētājiem neveicās pēc zaudējuma grupas spēlē pret Itāliju. Ūve Grāns pieļāva iespēju revanšēties mačā pret Izraēlu. Laikraksts “Expressen ’ izcēla Palmes vizīti ASV.

-   Tēt, puisēns teica, man ir karsti. Vai drīkstu novilkt jaku?

—Protams. Ieliec to ratos.

Beidzot bija pienākusi vasara, šogad gan mazliet novēloti. vSodien viņš bija noskrējies. No rīta bija devies uz Līdingi, lai apskatītu zemes pleķi, kuru viņiem bija nopircis Gustavs, lai rudenī uzsāktu mājas celtniecību. Pēc tam uz Stadshāgenu, jo Kristofers bija uzaicināts uz bērnu dzimšanas dienas ballīti. Pēc tam viņš ar mazāko dēlēnu bija aizbraucis līdz Frīdhemsplānai, lai paēstu, kamēr Joanna tikās ar draudzeni.

Jūels saldi čučēja ratiņos, un viņš bija izdzēris pāris pudeļu alus. Pareizāk sakot, trīs pudeles stiprā alus. Aizsapņojies un piemirsis

par laiku, tad atģidies un meties uz autobu'.u, lai paspētu aizbraukt pakaļ Kristoferam.

Viņi devās pāri gājēju pārejai. Kristīnebergas pils parkā stāvēja kāds alkoholiķis un čurāja. Čalis nemaz necentās uzgriezt garāmgājējiem muguru; viņš prasti izvilka daiktu un aplaistīja puķu dobes. Tik zemu viņš nekad nekristu. Viņš rūpējās par sevi un nekad nedzēra tik daudz, lai tas būtu pamanāms.

-   Tēt, nopirksi saldējumu? Ir tik karsts!

Sirds atmaiga, dzirdot puisēna balsi, pat tad, kad zēns nepārstāja vāvuļot.

-   Vai tad nepietiks ar saldumu turzu? Un jūs taču jau ēdāt saldējumu dzimšanas dienā! Vismaz Pētera mamma tā teica.

-    Bet es gribu vēl mazliet. Nu, lūdzu, tēt… es cepos no karstuma!

-   Paklau, tu tikko vēl sūdzējies par vēdergraizēm un sliktu dūšu. Un tagad gribi saldējumu? Kā tad īsti ir?

-   Es jau jūtos daudz labāk. Vēders nemaz vairs nesāp.

Viņš no sirds mīlēja šo mazo puisēnu, kas pasaulē bija ieradies pirms septiņarpus gadiem, kas soļoja viņam līdzās, diedelēja saldējumu un atteicās dot tētim roku, jo esot pārāk liels tādām lietām. Draudzīgā, gaišā puisēna balstiņa. Viņam bija izveidojies savs raksturiņš par spīti tam, ka viņam bija tikai septiņi gadi. Neparasti bija tas, ka puisēns bija tumšādains, šī ādas krāsa bija pārlēkusi pāri vienai paaudzei, neietekmējot pat viņu pašu, un atklājusies mazā zviedru puisēnā.

Bet, lai kā viņš zēnu mīlētu un lai kā nespētu pretoties viņa lūgumiem, viņš negrasījās dot vēl vairāk saldumu.

-    Diemžēl tev jau pietiek.

-   Bet, tēt…

Kad pa Jalmara Sēderbergvēgenu lielā ātrumā vien pusmetra attālumā viņiem garām aiztraucās Volvo Amazon, viņš zēnu parāva malā. Agresīvie braucēji! Puisēns taču tikpat labi varēja izskriet uz ielas, dusmojoties, ka nespēj panākt savu.

Viņš stingri turēja zēnu aiz elkoņa un dziļi ieelpoja, lai nomierinātos. Paskatījās uz labo pusi, kur pret debesim slējās Trānebergas tilts. Centrālās stacijas virzienā brauca metro, kas līdzinājās gigantiskam kāpuram uz riteņiem. Satraukumam nebija pamata. Viņi tikpat labi varēja braukt ar nākamo. Joanna pēc tikšanās ar draudzeni būs devusies tieši uz mājām, lai gatavotu vakariņas. Viņi omulīgi pavadīs sestdienas vakaru, visa ģimene kopā. Un, kad bērni būs devušies pie miera, viņš un Joanna atvērs pudeli vīna un aplūkos jaunās mājas rasējumus. Mājas, ar kurām tēvs mēģināja nopirkt viņa mīlestību.

Volvo nozuda Stadshāgenas virzienā, un viņi šķērsoja Jalmara Sēderbergvēgenu. Mazulītis bija pamodies un sēdēja ratiņos. Jūels. Pilnīgs pretstats savam vecākajam brālim. Gaiša āda, teju sniegbalta, tajā nebija ne miņas no mulata. Protams, viņš mazo mīlēja tikpat stipri kā Kristoferu un tomēr citādi, ne tik dziļi, ne tik smeldzīgi. It kā Jūels vēl nebūtu paspējis atstāt uz viņu iespaidu.

Biļešu halles durvis atslīdēja vaļā. Viņš pagāja kādu metru nostāk, lai apskatītos satiksmes sarakstu. Metro joprojām kursēja ik pēc piecām minūtēm, un viņš varēja izvēlēties vienu no divām zaļajām satiksmes līnijām.

Mazulītis pēkšņi ieraudājās, laikam bija ko nosapņojis. Viņš paskatījās sienas pulkstenī: pusseši. Tā taču nevarēja būt! Vai viņš būtu sajaucis laiku par veselu stundu? Viņš vēlreiz ieskatījās rokaspulkstenī: puspieci. Bet sekunžu rādītājs nekustējās. Sūda pulkstenis bija apstājies.

No kioska Pressbyrd iznāca kāda sieviete ar avīzi rokā.

-   Es atvainojos, viņš ierunājās, vai jūs nevarētu pateikt, cik ir pulkstenis? Vai patiešām ir jau pusseši?

-   Jā, protams. Pulkstenis ir pusseši. Pat mazliet pāri pusei.

Sieviete laipni smaidīja. Viņai varēja būt gadi piecdesmit. Viņa

valkāja lakatiņu, krāsainu kokvilnas kleitu un gumijas zābakus. Viņa izskatījās pēc zemnieka sievas. Šādas sievietes viņš bērnībā bija redzējis laukos.

-    Paldies.

-   Nav par ko. Priecīgu nedēļas nogali!

Tātad viņš kavēja jau veselu stundu, un tas nozīmēja, ka Joanna viņus jau gaida mājās ar vakariņām un raizējas, kur gan viņi palikuši. Nejauši viņš ietriecās ar bērnu ratiņiem metāla stabiņos barjeras priekšā. Kas par muļķīgu vietu, kur novietot nesošu konstrukciju. Mazulītis raudāja aizvien skaļāk, visticamāk, viņš bija sasitis kājiņu, lai gan sitiens nebija tik spēcīgs.

-   Tikai mieru, viņš teica. Mēs kavējam. Mamma mūs gaida vakariņās. Mums jāpasteidzas.

Viņš pasniedza biļetes kontrolierim, kas sēdēja aiz nožogojuma, un izgāja pa izeju, paredzētu vecākiem ar bērnu ratiņiem. Mazulītis kliedza pavisam skaļi. Viņš grasījās ieslīgt histērijā, kad neviens, izņemot Joannu, viņu nevarēja nomierināt.

-   Nu, kuš, neraudi, mazais, esi nu tik labs.

Pie visa bija vainojams alus. Viņam to vispār nevajadzēja dzert vai vismaz vajadzēja nospļauties uz pēdējiem diviem. Pat ja viņš nebija piedzēries, viņa spriestspēja bija kļuvusi stipri vien vājāka. Viņš vairs nebija vienā ritmā ar pārējo pasauli, kavēja, gāja klupdams krizdams un tik tikko izvairījās no satiksmes negadījuma.

Uz perona pusi traucās metro viņš saklausīja dunoņu uz sliedēm kaut kur augšstāvā. No ielas ieplūda aizvien vairāk cilvēku un spiedās no mugurpuses. Mazais brēkdams mēģināja izkāpt no ratiņiem, tāpēc viņam nācās zēnu pieturēt ar vienu roku, kamēr ar otru viņš turēja Kristoferu. Ratiņus viņš stūma sev pa priekšu ar vēderu.

Kāpnes vai liftu?

Viņš tiktu uz priekšu ātrāk, ja izmantotu kāpnes. Bet bērnu ratiņu rampa izskatījās pārāk stāva, un, ņemot vērā Jūela izlaušanās histēriju, būtu prātīgāk izmantot liftu. Viņš nospieda izsaukšanas pogu.

-   Tēt, vai drīkstu iet pa kāpnēm?

Kristofers viņam veltīja savu neatvairāmo skatienu, kam viņš nespēja pretoties. Kārību valdzinošais smaids. Gluži tāds pats kā viņa mātei, lai gan viņš tik tikko spēja to atcerēties.

’ Nē.

-   Bet, lūdzu! Ja jūs brauksiet ar liftu, es varu iet pats. Kāpt pa kāpnēm ir jautrāk.

-   Tu esi pārāk mazs.

Zēns, dūrē sažņaugtu, turēja pustukšo saldumu turzu. Šokolādes brūnās krāsas rociņa nebija pat uz pusi tik liela kā viņējā. Zodu klāja sarkans gumijas konfekšu atstāts pleķis. Kā gan viņš uzdrīkstējās piedzerties savu mazo dēlēnu klātbūtnē?

-   Nu, lūdzu! Es tevi augšā sagaidīšu.

-    Es teicu ne .

Pāri zēna sejai pārslīdēja ēna. Kāds nostājās viņiem līdzās.

-   Ja tu vēlies, vari nākt ar mani. Es tevi turēšu pie rokas, kamēr tētis atbrauks ar liftu.

Tā atkal bija sieviete ar lakatiņu galvā. Viņa bija izgājusi biļešu kontroli tieši aiz viņiem, pieklājīgi devusi vietu vientuļajam tētim ar bērnu ratiņiem un diviem niķīgiem puikām. Kristofers uz viņu paskatījās lielām acīm, apsverot, vai viņam vajadzētu no sievietes sakaunēties vai arī viņu pieņemt kā savējo. Zēns lūdzoši palūkojās uz tēvu.

-   Tēt, vai es varu iet kopā ar tanti?

-   Labi. Tikai turies viņai cieši pie rokas, lai nepakristu. Tu taču redzi, ka te ir ļoti šauri. Visur ir tik daudz cilvēku. Kad būsi nonācis augšā, apsēdies uz soliņa un pagaidi, pēc pusminūtes mēs būsim klāt.

-   Es ar viņu pasēdēšu, līdz jūs atbrauksiet, sieviete maigi sacīja. Nāc nu, jaunais cilvēk, dosimies!

Kristofers veltīja tēvam savu bezzobaino smaidu. Sieviete uz zēnu mātišķi paskatījās. Viņš nekad to neaizmirsīs. Daži brīži, daži tēli viņa atmiņā iespiedīsies uz mūžu.

Kad viņi devās augšup pa kāpnēm, viņš vēl noskatījās tiem nopakaļ. Kristofera mazā rociņa sievietes lielajā. Viņa kaut ko saka. Zēns uz viņu lūkojas ar savām lielajām acīm un apstiprinoši pamāj. Tobrīd biļešu halles stāvā signalizēja piebraukušais lifts.

Viņš iestūma bērnu ratiņus un nospieda pogu, lai brauktu augšup. Smadzenes uzņēma mazus polarolda attēlus, kas vēlāk tiks iegravēti atmiņā: iekaramie griesti ar trim lampiņām. Brīdinājuma zīme: 750 kg vai 10 cilvēku. Cigarešu izsmēķi uz grīdas, pustukša alus skārdene lifta stūrī.

Lifts bremzējot viegli iešūpojās un apstājās augšstāvā pie perona. Viņš atvēra durvis, nesaprotot, kāpēc viņa ķermeni pārklāj auksti sviedri, un pēkšņi viņš jutās pavisam skaidrā. Mazais bija apklusis, it kā vairs nevēlētos būt par apgrūtinājumu. Ātriem soļiem viņš devās sliežu virzienā. Vienu perona pusi klāja metāla tīklu siena. Otru akrila stikls. Pa to varēja redzēt pāri sliedēm, bet nevarēja redzēt kāpnes. Uz sliežu ceļa stāvēja metro, kas grasījās doties uz pilsētas rietumiem, tajā iekāpa pēdējie pasažieri. Kad viņš devās tam garām, vilciena konduktors ruporā paziņoja: “Lūdzu, ieņemiet vietas, durvis aizveras.” Viņš saklausīja sūcošo skaņu, vagona durvīm aizveroties, un metāla riteņu čīkstoņu, tiem uzsākot kustību.

Stikla durvis uz kāpnēm atvērās. Drīz viņš ieraudzīs Kristoferu sēžam uz soliņa un gaidām viņu, turot saldumu turziņu rokā, kopā ar sievieti.

Vina mīļotais Kristofers.

Viņš pastūma ratiņus ap stūri un paskatījās visapkārt. Kāpnes bija tukšas. Apkārt nebija neviena cilvēka. Viņš varēja saskatīt lifta durvis, pa kurām tikko, pirms pāris minūtēm, bija iznācis, baltās flīzes, kas klāja kāpņu vestibilu, divas lielas rievotā stikla lampas, kas karājās no griestiem. Kricelējumus uz tukšā soliņa.

Jūels atkal sāka īdēt. Viņš atsprādzēja ratiņu siksnas un nolika zēnu uz grīdas. Tad pagriezās atpakaļ uz perona pusi. Arī tur neviena nemanīja. Tikai metro aizmugurējo vagonu gaismas, kas nozuda Alvīkas virzienā. Viņš atkal pagriezās uz kāpņu pusi un biļešu halli to pakājē. Kāds vientuļš pensionārs, atbalstījies uz spieķa, lasīja izlikto informāciju pie ziņojumu dēļa.

Viņš sauca puisēna vārdu:

-    Kristofer!

Sākumā teju čukstus, it kā būtu zaudējis balsi. Tad, krizdams panikā, pilnā kaklā:

-    Kristofer! KRISTOOOOOFEEEEER!

Balss atbalsojās sienās, un tad, kaut kur tālumā, it kā citā pasaulē, citā laikā, viņš sadzirdēja Jūela raudas.

1.DAĻA

..

Stokholma, 2012. gada maijs

Kacs visu sāka ar melodiju. Seši toņi katrā frāzē, mažoram un minoram savstarpēji mijoties.

I hurt myself today / to see if I still feel… Klusu un tālu, it kā mūzika vai viņš pats atrastos zem ūdens. I focus on the pain / the only thing that’s real.

Viņam par pārsteigumu, netālu no viņa tupus sēdēja kāda sieviete ar karoti rokās. Šķita, ka vina nedzird mūziku vai ari viņai ir

>         7 > > vienalga. Pārlieku izmisusi, Kacs nodomāja. Prātam piemita apbrīnojama spēja noslēgties no realitātes.

No somiņas sieviete izņēma iepakojumu ar desmit piecu mililitru šļircēm un pasniedza to viņam. Parastās ar oranžo galu, kas derēja lielākajai daļai vēnu. Viņai bija savi instrumenti. Maināmas tuberkulīna šļirču adatas. Lai piekļūtu asinsvadiem uz rokām vai kājām, kur vēnas bija mazākas. Viņš aplūkoja sievietes rokas. Viņa valkāja blūzi ar garām piedurknēm. Arī viņš izmantoja to pašu veco triku. Valkāja vienīgi kreklus ar garām piedurknēm un aprocēm, lai noslēptu rētas.

The needle tears a hole / the old familiar sting / try to kill it all away / but I remember everything…

Viņam šķita, ka redz savus vecākus pastaigājamies zem tilta, gabaliņu tālāk no šīs “izklaižu” vietas. Anne un Benjamins roku rokā, pārņemti ar savu mīlestību, visus citus, arī viņu pašu, izslēdzot no savas apziņas. Tāpēc viņš ienīda vecākus ziemeļnieciskās izcelsmes māti un ebreju tēvu. Vai tad tā nebija, lai gan viņš nekad to nebija vēlējies atzīt? Un tad tie, kā jau mirušie, pazuda viņa skatienam aiz viena no grafiti noklātajām tilta kolonnām.

Kacs paskatījās apkārt. Vai te viņš tagad dzīvoja, vai atkal ir sācis visu no nulles, uz ielas? Uz neāra matrača, līdzās ventilācijas šahtām, zem tilta Stokholmas ziemeļrietumos?

Kāds it kā bija iezīmējis savu teritoriju, apliekot akmeņus rindā ap guļvietu. Vai arī rinda simbolizēja guļamistabas sienu. Brezenta gabalam līdzās mētājās zābaku pāris. Vai tas bija viņa?

Kacs pameta skatienu uz ūdens pusi, uz peldvietu un laivu piestātni krasta otrā pusē. Trānebergas tilts, reiz tas bija pasaulē garākais betona tilts. Tas pacēlās pāri viņam. Būvēts laikmetā, kad valstī valdīja ticība nākotnei. Tagad te atradās bezpajumtnieki un narkomāni.

Dol Fool, Drag un Sork, viņš lasīja uzrakstus uz kolonnām. Pēc apzīmēšanas rakstītāji bija nometuši krāsu aerosolus zemē. Tālāk mētājās mazi vates pikuči. Pirmajā acu uzmetienā tos varētu noturēt par puķītēm, kas uzplaukušas maija saulē, mārpuķītēm, viņš nodomāja.

Kacs atcerējās izmisušos narkomānus pie Kotbusas vārtu laukuma Berlīnē pirms piecpadsmit gadiem. Bezzobainie Kotu narkaši, kas, notupušies pie kanāla, vārīja vecos vates pikučus, lai tikai izvilktu pēdējo mantu, lai sakasītu kaut pusi heroīna devas un sajauktu to ar askorbīnskābi. Cilvēki, kas dzēra ūdeni no peļķēm vai klozetpodiem publiskās tualetēs. Nācās atzīt, ka arī viņš savas dzīves tumšākajos brīžos bija rīkojies līdzīgi. Viņam bija paveicies, ka ticis tam pāri.

You could have it all / my empire of dirt…

Melodija turpinājās, mehāniski plūstot no aizmugures. Sūdu karaļvalsts, viņš nodomāja, it kā gribētu ļauties, it kā viņš jau būtu atdevies.

-   Nogulsnes nobloķē šļirces galu, sūda heroīns.

Sieviete bija izmisumā. Viņš pamanīja, ka arī pats ir izmisis. Šī nežēlīgā, fiziskā vajadzība pēc kaifa, visu citu nogalinot ar eiforiju. Ilgas pēc tukšuma. Laiks apstājies. Ķermeņa augšāmcelšanās. Neveikli rīkojoties ar instrumentiem, sieviete lamājās… “Bļeģ, velns

lai parauj…” Kur gan viņš bija to redzējis? Viņš noteikti bija saticis sievieti jau agrāk, tikai nespēja atcerēties, kur.

Uz zemes atradās atvērta avīze. Uz tās ēdamkarote ar saliektu rokturi, lai samazinātu risku izliet devu. Viņš redzēja bailes sievietes acīs un ieteica mazliet iešņaukt, lai nomierinātos.

-   Aizveries, liec mani mierā…

-   Labi, tiec pati galā.

Kacs vairs nepievērsa sievietei uzmanību, viņš sagatavoja pats savu devu izvilka no jakas kabatas ūdens pudeli, piepildīja šļirci ar ūdeni un iešļāca to apgrieztas Coca-Cola skārdenes dibenā, kur jau bija sagatavots heroīns. Vārīja, gaidīja. Noplēsa vates gabaliņu no tampona, kuru sieviete bija nolikusi malā, savirpināja lodīti, iebāza vates filtru šļircē un iesūca tajā sagatavoto devu. Viņš bija pārsteigts, cik veikli pēc visiem šiem gadiem darbojas viņa rokas. Gluži kā peldēt vai braukt ar velosipēdu kolīdz esi iemācījies, to nevar aizmirst.

Kacs uzrotīja piedurkni, paņēma sievietes noliktās zeķbikses un stingri sasēja tieši virs elkoņa locītavas. Viņš uzsita knipi pa šļirci, lai atbrīvotu gaisa burbulīšus, un izspieda šķidrumu līdz pēdējai lāsītei.

Pat pēc desmit gadiem iemaņas nebija zudušas. Viņš vienlīdz labi spēja injicēt sev gan ar labo, gan ar kreiso roku. To viņš bija iemācījies, savā laikā no tā bija atkarīga viņa dzīvība. Tolaik viņš lietoja tik daudz narkotiku, ka bija spiests nepārtraukti mainīt injekcijas vietu, viņam vajadzēja injicēt labajā rokā, ja kreisā nederēja, un bija jāspēj to izdarīt ātri un bez sāpēm, pirms viņu aizkavē abstinence.

Starp tilta kolonnām iespīdēja saules gaisma. Trīsdesmit metrus virs viņu galvām garām patraucās metro. Tuvojoties Alvīkas stacijai, tas samazināja ātrumu. Pēcpusdiena bija saulaina. Pēc aukstā laika un aprīļa sniegiem negaidīti bija iestājies maija siltums.

Vai tagad viņš dzīvoja te? Vai atkal bija bezpajumtnieks? Nē, viņa birojs atradās vien pārsimt metru tālāk, Trānebergā, viņš taču tur tikko bija nīka pie datora… vai arī hronoloģija bija pavisam sajukusi, mainot sākumu un beigas vietām?

Tā nevarēja būt. Viņš zināja, kas viņš ir: Denijs Kacs, četrdesmit četrus gadus vecs, vienīgais bērns saviem aizsaulē aizgājušajiem vecākiem. Izbijis Ārlietu ministrijas tulks. Pirms tam viņš strādāja par civilo tulku un programmētāju Aizsardzības spēkos. Izbijis narkomāns un bezpajumtnieks. Bet viņš tika atpakaļ uz kājām. Nodibināja pats savu uzņēmumu. Neko īpašu. Vadīja nelielu tulkošanas kompāniju, uzņēmās ārštata tulkošanas darbus no privātiem uzņēmējiem un reizēm no Aizsardzības spēkiem. Uzņēmums nenesa īpaši daudz peļņas, bet pietiekami, lai spētu iztikt, samaksāt īri par divistabu dzīvokli tajā pašā ēkā, kurā atradās viņa birojs, par savu pieticīgo dzīvi bez uzdzīves, jo uzdzīve neglābjami novestu atpakaļ pie dzīves uz ielas.

Tālāk uz ūdens pusi, kur tik tikko bija pagaisuši viņa vecāki, stāvēja kāds vīrs. Šķita, ka viņš ir kails. Kacam likās, ka acu vietā viņam būtu tālskatis, tāpēc viņš varēja vīru it kā pievilkt tuvāk. Jā, vīrs bija kails, nobrāztām kājām, tās bija asiņainas. Kacs nesaprata. Šis skats… It kā tā būtu zīme. Bet viņš samirkšķināja acis, un, kad tās atkal atvēra, vīrs bija izgaisis.

Kacs aplūkoja apakšdelma iekšpusi, mazliet pabungoja pa to ar pirkstu galiem, savilka ciešāk saiti un ieraudzīja piebriedušo vēnu. Viņš pavērsa adatu divdesmit grādu leņķī pret roku virzienā uz sirdi, vienmēr virzienā uz sirdi. Teicams leņķis, viņš nodomāja, ja tas būtu platāks, pastāvētu risks izdurt cauri vēnai.

Viņš nesaprata, kāpēc to dara. Pēc desmit atturības gadiem. Desmit gadus viņš bija apmeklējis Anonīmo Narkomānu sanāksmes, desmit gadus diendienā cīnījies pats ar sevi. Īslaicīgi ārstējies ar metadonu Iterjērnas rehabilitācijas centrā, programmā, kuru sponsorēja viņa bijušais kolēģis no Aizsardzības spēkiem Rikards Julīns, cilvēks, kurš bija ieguldījis daudz darba un sakaru, lai dabūtu viņu uz kājām, palīdzējis atrast darbu, atgriezties vecajā sabiedrībā, sagatavojis viņu dzīvei, sarunājis tikšanos ar potenciālo darba devēju. Viss velti. Viss kaķim zem astes.

Tā nevarēja būt. Kāds bija viņa pēdējais darba uzdevums? Šķiet, IT firma, kas bija pasūtījusi datus no vienas baltkrievu telefona

kompānijas. Viņš bija pārtulkojis tiem vairākus gada pārskatus, kā ari dažus rakstus no kāda Minskas ekonomikas žurnāla.

Iedūris adatu centimetru dziļi, Kacs saminstinājās, tad mehāniski ievilka šļircē asinis, lai redzētu, vai ir iedūris pareizi. Asinīm jābūt tumši sarkanām, tās nedrīkst būt gaišas, jo tad tu neesi trāpījis vēnā. Viņš negribēja devu netīšām injicēt nepareizajos audos, tad tie vienkārši piepamptu un sagādātu nežēlīgas sāpes un paietu mūžība, pirms iestātos eiforija.

Tagad!

Kacs bija trāpījis pareizi, asinis bija tumši sarkanas un lēnām piepildīja šļirci. Ar zobiem viņš atsēja saiti un injicēja devu. Kaifu varēja sajust acumirklī. Viņa miesa un skelets sabruka. Viņš ļāva miesai atlaisties uz kauliem un skrimšliem. Plakstiņi aizvērās kā

>                                       >

smagi aizkari. Sajūta bija dievišķīga, neaprakstāma, tikai tagad viņš saprata, cik ļoti tās pietrūcis. Viņš uzmanīgi izvilka adatu, nedaudz asiņu uzšļācās -uz krekla priekšpuses, bet tobrīd jau bija vienalga. No jakas kabatas viņš izvilka mutautiņu un piespieda pie brūces.

Tur, kur pirms tam bija stāvējis kailais vīrietis, tagad bija nostājies kāds cits vīrs, tērpies melnā uzvalkā un platmalē. Kacs samirkšķināja acis, un vīrs izgaisa, kā jau sapnis, kas, visticamāk, tas arī bija. Augstu virs galvas aiztraucās vēl viens vilciens.

Kacs atkal paskatījās uz sievieti. Viņa bija sagatavojusi savu devu, turēja adatu pret gaismu un iztukšoja šļirci no gaisa burbulīšiem. Kraukļa melnie mati ierāmēja simetrisku seju ar attāli aziātiskiem vaibstiem. Zilganzaļas acis, skaista mute. Balta āda. Kā Sniegbaltīte.

— Es tevi pazīstu, — viņš teica. — Vai mēs esam tikušies?

— Mēs nepazīstam viens otru… Tev tā tikai šķiet.

īpatnēja atbilde, viņš nodomāja, kamēr sieviete centās atrast vēnu, sākumā pie gurna kaula. Viņa pavilka zemāk bikses un tumšsarkanās apakšbiksītes, tad pārdomāja un aptaustīja ar saviem aplauztajiem nagiem kakla vēnu. Pārāk tuvu miega artērijai, viņš nodomāja, lūdzu, tur nevajag!

Viņam par atvieglojumu, sieviete atrada vēnu labajā augšdelmā un sakostiem zobiem injicēja. Acumirklī viņa sāka rituālu,

stumdama un vilkdama šļirces kājiņu, lai atkal un atkal ievilktu asinis, ar kurām izskalot katru mikrogramu šļircē palikušās devas.

-   Tātad mēs satikāmies tieši te? viņš nošļupstēja un norādīja uz matraci.

-   Es te nokļuvu sagadīšanās pēc. Bet tu te dzīvo.

-   Zem tilta? r

-   Jā, velns parāvis, tev ir sūdi vagā. Tevi meklē. Kāds grib tevi ietupināt.

Kacs pamāja, it kā apstiprinot sievietes teikto, it kā viņš jau būtu pieradis pie jaunās realitātes.

-   Un kas esi tu?

-   Es? Es neesmu nekas…

Acu zīlītes bija tik maziņas, ka tās tik tikko varēja saskatīt. Sieviete saguma un atslīga pret viņu bez dzīvības pazīmēm, apakšbiksītes līda ārā no bikšu malas. Viņš iedomājās, vai nevajadzētu zvanīt 112 un lūgt, lai atbrauc, jo sieviete šķita pārdozējusi. Vai palūgt viņiem paņemt Narcanti, ko tie varēs injicēt viņai tieši krūtīs, lai atgrieztu pie dzīvības.

Tad Kacs pamanīja koduma pēdas. Sievietei ap kaklu rindojās asiņainu zobu atstāti kodumi, kas bija pamatīgi savainojuši ādu. Kā toreiz Evai Dālmanei, viņa pirmajai draudzenei. Kacs tika apsūdzēts par to, ka esot sitis viņu līdz bezsamaņai. Un pēc tam sakodis kā satrakots meža zvērs. Par to viņu tiesāja. Sešpadsmit gadu vecumā. Viņu nosūtīja uz nepilngadīgo pāraudzināšanas iestādi, kur pēkšņi viss mainījās: viņš nolēma mainīt savu dzīvi un turēties pa gabalu no kriminālajām aprindām. Viņš taču nevarēja būt pie tā vainīgs! Viņš nebija spējīgs izdarīt ko tādu, lai gan tiesu medicīnas eksperti bija to pierādījuši.

I wear this crown of shit / upon my liar’s chair / full of broken thoughts /1 cannot repair…

No kurienes gan nāca mūzika? Viņš paskatījās visapkārt, bet skaņas avotu nespēja noteikt.

Un sieviete, kas šķita iemigusi viņa klēpī, kas bija viņa? Kacs atglauda viņas melnos matus, noguldīja uz matrača un piecēlās.

Katrā frāzē nu bija pieci toņi, minors un mažors saplūda, tik vien kā melodija, bez vārdiem, tos viņš pats bija galvā iztēlojies. Viņš to atpazina. Nine Inch Nails dziesma “Hurt”.

Toņi… Tie kļuva aizvien skaļāki, tie sasniedza viņu no zemapziņas epicentra, tie piepildīja apkārtni, tilta apakšu, sievieti, netīro matraci, šļirces, devu. Ar katru mirkli pietuvojoties apziņai, Kacs triumfējoši atcerējās, ka šī melodija ir viņa telefona zvana signāls. Tikai melodija, bez Trenta Reznora rūgtenās balss. Melodija turpinājās, līdz viņam izdevās atrast telefonu, tas gulēja viņam līdzās uz dzīvokļa grīdas.

Kacs piecēlās sēdus un atbildēja uz zvanu. Redzēja pelēko dienu laužamies iekšā pa guļamistabas logu žalūzijām un klausījās balsī telefonā.

Viņa izklausījās kā sieviete zem tilta, kā Ēva Dālmane, un tomēr arī ne. It kā hronoloģija būtu pavisam sajukusi.

Angela Klingberga bija satriecoši skaista sieviete. Tik skaista, ka tas viņai noteikti sagādāja ne mazums nepatikšanu, Kacs nodomāja, apsēžoties viņai pretī kādā stūrī vecajā kafejnīcā Ritorno Ūdengātanā, kur viņi bija norunājuši tikšanos. Viņa, protams, bija tērpusies eleganti, ņemot vērā, ar ko bija precējusies. Viņš ievēroja Hermиs firmas rokassomiņu, kuru viņa bija novietojusi pie kājām, dārgos cimdus, kas gulēja uz galda, angoras džemperi, neuzkrītošu kosmētiku un gandrīz tikpat neuzkrītošu briljantu rokassprādzi ap kreisās rokas locītavu. Sievietei varēja būt aptuveni trīsdesmit pieci gadi, viņa bija blonda, slaida, un nepameta sajūta, ka viņa ir skumja. Kacs sajuta sāpīgu dūrienu krūtīs, iedomājoties, ka sieviete ir jau aizņemta, un viņu pārsteidza, cik smeldzīga bija šī sajūta, bet tajā pašā laikā tik patiesa.

Līdz abu telefonsarunai torīt viņš pat nenojauta par tās eksistenci. Patiesībā, par spīti laulības gredzenam uz viņas kreisās rokas, viņam bija grūti iztēloties, ka viņa ir precējusies ar Jūelu Klingbergu, lai gan viņam vispār bija grūti iedomāties Klingbergu precējušos.

Kamēr vilka nost žaketi un novietoja to pār krēsla atzveltni, Kacs domāja par to, kāpēc bija piekritis viņu satikt. Viens no iemesliem bija ziņkāre. Pirms divdesmit pieciem gadiem viņam bija izdevies izrauties no kriminālās dzīves, kad viņš un Jūels Klingbergs mācījās institūtā, kas sagatavoja tulkus armijas vajadzībām. Militāro apmācību laikā Kārlsborjā viņi dzīvoja vienās un tais pašās kopmītnēs un vēlāk, divu intensīvu krievu valodas semestru laikā, dalīja istabu Upsālā. Viss, ko viņš zināja par Klingberga dzīvi pēc tam, bija tik, cik varēja izlasīt avīzēs: dažādas dzelteno lapu baumas par augstākās sabiedrības krējumu, saviesīgu pasākumu fotogrāfijas, kurās

Klingbergs izskatījās neiederīgs pat savā dārgajā uzvalkā, paziņojumi par nekustamo īpašumu uzņēmumu, kuru viņš vadīja Rivjērā kopā ar pāris draugiem no Sigtūnas internātskolas (neliels likums, lai iegūtu pieredzi darījumu pasaulē), pēc tam viņš studēja jurisprudenci un vienu gadu pavadīja Londonas Ekonomikas augstskolā, pirms tika pieņemts ģimenes uzņēmumā akciju sabiedrībā Klingberg Aluminium un nozuda darījumu pasaules anonīmajā valstībā.

-   Paldies, ka atradi laiku, — sieviete galda otrā pusē teica un nesamāksloti smaidīja.

-    Nekādu problēmu. Kā tu uzzināji manu telefona numuru?

-   Jūels to bija saglabājis sava datora adrešu grāmatiņā.

Tas bija ļoti dīvaini, jo Kacs nespēja iztēloties, ka Klingbergs jebkad būtu plānojis ar viņu sazināties.

-   Starp citu, vai tu ko vēlies? Vai varu tev ko pasūtīt?

-   Paldies. Pietiks, ja tu man paskaidrosi, kāpēc mēs esam šeit.

Un tad viņa sāka stāstīt…

Pirms trim nedēļām Jūels Klingbergs pazuda. Saskaņā ar policijas teikto un spriežot pēc visa notikušā brīvprātīgi. Nebija pamata izsludināt viņu meklēšanā, un vēl jo mazāk bija iemeslu domāt, ka noticis noziegums. Viņš bija atstājis pāra kopīgās mājas Estermalmē divdesmit otrā aprīļa svētdienas pēcpusdienā un vienkārši tā arī neatgriezās. Kopš tās dienas viņa bija zvanījusi uz viņa telefonu katru dienu, bet dzirdēja vienīgi automātisko atbildētāju. Viņš nebija atstājis neko tādu, kas liecinātu par atvadu vēstuli.

Angela kaut ko izņēma no somas, e-pastu, tas bija izdrukāts uz A4 formāta lapas, sākotnēji sūtīts no Klingberga mobilā telefona. Kacs ātri pārlaida skatienu: pāris rindiņu par to, ka viņš aizceļos uz nenoteiktu laiku, lai varētu pabūt viens un padomāt. Viņš atvainojās, ka nav bijis gana drosmīgs, lai pateiktu to personiski, rakstīja, ka viņai nevajagot satraukties un noteikti nevajagot viņu meklēt.

-   Es to saņēmu četras stundas pēc viņa pazušanas, sieviete teica. Tas nepavisam neizklausās pēc viņa. Jūels nav tas cilvēks, kas bēg no problēmām.

-   Un kas, tavuprāt, ir noticis?

-   Godīgi sakot, man nav ne jausmas.

Angela salocīja papīru un ielika to atpakaļ rokassomiņā. Nezināmu iemeslu dēļ Kacs atcerējās Klingberga draudzeni, ar kuru tas bija saticies institūta laikos. Abu vienaudze, kuras augstās sabiedrības manieres bija ļoti kaitinošas, bet viņas vārds un izskats bija pagaisis no prāta.

-   Policija domā, ka viņš devies prom strīda dēļ, kas mums torlt bija. Par bērniem… Vai, pareizāk sakot, par to trūkumu. Jūels gribēja pagaidīt. Vīrietis pusmūža vecumā, apprecējies pirms desmit gadiem un joprojām gribēja gaidīt?! Tu noteikti zini vairāk par viņa pagātni, to, kas notika ar viņa brāli. Es viņam teicu, ka tur slēpjas viņa bailes no atbildības, bailes, ka tas varētu notikt atkal. Mēs par to sastrīdējāmies.

Viņa brālis, nu, protams, Kacs nodomāja, vērojot sievietes nervozo skatienu, kas pievērsās dažādiem objektiem uz galda kafijas krūzei, kurai viņa pat nepieskārās, aizmirstai avīzei, kuras atvērumā bija lasāmi zirgu skriešanas sacīkšu rezultāti, cimdiem, kuri bija tādā pašā krāsā kā viņas skaisto roku nagu laka. Pazudušais brālis, visu problēmu sakne, zaudējums, pie kura Klingbergs bija pieķēries kā pie tādas neredzamas bojas.

-           Es zinu, kā tas izklausās. — Viņas balss uztraukumā drebēja.

— Aizvainots vīrs atstāj savu kašķīgo sievu, lai uz brīdi pabūtu vienatnē. Bet, kā jau teicu, tas neizklausās pēc viņa. Kad viņš devās prom, mēs jau bijām izlīguši. Jūels apgalvoja, ka viņam jānokārto pāris darīšanu un līdz pusdienas laikam viņš atgriezīsies. Mēs pat bijām rezervējuši galdiņu restorānā. Izskatās, ka esmu pēdējais cilvēks, kas viņu redzējis. Un vienīgais, kas atsakās tam ticēt, ka Jūels devies prom brīvprātīgi. Saskaņā ar policijas teikto viņš iesākumā pāris stundu esot vizinājies pa pilsētu savā mašīnā…

Klingbergs, pametot dzīvokli, bija devies tālāk ar auto. Uz to norādīja navigācijas iekārtas izmeklēšana, viņa paskaidroja. Likās, ka viņš no mājām Šepargātanā bija vienkārši braucis, kur acis rāda, izmetis pāris līkumu pa pilsētu un tad turpinājis braukt

Kungsholmenas virzienā. Bijis apstājies benzīntankā Tordilsplānā un tālāk devies pa Stadshāgenu uz Kristīnebergas metrostaciju, tad tālāk uz Alvīku un Trānebcrgas parku, kur uz dažām minūtēm bija piestājis pie publiskā tenisa kortu parka.

-   Tu dzīvo pavisam netālu. Es paskatījos meklēšanas vietnē Eniro. Dīvaini, vai ne?

Kacu pēkšņi pārņēma nepatīkama sajūta, apzinoties, ka Klingbergs tieši tur bija apstājies ar savu mašīnu. Ja Kacs tajā pēcpusdienā būtu paskatījies ārā pa logu, viņš, iespējams, būtu pamanījis parka otrā pusē kādu stāvam starp kokiem.

-    Kurp viņš devās pēc tam? — Kacs jautāja.

-    Uz industriālo apgabalu pie Ulvsunda ezera, tad Jūels pagriezās, brauca atpakaļ un uzrakstīja savu tā saukto “atvadu vēstuli”.

Saskaņā ar Angelas teikto Jūels Klingbergs bija novietojis mašīnu stāvvietā netālu no Centrālās stacijas, un tur pēdas arī pazuda. Šķiet, viņš ar vilcienu devies uz dienvidiem. Uz viņa vārda todien bija rezervēta biļete uz Kopenhāgenu, kuru viņš pats bija pasūtījis internetā. Bet Zviedrijas dzelzceļu tīkla sistēmā nevarēja redzēt, vai biļete tika izmantota vai ne.

Angela klusēja, un Kacs pamanīja, ka ir iegrimis viņas skatienā. Skumjās, ko viņa izstaroja. Skumjās, kas padarīja viņu neparastu. Šī sieviete bija Kaca gaumē daudz lielākā mērā nekā Klingberga.

-   Un kāpēc tu zvanīji tieši man? — viņš jautāja.

-   Zinu, tas izklausīsies dīvaini. Bet Jūels to vēlētos.

-   Vai tu varētu paskaidrot?

Angela Klingberga par Kacu pirmoreiz uzzināja kādu vakaru pirms vairākiem mēnešiem. Jūels ne no šā, ne no tā pusdienu laikā bija pieminējis: Denijs Kacs, vecais paziņa no armijas laikiem.

-   Viņš teica, ka tu esi vienīgais cilvēks, kam jebkad ir uzticējies.

-   Tā viņš teica?

-   Jā. “Manā mūžā vienīgais cilvēks, kam esmu uzticējies.” Kad viņš pazuda, es par to iedomājos.

No kurienes gan Klingbergam bija radies tāds priekšstats? Armijā viņi bija pavadījuši kopā daudz laika, bet nāca no divām

dažādām pasaulēm. Kacs no ielu dzīves piepilsētā, bet Klingbergs no labi pasargātas augstākās sabiedrības. Nedēļas nogalēs, kad viņi bija beiguši mācīties iknedēļas jauno vārdu glosāriju, Klingbergam pakaļ atbrauca privātais šoferis un viņš nozuda savā bagāto cilvēku pasaulē pie sava vectētiņa, aiz augstiem dārzu mūriem Jūrsholmā.

Kacs nekad nebija pazinis viņu ārpus institūta.

-   Vienreiz es viņu kādā kautiņā aizstāvēju, — Kacs minēja. Var/; būt tāpēc viņš tā uzskatīja?

-   To viņš nekad nav teicis. Man šķiet, viņš domāja pavisam ko citu.

No blakuskrēsla viņa paņēma kādu sainīti.

-   īsi pirms pazušanas viņš saņēma šo te. Pirms pāris dienām es to netīšām ieraudzīju, iebāztu skapja dziļumā.

Tā bija bieza, polsterēta aploksne bez nosūtītāja adreses, uz tās bija mēnesi vecs Stokholmas pasta zīmogs. Viņa to atvēra un nolika priekšmetus uz galda sev priekšā.

-   Man nav ne jausmas, par ko ir runa. Bet Jūelam vajadzēja mani brīdināt. Tas viss šķiet tik… dīvaini.

>

Kaca priekšā gulēja kvadrātveida auduma gabals, izmērā astoņdesmit reiz astoņdesmit centimetri, zeltaini sarkanā un melnā krāsā.

Tā vidū bija izšūts motīvs naivisma stilā divas krustā saliktas bultas. Pa labi no bultām slīpētu spoguļu lausku rāmī rupjiem dūrieniem izšūts ceļos krītošs vīrs. Zem motīva bija pielīmēti divi burti:

“M. K.”

-   Vai tie ir iniciāļi? Kacs jautāja.

-   Nejautā man. Un tad vēl šis te…

Viņa izņēma otru priekšmetu, kas līdzinājās audeklam, bet bija krietni mazāks: izšūtajā motīvā bija redzams vīrs ar suņiem, kas laizīja viņa kājas.

-   Man nav ne jausmas, vai tam ir kāda saistība ar viņa pazušanu, — Angela teica. — Tas viss izskatās tik noslēpumaini.

-   Vai tu jau to parādīji policijai?

-   Nē. Nav nekādu aizdomu par noziegumu. Ja tu mani uz brītiņu atvainosi…

Angela piecēlās un devās uz tualeti. Kacs domās atgriezās 1987. gadā, kad viņš mācījās Tulkošanas institūtā. Verba arma nostra, vārdiem ir spēks tāds bija skolas moto. Un viņi patiešām apbruņojās ar vārdiem, krievu valodu un neaptveramu daudzumu terminu, kuros ik nedēļu trenējās. Desmit mēnešu laikā viņi bija iemācījušies krievu valodu tādā līmenī, kādā citi sešos augstskolas semestros. Kacs atcerējās neskaitāmās stundas lingvistikas kabinetā, studijas par uzvedības zinātni un psiholoģiju, lai viņi būtu piemēroti tulki kara situācijās. Viņš atcerējās nopratināšanas vadītāja izglītību 5/7 jeb “no sabiedrības iegūtie izlūkdati”, kā to dēvēja militārajā terminoloģijā, un skarbo praksi Gotlandē, kad viņiem bija jāpierāda sava gatavība būt desantniekiem. Viņš atcerējās, ka viņi bija redzējuši instruktāžas filmu par slīcināšanu ar ūdens strūklu jeb waterboarding, kā to vēlāk sauca.

Tas bija neticami, viņš nodomāja, ka neviens nebija reaģējis uz ko tādu, kas praktiski bija spīdzināšanas instruktāža. Filmā kāds zviedru apakšleitnants bija uzlicis dvieli uz kāda nezināma vīra mutes. Vīrs, atgāztu galvu, bija piesiets pie slimnīcas kušetes. Apakšleitnants lēja ūdeni uz dvieļa. Reakcija bija acumirklīga: vīrs svaidījās konvulsijās, viņa ķermeni raustīja šausmīgi vemšanas refleksi. Apakšleitnants pagriezās pret kameru, bet, turpinot liet ūdeni vīrieša sejā, paskaidroja, ka vīrietis tobrīd piedzīvo slīkšanas sajūtu, viņam trūkst elpas un viņš jūtas tā, it kā ieelpotu ūdeni un slīktu. “Šī metode neatstāj fiziskas traumas, bet ir ārkārtīgi nepatīkama.” Zviedrijā “slīcināšana ar slapju dvieli” nav definēta kā nelegāla, bet to noteikti var pielīdzināt pretlikumīgiem spaidiem.

Kacs visvairāk bija pārsteigts, ka no klātesošajiem viņš vienīgais nebija nācis no smalkas ģimenes. Viņš tur neiederējās un bija samulsis par faktu, ka vispār bija izvēlēts — vienkārši atlasīts.

Viņš pameta skatienu uz tualetes pusi, bet Angela Klingberga kavējās.

Un Jūels… Arī viņš savā ziņā bija baltais zvirbulis, bet pavisam citu iemeslu dēļ, viņu joprojām vajāja ģimenes traģēdija. Viņa vecāki, gluži tāpat kā Kaca vecāki, bija miruši, kad viņš bija agrīnajā

pusaudžu vecumā. Viņi bija noindējuši sevi ar gāzi pašu garāžā viņu savrupmājas plašajā teritorijā Sermlandē. Jūels pēc tam bija mitinājies pie sava vectētiņa, Gustava Klingberga, Klingberg ALuminium dibinātāja, kurš tolaik jau bija nosirmojis patriarhs, kas vadīja ģimenes impēriju ar dzelzs dūri. Aptuveni gadu pēc tam, kad Kacs un Jūels sastrīdējās, vectētiņš nomira. Kacs avīzē izlasīja līdzjūtību.

Bet postošā ģimenes traģēdija stiepās vēl tālākā pagātnē. Viņa brāļa pazušana septiņdesmito gadu sākumā bija notikums, kas desmit gadus vēlāk noveda Jūela vecākus līdz pašnāvībai. Sāpes un vainas apziņa bija iesakņojušās Klingberga būtībā, tās noteica visu. Viņš bija tikai gadu vecāks par Kacu, bet izturējās kā vecs vīrs, nepārtraukti bēgot no sāpēm, no vainas apziņas, ka vienīgais izdzīvoja, vienīgais, kas tika atstāts teorijās, studijās, krievu valodas terminoloģijā.

Tikai vienu vienīgu reizi Klingbergs īsi bija atstāstījis notikušo: kāda nepazīstama sieviete Stokholmas metrostacijā bija nolaupījusi viņa brāli, kuru tā ari nekad neizdevās atrast. Nav pagājusi ne diena, kad viņš sev nejautātu: kas patiešām todien notika vai kas pie tā vainojams, vai to izdarīja viena jukusi sieviete vai arī tur bija iesaistīti vairāki cilvēki? Vai bija noticis neveiksmīgs naudas izspiešanas mēģinājums lai gan, cik Klingbergam bija zināms, viņa vecākiem nekad netika pieprasīts izpirkums vai ari runa bija par izvirtušiem cilvēkiem, piemēram, pedofiliem?

Likās, ka brālis aiz sevis ir atstājis ēnu, tā viņš mēdza teikt. “Padomā pats, Kac, ķermenis pazuda, bet ēna palika.”

Kad Angela Klingberga atgriezās no tualetes, Kacs redzēja, ka sieviete ir raudājusi. Viņa apsēdās pie galda, bet izvairījās no viņa skatiena.

-   Es vēlos, lai tu pamēģini noskaidrot, kas noticis, viņa sakostiem zobiem teica. Es tev labi samaksāšu. Ja ir kas tāds, kā man un Jūelam netrūkst, tad tā ir nauda.

Angela kaut ko mēģināja satvert pirkstos savā rokassomiņā. Viņš redzēja, ka tā ir pildspalva. Un tad atcerējās mulsinošo vēstuli, kuru

bija rakstījis Klingbergam pirms piecpadsmit gadiem, kad viņam klājās visgrūtāk. Vēstulē viņš lūdza naudu, ubagoja. Klingbergs tā arī nekad neatbildēja vai arī vēstuli nemaz nebija saņēmis.

-    Nav viegli atrast pazudušus cilvēkus, Kacs teica. It īpaši, ja viņi nevēlas tikt atrasti.

-   Es gribu, lai tu vismaz pamēģini.

-    Es pat nezinu, ar ko sākt. Tas nav mans lauciņš.

-   Tev ir pieredze izmeklēšanas jomā, vai ne?

-   Vai Jūels tā apgalvoja?

-   Viņš stāstīja, ka militārie spēki tev pēc dienesta armijā nodrošināja darbu vēstniecībā.

-   Tas bija ļoti sen. Es biju zvērināts tulks, tulkotājs un programmētājs. Nekas īpašs. Es joprojām tulkoju. Tas ir tas, ar ko nodarbojos. Tulkoju dokumentus un rakstus cilvēkiem, kas par to ir gatavi maksāt. Neesmu nekāds slepenais aģents. Vai privātdetektīvs.

Bet Angela zināja to pašu, ko viņš. Viņam bija vajadzīga nauda.

-   Jūels būtu gribējis, lai tas esi tu. Man būs nepieciešami tavi rekvizīti un kontaktinformācija. Bankas konta numurs. E-pasta adrese. Telefona numurs, lai mēs varētu pēc iespējas efektīvāk sazināties.

Kacs no žaketes iekškabatas izņēma vizītkarti. Uz tās bija visi nepieciešamie dati. Kad viņš to pasniedza, tad pamanīja, ka ir kaut ko uzķēpājis vizītkartes otrā pusē. Sirsniņu un puķīti. Pēkšņi viņam par to sametās kauns.

Kacs izdzIvoja, pateicoties savai fantastiskajai valodas izjūtai. Tulkoja un transkribēja dokumentus saprotamā zviedru valodā saviem pasūtītājiem, kam bija augstāki mērķi šīs informācijas tālākai izmantošanai. Aizsardzības un vides analītiķiem, uzņēmumiem, kas gribēja zināt ko vairāk par saviem konkurentiem vai arī būt pirmie savā jomā. Reizēm tie bija vienkārši tehniskie tulkojumi, nevainojami pārtulkoti, lai tos varētu izmantot praksē. Tas bija nepateicīgs darbs. Stunda pēc stundas, sēžot pie datora. Neskaitāmas stundas pavadītas lasot, rakstot, pierakstot, meklējot vārdnīcās.

Kacam paveicās strādāt uzņēmumā Capitol Security Group Solnā. Firmas dibinātājs Rikards Julīns viņu turp aizvilināja, kolīdz Kacs bija spējīgs noturēties virs ūdens. Viņi gan bija pazīstami ilgi pirms tam. Deviņdesmito gadu sākumā Kacs strādāja par tulku Aizsardzības spēkos, un arī Julīns tobrīd darbojās tajā pašā konsulātā.

Desmit gadus vēlāk, kad štatu samazināšana aizsardzības jomā bija sasniegusi kulmināciju, Julīns brīvprātīgi aizgāja no darba un kopā ar vēl pāris riska kapitālistiem nodibināja uzņēmumu. Tai laikā Julīns un Kacs nebija tikušies jau vairākus gadus. Kacs bija nogājis no ce|a, dzīvoja uz ielas, nodarbināja sevi ar mokošu, izstieptu pašnāvību, līdz Julīns neticamā kārtā uzskrēja viņam virsū, ievietoja rehabilitācijas centrā un pēc tam piedāvāja darbu. Bet Kacs to nespēja tik viegli pieņemt. Pēc pāris mēnešiem Solnas ofisā Kacs, kurš Capitol klientiem no Aizsardzības ministrijas bija tulkojis rakstus no Krievijas militārās preses, joprojām samulsis par to, ka dzīve izdarījusi tik negaidītu pagriezienu, aizgāja no darba un nodibināja pats savu uzņēmumu. Pārsteidzošā kārtā Julīns par to nedusmojās,

drīzāk gan raudzījās, lai viņš tiek pie pasūtījumiem, kurus Julīns pats nevarēja uzņemties, darbus, kas bija ārpus viņa specializācijas jomas.

Capital bija viens no retajiem Zviedrijas uzņēmumiem, kam bija paplašināta atļauja strādāt ar personu aizsardzību. Viņi nodarbojās arī ar ceļotāju eskortu, nekustamā īpašuma videonovērošanu, izsekošanu, personu izcelsmes un dzīves gājuma izspiegošanu, sauktu par due diligence, un pat ar to, ko vēlējās Angela Klingberga, — pazudušu cilvēku meklēšanu. Tāpēc Kacs nebija pārliecināts, vai rīkojies pareizi, pieņemdams viņas piedāvājumu. Viņam vajadzēja nosūtīt Angelu pie Julīna, kam bija pieejami nepieciešamie resursi, kuru viņam pašam nebija. No otras puses, viņam bija ļoti vajadzīga nauda.

Viņš joprojām par to domāja, kad atgriezās ofisā, apsēdās pie rakstāmgalda un aplūkoja savu mazo pasaulīti: divus datorus, apmeklētāju zvilni, kas nekad netika izmantots apmeldētāju pieņemšanai, plauktu ar mapēm un nozares vārdnīcām, sienā iebūvēto seifu, kurā viņš glabāja konfidenciālu informāciju saturošus materiālus. Pavasarī viens no viņa pasūtījumiem bija paredzēts kādai medicīnas kompānijai. Uzņēmums bija pasūtījis pētījumu par tā medicīnisko preparātu nelegālu tirdzniecību Austrumeiropas interneta lapās. Kaca uzdevums bija atrast materiālus, ko vajadzības gadījumā varētu izmantot tiesā. Informācija, kuru viņš ieguva, izsekojot transakcijām starp virtuālajiem maciņiem, bija pietiekami nopietna, lai uzņēmums varētu uzsākt tiesvedību. Bet, lai atrastu pazudušu uzņēmēju, viņam nepietiks ar zināšanām par slāvu valodu, krievu pirātiskajām mājaslapām, to, kā internets strādā Baltijas jūras otrā pusē, par attīstītiem sistēmlaužņiem, informācijas mākoņiem, VPN tuneļiem un to, kā apiet ugunsmūri.

Kacs nopūtās un paņēma polsterēto aploksni, kuru Angela viņam bija iedevusi, izvilka auduma gabalus un nolika sev priekšā uz rakstāmgalda.

Motīvi bija noslēpumaini: vīrs, kurš bija nokritis ceļos divu sakrustotu bultu priekšā. Otrs vīrs, kura kājas laizīja suņi. Vai tas

bija kas reliģisks vai dekoratīvs, varbūt sava veida mākslas darbs? Viņš nebija drošs, ka tiem būtu kāda saistība ar Jūela pazušanu.

Kacs paņēma pirmo auduma gabalu un pacēla to pret rakstāmgalda lampu. Audums izskatījās vecs. Šķiedras bija nobružātas. Krustdūriens auduma otrā pusē bija sācis irt. Antīks priekšmets? Klingbergs varēja atļauties kolekcionēt dārgus priekšmetus, ja to vēlējās. Vīrieši uz audumiem bija izšūti melniem dzijas diegiem, un kaut kas viņu stilizētajā fizionomijā atsauca atmiņā Āfriku. Vergi, Kacs nodomāja, nesaprotot sevis izveidoto asociāciju, melni, ieslodzīti cilvēki.

Auduma gabalus viņš ielika rakstāmgalda atvilktnē, mēģinot aizdzīt atmiņas par Angelas Klingbergas skumju pilno skatienu viņu iepazīšanās reizē Ritorno, un tā vietā ieslēdza datoru, lai pameklētu attēlus ar savu veco armijas biedru.

Mirkli vēlāk drauga bilde, atvērta pa visu ekrānu, atradās viņa priekšā. Tā bija fotogrāfija, kas tika uzņemta pirms gada par godu ikgadējai akcionāru pilnsapulcei. Jūels stāvēja līdzās savam tēvocim, Klingberg Aluminium viceprezidentam Pontusam Klingbergam. Aiz viņiem bija izkārtojusies grupiņa uzvalkos tērpušos vīru ar šampanieša glāzēm rokās. Pontuss Klingbergs rokās turēja iesietu dokumentu saišķi. Saskaņā ar tekstu zem fotogrāfijas tas bija uzņēmuma gada pārskats. Un tur bija Jūels darījumu pasaules tumšajā uniformā ar šlipsi, pēc pasūtījuma darinātiem apaviem, vēl plānākiem matiem nekā tad, kad Kacs viņu satika pirmoreiz, bez brillēm, kuras viņš tolaik valkāja, bet ar to pašu samulsušo skatienu.

Kāpēc gan Jūels pirms pāris mēnešiem bija viņu pieminējis? Vienīgais cilvēks, uz kuru viņš jebkad esot paļāvies?

Varbūt tam tomēr bija kāda saistība ar notikumu, kuru Kacs bija pieminējis viņa sievai: reiz kādā kautiņā viņš bija aizstāvējis Jūelu.

Tas bija dienesta laikā Kārlsborjā. Viens no gaisa desantnieku armijas biedriem bija uzbrucis Klingbergam pie ēdnīcas. Kareivju pasaulē tādi cilvēki kā Klingbergs ir nekas vairāk kā grāmatu tārpi, zubrilkas, briļļu čūskas un kādreizējie skolēnu pašpārvaldes

prezidenti un tas parasti atbilda patiesībai. Kacs sākumā minstinājās. Viņš bija nolēmis nekad vairs nepalaist dūres. Bet tovakar kaut kas lika viņam nospļauties par šo solījumu: Klingberga neaizsargātība.

Jūels bija tik pārbijies, ka pat nespēja aizmukt no turienes. Kacā tas pamodināja primitīvu aizsardzības instinktu. Viņš zināja, ka viņam nav, no kā bīties. Nevis tāpēc, ka būtu ātrāks vai labāk trenēts nekā pāraugušais elitārais kareivis viņa priekšā, bet gan tāpēc, ka bija iemācījies nospļauties uz visiem noteikumiem. Tajā pašā brīdī, kad čalis viņa priekšā sāka sist līdz nāvei pārbiedēto Klingbergu, Kacs spēra soli uz priekšu un iekrāva viņam pa seju. Mirkli vēlāk viņš ar pilnu spēku saspārdīja jaunā vīrieša ceļu bļodiņas, nogāza viņu gar zemi un sasita stikla Coca-Cola pudeli pret pretinieka galvu. Viss bija beidzies nepilnu desmit sekunžu laikā.

Brīnumainā kārtā Kacs tika sveikā cauri. Un netika tiesāts. Pret viņu netika celta pat apsūdzība. Iespējams, viņa upuris pārāk kaunējās par savu sakāvi.

Vēlāk Klingbergs pauda apbrīnu. Kur gan Kacs ieguvis tādu aukstasinību un drosmi? Kur gan tā iemācījies kauties? Un Kacs viņam pastāstīja par gadiem, kurus bija pavadījis nepilngadīgo kolonijā, par bandu kautiņiem, problēmām skolā, par mazo “žīda puiku”, kas neļāva nevienam kāpt sev uz galvas, par dzīvi, kas bija pilnīgs pretstats Klingberga dzīvei.

Tā sākās viņu pazīšanās. Notikums bija risinājies vien pāris nedēļu pēc tam, kad abi bija uzsākuši mācības. Klingbergs pie viņa mēdza vērsties pēc palīdzības.

Kacs aizvēra attēlu un pastiepās pēc telefona. Viņš izvēlējās Julīna privāto numuru. Pēc trim signāliem zvans tika savienots.

-   Zvana Kacs, — viņš teica. Gribēju vaicāt: vai es varētu pameklēt pāris lietu policijas datubāzē?

īsumā viņš pastāstīja par Jūela Klingberga pazušanu un viņa sievas sniegto uzdevumu. Dzirdēja Julīnu sirsnīgi smejamies, ka nu valodu un datoru guru Kacs nonācis viņa teritorijā. Pēc tam sadzirdēja bijušā priekšnieka tipisko ņurdēšanu, kas nozīmēja iebildumus

un nevēlēšanos savu pazīšanos un sakarus izmantot veltīgi, bet apsolīja, ka paskatīsies, ko var lietas labā darīt.

-   Es gribu zināt, kādu izmeklēšanu viņi bija uzsākuši. Šķiet, viņi pārbaudīja GPS, pirms nolēma tālāk vairs nemeklēt. Var jau būt, ka viņa sieva braukā ar velosipēdu. Bet es gribu zināt, vai ir vēl kāds iemesls, kāpēc viņi vēlējās izmeklēšanu slēgt. Un, ja es tuvāko dienu laikā netikšu skaidrībā, apsolu viņu sūtīt pie tevis vai kāda cita, kas var viņai palīdzēt.

-   Nenovērtē sevi par zemu, Kac. Uzskati to par iespēju paplašināt savu redzesloku.

-   Ja vien tu apsoli man palīdzēt.

-    Raudzīšu, ko varu darīt. Pacietību, tikai pacietību.

Lieliski, Kacs nodomāja. Julīnam bija sakari, kuru viņam pašam pietrūka.

Atrast policijas savākto informāciju par Klingberga pazušanu Jullnam prasīja vien pāris stundu. Izmeklēšana, kā izrādījās, tika slēgta pēc vienas diennakts, un turpmākie pasākumi netika izziņoti. Nekas neliecināja par noziedzīgu rīcību. Ar ģimenes locekļiem izspiedēji nebija sazinājušies. Viens no izmeklētājiem pienākuma pēc bija apzvanījis slimnīcas, lai uzzinātu, vai Jūels nav iekļuvis kādā negadījumā, bet ari tur neguva nevienu pavedienu. Nenoliedzami tā izskatījās pēc brīvprātīgas pazušanas, un policijai nebija iemeslu turpināt izmeklēšanu. Savam tēvocim un uzņēmuma viceprezidentam Pontusam Klingbergam Jūels bija nosūtījis e-pastu, paziņojot, ka uz nenoteiktu laiku aizceļos. Saskaņā ar policijas atskaiti šis e-pasts uzņēmuma valdē bija izraisījis drīzāk dusmas nekā raizes. Uzņēmums grasījās noslēgt vairākus nozīmīgus līgumus, tāpēc bija svarīgi, lai arī Jūels, būdams uzņēmuma galvenais jurists, pārstāvētu darījumu norisi.

Kas attiecas uz novietoto mašīnu, Klingbergs bija iegādājies biļeti uz nenoteiktu laiku. Transportlīdzekli policija atrada un pārmeklēja, pēc tam Angela Klingberga to aizveda. Julīns bija pievienojis GPS vēsturi nosūtītajā e-pastā. Tas sakrita ar Angelas Klingbergas stāstīto, vienīgā atšķirība Jūels bija apstājies pie publiskajiem tenisa kortiem Trānebergā, pirms turpinājis braucienu uz pilsētu, novietojis automašīnu un vienkārši izgaisis.

Kamēr Kacs vēlreiz izpētīja maršrutu, viņš spēlējās ar domu, ka Klingbergs ir vēlējies viņam kaut ko pavēstīt un tāpēc sēdējis automobilī divsimt metrus no viņa mājām. Bet kāpēc lai viņš tā darītu? Viss liecināja par vienkāršu sakritību.

Kādu iemeslu dēļ cilvēki izvēlas brīvprātīgi pazust? Ja pieņēma, ka Angelai Klingbergai ir taisnība un tam nav nekāda sakara ar viņu strīdu? Vai tie varēja būt draudi? Vai Klingbergu kāds būtu tā nobiedējis, ka viņš izvēlējās pazust? Kāds no kriminālajām aprindām? Vai viņš varētu būt iejaukts nelegālos darījumos? Vai arī viņš bija narkomāns vai arī izbijis narkomāns, kas iekritis atpakaļ narkotiku slazdā?

Varbūt runa bija par laulības pārkāpšanu un viņš devies prom kopā ar savu mīļāko? Bet kurš saprātīgs vīrietis pamestu tādu sievieti kā Angela kādas citas dēļ? Viņš iztēlojās Angelu sēžam pretim pie galdiņa kafejnīcā Ritorno, skumjas, kuras sieviete izstaroja, bet kuras pārsteidzošā kārtā viņu uzbudināja, garie, elegantie pirksti, kas viegli trīsēja no satraukuma par vīru. Pirms Kacs paspēja sevi apturēt, viņš sāka fantazēt kā Angela atpogā viņa kreklu, podziņu pēc podziņas, ar nagiem pārlaiž pāri viņa krūškurvim un nabai, kā roka ar laulības gredzenu ieskauj plaukstā viņa locekli un cauri bikšu audumam sāk to masēt, līdz tas kļuvis ciets, bet pēc tam atkal mīksts, sajūtot ko līdzīgu riebumam pret sevi. Bet varbūt patiesībā tā bija vienkārši skaudība.

Pārējo pēcpusdienu Kacs pavadīja, meklējot internetā Klingbergu un tā arī neatrodot neko tādu, kas norādītu uz saistību ar viņa pazušanu. Šķita, ka ģimenes uzņēmumam sokas ļoti labi. Pēdējā laikā tika noslēgti jauni sadarbības līgumi ar ražotnēm Krievijā un Ķīnā. Jūela vārds parādījās dažos darījumos, turklāt viņš bija nomainījis amatu firmas vadībā no vienkārša valdes locekļa uz vadītāja vietnieku. Tomēr, izņemot darījumu pasauli, Jūels nebija atrodams nedz Linkedln, Facebook, nedz arī kādā citā sociālajā tīklā.

Ap puspieciem viņš piezvanīja uz Klingberg Aluminium, lai parunātu ar Jūela tēvoci, bet netika tālāk par sekretāri, kas stingrā balsī paskaidroja, ka atzvanīs, kolīdz atradīs brīvu vietu kalendārā. Viņš nolika klausuli, ātri pārlika, vai šodienai nepietiks, bet pārdomāja un piezvanīja Angelai Klingbergai.

-   Vai es varu apskatīt Jūela mašīnu? Kacs jautāja, kad viņa beidzot atbildēja uz zvanu.

-   Tu domā: tur ir kas tāds, ko policija neiedomājās meklēt? Kad tu vēlētos to apskatīt?

-   Tagad, ja iespējams.

Viņš dzirdēja sievietes vienmērīgo, dziļo elpu cieši pie auss, it kā viņi gulētu piekļāvušies viens otram gultā un viņa gulētu ar lūpām pie viņa vaiga un grasītos iemigt.

-   Vai mazliet vēlāk tas būtu iespējams?

-    Protams. Un es vēlētos apskatīt viņa datoru.

-   Nekādu problēmu. Tas stāv viņa darbistabā, gluži kā viņš to atstāja.

-   Lieliski. Vai ir kāds īpašs laiks, kas tev derētu?

-    Kā būtu ar pusdeviņiem?

-   Derēs. Tas neaiznems daudz laika.

>

Klingbergu ģimenes dzīvoklis aizņēma divus pēdējos stāvus jūgendstila ēkā Separgātanā, netālu no Stranda bulvāra. Kacs izgāja cauri kāpņu telpai, kurā bija sienas un griestu dekorācijas un milzīgi marmora pilastri pie sienām. Viņš uzbrauca ar liftu līdz pašai augšai. Angela Klingberga gaidīja viņu hallē, atslēdza melnas krāsas drošības durvis un ielaida dzīvoklī.

Sieviete bija tērpusies džinsos un aizpogātā blūzē, mati sasieti zirgastē. Kacs mokoši sajuta viņas parfīma smaržu, tikpat mokoši viņš pamanīja viņas krēmkrāsas krūštura lencīti, kas vīdēja pāri plecam, kur blūzes audums bija noslīdējis.

-   Atvaino, ka nevarēju atrast laiku agrāk, Angela teica. Biju spiesta nokārtot pāris lietu. Mašīna stāv garāžā. Mēs no sākuma varam apskatīt to un pēc tam atgriezties un izpētīt datoru.

Viņi nobrauca ar liftu līdz pagrabstāvam, nokāpa vēl stāvu zemāk un nonāca garāžā. Pašā tālākajā telpas stūrī stāvēja Klingberga sarkanais Lexus. Hibrīdauto. Kacs pamanīja, tas brauc ar elektrības un benzīna padevi.

-   Es esmu tā, kas šajā ģimenē ir dabai draudzīga, Angela Klingberga piebilda, it kā lasīdama viņa domas. Ja Jūels drīkstētu izlemt, mēs brauktu ar pilsētas džipu kā visi viņa draugi. Vai arī mēs brauktu katrs ar savu auto. Bet es vadu uzņēmumu, kas ir saistīts ar vides saudzēšanu. Tad cits nekas neatliek kā rādīt labu piemēru.

-   Tātad tas ir tas, ar ko tu nodarbojies? Ar vides problēmām?

-   Tikai bezpeļņas līmenī. Agrāk es lasīju lekcijas par ilgtspējīgu attīstību uzņēmumā, kurā zināšanas par vidi ir, maigi sakot, niecīgas. Pēc izglītības esmu jūras bioloģe. Bet lielākai daļai cilvēku tam ir grūti noticēt.

Angela izaicinoši uz viņu paskatījās. Un Kacs saprata, ka tā ir cena, kuru viņa maksā par savu izskatu, apkārtējie viņu vienkārši neuztver nopietni.

Kamēr Kacs atvēra durvis vadītāja pusē un aplūkoja salonu, viņš palūdza pastāstīt, kā viņa un Jūels iepazinušies.

-   Mums ir kopīgi paziņas. Es uzaugu Jūrsholmā, tikai pāris kvartālu no Jūela mājas. Bet jocīgi, ka mēs nekad agrāk nebijām tikušies līdz kādam saviesīgam pasākumam. Dažus gadus es dzīvoju ārzemēs, gadu nodzīvoju Parīzē, pirms atgriezos Stokholmā, lai mācītos. Tas bija pirms divpadsmit gadiem. Izrādījās, mums ir daudz kopīga. Mans vectētiņš un Jūela vectētiņš kopā darbojās vairāku uzņēmumu valdēs. Un Jūela tēvocis Pontuss un mani vecāki kādu laiku bija pavadījuši tajās pašās aprindās. Septiņdesmitajos gados viņi kopā bija pat nodibinājuši golfa klubu Marbellā. Un mēs abi esam mācījušies internātskolās. Jūels Sigtūnā, bet es Lundsbergā.

Kacs ļāva skatienam slīdēt pāri mašīnas salonam. Tas bija kopts un tīrs. Nekur nemanīja pat košļājamās gumijas papīriņu. Viņš vēlreiz ieslēdza navigācijas sistēmu, lai apskatītu pēdējos veiktos maršrutus. Angela Klingberga vienreiz bija izbraukusi līdz Jūrsholmai. Pārējā laikā pāris reižu bija apbraukājusi pilsētu līdz Estermalmei. Viņš pameklēja rezultātus no dienas, kad pazuda Klingbergs, un redzēja, ka rezultāti sakrīt ar tiem, kurus bija saņēmis no Julīna.

-   Vū Jūels jau agrāk tā mēdza rīkoties? viņš jautāja.

-    Kopš mēs esam kopā ne reizi.

-   Vai viņam ir kādi ienaidnieki?

>

-   Cik dīvains jautājums. Nē, vismaz cik man zināms.

-    Mīļākā?

>

Izskatījās, ka jautājums viņu dziļi aizskāris.

-   Nē, Angela noteikti atbildēja. Jūels ir ārkārtīgi lojāls. Turklāt es neticu, ka viņam pietiktu dūšas dzīvot dubultu dzīvi. Viņš nav gana aukstasinīgs.

Bet, iespējams, bija gan aukstasinīgs, gan arī spējīgs manipulēt ar cilvēkiem. Kacs viņu nepazina, pat armijas laikā nebija Jūelu īsti

pazinis. Viņš neko nezināja par viņa vai Angelas pasauli, ārkārtīgi bagāto cilvēku dzīvi.

-   Un kā ir ar firmu? Klingberg Aluminium? Vai Jūels nekad nav pieminējis kādus draudus?

-   Mēs nekad mājās nerunājām par Jūela darbu. Tā ir tāda savstarpēja vienošanās. Pietiek ar to, ka mans vīrs strādā sešdesmit stundas nedēļā savas ģimenes uzņēmumā, ar visu saistīto pienākuma sajūtu un ģimenes tradīcijām. Mēs cenšamies runāt par citām lietām. Izlasītajām grāmatām, redzētajām filmām. Teātri… Tajās retajās reizēs, kad Jūelam izdodas izrauties un doties kopā ar mani.

Darbaholiķis, Kacs nodomāja. Varbūt viņa pazušana bija saistīta tikai ar to? Viņš bija izdedzis. Skrējis ar pieri sienā un panikā aizbēdzis.

Kacs izkāpa no mašīnas, noliecās un paskatījās zem priekšējā sēdekļa. Saburzīts papīra kabatlakatiņš, notašķīts ar asinīm, mētājās līdzās kādai vecai automašīnu stāvvietas biļetei.

-   Reizēm viņam asiņo deguns, Angela Klingberga noteica un izņēma kabatlakatiņu viņam no rokām. Tas notiek bez jebkāda īpaša iemesla. Tas viņam ir gēnos. Visiem Klingbergiem tā esot.

Kokaīns, Kacs nodomāja, aizvērdams durvis, bet tas nepavisam nesakrita ar viņa priekšstatu par Jūelu.

Viņš apgāja apkārt mašīnai un atvēra bagāžnieku. Nekā neparasta. Avārijas trīsstūris un papīra maisiņš no veikala NK. Viņš pamanīja, ka, noliecoties, lai paskatītos zem sēdvietas, žakete un krekla piedurknes bija uzrāvušās augšup. Griestu armatūras gaismā bija skaidri redzamas rētas, dzeltenīgs rētu karalauks, kuru aiz sevis atstāj narkotiku lietošana, tūkstošiem šļirču dūrienu pēdas. Arī Angela to pamanīja un novērsa skatienu.

-   Man kaut kas ienāca prātā, — Kacs ierunājās, turpinot iet apkārt mašīnai. Vai policija ir pārbaudījusi novērošanas kameru ierakstus automašīnu stāvvietā? Tam, kā viņš iebrauc un novieto mašīnu, vajadzētu būt nofilmētam.

-   Neesmu par to dzirdējusi. Bet, kā jau teicu, viņi mani neuztvēra nopietni.

-   Skaidrs, viņš piebilda. Saprotu.

Viņš pārbaudīja aizmugures sēdekli, bet neko interesantu neatrada, tad atvēra durvis pasažieru pusē, apskatījās visapkārt un aizvēra tās.

-   Te mēs esam pabeiguši, viņš teica. Es gribētu apskatīt arī datoru, pirms kļūst pārāk vēls.

Kacs sekoja Angelai Klingbergai pa durvīm, kas viņam atgādināja veco laiku kalpotāju ieeju. Aiz pievērtām slīddurvīm viņš pamanīja guļamistabu, kas bija tik liela kā viss viņa dzīvoklis. Viņi pagāja garām grezni iekārtotai virtuvei un ēdamistabai ar flīzētu kamīnu un izliektu loga daļu ar stikla mozaīku tajā. Tad viņi izgāja cauri gigantiskai dzīvojamai istabai un turpināja kāpt augšā pa kāpnēm uz otro stāvu, līdz nonāca ofisā. Pie skatu loga, pa kuru varēja redzēt jumta terasi, bija novietots rakstāmgalds ar datoru.

-           Neviens to nav izmantojis, kopš Jūels pazuda, Angela teica.

-   Izņemot mani… Es apskatīju viņa e-pastus, lai redzētu, vai atradīšu ko būtisku. Bet neko aizdomīgu nepamanīju. Jūels nebija īpaši noslēpumains. Datoru neaizsargā paroles. Vari to vienkārši ieslēgt.

Kamēr cietais disks dūca, Kacs aplūkoja pārējo telpu. Gar vienu sienu stiepās iebūvētais plaukts, kas glabāja mapes un dokumentus. Virs durvīm karājās vientuļa glezna, izskatījās pēc klusās dabas, attēlojot divas krustām novietotas putna spalvas, šampanieša korķi un smaržu pudelīti. To pavirši bija gleznojis kāds amatieris. Uz loga, kas pavērās uz jumta terasi, stāvēja kāzu foto. Klingbergs bija tērpies frakā. Angela krēmkrāsas kāzu kleitā. Viņi izskatījās patiesi laimīgi.

Kacs atvēra interneta pārlūku. Vēsture bija izdzēsta aprīļa vidū, pāris nedēļu pirms Klingberga pazušanas. Viņš to atjaunoja ar īpašu datu atjaunošanas programmu, bet neatrada vēsturē neko tādu, kas kristu acīs. Pirms vairākām nedēļām Klingbergs tīklā bija lasījis ārzemju darījumu avīzes: “ Wall Street Journal', “The Economist”, “Finanzwelt". Un vikipēdijā bija meklējis informāciju par Bordo vīniem un pāris restorānu adreses.

Kacs apskatīja e-pastu. Atvadu vēstule Angelai tika nosūtīta no Klingberga mobilā telefona, tāpēc e-pastā tā nebija redzama. Miskastē bija tikai mēstules, un saglabātā korespondence šķita attiecamies tikai uz darījumiem.

-   Es gribētu uzinstalēt vēl vienu programmu, viņš teica. Vai neiebilsti? Iespējams, es atradīšu lietas, kuras tu nevēlies zināt.

-   Perversas tieksmes? — Viņa šķībi pasmaidīja. Esmu gatava riskēt.

Kacs ielika datorā USB zibatmiņu, uzklikšķināja uz ikonas, kas parādījās, un ievilka programmu cietajā diskā. Viņš pats bija uzrakstījis programmas kodu un šobrīd bija ļoti apmierināts ar rezultātu. Programma nepalaida garām nevienu svarīgu informācijas bitu, bet būtiskākais bija tas, ka tā spēja atsijāt nelietderīgu informāciju parasto bezjēdzīgo faktu materiālu, kas atrodams katrā datorā.

Pēc desmit sekundēm meklēšana bija pabeigta. Klingbergam nebija nekā slēpjama. Vienīgā slēptā informācija, kas atradās cietajā diskā, bija kāds .zip tipa fails, kas apzināti vai kļūdas pēc bija iezīmēts kā sistēmas fails. Kacs pamēģināja to atvērt, bet fails šķita bojāts. Viņš to ievilka zibatmiņā, lai pārbaudītu vēlāk. Pārējā informācija bija caurskatāma.

-   Un dators te ir stāvējis, kopš Jūels pazuda? Neviens cits te nav bijis? Neviens to nav aizņēmies?

-   Nē… Kāpēc tā jautā?

-   Tas ir… pārāk tīrs.

-   Vai tu neatradi kaut ko neparastu?

-   Pilnīgi neko.

-   Vai esi pārliecināts?

-    Pilnīgi pārliecināts.

Angela Klingberga pakratīja galvu un paskatījās uz kāzu fotogrāfiju, kas atradās pie loga.

-   Tā ir uzņemta pirms desmit gadiem, tai pašā dienā, viņa teica. Man bija divdesmit pieci gadi. Nākamajā rītā mēs braucām kāzu ceļojumā. Uz Dominikānas Republiku. Tur kādreiz tika nodibināts uzņēmums Klingberg Aluminium. Jūela vectētiņš Gustavs

četrdesmitajos gados Santodomingo sāka iepirkt cukuru un boksītu. Viņš nāca no zviedru misionāru ģimenes, kas tolaik dzīvoja uz salas. Gustava vecāki vadīja nabadzīgo aprūpes centru laukos. Viņu vārdā pat nosaukta kāda Komendadoras iela. Jūels pastāstīja, ka viņi izglābuši daudzu cilvēku dzīvību, kad dominikāņu armija ļāva noslepkavot Haiti bēgļus pierobežā. Šķiet, to sauca par Pētersīļu slaktiņu.

-   Vai tāpēc Jūels gribēja turp doties? Lai sekotu ģimenes pēdās?

-    Daļēji. Viņš bieži turp ceļoja ar savu vectētiņu, katru vasaru. Mēs apmeklējām uzņēmuma pirmās boksīta raktuves un ģimenes kapus Santodomingo luterāņu baznīcas apkārtnē.

Angela Klingberga sapņaini smaidīja.

-   Tas bija brīnišķīgs ceļojums. Es iemācīju Jūelam nirt. Viņš ieguva savu PADI sertifikātu ziemeļkrasta līcī. Es jau biju sākusi mācīties par jūras bioloģi. Kārību jūrā ir tik bagātīga ūdens pasaule! Mēs redzējām barakudas un tīģerhaizivis. Es labprāt būtu devusies turp arī šogad, mūsu jubilejā. Mēs pat runājām par to…

Viņa pieklusa un paskatījās uz kluso dabu pie sienas.

-   Jūels uzgleznoja šo bildi, kad mēs bijām tur. Izskatās šausmīgi, vai ne?

-   Nemaz nezināju, ka viņš glezno, — Kacs teica.

-   Viņš neglezno. Cik man zināms, tā ir vienīgā glezna, kuru viņš jebkad radījis. Tā ir tāda kā piemiņas kartīte no dienas, kad pazuda viņa brālis. Jūelam bija vien pāris gadiņu, kad tas notika, bet viņš uzsver, ka atceras to dienu. Tur bija kāda sieviete, kas solīja pagaidīt kopā ar Kristoferu uz metro perona, kamēr Jūels un viņa tētis kopā ar bērnu ratiņiem uzbrauks augšā ar liftu. Kad viņi ieradās uz perona, brālis un sieviete bija pazuduši. Tiem vajadzēja gaidīt pie kāda soliņa, bet tur neviena nebija.

-    Kāds tam sakars ar gleznas motīvu?

-   Jūels uzsvēra, ka zem sola bija sakrustotas divas spalvas. Un uz tām gulēja šampanieša korķis. Kad mēs bijām Santodomingo, kaut kas viņam par to atgādināja.

-   Dīvaini.

-   Jā, vai ne?

-    Un parfīma pudelīte?

-   Es īsti neatceros. Man šķiet, sieviete, kas paņēma Kristoferu, bija pārlieku sasmaržojusies. Jebkurā gadījumā… Neatkarīgi no tā, vai atmiņas ir patiesas vai ne, Jūelam tās bija īstas.

Kacs piecēlās no rakstāmgalda un izslēdza datoru. Angela Klingberga atglauda matu šķipsnu, kas krita pār seju. Gluži tāpat kā F.va Dālmane to mēdza darīt. Viņas bija līdzīgas. Kā gan viņš iepriekš nebija to pamanījis?

-   Vai mēs esam beiguši? viņa jautāja.

-Jā.

-   Vai es varu vēl kā palīdzēt?

-   Es gribētu parunāt ar Jūda tēvoci. Bet to nepavisam nav viegli izdarīt.

-   Nesatraucies, — viņa teica. Es piezvanīšu Pontusam un rezervēšu tev laiku.

Kad Kacs novietoja automašīnu pie Centrālās stacijas un devās uz stāvvietu, pulkstenis rādīja jau desmit. Pleksistikla būdiņā pirmajā stāvā sēdēja apsargs formastērpā un risināja sudoku mīklu. Vīrietis bija gadus trīsdesmit vecs, plikpaurains un bāls.

Kacs nosauca savu vārdu un tika ielaists pa durvīm, kas atradās tieši aiz apsarga.

-   Vai tas biji tu, kas tikko zvanīja un gribēja redzēt filmas? apsargs jautāja. Es tās esmu sameklējis. Kā vari nojaust, te nav daudz, ko darīt, tāpēc priecājos par katru iemeslu nodarboties ar ko citu. Vai tu meklēji divdesmit otro aprīli? Pusdienas laiku? Sarkans Lexusi

Kacs pamāja.

-   Tikai tas tev maksās, ja vien neesi policists. Teiksim, tūkstoš kronu, un tad tu vari izmantot šo vietu kā savu personīgo videonomu… Bet tikai tik ilgi, kamēr neieradīsies mans priekšnieks.

Kacs izvilka divas piecsimt kronu banknotes un nolika tās vīrietim priekšā uz galda.

-           Mašīna tika novietota pagraba otrajā stāvā, apsargs teica.

-   Pie kolonnas pulksten 11.54.

Uz ekrāna viņš atvēra novērošanas filmu kartotēku, sakārtotu hronoloģiskā secībā, un uzklikšķināja uz vienas no tām. Uz ekrāna parādījās astoņi kvadrāti.

-    Katrā stāvā mums ir divas videokameras, un viena pie iebrauktuves, lai gan tā ir savienota ar citu sistēmu. Vīrietis, kuru tu meklē, ir redzams divās novērošanas kamerās kreisajā apakšējā stūrī. No sākuma, kad viņš iebrauc un novieto mašīnu, un pēc tam, kad izkāpj no mašīnas un dodas uz kāpņu telpu. Bet, ja tu jautā man, tad tur nav nekā daudz, ko redzēt.

Apsargs uzklikšķināja uz kreisā apakšējā attēla, lai tas parādītos pilnā formātā. Klingberga Lexus ieslīdēja lejup pa rampu no ielas puses. Autovadītāju pēc izskata nevarēja atpazīt. Bet šķita, ka mašīnā viņš ir viens.

-   Vai vari palielināt attēlu?

-   Nē. Tad tikai palielinās pikseļi. Te tu vari redzēt, kā viņš izkāpj no mašīnas.

Ekrānā attēls nomainījās uz citu kameru. Klingberga auto nogriezās uz stāvvietu, bet kāda kolonna aizsedza skatu.

-   Pag… Te tu viņu vari redzēt pilnā formātā. Nevar saskatīt seju, bet esmu gatavs derēt uz tūkstoš kronām, ka tas ir iebraucējs. Tikai iebraucēji var atļauties braukt ar luksusa klases mašīnām.

Vīrs iznāca no ēnas, tērpies pelēkā vējjakā ar kapuci. Kacs pamanīja, ka jaka ir firmas Fjallraven ražojums. Kacs līdzīgu bija iegādājies iepriekšējā rudenī, bet kāds to bija nozadzis, aplaupot viņa pagrabu.

-   Vai nav iespējams redzēt viņa seju?

-   Nē. Un todien nemaz nelija. Es pārbaudīju kameru pie iebrauktuves. Bija nenormāli auksts. Pat mīnusos, lai gan bija aprīlis. Bet vismaz nelija. Ārā spīdēja saule!

Vīrietis apzinājās, ka tiek filmēts. Viņš bija uzvilcis kapuci, lai pilnībā nosegtu seju. Nodurtu skatienu un ātriem soļiem viņš devās uz izeju, atvēra kāpņu telpas durvis un pazuda.

-   Nekā diža te nav, vai ne? — apsargs noteica un pamāja uz ekrāna pusi, kur filma joprojām bija ieslēgta, bet nekas vairs tajā nekustējās. — Pat ne balodis vai žurka. Parasti mums te tādu ir papilnam. Priekšpilsētas bandas. Narkomāni. Naktīs te ir gatavie džungļi. Starp citu, par ko ir runa? Ar ko šis čalis ir tik īpašs? Šī jau ir otrā reize, kad es rādu šo video.

Kacs pārsteigumā iepleta acis.

-   Kam tu vēl esi rādījis?

-    Kruķiem.

>

Kacs neko nesaprata. Angela Klingberga bija pārliecināta, ka policija nav aplūkojusi novērošanas kameras. Ari Jullns neko nebija minējis.

-    Kad tieši?

-   Pirms pāris dienām. Vienai beibei. Tīri tā neko skuķis. Labi trenēta. Ap gadiem četrdesmit. Noteikti lesbiete. Viņa uzrādīja apliecību, bet vārdu es neatceros. Iespējams, viņa bija prokurore.

Apsargs pastiepās pēc kolas skārdenes, kas stāvēja uz plaukta, padzērās un ļauni pasmīnēja.

-   Runājot par džungļiem, paskaties šito!

Viņš bija uzklikšķinājis uz vienu citu videofilmas kvadrātu: kāda jauniešu banda nāca lejup pa kāpnēm un apstājās tieši zem kameras. It kā pēc nedzirdamas pavēles tie izvilka krāsu flakonus un sāka apzīmēt sienas. Pēc minūtes viņi jau bija beiguši. Pilnībā noķēzījuši četras sienas. Viens no jauniešiem, puisis ar rasta bizītēm, pagriezās pret kameru un pasmaidīja, tad paņēma alus pudeli un meta to pret kameru, bet netrāpīja. Tad viņi pazuda lejup pa kāpnēm, un viss, ko varēja redzēt videomateriālā, bija apzīmētas sienas un stikla lauskas uz zemes.

-   Vandaļi! Tu redzēji to mērkaķi, kas meta pudeli? Zini, ko es pēdējā laikā domāju? Ka tam ziemeļniekam Breivīkam bija taisnība. Tas multikulturālisms ir pilnīgas pupu mizas. Bet neviens neuzdrošinās par to runāt. Pat Okesons un Zviedrijas Demokrātiskā partija pēkšņi kļuvuši tik politkorekti. Ko tu teiktu, ja es apgalvotu, ka Breivīks izdarīja pareizi? Problēmas risinājums jāmeklē tās saknē, pirms viss ir par vēlu…

Apsargs apklusa un pakasīja pakausi.

-   Tātad ir vēl viena kamera? Kacs mierīgi pajautāja.

-    Ko?

-   Kāpņu telpā ir vēl viena kamera. Vai to pieslēdzi tu? Uzņēmumam nav tiesību filmēt ārpus automašīnu stāvvietas.

-   Kā jau es teicu, te nekā daudz nenotiek. Katru nakti astoņas stundas stikla būrī. Kaut kādu prieciņu taču vajag atrast. Turklāt es to nonēmu. Priekšnieks sacēla traci.

»

-   Vai kamera divdesmit otrajā aprīlī vēl bija arī kāpņu telpā?

-   Varbūt…

-   Un tu policistei neko neteici?

-   Kā jau minēju… Viņa bija lesbiete.

-    Es gribu, lai tu atrodi filmiņu no dienas, kad te bija čalis ar Lexus. Viņš taču devās uz kāpņu telpu. Tad viņš būs redzams kādā no videomateriāliem. Tuvplānā.

Apsargs nopūtās.

-   Es domāju, ka atradīšu. Bet tas maksās vēl piecus simtus.

Kacs nolika vēl vienu banknoti uz galda, un divas minūtes vēlāk

uz ekrāna atkal parādījās vīrietis. Tas devās lejup pa tām pašām kāpnēm, kuras bija apķēzījuši jaunie vandaļi, bet tā mugura joprojām bija pagriezta pret kameru. Un galvā tam joprojām bija kapuce. Vidēja auguma vīrietis, gluži kā Klingbergs vai viņš pats. Vai vēl miljons citu vīriešu valstī. Nekas īpašs vai neparasts viņa gaitā vai stājā. Viņš pazuda no redzesloka, tā arī neparādot seju.

-    Šis čalis nepieļauj nekādu risku. Viņš negrib tikt atpazīts. Vai varu izslēgt? Man tomēr ir jāstrādā.

-   Pagaidi!

Video turpinājās. Kacs attēlā pamanīja gaismas maiņu, ko izraisīja durvju atvēršana stāvu zemāk. Uz sienas parādījās divas ēnas, tur satikās divi cilvēki, apstājās un pārmija pāris vārdu, pirms viens no viņiem vīrietis vējjakā pazuda ārā pa durvīm un otrs nāca augšup pa kāpnēm.

Kad viņš bija pamanāms videoattēlā, Kacs viņu atpazina. Jauns puisis, aptuveni septiņpadsmit gadus vecs. Viņš stāvēja uz platformas tieši zem kameras. Drēbes bija netīras, plecos mugursoma. Bezpajumtnieks, viņš nodomāja, vai narkomāns. Bet sagadīšanās pēc viņš izskatījās pārbijies.

-    Narkomāns, apsargs teica. To te čum un mudž. Pagājušonedēļ es vienā no mašīnām atradu vienu beigtu. Sākumā man likās, ka viņš ir aizmidzis… Gulēja uz kādas Toyota Corolla aizmugures sēdekļa. Paskaties uz šito, viņš taču izskatās pēc AIDS slimnieka.

Kacs bija saticis puisi Anonīmo Narkomānu sanāksmēs iepriekšējā ziemā. Kacs toreiz bija atklājis sapulci, dalījies ar pieredzi, kā viņi to sauca, bija klausījies citu stāstos, vērojis, cik tālu viņi ir nonākuši savā personiskajā attīstībā, to, ka viņi savām problēmām piegāja ļoti virspusīgi. Un tad viņš pamanīja puisi, kas viens pats sēdēja zāles beigās. Šķiet, domās tas lidinājās kaut kur citur, it kā nesaprazdams, kas notiek visapkārt. Netīrs. Asinīm notrieptiem džinsiem. Ar to pašu mugursomu pie kājām.

-   Vai iespējams izdrukāt to kadru? viņš jautāja.

-   Atsevišķus videokvadrātus? Protams!

-   Man vajadzētu vienu attēlu ar vīrieti lietusjakā un vienu ar šo te puisi.

Apsargs izdarīja visu, ko no viņa prasīja.

-   Tev paveicies, — viņš teica, sniedzot attēlus, — fotogrāfijas ietilpst cenā.

Kacs blenza uz narkomāna bildi. Pārbijies līdz nāvei, viņš nodomāja, bet no kā? Un pārāk jauns, lai lietotu narkotikas. Gluži kā viņš pats sensenos laikos.

Pirmos desmit savas dzīves gadus Kacs bija paspējis mācīties sešās dažādās skolās. Viņa vecāki Benjamins un Anne bija skolotāji, bet Benjaminam bija šausmīgs raksturs, tāpēc viņš nevienā vietā ilgi nepalika. Pēdējā skolā, kurā tēvs strādāja, viņš bija salauzis apsarga atslēgkaulu pēc strīda par ventilāciju klases telpā. Viņš nespēja kontrolēt savas agresīvās uzvedības izpausmes, tas viņam bija asinis. Kacs bija mantojis šo straujo dabu, vienmēr cenšoties kontrolēt savu dzīvi, bet ne vienmēr veiksmīgi.

Benjamins nomira no plaušu vēža īsi pēc Kaca četrpadsmitās dzimšanas dienas. Neilgi pēc tam nomira arī mamma, viņa pārstāja ēst un iznīka kādā Sollentūnas ārstniecības iestādē. Ģimenei nebija citu radinieku, un Kacu ievietoja bērnunamā. Patiesībā bija dīvaini, ka viņš tur nebija nonācis jau agrāk. Sociālo darbinieku redzeslokā viņš bija nokļuvis jau senāk, kad vienpadsmit gadu vecumā tika aizturēts par zādzību, bet varas iestādes sāka reģistrēt viņa pārkāpumus, kad viņam bija divpadsmit.

Pēc vecāku nāves vairs nebija palikusi ne mazākā kripata no super ego, kas varētu viņu kontrolēt. Heselbijas bērnunamā, uz kuru viņu nosūtīja, viņš iepazinās ar citiem problēmu māktiem jauniešiem no rietumpuses: ar bandu no Blakebergas un Risnes, mazajiem bandītiem, kas nespēja sev saskatīt nākotni, lai kur vien raudzītos. Kacs ātri iejutās. Viņi mēdza aplaupīt īpašumus pēc pieredzējušāku likumpārkāpēju pasūtījumiem, slapstījās pie Mēlarena ezera jahtu klubiem ar knaiblēm rokās, lai pārkniebtu jahtu motoru atslēgas, slēpa zagtas mantas un aplaupīja cilvēkus, piekāva garāmgājējus, ja kādam kāds nepatika, un piepelnījās kā narkotiku kurjeri starp starpniekiem un vairumtirgotājiem pusei Stokholmas. Heroīns bija pieejams visur. Lai gan Kacs redzēja, kā narkotikas pārvērš cilvēkus, kā tās viņus salauž, viņš bija pusaudzis un neatrada nevienu iemeslu, lai tām pretotos. Viņa pirmā mīlestība uz narkotikām ilga vien pāris mēnešu un nepaspēja izraisīt viņā pilnīgu atkarību. Dīvainā kārtā Ēvas Dālmanes traģēdija viņu toreiz izglāba.

Ēvu viņš satika vasarā, kad viņam palika sešpadsmit. Viņus iepazīstināja Kaca tālaika bērnunama labākais draugs Jorma Hēdlunds. Ēva bija gara, kautrīga, mazliet stostījās, par ko ļoti kaunējās, tāpēc lielākoties klusēja. Kacs viņas klusēšanu sākotnēji tulkoja kā iedomību, pēcāk kā noslēpumainību. Viņa bija divus gadus jaunāka un nāca no tikpat problemātiskas ģimenes kā viņš pats. Sliktākajos dzīves brīžos arī viņa bija dzīvojusi uz ielas, reizēm viņa naktis pavadīja Kaca bērnunama istabā, ja viņam bija paveicies viņu ievest slepus, personālam nemanot. Ar viņu kopā viņš zaudēja savu narkotiku nevainību Astrakangātanas augstceltnes pagrabā. Toreiz Kaca rokas tā trīcēja, ka viņa bija spiesta injicēt abiem.

Viņi kopā pavadīja visu vasaru, lietoja narkotikas, mīlējās brīvā dabā, apzaga veikalus, tusējās kopīgā bandā. Augustā viņi ielauzās kādā luksusa jahtā, kas bija noenkurojusies Heselbijas pludmalē. Kacs un Jorma Hēdlunds bija redzējuši apkalpi pametam jahtu un dodamies prom ar taksometru. Viņi nogaidīja pāris stundu, līdz satumsa, un pēc tam aizpeldēja līdz jahtai. Ēva palika sardzē krastā. Bet, izņemot tūkstoti kronu skaidrā naudā, neko vērtīgu viņi neatrada. Pirms jahtas atstāšanas viņi to izārdīja, salauza salona mēbeles, iztukšoja ledusskapi un izlēja atrastu krāsas bundžu pār drēbēm garderobē.

Vēlāk tajā pašā vakarā Ēva un Kacs kopā salietojās kādā velosipēdu novietnē netālu no ostas. Deva pat nebija kārtīgi sajaukta, un, kolīdz Kacs injicēja, viņš sajuta, cik spēcīga tā ir, — vēnas palika biedējoši nejutīgas, un tad viss satumsa.

Kad Kacs pamodās, viņš atradās mežā. Vēlāk viņš uzzināja, ka tas bija Grubholmenā, uz neapdzīvotas salas iepretī Heselbijas pludmalei. Viņš pamodās, kabatas lukturīša gaismas apžilbināts, sadzirdēja suņu rejas un visapkārt ieraudzīja policistus. Viņa bikses bija

novilktas līdz ceļiem. Rokās viņš turēja meitenes apakšbiksltes. Kāds viņu sagrāba aiz matiem un pagrieza uz vēdera. Tad viņš ieraudzīja Ēvu Dālmani, kailu un noasiņojušu, uz nestuvēm. Viņš dzirdēja, kā cilvēki viņu lamā, juta, ka kāds viņu apsēdina un uzliek rokudzelžus.

Kacs tika nosūtīts uz pusaudžu pāraudzināšanas koloniju, kur viņš apmeklēja psihologu, kas mēģināja viņam palīdzēt atcerēties notikušo. Saskaņā ar policijas izmeklēšanā noskaidroto viņš Ēvu esot piekāvis līdz nemaņai, pēc tam smagi sakodis viņas kaklu. Bet Kacs nespēja atsaukt atmiņā notikušo. Arī Ēva neko nespēja atcerēties. Viņa tika ievietota Norlandes jauniešu atkarības rehabilitācijas centrā un atteicās ticēt, ka Kacs ir vainīgs.

Šis notikums viņu vajāja gadiem. Mocīja neziņa. Vai viņš tiešām bija cilvēks, kas spējīgs pastrādāt kaut ko tik šausminošu? Šaubas viņu spīdzināja. Bija neizturami pat iztēloties, ka viņš varētu būt vainīgs notikušajā. Viņš vēlējās tikt tam pāri, mainīt visu savu dzīvi.

Kacu izglāba viņa apdāvinātais prāts. Nepilngadīgo kolonijā viņam tika izsniegta atļauja studēt dabaszinātnes kādā Hudinges ģimnāzijā. Viņš saņēma augstāko novērtējumu, it īpaši svešvalodās un matemātikā, priekšmetos, kuros pasniedzēji viņam ļāva strādāt ārpus skolas noteiktās programmas. Pēdējā ģimnāzijas gadā viņš iemācījās programmēt un pat brīvprātīgi pieteicās aizstāt pasniedzēju, kad tas saslima.

Sasniedzot astoņpadsmit gadu vecumu, Kacs iestājās armijā. Militārais psihologs ieteica pieteikties papildu pārbaudījumiem, kuru nokārtošana ļautu viņam iegūt speciālo izglītību. Kacs ar izcilību veica Stenforda-Binē testu, kā arī pārējos intelekta pārbaudījumus. Mēnesi vēlāk viņam piezvanīja majors no iesaukto reģistrācijas biroja un jautāja, vai viņš gribētu savu armijas izglītību turpināt Tulkošanas institūtā, viņam tiktu piešķirta studiju vieta, ja viņš to vēlētos.

Kacs kļuva par vienu no trim militārajiem tulkiem, kam pēc izglītības iegūšanas piedāvāja strādāt vēstniecībā. 1988. gadā viņš tika nosūtīts strādāt par Aizsardzības spēku vadītāja asistentu

Helsinkos. Divu gadu laikā viņš bija tulkojis dokumentus krievu valodā militārajam atašejam, laikrakstiem, militārajai pārvaldei, transkribējis Somijas raidītos signālus pārrobežā. Acīmredzot viņš strādāja kvalitatīvi, jo militārā pārvalde nosūtīja viņu uz ģenerālkonsulātu Ļeņingradā jeb Sanktpēterburgā, kā pilsētu sauca vēlāk.

Tur viņš pirmo reizi satika Rikardu Julīnu. Formāli Julīnu kā konsulu algoja Ārlietu ministrijas vīzu daļa, bet viņa patiesais darba devējs bija Aizsardzības spēki. Vecā Padomju Savienība kuru katru brīdi grasījās sabrukt, un konsulāts bija atbildīgs par oficiālajiem sakariem ar ziemeļrietumu Krieviju: Arhangeļsku, Murmansku, Novgorodu un Pleskavas apgabalu, kā arī Karēlijas un Komi republiku, Ņencu autonomo apgabalu un Kaļiņingradas reģionu. Julīna uzdevums bija negodīgā ceļā iegūt informāciju par kara materiāliem, uzzināt, kas notiek ieroču industrijā un kas uzņēmies atbildību par ieroču noliktavām un reaktīvo raķešu novietnēm.

Kacs satika viņu vien pāris reižu nedēļā, jo Julīns lielākoties ceļoja. Bet viņam patika tā miers, dabiskā cilvēcība cik vien to varēja sagaidīt no dienesta ierēdņa. Kā viņš noprata, Julīnam kādu laiku bija slepena identitāte, viņa personību apzīmēja skaitļu kopums un segvārds, lai aizsargātu svešas varas mēģinājumus viņu rekrutēt, un tas uz Kacu atstāja ārkārtīgi lielu iespaidu. Julīns bija sešpadsmit gadus vecāks, un nepagāja ne gads, kad viņš tika nosūtīts uz Balkānu valstīm kā miera misijas novērotājs, un tikai tad Kacs aptvēra, ko viņš tam nozīmē, viņš uz Julīnu raudzījās kā uz savu vecāko brāli.

Kaca dienests kā militārajam tulkam beidzās 1992. gada pavasarī tikpat strauji, kā bija sācies. Viņš atgriezās Stokholmā, lai pieteiktos bezdarbniekos tuvojošās recesijas laikā. Nolaižoties Ārlandā, viņš saprata, ka nav kurp iet. Viņš nebija saticis Julīnu vairāk nekā gadu un neticēja, ka izdosies viņu sazvanīt pa veco dienesta telefona numuru. Bet Julīns atbildēja un ne tikai atbildēja, viņš parādījās kā sargeņģelis. Mazāk nekā nedēļas laikā Julīns bija sarunājis Kacam darbu par civilo tulku Aizsardzības radiodienestā.

Viņš viens sēdēja kādā telpā Lovēnā un pierakstīja Aizsardzības spēku apkārtējās vides analītiķu sniegtos datus. Ievāca informācijas fragmentus, no kuriem citi izveidoja saprotamu kopumu. Šad tad viņš satika Julīnu. Bijušais Aizsardzības spēku šefs bija uzdienējies līdz atašeja pakāpei un nereti apmeklēja NATO galveno mītni. Kad viņš bija mājās, viņi šad tad satikās, iedzēra kafiju pilsētā, joka pēc sarunājās krieviski vai aprunāja vecos kolēģus no Ārlietu ministrijas.

Kacs atsāka lietot heroīnu savā otrajā dzīves gadā Stokholmā. Viņš nespēja izskaidrot, kāpēc tas notika. Varbūt pie vainas bija vientulības sajūta. Vientulība, kas lika noslēgties aizvien vairāk, izolēja no sabiedrības, apslāpēja visas sajūtas skumjas par vecāku nāvi, sašutumu par zaudētajiem pusaugu gadiem, traģiskajiem notikumiem ar Ēvu Dālmani, skumjām par to, ka viņi izšķīrās un nekad vairs nesatikās, vārdā nenosauktais niknums, kuru viņš juta, kopš spēja sevi atcerēties.

Kacs pirka narkotikas no kāda attāla paziņas vēl no Heselbijas laikiem, dienvidamerikāņa, vārdā Horhe, ar porainu, ģipsim līdzīgu ādu, kādu var novērot rūdītiem narkomāniem. Bet viņš labi darīja savu darbu, darba laikā nelietoja, pielūkoja, ka piedurknes nosedz injekcijas brūces, un preci vienmēr piegādāja laikā.

1993. gada vasarā Kacu pēkšņi nosūtīja uz ģenerālkonsulātu Berlīnē Aizsardzības radiodienesta uzdevumā. Pēc Vācijas apvienošanas vecais četru varu līgums bija zaudējis spēku. Krievi sakravāja pēdējās ieroču noliktavas un materiālus ar vilcienu nosūtīja no Austrumberlīnes piepilsētas Erkneres uz Maskavu. Kacs ievāca informāciju par organizāciju, to, cik daudz laika krieviem vajadzēja, kā tika administrēta nosūtīšana, kādas armijas daļas bija iesaistītas, kā to aprakstīja krievu un vācu prese. Uz Berlīni viņš ceļoja ar diplomāta pasi un desmit gramiem holandiešu heroīna žaketes iekškabatā. Tobrīd viņa devas bija kļuvušas trīsreiz stiprākas nekā sākumā.

Konsulāts bija sagatavojis viņam dzīvokli Vīnerštrāsē Kreicbergā, rokas stiepiena attālumā no Kotbusas vārtiem. Tādējādi viņam nebija ne mazāko problēmu tikt pie narkotikām. Kotbusas vārti bija dienvidu Berlīnes heroīna tirgus centrs. Bezzobaini narkomāni

tirgoja turkish horse triju gramu paciņās par smieklīgu naudu salīdzinājumā ar cenām Stokholmā. Šļirces iesaiņojumos pa desmit varēja nopirkt turpat pie aptiekas durvīm.

Pēc pāris pilsētā pavadītiem mēnešiem viņam, lai spētu funkcionēt, inde bija nepieciešama cauru diennakti. Un viņš sāka uzņemties aizvien lielāku risku injicēt nelielas devas darba laikā, aizvien biežāk atprasījās no darba, satikās ar citiem narkomāniem. Un tad sākās pirmās slimības lapas, nedēļas, kuras viņš pavadīja miglā, pēc tam tik tikko spēja notikušo atcerēties.

Glābiņš nāca negaidīti, kad viņu atsauca atpakaļ uz Stokholmu, lai izietu jaunāko tehnoloģiju kursus Karaliskajā tehniskajā augstskolā. Aizsardzības spēki zināja par viņa programmēšanas spējām, valodu prasmi un talantu ātri uztvert jauno vielu. Tagad bija pienākuši citi laiki, bija jāapgūst personālie datori un internets. Ja raudzījās nākotnē, bija pilnīgi skaidrs, ka nepieciešami tādi cilvēki kā Kacs.

Viņam izdevās sakopties un turēties tālāk no narkotikām līdz studiju beigām. Bet pēc to pabeigšanas viņš acumirklī nonāca atpakaļ bedrē.

Viss notika ļoti ātri. Gada laikā viņš zaudēja darbu un kļuva par bezpajumtnieku.

Naudu viņš sakasīja, apzogot mājas un pārdodot savu ķermeni. Jorma Hēdlunds bija vienīgais no vecajiem draugiem, kas ar viņu uzturēja kontaktus. Jorma joprojām piederēja pie kriminālajām aprindām, bet viņš mēģināja Kacu glābt. Vienīgā problēma slēpās apstāklī, ka Kacs negribēja tikt glābts.

Viņš nakšņoja patversmēs, pagaidu mītnēs, no kurām tika izmests, kolīdz ausa saule. Vēlāk narkomānu kvartālos, un, jo slimāks kļuva, jo mazāk viņam rūpēja, kas ar viņu notiek, un tad jau viņš nakšņoja ārā, pievārtēs, parkos.

Kacs krita bezgalīgā tumsā, līdz pēkšņi viņa priekšā nostājās glābiņš Rikarda Julīna veidolā.

Kacs joprojām skaidri atcerējās to dienu, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Julīns viņu bija pamanījis Gulmārsplāna metrostacijā.

Kacs grasījās doties ceļā, bet nevarēja atcerēties, kurp. Viņš stāvēja uz perona, tik tikko pamanot, ka cilvēki viņam met likumu, jo viņa drēbes bija notašķītas, rokas klāja injekciju rētas un viņš ar sevi skaļi sarunājās. Tā vismaz viņam to vēlāk atstāstīja Julīns viņš sadzirdēja viņu, pirms bija ieraudzījis, jo atpazina tā balsi.

Tur tas arī sākās: Julīns viņam iedeva savu vizītkarti un palūdza piezvanīt, kaut vai tikai lai aprunātos. Tāds viņš bija kārtoja lietas citu vietā. Mēnesi vēlāk Kacs atradās antroposofiskā rehabilitācijas centrā Iterjērnā.

Neilgi pēc pusnakts Kacs atvēra sava dzīvokļa durvis. Acumirklī viņu pārņēma sajūta, ka te kāds ir bijis. Viņš to aptvēra, pieskaroties atslēgas caurumam ar īkšķi. Uz tā nebija ne mazākās eļļas pēdas. Ja kāds bija mēģinājis atmūķēt atslēgu, tad pēc sevis bija rūpīgi notīrījis. Viņš iegāja koridorā un aizvēra durvis. Pa logiem iespīdēja blāva laternu gaisma. Viņš stāvēja nekustīgi, cenšoties uztvert katru mazāko troksnīti — cilvēka elpu, tik tikko sadzirdamu čaukstoņu, kas rodas, drēbēm pieskaroties ķermenim. Bet neko nesaklausīja.

Viņš iegāja guļamistabā. Radiopulksteņa gaisma vārgi atspīdēja uz sienas. Gulta nebija skarta, bet skapja durvis bija pusvirus. Viņš piesardzīgi tās atvēra. Viss izskatījās kā parasti, tomēr viņu nepameta dīvainā sajūta, ka kāds ir pārbīdījis drēbes un pēc tam tās novietojis atpakaļ pareizajā vietā.

Ieejot virtuvē, viņš viegli parāva ventilatora aukliņu, liekot tam maigi iedūkties. Viss stāvēja savās vietās. Uz izlietnes krāna bija izžuvusi Wettex drāna. Grīdas un sienas flīzes bija mirdzoši tīras. Viss izskatījās tieši tā, kā viņš to bija atstājis.

Tālāk dzīvojamā istaba. Dīvāns pie sienas līdzinājās snaudošam dzīvniekam. Zem televizora mirgoja digitālais kanālu uztvērējs. Uz kafijas galdiņa gulēja salocīta avīze. Priekšmeti plauktā un uz palodzes atradās precīzi turpat, kur viņš tos atcerējās atstājis.

Kacs vēlreiz sistemātiski pārmeklēja istabu, bet ielaušanās pēdas tā arī neatrada. No pieredzes viņš zināja, kur meklēt vērtslietas. Savos tumšajos pagātnes gados viņš pats tā bija darījis. Bet nekas nebija nozagts. Un nekas nebija pārvietots.

Kamēr viņš virtuvē gatavoja sviestmaizi, aizdomīgā sajūta noplaka.

Telefona ekrānā bija redzama īsziņa no Angelas Klingbergas. Viņš to atvēra: viņam bija norunāta tikšanās Klingberg Aluminium galvenajā ofisā pulksten desmitos. Pontuss Klingbergs bija gatavs vinu satikt.

Kacs domāja par jauno narkomānu automašīnu stāvvietā. Vajadzētu mēģināt viņu atrast, apvaicāties patversmēs, iegriezties pilsētas Anonīmo Narkomānu sanāksmē. Viņš bija redzējis cilvēku, kas brauca ar Klingberga mašīnu, bija pārmijis pāris vārdu un izskatījies savā zinā iebiedēts.

Un tad vēl bija kāda policiste, kas bija lūgusi apskatīt videonovērošanas kameras vien pāris dienu iepriekš. Saskaņā ar Julīna kontaktpersonu norādīto izmeklēšana pēc diennakts tika slēgta. Bet kāds acīmredzot to atkal bija atsācis.

Kaut kas nešķita pareizi, viņš nodomāja, kaut kas visos Klingbergu radurakstos nebija pareizi.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā, ieslēdza stacionāro datoru, kuru izmantoja, kad bija pārāk slinks, lai dotos uz biroju stāvu zemāk, un ievietoja zibatmiņu.

Fails, kuru viņš bija nokopējis no Klingberga datora, šķita bojāts. No interneta viņš lejupielādēja programmu, lai salabotu .zip failu, pāris minūšu vēlāk tas bija kārtībā un to varēja atvērt. Failā bija atrodama aizsargāta mape, nosaukta “M. K”. Tie paši iniciāļi, kas bija lasāmi uz Angelas Klingbergas dotā lakata.

Mapē bija atrodamas vairākas melnbaltas ieskenētas fotogrāfijas. Ģimenes foto, kas uzņemti pirms vairāk nekā pusgadsimta vietā, kas izskatījās pēc tropiem. Attēlos fotogrāfam pozēja vīrietis, sieviete un divi bērni. Vēl pāris bilžu ar to pašu ģimeni kaut kur pilsētā. Fonā bija redzamas izkārtnes spāņu valodā. Ģimenes patriarhs Gustavs ar savu sievu un bērniem. Jaunākais puika noteikti bija Jūela tētis.

Mapē bija vēl kāds dokuments ar pierakstiem, atslēgas vārdiem, saskaņā ar faila datiem tas bija izveidots dienu pirms Klingberga pazušanas.

Kristofers pazuda 1970. gada jūnijā.

Mammu un tēti atrada 1979. gada septembrī. Kāpēc uz sauszemes?

Marija Benua nomira 1978. gadā. Kā?

Klingbergam bija licies, ka notikumi ir savstarpēji saistīti viņa brāļa pazušana un trīs cilvēku nāve. Fotogrāfijās bija redzams viņa tēvs, tēva brālis un tēva vecāki. Tie bija veci fotouzņēmumi, visticamāk, uzņemti Dominikānas Republikā. Kas bija Marija Benua? Radiniece? Kāpēc gan lai Klingbergs citādi būtu viņu pieminējis līdzās brālim un saviem vecākiem?

Precīzi pulksten desmitos nākamajā rītā Kacs iegāja pa Klingberg Aluminium ofisa durvīm. Sekretāre lūdza viņu apsēsties foajē un uzgaidīt. Telpas bija tīras, gandrīz sterilas. Sienas bija pelēkas, grīdu klāja melns paklājs. Gaisa kondicionētājs klusi dūca. Uz kafijas galdiņa atradās pāris žurnālu. Skats bija nepārspējams: varēja redzēt visu Vanadislundenu, Vennera-Grēna centru un turpat arī Brunsvīkenu.

Kacs ielēja sev kafiju no automāta, kas stāvēja pie sekretāres galda. Kamēr tā dzisa, viņš piezvanīja Angelai Klingbergai. Viņa neatbildēja nedz uz mobilo, nedz mājas telefonu. Viņš nolika klausuli, padomāja, tad piezvanīja Julīnam, īsumā pastāstīja par uzzināto automašīnu stāvvietā, par to, ka policija ir pārbaudījusi novērošanas kameras, lai gan izmeklēšana oficiāli tikusi slēgta. Julīns bija solījis to noskaidrot un atzvanīt, kolīdz kaut ko uzzinās.

Starp žurnāliem gulēja kāda brošūra par Klingberg Aluminium. Kacs to nevērīgi pāršķirstīja, līdz ieraudzīja uzņēmuma dibinātāja Gustava Klingberga fotogrāfiju. Zem attēla bija uzņēmuma vēstures apraksts.

Gustavs bija dzimis 1914. gadā Dominikānas Republikā, vecākais dēls saviem vecākiem misionāriem Einaram un Astridai Klingbergiem. Pēc tam kad bija nokārtojis vidusskolas eksāmenus, viņš saņēma stipendiju, lai studētu par iežu inženieri Havanas Tehniskajā augstskolā. Pēc trim gadiem viņš atgriezās uz salas, lai uzsāktu savu biznesu.

īsā laikā Gustavs nopelnīja bagātību cukura industrijā un boksīta raktuvēs. Kopīgiem spēkiem ar kādu amerikāņu raktuvju uzņēmumu viņš attīstīja alumīnija ražotni no boksīta izrakteņiem un pret augstu temperatūru noturīgu māla izstrādājumu ražotni.

Četrdesmito gadu sākumā, kā bija norādīts bukletā, viņš bija apprecējis kādu zviedru misionāru meitu Līsbetu, kas nāca no viņam pazīstamas ģimenes. 1941. un 1942. gadā piedzima puikas Pontuss un Jans.

Piecdesmito gadu sākumā Gustavs pieņēma stratēģiski pareizu lēmumu atgriezties Zviedrijā kopā ar ģimeni. Viņš nodibināja Klingberg Aluminium ar galveno mītni Stokholmā. Uzņēmums importēja boksītu no Āfrikas un Rietumindijas, lai ražotu alumīnija riteņu lokus, gultņus, lidmašīnu korpusus, fasādes un jumtu plāksnes. Vien dažus gadus vēlāk Klingberga uzņēmums bija kļuvis par metāla industrijas impēriju.

Pēdējā brošūras lappusē bija ģimenisks fotoattēls, Kacs pieņēma uzņemts sešdesmito gadu beigās. Gustavs Klingbergs ar sievu, diviem bērniem un četriem mazbērniem stāvēja uz sava īpašuma verandas Jūrsholmā. Jūels atradās kreisās puses pašā malā, kā norādīts attēla tekstā, blakus savam lielajam brālim Kristoferam.

Kacs pārsteigumā blenza smaidošā zēna melanholiskajās acīs. Kristofers bija melnādains.

Jūels nekad nebija minējis to, ka viņa brālis ticis adoptēts. Neskatoties uz to, viņi bija tik līdzīgi, it kā apkārtējā vide patiešām varētu ietekmēt cilvēka izskatu, it kā bērnos slēptos kaut kas no hameleona.

Kacs nolika brošūru. No administrācijas stenda otras puses viņam uzsmaidīja sekretāre. īsi pēc tam viņu pavadīja pie uzņēmuma viceprezidenta.

Pontuss Klingbergs neizskatījās satraukts, ka viņu apmeklē pavisam nepazīstams cilvēks, uzdodot jautājumus par viņa brāļadēla pazušanu. Viņš Kacu pieņēma, sēžot ādas dīvānā valdes zālē. Skats, kas pavērās pa logu, bija tikpat neatkārtojams.

-   Mans tēvs ļoti apbrīnoja Akselu Venneru-Grēnu, — viņš teica, pamanot Kaca skatienu. Tāpēc no sākta gala vēlējās, lai

uzņēmuma pārvalde atrastos kaimiņos vecā vīra pompozajai ēkai. Akselam arī ārkārtīgi patika Kārību jūra, gluži tāpat kā tētim. Viņam bija māja Barbadosā, kur viņš dzīvoja kara laikā, līdz pat četrdesmit otrajam gadam, kad nonāca britu melnajā sarakstā par to, ka pārdeva Bofora zenītartilērijas lielgabalus vāciešiem. Es viņu atceros kopš bērnības. Gustavs un Aksels mēdza kopīgi pusdienot Stalmestargordenā, vienmēr siļķu un olu salātus kā pirmo ēdienu un ceptu siļķi kā otro. Pārrunāja izejvielu cenas, Electrolux nākotni, Vallenberga ģimenes straujo izaugsmi zviedru galvenajās industrijas nozarēs.

Pontuss Klingbergs izstiepa roku, lai paņemtu minerālūdens pudeli, kas stāvēja uz bāra galdiņa tieši aiz viņa, atvēra korķīti, piepildīja glāzi un pasniedza to Kacam.

-   Kas tev uz sirds, jaunais cilvēk? Vai Angela ir noraizējusies par manu brāļadēlu?

Kacs paņēma glāzi un apsēdās klubkrēslā viņam pretī.

-   Viņa netic, ka Jūels pazudis brīvprātīgi.

-   Protams, apkārtējie raizējas, kad kāds bez paskaidrojuma ņem un tā vienkārši nozūd. Es nezinu, kādas nesaskaņas valda starp Jūelu un Angelu, un nedomāju, ka gribu to zināt. Varbūt finanses? Tā jau mēdz notikt, kad meitenes ieprecas bagātās ģimenēs. Vai arī bagātākā, nekā viņa ir radusi. Starp viņiem ir zināma nevienlīdzība. Bet Jūels ir uzticīgs uzņēmumam. Viņš drīz atgriezīsies.

-   Kur, jūsuprāt, viņš atrodas?

-   Kā lai es to zinu?! Varbūt Dānijā, kā izteicās policija. Varbūt tepat Stokholmā. Nevajadzētu būt grūti viņu atrast. Var apzvanīt viesnīcas. Bet tas nav mans pienākums. Ir jāciena cilvēka privātā telpa. Manam brāļadēlam noteikti ir pienācīgi iemesli pabūt vienam.

Pontuss Klingbergs salika rokas aiz galvas, atgāzās dīvānā un paskatījās griestos. Kacs vēroja viņa iesirmos matus, divrindu uzvalku, glīti manikirētās rokas, kas pēkšņi noslīdēja uz ceļiem. Tas nav radis, ka viņam runā pretī, Kacs nodomāja, vīrs, kas mēdz panākt savu.

-   Vai pirms viņa pazušanas jūs nemanījāt kaut ko aizdomīgu?

-   Nē, viss bija tāpat kā parasti. Business as usual.' Mēs gatavojām līgumu darījumam Anglijā ar kādu uzņēmumu, ar kuru esam ilglaicīgi sadarbojušies. Alumīnija profili mēbelēm. Vairums akcionāru bija gatavi pārdot mums uzņēmumu par saprātīgu cenu. Patiesību sakot, man šovakar jādodas uz Londonu, lai nokārtotu pēdējās formalitātes. Arī Jūelam vajadzēja doties līdzi, faktiski tas ir vienīgais, kas mani mulsina viņa pazušanā.

Telpā ienāca sieviete, aptuveni divdesmit piecus gadus veca, un ziņoja, ka tikko zvanījusi viņa jaunākā meita. Pontuss Klingbergs pamāja un tēvišķi viņai uzsmaidīja, pirms sieviete aizvēra aiz sevis durvis.

-    Kad Jūels bija jaunāks, viņš mēdza tā rīkoties, Pontuss turpināja. Tolaik viņš vēl dzīvoja pie vectēva. Viņš nozuda uz vairākām nedēļām. Noīrēja dzīvokli, sēdēja un lasīja. Un te pēkšņi atgriezās, it kā nekas nebūtu noticis. Tu varbūt jau zini, ka viņam nav dzīvē viegli klājies. Nācās ar to tikt galā. Sākumā tika nolaupīts viņa vecākais brālis. Un deviņus gadus vēlāk viņš kļuva par bāreni, kad mans brālis ar savu sievu…

Pontuss apklusa teikuma vidū, un viņa skatienu aptumšoja skumjas. Viņš nolieca galvu lejup, pirms turpināja:

-   Viņš taču Angelai atstāja ziņu, vai ne?

-   Viņi torīt sastrīdējās.

-   Mans minējums būtu par bērniem. Viņu nemainīgais strīda ābols. Šī diskusija risinās jau desmit gadus. Viņas finansiālā garantija, gadījumā ja laulība izjuktu. Bet es domāju, ka Jūels padosies. Man pašam ir divas meitas. Un četri mazbērni. Bērni ir dzīves sāls, vai tad tā nav?

Pontuss Klingbergs paskatījās ārā pa logu uz Brunsvīkenu, tur koki bija pavasarīgi sazaļojuši. Bija dzirdama klusa opermūzika, kas plūda no telpā paslēptiem skaļruņiem. Kacs nodomāja, ka šajā vīrā ir jaušams kas trausls. Tāds, ko pirmajā acumirklī nevar pamanīt. Tas neatbilda vina būtībai, vina formai.

1 Ikdienišķi darījumi. (.Angļu vai)

-      Par Jūela pazušanu jūs informēja policija.

-     Telefoniski. Ļoti īsi. Es viņiem pastāstīju, ko zinu, neko vairāk. Kas tu vispār esi? Angela minēja, ka tu un Jūels kopā dienējāt armijā.

Kacs pastāstīja, kā viņš iepazinās ar Jūelu. Pāris vārdu par Tulkošanas institūtu, atmiņas par to, kā piektdienās viņam pakaļ atbrauca privātais šoferis.

-     Kacs? Pontuss Klingbergs noteica, kad viņš bija pabeidzis stāstu. Ebreju izcelsmes. Nesatraucies, man nav aizspriedumu. Vairāki mani biznesa partneri ir ebreji. Apdāvināti cilvēki, zina, kā pelnīt naudu.

Cik tipisks aizspriedums, Kacs nodomāja, vērojot Pontusu Klingbergu pieceļamies un dodamies pie grāmatplaukta. Kaca tēvs bija skolotājs, viņa vectēvs, ja vien viņš bija pareizi sapratis, strādāja par kurpnieku Vīnē, pirms viņš ar sievu un piecpadsmitgadīgo dēlu tieši pirms kara sākuma pārcēlās uz Zviedriju un vēlāk — uz Izraēlu. Viņi nebija nekādi bagātie ebreji. Bet Kacs bija pieradis, un viņš bija dzirdējis arī aizvainojošākus komentārus, visu, sākot no nevainīgiem aizspriedumiem par ebreju tirdzniecības spējām un beidzot pat par viņu apslēpto varu pār visas pasaules politiku. Būt ebrejam nozīmēja vienmēr dzirdēt kādu piezīmi.

Kad viņš pagriezās, Pontuss Klingbergs no plaukta bija izņēmis ierāmētu fotogrāfiju. Divas jaunas, smaidošas meitenes uz jahtas. Plauktā stāvēja vēl kāda fotogrāfija: Pontuss Klingbergs ar tām pašām meitenēm, nu jau pieaugušām, uz nelielas burulaivas.

-     Manas meitas, viņš teica. Eba un Jūlija. No ceļojuma pa Kārību jūru, kad viņas vēl bija pavisam mazas. Otra uzņemta Sandhamnā pavisam nesen. Vasarās mēs mēdzam piedalīties Gotland Runt'. Drīz tajā piedalīsies arī viņu bērni, mani mazbērni… Man ir arī viņu fotogrāfijas, ja tu vēlies redzēt. Klingbergu ģimene vienmēr prot sevi pasniegt.

Viņš lepni smaidīja, tad seja savilkās grimasē.

1 Ikgadējas burāšanas sacīkstes Baltijas jūrā. Tulk. piez.) 62

-      Es mēdzu iedomāties, kā justos, ja Ebu vai Jūliju kāds būtu nolaupījis Kristofera vietā. Un doma vien jau bija nepanesama. Man nešķiet, ka tu spēj aptvert, kādas sāpes mēs pārcietām, kad tas notika. Pazuda septiņgadīgs puisēns, un viņa liktenis ir nezināms. Tas sagrāva viņa vecākus. Jans tā arī nekad neatguvās. Es viņam šausmīgi jutu līdzi. Vienīgais mierinājums, ka notikums viņu atkal satuvināja ar ģimeni. Viņš bija centies distancēties no Gustava visu savu dzīvi… Arī no manis, bet pēc zaudējuma viņš atgriezās. Protams, mēs nevarējām darīt pilnīgi neko, lai atvieglotu viņa ciešanas. Viņš sev tā arī nekad nepiedeva. Tai reizē, kad no bērnu dzimšanas dienas ballītes Stadshāgenā devās uz metrostaciju, viņš bija izdzēris vairākas glāzes. Vainas apziņa tā arī nepārstāja viņu mocīt. Un viņš turpināja dzert. Alkohols, kas jau vienreiz lika viņam zaudēt spriešanas spējas, ironiskā kārtā kļuva par mierinājumu. Tas atņēma dzīvību gan viņam, gan viņa sievai Joannai. Pašnāvība bija tikai abu dzeršanas loģisks turpinājums.

Pontuss paskatījās ārā pa logu, nopūtās un norija siekalas.

-     Neviens no mums tam netika pāri. Gustavu tas salauza. No sākuma viņš zaudēja mazdēlu, pēc tam — dēlu.

Kacs klusēja. Koridorā bija dzirdami smiekli.

-     Vai kaut kas liecināja, ka nolaupīšana bija plānota?

-     Nē. Tas bija negadījums, viena vientuļa psihopāta darbs. Tā sieviete, lai kas viņa arī būtu, paņēma Kristoferu sev līdzi, impulsu vadīta, Dievs vien zina kurp. Ir pagājuši vairāk nekā četrdesmit gadi. Nepaiet pat nedēļa, kad neesmu iedomājies par zēnu. Un, kad vēl palasa laikrakstus… Piemēram, par to austriešu meitenīti Kampušu1 vai par vājprātīgiem cilvēkiem kā tas Ditrir… Tad galva atkal sāk griezties un es sajūtu nelabumu. Vai naidu.

1 Nataša Kampuša Austrijā dzimusi sieviete, kuru 10 gadu vecumā nolaupīja un astoņus gadus gūstā turēja Volfgangs Priklopils, līdz viņai izdevās izbēgt. Tulk. piez.)

2 Marks Ditrū beļģu sērijveida slepkava, dzimis 1956. gadā, notiesāts par sešu meiteņu nolaupīšanu, spīdzināšanu un seksuālu izmantošanu. Tulk. piez.)

Pontuss Klingbergs ar tukšu skatienu paskatījās uz Kacu un gandrīz nemanāmi pakratīja galvu.

-     Vai Kristofers bija adoptēts? Kacs jautāja.

-     Kāpēc tu tā jautā?

-     Viņš bija melnādains.

-     Vai Jūels tev nekad nav stāstījis par savu brāli?

-     Nē, sīkumos ne.

-     Viņa vecmāmiņa bija kreoliete. Bet gēni, kā saka, izlaida vienu paaudzi. Janā to gandrīz nemaz nevarēja manīt, neskaitot cirtainos matus… Un vasarās… Viņš nosauļojās daudz vairāk nekā mēs. Tas bija tik dīvaini. Arī Jūelā to nevarēja pamanīt… Asinis, iedzimtība. Bet Kristoferā tas bija skaidri redzams. Tas ir garš stāsts.

Stāstot Pontuss Klingbergs neskatījās uz Kacu. It kā viņš atrastos dziļi sevī, kalpotu kā saziņas līdzeklis, lai atklātu ģimenes vēsturi. Viņš pastāstīja par savu vectētiņu Einaru, misionāru, kas 1937. gadā izglāba dzīvību piecpadsmitgadīgai Haiti meitenei Pētersīļu slaktiņa laikā, adoptēja viņu un audzināja kā paša meitu: Mariju Benua. Bet Gustavs viņā iemīlējās. Pareizāk sakot, brālis un pieņemtā māsa iemīlējās viens otrā. Un tomēr — Gustavs apprecējās ar misionāra meitu Līsbetu, Pontusa Klingberga māti. Bet īsi pēc tam viņa mīļākajai piedzima ārlaulības bērns.

-     Tētis caur un cauri bija darījumu cilvēks. Viņš sadarbojās ar Ramfisu Truhiljo. Vai zini, kas viņš bija? Dominikānas Republikas diktatora Rafaela Truhiljo dēls, tāds pats psihopāts un izvirtulis kā viņa tēvs. Tētis bija gatavs iet pāri līķiem, lai tikai sasniegtu to, ko vēlas. Viņš bija cietsirdīgs, bet nekad dzīvē nebija šaubu par to, ka Jans nebūtu pilnvērtīgs mūsu ģimenes loceklis. Viņš tika atņemts mātei īsi pēc dzimšanas un drīkstēja viņu satikt vien retu reizi. Līsbeta, mana mamma, tā arī nekad nepieņēma Gustava attiecības ar Mariju, bet bija pašsaprotami, ka Jans ir ģimenes loceklis un pārceļas kopā ar mums uz Zviedriju. Marijai tas bija smags trieciens, viņa vēlējās zēnu paturēt. Bet Gustavs, protams, panāca savu. Nedomājiet, ka Marija tika atstāta tukšām rokām. Ilgus gadus viņai tika izmaksātas dāsnas naudas summas. Turklāt viņai bija arī citi bērni,

kurus vajadzēja uzturēt. Tētis nebija vienīgais viņas mīļākais. Marija bija ļoti skaista. Savā ziņā viņas skaistums bija mūžīgs.

Pontuss Klingbergs apklusa un piecēlās no klubkrēsla.

-     Vai šiem ir kāda saistība ar jūsu ģimenes vēsturi? Kacs jautāja. Viņš bija izņēmis lakatus, kurus Angela Klingberga viņam bija iedevusi, un nolicis tos uz kafijas galdiņa.

Pontuss Klingbergs uz tiem nolūkojās ar neizteiksmīgu skatienu.

-      Kas tie tādi?

-     Kāds tos anonīmi nosūtījis Jūelam īsi pirms viņa pazušanas. Vai tie jums kaut ko izsaka?

Pontuss pakratīja galvu.

-     Nē, — viņš skumji noteica. Diemžēl nevarēšu tev palīdzēt.

Viņš lēnām devās uz durvju pusi, kas veda uz sekretariātu.

-     Atvaino, viņš vēl piebilda. — Esmu apsolījis meitai aiziet agrās pusdienās.

Pontuss Klingbergs viņu izveda foajē, roku aplicis ap pleciem. Gandrīz maigi, it kā viņš Kacu būtu sajaucis ar savu brāļadēlu.

Stundu vēlāk Kacs atradās mikrofilmu lasītavas zālē Karaliskajā bibliotēkā Humlegordenā. Telpā valdīja klusums. Tur bija tikai vēl divi apmeklētāji un bibliotekāre, kas strādāja pie sava datora.

Viņš devās pie milzīgajiem filmu plauktiem, pārbīdīja divas sekcijas, lai nonāktu pie vakara ziņu laikrakstiem, izņēma kastes ar “Expressen” un “Aftonbladet” mikrofilmām no 1970. gada jūnija, kas saskaņā ar katalogā norādīto saturēja visplašāko informāciju par Kristofera Klingberga nolaupīšanu.

Kacs atvēra pirmo kasti, iestiprināja rullīti lasītājā, pacēla stikla vāku un meklēja astoto jūniju, dienu pēc notikušā.

Seši dažādi raksti, un neviens no tiem par Kristoferu. Peru zemestrīcē dzīvību zaudējuši trīsdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Ūlofs Palme devies neoficiālā vizītē uz ASV un uzstājies ar runu Vašingtonas Nacionālajā preses klubā.

Kacs lasīja tālāk. Sporta rubrika, kas informēja par Pasaules kausu futbolā Meksikā. Lī Hazelvuds apmeklējis Stokholmu. Cigarešu reklāma, kuru viņš nebija redzējis Zviedrijas laikrakstos kopš bērnības: “Es arī izvēlos Prince.” Kinoteātra repertuārā “Mīlestības stāsts” un “Pērtiķu planēta”, pēdējā lappusē bija atrodamas laika zinās.

Tikai piecpadsmitā jūnija “Expressen” izdevumā viņš ieraudzīja virsrakstu “Metrostacijā nolaupīts zēns”.

Raksts bija īss un atradās iekšzemes ziņu lapas pašā apakšā. To tik tikko varēja pamanīt. Nelaime bija notikusi pirms nedēļas Kristīnebergas metrostacijā. Cietušo vārdi netika minēti.

Pagāja vēl pāris dienu, pirms ziņu nozīmīgums pieauga. Tad Klingbergu ģimenes attēls bija vidējā atvērumā abos vakara ziņu laikrakstos. Puisēnu bija nolaupījusi sieviete, kurai bija izdevies ar viltu iegūt apmulsušā tēva uzticību. Tika spekulēts, ka runa ir par izspiešanu, bet to noliedza gan policija, gan cietusī ģimene. Pikai tagad bija nodrukāta Kristofera fotogrāfija.

Attēls bija izgriezts no viņa pirmās skolas dienas bildes. Kamerā smaidīja mazs, bezzobains puisēns. Viņa ādas krāsa netika pieminēta, bet, ieraugot viņa vecāku un jaunākā brāļa bildi, sacēlās ažiotāža.

Rakstu sērijas turpinājās vēl divas nedēļas, tad norima un tās nomainīja citas ziņas. Nekas jauns tā arī nebija atklāts. Notikušais tika atainots kā grieķu traģēdija, kurā atriebes dieviete soda varenos un bagātos. Visā valstī izsludināja trauksmi, un puisēnu meklēja pat kaimiņzemēs. Tika saņemtas norādes, pat anonīmas, bet neviena no tām neveda tuvāk atrisinājumam.

Pontuss vienmēr bijis ģimenes uzņēmuma kroņprincis, Kacs nodomāja, atlikdams mikrofilmas pareizajā kārtībā. Likās, ka Jans uzņēmumā nebija iesaistījies, ja nu vienīgi simboliski sava uzvārda dēļ. Saskaņā ar laikrakstiem viņš bija izmācījies par skolotāju un viņam nebija ne mazākās intereses veidot karjeru uzņēmumā. Jans bija sava laika bērns, darījumi viņu neaizrāva, viņš bija precējies ar divus gadus par sevi vecāku sievieti, vārdā Joanna, sociālo antropoloģi, kura ģērbās tālaika posthipiju stilā, brauca ar sabiedrisko transportu principa pēc, milzīgas bagātības mantinieci, kura izvēlējās dzīvot bohēmisku dzīvesveidu. Gustavs, saprotams, nodrošināja visu, kas nepieciešams, pat iegādājās lielu piejūras teritoriju Lindingo, kurā plānoja uzcelt ekskluzīvu savrupmāju savai ģimenei. Vismaz bērnubērni varēs dzīvot pieklājīgos apstākļos, pat ja viņi būs vējgrābšļi. Bet tad notika traģēdija.

Kacs paņēma pusdienas pārtraukumu, lai bistro KB paēstu kartupeļu pankūkas ar gaļu un pēc pusdienām izdzertu divas krūzītes kafijas. Ēstuvē atradās dažnedažādi pētnieki un studenti. Pie blakusgaldiņa varēja dzirdēt trīs vīriešus krieviski aprunājam kādu sieviešu

kārtas kolēģi. Kacs izslēdza viņu sarunas no savas apziņas. Pēkšņi viņš sajutās ļoti tālu no lielās cilvēku murmināšanas.

Viņš izdzēra pēdējo kafijas krūzi un piezvanīja Angeiai Klingbergai. Arī tagad sieviete neatbildēja. Viņš ielogojās vienā no bibliotēkas pirmā stāva datoriem un pārbaudīja e-pastu. Viņa jau bija priekšā. Aptuveni pirms stundas viņa bija uzrakstījusi pavisam īsu ziņu, jautājot, vai viņš var atbraukt uz Separgātanu pulksten astoņos tās pašas dienas vakarā. Angela vēlējās viņu satikt, tā viņa rakstīja. Vai viņš varētu apstiprināt, ka ieradīsies?

Uz īsu mirkli Kacs iztēlojās, kā viņa kaila un nevainojami skaista slīd pa kluso dzīvokli, ar rokām skarot apkārt esošos priekšmetus. Pēkšņi viņš atjēdzās un atbildēja, ka ieradīsies ap astoņiem.

Tad ar liftu nobrauca lejup uz mikrofilmu zāli un devās pie datora datubāzes.

Meklēšanas lauciņā viņš ierakstīja Kristofera un Jana Klingberga vārdus. Laikrakstā “Se” bija kāds raksts, kas šķita intriģējošs. Brītiņu vēlāk bibliotekāre to sameklēja.

Tā bija ārkārtīgi atklāta intervija ar Janu Klingbergu deviņus gadus pēc traģēdijas. Rakstā viņš bija nofotografēts uz perona, no kura tika nozagts viņa mazais dēlēns. Viņš bija piekritis intervijai, lai palīdzētu citiem, kas piedzīvojuši līdzīgu traģēdiju.

Intervijā viņš pastāstīja, ka joprojām sapņo par savu dēlu, pat vairākas reizes nedēļā, un sapņos zēnam joprojām ir septiņi gadi. Gluži kā pēdējoreiz, kad viņš to redzēja nozūdam skatienam, sadevušos rokās ar nepazīstamo sievieti. Tajā pēcpusdienā laiks apstājās, viņš paskaidroja. Kristofera tēls bija “iecirsts atmiņā”.

Žurnālists rakstīja, ka Jana pasaulē laiks uz priekšu bija ritējis ārkārtīgi lēni, bet dienas pārāk ātri. Katra nākamā diena viņu aizvien vairāk šķīra no Kristofera. Atmiņas, pavisam nemanot, kļuva aizvien blāvākas, lai gan Jans darīja visu iespējamo, lai paturētu zēnu savā prātā. Viņš vairs nevarēja atcerēties dēla balsi un ienīda sevi par to.

1970. gada septītais jūnijs. Todien Jana dzīve aprāvās. Un arī tobrīd, kad notika intervija, tuvojās tas pats laiks vasaras sākums,

izlaidumi, absolventi savās baltajās cepurēs — tās bija īstas mocības. Viņa dēlam apritētu sešpadsmit gadu.

Uz metro perona, kur viņš tika fotografēts, Jans Klingbergs vēroja, cik gan bezrūpīgi norit dzīve viņam tik sāpīgu atmiņu apvītā vietā. Cilvēki joprojām braukāja ar metro, arī autobusa pietura, kurā viņš ar Kristoferu izkāpa pēc Stadshāgenā pavadītajām dzimšanas dienas svinībām. Tas bija prātam neaptverami. No vietas, kur viņš stāvēja, varēja saskatīt Fredhellas dīķi. Pie tā rotaļājās bērni, zēni, kas bija tajā pašā vecumā kā Kristofers, kad tika nolaupīts.

Žurnālists rakstīja, ka mīkla joprojām nav atminēta. Kristofers ir pazudis bez pēdām. Tā arī netika atsūtīta neviena šantāžas vēstule, arī starptautiskā meklēšana nebija nesusi nekādus rezultātus. Un zēns būtu varējis atsaukties, ja viņam būtu izdevies izmukt no saviem nolaupītājiem. Jans bija samierinājies ar domu, ka viņš ir miris.

“Kā gan sieviete bija izturējusies pret puisēnu, lai piespiestu viņu kāpt metrovagonā un braukt sev līdzi?” žurnālists jautāja Klingbergam.

Jans paskaidroja, ka viņš šo jautājumu sev ir uzdevis katru dienu, kopš redzēja metro nozūdam Alvīkas virzienā. Zēnam taču vajadzēja pretoties. Bet, iespējams, pārējie pasažieri viņu uztvēra par vecmāmiņu ar niķīgu mazbērnu. Varbūt viņa pat kādu blakussēdētāju mierināja, sakot: “Neņemiet vērā manu mazdēlu, viņš reizēm mēdz saniķoties.” Un tad viņš sev jautāja: kur gan viņi izkāpa? Nākamajā stacijā? Alvīkā? Jans paskaidroja, ka devies turp ar nākamo metro, pārbijies līdz nāvei, ar jaunāko dēliņu ratiņos. Viņš bijis nejūtīgs, it kā būtu jau miris. Viņam šķitis, ka sieviete neuzdrošināsies braukt tālāk, bet neviena tur neesot bijis, un arī apsargs neko nebija nedz redzējis, nedz arī dzirdējis.

Jans stāstīja par laiku pēc nolaupīšanas. To viņš atceras kā vienu vienīgu miglu. Žurnālu raksti. Policijas izmeklēšana. Valsts mērogā izziņotā trauksme. Meklēšana. Anonīmie pavedieni, kas dienām un nedēļām ilgi uzturēja viņa un sievas cerības pie dzīvības, bet tā arī nekur neveda. Un žurnālu raksti, kas parādījās aizvien retāk,

apliecinot, ka viena cilvēka liktenis, pat ja tas ir bērna, pat ja tas ir bagātas ģimenes atvases, laika plūsmā neko nenozīmē. Cerību stari izdzisa cits pēc cita, un tos nomainīja tumsa.

Tajā pašā vasarā Dānijā tika atrasts kāds miris puisēns, un Jans bija cerējis, ka tas ir Kristofers, lai vismaz beidzot varētu tam pielikt punktu. Bet tas nebija Kristofers, tas bija kāds cits bērns. Gadu vēlāk kāds garīgi slims cilvēks uzņēmās vainu par nolaupīšanu, uzstājot, ka tas ir viņš, kas nogalinājis zēnu, bet tā arī nevarēja norādīt vietu, kur apracis ķermeni. Jans vīrieti par to ienīda, par to, ka viņš bija devis cerību, atbildi uz jautājumiem un tad to izdzēsis.

Tobrīd, kad notika intervija, bija apritējuši gandrīz desmit gadi, Jans apzinājās, ka Kristofera ķermenis tā arī nekad netiks atrasts, bet nepagāja ne diena, kad viņš nedomātu par to, ko viņi, nolaupītāji, ar zēnu ir izdarījuši. Viņš apzināti domāja “viņi”, tiem vajadzēja būt vairākiem cilvēkiem. Viņš nespēja iztēloties, ka viena vienīga sieviete būtu spējīga nolaupīt bērnu.

Žurnālists atkal jautāja par izspiešanas mēģinājumiem. Galu galā Klingbergu ģimene bija ļoti turīga.

Bet Jans Klingbergs noliedza jebkādas baumas. Pašos tumšākajos brīžos viņš bija pārliecināts, ka zēnu nolaupījuši seksuāli izmantotāji. Viņš par tādiem bija dzirdējis. Pieaugušie, kas izmantoja bērnus. Pedofili vai kā nu viņus tur sauca.

>

Noslēgumā žurnālists rakstīja, ka Jans tagad dzīvo sava jaunākā dēla dēļ, lai Jūelam nekad nekā netrūktu. Traģēdija bija viņam iemācījusi dzīvot katru dienu kā pēdējo un novērtēt to, kas dzīvē patiešām ir svarīgs.

Kacs atšķīra raksta sākumu un aplūkoja Jana Klingberga fotogrāfiju. Protams, cilvēka sejā nav lasāms, vai viņam ir tieksme uz pašnāvību. Bet bija prātam neaptverami apzināties, ka tas pats vīrs ar savu sievu Joannu pāris mēnešu vēlāk tika atrasti saindējušies ar oglekļa monoksīdu, miruši Sermlandē, ģimenes vasarnīcā.

Šīs lietas noteikti ir savstarpēji saistītas, Kacs vēlāk tajā pašā pēcpusdienā nodomāja, braucot mašīnā. Jūels Klingbergs īsi pirms pazušanas bija saņēmis vairākus mistiskus priekšmetus, lakatus, kam, visticamāk, bija kāda saistība ar Kristofera pazušanu.

Kāds bija piezvanījis Jūelam pa telefonu un, iespējams, apgalvojis, ka viņam ir informācija par viņa brāli. Vai tas būtu tas pats cilvēks, kas nosūtīja viņam paciņu? Šķiet, ka Jūels uzzināja informāciju brauciena laikā; kā gan citādi viņš būtu pēkšņi pārtraucis savu ieplānoto maršrutu un nogriezies Kungsholmenas virzienā?

Kur gan viņš būtu ticies ar šo cilvēku? Tūrildsplānā? Stadshāgenā, kur Kristofers spēlējās bērnu ballītē, pirms tika nolaupīts?

Kacs vēroja izdrukāto brauciena maršrutu. Tas bija skaidrs: Jūels bija sekojis Kristofera pazušanas ceļam. Viņš bija braucis cauri Stadshāgenai uz Kristīnebergas metrostaciju, it kā vēlētos sekot vainīgajam pa pēdām. Jo tas cilvēks vai cilvēki noteikti to bija izplānojuši… Sieviete ar līdzzinātājiem vai bez tiem… Viņa noteikti bija izsekojusi jauno ģimeni, un tad tikai sagadīšanās pēc viņai radās izdevība.

Jūels bija apstājies pie nolaupīšanas vietas un pēc tam turpinājis ceļu pāri tiltam. Viņš vēlreiz bija apstājies pie metrostacijas, kur pirms četrdesmit diviem gadiem viņa panikā esošais tēvs bija izkāpis, jautājot apsargam, vai tas nav manījis mazu zēnu.

Pēc tam Jūels turpināja ceļu. Cilvēks, kas todien bija kopā ar Klingbergu vai arī runāja ar viņu pa telefonu, lika viņam apstāties pie tenisa laukuma. Tam nebija ne mazākās saistības ar to, ka Kacs dzīvoja netālu, tas bija saistīts ar Kristofera pazušanu, tāpat kā viss pārējais brauciens tajā svētdienā pirms trim nedēļām.

Kacs, sekojot Klingberga maršrutam uz industriālo apgabalu, atcerējās, ka toreiz bija auksts. Viss aprīlis bija ļoti auksts, tika pārspēti vairāki aukstuma rekordi. Viņš mēģināja iztēloties patīkamo siltumu Klingberga automašīnā Lexus, ādas sēdekļu smaržu, apjukušās domas, kas rosījās šī pusmūža uzņēmēja prātā, par kuru viņš bija kļuvis… Kā arī cilvēku, ar kuru viņš bija runājis. Kas gan viņš bija?

Kacs turpināja ceļu pa Margrētelundsvēgenu, gar jaunuzcelto Tvērbānas tiltu, kas sliecās pāri Solnas pusei, tālāk gar mazajām rūpnīcām, gar Misionsvēgenu, gar vecajām jumiķu darbnīcām un brezenta pārklāju ražotnēm. Trīsdesmito gadu nobružātas ķieģeļu mājas, vēlīnu sešdesmito gadu betona bloku mājas, kas būvētas, īsi pirms attīstība šajā apgabalā aprāvās. Viņš apstājās tur, kur bija apstājies Klingbergs, pie kāda strupceļa netālu no apzaļumotas teritorijas, izslēdza motoru un izņēma atslēgu no aizdedzes.

Iesākumā Jūels bija ieturējis pauzi pie tenisa laukuma, bet pēc tam šeit.

Vai arī viņš kļūdās? Vai tomēr runa bija par izspiešanu? Vai Jūels grasījās kādam nodot naudu vai arī maksāt par informāciju?

No viņa kreisajā pusē atradās mežiem klāti pakalni, labajā pusē bija pussala, kas stiepās jūrā. Tālāk bija redzama mazo laiviņu piestātne.

Vai arī šī bija vienkārši piemērota vieta, kur pastāvēt un padomāt kādam nomocītam vīrietim, kas bija sastrīdējies ar savu skaisto sievu?

Kacs ielika atslēgu atpakaļ aizdedzē, iedarbināja auto un devās pretējā virzienā.

Ja Klingbergs patiešām ir pazudis, viņš nodomāja, un neparādīsies, tad viņa mazajā ģimenes koka zarā vairs nebūs neviena radinieka. Neviena bērna. Vecāki bija miruši. Brālis kopš bērnu dienām pazudis.

Jūels bija sācis nojaust, ka viņa vecāku nāve ir saistīta ar Kristofera nolaupīšanu. Vai viņu būtu savaldzinājusi vēlēšanās satikt kādu, kas apgalvoja, ka zina kaut ko par brāļa pazušanu? Cilvēku, kas

viņam sēdēja blakus? To pašu cilvēku, kas mašīnu novietoja Centrālās stacijas stāvvietā? Jo tas, ko Kacs redzēja videonovērošanas kameru ierakstos, nebija Jūels, par to viņš bija pārliecināts. Kaut kas ar viņu bija noticis jau agrāk.

Kad Kacs iznāca no dušas, pulkstenis bija pusseši vakarā. Viņam zvanīja Rikards Julīns.

-     Pirms tu ko jautā… Es atļāvos paokšķerēt, kas ir tavs darba devējs. Tīri ziņkārības pēc. Angela Klingberga izskatās pēc vieglas peļņas meklētājas. Vai vismaz agrāk bija.

Kacs ietinās rītasvārkos un devās uz virtuvi.

-     Arī Pontuss Klingbergs tā lika noprast, viņš teica. — Bet šķiet, viņam ir zobs uz Angelu, kas attiecas uz tās privāto dzīvi.

-     Viņa ir no zemākas klases — Jūrsholmas ģimenes. Tēvs vadīja audita firmu, kas bankrotēja. Tas bija smags trieciens, un ģimenei nācās pārvākties no lepnas savrupmājas Stoksundā uz trīsistabu īres dzīvokli Tēbi centrā. Kritiens pa karjeras kāpnēm.

-      Ko tu mēģini ar to pateikt?

-     Tu pats vari izdarīt secinājumus. Turklāt viņa ir parādījusies sodāmības reģistros. Tiesāta par to, ka izkrāpusi prāvas naudas summas no kāda bijušā puiša.

Kacs paskatījās pulkstenī. Viņš satiks Angelu pēc vairāk nekā divām stundām. Viņš paņēma ābolu no augļu trauka, pameklēja virtuves nazi, bet, kad to neatrada, izvēlējās parasto pusdienu nazi un, kamēr bija iespiedis telefona klausuli starp ausi un plecu, sadalīja augli daivās.

-     Cik sen? viņš jautāja.

-     Angelai tolaik bija astoņpadsmit. Abi tai laikā mācījās Lundsbergā, internātskolā, kuru viņai nācās pamest, kad vecāki vairs nevarēja atļauties samaksāt semestra maksu. Viņa tiesā atzina savu vainu. Teica, ka nauda bijusi nepieciešama drēbēm. Viņa gribēja uzturēt noteiktu dzīves līmeni.

-    Tolaik viņa taču bija tikai bērns. Un tas nepadara viņu par nolaupītāju divdesmit gadus vēlāk.

-     Angela iepriekš bija precējusies ar multimiljonāru, francūzi, bet viņu laulība ilga vien gadu. Pēc šķiršanās viņa pieprasīja rekordlielu summu, ko tomēr nedabūja. Viņas vīrs bija paspējis ielikt gana daudz nosacījumu smalkajā drukā viņu pirmslaulību līgumā.

Kacs dzirdēja fonā rejam suni un tad Julīnu apsaucam savus bērnus.

-     Atvaino par troksni, viņš teica. Mēs esam tikuši pie kucēna, un bērni ir nenomierināmi. Kaukāza aitusuns, krievu sargsuns. Uzņēmums grib tādus importēt. Tie gan nav pārāk draudzīgi bērniem. Sākumā man nāksies viņu turēt būrī garāžā. Bet bērni grib, lai es viņu laižu ārā un viņi varētu to papaijāt. Tā gan nav nekāda prātīgā doma. Nezinu, cik ilgi es vēl mēģināšu viņus pārliecināt. Lai ko tu darītu, Kac, vecumdienās bērnus netaisi.

-     Vai esi papētījis to, ko es tev lūdzu? Policisti, kas bija apskatīties novērošanas kameru ierakstus?

-     Patiesībā tas ir kas neparasts. Manas kontaktpersonas neko neatrada. Viņi ir ārkārtīgi pārsteigti.

-     Vai tā var būt kāda cita nodaļa, kas izmeldē lietu paralēli?

-     To mēs būtu uzzinājuši. Ja vien tas netiek darīts pa pusei privāti, teiksim, kāds no policijas ar to nodarbojas savā brīvajā laikā. Ja tā vispār bija policiste.

-     Kāpēc lai nebūtu?

-     Nejautā man. Kac, vēl kas.

-Jā?

-     Viņiem nebija bērnu, vai ne? Klingbergam un viņa sievai? -Jā.’

-    Tātad viņa būtu vienīgā mantiniece? Un puisis ir vērts parsimt miljonus, varbūt pat vairāk.

-     Angela vienkārši nav no tiem cilvēkiem, kas spētu noorganizēt kāda pazušanu.

-      Kā tu to zini?

-     Kāpēc viņa noalgoja mani? Kāpēc viņa nevarēja ļaut lietām ritēt savu gaitu? Visi, ieskaitot policiju, domā, ka Jūels devies prom brīvprātīgi.

-     Varbūt Angela gribēja būt soli priekšā? Ja viņš nepārnāk vai arī ja viņu atrod mirušu, tad viņa ir novērsusi visas aizdomas.

Julīns telefona otrā galā nopūtās. Suns atkal skaļi un sirdi plosoši rēja.

-     Tagad man jāiet, viņš teica. Pirms mazie paspēj sastrādāt muļķības. Suns te ir tikai uz pārbaudes laiku. Šovakar mēs viņu patrenēsim. Ar kinologu paskatīsimies, uz ko viņš ir spējīgs.

-     Vai es varu lūgt tev vēl kādu pakalpojumu, Rikard?

-     Ko tieši?

-      Pameklēt informāciju Krimināllietu arhīvos. Runa ir par Jūela Klingberga brāļa pazušanu 1970. gadā. Es gribu zināt, vai izmeklēšanas materiālos ir informācija par kādiem neparastiem pierādījumiem no nozieguma vietas. Piemēram, šampanieša korķis.

-     Izklausās dīvaini. Ar ko tas ir saistīts?

-     Es vēl nezinu. Vai tu, lūdzu, vari paskatīties?

-     Labi, raudzīšu, ko var darīt.

-     Lieliski. Uz sadzirdēšanos.

-     Poka, Danja!

-     Poka!

Kacs tikai vēlāk atģidās, ka Jullns viņā iesējis aizdomu sēklu, kura tā ari nespēja izdīgt. Jo tas, kas ar viņu notika Šepargātanas dzīvokli, mainīja visus spēles noteikumus.

Uzreiz pēc sarunas ar Julīnu Kacs piezvanīja Angelai, lai vērstu domas citā virzienā. Bet viņa neatbildēja.

Viņš gatavojās ierasties stundu agrāk pirms abu iepriekš norunātās tikšanās. Ja viņas nebūs mājās, viņš pagaidīs. Kacam vajadzēja parunāt, atbrīvoties no aizdomām, ka iejaukta ir arī viņa.

Kacs viegli atcerējās durvju kodu.

Braucot ar liftu uz dzīvokli, viņš iedomājās par Janu Klingbergu. Panika, kas iestājās brīdī, kad viņš pēkšņi bija sapratis, ka ir uzticējis savu dēlu pilnīgi svešam cilvēkam, turklāt viņā jau tobrīd urdās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Klausoties kabeļu čīkstoņā lifta šahtā, Kacs sajuta vieglu nelabumu, pēkšņi apjaušot: nav labi, tikai nesaprata, kas tieši.

Lifta durvis atslīdēja vaļā, un viņš ieraudzīja, ka durvis uz dzīvokli ir pavērtas.

Kacs sauca Angelas vārdu, ieejot pa mājkalpotāju durvīm, kur tikai pirms pāris dienām bija viņai sekojis. Viņš sajuta baiļu garšu mutē, kad redzēja apgāztas mēbeles ēdamistabā. Kacs pagāja garām guļamistabai, kurā pa grīdu bija izmētāti palagi, un pamanīja pavērtas durvis, it kā aicinot ieraudzīt to, ko viņš negribēja redzēt.

Kāpnes uz otro stāvu klāja asins traipi. Asiņainas švīkas uz sienām, tās bija atstājusi cilvēka roka.

Dzīvoklī valdīja pilnīgs klusums, kuru pārtrauca viņa paša elpa. Piere mirka aukstos sviedros. Viņš dzirdēja kādu ievaidamies, tādu kā skaļu kaķa ņaudienu, un saprata, ka tas ir viņš pats.

Kāpiens uz augšstāvu prasīja mūžību. No terases loga Klingberga darbistabā krita gaisma. Dators bija ieslēgts un rādīja dažādus fotoattēlus no kāda albuma. Lielākajā daļā no tiem bija redzami Angela un Jūels: atvaļinājuma bildes, ikdienas uzņēmumi, bildes no vēžu svētkiem. Fonā skanēja klasiskā mūzika, izklausījās pēc Vāgnera.

Ozolkoka parkets bija notriepts ar vēl vairāk asiņu, plata strīpa, it kā kāds būtu iemērcis lupatu sarkanas krāsas bundžā un novilcis to pa grīdu. Kādas durvis bija pavērtas.

Kad Kacs iegāja telpā, viņa skatiens aptumšojās.

Ķermenis gulēja nedabiskā pozā, kā izmests uz paklāja. Rokā sieviete turēja mobilo telefonu, it kā būtu gribējusi pēdējoreiz piezvanīt un atvadīties.

Kacs bija tuvu tam, lai apvemtos. Kad viņš ieraudzīja koduma pēdas uz viņas kakla, reflekss bija tik spēcīgs, ka nācās turēt roku mutei priekšā. Tāpat kā toreiz ar Ēvu Dālmani. Kā tāda asiņaina kaklarota, no balsenes līdz skaustam. Āda bija pārkosta. Kodieni bija brutāli, tajos ieliktais spēks un naids bijis neaptverams.

Kacs uztvēra tikai detaļu pēc detaļas. Viņa paša drēbes, kas mētājās istabā. Sievietes kailā ķermeņa apakšdaļa. Viņš ievēroja sprogas Angelas iesirmajos kaunuma matos. Atpazina naža spalu, kas sliecās ārā no viņas krūtīm. Viņa paša virtuves nazis. Tā viņa bija mirusi. Kā nokauts dzīvnieks. Nazis bija iedūries tieši sirdī.

Tā arī nepārbaudīju veļas grozu tualetē. Nepārbaudīju virtuves atvilktnes, vai tajās kā netrūkst.

Nesaprotot, kā viss noticis, Kacs noslīdēja uz ceļiem līdzās ķermenim. Mobilajā telefonā bija redzami neatbildēti zvani. Viņa telefona numurs atradās saraksta augšgalā. Seši neatbildēti zvani no viņa telefona, pēdējie tika izdarīti tikai pirms pusstundas, viņam mēģinot sazvanīt Angelu.

Viņš pameta skatienu apkārt istabai, grāmatplauktiem pie sienām: Klingbergu pāra bibliotēka. Viņš nojauta, ka šajā stāvā atrodas priekšmeti, kas pieder viņam, tos kāds bija rūpīgi tur novietojis, iespējams, vēl kādas viņa drēbes atrodas apakšējā stāva guļamistabā.

Tikai tagad Kacs saprata, ka jaka, kuru viņš bija redzējis puisim mugurā novērošanas kameru ierakstos, bija viņa paša.

Viņš atkāpās un atstāja telpu, devās uz Klingbergu darbistabu. Tur viņu pārņēma jauns vemšanas reflekss, kuru nebija iespējams apvaldīt, viņš nokrita četrrāpus uz grīdas līdzās rakstāmgaldam.

Kāda tam bija nozīme? Viņa pirkstu nospiedumi jau klāja visu telpu, datoru, rakstāmgaldu, durvju rokturus, augšstāva kāpņu margas, halli pie ieejas, mašīnu, kas, visticamāk, joprojām atradās garāžā.

Viņš aizskāra datorpeli. E-pasts bija atvērts atsevišķā logā. Viņa bija nosūtījusi tam vēstuli, lūdzot atnākt, un viņa atbilde varētu tikt interpretēta, ka abiem bijis romāns.

Kacs tālumā sadzirdēja policijas sirēnas. Viņš vēlreiz paskatījās visapkārt uz to, kas drīz tiks norobežota kā slepkavības vieta. Vajadzēja sagaidīt patruļmašīnu, izskaidrot, turēties pie patiesības, bet viņš zināja, ka netiks sveikā cauri. Nozieguma inscenējums bija izpildīts perfekti, katrs pierādījums tiktu vērsts pret viņu.

Policijas sirēnas tuvojās, izklausījās, ka mašīnas ir vairākas.

Kacs izskrēja no istabas un metās lejup pa kāpnēm atpakaļ uz halli. Rokas trīcēja, kad viņš aizvēra drošības vārtus. Durvīm bija trīs slēdzenes, atslēgas joprojām atradās augšējā slēdzenē. Vai viņa pati būtu atvērusi savam slepkavam durvis?

Sirēnas apklusa. Pirmā policijas patruļa tagad, visticamāk, atradās kāpņu telpā.

Viņš aizslēdza visas trīs slēdzenes. Pēc tam aizvēra ārdurvis, aizbultēja tās, aizmeta atslēgas un devās augšup uz Klingberga darbistabu. Cik daudz laika tas viņam dotu? Minūtes piecpadsmit, pirms vini uzlauzīs vārtus un durvis?

Kacs devās atpakaļ uz stikla durvīm, kas veda uz jumta terasi, atvēra tās un izgāja svaigā gaisā. Šeit vairs nejuta asiņu smaku, šķebinoši saldo, lēni recējošo asiņu aromātu. Koagulanta plēve, gluži kā sabiezējusi mērces virskārta. Viņš vairs nejuta nāves baiļu dvaku.

Terase atradās nedaudz zemāk, lai būtu aizvējš, bet tālāk pie margām bija iespējams uzkāpt uz jumta. Kacs pieķērās pie aizsargmargas

un pievilkās. Dakstiņi gadu gaitā bija uzkrājuši pamatīgu Nībrūvīkena kaiju sūdu kārtu. Līdz zemei bija seši stāvi, un jumts bija stāvāks, nekā varēja domāt. Kacam bija bail no augstuma, tā vienmēr bija bijis, un galvas reiboņi ar gadiem bija kļuvuši aizvien spēcīgāki.

Viņš aizvēra acis un saprata, ka ir nonācis strupceļā. Bailes bija viņu paralizējušas.

Kacs piespieda sevi atvērt acis.

Piecus metrus pa labi atradās pakāpiens, kas veda augšup uz vienu no skursteņiem. Kacs atbalstījās ar vienu kāju uz dakstiņa augšpusi. Nesējspēkam savienojuma vietā vajadzētu būt pietiekami lielam.

Viņš pastiepās tik tālu, cik varēja, taustījās ar pirkstiem, līdz spēja ieķerties dakstiņu malā, pacēla labo kāju un pastūmās uz priekšu. Lēnām viņš bīdījās tālāk. Vēl tikai trīs metri. Vēl divi. Atpakaļceļa nebija. Ar vēderu pieplacis pie dakstiņiem, viņš turpināja sevi vilkt, līdz bija nonācis pie pakāpiena.

Tad viņš uzkāpa augšā.

Un nonāca pie jumta kores, paskatījās lejup, ielas otrā pusē ieraudzīja policijas mašīnas, kriminālekspertu busiņu un parastu policijas patruļmašīnu. Uz trotuāra sāka pulcēties ziņkārīgie. Jāteniski sēžot uz jumta kores, viņš šļūca uz blakusesošo namu.

Piecpadsmit metrus tālāk Kacs atrada to, ko bija cerējis atrast: jumta logu. Viņam izdevās to atvērt un pa atvērumu ar kājām pa priekšu iešļūkt iekšā.

Pēc piecām minūtēm viņš izgāja caur blakussētu. Viņš neskatījās uz policijas mašīnām un cilvēkiem, kas bija sapulcējušies kādu gabaliņu tālāk, tikai mērķtiecīgi devās uz tālāk novietoto mašīnu.

Cik daudz laika viņam bija? Augstākais, viena stunda, pirms aizdomas kritis uz viņu. Tas nevar būt, Kacs nodomāja, un tomēr tas bija noticis.

Pakausī pulsēja, acīs ņirbēja apļi visās varavīksnes krāsās, sārti dzeltenam mijoties ar gaiši zilu. Viņš juta dīvainas, durošas sāpes krūtīs. Kakls bija izkaltis. Dodoties gar Gallerian uz Jākobgātanas pusi, viņš veltīgi meklēja ūdens pudeli kabatā. Ieknieba sev rokā, lai sajustu ko citu, nevis tikai iekšējās ķermeņa sāpes. Vakars nekad agrāk nav bijis tik emocijām pieblīvēts. Lietus lija pavisam citādi. Uz mašīnas aizsargstikla bija novietota pārkāpuma kvīts, viņš to pamanīja, ieslēdzot vējstikla tīrītājus, bet pretvējš to aizpūta, un atpakaļskata spogulī viņš redzēja, kā lapiņa aizvirpuļo tukšajās ielās.

Kacu pārņēma pēkšņas raudas, sākumā vēders sarāvās krampjos, pēc tam dzīvnieciski šņuksti, asarām spraucoties no plakstu apakšas.

Viņš nogriezās pa labi uz Vāsagātanu. Apkārtējo pasauli viņš uztvēra kā telegrammu. Laimīgās stundas bāros. Nelegālo taksometru šoferi. Krievu un afrikāņu prostitūtas. Pie 7-Eleven stāvēja kāds narkomāns, atspiedies ar muguru pret skatlogu, it kā grasītos iemigt, kājās stāvēdams, lai gan Kacs zināja, ka tas tā nav, gluži pretēji heroīns padarīja viņu ārkārtīgi klātesošu, teleportējot jūdzēm tālu no ķermeņa. Kacs sajuta, ka arī paša ķermenis kliedz pēc heroīna, un no šīs sajūtas viņu pārklāja auksti sviedri. Bija pagājuši vairāki gadi, kopš viņš pēdējoreiz bija to sajutis.

Tieši pirms Ziemeļu dzelzceļa laukuma dega sarkanā gaisma. Kacs elpoja lēnām, lai nesāktos hiperventilācija. Atpakaļskata spogulī varēja redzēt kādu vīru, kas savus dārgumus stūma iepirkumu

ratiņos pāri ielai, ar brīvo roku kā matadors žestikulējot taurējošiem automobiļiem. Heroīna atkarīgais lēnām slīdēja lejup gar 7-Eleven skatlogu kā tāds kūstošais cilvēks.

Kacs nespēja nedomāt par Angelas ķermeni. Noslepkavots cilvēks, viņš prātoja. Noslepkavots un pamests.

Viņš nespēja to saprast.

Vissīkākā detaļa. Pat koduma pēdas ap kaklu. Viss norādīja uz viņu.

Kacs turpināja doties Barnhusbrūnas virzienā, pārbrauca pāri tiltiņam uz Kungsholmsīdas pusi, devās pa Flemingātanu uz Frīdhemplānu.

Ja viņš turētos pie patiesības, pastāstītu to, kur bijis, ko darījis, kāpēc gan lai viņam neticētu?

Bet tik un tā viņš zināja, ka tas nebūtu tik vienkārši. Viņš instinktīvi juta, ka par šo te viņu iesēdinātu.

Kacs brauca pa Drotningholmvēgenu. Apziņa bija atgriezusies, domas skaidrojās, un prāts sāka salikt visu pa plauktiņiem. Viņš zināja, kas viņam jādara, vismaz zināja, ar ko sākt.

Viņš novietoja automašīnu divsimt metru no dzīvokļa un pārējo ceļu gāja kājām. Kāpņu telpa grima tumsā. Pie vārtiem policijas mašīnas nemanīja. Drošības labad viņš devās apkārt pa otru pusi. Neko neparastu neredzēja. Kaimiņš pirmajā stāvā stāvēja pie virtuves loga un šķirstīja reklāmas avīzi.

Kacs iegāja pa pagraba ieeju un ātri steidzās augšup pa kāpnēm uz otro stāvu.

Kājas joprojām trīcēja, sirdspuksti bija neritmiski. Atgriezās nelabums.

Pāris minūtēs bija sapakots viss nepieciešamais: soma ar drēbēm, kabatas lukturītis, vecs telefons un lādētājs.

Viņš aizslēdza aiz sevis durvis un devās lejup uz ofisu. Instrumentu kastē sagrābstīja āmuru, knaibles un skrūvgriezi. Iela dzīvojamās mājas priekšā joprojām bija tukša. Tajā nemanīja nedz automobiļus, nedz cilvēkus. Te pēkšņi viņš sāka svīst, juta, kā sviedri tek no padusēm un muguras.

Kacs attaisīja seifu, izņēma vienu no mazajiem cietajiem diskiem, klēpjdatoru, pasi un visu iebāza somā. Piectūkstoš kronu gulēja aploksnē. Viņš to iespieda jakas iekškabatā. Pameta skatienu visapkārt tumšajā istabā. Vairāk neko nevajadzēja.

Tad izgāja ārā, šķērsoja ielu un devās uz tuvāko automašīnu stāvvietu.

Kaca pirksti trīcēja, kad viņš iebāza skrūvgriezi sudrabpelēka Ford Sierra sānu loga gumijā. Viņš lieca rokturi tik tālu, līdz loga rūts pavērās piecus centimetrus. Gluži kā agrāk, viņš nodomāja, ar Jormu Hēdlundu. Ar abām rokām viņš iekrampējās spraugā un vilka lejup ar visu spēku, līdz atvērums bija pietiekami liels, lai varētu tajā iebāzt roku un atslēgt durvis no iekšpuses.

Ielas otrā pusē pa trotuāru gāja kāds vīrs ar suni pavadā. Kacs stāvēja kā pārakmeņojies, līdz vīrietis nozuda skatienam. Pēc tam viņš iesēdās vadītāja sēdeklī, iebāza skrūvgrieža galu aizdedzē un ar āmuru ietrieca to dziļāk.

Šim modelim nav nekāda automātiskā pretuzlaušanas mehānisma, vienkārši vajag ietriekt un izvilkt ārā skrūvgriezi. Vieglāk nozagt ir vienīgi Saab 900. Bezjēdzīga slēdzene. Ja to sabojā, tad mašīnu var iedarbināt pat ar saldējuma kociņu.

Jormas balss skanēja galvā. Pirms divdesmit pieciem gadiem tā viņi pelnīja dienišķo maizi.

Kacs satvēra stūri un ar visu spēku vilka to pret sevi, līdz izdzirdēja stūres atslēgu salūstam.

Tad ar knīpstangu palīdzību viņš pagrieza skrūvgriezi, un motors ierūcās.

Divsimt metru no savas mājas viņš ieraudzīja pirmo policijas mašīnu. Varēja redzēt, kā tā samazina ātrumu, kā policists pasažiera vietā rūpīgi aplūko viņa mašīnas numurzīmi, pirms nogriezās sānielā. Viņi brauca ar izslēgtām sirēnām, bet ar ieslēgtām zilajām bākugunīm. Kacs mierīgi turpināja braukt, ievēroja braukšanas ātrumu un ceļā pamanīja vēl divas policijas mašīnas. Sierra murrāja kā kaķēns.

Julīna savrupmāja atradās Smedslētenā Brommā, vien pāris kilometru attālumā no Kaca dzīvesvietas, un tomēr pavisam citā pasaulē. Pēdējā gadā uzņēmums Capitol Security bija uzplaucis tādā mērā, ka Julīns varēja pamest Aizsardzības spēku īrēto veco dzīvokli Solnā un nopirkt lepnu savrupmāju (kur pagrabs vien bija trīssimt kvadrātmetru liels), ar skatu uz Mēlarena ezeru. Varēja just, ka šis vīrs strādā apsardzes nozarē. īpašumu apņēma trīs metru augsts dzīvžogs. Viņš bija ļāvis uzstādīt modemus drošības vārtus, kas veda uz pagalmu.

Kacs novietoja mašīnu ielas tumšajā pusē, piegāja pie vārtiem un piezvanīja. No ēkas mazliet tālāk varēja dzirdēt suņu rejas. Pagāja brīdis, līdz Julīns atbildēja namrunī.

-     Te Kacs, viņš teica. Man nepieciešama tava palīdzība.

Un pagāja vēl stunda, kamēr viņš izstāstīja notikušo. Kacs pamanīja, ka rokas trīc, kolīdz iesāka stāstīt par brīdi, kad uzgāja Šepargātanas augšstāvā. Tad viņš apklusa un paskatījās ārā pa logu.

-      Ko tu domā darīt? Julīns savaldīgi jautāja.

-      Nezinu.

-      Man šķiet, ka tev vajadzētu piezvanīt policijai un pastāstīt, ka tu esi pie manis. Viņi atbrauks tev pakaļ, aizvedīs uz iecirkni, nopratinās, un vienīgais, kas tev jādara, ir jāsaka patiesība. Es tev braukšu līdzi, ja vēlies. Vai man piezvanīt firmas advokātam?

-     Varbūt vēlāk. Man vajadzētu šo to pirms tam uzzināt.

-      Piemēram?

-     Automašīnas novietnē kāds bija… liecinieks. Jauns vīrietis, kas redzēja, kurš novietoja Klingberga automašīnu. Man viņš jāatrod.

Julīns nopūtās.

-     Tu esi jucis. Piezvani policijai.

-     Un ja nu ir tā, kā man šķiet?

-     Sazvērestība? Nu beidz taču, tev rādās. Tu šobrīd esi šoka stāvokli. Es to atceros vēl no Balkānu laikiem, kad redzēji tik daudz mirušo… Tas ļoti maina cilvēku, jauc tam prātu.

-     Tur bija tik daudz manu lietu.

-     Visi virtuves naži izskatās līdzīgi.

-     Tici man, tas tika izdarīts perfekti. Mati. DNS. Manas drēbes. Slepkavības ierocis.

-     Paklausies! Viņi noskaidros precīzu nāves iestāšanās laiku, un tu pateiksi, ka tobrīd nebiji dzīvoklī.

-     Vai tad es nebiju? Kā tu to zini? Mani pirkstu nospiedumi ir visur… Uz Klingberga datora, uz drošības vārtiem, kāpņu telpā… Viņa mašīnā.

Julīns nopūtās un piecēlās no krēsla. Kacs pēkšņi pamanīja klusumu mājās.

-     Vai man jādodas? viņš jautāja. Vai es pamodināju mazos?

-     Viņu nav mājās. Pirms pāris stundām sieva ar bērniem devās uz Skoni, īsi pēc tam, kad mēs runājām pa telefonu. Viņi tur būs kādu nedēļu. Mums tur pieder veca guļbaļķu ēka, tev vajadzētu kādreiz atbraukt ciemos.

-     Un kas notika ar suni?

-     Kaukāzieti? Vai tad tu viņu nedzirdēji? Dzīvo garāžā. Netiekam ar viņu galā. Sūtīsim atpakaļ uz Maskavu.

Julīns atvēra vitrīnu, piepildīja divas glāzītes ar konjaku un vienu no tām pasniedza Kacam. Viņš neticīgi šūpoja galvu.

-     Es nesaprotu… Kas aiz tā slēpjas. Kāpēc tā nopūlēties? Kāpēc vienkārši nenoorganizēt ceļu satiksmes negadījumu, kurā viņa nosistos?

-      Piezvani policijai, Kac, tāds ir mans padoms.

-     Starp citu: vai tev izdevās ko uzzināt? To, ko es lūdzu tev paskatīties… Viņa brāļa pazušanas apstākļus?

-     Piedod, nav bijis laika. Vai tev šķiet, ka tam ir kāda saistība ar šo lietu?

-     Klingbergs bija ticis uz pēdām. Viņš bija atradis saikni starp notikumiem… Starp viņa brāļa pazušanu un vecāku nāvi deviņus gadus vēlāk. Oficiālā versija bija pašnāvība, bet šķita, ka viņam bija savi iemesli to apšaubīt. Viņš uzturēja kontaktus ar kādu, kas zināja ko vairāk par nolaupīšanu un, iespējams, viņa vecāku nāvi. Bet tad kaut kas sagāja grīstē vai arī viņš tika ievilināts slazdā.

-     Ak kungs, Kac, tās ir tikai spekulācijas!

-     Es zinu, ka man ir taisnība.

Kacs piecēlās un paskatījās ārā pa logu, vēroja tumšo ezeru un tālās gaismas kanāla otrā pusē Mēlarhejdenā. Viņš atkal sajuta piezogamies paniku.

-     Vai tu man vari izdarīt vēl vienu pakalpojumu, Julīn? Vai vari izdrukāt Jūela Klingberga attēlu no interneta?

Julīns pamāja un nozuda blakusistabā. No printera bija dzirdama dūcoša skaņa. Viņš atgriezās ar attēlu, to pašu, ko Kacs bija redzējis internetā, no tās pašas uzņēmuma ikgadējās tikšanās reizes.

-     Tavs vecais armijas biedrs… Vienkārši neticami.

Kacs pamāja, mēģināja notvert domu, kas spēji uzplaiksnīja prātā, bet jau nākamajā mirklī tā atkal pagaisa.

-     Es nozudīšu uz kādu laiciņu, viņš teica. Nestāsti nevienam, ka es te biju.

-     Un kā es varēšu ar tevi sazināties?

-     Tu nevarēsi. Ja vien es pats negribēšu.

2. DAĻA

Atstāt bērnus otram no vecākiem pirmdienas vakaros nebija prātīga doma. Bērni bija nevaldāmi, noguruši pēc nedēļas pirmās skolas dienas un emocionāli nestabili pēc Olas un Ērikas sabiedrībā pavadītas nedēļas nogales. Viņu kopīgais bērniņš pieprasīja nedalītu uzmanību, atstājot pusbrāli un pusmāsu ārpus jaunās ģimenes loka, un viņiem tas nepatika. Ēva bija Ūlam teikusi, ka bērni jūtas mazliet atstumti, bet Ūlas vienīgā atbilde bija lūgums nejaukties vina dzīvē.

Viņa nesaprata, pa kuru laiku viss bija nogājis greizi. Parasti šķirtajās ģimenēs bērnus otrai pusītei nodod piektdienās. Bet viņa atcerējās, ka šāds grafiks bija saistīts ar viņas iepriekšējo darbu. Tolaik viņa strādāja par prokurori, maiņu beidza pirmdienās agri no rīta, un kopš tā laika bija izveidojies šis ieradums, kas turpinājās pat vairākus gadus pēc tam, kad viņa aizgāja no darba un sāka strādāt normālā darba ritmā ENB Zviedrijas Ekonomisko noziegumu birojā. Viņa gribēja mainīt šo grafiku, bet Ūla bija apmierināts ar esošo.

Ēva dzirdēja bērnu balsis otrpus dzīvokļa durvīm. Arvids skaļā balsī sūdzējās par pazudušo Bakugan vīriņu; tās bija mazas, neparastas plastmasas figūriņas, kuras varēja salocīt bumbā un kuras acīmredzot pildīja ļoti cēlu un nozīmīgu uzdevumu piecgadīga zēna dzīvē. Līsai galvā bija iestrēgusi kāda bērnu dziesma, un viņa nespēja pārstāt dziedāt.

Ūla viņiem koridorā kaut ko uzkliedza. Visticamāk, centās abus saģērbt, lai tie būtu gatavi, kad ieradīsies tiem pakaļ. Lai tikai nevajadzētu Ēvu satikt, lai tikai varētu viņai atstāt bērnus, cik ātri vien iespējams, un agresīvi aizcirst aiz tiem durvis.

Idiots, viņa nodomāja. Bet bērni viņu mīlēja, viņiem tētis bija nepieciešams, Ēva nevarēja viņiem to atņemt.

Ceptas gaļas smarža piepildīja kāpņu telpu. Viņi dzīvoja astoņdesmito gadu pavirši celtā ēkā, kas slējās starp gadsimtu mijā tapušām ēkām netālu no Ringvēgenas. Kad Ula ar Ēriku divus mēnešus pēc viņu šķiršanās tur ievācās, Ēva, protams, pārcēlās uz pilsētas otru pusi, tik tālu no viņu vecajām mājām Sanktēriksplānā, cik vien iespējams. Viņam patika Ēvu izvest no pacietības. Pat miegā, pat sapņos, viņš joprojām viņu dažādi pazemoja.

Ēva paskatījās uz pasta šķirbas metāla vārdu plāksnīti: Vestins. Uzvārds, kurš joprojām bija arī viņai, jo viņas meitas uzvārds viņu kaitināja vēl vairāk, ja vien tas bija iespējams. Tas ir pārsteidzoši, ka viņi viens otru tik ilgi bija pacietuši. Ēvai bija izdevies noslēpt savu patieso būtību, jo tik ļoti bija vēlējusies būt daļa no viņa vidusšķiras dzīves. Līdz ilgāk vairs nevarēja izturēt, līdz Ola redzēja tumsu aiz glītās fasādes, vājības, ar kurām nespēja samierināties.

Ēva saminstinājās, turot roku pie zvana pogas. Dzīvoklī bija dzirdama Ērikas balss. Viņa asi uzkliedza Līsai, lai pārstāj dziedāt, jo bērniņam nepieciešams miegs. Kāpēc viņa pati kādreiz neaizvērās, stulbā kuce? Advokāte, tieši tāpat kā Ula. Viņi bija iepazinušies darbā, noteikti labu laiku slapstījušies riņķī, pirms viņš nolēma šķirties.

Viņa pagrieza galvu pa kreisi un ieraudzīja sevi kāpņu telpas spoguļa atspulgā. Ģērbusies pārāk vienkārši, pat ne ikdienišķi. Teniskurpes, džinsi, plīša jaka ar kapuci. Viņai bija četrdesmit divi gadi, bet pilsētā jauni vīrieši joprojām nereti pagrieza galvu, lai uz viņu atskatītos. Viņa pat nesaprata, kāpēc. Viņa nekad nebija sevi uzskatījusi par glītu, tā nebija sievišķīga sevis nicināšana, bet vienkārši nespēja sevi tā uztvert.

Griestu lampa noraustījās, un Ēva noglāstīja šalli. Kavējās vecās atmiņās par laiku, kad rētas uz kakla joprojām bija pamanāmas, pirms plastiskās operācijas tās izdzēsa. Tas bija kā atgādinājums no pusaudžu laikiem vietas, no kuras viņa bija cēlusies. Viņa nekad nevienam nebija stāstījusi, kas ar viņu bija noticis. Pat Ūlam ne.

Ēva dziļi ievilka elpu un piezvanīja pie durvīm. Dzirdēja bērnus saucam mammu. Tad atvērās durvis un viņi izbira ārā kā divi priecīgi stirnēni. Līsa izskrēja pirmā, tērpusies sarkanajā ādas jakā, kuru viņa bija saņēmusi dzimšanas dienā pirms diviem gadiem un kuru atteicās izmest, lai gan sen jau no tās bija izaugusi. Aiz viņas Arvids, mazais aktieris, kas tēloja, lca ir apvainojies, lai gan Ēva zināja, ka viņš priecājās, viņu ieraugot.

-     Sveiki, mīļumiņi!

-     Mammu, tu kavē, ir jau pāri astoņiem!

-     Zinu, piedodiet. Darbā radās sarežģījumi.

-     Nākamreiz vismaz pakustini pakaļu un laicīgāk piezvani!

Olas agresīvā balss asi iegriezās mīlestības pilnajā mirklī. Tā jaucās starp bērnu rociņām, kas apņēma viņas kaklu, viņu slapjajām bučām, mazo ķermenīšu siltumu. Bet viņa negrasījās ļaut sevi provocēt.

-     Atvaino, es centos. Biju aizņemta. Vai īsziņu tu nesaņēmi?

Viņš pasniedza mugursomu ar bērnu mantām.

-     Līsas futbola treniņš ir pārcelts, Ūla skābi noteica. No šī brīža tas būs ceturtdienās.

-    Tu zini, ka es ceturtdienās netieku. Un man nav iespējams tur neko mainīt. Vai viņa nevar spēlēt kādā citā grupā?

-    Tas nav mans pienākums sekot līdzi tavam darba grafikam, un Līsa vēlas turpināt spēlēt kopā ar saviem draugiem, tāpēc vai nu izmaini kaut ko grafikā, vai arī tu liksi savai meitai vilties.

Neļaujies tam, nesāc strīdēties pretī.

-     Gan jau kaut kā atrisināšu. Vai esat gatavi, mazie, vai varam doties? Mašīna stāv ārā pie durvīm.

-     Vai tu atkal novietoji mašīnu neatļautā vietā, mammu? Vai aizmirsi, ka pagājušo reizi tev nācās maksāt soda naudu?

-     Šoreiz nenāksies, ja pasteigsimies.

-     Bet, mammu, ja atnāks policists un gribēs tevi sodīt, tu jau vari pateikt, ka strādā policijā… Tad viņi neko nedarīs.

-     Tā nu gan nevar rīkoties, mīļumiņ.

-     Nevar gan, jo tie nav nekādi īstie policisti, Arvid… Tie ir automašīnu stāvvietas policisti.

Viņa redzēja Ēriku ejam pa koridoru, turot mazuli pie krūtīm un pat nepaskatoties uz viņas pusi. Desmit gadus jaunāka. No laukiem, laikam Vermlandes, kāpusi pa karjeras kāpnēm tajā pašā juristu firmā, kur Ūla.

-     Mammu, rit mums uz bērnudārzu jāatnes mīļākā rotaļlieta, un es gribu aiznest savu zaļo Bakugan figūriņu, bet tētis to nevar atrast.

-     Tā ir mājās, stāv uz tavas gultas, tu to nemaz nepaņēmi līdzi.

Dēliņa acis bija lasāms atvieglojums, patiess prieks par to, ka rotaļlieta ir atradusies. Acis viņai sariesās asaras.

-     Vai tu vēl ko vēlējies, Ūla? Vai man vēl ko vajadzētu zināt? Mājasdarbi?

-     Es ieliku lapiņu Lisas mugursomā. Otrdien viņiem būs brīvdabas diena.

-     Tātad rīt. Tu varēji pabrīdināt iepriekš.

-     Varbūt tu pati kādreiz varētu uzņemties nedaudz atbildības? Vii esi dzirdējusi par elektronisko skolas tīklu? Palasi pati.

Viņš veltīja viņai necenzēti skarbu skatienu, tad smaidīdams pagriezās pret bērniem.

-     Vai jūs mani neapskausiet, pirms dosieties pie mammas?

Tikai nesit viņu, tikai nekrauj ar dūri pa seju, tikai nesaplēs to

skaisto apakšlūpu, tikai nesalauz viņa pretīgo degunu. Tagad vissvarīgākais ir bērni, nogādāt viņus mierīgi mājās, uzsākt nedēļu, cik labi vien iespējams.

Ēva piespieda sevi novērst skatienu, mēģināja domāt ko citu, kamēr viņš bērnus pārspīlēti ilgi apskāva.

Jūels Klingbergs.

Par uzņēmēja pazušanu viņa bija uzzinājusi no kāda jauna izmeklētāja, kurš agrāk bija strādājis Ekonomikas noziegumu nodaļā un kurš zināja, ka viņa strādā ar Klingberg Aluminium. Pirms vairākiem mēnešiem uzņēmums bija nonācis uzmanības lokā saistībā ar atlaista darbinieka sūdzību. Runa bija par kādu transakciju, kurā

iesaistīts firmas meitasuzņēmums. Tika apgalvots, ka uzņēmums esot pārskaitījis piecdesmit miljonus kronu uz kādu kontu Jaunavu salās, turklāt šim kontam nav bijis skaidrs konta turētāja vārds. Eva bija sākusi okšķerēt, līdz citi pienākumi novērsa domas. Kad padzirdēja, ka Klingberga sieva ir ziņojusi par vīra pazušanu, viņa atkal kļuva ziņkārīga.

Izmeklēšana par pazušanu ātri vien tika izbeigta, jo viss norādīja, ka Jūels Klingbergs ir devies prom brīvprātīgi. Bet kaut kas lika viņai turpināt izmeklēšanu uz savu roku. Un tāpēc, kad bija Ūlas nedēļa rūpēties par bērniem, viņa bija strādājusi virsstundas, palikusi ofisā ilgāk, izskatījusi visus materiālus no atlaistā darbinieka iesnieguma, meklējusi sistēmā, apdomājusi visas traģēdijas, ko Klingbergu ģimene gadu gaitā bija piedzīvojusi, devusies uz automašīnu novietni, kur Klingbergs bija novietojis savu mašīnu pirms pazušanas, un lūgusi apskatīties novērošanas video.

Nekur tālu viņa gan netika. Tam arī nebija nekādas nozīmes. Ko gan citu viņa darītu vientuļos vakaros?

Kad Ūla jau māja bērniem atvadas, iezvanījās viņas dienesta mobilais telefons. Līsa pirmā bija aizskrējusi uz liftu, Arvids ldiedza, ka ir viņa kārta nospiest pogu. Viņa izvilka telefonu no kabatas.

Un paspēja vien nodomāt: Cik neparasta sagadīšanās. Zvanīja Dānielsons, smago kriminālnoziegumu izmeklētājs, kas bija sniedzis informāciju par Klingbergu. Pilnīgi noteikti — ieķēries viņā līdz ausīm, bet nekad nezvanīja tāpat vien.

-     Atvaino, bet man diemžēl jāatbild, — Ēva noteica, pamanot Ūlas skeptisko skatienu.

Ēva turēja telefonu cieši pie auss un mēģināja saklausīt balsi telefonlīnijas otrā pusē. Viņa viegli pamāja, paskatoties uz bērniem, kas, elpu ievilkuši, gaidīja, bija noilgojušies pēc mājām, pēc savām istabām, Tūršgātanas rotaļlietām, savām gultiņām, pēc dzīvokļa, kur viņus neizkonkurēja bēbis un viņu tēva dzīvesbiedre, kas labākajā gadījumā klaji ignorēja viņu vajadzības.

-     Labi, viņa teica. Klingberga sieva. Vēlreiz… Izziņota trauksme, un ir aizdomās turamais. Tuvinieks?

-     Nē, ar ģimeni nesaistīts cilvēks.

-     Vai tu zini, kā vinu sauc?

-Jā…

-      Nu tad saki!

-      Denijs Kacs.

-     Vai vari atkārtot?

-     Denijs Kacs. Tulks. Dzīvo Trānebergā.

Bērni jau kāpa liftā un strīdējās, kurš drīkstēs nospiest lifta pogu. Dzīvokļa durvis bija aizvērtas. Ūla uz viņu pat nepaskatījās un neatsveicinājās. Viņa nolika klausuli, piegāja pie bērniem un notupās tiem līdzās.

-     Ir noticis kāds negadījums, viņa iesāka. Man ļoti žēl, bet arī šonakt jums būs jāpaliek pie tēta.

-     Kāpēc? Es gribu mājās pie sava Bakugan\

-     Diemžēl šonakt nesanāks… Man jādodas prom un šis tas jānokārto. Rīt agri no rīta es atbraukšu jums pakaļ. Ja vēlaties, varat rīt neiet uz skolu un bērnudārzu.

Gaļas aromāts bija pazudis, tā vietā viņa sajuta tikko vārītas kafijas smaržu.

Krāpnieks! — viņa nodomāja. Eva bija gatava derēt uz tūkstoš kronām, ka Ūla un Ērika mājas līgumu ir nokārtojuši nelegāli.

Bet viņa būtu gatava darīt jebko par kafijas krūzi. Par kaut ko siltu, kas varētu izkausēt to ledus aukstumu, kuru sajuta sevī.

Bērni samiernieciski devās uz dzīvokļa durvju pusi. Bija sāpīgi viņus redzēt — Ēva tik ļoti mīlēja abus. Līsai, viņas meitiņai, nekad nebūs jādzīvo tāda dzīve kā viņai un nekad nebūs jāsajūt panika vai nāves bailes. Tas vinu salauztu.

Kacs. Jorma Hēdlunds. Viss šis dīvaini zudušais laiks, kad Ēva dzīvoja tumsā, lai gan bija vēl tikai bērns. Viņa bija smagi strādājusi, lai tiktu no tās laukā. Un ne reizi nebija lūkojusies atpakaļ, bet tagad pēkšņi viss ar joni ir atgriezies.

Centrālā stacija bija haosa epicentrs. Daudz cilvēku devās mājup no vēlas darba maiņas vai virsstundām, jauniešu bandas izmantoja Sergeltorjas biļešu halli par tikšanās vietu, dzīves baudītāji devās uz krogiem vai nāca no tiem. Tas Kacu nomierināja, viņš varēja pārvietoties salīdzinoši nemanāmi.

Nozagto mašīnu viņš bija atstājis Alvīkas krasta industriālajā mašīnu novietnē. Bija pārāk riskanti to tagad izmantot. Varbūt vēlāk tā noderēs.

Man vēl ir laiks, viņš nodomāja, bet tas strauji iztek.

Viņš nevarēja atcerēties, kad pēdējoreiz šeit bijis. Katrā gadījumā kopš tā laika viss bija atjaunots. Publiskās tualetes ar rakstainām stikla durvīm un ozolkoka paneļu sienām līdzinājās tualetēm viesnīcu vestibilos. Sēnēm līdzīgās kolonnas biļešu hallē bija aprīkotas ar digitāliem reklāmu ekrāniem.

Kacs stāvēja braucēju pūļa vidū, uzmanot aizdomīgas kustības. Cilvēku straumes kā ūdens plūda lejup pa kāpnēm un eskalatoriem, kā piepildot bezgalīgu cilvēku rezervuāru. Cik tālu vien sniedzās skats, policistus neredzēja.

Viņš pagāja garām biļešu kontrolpunktam un uzmanīgi aplūkoja apkārtni. Pie biļešu automātiem stāvēja grupiņa tūristu un mēģināja noskaidrot, kā tas darbojas. Divi narkomāni gaidīja jaunu devu pie Ahlens skatloga, abi vīrieši bija aptuveni divdesmit piecus gadus veci. Viņu ķermeņa valoda bija universāla, stāja, skatieni, acīmredzamās lomkas. Arī viņš kādreiz tā stāvēja un gaidīja kādu hroniski kavējošu narkotiku dīleri.

Kick joprojām atradās turpat. Tas bija veikals, kurā Malmskilnadsgātanas prostitūtas pirms vakara maiņas iegādājās lētu lūpu krāsu.

Kacs pamanīja vēl pāris narkomānu, vairākus Kosovas albāņus ar garenām sejām, sievieti ar sliktu sejas ādu, kas no somiņas izvilka kabatas spogulīti un, stāvot pie stikla durvīm, pielaboja grimu.

No jakas iekškabatas viņš izņēma fotogrāfiju; attēlā bija redzams puisis no automašīnu stāvvietas. Kacs bija pārliecināts, ka atrodas viņa teritorijā.

Kad Kacs tuvojās, narkomāni pie skatloga uz viņu tukši pablenza. Viens no viņiem nedaudz pagrieza galvu pa kreisi, šķita kaut ko pamanām, atkal pagriezās pret Kacu un deva viņam gandrīz nemanāmu zīmi. Kacs iztaisnojās. No Drotninggātanas puses kāpnēm nāca bariņš jauniešu un aiz tiem — divi policisti.

Kacs pāris metru atkāpās, iejuka pasažieru pūlī ceļā uz metrostaciju peroniem. Tagad te atradās vēl vairāk cilvēku, jauns eskalatoru izmests vilnis. Viņš juta, ka ļaužu masa spiež viņu no mugurpuses aizvien tuvāk izejai.

Vai trauksme jau bija izziņota? Vii bija izplatīts viņa attēls un visa pārējā informācija?

Narkomāni pie skatloga pēkšņi bija pazuduši. Tos nekur vairs nemanīja. Tie bija jutuši, ka sācies policijas reids. Viņš paskatījās uz otru pusi, uz kāpnēm, kas veda lejup no veikala Āhlēns. Vēl pāris apsargu, tos acumirklī varēja atpazīt divi vīrieši un sieviete, tērpušies treniņtērpos.

Kacs pakāpās atpakaļ, apkārt esošie sāka viņu lamāt, viens pagrūda tik spēcīgi, ka viņš teju zaudēja līdzsvaru. Bet, kad viņš atkal paskatījās, policisti bija nozuduši. Viņš pamanīja viena apsarga muguru nozūdam Platanas virzienā. Viņu neviens nemeklēja. Pagaidām ne.

Piecas minūtes vēlāk, stāvot pasāžā pie sausajām tualetēm, viņš saprata, ka viņam ir paveicies. Centrālā stacija līdzinājās skudru pūznim, to nebija iespējams iznīcināt, policija varēja mēģināt visus izgaiņāt, izkvēpināt, satricināt un izspārdīt, bet tas darbojās vien īsu brīdi. Kolīdz policisti devās prom, viss sākās no jauna.

Sieviete ar kabatas spogulīti atgriezās. Prostitūta, Kacs nodomāja, viņai tuvojoties. Strādāja uz ielas pāris kvartālu tālāk, bet par

higiēnu rūpējās Centrālās stacijas publiskajās tualetēs. Kad viņš nostājās viņai priekšā, Kacs saprata, ka sieviete ir jaunāka, nekā sākumā šķita.

Viņa atpazina puisi fotogrāfijā, bet nebija redzējusi viņu vairāk kā mēnesi. Sieviete pastāstīja, ka ziemā viņš esot dzīvojis kādā patversmē, gluži kā viņa pati, iestādē KarismaCare pie Frīdhemsplāna, bet no turienes viņu izmeta, jo viņš bija istabā slēpis narkotikas. Zēns nekontaktējās ar citiem cilvēkiem, bija izteikts vienpatis.

Viņa vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju.

-     Jūnass, viņa teica savā aizsmakušajā narkomānes balsī. Tā viņu sauc, bet es nezinu, vai tas ir viņa īstais vārds. Puisis ir psihiski slims un vairāk vai mazāk kurls. Pat sociālie netiek ar viņu galā. Ļoti vardarbīgs. Runā, ka viņam esot HIV.

-     No kā viņš pērk narkotikas?

-     To es nezinu.

-      Kur viņš mēdz uzturēties, kad nedzīvo patversmē?

Sieviete paraustīja plecus.

-     Tepat pie Platanas. Un kādā pamestā mājā kaut kur ārpus pilsētas. Viņš nakšno arī automašīnu tuneļos. Turas tālāk no cilvēkiem.

-      Kuros tuneļos?

-      Klāras tunelī. Kā tāda žurka.

Sieviete vēlreiz izņēma kabatas spogulīti, no jauna uzklāja kārtu vaigu sārtuma pār līķa bālajiem vaigiem. Kacam šķita, ka viņš redz sejas poras kā caur palielināmo stiklu, — tās bija dziļas bedres, it kā viņas seju būtu sasitusi krusa. Krunciņas ap muti un acīm lika sievietei izskatīties vismaz divdesmit gadus vecākai, nekā viņa bija patiesībā.

Pulkstenis bija pāri pusnaktij, kad Kacs iegāja tunelī pie Vatugātanas. Tagad satiksme bija mierīgāka. Viņš bija ātri lavījies cauri Klāras kapsētai, garām nelielai baznīcai, kur pa dienu bezpajumtniekiem mēdza dalīt ēdienu, izgāja pa dzelzs vārtiem, līdz nonāca pie šosejas, kas veda uz centrālo tiltu.

Tuneļa fluorescējošās lampas pār sienām meta aukstu gaismu. Labajā pusē braukšanas virzienā atradās tāds kā trotuārs, kuru Satiksmes pārvalde izmantoja gadījumos, kad bija kaut kas jālabo.

Tālumā aiz līkuma parādījās automašīna. Kad autovadītājs viņu beidzot pamanīja, viņš izslēdza tālās gaismas un nomainīja joslu.

Piecdesmit metrus uz priekšu Kacs ieraudzīja pirmo avārijas tālruni. Viņš pielika soli un saklausīja ventilatorus dūcam desmit metrus virs galvas.

Angela, viņš pēkšņi nodomāja. Tas bija tik neaptverami vēl tildco viņa bija tepat, viņi satikās, bet tagad viņas vairs nav. Tas notika tik strauji un tāpēc šķita pilnīgi nereāli.

Viņš nonāca pie nišas. Tas bija aptuveni divus metrus plats iedobums tuneļa sienā. Neviena tur nebija. Kvēlspuldze stingri turējās griestu stiprinājumā. Bomži tās mēdza izskrūvēt, kad gribēja gulēt. Avārijas telefonam līdzās atradās asiņains tampons un saņurcīta alus skārdene.

Kacam virzoties pa tuneli uz priekšu, satiksmes intensitāte pieauga. Trīsdesmit metrus tālāk bija nākamā niša, izskatījās, ka gaismas tur nav.

Viņš ieslēdza kabatas lukturīti, kuru bija paņēmis no dzīvokļa. Zemē, guļammaisā, uz kartona matrača gulēja kāds vecāks vīrs. Viņam pie kājām bija plastmasas maisiņš ar viņa dārgumiem. Uz pakāpiena bija novietots vecā vīra bāriņš. Kastē mētājās pāris konservu bundžu, plastmasas glāzes un galda piederumi. Tas izskatījās pēc pieliekamā.

Vīrs piecēlās un jautājoši paskatījās uz viņu.

-     Ko tu gribi? viņš nogurušā balsī jautāja.

Kacs parādīja fotogrāfiju.

-     Kurlais. Kāpēc tu viņu meklē?

-     Man viņš jāatrod.

-     Tu esi krukis?

-     Nē.

-     Nu tad ej dirst.

Vīrs atkal apgūlās, taustījās ar roku virs galvas, līdz beidzot kaut ko sataustīja. Paņēma dvieli, kuru uzlika sev uz sejas. Kacs to noņēma.

-     Izslēdz kabatas lukturi!

Vīrs atkal piecēlās un nikni skatījās uz Kacu. Uz vēl viena pakāpiena stāvēja paliela kartona kaste ar melnu atkritumu maisu tajā.

-     Kad tu viņu pēdējoreiz redzēji?

-      Pirms pāris nedēļām. Viņš mēdz gulēt tuneļa sākumā, bet spuldzīte jau vairākas nedēļas nav izslēgta, tāpēc es pieņemu, ka viņš ir pārvācies citur.

-     Kurp?

-      Reizēm viņš nakšņo metrostacijās, cik man zināms. Starp Hētorjetu un Rodmansgātanu; viens čoms teica, ka tur ir siltas vietiņas. Dievs žēlīgais, tev vajadzētu redzēt to puisi, kad viņš ir salietojies. Reiz viņš tur gulēja un šņukstēja divas diennaktis, satinies vecās segās, un apdirsās tā, ka pat te varēja just. Un neviens viņam nepalīdzēja. Viņš taču ir tikai bērns. Bet tagad viņš ir tīrs. Pirms pāris dienām es viņu redzēju pie Centrālās stacijas. Izskatījās ļoti sakopts. Šķiet, viņam kāds palīdz.

Vīrs atgūlās atpakaļ.

-     Tas puika ir traks, viņš vēl piebilda. — Bērnībā tika tā sists, ka zaudēja dzirdi. Vismaz tā baumo. Bet tagad liec mani mierā.

Beidzot Kacs sajuta smaku. Un tikai tagad aptvēra, no kurienes tā nāk un kam tika izmantota kartona kaste uz pakāpiena. Viņš izslēdza kabatas lukturīti un atstāja tuneli pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis.

Kacs juta, ka laika ir atlicis pavisam maz. Cilpa ap kaldu sāka savilkties aizvien ciešāk. Viņš pārgāja pāri šoseju krustojumam pie Sheraton garāžām un devās pa kreisi uz Herkulesgātanas pusi. Kvartāls bija pilnīgi izmiris, tur bija vien pāris ofisa ēku un neliels veikaliņš, kurā tirgoja delikateses no Polijas un Ungārijas. Viņš sajuta, ka ir izsalcis, bet tagad tam nebija laika.

Viņš devās pāri Drotninggātanai uz Bunkebergtorjas laukumu, pagāja garām Riksbank melnajām granīta ēkām un turpināja ceļu uz ziemeļiem gar Malmskilnadsgātanu. Divas maukas patrulēja katra savā ielas pusē. Tātad kruķu tuvumā nebija.

Viss kvartāls slīga tumsā, it kā tam būtu ko slēpt. Divas šķērsielas, kurās viegli varēja nozust, ja gribējās no visa paslēpties. Kāpnes, kas veda uz ielām kalna pakājē.

Kacs pagāja garām Ukstorjetai un tiltam, kas sliecās pāri Kungsgātanai. Gremdējās skumjās pagātnes atmiņās, kā viņš tepat netālu bija slēpis narkotikas — noskrūvējot laternu drošības stiklu, nobēdzinājis maisiņus ar pulveriem starp kabeļiem. Atcerējās kautiņu netālu no Nālenas, to, kā viņu aizturēja par narkotiku glabāšanu zem Kungsgātanas tilta, ar ātrajiem veda uz Karolīnskas slimnīcu, kad kādam šķita, ka viņš pārdozējis narkotikas US Video tualetē.

Tālāk uz Birgera Jārlsgātanas viņš bija aplaupījis cilvēkus. Tas bija vēl agrāk, kad viņam un Jormam Hēdlundam nebija vairāk par sešpadsmit. Piepilsētās viņi bija apguvuši zagt tikai naudu un pulksteņus no piedzērušiem augstākās klases biezajiem, kas bija ceļā uz krogu vai no tā. No tādiem cilvēkiem kā Klingbergs. Viņi nicināja tos un tajā pašā laikā apskauda. Viņus uzjautrināja to pārbiedētās sejas, kad Jorma pavicināja dunci divus centimetrus no viņu kakla. Viens no puišiem viņiem par prieku bija pat apdirsies.

Pie restorāna KGB Kacs nogriezās pa kreisi un devās lejup pa kāpnēm uz Ulofa Palmes gāti. Viņš turpināja iet pa Luntmakargātanu, paralēli Sveavēgenai, līdz nonāca pie Rodmangātes metrostacijas.

Kacs paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm viens. Pēdējais vilciens drīz iebrauks stacijā. Samiegojies kontrolieris apzīmogoja viņa biļeti. Viņš nokāpa pa kāpnēm uz perona. Ja neņem vērā kādu jaunāku pārīti, kas kā salipis sēdēja uz soliņa, viņš bija viens.

Kacs izsauca liftu un pagaidīja, līdz tas apstājas. Pieturēja durvis, lai neviens vairs nevarētu to izsaukt augšup.

Tā viņš gaidīja, līdz atbrauca vilciens.

Kāds vientuļš pasažieris izkāpa no vagona un turpināja ceļu uz pretējo izeju. Jaunais pārītis iekāpa vidējā vagonā. Kacs atvēra lifta durvis un pietupās, kamēr vilciena vadītājs nopētīja tukšo peronu. Durvis aizvērās ar sūcošu skanu, riteni sāka čīkstēt, kad vilciens uzsāka kustību un pazuda Ūdenplāna virzienā.

Kacs nogaidīja vēl pāris minūšu. Dzirdēja apsargu biļešu hallē aizslēdzam kasi. Kad tika nodzēstas perona gaismas, viņš izkāpa no lifta.

Klusums.

Kacs stāvēja pavisam mierīgi, līdz acis aprada ar tumsu. Tad viņš nolēca uz sliedēm.

Grants šņirkstēja zem zolēm, kad viņš devās uz priekšu, kabatas lukturīša gaismai dancojot uz sienām. Tālāk varēja saskatīt šahtu ar ieslēgtām sienas lampām. Gara un pāris metru augsta, tā bija savienota ar eju, kas stiepās cauri betona sienām uz pretējo sliežu pusi. Viņš ieskatījās. Neviena cilvēka nemanīja.

Ar acs kaktiņu viņš sajuta kustību, refleksīvi pagrieza galvu un ieraudzīja žurku aizlienam starp sliedēm. Tad atkal iestājās miers, neparastais metrostacijas klusums pilsētas zarnās. Kondensācijas dēļ griesti viegli vizēja. Mazas lāsītes bez skaņas pilēja uz sliedēm.

Viņš ielīda šahtā. Sajuta kaut ko mīkstu atspiežamies pret skaustu un pagriezās.

Mugursoma. Iepriekš viņš nebija to pamanījis. Tā, visticamāk, bija nokritusi no augšējās stacijas daļas.

Kacs notupās uz ceļiem un ieskatījās ciešāk. Šahtā stiepās padziļinājums karstā ūdens caurulēm, šaurs un tieši tik liels, lai tajā varētu iekāpt cilvēks. Viņš ieslēdza kabatas lukturīti un iespīdināja. Zēna pārbiedētās acis pēkšņajā gaismā samiedzās.

Puisis izkāpa no nišas un tagad bija notupies viņam priekšā.

Savam vecumam viņš bija par īsu. Mati bija taukaini un šķipsnās krita pār seju. Drēbes bija netīras, viņš smirdēja pēc sviedriem un pēc kaut kā nenosakāmi skāba.

—Tu esi Jūnass, vai ne? Kacs vaicāja.

Acis šaudījās no vienas puses uz otru, līdz apstājās pie Kaca lūpām.

-     Nebaidies, es tev nedarīšu pāri. Vai tu saproti, ko es saku? Vai arī man jārunā skaidrāk?

Zēna acīs bija manāms tukšums. Bet tas nebija narkotiku dēļ. Viņš bija tīrs.

-     Vai dzirdi, ko es saku?

Aiz vienas no zēna ausīm bija dzirdes aparāts, kas izskatījās pēc miesas krāsas insekta, kurš piesūcies pie viņa ādas. Ap rādītājpirkstu bija atkāries plāksteris ar sarecējušām asinīm. Kacs apdomāja, vai sievietei Centrālajā stacijā ir taisnība un zēnam ir HIV.

-     Man nepieciešama tava palīdzība… Lai atpazītu kādu vīrieti.

Pusaudzis sekoja viņa lūpu kustībām. Skatiens kļuva ass. Tad

viņš atbildēja. Bez toņkārtām, kā jau kurls cilvēks, kurš nedzird savu balsi.

-     Kā tu mani atradi?

-    Tas nav būtiski. Es vienkārši gribu identificēt kādu cilvēku. Pēc tam es likšu tevi mierā.

Kacs izvilka fotogrāfijas, ko bija ieguvis automašīnu stāvvietā. Vienu ar zēnu. Otru ar vīrieti vējjakā, no mugurpuses.

-     Vai tu viņu atceries? Vai runāji ar viņu kāpņu telpā pie automašīnu stāvvietas? Tas bija pirms trim nedēļām. Tu no viņa nobijies.

Zēns, aplūkojot fotogrāfijas, kaut ko nesaprotami murmināja.

-     Esmu tīrs, viņš teica. Es vairs nelietoju H.

-     Zinu.

-     Es vairs nevarēju. Gribu mājās. Mājās.

Čukstošā balss. Un tomēr neliels dialekts, no dienvidu puses, iespējams, no Skones. Teikuma vidū zēns apklusa un ar stiklainu skatienu palūkojās uz Kacu.

-     Vai šis ir vīrietis, ar kuru tu runāji?

Kacs rokās turēja Klingberga attēlu, kuru Julīns bija izdrukājis no interneta. Zēns sarāvās, it kā visu saprastu, bet ar nelielu kavēšanos.

-     Nē.

-     Vai esi pārliecināts?

-     Pārliecināts.

-     Kā izskatījās cilvēks, ar kuru tu runāji?

Zēna skatiens atkal sastinga.

-     Vai tu viņu pazīsti?

-     Nē.

-     Par ko jūs runājāt?

-     Es neatceros.

-     Man liekas, ka tu durvīs kādam uzskrēji virsū, ieskrēji taisni krūtīs. Un tad tu atvainojies… Vai tā tas bija? Viņš bija aizkaitināts? Viņš tevi nobiedēja?

-     Varbūt.

-     Vai redzēji viņa seju?

Zēns vilka mugursomas rāvējslēdzēju ciet un vaļā. Rokas klāja vecas šļirču atstātas brūces. Bet, cik Kacs varēja redzēt, nebija nevienas svaigas. Tad zēna seja apskaidrojās, it kā viņš koncentrētos.

-     Man tagad jāiet, viņš čukstēja.

-     Mēģini atcerēties. Varbūt tu vēl kaut ko zini par šo vīru?

-     Nē!

-     Man jāuzzina kas vairāk. Par viņa izskatu. To, vai viņš bija vecs vai jauns?

No tuneļa atskanēja metāliska skaņa, tuvojās servisa vilciens ar ieslēgtām gaismām. Sliežu malās panikā metās žurkas, laikam tuvumā ir to ala, Kacs nodomāja, kamēr vilciens pavisam tuvu pabrauca garām.

Kad viņš pavērsa skatienu atpakaļ uz zēnu, viņš pamanīja tā rokās šļirci.

-     Tu… Tu… Paliec. Man jādodas.

Kacs nepakustējās, viņš tikai vēroja zēna seju, redzēja, cik tuvu pie kakla viņš tur adatu, vien centimetru no miega artērijas.

Zēns piecēlās, adatu pavērsis pret sevi, paņēma mugursomu, atkāpās atpakaļ un nozuda tumsā.

Divas diennaktis Kacs slēpās kādā no Tantolundenas dārza namiņiem. Tie atradās nomaļus un izskatījās pamesti. Atmūķēt atslēgu viņam nesagādāja nekādas grūtības. Viņš bija uzmanīgs, aiz sevis neatstāja nekādas pēdas. Pameta tos tikai vakaros, kad satumsa. Pa parku devās uz Hornstullu, uzkoda vietējā 7-Eleven, uzvilcis kapuci pāri galvai, nevienam neskatījās acīs, nopirka priekšapmaksas karti telefonam, kuru bija paņēmis līdzi.

Avīžu pirmās lapas pilsētā nevarēja neredzēt. Tajās bija rakstīts par viņu un tajā pašā laikā par kādu citu. Kādu, kas bija nozadzis vina identitāti, j

Kad viņš pieslēdza portatīvo datoru telefonam un iegāja internetā, viņš sevi redzēja visur. Denijs Kacs, četrdesmit četrus gadus vecs, dzīvo Brommā. Izsludināts meklēšanā par slepkavību un nolaupīšanu. Viņš nolaupījis Jūelu Klingbergu un nogalinājis viņa sievu.

Tas bija prātam neaptverami, ko žurnālisti bija atraduši par viņa pagātni: viņa kriminālo pagātni, viņa militārā tulka karjeru, par viņa bezpajumtnieka un narkotiku atkarības gadiem.

Vienā no vakara ziņu laikrakstiem bija publicēta fotogrāfija ar vizītkarti, kuru viņš bija iedevis Angelai, ar puķīti un sirsniņu otrā pusē. Slepkavas mīlestības vēstule, tā tika teikts attēla skaidrojumā.

Kādam citam laikrakstam bija izdevies tikt pie vēstulēm, kurās viņš pirms piecpadsmit gadiem bija lūdzies Klingbergam naudu. Acīmredzot ģimene tās bija saglabājusi. Jau tolaik tas bija Klingbergu nobiedējis un viņš bija ziņojis par to policijai, tā rakstīja reportieris.

Tas Kacu pārsteidza, jo neko tādu nebija minējusi nedz Angela, nedz ari Pontuss Klingbergs.

Tika rakstīts, ka viņš un Jūels armijas laikā esot bijuši labākie draugi, kuru ceļi šķīrušies pēc kāda strīda. Kacs esot no malas turpinājis sekot Klingberga karjerai darījumu pasaulē, zvanījis viņam un sūtījis naidpilnas vēstules, pieprasot naudu. Beigās tāda bija policijas teorija Kacs nolaupījis jūelu Klingbergu un pēc tam sazinājies ar viņa sievu, izliekoties, ka vēlas viņai palīdzēt atrast pazudušo vīru. Bet vēlāk abus nogalinājis.

Saskaņā ar kādu anonīmu avotu Angela kādai draudzenei bija atklājusi savas aizdomas, ka vīra nolaupītājs… ir Kacs.

Tā nevarēja būt patiesība. Vai arī tā patiešām bija? Vai viņu turēja aizdomās?

Netika publicēta neviena fotogrāfija ar mirstīgajām atliekām, bet slepkavība tika sīki un smalki aprakstīta virtuves nazis, kas iedurts tieši sirdī, kā upuris pirms tam ticis žņaugts tik spēcīgi, ka noplēsts mēles kauls. Un tad kodieni, mežonīgie, zvērīgie kodieni kaklā, brūces, kas tika radītas pēc sievietes nāves.

Tika pieminēts arī divdesmit astoņus gadus vecais Grubholmenas notikums un Kacs padarīts par sērijveida slepkavu.

Pirkstu nospiedumi dzīvoklī un Klingberga mašīnā. Viņa paša virtuves nazis. Guļamistabā un virtuvē, asins peļķēs viņa mati. Tos tur bija nolicis kāds, kas bija ielauzies viņa dzīvoklī.

Pēc anonīma ziņojuma policijai arī vējjaka tika atrasta kādā būvgružu konteinerā netālu no Centrālās stacijas. Vienā no fotogrāfijām vakara ziņu laikrakstā bija redzams policists, kas turēja to rokās. Viņa vējjaka, ko bija valkājis nepazīstamais vīrietis automašīnu stāvvietā.

Kacs izslēdza datoru, piegāja pie loga un paskatījās caur aizkariem. Pārējās dārza mājiņās gaisma bija izslēgta, no kanāla otras puses dienvidos plūda blāvas gaismas. Lija lietus. Viņš juta, kā ķermeni pārņem nogurums, smagnējums no visa notikušā. Viņš atsauca atmiņā Angelu guļam uz Separgātanas dzīvokļa grīdas, samiedza acis, jūtot tajās sariešamies asaras.

Un ja nu viņš to ir izdarījis?

Vai tas bija tik neiespējami? Varbūt viņa apziņa uz brīdi bija atslēgusies? Vai toreiz ar Ēvu Dālmani nebija tāpat? Viņa prāts aptumšojās. Un viņš nenieka neatcerējās.

Angela bija atvērusi durvis kādam, kuru pazina. Un viņa gaidīja Kacu, viņi bija norunājuši tikties.

Bet tā nevarēja būt patiesība. Viņš paļāvās uz savām atmiņām. Viņš to neizdarīja.

Tālumā varēja dzirdēt sirēnas, Kacs juta, ka sirds sāk sisties straujāk, lai gan zināja, ka tur uz Dienvidu slimnīcas pusi traucas ātrās palīdzības mašīna.

Tumsā ņaudēja kaķi, un varēja saklausīt bariņu piedzērušu jauniešu klaigājam kādā no vasarnīcu rajona sānielām.

Viņš instinktīvi juta, ka ilgāk vairs nevar te palikt. Agrāk vai vēlāk viņa slēptuve tiks atklāta.

Jorma, Kacs nodomāja. Bija pagājuši daudzi gadi, kopš senais draugs bija devis par sevi kādu ziņu. Viņam vajadzēja ar to sazināties.

Kacs Jormu Hēdlundu nebija saticis kopš divtūkstošā gada beigām. Toreiz viņi sēdēja kādā Gallerian kafejnīcā, īsi pēc tam, kad Jormu atbrīvoja no soda izciešanas cietumā par līdzdalību bruņotā laupīšanā. Toreiz viņi kā bērni priecājās par atkalredzēšanos. Starp tikšanās reizēm varēja paiet gadi, bet, atkal satiekoties, šķita, ka laiks stāvējis uz vietas. Iepriekšējā dzīvē mēs noteikti bijām brāļi, Kacs toreiz nodomāja, vērojot Jormas īsi apgrieztos kraukļa melnos matus un cīpslainās rokas, ar kurām draugs prata gan izremontēt māju, gan aizstāvēt godu un — citiem par apbrīnu — arī spēlēt klavieres. Viņu starpā vienmēr bija valdījusi cieša draudzība, it kā viņi būtu brāli.

Kacs pazina Jormu ilgāk nekā pusi dzīves. Kad Kacs pēc vecāku nāves nonāca bērnunamā, Jorma bija tur priekšā, piespiedu kārtā saskaņā ar LANA likuma par aprūpi narkotiku atkarīgajiem trešo punktu. Varas iestāžu acīs viņš bija zudis cilvēks. Bet ebrejbērns Kacs viņā saskatīja pats sevi. Abi bija tumšiem matiem un tumšāku ādas krāsu nekā citiem vienaudžiem. Viņa klavierspēle grāva vispārpieņemto priekšstatu par pasaules kārtību, tas bija tikpat neparasti kā vērot skaistas puķes augam mēslainē.

Toreiz kafejnīcā Jorma bija pastāstījis par saviem plāniem pārcelties uz Taizemi. Kāds vecs paziņa Rejongā bija atvēris celtniecības firmu, un Jorma tika aicināts kā līdzīpašnieks. Viņi bija plānojuši uzcelt viesnīcas ēku ar dzīvokļiem, kurus savām vajadzībām varētu noīrēt bagātie taizemieši. Jorma uzmanītu vietējo darbaspēku, spēlētu klavieres bārā un ieviestu kārtību, kad tas nepieciešams. Viņam bija pietiekami liels sākuma kapitāls investīcijām. Kacs pieņēma, ka viņš to ir salaupījis.

Tāpēc Kacs bija pārsteigts, atrodot dzeltenajās lapās viņa vārdu līdz ar adresi Midsommarkransenā. Telefona numurs nebija norādīts. Bet Kacs jebkurā gadījumā nebūtu zvanījis.

Tonakt Kacs atvēra Telusborjsvēgenas īpašuma durvis. Viņš bija gaidījis ārpusē kādu pusstundu, uzmanīgi vērodams apkārtni. Viss bija mierīgi. Likās, neviens nav viņu pamanījis.

Apstājoties pie pirmā stāva durvīm, varēja dzirdēt klaviermūziku. “Georgia on my mind\ Jormam patika vecās Hogija Kārmaikla dziesmas. Kad Kacs piezvanīja pie durvīm, mūzikas akordi pēkšņi aprāvās.

Mirkli vēlāk Jorma stāvēja viņa priekšā, muskuļains un pāraudzis, cietumnieku tetovējumiem klātām rokām, saujā sažņaudzis notis. Viņš ielaida Kacu, nebildis ne pušplēsta vārda.

Kacs vairākas stundas stāstīja visu, kas bija noticis kopš brīža, kad viņam pirmo reizi piezvanīja Angela Klingberga. Viņš pastāstīja par zēnu, kuru satika tunelī, vīrieti vējjakā, kas brauca ar Klingberga mašīnu, par datorā atrasto dokumentu, kurā Klingbergs sasaistīja sava brāļa nolaupīšanu un vecāku nāvi. Viņš aprakstīja tikšanos ar Pontusu Klingbergu, ielaušanos savā dzīvoklī, par jaku, kas pirms vairākiem mēnešiem tika nozagta no viņa pagraba, par lakatiem, kurus kāds nosūtīja Klingbergam īsi pirms tā pazušanas, un par neparasto izbraucienu, kuru Jūels veica, pirms izgaisa bez pēdām. Stāstot Kacs saprata: lai gan mozaīka vēl nav pat pusē, mazpamazām viņš atrod tās gabaliņus un liek tos glīti kopā.

-      Baigie profiņi, Jorma noteica, sēdēdams uz klavierkrēsla viņam iepretim. Lai kas to inscenēja… viņi zina, ko dara.

-      Ko tu ar to domā?

-     Tādai izrādei nepieciešami resursi, bet tu jau pats to saproti.

Kacs paskatījās visapkārt, ļaujot domām brīvi plūst, cerot, ka

viņam pēkšņi izdosies pamanīt kādu trūkstošo pavedienu… Pie sienām karājās eļļas darbi, kurus Jorma bija gleznojis cietumā, soda izciešanas laikā. Tās bija abstraktas bildes fantastiskās krāsu kombinācijās. Kacs vēroja klavieres, mēbeles. Bet nekas neiešāvās prātā.

—Jebkurā gadījumā kāds zina, ka esmu iepriekš tiesāts par līdzīgu noziegumu.

—Un izmanto šīs zināšanas. Un rīkojas tā, lai izskatītos, ka to esi izdarījis tu.

Jorma ilgi viņā vērās.

— Kāds mēģina tevi iesēdināt. Vismaz tas ir skaidrs, vai ne? Lai viss noritētu raiti, procesā noteikti iesaistītas vairākas personas.

— Bet kāpēc?

— Lai noziedznieki paši paliktu uz brīvām kājām. Bet varbūt tam ir vēl kādi iemesli. Šis jautājums tev jāuzdod sev pašam.

Kacs nekad nebija uzdevis jautājumus par Jormas nodarbošanos, tā bija savā ziņā klusa vienošanās starp viņiem abiem. Laikā, kad Kacs bija pavisam nogājis no ceļa, viņiem bija zudis jebkāda veida kontakts. Jorma mēģināja viņam palīdzēt, bet Kacs nevēlējās tikt glābts. Tomēr vienmēr, kaut vai ar acs kaktiņu, viņi viens otru uzmanīja. Kacs zināja, ar ko draugs nodarbojās: palīdzēja dažādiem krimināliem grupējumiem, motociklistu bandām, somiem no veco paziņu aprindām Vesterurtā. Parādu piedziņa, naudas atmazgāšana, vērtīgu transportlīdzekļu aplaupīšana. Jormas pasaulē cilvēkiem bija pietiekami daudz iemeslu, lai cits citam nodarītu pāri, bet viņa paša pasaulē?

— Man laikam te nevajadzētu būt, — Kacs iesāka. Ja policija sāks meklēt. Iespējams, būtu labāk, ja es uz laiku pamestu pilsētu?

— Un kurp tu dosies? Oficiāli ir pagājuši vairāk nekā divdesmit pieci gadi, kopš mēs nonācām vienā sodāmības reģistrā. Kruķi mūs nesaliks kopā.

Kacs piecēlās, devās uz balkona durvīm, kas bija pievērtas, noskatījās uz mašīnām, kas slīdēja pa ielu, uz laternām, kas spoguļojās peļķēs, izskatoties kā gaisma no pazemes.

— Man vajadzētu piezvanīt, — viņš teica. Ja es gribu atrast vainīgo, man nepieciešama palīdzība.

Ieejot virtuvē, viņš sadzirdēja vēl vienas Hogija Kārmaikla dziesmas ievadu. “Stardusf. Viņš aizvēra aiz sevis durvis un izvēlējās Julīna numuru. Pagāja pusducis signālu, pirms tas atbildēja.

-      Kac, vai viss kārtībā?

-     Viss tiek kontrolēts. Vii tu pārbaudīji, ko policija atrada vietā, kur tika nolaupīts Kristofers Klingbergs?

-    Jā. Pilnīgi neko. Tas bija pirms četrdesmit gadiem. Kriminālajā žurnālā palikuši vairs tikai pāris izrakstu no Jūela tēva nopratināšanas, un nekur netiek pieminēti kādi pierādījumi no nozieguma vietas. Paklau, Kac, pie manis bija ieradusies policija un meklēja tevi. Es teicu, ka mēs neesam redzējušies vai sazvanījušies vismaz pusgadu, bet uzskatu, ka tu nekādā gadījumā nevarētu būt vainīgs šādā slepkavībā un nolaupīšanā.

-     Vai esi pārliecināts?

-     Es zinu, ka tu tā nerīkotos. Bet problēma ir tā, ka tu slēpies, un tas runā tev par sliktu. Viņi tevi atradīs. Tajā tiek ieguldīti visi iespējamie līdzekli. Un tas neizskatās labi. Visi žurnālu raksti, visi fakti, kas tiek celti gaismā…

-      Ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt?

-     Padoties. Tevi vajā, taviem manevriem vietas paliek aizvien mazāk. Vai tev vispār ir kur pārnakšņot?

-      Pāris nakšu. Esmu pie kāda veca drauga.

-      Kur?

-     Kransenā.

Kacs nožēloja izteiktos vārdus, kolīdz tie tika izrunāti. Bet kāpēc lai kāds noklausītos Julīna telefonu?

-     Vai varu vēl ko darīt tavā labā?

-    Jā. Pārbaudi Pontusu Klingbergu. Kur viņš atradās naktī, kad tika nogalināta Angela.

Kacs dzirdēja Julīnu smagi elpojam klausulē.

-     Vai tu vinu turi aizdomās?

-     Nē, bet kaut kur man ir jāsāk. Angela atvēra durvis kādam, ko pazina.

-     Labi, Julīns beidzot noteica, paskatīšos, ko varu darīt lietas labā. Vai tev ir kāds numurs, uz kuru varu tev zvanīt?

-     Pēc šīs sarunas es nomainīšu SIM karti. Nākamo divdesmit četru stundu laikā es tev piezvanīšu vēlreiz.

Kad viņš iegāja dzīvojamā istabā, Jorma no koridora bija ienesis vina somu.

-     Vai tu zināji, ka es uzradīšos? Kacs jautāja.

-          Pēc maniem ieskatiem, tev nebija citur, kur iet. Vēl viena diennakts, un vini tevi būtu atraduši.

-     Ar Taizemi tā arī nekas nesanāca?

-          Nē, es biju spiests nopelnīt naudu citā veidā. Laiki mainās. Agrāk varēja labi nopelnīt, strādājot viens. Bet tagad… Tev jābūt kādā organizācijā, jābūt uzticīgam vadībai. Man liekas, es drīz likšos mierā. Sākšu strādāt ar rokām. Celtniecība man padodas.

Kad Kacs sadzirdēja liftu ieslēdzamies kāpņu telpā trijos naktī, viņš sarāvās, bet Jorma noraidoši pakratīja galvu.

-          Kaimiņš, viņš teica. Starp citu, atvaļināts policists. Nomierinies, Kac. Tātad kā tev patīk dzīvoklis? Es to saņēmu kā dāvanu, kopā ar klavierēm. Sēdēju Norteljē trīs gadus un pieskatīju vienu puisi no pārējiem ieslodzītajiem. Pēc tam viņš bija ļoti dāsns. Nāc nu, es parādīšu, kur tu uzturēsies.

Kacs paņēma somu un sekoja viņam līdzi uz virtuvi, tālāk uz kādu lielāku telpu, kurā nebija nevienas mēbeles. Viņi nostājās pie sienas.

-     Tu grasies izrakties līdz patiesībai? Jorma jautāja.

Kacs pamāja.

-      Kādā veidā?

-     Es vēl nezinu.

-          Nesatraucies. No sākuma tev jāizguļas. Nezinu, kad tu pēdējo reizi redzēji sevi spogulī, bet tu izskaties pēc līķa.

Jorma ar kāju uzsita pa grīdas flīzi. Visa siena bez skaņas paslīdēja metru uz sāniem. Otrā pusē atradās tukša telpa, iekārtota ar lasāmlampu un saklātu matraci.

-          Kad remontēju dzīvokli, šī bija pirmā lieta, ko uztaisīju, viņš teica. Es nodomāju, ka varētu būt diezgan izdevīgi vajadzības gadījumā paslēpt šādas tādas lietas. Un piebilda: Zagtas mantas, piemēram. Vai sen neredzētus bēgļus.

Savu kabinetu Ēva vienmēr bija uzskatījusi par sava veida klostera celli, kuru no abām pusēm ieskāva viņas kolēģu kriminālkomisāru un auditoru kabineti. Grīdu klāja deviņdesmito gadu sākumposma linolejs dzeltenos un sarkanos toņos. Pa logu pavērās skats uz Kungsholmas baznīcu. Viņai patika vērot baznīcas apkārtni un gadalaiku maiņu no košzaļajiem toņiem vasarā līdz tumšajām ēnām ziemā, ko sniegā meta varenie koku skeleti. Pie durvīm stāvēja arhīvu plaukts ar mapēm. Projektu mapes vienā pusē, īpašie uzdevumi otrā. Rakstāmgalds ar datoru. Viņai iepretim pie sienas karājās Līsas un Arvida fotogrāfijas, sākot ar bildēm, kurās bērni bija vēl pavisam mazi, un beidzot ar šodienu. Vairāk bērnu man nebūs, viņa nodomāja.

Ēva paskatījās uz rakstāmgaldu, kamēr klausījās balsī telefona klausulē. Viņai priekšā gulēja divas mapju kaudzītes. Vienā pusē atradās materiāli par tiesas spriedumu divdesmit astoņus gadus vecajā krimināllietā pret Kacu. Otrā kaudzītē gulēja tās pašas krimināllietas pirmstiesas izmeklēšanas materiāli.

-     Ko tu domā darīt? viņa jautāja Ūlam.

-     Tieši to, ko iepriekš teicu. Sliktākajā gadījumā nolīgšu advokātu.

-     Tu taču pats esi advokāts!

-     Ne šajā jomā. Ja tu nebūsi ar mieru iziet uz kompromisu, mēs tiesāsimies. Tev vienkārši var atņemt aprūpes tiesības. Un man šķiet, pastāv ļoti liels risks, ka tiesas prāvu tu zaudēsi. Tad mēs labākajā gadījumā ļausim tev pavadīt ar bērniem laiku no ceturtdienas līdz svētdienai katru otro nedēļu.

-     Tev taču visi nav mājās!

-     Beidz! Es to vairs nevaru izturēt. Bērni nejūtas labi.

-     Tā varētu būt, bet tas nav atkarīgs tikai no manis.

-     Tu viņus pirmdien atstāji un kopš tā brīža neesi par viņiem interesējusies, un tā ir tikai aisberga virsotne. Līsa saka, ka viņa atlikušo pavasari grib dzīvot pie manis.

Varēja dzirdēt aizcērtamies durvis pusdienu telpā. Kolēģu smieldus. Viņa atpazina balsis: Samsons, otrs ekonomikas nodokļu eksperts, Jeļeņiks, kas nodarbojas ar kriminālizmeklēšanu operatīvajā policijas vienībā. Cik ilgi viņa te jau strādāja? Divpadsmit gadus, ja neskaita pārtraukumu prokuratūras dienestā. Viņai labāk padevās skaitļi nekā vardarbīgi noziegumi. Kā trifeļu cūka viņa spēja uzost nesakritības skaitļos, grāmatvedības pārkāpumus un naudas atmazgāšanas mēģinājumus.

-     Tu pats viņai liec tā runāt… Tu pats viņai liec tā domāt.

-     Ērika man pilnībā piekrīt, it īpaši pēc tā, kas notika Lieldienās.

Lieldienās? Viņa pat negribēja par to domāt. Tā bija vēsture.

-     Ērikai ir nospļauties par Līsu un Arvidu. Viņai pietiek ar tiem atrasties vienā telpā, lai viņai kļūtu slikti.

-     Vina mīl mazos.

-     Bullshit.

-     Nu beidz, Ēva, ko tu vari viņiem dot? Bērniem te ir daudz drošāk, viņiem katram ir sava istaba. Divu saskanīgu pieaugušo attiecību piemērs, pozitīva rutīna, noteikti laiki, kad viņiem aizbrauc pakaļ, divi strādājoši vecāki. Tu pat nespēj ierasties viņiem pakaļ tad, kad esi apsolījusi. Solījumu laušana tev šķiet pilnīgi normāla, un tā tu esi darījusi, kopš mēs pašķīrāmies.

Vai tā patiešām bija? Vai viņa mēdza likt vilties, gluži kā agrāk darīja viņas pašas vecāki? Ēva atcerējās, kā trīspadsmit gadu vecumā varēja pārnākt mājās nakts vidū un neviens viņai neko nepārmeta. Tēvs sēdēja klubkrēslā televizora priekšā ar aizkūpinātu kāsi. Tas bija laikos, kad viņš nesēdēja cietumā. Mamma, salietojusies tabletes, gulēja izslēgusies guļamistabā. Vai arī dzērās apkārt. Cūkas, abi divi. Ēva ar viņiem neuzturēja sakarus, viņa pat nezināja, kur tie dzīvo.

Vai viņa bija līdzīga? Nevis virspusēji, bet dziļāk, pēc būtības? Viņa atcerējās visas reizes, kad ar nokavēšanos ieradusies bērnudārzā vai skolā. Piemēri… To bija gana… Vienreiz Llsa raudot bija zvanījusi Ūlam no skolas, lūdzot, lai viņš aizbrauc viņai pakaļ, jo Ēva bija aizrāvusies ar darbu tādā pakāpē, ka aizmirsās laikā un telpā. Nekāda dižā mamma no viņas nebija sanākusi.

-     Vai tu klausies, ko es saku?

-     Es dzirdu, bet, Ūla, lūdzu, apsolu, ka mainīšos. Šobrīd es risinu kādu lietu, kuru nevar atstāt novārtā. Viss, ko lūdzu, ir viena nedēļa. Parūpējies tikmēr par bērniem un pasaki viņiem, ka drīz es atkal strādāšu pēc vecā grafika. Pasaki viņiem, ka es šovakar piezvanīšu.

-     Darīsim tā: bērni paliks pie mums līdz skolas brīvlaikam. Pēc tam redzēsim, ko darīt tālāk.

-    Tu te neesi noteicējs. Mums ir dalīta aizbildniecība. Es gribu bērnus pie sevis katru otro nedēļu.

-     Izņemot šo nedēļu?

-     Tieši tā.

Kāds zvanīja pa otru līniju. Uz telefona displeja parādījās Oskara Dānielsona vārds. Viņš uzņēmās risku, atklājot Evai informāciju par izmeklēšanu, ar kuru viņai patiesībā nebija nekādas saistības. Viņa pieņēma, ka Dānielsons grib ievilkt viņu gultā, tikai nesaprata, kāpēc.

-     Ēva, es tevi brīdinu: ja arī šoreiz tu salaidīsi grīstē, es vērsīšos pie advokāta. Pie kolēģa, kas vienkārši nekad nezaudē tiesas prāvas par aizbildniecības maiņu.

-     Vai tu man draudi?

-     Vai, mīļā, tie nav draudi, tas ir solījums.

Ēva nolamājās un pārtrauca sarunu, tad nospieda ienākošā zvana pogu. Klausulē bija dzirdams pārtrauktais signāls: Dānielsons jau bija nolicis klausuli.

Pusdienu telpā smiekli bija pieklusuši. Viņas kabineta durvis bija puspavērtas, viņa piegāja pie tām un tās aizvēra. Ūlas labākā īpašība bija fantāzijas trūkums. Tas viņu padarīja ārkārtīgi paredzamu un katrā strīdā deva priekšrocību. Bet to viņa nebija gaidījusi.

Ēva paskatījās uz mapēm, kas atradās uz galda, izmeklēšana, kurā viņa pati bija upuris. Tā kā viņa vairs neizmantoja savu meitas uzvārdu, izmeklēšanas grupa vēl nebija sasaistījusi viņu ar Kacu. Šī krimināllieta bija vairāk nekā ceturtdaļgadsimtu veca, un rētas uz kakla vairs nebija manāmas. Pagaidām nebija nekāda iemesla rakāties dziļāk vecajā izmeklēšanā, bet agrāk vai vēlāk viņi to darīs, un tad Ēva būs spiesta atbildēt uz pāris jautājumiem.

Augšējā kreisajā rakstāmgalda atvilktnē atradās vēl viena mape. Tajā bija NID jeb Nacionālā izmeklēšanas dienesta dokumenti par Kaca karjeru militārajā dienestā. Tas bija vienīgais, ko viņai bija izdevies uzzināt no varas iestāžu operatīvās policijas vienības. Viņa bija nopratusi, ka par Kaca pagātni eksistē arī citi materiāli, bet tie bija slepeni. Tas nu gan ir dīvaini, viņa nodomāja, zvanot Dānielsonam. Kaca saistība ar militāro pasauli viņu mulsināja. Automātiskais atbildētājs informēja, ka kolēģis devies pusdienās un atgriezīsies pēc pulksten diviem.

Ēvu pārsteidza fakts, ka Kacs un Jūels Klingbergs ir kopā dienējuši armijā. Vēl arī tas: pirms Kacs nonāca uz ielas, viņš tika izvēlēts īpašajām apmācībām un pēc tam strādāja izmeklēšanas dienestā par tulku un datu ekspertu. Bet, tā kā viņš bija ārkārtīgi apdāvināts, acīmredzot dienesta vadībai Kaca pagātne bijusi vienaldzīga. Tieši tāpat kā prokuratūras instance bija pievērusi acis uz viņas pašas pagātni un izvēlējās to uzskatīt par priekšrocību.

Saskaņā ar dokumentiem, kurus bija izdevies iegūt, Kacs un Klingbergs tika rekrutēti pēc augstākā ranga militārās personas pieprasījuma dienestā, kuru sauca par Aizsardzības izmeklēšanas un drošības dienestu jeb IDS, organizācija, kas ir Militārās izmeklēšanas un drošības dienesta MIDS priekštece. Ja viņa ir sapratusi pareizi, tad lēmums Kacu rekrutēt nozīmēja rīkoties pretēji militārajam dienestam, kas bija pieprasījuši Kacu neuzņemt. Bet IDS bija rīkojies pēc saviem ieskatiem. Pret Klingbergu Tulkošanas institūtam iebildumu nebija Sigtūnas Humanitārās vidusskolas grāmatu tārpa veikums bija iespaidīgs.

Tik un tā abi bija īpaši atlasīti. Vienīgie no sava kursa.

Un divdesmit piecus gadus vēlāk viens no viņiem nolaupīs otru un nogalinās viņa sievu.

Llsa un Arvids no fotogrāfijas pie sienas viņas virzienā raidīja skeptiskus skatienus. Viņiem taisnība, Ēva nodomāja, arī darbaholikis ir narkomāns.

Kacs. Kur gan viņš ir tagad?

Valstī bija izsludināta trauksme, bet, lai gan bija pagājušas vairākas dienas, tā ari nebija izdevies sadzīt Kacam pēdas. Ēvu tas nepārsteidza. Kacs bija pieradis dzīvot uz ielas. Saskaņā ar sodāmības reģistru viņš bija bezpajumtnieks un narkomāns lielāko daļu savas dzīves deviņdesmitajos gados. Streetsmart. Tāds viņš bija, kopš viņa to pazina. Kacs zināja simtiem veidu, kā nozust no zemes virsas.

Vai viņš bija pie Jormas? Vienīgā rietumu rajona bandīta, kas teorētiski būtu varējis iestāties Mūzikas akadēmijā. Bērnunamā viņš bija šokējis visus viņai pazīstamos cilvēkus, spēlējot klavieru sonātes. Nāca no nabadzīgas somu ģimenes, kuras locekļi kļuva vai nu par muzikantiem, vai narkomāniem, tas bija vienīgais, ko sabiedrība no viņiem gaidīja. Vai Kacs un Jorma joprojām uzturēja sakarus? Agrāk viņi bija kā brāļi. Bet, ja Ēva bija sapratusi pareizi, tad policija abu vārdus vēl nebija sasaistījusi.

Kaca DNS tika saglabāts jau viņa izmeklēšanas dienesta laikā, tāpēc matu, aizmirstu drēbju un siekalu dēļ, kas atradās metru attālumā no līķa, varēja pierādīt viņa klātbūtni nozieguma vietā. Vienīgais, kas šķita neparasti, ir tas, ka uz Angelas Klingbergas sakostā kakla nebija nekādu siekalu pēdu. Patiesībā vispār nekādu DNS pēdu, izņemot paša upura. Tiesu medicīnas eksperti uzskatīja, ka brūce pēc notikušā tika notīrīta ar spirtu, kas izgarojis. Tam gan nebija lielas nozīmes, jo visi pārējie pierādījumi skaidri norādīja uz Kacu. Viņa pirkstu nospiedumi atradās dzīvokli, turklāt viņš jau iepriekš bija tiesāts par līdzīgu noziegumu.

Ēva ieslēdza datoru un pārlasīja jaunāko Dānielsona atsūtīto dokumentu: īss pārskats par aizdomās turamā attiecībām ar upuri. Saskaņā ar pieejamo informāciju Angela Klingberga bija uzticējusi

Kacam atrast pazudušo viru. Viņš bija devies uz Karalisko bibliotēku, lai noskaidrotu informāciju, kā arī uz Klingberg Aluminium galveno mītni, lai aprunātos ar Jūela Klingberga tēvoci, uzmeklējis to pašu automašīnu stāvvietu, kur bijusi viņa pati, lai noskatītos videonovērošanas kameru ierakstus. Un apciemojis Angelu Klingbergu vismaz vienu reizi pirms slepkavības.

Teorija, kuru pierādīt centās Dānielsons un viņa komanda, noteica, ka Kacs nolaupījis Klingbergu un pēc tam nogalinājis viņa sievu. Pagaidām motīvs nebija skaidrs. Tāpat nebija zināms, kur Klingbergs atradās, ja vispār vēl bija dzīvs. Par Kaca vainu nolaupīšanā liecināja vairāki apstākļi: Klingberga mašīna bija atradusies viņa dzīvesvietas tuvumā nolaupīšanas dienā, kā arī novērošanas kamerās bija redzams vīrietis, kas, pēc visa spriežot, valkāja Kacam piederošu jaku. Viņasprāt, tas varēja būt jebkurš cits, jo seja ierakstos nebija redzama.

Vai arī viņa kļūdījās? Vai vainīgais bija Kacs? Varbūt arī Heselbijā vainīgs bija viņš?

Viņa aplūkoja Dānielsona pārsūtītās nozieguma vietas fotogrāfijas. Kaca drēbes bija izmētātas pa grīdu, tur bija viņa mati. Bildes, kuros attēlots viņa bēgšanas ceļš pāri jumtam, asins peļķes, virtuves nazis ar viņa pirkstu nospiedumiem, ķermenis ar koduma un žņaugšanas pēdām.

Ēvai kļuva nelabi. Atmiņas gluži kā šausmu filmā. Vai tiešām viņš pie tā visa bija vainīgs?

Pēdējo divdesmit četru stundu laikā, kopš Ēva bija sākusi izmeklēšanu, viņa jutās tā, it kā būtu iekāpusi laika mašīnā un atgriezusies atpakaļ pagātnē. Pandoras lāde, viņa nodomāja, kuru vairs nevar aizvērt, kolīdz to atver. Viņas ķermenis atcerējās, cik iemīlējusies viņa bija, tā iemīlēties var tikai tajā vecumā, ceļā uz pieaugušo pasauli, ar bērna spēju nevainīgi kādam pieķerties. Viņa bija neprātīgi iemīlējusies glītajā, tumšmatainajā ebreju puisī ar noslēpumaini brūnām acīm un neparastu uzvārdu. Ēva atcerējās svētlaimīgās sajūtas, tauriņus vēderā katrā tikšanās reizē, viņa pat atcerējās viņa matu un sviedru smaržu, kā viņš skūpstīja viņu, viņa mēles garšu.

Kas īsti tonakt notika? Jorma un Kacs bija ielauzušies kādā luksusa jahtā. Viņa bija stāvējusi tuvējā birztalā ostas tuvumā un redzējusi viņus aizpeldam uz jahtu. Stundu vēlāk viņi atgriezās ar tūkstoš kronām skaidrā naudā.

Un pēc tam?

Pēc tam viņi devās uz kādu ballīti debesskrāpju rajonā, satika pārējos bandas locekļus, tad garlaikoti devās tālāk uz Heselbijas centru. Ēva atcerējās, ka tonakt viņi jutās izsekoti, bet tas tajā laikā bija normāli. Viņu kompānijā vienmēr bija valdījusi sava veida vajāšanas mānija. Viņi kopā bija nopirkuši narkotikas no kāda nepazīstama pārdevēja, kas bija izskatījies uzticams. Viņa neatcerējās vīrieša seju. Kā gan viņa to spētu teju pēc trīsdesmit gadiem?

Pēc tam viņi devās uz slēgto velosipēdu novietni.

Ēva tur bija bijusi jau agrāk, viņai bija novietnes atslēga, un viņa mēdza tur pārnakšņot, kad mājās gaidīja elle. Viņai bija četrpadsmit gadu bērns, kas redzējis un dzirdējis pārāk daudz. Viņi lietoja kopīgu šļirci kā sava veida mīlestības apliecinājumu, ka uzticas viens otram pasaulē, kurā visi citi viņus ir pievīluši. Tolaik HIV un hepatīta risks nešķita būtisks. Viņa joprojām spēja iztēloties Kaca elkoņa locītavu, pretestību, pirms adata caurdūra ādu. Pēc tam bija viņas kārta. Es pārdozēju, viņa paspēja nodomāt, iekams viss satumsa.

Laiku pēc notikušā viņa atceras miglaini. Uzturēšanās slimnīcā, nopratināšanas policijas iecirknī, tiesas sēdes. Sociālie darbinieki, kas bija iejaukušies un nosūtījuši viņu uz rehabilitācijas centru Vilhelmīnā. Jau tolaik viņai šķita, ka tā nevar būt patiesība. Ka vainīgais nevar būt Kacs, viņš taču nebija traks. Tas, ka visa viņa seja mirka asinīs, neko nepierādīja. Kāds bija izmantojis viņa kāri pēc heroīna. Un pēc tam aizvedis abus uz Grubholmu, piekāvis un sakodis viņu, inscenējis noziegumu, lai viss liecinātu pret Kacu.

Bet kurš? Un kāpēc?

Viņa pāršķirstīja pirmstiesas izmeklēšanas materiālus. Trīsdesmit nenozīmīgas lappuses. Protams, nekāda DNS testa. Tolaik tādus vēl netaisīja, un, pat ja taisītu, tas noteikti nebūtu nepieciešams: Kacs jau bija notiesāts pirms tiesas sēdes.

Ēva pārstāja lietot heroīnu jau tajā pašā rudenī. Saņēma psihologa palīdzību. Dzīve sāka iet uz augšu. Viņa pabeidza Vilhelmīnas vidusskolu, saprata, cik vājprātīgos apstākļos bija dzīvojusi līdz tam. Bet viņai bija nepieciešams ilgs laiks, lai aizmirstu Kacu. Pagāja vairāki gadi, viņa pabeidza vidusskolu un iestājās juristos.

Kad iezvanījās telefons, Ēva sarāvās. Refleksīvi viņa nodomāja, ka zvana Ola. Viņš noteikti gribēja turpināt ar viņu manipulēt un atņemt viņai bērnus. Bet zvanītājs nebija bijušais vīrs, bet gan Dānielsons no mobilā telefona.

-     Vai tu esi uzzinājis ko jaunu? viņa jautāja.

-     Nezinu. Iespējams. Vai varām satikties?

-      Kad?

-     Vislabāk vakarā… rītvakar.

Viņš gribēja ievilkt Ēvu gultā. To varēja dzirdēt viņa balsī. Ēva bija pārliecināta, ka viņam ir erekcija brīdī, kad viņš sēdēja, telefonu piespiedis pie auss.

-      Kur?

-     Pie tevis varbūt? Šeit sienām ir ausis.

Man jāpārbauda katrs pavediens šajā izmeklēšanā, viņa nodomāja, noliekot klausuli. Vai tiešām tā ir sagadīšanās, ka abi gan Klingbergs, gan Kacs tika īpaši izvēlēti Tulkošanas institūtam, ka Klingberga uzņēmums tika apsūdzēts par nelegālu piecdesmit miljonu transakciju uz Jaunavu salām un ka pēc tam Jūels Klingbergs vienkārši izgaisa? Viņa neticēja tādām lietām kā sagadīšanās, tāpēc bija spiesta izrakties līdz šīs izmeklēšanas saknei, atrast Kacu, pierādīt, ka viņš nav vainīgs. Ēva bija to parādā viņam. Un arī sev.

Kacam, kad viņš pamodās, nebija ne jausmas, cik ir pulkstenis. Varēja būt nakts vidus vai ari agrs rīts. Viņš atradās piķa melnā telpā. Sataustīja telefonu, kas gulēja līdzās matracim, paskatījās displejā tas rādīja 2.30.

Man ir kruķu vajāšanas mānija, viņš nodomāja, vai vienkārši vajāšanas mānija. Zemapziņa atgādināja, ka viņu meklē. Vai ka viņš tiek pamodināts no sapņa, kuru nespēj atcerēties.

Varēja dzirdēt klusu zumēšanu no divsimt metru attālās Esinges šosejas, naksnīgo tālbraucēju satiksmes iemidzinošo dūkoņu. Viņš juta sirdi krūtīs sitamies ātrāk nekā parasti.

Pēkšņais saspringums caurstrāvoja viņa vēnas gluži kā elektrība. Satrauktais ķermenis mēģināja kaut ko paskaidrot.

Viņš apvaldīja vēlmi piecelties. Tā vietā viņš koncentrējās.

Satiksmes troksnis… Un vēl kas, ko viņa prāts joprojām mēģināja noformulēt.

Un tad viņš saprata, kas viņu satrauca, cilvēka elpošana.

Kacs aizturēja elpu, lai varētu labāk dzirdēt. Jā, nebija ne mazāko šaubu kāds stāvēja sienas otrā pusē vien pāris metru tālāk.

Jorma? Vakara sākumā viņš bija nozudis, un Kacs nevēlējās jautāt, ko draugs grasās darīt. Darīšanas vai kāda sieviete. Visticamāk, darīšanas.

Gar grīdlīstēm iekšā spraucās gaisma. Varēja redzēt, kā tā pazūd, atgriežas un atkal pazūd. Gaisma nāca no kabatas lukturīša.

Soļi pieklusa un nozuda koridora virzienā.

Kruķi? — viņš nodomāja, pulsam paātrinoties. Vai Julīna telefona līniju tomēr noklausījās?

Nē. Tad viņš būtu tos dzirdējis jau iepriekš. Tādā gadījumā te rosītos pusducis policistu bruņuvestēs, kas būtu izgāzuši durvis un ienākuši ar izvilktiem ieročiem rokās.

Bija dzirdami vēl kādi soļi, tomēr… tālāk, dzīvoklī. Ielaušanās? Bet Jorma būtu pateicis, ja viņu kāds vajātu.

Esinges šosejas satiksme pieņēmās spēkā. Kaut kur dzīvoklī bija atvērts logs vai balkona durvis.

Kacs turpināja nekustīgi gulēt, bija nolēmis nogaidīt, līdz tas kāds pazudīs no turienes. Viņa slēptuvi neviens nebija pamanījis.

Te pēkšņi viņam ienāca prātā: varbūt arī Jorma tur bija, iespējams, viņš atgriezies agrāk un kaut kas ar viņu atgadījies.

Kāds tālbraucējs uz šosejas signalizēja. Kacs rīkojās refleksīvi, izmantoja fona troksni, lai nomaskētu kluso klikšķi, kad viņš nospieda slēdzenes mehānismu un ļāva durvīm atslīdēt gana plaši, lai varētu tikt ārā.

Žalūzijas bija aizvērtas.

Kacs lēnām gar sienu lavījās uz priekšu.

Virtuve bija tukša. To izgaismoja laternu gaisma. Viņš saprata, ka ir kails, un sajutās ievainojams, pat nedaudz sakautrējās.

Drošības labad viņš nostājās aiz ledusskapja. Varēja atkal saklausīt soļus, šoreiz tie nāca no istabas, kurā atradās klavieres. Kacs no trauku žāvētāja izmakšķerēja nazi. Pagaidām bija jāiztiek ar to.

Tad viņš pietupās un vēroja koridoru. Tajā valdīja piķa melna tumsa.

Viņš turēja elkoņa locītavu mutei priekšā, lai apslāpētu elpas radīto skaņu. Izvērtēja savas iespējas. Viņa pusē bija pārsteiguma moments. Persona nezināja, ka viņš tur atrodas. Pārāk riskanti, Kacs vēlāk nodomāja. Lai kas tas arī būtu, viņš noteikti ir bruņots.

Augšstāva dzīvokļa tualetē kāds nolaida ūdeni. Kacs spēra divus ātrus soļus uz koridora pusi, līdz nonāca mazajā hallē. Noslīdēja lejup gar sienu, paslēpās aiz drēbju pakaramā.

Nekustīgi sēdēja. Neviens nebija viņu pamanījis.

Halles nišu no dzīvojamās istabas atdalīja slīddurvis.

Tās nebija pavisam aizvērtas. Viņš tās vēra milimetru pa milimetram, līdz atvērums bija pietiekami liels, lai varētu tajā ieskatīties.

Istabas otrā galā stāvēja kāds vīrs. Viņš šķita nervozs, nepārtraukti mīņājās, lūkojās pulkstenī, meta acis uz Jormas guļamistabu. Kacs nevarēja redzēt vīrieša seju, jo tas bija uzgriezis muguru.

Pustumsā spīdēja klavieru laka. Balkona durvis stāvēja pusvirus. Tātad viņš bija ielavījies pa turieni. Kacs atkal paskatījās uz vīrieti. Vidēji garš. Bez kapuces vai maskas. Nemaz neiedomājās, ka varētu aiz sevis atstāt lieciniekus.

Tad viņš pēkšņi saprata, ka dzīvoklī ir nevis viens, bet gan divi cilvēki. Varēja saklausīt vēl kādu skaņu, Jormas guļamistabā iečīkstējās parkets.

Kacs ieslīdēja atpakaļ halles tumsā.

Vai tas bija Jorma? Vai viņi to piekāvuši?

Viņš paraudzījās visapkārt, meklējot piemērotāku ieroci nekā nazis, kuru turēja rokās. Kādu priekšmetu, ar kuru varētu sist, turklāt spēcīgi, ļoti spēcīgi, brīdī, kad neviens to negaida.

Kacs atvairīja šo domu, atvairīja sevī augošo agresiju, jo šobrīd tā nepalīdzēja.

Vai viņi meklēja ko tādu, ko Jorma noslēpis? Zagtas mantas? Kacs tam neticēja.

Pa ielu brauca kāda mašīna. Viņš uzmanīgi paliecās uz priekšu. Ieskatījās Jormas guļamistabā halles spoguļa atspulgā. Otrs vīrietis atradās guļamistabā, stāvēja pie gultas, pavisam nekustīgi, elpoja ārkārtīgi mierīgi. Nevarēja redzēt, vai arī Jorma tur ir.

Cilvēks bija tērpies tumšā treniņtērpā. Baltās sporta kurpēs. Treniņjakas kapuce slēpa seju. No viņa labās rokas nokarājās gabals metāla stieples.

Pagāja vairākas sekundes, pirms Kacs saprata, kādam mērķim tā paredzēta žņaugšanai.

Tas pats vīrs, kas iepriekš bija stāvējis pie viņa slēpņa. Neparasti mierīgs. Noteikti kaut ko salietojies.

Tas nav cilvēks, Kacs nodomāja, nesaprotot, no kurienes rodas tādas domas. Viņš instinktīvi juta, ka vīrietī, kas stāvēja pie gultas ar stieples cilpu rokās, ir kas necilvēcīgs.

Vai tas nebija tas pats cilvēks no automašīnu stāvvietas? Tādā gadījumā viņš nemeklē Jormu, viņš meklē Kacu…

Atkal uzbangoja naids, viņa aukstais, ļaunais kodols, Benjamina atstātais mantojums.

Dzīvoklis bija pilnīgi tukšs. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija elpas vilcieni no guļamistabas puses. Vīrietis stāvēja pavisam mierīgi, it kā locītavas un muskuļi būtu sastinguši.

Te pēkšņi viņš iznāca ārā.

Un atradās divus metrus no Kaca, seja joprojām bija kapuces ēnā, bet varēja manīt acis auksti samiedzamies. Tik tikko bija jūtama pretodu eļļas smarža.

Vīrietis nozuda dzīvojamās istabas virzienā, kur atradās viņa līdzzinātājs, persona, kas stāvēja sardzē vai kalpoja kā papildspēks. Neviens no viņiem neko neteica. Kacs dzirdēja viņus bez steigas izejam uz balkona. Dzirdēja viņus pārkāpjam pāri malai un lecam. Viņi piezemējās grants celiņa otrā pusē.

Kacs iegāja guļamistabā, sarāvās, dzirdot kādu ātri elpojam un elšam, tad saprata, ka tas ir viņš pats.

Acis bija apradušas ar tumsu, viņam nevajadzēja ieslēgt gaismu, lai varētu ko saskatīt. Jorma, sarāvies čokurā, gulēja pie gultas galvgaļa. Šausmu izteiksme no nedzīvās sejas nebija nozudusi. Viņš nebija paspējis aizstāvēties. Stieple ap kaklu bija savilkta tik cieši, ka āda bija pārgriezta.

Kacs nevarēja sataustīt pulsu, viņš pagrieza draugu uz muguras, sakrustoja plaukstas uz krūtīm un sāka ārprātīgā tempā spiest uz leju. Apstājās, pārliecās pāri un mākslīgi elpināja. Iedomājās, cik neprasti ir sajust Jormas lūpas pret savējām, sadzirdēt pašam savas zvērīgās vaimanas, kamēr viņš atkal pārliecās, masēja sirdi, elpināja, masēja sirdi un cerēja, ka nav par vēlu.

Ēva NEvSAPRATA, kāpēc pārgulēja ar Dānielsonu. Jaunas problēmas bija pēdējais, kas šobrīd nepieciešams.

Viņš joprojām gulēja viņas gultā, apmierināti svilpoja, šķirstot laikrakstu. Ēva jau bija piecēlusies un pilnībā apģērbusies.

Viņa paskatījās pulkstenī. Pusdeviņi. Jāmēģina vēl šo to uzzināt no viņa un pēc tam tikt vaļā, cik ātri vien iespējams.

Ceļā uz virtuvi viņa pagāja garām bērnistabai. Apstājās un ieskatījās. Arvida zaļais Bakugan vīriņš gulēja uz divstāvu gultas apakšējā matrača. Līsas futbola kartītes bija izmētātas pa grīdu. Visas viņu lietas bija istabā lellītes, mašīniņas, mīkstās mantiņas, Bārbiju un Bralz leļļu detaļas; izskatījās, it kā te būtu noticis masu slaktiņš uz paklāja mazās čupiņās mētājās ķermeņu daļas un norautas galvas. Viņa aizvēra durvis un sajuta smeldzīgu kaunu.

Dānielsona portfelis ar visiem dokumentiem par slepkavību atradās koridorā. Informācija par lieciniekiem, laboratoriju slēdzieni, slepkavības vietas protokoli, tiesu medicīnas ekspertu secinājumi. Un Klingberga cietā diska kopija, viņš bija apsolījis, ka viņa drīkstēs tajā ieskatīties. Ēva ļāva noticēt, ka viņu interesē tikai transakcija uz Jaunavu salām.

Varēja dzirdēt Dānielsonu dzīvokļa otrā galā pieceļamies un dodamies uz vannasistabu. Viegli soļi. Viņš bija labā noskaņojumā. Kamēr viņš dziedāja stulbu šlāgera melodiju, dušā sāka tecēt ūdens.

Ēva joprojām juta mutē viņa garšu. Loceklis bija tik samtains kā zirga purns.

Vai viņa pārgulēja ar Dānielsonu, lai ieriebtu Ūlam? Tas būtu pilnīgi bezjēdzīgi, ņemot vērā, ka viņa nekad to nestāstītu.

Vai arī viņa to bija izdarījusi, jo bija pienācis laiks? Jo ķermenis to vienkārši pieprasīja?

Eva cerēja, ka Dānielsons nemēģinās visu sarežģīt. Izvirzīt nosacījumus. Skatīties ar suņa acīm. Jaukt seksu ar mīlestību.

Viņa nogriezās pa koridoru. Bija atnācis pastnieks. Uz grīdas gulēja aploksne. Viņa to paņēma, iegāja virtuvē un atvēra.

Tas bija izsaukums uz ģimenes un sociālo lietu nodaļu pēc Ulas pieprasījuma. Tikšanās, lai pārrunātu bērnu un aizbildniecības saistības, vai viņiem būtu labāk dzīvot pie vientuļās mātes vai pie stabila tēva ar ilglaicīgu dzīvesbiedri un jaunu māsiņu. Ūla bija nolēmis palielināt likmes.

Pirms deviņiem gadiem, kad viņi iepazinās konferencē par aktuālo jurisprudenci, Ūla bija idealizējis Ēvu, redzējis kārtīgu piepilsētas meiteni, kam izdevies izsisties šajā pasaulē, priecīgu karjeristi, kas sapņo par vidusšķiras dzīvi kopā ar vīru, bērniem, suni un māju laukos. Bet Eva tā arī nekad neiederējās Ūlas sapnī. Viņas pagātne, kas iesākumā šķita eksotiska, pēkšņi nesakrita ar viņa vajadzībām. Eva runāja pārāk skaļi un aplam, dzēra mazliet par daudz, pārkāpa etiķeti tik lielā mērā, ka viņas šarms to vairs neatsvēra. Vina centās pielāgoties, bet bija tāda, kāda bija. Un tā tas turpinājās līdz šķiršanās prāvai.

Kad Eva iedomājās par Līsu un Arvidu, viņas sirds sažņaudzās. Bija pagājušas divas dienas, kopš viņa pēdējoreiz ar bērniem runājusi, pareizāk sakot, viņa bija runājusi tikai ar Līsu, jo Arvids uz planšetdatora spēlēja Minecraft un nevēlējās runāt. Līsa bija izklausījusies nejūtīga, runāja tikai par kucēnu, kuru Ūla bija apsolījis, un pat nepajautāja, kad viņas tiksies.

-     Atlikušo pavasari es gribu dzīvot pie tēta, — meita beigās noteica. Vai es drīkstu, mammu? Te ir tik jautri. Un mums varbūt būs suns.

Eva nolika vēstuli uz virtuves galda un gāja atpakaļ uz guļamistabu, pameta skatienu pa logu uz košzaļo Vāsas parku un devās uz dzīvojamo istabu.

Uz kafijas galdiņa joprojām stāvēja Jack Daniel’s pudele, kuru viņa un Dānielsons iepriekšējā vakarā bija kopā tukšojuši. Pustukša vai līdz. pusei pilna, atkarībā no tā, kā uz to skatās. Viņa apakšbikses atradās uz grīdas līdzās televizoram. Ēva bija pavedusi viņu pēkšņi, pārsteidzot un samulsinot. Teikuma vidū uzlika roku uz viņa locekļa, virs džinsiem, un sajuta, kā tas piebriest. Tad novilka viņa bikses un apakšveļu, sūkāja un vienlaikus masēja viņa ānusu ar rādītājpirkstu. Viņam pietika ar piecpadsmit sekundēm. Viņš eksplodēja viņas mutē kā pusaudzis. Kad Ēva atgriezās pie glāzes Jack Daniel’s, izturoties tā, it kā nekas nebūtu noticis, viņš izskatījās apmulsis.

Un tad viņš pārlaida nakti.

Kāpēc es ļāvu tam notikt? Viņš mani pat neuzbudina. Tāpat kā toreiz Lieldienās… Satriecot Ūlu.

Mobilais telefons gulēja uz kafijas galdiņa. Trīs neatbildēti zvani no vadības štāba, viņa bija solījusi palīdzēt atrisināt juridiskajai vienībai problēmu par noziedzīgā ceļā iegūtu labumu.

Vēlāk Ēvai nāksies strādāt virsstundas, tāpat kā nāksies cīnīties un strādāt par attiecībām un bērniem. Bet šobrīd svarīgākais bija Kacs.

Pēdējās diennakts laikā daudz kas bija noskaidrojies.

Ēva atkal bija runājusi ar automašīnu stāvvietas apsargu, piespieda viņu pie sienas, kad saprata, ka tas kaut ko slēpj, un galu galā uzzināja, kas tur bija. Kāds liecinieks acīmredzot bija redzējis vīrieti braucam ar Klingberga mašīnu. Apsargs to bija nofilmējis ar savu personīgo videokameru. Viņš skaidroja, ka ari Kacs ierakstu ir redzējis. Bet ne policija.

To viņa Dānielsonam nestāstīja. Varbūt vēlāk, kad būs uzzinājusi ko vairāk.

Kāpēc gan lai Kacs būtu sevi tā apgrūtinājis, kāpēc lai izliktos meklējam Klingbergu, ja reiz pats viņu nolaupījis un turklāt plānojis nogalināt arī viņa sievu?

Ēva bija identificējusi zēnu ar kāda narkotiku apkarošanas nodaļas darbinieka palīdzību. Septiņpadsmit gadus vecs heroīna lietotājs,

vārdā Jūnass Okesons. Dīvainākais bija tas, ka pirms pāris dienām zēns atradies morgā, miris no narkotiku pārdozēšanas. Viņļf tika atrasts uz kādas automašīnas aizmugurējā sēdekļa Mērstā ar vēnā iedurtu adatu.

Dīvaini, viņa nodomāja. Zēns bija turējies tālāk no narkotikām gandrīz divus mēnešus. Un te pēkšņi letāla atgriešanās pie heroīna.

Ēva paskatījās uz vannasistabas durvīm. Dānielsons kavējās.

Viņa atkal izgāja koridorā, ieskatījās, vai viņa portfelī ir vēl kas tāds, kas varētu viņu interesēt. Izmakšķerēja Klingberga navigācijas sistēmas izraksta kopiju. Ja Dānielsons pamanītu, ka tā ir pazudusi, viņa varētu vienkārši pateikt, ka viņš to atstājis pie viņas.

Piecdesmit miljoni kronu, viņa nodomāja, atgriezdamās virtuvē. Viņa bija lūgusi ENB policijas vienībai sazināties ar Interpolu un noskaidrot visas lielākās transakcijas starp Zviedriju un Jaunavu salām pēdējā gada laikā. Viņa saprata, ka tas aizņems laiku atkarībā no vietējo banku vēlmes apiet konfidencialitātes likumu.

Kad Dānielsons iznāca no vannasistabas, viņš, Evai par atvieglojumu, bija jau apģērbies, uz galda stāvēja kafija.

—   Kā jūties? — viņš jautāja.

—   Kā tu to domā?

—  Vai tu jūties labi… Par to, kas vakar notika?

Ēva ielēja viņam krūzē kafiju un piespieda sevi izklausīties draudzīgai.

— Aizmirsīsim par to, — viņa teica. Uzskati, ka nekas nav noticis. Labāk pastāsti par izmeklēšanu. Vai ir vēl kas tāds, ko tu neesi paspējis man atklāt?

Viņš izskatījās aizvainots, tomēr atbildēja.

—   Nedomāju. Tu zini visu, ko zinām mēs.

— Tu teici, ka dators bija ieslēgts, kad Angelu Klingbergu atrada.

— Jā, ekrānā bija redzama fotogrāfiju slīdrāde.

—  Ar kādām bildēm?

—  Ģimeniskas fotogrāfijas. Ceļojumu bildes.

—   Nejauši izvēlētas?

-     Nav ne jausmas.

-     Un jums šķiet, ka slepkava izvēlējās slaidrādes fotogrāfijas?

-     Vai ari upuris. Jebkurā gadījumā pēc slepkavības dators stāvēja ieslēgts. Kā jau teicu, es nokopēju cieto disku, gadījumā ja tu vēlies pameklēt materiālus par Klingberg Aluminium. Tur tu atradīsi arī viņa privātās fotogrāfijas… Ja tevi tādas lietas interesē.

Ēvas balsī bija manāma ironiska pieskaņa, kas liecināja, ka viņa tūliņ pāršaus pār strīpu. Tomēr viņa nespēja nepajautāt:

-     Vai esat pārliecināti, ka vajājat pareizo cilvēku?

-      Dievs žēlīgais, Ēva, mums ir tā puiša pirkstu nospiedumi visās malās: uz slepkavības ieroča, mašīnā, uz dzīvokļa atslēgām, ar kurām viņš ieslēdzās. Turklāt astoņdesmitajos gados viņš tika tiesāts par gandrīz identisku noziegumu.

Tātad viņi vēl nebija pamanījuši saikni starp abiem. Eva par to bija pateicīga.

-     Vai atradāt anonīmo ziņotāju?

-     Nē.

-     Un tas tevi neuztrauc?

-     Šo darbu bez anonīmiem padomdevējiem mēs nemaz nevarētu izdarīt. Turklāt tu zini, tas ir pretlikumīgi, mēs nevaram piespiest cilvēkus liecināt.

-     Vai pieļaujat, ka tas bija viens no kaimiņiem, kas dzirdēja viņu kliedzam?

-     Ēkā atrodas septiņpadsmit dzīvokļi. Persona zvanīja no priekšapmaksas telefona, kuru nevar izsekot. Visticamāk, tas bija kāds, kurš negribēja sapīties ar policiju. Estermalmē dzīvo dažādi cilvēki. Un, kā jau minēju, mēs joprojām strādājam pie tā, lai šo anonīmo ziņotāju atrastu.

Dānielsons nozuda hallē un atgriezās ar portfeli, atvēra to un izņēma cieto disku.

-     Kā tev pašai veicas? viņš jautāja. Vai ir izdevies ko uzzināt par piecdesmit miljonu transakciju?

-     Gaidu, kad cilvēki sabīsies, saņemot Interpola zvanu, un atcels bankas konfidencialitātes likumu. Jaunavu salas ir nodokļu

paradīze, viņi mēģinās pretoties un atteikties izsniegt datus, cik vien ilgi varēs. Starp citu, vakar, pirms es tevi… pārtraucu, tu kaut ko minēji par zagtu auto?

Tik tikko manāms smaids. Vismaz viņam ir humora izjūta.

-     Jā. Mēs atradām mašīnu, ko aizdomās turamais nozadzis savas mājas tuvumā uzreiz pēc slepkavības.

-     Kur viņš to atstāja?

-     Alvīkas pludmalē. Tur viņa pēdas arī beidzas.

-     Un viņa vecais priekšnieks? Vai viņi ir sazinājušies?

-     Rikards Julīns? Esam ar viņu runājuši, bet viņš apgalvo, ka pēdējā pusgada laikā neesot sazinājies ar Deniju Kacu. Viņš izklausās uzticams. Vecais veterāns.

Vajadzētu papētīt tuvāk, Eva nodomāja. Kaca militārā dzīves daļa bija viņu ieinteresējusi.

-     Un kodieni uz Angelas Klingbergas kakla, vai jums ir izdevies atrast atbilstošu DNS?

-     Lai sasaistītu slepkavu ar nozieguma vietu, tas nav nepieciešams.

Kādu bridi abi sēdēja klusēdami un pat nepieskārās kafijai. Viņu starpā joprojām valdīja saspringums. Kāpēc, ellē ratā, viņa pārgulēja ar viņu?

-      Man laikam vajadzētu doties, Dānielsons nedroši ieminējās. Pirms cilvēki sāk interesēties par manu atrašanās vietu.

Eva tikai pamāja.

-     Vai nevēlies satikties vēl kādreiz, Eva?

-      Protams. Mēs taču vēl sazināsimies par šo izmeklēšanu.

-     Es domāju ārpus darba.

-     Tad jau redzēs, Dānielson. Šobrīd es nevēlos nekādas attiecības.

Eva pagriezās pret kolēģi, ieskatījās viņa suņa acīs un ieraudzīja

tās smeldzīgās ilgas, kuras nespēja izturēt. Katrs dabū, ko pelnījis, viņa nodomāja, it īpaši ja jauc darbu ar privāto dzīvi.

Kolīdz Dānielsons bija aizgājis, viņa paņēma navigācijas sistēmas maršruta izrakstu.

Izmeklētāji bija interesējušies par laiku, kas sakrita ar Jūela Klingberga pazušanu un Angelas Klingbergas nāvi. Bet pārējā laikā?

Angela Klingberga bija izmantojusi mašīnu neilgi pēc sava vīra pazušanas. Izskatījās, ka viņa brauca vien īsus gabalus, piemēram, Estermalmē un vienreiz mazliet tālāk līdz Jūrsholmai.

Ēva internetā pameklēja adresi. Pontusa Klingberga mājas adrese. Angela bija braukusi turp, desmit dienas pirms tika nogalināta, ieradusies septiņos vakarā un devusies prom… nākamās dienas rītā pulksten deviņos.

Klingberg Aluminium šķirtenis viceprezidents noteikti varētu paskaidrot, kāpēc viņa tur nakšņoja, gadījumā ja Dānielsons jautātu. Viņa brāļadēla sieva bija noraizējusies par savu pazudušo vīru, viņš centās sievieti mierināt, ielūdza viņu palikt uz vakariņām, tad viņa iedzēra mazliet vairāk vīna un nolēma pārnakšņot viesistabā.

Ja vien starp viņiem nekā nebija.

Ēva pārlūkoja iepriekšējos navigācijas datus. Bija pieejama visa informācija kopš jaunā gada. Mašīna visvairāk bija braukusi ceļā no pāra mājām Separgātanā uz Klingberga darbavietu Nortullā. Ar regulāru intervālu atkārtojās braucieni uz Jūrsholmu, kas vienmēr beidzās ar nakšņošanu. Ēva gribēja sameklēt citas nakšņošanas vietas un atrada vēl kādu adresi Sermlandē.

Ierakstīja adresi Google.

Pontusa Klingberga lauku īpašums, savrupmāja uzreiz aiz Katrīneholmas. Arī tur Angela vairākkārt bija nakšņojusi.

Ēva atvēra cietā diska izvēlni, meklēja kalendāra iespējas un atrada meklēto: Jūela Klingberga digitālo plānotāju.

Vīrietis laiku plānoja pa minūtēm, tas nu bija skaidrs; kalendārā bija reģistrētas dzimšanas dienas, atgādinājumi par veicamajiem darbiem, mašīnas apskate, ārsta apmeklējumi, darba grafiks, tikšanās, konferences, komandējumi.

Ēva salīdzināja ar datumiem navigācijas sistēmā. Atbilst. Viņa prombūtnes laikā sieva nakšņoja citur.

Kinky, viņa nodomāja. Angelai, visticamāk, bija dēka ar vira tēvoci.

Pagaidām Ēva novērsās no šī pavediena un atvēra fotogrāfiju programmu. Tikai pārsimts bilžu.

Pārskatot bilžu slīdrādi, viņa ieraudzīja pēdējo rādīto fotogrāfiju sēriju. Aptuveni piecdesmit bildes, kuras tika mainītas klasiskās mūzikas pavadījumā. Atvaļinājumu bildes. Angela un Jūels Klingbergi dažādos ceļojumos, vasaras saulgriežu svinības greznās savrupmājās, ceļojums uz Itāliju, gulšņāšana tropu paradīzes pludmalēs, kaut kādas regates burāšana, iespējams, Sandhamnā, abiem stāvot uz luksusa jahtas klāja.

Ēva apstādināja slīdrādi, uzklikšķināja uz bildes ar jahtu, palielināja un pietuvināja nosaukumu jahtas priekšgalā: St. Rochus.

Atmiņās uzvilnīja nakts, kad viņa stāvēja Heselbijas pludmalē un vēroja Jormu un Kacu peldam uz kādu luksusa jahtu. St. Rochus… Vārds šķita atbalsojamies tālaika atmiņās.

Viņa piecēlās, iegāja dzīvojamā istabā, paņēma mobilo telefonu, kas atradās uz dīvāna, kur viņa pavedināja Dānielsonu, un uzspieda Satiksmes pārvaldes numuru.

-     Lūdzu, savienojiet mani ar Jūras satiksmes reģistru, Ēva teica. Man vajadzētu noskaidrot īpašnieka datus kādai jahtai Stokholmā.

Sakaru tīkls uzdeva jautājumus krieviski: Kakoj psevdonim ti vibereš? Kādu pseidonīmu izvēlēsies? Kacs ierakstīja pirmo vārdu, kas ienāca prātā: Baruch. Kamēr viņš aizpildīja paroles lauciņu, Kacs prātoja, kāpēc izvēlējies tieši šādu segvārdu. Kacs sāka nogurt. Viņš bija pavadījis astoņas stundas IRC tīklā, lai atrastu kādu, kas varētu palīdzēt. Pagaidām tikai scriptkiddies', puišeļi, kas paļāvās uz sagatavotu programmēšanas kodu un noraustījās, kad saprata, ko īsti viņš meklē.

Baruch? viņš vēlreiz padomāja. Jo bija piektdiena. Tas bija pirmais ebreju vārds sabata lūgšanā: Baruch atah Adonai… Dievs, tu esi svētīts.

Neparasti. Viņš nebija lūdzis sabata lūgsnu kopš trīspadsmit gadu vecuma, tolaik kopā ar tēvu, ortodoksālajā sinagogā Sanktpolsgātanā, uz kuru tēvs mēdza viņu vest lielajos svētkos. Patiesībā viņš neko daudz par Benjaminu nezināja. Vien to, ka tēvs ieradās Zviedrijā kā bēglis tieši pirms kara sākuma un ka viņa vecāki Haims un Sāra bija emigrējuši uz Izraēlu piecdesmitajos gados un zaudējuši saikni ar savu dēlu. Pareizāk sakot, pārrāvuši saikni.

Kacs nospieda pogu “atpakaļ”. Ekrāns noraustījās. Parole bija jāieraksta vēlreiz. Viņš ierakstīja.

Kamēr bija jāgaida, Kacs domāja par Jormu. Sajuta naidu un atriebības kāri. Draugs gulēja Dienvidu slimnīcā pie mākslīgās elpināšanas sistēmas. Kacam bija izdevies viņu dabūt pie dzīvības, piezvanīt 112 un atstāt dzīvokļa durvis neaizslēgtas, pirms dzīvokli pameta. Viņš sēdēja Jormas mašīnā simts metrus no ēkas un vēroja, kā Jormu uzliek uz nestuvēm un aizved. Tad viņš piezvanīja uz

1 Sīkurķi. (Angļu vai.)

pēdējo zvanīto numuru, ko atrada Jormas mobilajā telefonā, un tika savienots ar vienu no viņa draugiem, Emīru, kas viņam palīdzēja atrast jaunu slēptuvi Vestbergā. Šobrīd viņš atradās tur. Vienistabas dzīvokli ceturtajā stāvā.

Skatiens atkal pievērsās datora ekrānam. Viņš bija aizrāvies. Redzēja grafikus izplešamies, atvērto čata telpu.

Viens no avatariem attēloja Pikaču. Kāds cits Hansu Solo no filmas “Zvaigžņu kari”. Cilvēki, kas negribēja pieaugt.

Tiklu sauca Oxymoron. To viņam bija ieteicis kāds ar pseidonīmu Hunky Dory. Vienreiz viņi tiklā bija apmainījušies ar programmām, un šis cilvēks apgalvoja, ka šajā tīklā noteikti var atrast palīdzību.

Tīkla operatoru, kas kanālā bija pirmais, sauca Trockis, un viņa atpazīstamlbas zīme bija @prefix.

Pagāja vairākas minūtes, pirms viņš pajautāja, kas ir Baruch un ko viņš vēlas: Kto ti… Cto ti hočeš?

-     Man vajadzīga palīdzība, Kacs atbildēja: Mņe nužnapomošč!

-     Dobro požalovat, Trockis rakstīja. Laipni lūdzu!

Čata telpā viņi bija vieni tikai viņš un operators. Kacs paskaidroja savu problēmu, to, ka viņam vajadzīga palīdzība ar Super user do komandu, lai varētu kontrolēt kādu serveri.

Klusums. Sākumā nekādas reakcijas. Slēptās istabās paralēli risinājās citas sarunas, kuras Trockis uzmanīja un Kacs nevarēja izlasīt. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņš atbildēja: Čto ja poluču vzamen? Ko es saņemšu pretī?

IRC čata telpās bija pavisam ierasts apmainīties ar sarežģītām programmām vai konfidenciālu informāciju. Programmas ir pavisam jaunas. Tādas, ko neviens iepriekš nav redzējis. Bet Kacam nebija ko piedāvāt, vismaz ne šoreiz.

Viņš paskaidroja, ka nācis tukšām rokām.

Atkal klusums, pēc tam Trockis pajautāja, par kuru operētājsistēmu ir runa.

—  Sun OS Solaris.

—  Kakuju versiju? Kāda versija?

Kacs paskaidroja to mazumiņu, ko zināja par sistēmas oriģinālo versiju un atjauninājumiem.

Trockis uzrakstīja smaidiņu un lūdza uzgaidīt.

Tad viņš atkal uzradās un pajautāja, vai Baruch ir ebrejs.

-      Ti jevrej, Baruch?

-     Da.

-      Pierādi!

Daudz nedomājot, Kacs sāka rakstīt pārējo sabata lūgsnu: …eloheinu melech ha’olam asher kidushanu bemitsvotav vetzivanu l’hadlik ner shel Shabbat'. Un Trockis nekavējoties atbildēja: nebūtu nekādas nozīmes, ja arī tu nebūtu ebrejs, Baruch. Tev nebūtu pieejas šim kanālam, ja Hunky Dory nebūtu aizlicis par tevi labu vārdu.

-      Kam tu gribi nodarīt pāri? viņš vēl pajautāja.

-      Ļauniem cilvēkiem, Kacs atbildēja.

-     Shabbat Shalom, Baruch.1 Un vēlu veiksmi.

Uz ekrāna parādījās hipersaite. Pēc dažām minūtēm cietajā diskā bija programmas pirmkods. Viņš saprata, ka nāksies kodu papildināt un meklēt kļūdas, lai tas strādātu tieši tā, kā viņš gribēja. Pāris stundu darba. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņš bija programmējis.

Kad Kacs pirmo reizi mēģināja ielauzties Capitol Security serverī, pulkstenis bija viens naktī. No skapja bija dzirdama dobja printeru dūkšana. Viņa paša Linux dators bija pieslēgts diviem cietajiem diskiem, rūterim un modemam, kuru viņš bija paņēmis no Jormas dzīvokļa.

Pagāja vairākas stundas, lai sagatavotos. Pirmais ķēdes posms ceļā uz ekrānu bija sagatavota fiktīva IP adrese, reģistrēta ar viltotu vārdu. Informācija no viņa paša servera plūda caur citiem serveriem ar uzlauztiem kontiem. To skaitā cauri kādam universitātes datoram Parīzē, vēl vienam Bostonā. Anonimitāte tika nodrošināta,

' “Esi svētīts Tu, Kungs, mūsu Dievs, Visuma Valdnieks, kas svētījis mūs ar Saviem baušļiem un pavēlējis mums iedegt Sabata sveces.” (Ivritā tulk. /riez.)

2    priecīgu sabatu, baruh! (ivritā tulk. piez.)

izmantojot Ī'OR tīkla tuneli. Ja kāds sistēmas operators novērotu informācijas plūsmu, viņam būtu grūti sadzīt tā pēdas.

Kacu pārņēma pilnīga nerealitātes sajūta. Julīnu viņš bija uzskatījis par draugu, gandrīz vecāko brāli. Gadiem ilgi Julīns bija nesavtīgi palīdzējis viņam atbrīvoties no atkarības, iekārtojis darbā, iepazīstinājis ar savām kontaktpersonām, atbalstījis grūtos brīžos. Sanktpēterburgā pavadītais laiks, kurā viņi iedraudzējās, daudzās stundas Stokholmā, dzerot kafiju un runājot krieviski, lai uzturētu valodas zināšanas. Viņš to nespēja aptvert.

Bet viss norādīja uz Julīnu. Bijušais šefs bija vienīgais, kurš

zināja, ka Kacs ar Angelu slepkavības naktī satiksies. Un viņš bija

vienīgais, kurš zināja, ka Kacs slēpjas pie drauga Midsommarkran-

senā. Ja tas patiešām bija Julīns, tad Kacs nozvērējās atriebties. Bez nžēlastības. Kad viņš to vēlēsies.

Bet viņš nesaprata, kāpēc Julīns sākumā inscenēja slepkavību, kurā visi pierādījumi liecināja pret Kacu, un pēc tam sūtīja slepkavas viņu nogalināt… Cilvēkus, kam kļūdas pēc gandrīz izdevās atņemt dzīvību Jormam.

Vai Julīns domāja, ka Kacs ir ticis viņam uz pēdām? Jo, par spīti ierobežotajām iespējām, viņam bija izdevies paslēpties no policijas?

“Tavs vecais armijas biedrs,” Julīns bija teicis, kad sniedza viņam izdrukāto attēlu Smedslētenā. Kacs tobrīd par to neiedomājās, bet āķis bija tajā, ka viņš nekad Julīnam nebija stāstījis, ka pazīst Klingbergu.

Datoru ventilatori rūca no atvērtā skapja. Programma veidoja spraugu Capitol serverī.

Datu plūsma pieauga. Parādījās vēl viens lauks, pieprasot jaunu komandu.

Čatā iegūtajā programmā bija integrēta leģendārā John the Ripper funkcija, kas uzlauza šifrētas paroles, turklāt daudz ātrāk nekā citas programmas.

Pēkšņi Kacs stāvēja uz sistēmas sliekšņa. Kamēr programma šifrēja kodu, tā uzturēja siido komandas funkciju atvērtu un neļāva izziņot trauksmi. Pēc pāris minūtēm viņš būs ticis iekšā.

Kacs bija ieguvis pieeju administratora kontam. Vienīgais jautājums: cik daudz laika viņam bija?

Viņš bija ielogojies vienā no darba datoriem, pie kāda, kas nebija izlogojies no savējā, pie kāda, kas bija palicis darbā ilgāk un strādāja virsstundas. Kacs redzēja, ka persona sērfo internetā, spēlē tiešsaistes kazino.

Kaca pulss strauji kāpa.

Neviens nezina, ka esmu te, nomierinies.

Viņš aizvēra acis un ieraudzīja acu priekšā jormu līķa bālumā un ar skābekļa masku uz sejas guļam intensīvās terapijas nodaļā. Kacs bija sazinājies ar viņa māsu, kura ziņoja par brāļa stāvokli. Jorma izskatījās visai bēdīgi. Kakls bija smagi cietis. Sāpes, vājprātīgas sāpes, kuras tiks atriebtas, viņš nozvērējās.

Kacs palūkojās ekrānā.

Lietotājs bija izslēdzis internetā kazino un atsācis strādāt, nodarbojās ar kādu grāmatvedības programmu.

Viņam bija taisnība. Julīns bija iejaukts. Datorā atradās faili par Klingberg Aluminium.

Viņš strādāja ātri, nokopēja failus un ievilka tos kādā mapītē, meklēja pa dažādiem aplinkus ceļiem, pamanīja kādu slēptu maksājuma kopiju uz ārzemju kontu no kāda Klingberg grupas meitasuzņēmuma, Pontusa Klingberga personas datus, telefona numuru, dažas fotogrāfijas, kuru saturu viņš nolēma pārbaudīt vēlāk. Nonāca pie failiem, kas bija marķēti ar burtiem KLINGbergVIP, iekopēja mapītē tik daudz informācijas, cik spēja, un saglabāja cietajā diskā.

Pēkšņi sistēmā paaugstinājās drošības līmenis. Kāds sistēmas operators uzmanīja izmaiņas informācijas plūsmā un bija kļuvis nervozs. Kacs pārstāja ielaušanos, izdzēsa loga failus, sakopa aiz sevis pēdas un izslēdza datoru.

Piecdesmit miljoni kronu. Summa, kas pārskaitīta uz ārzemju kontu. SWIFT kods un IBAN numurs viņam neko neizteica. Bet maksātājs bija skaidrs: Klingberg Aluminium. Izspiešana? Bet par ko?

Turklāt uzņēmums no Capitol bija nopircis neskaidrus novērošanas pakalpojumus par summu, kas grāmatvedības uzskaitē atradās pretī summai, kura bija pārskaitīta uz ārzemēm.

Daži ieskenēti žurnālu raksti par Klingberg Aluminium senāku vēlmi iesaistīties cukura industrijā, raksti par lēto darbaspēku. Ko tas nozīmēja?

Par Jūelu informācijas nebija.

Ar VIP marķētie faili bija tukši, un tos nevarēja atgūt. Viņš redzēja, ka informācija no tiem tika izdzēsta Jūela Klingberga nozušanas dienā.

Julīns no datora bija izdzēsis visu konfidenciālo informāciju un to noglabājis. Smedslētenas mājā, datorā vai vienkāršā seifā.

St. RoCHUS. Saskaņā ar Jūras kuģniecības reģistra datiem runa bija par trīsdesmit metrus garu luksusa jahtu, kas Klingbergu ģimenei piederēja jau kopš pagājušā gadsimta piecdesmitajiem gadiem. Dažbrīd tā burāja zem dominikāņu karoga, bet vienmēr bija apdrošināta Zviedrijā. To sensenos laikos Santodomingo iegādājās impērijas dibinātājs Gustavs Klingbergs, tad to mantoja dēls Pontuss. Gadu gaitā, laikā, kad tā neatradās Rietumindijas salās, jahta bija pietauvota dažādās Mēlarena piestātnēs.

1984. gadā, gadu pirms Heselbijas notikuma, tā bija pietauvota Ekerē.

Ar nelieliem starplaikiem tā izmetusi līkumu Ulvsundā, netālu no Kaca mājām. Kad Ēva aplūkoja Klingberga navigācijas maršrutu, viņa pamanīja, ka Jūels bijis turpat netālu dienā, kad pazuda. Viņa piezvanīja piestātnei. Jahta tur nebija atradusies vairākus gadus, un neviens nevarēja pateikt, kur tā ir. Acīmredzot ar to kuģoja īrēta apkalpe.

Tomēr viņiem bija jahtas attēli, kurus viņi atsūtīja pa faksu, un, jo vairāk Ēva uz tiem skatījās, jo pārliecinātāka jutās. St. Rochus bija luksusa jahta, kas tajā naktī pirms daudziem gadiem bija noenkurota Heselbijas pludmalē.

Ēva novietoja automašīnu pie biroja un īso ceļa gabalu līdz policijas iecirknim Agnegātā mēroja kājām. Administrācijā viņa uzrādīja savu identifikācijas karti un lūdza ielaist.

Viņa turpināja meklēt informāciju par Klingberga ģimeni, lasīja par traģēdijām, kuras laika gaitā to piemeklējušas. Gluži kā lāsts, viņa nodomāja. Un ja nu notikumi bija savstarpēji saistīti?

Galvenais arhīva pārzinis sekoja viņai pa pagraba eju uz Kriminālistikas nodaļu, iepazīstināja viņu ar apsargu un lūdza tam palīdzēt.

Vārtu otrā pusē atradās sešpadsmit tūkstoši metru ar plauktiem, kuros bija materiāli par noziegumiem, kas tika izdarīti pirms datoru laikmeta: noziegumu vietu attēli, izmeklēšanas materiāli, protokoli, nopratināšanas izraksti, hronoloģiski sakārtoti papīra mapēs pēc lietu numuriem. Nekādu fizisku pierādījumu, tie tika aizvākti, kad izmeklēšana iznīka pati no sevis un tika aprakta arhīvā.

Ēva aizpildīja apsarga sniegto veidlapu. Stundas ceturksni vēlāk viņš uzradās ar arhīva ratiņiem un nolika mapes uz galda.

Mapēm bija pelēki vāki ar uzrakstiem rakstāmmašīnas drukā: K 5253-70. Un K 2065-79.

Viņa paņēma pirmo mapi no 1970. gada un to atvēra.

Cilvēka nolaupīšanas gadījuma izmeklēšana. Rakstiskie materiāli par Kristofera Klingberga nolaupīšanu pirms četrdesmit diviem gadiem.

Lai to izlasītu, bija nepieciešama stunda. Izmeklēšana tika pārtraukta pēc mazāk nekā gada. Klingberga ģimene neskaitot satriektos vecākus Janu un Joannu neesot izrādījuši īpašu interesi sadarboties. Impērijas dibinātājs Gustavs, piemēram, esot atteicies atbildēt uz policijas uzdotajiem jautājumiem. Kopš policija bija sākusi lietu izmeklēt, tā nebija pavirzījusies uz priekšu ne par soli. Vēlāk, kad lieta pieklusa, mape tika pārvietota uz kādu kabinetu Rīkskrimā, kur uzkrāja vēl lielāku putekļu kārtu un mazpamazām tika norakstīta un nonāca šeit.

Ēva apskatīja nākamo mapi: Jana un Joannas pašnāvības izmeklēšana 1979. gadā, tai pievienots autopsijas slēdziens.

Pāris tika atrasts garāžā, tajā pašā Sermlandes adresē, kuru viņa bija redzējusi Klingberga navigācijas ierīcē. Tolaik savrupmāja piederēja Gustavam Klingbergam. Par nozieguma sastāvu aizdomu nebija, abi nāves gadījumi tika norakstīti kā pašnāvība. Tomēr lieta bija saglabāta šeit. Kāpēc?

Eva paņēma autopsijas protokolu un to pārlasīja. Pāris bija sēdējis uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa, sadevies rokās, lēnām zaudējot sajūtas, apziņu un mazpamazām smokot. Plaušu nespēja un smaga laktacidoze. Oglekļa monoksīds asinis piesaistījis hemoglobīnu uz skābekļa rēķina un ātri vien novedis pie sirds apstāšanās hipoksijas rezultātā.

Ārsts aprakstīja, ka mirušie izskatījušies mierīgi un nav bijis nekādu pazīmju, ka viņi nožēlotu pašnāvību. Asins analīzes liecināja, ka pašnāvības veikšanas brīdi abi bija stiprā alkohola reibumā.

Eva turpināja lasīt detalizētāku ķermeņa stāvokļa aprakstu un pēkšņi sarāvās. Uz Joannas Klingbergas kakla bija uzsūkts zilums. Un arī uz Jana Klingberga kakla. Patologanatomam nav bijis komentāru.

Ēva nolika papīrus un sāka blenzt pretējā sienā. Ko gan ārsts bija domājis? Ka runa bija par kaislīgu atvadu skūpstu?

Uzsūkts zilums nav tas pats, kas koduma pēdas.

Viņa vēlreiz paņēma sākotnējo pieteikumu. Izlasīja ziņojumu, kuru iesniedza policists, kas notikuma vietā ieradās pirmais kopā ar ātro palīdzību.

īss redzētā apraksts. Tēva Gustava Klingberga un brāļa Pontusa, kā arī divu darbinieku šofera un mājkalpotājas — nopratināšanas protokols. Izjautāts tika arī trīspadsmit gadus vecais zēns, kas atrada ķermeņus, Jūels Klingbergs.

Viņai vajadzēja laiku, lai to aptvertu. Jans, Joanna un Jūels Klingbergi nakšņoja savrupmājā kopā ar Gustavu un Pontusu. Ģimenes locekļi nakšņoja dažādās ēkās.

Jūels bija devies pie miera ap desmitiem, kamēr vecāki vēl bija nomodā. Kad nākamajā rītā zēns pamodās, viņš tos nekur neatrada. Viņš devās uz dārzu un mēģināja viņus sasaukt, pamanīja, ka garāžas durvis ir aizvērtas, bet no iekšpuses dzirdama klusa motora rūkoņa, tad saprata, kas noticis. Viņš aizskrēja uz divsimt metru attālo galveno ēku, lai pamodinātu vectētiņu. Gustavs Klingbergs palūdza zēnu izsaukt ātro palīdzību, bet pats kopā ar Pontusu devās uz negadījuma vietu.

Atvadu vēstule netika atrasta.

Ēva meklēja tālāk un pamanīja pielikumu atsevišķā aploksnē. Izņēma no tās rakstāmmašīnas drukā uzrakstītu lapu. Mēnesi pēc negadījuma kāds izmeklētājs Stokholmā bija nosūtījis pieprasījumu atvērt lietu no jauna. Ragnars Hiršs vēlējās turpināt izmeklēt nāves gadījumu. Viņš rakstīja, ka nelaimes gadījuma apstākļos ir pārāk daudz neatbildētu jautājumu, nepaskaidrojot, ko viņš ar to domājis. Dokumentam bija pievienota juridiska nota, kurā izmeklētāja lūgums tika noraidīts.

Pēc visa spriežot, izmeklēšanu kavēja kāda augsti stāvoša persona. Vēstule acīmredzot tika saglabāta, jo bija tik daudz neatbildētu jautājumu.

Visticamāk, lietas izbeigšanai bija dabisks izskaidrojums. Resursu trūkums, neskaidra pavēļu hierarhija vai kāds, kam bija plašāka izpratne par notikušo, nojauta, ka Hiršs ticis uz pēdām. Tomēr bija pagājuši vairāk nekā trīsdesmit gadi.

Ēva atlika materiālus atpakaļ mapē. Ragnars Hiršs. Ar ko gan viņš nodarbojas tagad? Visticamāk, pensionējies, ja vēl vispār dzīvs.

Julīna SAVRUPMĀJAI varēja redzēt vienīgi augšstāvu mūris aizsedza pārējo skatu. Kacs paraudzījās austrumu virzienā. Tukša iela, kuru ieskāva rindās sastādīti alejas koki. Apkārtnē nemanīja nevienu cilvēku. Kaimiņmāja atradās pārsimt metru tālāk, un to aizsedza koki. Neviens nepamanītu viņu pārkāpjam pāri mūrim. Novērošanas kameras, ja tādas bija, visticamāk, ir uzstādītas mūra otrā pusē. Viņš būs drošībā vismaz līdz brīdim, kamēr sasniegs mūra augšpusi.

Mājai otrā pusē, uz dienvidrietumiem, atradās garāža. Vārti stāvēja atvērti. Julīna mašīnas tur nebija. Saskaņā ar Emīru, kas diskrēti bija novērojis savrupmājas apkārtni, pēdējās diennakts laikā nebija manīta nekāda kustība. Pēc visa spriežot, Julīns bija izbraucis.

Kacs iebāza roku jakas kabatā. Sajuta ieroča spala rievoto virsmu, šauro stobru un vēso metālu. Austriešu Glock ar klusinātāju, deviņu milimetru kalibru un piecpadsmit lodēm aptverē. Emīrs parādīja, kā tas darbojas. Julīns varēja negaidīti atgriezties. Vai, iespējams, iekšā slēpās kāds cits… Vīrietis, kas mēģināja nogalināt Jormu.

Tam nebija nozīmes. Notiks tas, kam jānotiek.

Viņš atkal domāja par Jormu. Draugam bija kļuvis labāk, viņš bija atslēgts no mākslīgās elpināšanas, bet joprojām atradās intensīvās terapijas nodaļā. Saskaņā ar viņa māsas teikto notikušo viņš neatceras. Policija bija pratinājusi, bet viņš neko tiem nebija stāstījis.

Kacs sevī sajuta ledainu aukstumu, primitīvu vēlmi Julīnam atriebties. Pagaidām viņš bija spiests to apvaldīt.

Ar katru brīdi aizvien vairāk satumsa. Kuru katru mirkli varēja ieslēgties ēkas apgaismojums, un tad viņam būs aizvien grūtāk pielavīties mājai, neviena nepamanītam.

Vēl tikai dažas minūtes.

Virzoties uz mūra pusi, tur, kur bija nedaudz tumšāks, viņš atsauca atmiņā Jormas un Angelas seju. Sajuta nocietināto sēklu sevi, nopulēto naida akmeni, kas viņā bija audzis, kopš vien sevi atcerējās.

Pārrāpties pāri mūrim bija krietni vieglāk, nekā viņš bija domājis. Mūrnieks bija strādājis pavirši visas sienas augstumā bija plaisas. Kacs ieķērās mūra augšpusē un mēģināja sataustīt stikla gabalus. Viņam par pārsteigumu, mūra augšpuse bija pilnīgi līdzena.

Viņš apgūlās uz vēdera un aplūkoja dārzu. Nemanīja nevienu kameru. Nedzirdēja suņu rejas.

Māja slīga tumsā. Viņš apsvēra iespēju, ka Jūels Klingbergs atrodas kaut kur ēkā. Bet jau nākamajā mirklī viņš to apšaubīja. Ja Julīns bija iesaistīts viņa nolaupīšanā, tad viņš savu upuri turēja drošākā vietā.

Ar klusu būkšķi Kacs piezemējās zālienā. No ezermalas simts metrus tālāk bija dzirdama viļņu ņirboņa. No jakas viņš izņēma Glock un noņēma drošinātāju. Atvēra mugursomu. Tajā bija viss, kas nepieciešams: lauznis, knaibles, atslēgu atmūķēšanas darbarīki, elektronisko signalizāciju magnētiskās sistēmas uzlaušanas instrumenti. Emīrs varētu atvērt kramplaužu ekipējuma vairumtirdzniecības bāzi.

Ēka atradās no viņa tieši pa kreisi, bet ieeja bija otrā pusē. Kādā no pagrabstāva logiem dega gaisma. Gulēdams mūra augšpusē, no leņķa, kādā atradās, viņš nebija spējis saskatīt logu. Iekšā varēja manīt kustību. Vīrietis bija tērpies Capitol Security formastērpā.

Kacs nekustīgi tupēja un vēroja, kā apsargs šķērso istabu un apsēžas klubkrēslā telpas vidū. Tas bija šķērslis Kaca plānā, kas, vienalga, viņu neapturēs.

Kacs paskatījās visapkārt un pamanīja vēl kaut ko — ar to viņš nebija rēķinājies: dārzā bija kustību sensori. No ierīcēm, kas bija izstiepušās virs zemes, plūda blāva gaisma, kura apņēma māju piecu metru platumā. Viņam bija paveicies, piezemējoties pirms pirmā sektora.

Viņš ātri piecēlās, paspēra soli tuvāk un izraisīja signalizācijas ieslēgšanos.

Kacs apzināti apgāja apkārt mājai, pamīņājās zem logiem un nonāca līdz grants celiņam pie kāpnēm. Piecas sekundes vēlāk, kad no mājas iznāca apsargs, Kacs bija nostājies tumsā, slīpi aiz apsarga. Viņš ātri iesita tam pa galvu ar pistoles spalu.

Kacs izslēdza signalizāciju un pāris minūšu pagaidīja, ostīja gaisu kā dzīvnieks, meklējot medījumu. Klusums. Māja bija tukša. Novērošanas kameru nebija.

Viņš noņēma masku un iebāza to mugursomā. Ieslēdza istabā gaismu un izslēdza pēc tam, kad bija to pārmeklējis. Nekā interesanta. Tikai mēbeles un šādi tādi nieciņi. Neskaitot virtuvi, likās, ka mājas pirmais stāvs tiek maz izmantots.

Kacs ceļā uz pagalma ieejas halli pagāja garām ēdamistabai. Kreisajā pusē kāpnes veda lejup uz pagrabu.

Šeit izskatījās apdzīvotāk. Istaba ar biljarda galdu, atpūtas stūrītis ar spēļu konsolēm, kuras šķietami izmantoja Julīna dēli.

Vairāk nekā pagrabā nebija. Ko gan viņš bija domājis: ka atradīs Klingbergu, pieķēdētu pie sienas?

Dārza pusē atradās kāda mazāka telpa. Tajā uz galda atradās šujmašīna. Molberts ar nepabeigtu pasteļa gleznu, kurā attēlota sieviete pludmalē. Visticamāk, Julīna sievas teritorija.

Viņš iemeta acis arī spa daļā. Tur bija burbuļvanna un plaša pirts. Aiz stikla sienas atradās neliela trenažieru zāle. Tālāk varēja manīt līdz galam neizremontētu tualeti.

Kacs devās atpakaļ uz pirmo stāvu un turpināja ceļu uz otro.

Guļamistabas. Divistabu apartamenti, ko šķietami izmantoja sieva. Divas lielas bērnistabas puikām. Vēl kāda mazāka guļamistaba, viņš minēja, iespējams, Julīna.

No balkona durvīm pavērās skats uz ūdeni. Labajā pusē pie īsās sienas bija kādas neaizslēgtas durvis.

Tas bija Julīna mājas birojs, apmēram astoņus kvadrātmetrus liela telpa. Pie sienām karājās militāro apbalvojumu diplomi. Stabilizācijas spēku vienības karogs no Julīna dienesta laikiem Balkānos. Izskatījās, ka Julīns māju pametis lielā steigā. Pārnēsājamā DVD

atskaņotājā bija nopauzēts kadrs dokumentālā filma par Normandijas invāziju. Uz rakstāmgalda gulēja elektronisko drošības sistēmu konspekti. Dators bija miega režīmā. Kacs pieskārās klaviatūrai, un ekrāns iedegās. Darbvirsma bija gandrīz tukša. Neskaitot cietā diska ikonu, uz tā bija vienīgi programmu izvēlne.

Kacs uzklikšķināja uz e-pasta ikonas.

Pie sūtītajiem e-pastiem viņš atrada dažas vēstules Julīna sievai viņa ar bērniem joprojām atradās Skonē. Iesūtnē visas vēstules bija izdzēstas, izņemot kādu vecu rēķinu atgādinājumu no interneta grāmatveikala.

Miskastē atradās ducis vēstuļu, kuras vēl nebija izdzēstas automātiski. Pirmā no ceļojumu biroja. Kacs to atvēra. Elektronisks apstiprinājums ceļojumam ar Air France maršrutā Stokholma-Santodomingo, ar pārsēšanos Parīzē. Biļete bija uz Julīna vārda. Izlidošana pēc mēneša.

Kacs uzklikšķināja uz nākamās vēstules: korespondence ar kādu darījumu banku, kas atradās uz salas, par transakciju no Jaunavu salām. Tie piecdesmit miljoni, nodomāja Kacs.

Julīns bija devies ceļā pēc naudas, lai to atmazgātu vai pārsūtītu tālāk, līdz tai nevarēs izsekot.

Meklēšanas lauciņā viņš ierakstīja vārdu Klingbergs, bet bez rezultātiem. Pēc tam pārmeklēja cieto disku, slēptos failus un atkal nekā vērtīga.

Viņš aplūkoja istabu. Zem galda atradās pie sienas pieskrūvēts seifs. Durvis bija atvērtas, un seifs bija tukšs.

Kaca skatiens apstājās pie kontaktligzdām zem galda. Tās bija jaunākas nekā pārējās kontaktligzdas istabā. Tika izmantota tikai augšējā ligzda. Vads veda pie tranzistora radio uz plaukta. Viņš nospieda ON pogu, un sāka skanēt fona mūzika, iedegās baterijas enerģijas padeves lampiņa. Tātad elektrība nepienāca no kontaktligzdas.

Viņš pietupās, izņēma no mugursomas skrūvgriezi, atskrūvēja skrūves un noņēma plastmasas vāciņu. Iebāza roku cilindra formas sienas caurumā.

Tajā Julīns bija noslēpis divas lietas. Pirmā bija suvenīrs pudelīte, aptīta ar melnu audumu un izpušķota ar sarkaniem vizuļiem. Korķis bija noslēgts ar melnu vasku. Sānos bija izveidotas tādas kā divas dzijas rokas, liekot pudelītei izskatīties pēc cilvēka figūriņas. Priekšmets viņam atgādināja lakatus, kurus Jūels Klingbergs bija saņēmis īsi pirms pazušanas.

Otrs priekšmets bija brūna biroja aploksne ar fotogrāfijām. Vienā no tām bija redzams Julīns ar Pontusu Klingbergu stāvam uz kādas buru jahtas klāja. Kacs pamanīja, ka tie izskatās daudz jaunāki, nekā ir šobrīd. Brīvi tērpušies. Abi saulesbrillēs. Šķiet, fotogrāfija uzņemta astoņdesmito gadu sākumā.

Tātad viņi viens otru pazīst, turklāt jau ilgi.

Kaca domas šaudījās. Ja reiz runa nebija par naudas izspiešanu… Par ko tad? Sadarbošanās? Vai Pontuss Klingbergs būtu samaksājis Julīnam, lai tas nolaupa Jūelu un nogalina viņa sievu?

Un pēc tam Julīns satīrīja aiz sevis, liekot tam izskatīties pēc Kaca darba.

Viņš saprata, ka Jūels Klingbergs, visticamāk, arī ir miris. Viņš bija primārais mērķis. Lakati, kurus tas saņēma pa pastu, bija izraisījuši notikumu virkni. Viņš bija ieguvis informāciju par brāļa pazušanu septiņdesmito gadu sākumā. Uzzinājis, ka Pontuss bijis iesaistīts. Un tad Jūels saprata, ka viņš ir briesmās līdz kaklam, un tāpēc laikus iestāstīja Angelai, kā sazināties ar Kacu, ja kaut kas ar viņu notiks.

Kacs pāršķirstīja pārējās fotogrāfijas.

Viena bija uzņemta tieši pie kādas vienības bāzes. Julīns kopā ar uniformā tērpušos vīrieti, kas šķita pazīstams. Fonā bija redzami rekrūši sarkanās beretēs, gaisa desantnieki. Kārlsborja. Fotogrāfija bija uzņemta pie Tulkošanas institūta kopmītnēm ar kādu no militārās izglītības personāla daļas. Vai Julīns izpildīja viņa pavēles?

Kacs ielika fotogrāfijas atpakaļ aploksnē un iebāza tās jakas kabatā kopā ar auduma figūriņu. Tad viņš sarāvās no skaņas pirmajā stāvā. Apsargs, šķiet, bija pamodies.

*    * *

Kacs atvēra garderobes durvis Julīna sievas istabā un izņēma no tās melnas zeķbikses, pārvilka tās pāri galvai, izvilka Glock no jakas kabatas un devās lejup uz pirmo stāvu. Apsargs joprojām gulēja turpat, kur bija atstāts, ar paša rokudzelžiem pieslēgts pie radiatora. Viņš bija pie samaņas, bet izskatījās apdullis.

Kacs notupās viņam aiz muguras.

-      Ko tu no manis vēlies? vīrietis sakostiem zobiem jautāja.

Kacs iespieda pistoles stobru apsarga mutē, piecus centimetrus

rīklē, līdz sākās vemšanas reflekss. Viņš turēja, kamēr vīrietis raustījās krampjos un rīstījās. Tad izvilka stobru un noslaucīja to pret apsarga vaigu.

-      Kur ir Julīns? viņš mierīgi jautāja.

Vīrietis tik tikko spēja parunāt.

-     Ko tu gribi? viņš čukstēja, sviedriem klājot pieri. Dieva dēļ… Ko tu no manis gribi?

-     Vai Julīns nolaupīja kādu cilvēku, vārdā Klingbergs?

-      Es nesaprotu, par ko tu runā.

Kacs atkal iebāza stobru vīrieša mutē un izslēdza drošinātāju.

lād viņš nospieda gaili un vīrietis apkakājās, dzirdot pistoles klikšķi.

Kacs piecēlās un apgāja viņam apkārt.

-      Kur Julīns ir tagad? Man viņš jāatrod.

Vīrietis sāka šņukstēt.

-     Viņš aizvakar devās ceļā. Devās medībās… Putnu medībās, man šķiet. Un es neko nezinu par nolaupīšanu. Es uzmanu viņa māju, kamēr viņš ir prom, tas ir mans vienīgais pienākums. Ellē ratā, tev man jātic.

-      Dod man adresi… Kur viņš ir?

-     Precīzi es nezinu. Kaut kur Sermlandē. Kādā privātīpašumā… Pie kāda paziņas.

-      Es tev ticu, Kacs mierīgi teica, kamēr vīrietis viņa priekšā uz grīdas raudāja kā bērns. Neaizmirsti pastāstīt Julīnam, ja satiksi viņu pirms manis, ka viņam ir paveicies mani šeit nesastapt. Pasaki Julīnam, ka es atgriezīšos. Pasveicini no vecā drauga.

Ebreju veco ļaužu pansionāts bija iekārtots smilškrāsas divstāvu ēkā Skarpnekā Stokholmas dienvidos. “Hiršs”. Jau pēc uzvārda būtu vajadzējis to saprast, Ēva nodomāja, novietodama mašīnu pie mājas ieejas.

Viņa izgāja pa divām drošības durvīm un nonāca hallē, kurā viņu sagaidīja medmāsa. Uz galda pie apmeklētāju dīvāna stāvēja akvārijs. Caur plastmasas augiem un mākslīgiem koraļļiem peldēja krāsainas cihlīdas. Pie sienas karājās Izraēlas karte.

Labajā pusē atradās ēdamtelpa, kas saskaņā ar ēdienkarti šodien pusdienās piedāvāja divus dažādus košera ēdienus. Lieli stikloti vestibili. Skats uz dārzu ar strūklaku un puķu dobēm.

-     Es jums parādīšu Ragnara istabu, māsiņa teica, sekojiet man.

Viņas devās pa garu koridoru. Pagāja garām kādām puspievērtām durvīm ar uzrakstu “Darba terapija”. Tur uz sola sēdēja kāda paveca sieviete, viņa atradās pavisam citā pasaulē. Pārējā ēka šķita tukša, pat pamesta.

-     Mums ir arī plānprātīgo aprūpe, medmāsa skaidroja, bet lielākā daļa mūsu iemītnieku tiek galā paši. Mūsu vecākajam iemītniekam ir simt divi gadi. Jaunākajam septiņdesmit pieci. Ragnars ir vidēji vecs. Rudenī viņam paliks deviņdesmit. Es nezinu, no kā tas ir atkarīgs košera ēdiena vai kā cita, bet ebreji dzīvo krietni ilgāk.

Viņas pagāja garām atpūtas telpai ar televizoru un klavierēm. Aiz kāda aizkara, kā varēja nojaust, atradās neliels altāris ar Toras ruļļiem un citiem liturģijas priekšmetiem.

Pie ziņojumu dēļa bija piesprausta nedēļas programma ar ieteikumiem brīvā laika aktivitātēm. Šovakar viesosies aktrise Basja Frīdmane un izklaidēs ar dziesmām jidišā.

Viņas iegāja kādā citā koridorā. Katrā koridora pusē bija parastas dzīvokļa durvis. Medmāsa apstājās pie vienām no durvīm un uzmanīgi pieklauvēja.

-     Ragnar, tavs ciemiņš ir ieradies, viņa teica. Neaizmirsti par pēcpusdienas ekskursiju. Autobuss aties pulksten trijos.

Tā kā viņi pirms vairākām stundām bija runājuši pa telefonu, viņš Ēvu jau gaidīja. Atvaļinātais policijas komisārs bija uzvārījis kafiju un uz galda pie loga nolicis šķīvi ar cepumiem.

Ar džentlmeņa žestu viņas priekšā pabīdīja krēslu un lūdza apsēsties.

Savam vecumam vecais vīrs apbrīnojami labi izskatījās. Slaids, muskuļots, īsiem, bieziem matiem.

-     Laipni lūdzu, viņš teica. Te nav īpaši daudz vietas, bet vecam policistam pietiek. Personāls šeit ir kārtīgs. Dienas režīms, ieskaitot ēdienreizes un ārsta apmeklējumus, ir precīzs. Un daudz paziņu. Mēs esam veca, jauka kompānija. Mums pat vairs nav nepieciešamas sinagogas, mēs noturam dievkalpojumu atpūtas telpā.

Viņš salēja kafiju no termosa.

-     Te ir jauki, — Eva teica. Mājīgi.

-     Un vislabākais… So vietu negrasās pārdot riska kapitālistiem. To nepārvaldīs privātie uzņēmēji, kādu mūsdienās ir pārāk daudz.

Pie sienas Eva ievēroja kādu melnbaltu uzņēmumu, kurā bija redzams Ragnars Hiršs pusaudža gados dārzā pie kāda vasaras namiņa, visi fotogrāfijā bija tērpušies futbola formās. Kādas izkārtnes fonā bija rakstīts “Glemstas bērnu nometne”. Ebreju nometne Vedē. Kacs arī tur bija pavadījis vairākas vasaras. Viņš bija stāstījis: kamēr vecāki vēl bija dzīvi, viņu tur sūtīja pret paša gribu. Pārējā laikā viņš neko daudz nebija runājis par savu ebreju izcelsmi.

-     Tolaik ebrejam bija neparasti būt policistam, viņa minēja.

-     Taisnība. Tolaik valdīja antisemītisms, visu laiku bija jāpacieš izsmiekls. Par to, kāpēc jāvergo par kriminālkomisāru, ja tā vietā var atvērt savu banku. Bagāts un skops — par tādu tevi uzskatīja, ja biji apgraizīts. Un vēl daudz sliktāku pieņēmumu šī paša iemesla dēļ.

Eva atkal domāja par Kacu. Apsmiekls, kas viņam bija jāpacieš, vēl jaunam esot. Zīdu cūka. Skopais draņķa žīds. Un vēl tie slimie joki: Kac, vai tu zini, kā iedabūt sešus miljonus ebreju vienā vilciena vagonā? Divi priekšā, divi aizmugurē, pārējie urnās. Visbiežāk Kacs acumirklī zaudēja savaldīšanos, un tas bija tieši tas, uz ko cerēja viņa ienaidnieki.

-     Man šķiet, esmu vienīgais savas paaudzes Stokholmas policists, kas joprojām ievēro košeru, Ragnars Hiršs turpināja. Un noteikti vienīgais policists šajā pansionātā. Tētis gribēja, lai kļūstu par policistu. Viņš pats strādāja apdrošināšanā, bet uzskatīja, ka pienācis laiks kādam mūsu ģimenē uzvilkt uniformu.

Viņa stāstu pārtrauca kliedziens no ēkas citas daļas, žēlabains vaids, kas pieņēmās spēkā un pēkšņi aprāvās.

-     Mirjama Lēvenšteina, atvaļinātais policists teica. Piecpadsmit gadu vecumā kopā ar citiem ieradās Zviedrijā baltajos autobusos. Izdzīvoja Aušvici, Birkenavu, lai gan izredzes bija minimālas. Redzēja savu mammu un mazos brāļus un māsas dodamies gāzes kamerā. Pret dažām atminām nav zāļu.

Vecais vīrs vainīgi pasmaidīja un notīrīja cepumu drupatas no ceļiem.

-     Bet ne jau tāpēc tu esi šeit, — viņš teica. — Tu gribēji uzzināt ko vairāk par Klingbergu pāra pašnāvību.

Ragnars Hiršs pazina vienu no ātrās palīdzības ārstiem, kas ieradās Sermlandes īpašumā torīt, kad Klingbergi tika atrasti miruši. Vīrieti sauca Holmstrems, un viņš agrāk bija darbojies Stokholmas Ugunsdzēsības dienestā. Nedēļu pēc notikušā viņš zvanīja Hiršam un palūdza uzmest aci.

Mājkalpotāja, kas tur strādāja, gribēja viņam kaut ko pavēstīt, bet pārdomāja, kad ieradās policijas patruļa.

Hiršs pastāstīja, ka sācis izmeklēšanu tīri ziņkāres dzīts, un atzinās, arī tādēļ, ka runa bija par kādu pazīstamu un ietekmīgu ģimeni. Viņš bija lūdzis Holmstremam sniegt nelaimes vietas aprakstu, palūdzis Sermlandes policijas ziņojumu un tiesu medicīnas ekspertu

slēdzienu kopijas un izlasījis tās. Patologanatoms rakstīja, ka pašnāvības izdarīšanas brīdī abi cilvēki bijuši alkohola reibumā, un tam bija pierādījumi. Mašīnā tika atrastas divas tukšas konjaka pudeles un atvērta pustukša Chвteau Lafite pudele.

Toties Holmstrems, kurš ir viltīgs kā vecs lapsa un kurš savas ilgās karjeras laikā glābšanas dienestā bija redzējis un dzirdējis vairāk, nekā nepieciešams, uzskatīja, ka viņi ir sazāļoti.

-      Patiesībā jau tam nebija nekādas nozīmes, Hiršs teica, no jauna piepildot Ēvas kafijas krūzi. Jo tas, kā viss izskatījās, atbilda Klingbergu pāra aprakstam. Abi bija alkoholiķi un lietoja nomierinošas tabletes.

-     Kā jūs to zināt?

-     Es painteresējos. Acīmredzot tas sākās pēc tam, kad viņu vecākais dēls tika nolaupīts. Viņi slīga aizvien dziļākās skumjās un atkarībā.

-      Bet Holmstrems bija domājis pavisam ko citu?

-    Jā… Viņaprāt, tie abi mašīnā izskatījās nedabiski. It kā būtu iekārtoti… Un saskaņā ar ārsta teikto viņi, iespējams, tika pārvietoti uz mašīnu, kad jau bija zaudējuši samaņu.

-      Bet tam nebija pierādījumu.

-    To nevar skaidri apgalvot, ņemot vērā, ka policijas patruļa pašnāvību uzskatīja par pašsaprotamu un garāžā izturējās kā ziloņi. Pat ja nozieguma vietā bija palikuši pierādījumi, tie vienkārši tika iznīcināti aiz nejaušības.

Hiršs turpināja stāstīt. Viņš bija devies uz ģimenes īpašumu Jūrsholmā, lai aprunātos ar sērojošajiem tuviniekiem. Tur esot bijuši visi. Pontuss Klingbergs ar savu tālaika sievu. Vecākais patriarhs Gustavs. Mājkalpotāja, kas gribēja Holmstremam ko pastāstīt, bet vēlāk pārdomāja. Un Jūels Klingbergs.

-     Man tik šausmīgi bija tā puiša žēl, Hiršs teica. Trīspadsmit gadu, un nekādas bagātības viņu nespēja mierināt. Tikai iedomājies, cik briesmīgi ir atrast savus vecākus nosmakušus. Viņš bija pilnīgi satriekts. No viņa nevarēja dabūt ārā nevienu sakarīgu vārdu. Zēns

sāka raudāt, kolīdz es uzdevu kaut vienu jautājumu par to, ko viņš torlt redzējis.

Kādu brītiņu abi sēdēja klusēdami. Hiršs skatījās pa mazo lodziņu uz ēkas spārnu. Viņš kavējās atmiņās, un tai brīdi šķita, ka deviņdesmit gadi ir darījuši savu. Pēkšņi viņš izskatījās noguris un ļoti vecs.

-     Es iedomājos… Par uzsūktajiem zilumiem uz viņu kakla. Kāpēc neviens nemeklēja tam izskaidrojumu?

-     Ķermeņus es tā arī nekad netiku redzējis, Hiršs teica. Tikai tiesu medicīnas eksperta un policijas patruļas uzņemtās fotogrāfijas. Bet es tev piekrītu, pie velna, kā tie tur varēja gadīties?

-     Vai tu pieļāvi, ka noticis noziegums?

-     To nekādā gadījumā nevarēja izslēgt.

-     Bet tev aizliedza turpināt?

Viņš pamāja.

-     Dažam labam tur augšā šķita, ka man vajadzētu savu talantu izmantot citur. Gluži vienkārši nebija pietiekami daudz informācijas, lai es varētu lietu turpināt. Nebija nekādu pierādījumu. Turklāt Gustavam Klingbergam piederēja pēdējais vārds. Viņš pazina cilvēkus policijas iecirkņa vadībā un pat augstāk, politiskā līmeni. Viņš bija pilnīgi sagrauts. Gustavs Klingbergs jau bija zaudējis savu mazbērnu, pēc tam arī savu jaunāko dēlu un vedeklu. Viņš negribēja, ka kāds tajā visā rakājas. Vairs nekādas policijas izmeklēšanas. Viņam vienkārši pietika. Turklāt viņš mēģināja pasargāt savu mazbērnu Jūelu Klingbergu no apkārtējo ziņkāres. Zēns bija tuvu psihiskam sabrukumam. Un Gustavs…

Hiršs klusēja, brīdi minstinājās, pirms turpināja:

-     Gustavs… Dzīvoja kaut kādā absurdā ilūzijā, ka ģimeni piemeklējis lāsts. Tas attiecās arī uz vecāko mazdēlu pirms deviņiem gadiem… Un labākā aizsardzība pret turpmākām nelaimēm bija turēt mēli aiz zobiem, neatklāt pilnīgi neko par savu ģimeni.

-     Ko viņa mājkalpotāja gribēja pastāstīt Holmstremam?

-    To es tā arī nekad neuzzināju. A mayse on a moshl iz vi a moltsayt on a tsirnes… Vēsture bez pamācības ir kā ēdienreize bez

saldā, kā mēdz teikt jidišā. Mani ilgi mocīja tas, ka es tā arī nekad neuzzināju, ko mājkalpotāja vēlējās.

—  Vai tu ar viņu runāji?

-Jā.

—   Ko vina teica?

— Tikai par Gustava fantāzijām, par ģimenes lāstu. Viņš tajā vainoja pat savu regulāro deguna asiņošanu. Es nojautu, ka viņa zina ko vairāk, bet nevarēju viņu piespiest. Pēkšņi viņai vairs nebija, ko teikt.

— Vai tu atceries, kā vinu sauca?

— Sandra Dālstrema. Tolaik viņa bija jauna sieviete. Pēc Klingbergu pāra nāves viņa uzaudzināja Jūelu.

Eva atvadījās no Ragnara Hirša hallē pie akvārija ar cihlīdām. Tagad visapkārt manīja vairāk cilvēku, bija sācies pusdienlaiks. Vecie ļaudis kipās tika iestumti savos ratiņkrēslos ēdamzālē, elegantas dāmas, nedaudz eksotiska paskata. Viņa dzirdēja sarunas poļu, jidiša un zviedru valodā.

Ieradās ciemiņi, ģimenes ar bērniem, kas gribēja apciemot savas mammas un tēta vecākus. Viens no vīriešiem viņai atgādināja Kacu.

Ēva iekāpa mašīnā, pagrieza atslēgu.

No viņa nebija ne miņas. Joprojām uz brīvām kājām. Viņa nespēja nejust savdabīgu apbrīnu.

Varbūt viņam kāds palīdz slēpties, Ēva nodomāja. Varbūt Jorma?

Saskaņā ar iedzīvotāju reģistra datiem viņš dzīvoja Midsommarkransenā. Pirms pāris gadiem bija izlaists no Norteljes cietuma pēc trīs gadu soda par līdzdalību smagā laupīšanā.

Ēva paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Mariannei Lindblūmai, Ekonomikas noziegumu iestādes civilā dienesta darbiniecei, palūdza viņu papētīt tuvāk Jormas sodāmības reģistru un paskatīties, vai viņš šobrīd tiek uzmanīts. Ignorēja jautājumus par to, kad viņa atgriezīsies birojā, un nolika klausuli.

Klingbergu vecā mājkalpotāja Sandra Dālstrema. Pēkšņi nezināma iemesla dēļ viņa šķita ļoti nozīmīga.

Urmnēsas ferma bija iekārtota dabas ieskautā nostūrī starp Katrīneholmu un Vingokeru. Teritoriju klāja astoņsimt hektāru liels mežs, ūdens un tīrumi piederēja savrupmājai. Galvenā ēka bija divstāvu akmens celtne, tapusi septiņpadsmitajā gadsimtā, ar vienstāva koka piebūvi karolīniešu stilā.

Ap plašu dārzu bija izkārtojušās vairākas saimniecības ēkas: stallis, kūtis, viesu nami, garāžas, pirts un veca pienotava.

Uz galveno ēku veda privāts ceļš, kilometru gara kastaņu aleja, un izskatījās, ka tā beidzas pie kāda dižkoka dārza vidū.

Kacs bija apskatījies vietu Google Earth. Ja gribēja galvenajā ēkā ielavīties nepamanīts, tas būtu jādara kājām no dienvidu puses.

Pulkstenis bija pāri pusnaktij, kad viņš novietoja Jormas mašīnu uz meža stigas kādu kilometru no dārza.

Brītiņu viņš stāvēja pavisam mierīgi un ļāva redzei pierast pie tumsas, ieklausījās automašīnas motora siltajā dūkoņā, meža skaņās, vieglajā brīzē, kas traucās cauri kokiem, un naktsputnos, kas sauca no purva puses.

Tad viņš no jakas paņēma kabatas lukturīti, pagrieza gaismu regulējošo pamatni, izvēloties pašu blāvāko, sameklēja taciņu, kas šķita vedam uz ziemeļiem, un sāka iet.

Pagāja pusstunda, līdz Kacs tika cauri pirmajai meža daļai. Viņam nācās mest līkumus ldints plaisu un stāvu krauju dēļ. Viņš šķērsoja vēl vienu izcirtuma ceļu, kurā bija manāmas vecas kokapstrādes mašīnu pēdas, apgāja apkārt mazam ezeriņam un nonāca pie žoga. Sekoja tam rietumu virzienā, līdz saprata, ka šī zemes daļa

ir iežogota. Viņš sirdīgi nolamājās, kad apjauta, ka atstājis mugursomu un knaibles mašīnā.

Tā kā bija par vēlu griezties atpakaļ, viņš kāpa. Kacam velkoties augšup, metāla tīkls griezās viņam pirkstos. Beigās viņš sasniedza augšpusi un atpūtās, rokas pārkarot pāri žogam. Uz brīdi mākoņu sega bija izplēnējusi, un tai cauri izlauzās zvaigžņu gaisma. Tagad redzēja labāk. Savrupmāja atradās piecsimt metru tālāk, liela, monolīta ēka meža klajumā.

Kacs pārrāpās pāri žogam otrā pusē un pēdējo metru nolēca, piezemējoties uz satrunējuša celma.

Pagriezās uz ēku pusi un turpināja iet uz priekšu. Tagad bija daudz vieglāk. Mežs bija stādīts un tāpēc retāks.

Viņš nonāca pie pirmā lauka. Stūros slējās mednieku torņi, kas izskatījās pēc drūmām koka skulptūrām no sen zuduša laikmeta. Viņš sajuta svaigas zemes smaržu.

Kad sāka krist pirmās lietus lāses, viņš aizvēra acis un atvēra tās. Tagad viņu būs grūtāk sadzirdēt. Lietus veidoja tādu kā fona troksni, visas citas skaņas pazuda.

Mājā nedega neviena gaisma. Pie iebrauktuves nemanīja nevienu mašīnu. Nakts dūmakainajā krēslā ēkas līdzinājās dekorācijām.

Kacs virzījās gar mežmalu un nonāca pie pirmās kūts. Stāvēja uz grants celiņa, kas sliecās uz austrumiem starp pārējām saimniecības ēkām uz kalna pusi.

Aleja uz centrālo dārzu atradās piecdesmit metru attālumā. Kacs nesaprata, kā rīkoties. Jāturpina doties taisni uz priekšu, viņš nodomāja, uz māju, un jāpaskatās, vai tur kāds ir.

Nonācis pie dārza, viņš pamanīja, ka grants ceļš ir pavisam gluds ne pēdas no automobiļa. Galvenās ēkas viņa priekšā slīga tumsā. Sešas logu ailas kā tumšas, četrstūrainas acis. Notekcaurulē virs kāpnēm bija sabirušas lapas.

Kacs nesaprata, ko gan bija domājis. Neviena te nebija… Un neviens te nebija bijis jau ilgu laiku. Viņš bija pieņēmis, ka Julīns atradās Klingbergu ģimenes īpašumā Sermlandē, un bija atbraucis

šurp, daudz nedomājot, izmisīgā vajadzībā kaut ko darīt lietas labā, sākt jaunu lapu, mainīties lomām.

Lietus jau gāza aumaļām. Viņš paskatījās apkārt, meklējot patvērumu, un, pamanījis uz āru izvirzītu jumtu vienai no tālākajām ēkām, devās turp. Noslīdēja lejup gar sienu un samirkšķināja acis, ieraugot lielā ceļa galā parādāmies starmešus. Uz alejas pusi nogriezās kāds automobilis.

Mašīna pabrauca garām aptuveni četrdesmit metru attālumā. Tas bija sudrabains apvidus auto. Tajā bija vienīgi tās vadītājs.

Bet tā neapstājās pie centrālā dārza. Mašīna apbrauca tam apkārt un turpināja ceļu uz austrumiem, gar piebūvēm uz meža klāto izliekumu. Motora troksnis pamazām izzuda tālumā. Starmešu gaisma mirgoja koku starpās, pacēlās kalna galā un pazuda skatienam.

Kacs gāja divdesmit minūtes, pirms pamanīja mašīnu, kas bija novietota pie kāda guļbaļķu mednieku namiņa grants ceļa malā. No logiem plūda blāva gaisma. Varēja saklausīt vīriešu balss ņurdoņu.

Viņš nogriezās mežā, lai tuvotos namiņam nepamanīts.

Pāri ceļam bija pārlikta barjera, un otrā pusē sākās jauns žogs. Izskatījās, ka viss apgabals ir norobežots.

Kacs virzījās gar žogu divdesmit metrus pa mežu, līdz bija vienā līmenī ar namiņu. Pameklēja kabatā Jormas mobilo telefonu, lai pārliecinātos, ka tas ir izslēgts.

Uz iebraucamā ceļa stāvēja vēl kāda mašīna, melns Volvo hečbeks.

Kacs pielavījās tuvāk, apstājās pāris metru no žoga.

Namiņš bija celts no melni darvota koka, to no trim pusēm ieskāva mežs. Grants celiņš pie namiņa bija paplašināts, lai būtu vietas vairākām automašīnām. Tālāk atradās viesu māja ar verandu un vēl kāds namiņš gabalu tālāk: to sargāja metāla vārti iebraukšanai un izbraukšanai no teritorijas.

Kaca ķermenī pulsēja adrenalīns. Viņš devās tālāk uz meža klajumu, kur netālu no ezera ceļš aizvijās kalnā. No šejienes žogu nevarēja redzēt tas bija metru zemāks. Viņš pārrāpās pāri.

Un jau nākamajā mirklī stāvēja uz ceļa kalna pakājē ar Glock rokā. Sadzirdēja skaņas, kas, kā viņš noprata, ir suņa rejas. Sākumā pavisam klusas, bet tad, bez pārtraukuma, aizvien skaļāk. It kā suns būtu parādījies no nekurienes.

Kacs pietupās un ieraudzīja to tuvojamies no kalna virsotnes, pavisam lēni, it kā tas savas labpatikas pēc gribētu pienākumu paildzināt.

Kaukāzietis. Tātad Julīns to bija atvedis šurp. Vienīgā suga visā pasaulē, kuras pārstāvji vieni paši var mēroties spēkiem ar vilku vai lāci. Astoņdesmit kilogramu smags, teju metru augsts. Viņš bija lasījis, ka pat meža zvēri tam met līkumu, kažoks bija biezs, suņa ķermenī nebija nevienas mīkstas vietas, kur iekosties.

Kacs bija pietupies šaušanas pozīcijā un redzēja suni tuvojamies tas bija krietni lielāks, nekā viņš bija domājis. Žokļi bija plaši pavērti, nogalināšanas instinkts bija neticami spēcīgs. Viņš pat nerēja, tikai koncentrējās uz savu upuri. Tas bija divdesmit metru attālumā, desmit, piecu… Kacs neko nejuta, tikai vēsu, aukstasinīgu koncentrēšanos.

Suns nostājās divus metrus no viņa. Varēja sajust tā kažoka skābeno dvaku. Acis līdzinājās divām melnām pogām. Viņš vēl nekad agrāk nebija dzirdējis tādu rūkoņu.

Kacs izšāva brīdī, kad tas uzbruka, divus šāvienus, kas, viņam par laimi, trāpīja.

Sekundi vēlāk, kad Kacs piecēlās, viņš joprojām spēja redzēt tikai taisni. Viņš nepamanīja cilvēku, kas tuvojās no mugurpuses. Nepamanīja spēcīgo sitienu pa skaustu, vien to, ka pasaule eksplodēja sarkanos toņos, pirms viņš bezsamaņā saļima uz priekšu.

Ēva sēdēja mašīnā Mērbi centra stāvvietā un smēķēdama skatījās uz daudzstāvu namiem. Skaļruņos skanēja Lorīnas dziesma Euphoria. Viņa to bija klausījusies līdz riebumam.

Kad viņa izslēdza radio, iepīkstējās telefons. īsziņa no Ūlas: “Kur, ellē, tu esi, solīji atbraukt, es un bērni tevi gaidījām pusstundu, beigās mums nācās iet vieniem, tev jāzina, ka…”

Viņa aizvēra īsziņu, tā arī līdz galam neizlasījusi. Paskatījās kalendārā. Viņa bija nokavējusi ģimenes padomu sesiju. Vai arī to ignorēja. Jo viņa netika galā ar tādām situācijām. Jo viņa bija pašiznīcinoša.

Vēl divas īsziņas no Ūlas, par to pašu tēmu. Turklāt četri neatbildēti zvani no darba. Visi sāka uztraukties, kur viņa ir.

Eva atkal paskatījās uz daudzstāvu mājām. Agrīnie sešdesmitie. Sapnis par moderno arhitektūru pārvērtās īstā geto. Sienas klāja grafīti. Uz balkoniem bija lētas parabolu antenas. Gluži kā Heselbijas apkārtnē, pasaulē, no kuras nāca viņa un Kacs.

Ēva aizsmēķēja vēl vienu cigareti. Tā garšoja dievīgi. Bija pagājuši desmit gadi, kopš viņa atmeta. Un tagad nesaprata: kā tā joprojām varēja šķist tik garšīga?

Prokuratūras identifikācijas kartei bija spēks. Sieviete viņu ielaida, neuzdevusi jautājumus, veda pa tumšu halli uz New Age stilā iekārtotu dzīvojamo istabu. Uz galda sēdēja apzeltīts Buda. Pie sienām karājās indiešu dievu attēli, kāds zils, dejojošs dievs, kas, viņasprāt, bija Krišna, un vēl kāds, visticamāk, Siva. Smaržoja pēc vīraka. Uz grīdas bija izritināts jogas paklājiņš.

Kreisajā pusē bija atvērtas durvis uz guļamistabu. Sienas bija apkārtas ar bezgaumīgām Ziemassvētku lampiņām, uz grīdas grēdā bija samesti spilveni un segas. Uz naktsgaldiņa stāvēja fotogrāfija, kurā bija redzama sieviete krāsainās drēbēs.

Pēkšņi f’vu pārņēma dйjа vu sajūta, bet tā pazuda, pirms viņa spēja tai pieķerties.

Ak tad šeit viņa dzīvoja. Sandra Dālstrema. Saskaņā ar iedzīvotāju reģistra datiem bērnu viņai nebija. Dzimusi 1951. gadā. Pirms sešiem gadiem kļuvusi par pensionāri ar dažādām veselības problēmām.

Izskatījās, ka sievietei salst. Kājās bija mīkstas čības, un mugurā bieza jaka ar garām piedurknēm. Skatiens bija tukšs. Iespējams, lietoja medikamentus. Deguns šķita neproporcionāli mazs salīdzinājumā ar lielo, juteklisko muti. Zem nāsīm bija manāmas mazas rētas; izskatījās, ka tās radušās plastiskās operācijas rezultātā.

Sandra Dālstrema aicinoši pamāja un devās uz iestiklotu balkonu.

-     Tu esi gaidīta, viņa maigi teica.

Un apsēdās pie pasjansa, no kura, visticamāk, tika iztraucēta. Palmas un papardes lielās krūkās stāvēja uz grīdas. Puķu kastēs zaļoja garšaugi. Bija neizturami karsti. Ēva nevarēja saprast, kā var sēdēt biezajā jakā.

-     Runa ir par Jūelu, vai ne? sieviete jautāja. Es taču lasu laikrakstus. Viņš ir nolaupīts, un viņa sieva nogalināta. Agrāk vai vēlāk kādam taču bija jāierodas un jāuzdod jautājumi.

Sandra Dālstrema sāka nepiespiesti stāstīt, turklāt hronoloģiski, it kā jau sen būtu gribējusi to izdarīt:

-     Klingbergu ģimenē es sāku strādāt 1969. gada rudenī, man tolaik bija astoņpadsmit gadu. Es pamanīju sludinājumu laikrakstā “Svenska Dagbladef, viņi meklēja mājkalpotāju. Tolaik es dzīvoju ar mammu… Patiesībā mēs dzīvojām šajā pašā mājā, pirmajā stāvā. Tētis mūs pameta, tāpēc mēs palikām divatā. Mamma rāvās melnās miesās, strādājot par apkopēju pilsētā. Es vairs negāju uz skolu un pat nenoliku eksāmenus. Mums vajadzēja naudu. Jūrsholma atradās

pavisam netālu, vien dažus kilometrus uz otru pusi, pie ūdens. Un tik un tā es nespēju iedomāties lielāku kontrastu.

Sandra Dālstrema bija pārvākusies uz dienesta mītni, kas atradās mājas piebūvē. Principā viņai bija jāatrodas savu saimnieku tuvumā divdesmit četras stundas diennaktī. Alga bija krietni lielāka, nekā viņa bija cerējusi.

-      Kāds viņš bija? Gustavs?

-     Ļoti jauks pret vieniem, riebīgs pret citiem. Izbaudīja pazemot cilvēkus, kas viņam nepatika. Vissliktāk klājās viņa vecākajam dēlam Pontusam. Viņš pret to izturējās kā pret tukšu gaisu, un, jo noderīgāks tas centās būt, jo sliktāk kļuva.

-     Vai viņš tā izturējās arī pret otru brāli?

-      Nē, Jans bija izņēmums. Mīlulītis… Pazaudētais dēls. Kad Jans vēl bija jauns, viņa dzīvesveids bija bohēmisks. Viņš ieturēja distanci no sava kapitālistiskā tēva. Tāpēc tēvs viņu mīlēja vēl jo vairāk. Gustavs darīja visu viņa dēļ… Mēģināja nopirkt viņa labvēlību, gribēja sniegt nozīmīgus amatus savā uzņēmumā, bet Jans atteicās. Man šķiet, tam bija kāda saistība ar viņa mammu. Brāļiem bija dažādas mātes. Jana mamma bija melnādaina sieviete no Dominikānas Republikas, Marija Benua. Baumo, ka viņa bija Gustava Klingberga dzīves lielā mīla, bet kuru viņš pametis, kad ģimene pārcēlusies atpakaļ uz Zviedriju.

Tas Ēvu pārsteidza, bet viņa turpināja klausīties, viņa to apdomās vēlāk, tagad bija pilnībā jākoncentrējas uz sievietes stāstīto.

-     Kā rakstīja tas krievu rakstnieks? Ka visas laimīgās ģimenes ir laimīgas līdzīgi, bet nelaimīgās ir nelaimīgas katra savā veidā. Es par to domāju visus divpadsmit gadus, kad tur strādāju. Traģēdijās, kam Klingbergi gāja cauri, viņu bagātība nenieka nelīdzēja.

-     Kādas bija brāļu savstarpējās attiecības?

-     Nekādas labās. Un Gustava izturēšanās, padarot jaunāko dēlu par mīļāko, visu tikai pasliktināja. Man šķiet, viņš pat izmainīja savu testamentu, ieceļot Janu par galveno mantinieku tikai tāpēc, lai pazemotu vecāko brāli. Pēc tā Pontuss viņu ienīda vēl vairāk.

Varbūt tāpēc viņš gribēja izpostīt viņa dzīvi? Ēva nodomāja, ļaujot skatienam slīdēt atpakaļ viesistabā, vērojot grāmatplauktu, nieciņus tajā un kāda zēna fotogrāfiju, ko iepriekš nebija pamanījusi.

-     Vai tu jau strādāji ģimenē, kad Kristoferu Klingbergu nolaupīja? Ēva jautāja.

-     Jā, tā bija. Kad tas notika, bija pagājis pusgads, kopš es tur strādāju. Nekad iepriekš es nebiju redzējusi tādu bagātību. Kalpotāji, šoferi, trīsdesmit istabu savrupmāja, uzdzīve, kuru visbiežāk rīkoja Pontuss un kurā viesi stūma ģīmī irāņu kaviāru un dzēra augstvērtīgu šampanieti, it kā tā būtu sula. Es taču nāku no strādnieku ģimenes… Sajūta bija tāda, it kā es atrastos jocīgā nomoda sapnī, kas pēkšņi pārvērties par murgu. Mazais Kristofers bija tik piemīlīgs. Mulats. Viņā bija pamanāmi melnādainās vecāsmammas gēni, dīvaini, ka tas neparādījās ne tēvā, ne jaunākajā brālī. Un viņš bija Gustava mīļākais mazbērns, varbūt tāpēc, ka atgādināja par zudušo mīlestību. Kad viņš ciemojās, Gustavs ar viņu stundām spēlējās. Un tad tas notika…

Sandra pieklusa un paskatījās pa stiklotajiem logiem uz stāvvietu lejā. Viņa svīda, pie padusēm veidojās lieli sviedru pleķi.

-     Gustavs ticēja, ka ģimenei uzlikts lāsts. Jo viņš pameta Mariju un paņēma Janu sev līdzi. Viņš bija ļoti māņticīgs. Uzauga pie Kārību jūras… Ticēja ļaunajai acij un visādām muļķībām. Viņaprāt, cilvēki varēja kādam atriebties no attāluma. Pat savā migrēnā viņš vainoja lāstu. Un deguna asiņošanā, no kā cieta visa ģimene, lai gan tas, visticamāk, ir kaut kas iedzimts. Viņaprāt, nebija nekā sliktāka kā zaudēt asinis. Un viņš vēl vairāk par to pārliecinājās, kad kāds saistībā ar nolaupīšanu sāka viņam sūtīt dīvainus priekšmetus.

-      Kas tie bija?

-     Pāris dienu pirms Kristofera pazušanas pa pastu tika atsūtīti daži priekšmeti. Arī kāda spēļmantiņa. Atceros, kā Gustavs par to šausmīgi satraucās. Marija Benua nāca no ģimenes, kas praktizēja tādas lietas. Janam šādas detaļas tika aiztaupītas, viņš neko nezināja, es laikus paspēju to visu novērst. Bet Gustavs bija pārbijies līdz

nāvei, to es pamanīju. Pilnīgi satriekts aiz bailēm. Baidījās par savu dzīvību. Tas bija iracionāli, bet tā bija. Kad Kristofers pazuda, viņš zaudēja jebkādu cerību zēnu atgūt. Uzskatīja viņu par zudušu… Un domāja, ka tas ir viņu liktenis, sods, kas jāsaņem.

-     Vai viņš policijai priekšmetus tā arī neparādīja?

-     Nē. Viņš ticēja, ka tas lāstu tikai stiprinātu. Zinu, ka tas izklausās jocīgi, bet, kad atrodies notikumu epicentrā, tā vis nešķiet. Es, tā teikt, saaugu ar šīm dīvainībām, ar visu šo dzīvi, tās labajiem un sliktajiem laikiem.

-     Vai tu paliki pie ģimenes?

-     Jā. Vajadzēja vienīgi izvairīties no Pontusa. Viņš sita kanti pat kalpotājām. Mājā es dzīvoju visu cauru gadu, man nebija atvaļinājuma. Tas nebija vajadzīgs, jo es kopā ar ģimeni devos viņu ceļojumos.

-      Burājot?

-     Luksusa kruīzos. Kūrorta apmeklējumos. Vienreiz viņi Šveicē noīrēja veselu slēpošanas trasi. Un tad mēs bieži devāmies uz Kārību jūru, Bahamu salām, Jamaiku, Dominikānas Republiku. Gustavu joprojām tā vieta interesēja. Cukura plantācijas. Boksīta raktuves. Simtiem strādnieku, kas rāvās melnās miesās. Tikai melnādainie. Tas arī bija viens no kontrastiem, kas definēja ģimeni. Viņi bija tik bagāti, bet viņu strādnieki tik nabadzīgi. Jans atteicās doties līdzi. Bet Pontuss ar dažādām draudzenēm vai jaunām sievām vienmēr bija līdzās. Kā arī Jūels, kuru vectēvs vienmēr gribēja sev blakus, viņš ieņēma Kristofera vietu. Viņi mēdza burāt apkārt ar luksusa jahtu un noīrētu apkalpi, kas to aizburāja no Zviedrijas.

-     St. Rochus?

Sandra Dālstrema pārsteigumā uz viņu paskatījās.

-Jā.

-     Zinu, tas izklausīsies dīvaini, bet varbūt tu atceries, vai 1984. gada vasarā jahta atradās Mēlarenā un vai kādā brīdī tā bija pietauvota Heselbijā?

Tagad sviedri lija arī pa Sandras seju. Eva nesaprata, kā viņa var sēdēt jakā ar garajām piedurknēm.

-     Uz to es neuzdrošinos atbildēt. Tad es pie viņiem vairs nestrādāju, bet tas ir ļoti iespējams. Bet tādā gadījumā pēc Pontusa pieprasījuma. Tikai viņš izmantoja jahtu, kad tā bija Zviedrijā.

Viņa piecēlās un noslaucīja sviedrus ar jakas piedurkni.

-     Vai tev nav iebildumu, ja mēs uz brītiņu izietu pastaigāties? Sandra jautāja. Man vajadzētu ieelpot svaigu gaisu.

Viņas pastaigājās pa kādu apzaļumotu vietu pavisam netālu no mājas. Tur bija sapulcējušās imigrantu ģimenes ar plediem un vienreiz lietojamiem griliem. Sievietes parandžās un paltrakos līdz zemei. Viņas gāja pa taciņu, kas veda uz mežu.

-     Tu biji klāt arī tad, kad notika otra traģēdija kad atrada Janu un Joannu.

Ēva pamanīja, ka Sandra sastingst un palēnina soli.

-     Jā, tas bija drausmīgi. Tas radīja tik daudz sāpju. Un Jūels viņus atrada. Es tā arī nebiju iepazinusi Kristoferu, pirms viņš pazuda, bet ar Jūelu bija pavisam citādi. Es redzēju viņu uzaugam. Redzēju, kā viņu nomoka tas, ka viņš palicis dzīvs. Kristofers turpināja dzīvot viņu ģimenē kā tāds spoks… Neredzams, bet vienmēr klātesošs. Es domāju, ka Jūelu nomocīja vainas apziņa, ka nevis viņš, bet brālis tika nolaupīts.

Sandra pacēla no zemes nelielu akmeni, ļāva tam ieslīdēt starp pirkstiem, lai nomierinātos.

-      Kad tas notika, Urmnēsas savrupmājā… Tas bija tā, it kā zem viņa kājām sabruktu zeme, viņam tika atņemta pēdējā drošības sajūta.

-     Kā viņš reaģēja?

-     Sākumā bija apātisks. Tad saniknots. Gadu pēc vecāku nāves man bija par zēnu jārūpējas. Viņš pārcēlās pie mums uz Jūrsholmu. Gustavam nebija spēka Jūelu uzaudzināt, viņš bija salauzts. Tāpēc atliku vien es… Varbūt ne gluži kā audžumamma, bet kā vecākā māsa.

-      Un kā jūs sadzīvojāt?

-     Reizēm tīri labi… Citreiz sliktāk. Viņš nezināja, kā tikt galā ar situāciju. Darīja sev pāri… Izgāza dusmas uz priekšmetiem. Lauza

lietas. Bet ar to varēja tikt galā. Es biju vienīgā, kas prata viņu nomierināt. Un tad viņa dusmu izvirdumi pārgāja bezgalīgā izmisumā. Bija neizturami redzēt mazo puisēnu tik milzīgu sāpju plosītu.

Ēva pamanīja, ka kļūst aizvien grūtāk vadīt sarunu. Tāpēc viņa pastāstīja par savu tikšanos ar Ragnaru Hiršu, par to, ka izmeklētāju māca aizdomas, ka viss risinājies pavisam citādi.

-    Torīt, kad Jūels atrada savus vecākus, viņa iesāka. Arī tu biji tur. Vai pamanīji ko tādu, kas policiju varētu ieinteresēt?

Ēva cieši raudzījās Sandrai sejā, kas bija pagriezta pret viņu, abām stāvot uz taciņas. Bet Sandras seja bija mierīga, neizskatījās, ka viņa mēģinātu kaut ko slēpt.

-     Jā… Bet tobrīd tas šķita tik muļķīgi, tik bezjēdzīgi, maza zēna fantāzijas. Pāris vakaru pirms vecāku pašnāvības Jūels viens pats dzīvojās pa laukiem. Jans un Joanna bija kaut kur izbraukuši, iespējams, uz mednieku namiņu, tur viņi mēdza sēdēt un dzert… Viņiem abiem bija problēmas ar alkoholu. Jūels pēkšņi man sāka stāstīt par sava lielā brāļa pazušanu pirms deviņiem gadiem viņš atcerējās dažādus sīkumus no tās dienas.

-      Bet viņš taču vēl bija pavisam mazs, kad tas notika.

-     Zinu, tāpēc man bija grūti viņam noticēt.

-      Un ko viņš pastāstīja?

-     To, ka viņiem todien sekoja. Kāds vīrs bija iekāpis ar viņiem vienā autobusā un izkāpis tajā pašā pieturā. To, ka šim vīram bija līdzzinātājs, kas šķitis piedzēries, ka auto vadītājs tas bija Volvo bija dīvaini izturējies, kad viņi šķērsoja ielu, lai nokļūtu metrostacijā, kur Kristofers vēlāk pazuda. Un vietā, kur Kristofers tika nolaupīts, atradās dīvaini priekšmeti. Piemēram, krustā saliktas vistu spalvas.

-     Vai viņš vēl kādam to bija stāstījis?

-     Nē. Visus gadus viņš bija klusējis, bet tonedēļ, kad vecāki atņēma sev dzīvību, viņš to pastāstīja tēvam. Un, kad Jūels viņus atrada garāžā, viņš sevi vainoja vecāku nāvē, jo bija izstāstījis notikušā pavedienu, kas kļuva abu dzīvībai bīstams.

-     Tātad Jūels neticēja, ka vecāki izdarījuši pašnāvību?

-     Viņš iedomājās, ka tie ir tikuši nogalināti. Bet tas pārgāja. Es mainīju viņa domas.

Sievietes bija apmetušas loku un nonākušas atpakaļ pie daudzstāvu mājas zāliena.

-      Un to tu vēlējies pastāstīt ātrās palīdzības šoferim?

-     Jā… Bet es atmetu ar roku. Tā taču bija tikai bērna fantāzija. Vēlāk es ar kādu iepazinos un aizgāju no ģimenes. Mēs dzīvojām kopā, līdz viņa saslima ar krūts vēzi un nomira.

Sieviete fotogrāfijās, Eva nodomāja. Lesbiešu pāris bez bērniem.

-     Un Jūels? Vai tu viņu kopš tā laika esi satikusi?

-     Nē. Un arī nevienu citu ģimenes locekli. Tikai lasīju par viņiem. Jutu līdzi. Bagātība nav laimes atslēga.

Braucot atpakaļ uz pilsētu, Eva jutās tā, it kā atrastos citā pasaulē. Viņa pārslēdza radiostacijas, līdz nonāca līdz neitrālākajai, Lugna j'avoriter. Klausījās salkanas smagā roka balādes un vēroja tuvojamies pilsētas centru.

Satiksme kļuva aizvien blīvāka un pie Nortullas joslu sašaurinājuma gandrīz apstājās. Eva izvilka mobilo telefonu un nolika uz pasažieru sēdekļa. Atbildētājā bija atstāta īsziņa. Viņa piezvanīja, satiksmei lēnām virzoties uz pilsētas centru.

Mariannas Lindblūmas balss. Viņai bija jaunumi par Jormu. Viņš gulēja Dienvidu slimnīcas intensīvās terapijas nodaļā.

Tumsa pamazām piepildījās ar skaņām. Balsis nāca no citas istabas. Sapņu attēli atbrīvojās no pelnu urnas un pārvērtās trīsdimensionālās figūrās uz saprāta ekrāna. Julīns, bāls un sasvīdis, ar Emīra Giock rokās. Otrs vīrs, baltās sporta kurpēs, tas, kurš vēlējās viņu nogalināt, bet nejaušības pēc uzbruka Jormam… Viņa seju nevarēja redzēt, viņš to turpināja slēpt zem kapuces. Nerunāja. Mēms, it kā kāds būtu izrāvis viņam balss saites. Kaut kur aizmugurē stāvēja trešais, ar kuru Julīns sarunājās.

Kacs dzirdēja atsevišķas frāzes krievu valodā, bet saprata, ka nekas no tā nav īstenība, joprojām tikai apdullums, kas kūsā viņā. Viņš bija nepazīstamu narkotisku vielu iespaidā. Kacs bija izmēģinājis lielāko daļu narkotiku, bet šīs nelīdzinājās nekam. Absolūts gribasspēka zudums… Bija sajūta, ka viņš vairs nav dzīvs.

-     Kak dela, Danja? kāda balss vaicāja. Kā iet, Denij? Kāds atbildēja ar ikdienišķu krievu frāzi:

-     Normaļno!

Vīrietis pazuda no viņa apziņas tikpat ātri, kā parādījies, kaut

ko murminot skalā balsī.

Tad atgriezās tumsa. Smadzenes pārvērtās hloroformā, ķermenis atradās komā. Viņš saskatīja Julīnu pa šauru apziņas lūku. Julīns stāvēja pārliecies pār viņu. Kacs bija piesiets pie nestuvēm. Julīns elpoja tik tuvu, ka varēja just viņa ādas siltumu.

-      Kas vēl zina, ka tu te esi, Kac?

“Tikai neatbildi, neatklāj viņam neko." Tas viņa prātā bija iekalts kopš armijas laikiem. “Ja tu atklāsi viņiem informāciju, tu vairs nebūsi vajadzīgs, viņi būs ieguvuši, ko gribēja, un tad tu esi izmantots un vari uzskatīt sevi par mirušu. ”

-      Mēs atradām mašīnu. Vai tu atbrauci kopā ar kādu?

Kacs izlikās, ka čukst.

-      Ko tu saki? Runā skaļāk.

Viņš čukstēja vēl klusāk. Julīns pieliecās tuvāk, lai labāk dzirdētu. Nevarēja netrāpīt neatkarīgi no tā, cik stipri viņš bija sazāļots. Kacs iespļāva viņam sejā.

-      Še tev, lohs tāds!

Tika pacelta savilkta dūre, Julīns atvēzējās, lai sistu, kāds uzsvilpa no vietas blakusistabā, kuru viņš nespēja saskatīt.

Julīns nozuda, un viņa vietā Kaca priekšā nostājās vīrietis kapucē. Varēja just insektu eļļas smaržu. Un degošas bērzu malkas aromātu. Viņi kaut kur kurināja kamīnu. Kacs mēģināja spļaut vēlreiz, bet nepietika spēka, viņš atgāza galvu atpakaļ un atkal ieslīdēja tumsā.

Tagad Kacs atradās serveri, viņš bija elektrisks impulss, kas gaismas ātrumā traucas pa pusvadītāju dziļāk operētājsistēmā, ieraudzīja atvērumu pirmkodā, kur viņš ieinstalēja rezerves izeju, nomaskējies par sistēmas failu. Ja man vajadzēs atgriezties, viņš triumfāli nodomāja, ja nu man vajadzēs notīties no šejienes!

Glemsta. Pēkšņi viņš bija tur… Ebreju nometnē. Viņš pagāja garām karmīnsarkanajām mājiņām, kioskam, Slepenajam kalnam, veikalam Klappis, futbola laukumam, kur katru gadu tika rīkota mini Makabiāde1 . Viņš tur bija pavadījis tikai divas vasaras, bet tās ienīda. Vienmēr sajutās lieks… Pat ebrejiem viņš nebija gana labs.

Vīrietis kapucē pārliecās pār viņu, it kā nezinot, ko ar viņu iesākt. Elpoja nedabiski lēni — ieelpa ik trīsdesmit sekundēs.

Audumā ievīstītā pudelīte viņu sargāja figūriņa ar izstieptajām rokām. Kacs to zināja, bet nesaprata, kādā veidā. Nesaprata pat, no kurienes viņam tāds priekšstats, lai gan nojauta bija ļoti spēcīga. Pārmeklējot Kaca drēbes, viņi nebija to pamanījuši, figūriņa pa iekškabatas caurumu bija iekritusi jakas oderē. Viņš to sajuta spiežamies pie gurna, sajuta spēku, kas no tās staroja. Arī vīrietis kapucē to sajuta. Tikai viņš. Bet ne Julīns. Sajuta un bijās.

1 Makabiāde pazīstamas arī kā starptautiskās Ebreju olimpiskās spēles, kas reizi četros gados notiek Izraēlā. (Tulk. piez.)

Ieskanējās trešā vīrieša balss: Ko, ellē, mēs ar viņu iesāksim?

Kas tas bija… Pontuss Klingbergs?

Kacs atkal izlavījās no istabas, dziļāk savā zemapziņā. Tagad viņš pēkšņi stāvēja virtuvē, tērpies pidžamā. Benjamins sēdēja pie galda ar pasi rokā. Pases iekšpusē bija uzdrukāts liels “E” burts. Anne mēģināja viņu nomierināt, mēģināja pasi atņemt, bet viņš neļāva. Tā vietā tēvs pacēla roku un ar plaukstas aizmuguri iesita Annei pa seju. Šausmas, kuras viņš sajuta, redzot savu māti nokrītam uz grīdas, bija pārpasaulīgas. Divas asiņu straumītes tecēja no viņas deguna.

“ Verdamte shikse,”' viņa tēvs jidišā svešādā balsī noteica ar pārākuma izteiksmi balsī, tā mēģinot pateikt, ka viņa nav ebrejiete, bet gan zviedriete, no kāda ciema tieši uz dienvidiem no Krokomas Jemtlandē.

Viņa māte klusējot piecēlās, piegāja pie Benjamina un atkārtoti mēģināja atņemt pasi. Šoreiz viņai izdevās.

Benjaminam mugurā bija tikai apakšbikses. Apgraizītais loceklis bija izvēlies pa atvērumu. Viņš mēdza teikt, ka, katru reizi čurājot, apzinās savu identitāti.

Viņa tēvs raudāja, plaukstām aizsedzis seju, kamēr Anne stāvēja pie izlietnes un mazgāja no sejas asinis. Kacam neviens nepievērsa uzmanību, it kā viņš būtu kļuvis neredzams.

Pase, austriešu pase, viņš noprata, ar ebreju zīmogu pirmajā lapā. Viņa māte to ielika kādā kastē virtuves skapīša pašā augšā. Tēvs ieminējās par saviem vecākiem, kurus Kacs nekad nebija saticis, Haimu un Sāru, kas bija apglabāti kibucā starp Jafu un Telavivu. Runāja par vīru, kuru bija spiests nogalināt pases un vecāku dēļ. Kacs neko nesaprata. Ko viņš bija spiests nogalināt?

Stāvēdams durvīs, viņš jautāja:

-     Tēt, ko tu esi nogalinājis?

Viņš atcerējās klusumu un saprata, ka tobrīd viņi beidzot to ir pamanījuši.

1 Nolādētā šikse. Šikse ir lamuvārds, kas apzīmē sievieti, kura nav ebreju izcelsmes. (Tulk. piez.)

-     Cuku, atbildēja viņa māte, uz dēlu pat nepaskatījusies. Tas bija sen atpakaļ. Viņš bija to pelnījis.

Atkal tumsa, bet šoreiz ne tik bieza, it kā būtu izbalējusi mazgājot. Kacs ielauzās atpakaļ plānajā apziņas slānī. Atvēra acis. Bija diena, saules stari izpletās gar novilkto žalūziju apakšu.

Vīrietis kapucē stāvēja viņam līdzās. Viņš ievēroja svešā sejas atspīdumu. Tumsnējs. Samiegtām acīm.

Viņš to nevarēja izskaidrot. Miris, viņš domāja. Vīrietis nebija dzīvs. Tikai izskatījās dzīvs.

Ķermenis smeldza. Kacs mēģināja pakustēties, bet nekas nenotika. Viņš saprata, ka ir piesiets nevis pie nestuvēm, bet gan pie bieza dēļa, kas uzlikts uz grāmatām.

Kacs nebaidījās. Viņš vispār nejuta neko. Savā ziņā bija pilnībā paralizēts. Nevarēja pakustināt ne pirkstus, ne pēdas. Varēja vien elpot. Un aizvērt plakstus. Viņš varēja samirkšķināt. Un varēja redzēt.

Viņam mugurā joprojām bija drēbes. Tie bija novilkuši viņam kurpes un zeķes. It kā no attāluma Kacs sajuta kabatā esošās figūriņas spēku. Nesaprata, kā tā strādā, bet tā sargāja viņu. Vīrietis kapucē nevarēja nodarīt viņam pāri, kamēr no figūriņas plūda spēks.

Mirušais vīrietis. Tas darīja tikai to, ko citi viņam lika, jo pašam trūka gribasspēka, trūka īstas dzīves.

Viss ir tikai iedomas, viņš bija sazāļots, un viņam rādījās halucinācijas.

Kacs pamanīja kustību telpas otrā galā. Trešais vīrietis, tērpies melnā, plānā mētelī, bija uzgriezis viņam muguru un klusā balsī sarunājās ar Julīnu. Viņš nesaprata, ko tie saka, tikai klusa murmināšana, kurā šad tad bija saklausāms viņa vārds.

Vīrietis kapucē viegli noglāstīja viņa kāju. Ledusauksta roka… Viņš nekad nebija jutis ko līdzīgu. Nevis vēsa, bet gan auksta no iekšpuses, it kā asinis, kas plūst zem ādas, būtu atdzesētas.

Kacs sajuta alkas pēc heroīna, tās uzradās pašas no sevis.

Ilgs laiks pagājis, kopš pēdējoreiz biju AN sapulcē. Kad tikšu no šejienes prom, es aiziešu uz tikšanos. Solos.

Julīns nostājās viņa priekšā.

-      Kac, vai tu mani dzirdi?

Viņš gribēja vēlreiz iespļaut tam sejā, bet nepietika spēka. Viņš tikai samirkšķināja acis.

-     Tu drīz atkal varēsi runāt. Tas, ko mēs tev iedevām, neietekmē runas orgānus. Es gribu, lai tu izmanto balsi. Pasaki kaut ko, pilnīgi jebko.

-      Nē…

Taisnība. Viņš varēja runāt, bet balss bija vārga.

-     Lieliski. Tad mēs zinām, ka varam sarunāties. Es gribu, lai tu pastāsti visu, ko esi uzzinājis par Angelas slepkavību un Jūela nolaupīšanu. Un ko esi izstāstījis citiem… ar kuriem uzturēji sakarus.

Kacs neko nesaprata.

-     Vai kāds zina, ka tu esi šeit?

Viņš neatbildēja; kāpēc gan lai viņš kaut ko atklātu?

-     Labi. Mēs nesteidzamies. Bet es tevi piespiedīšu runāt, tu saprati?

ļulīns Kaca priekšā turēja fotogrāfijas, kuras Kacs bija atradis Julīna slēptuvē aiz sienas kontaktligzdas.

-     Tu tās paņēmi no manas mājas, es saprotu. Skaties uz mani, kad es ar tevi runāju!

-     Tu draņķis tāds… Tu liki izskatīties tā, it kā es būtu to izdarījis.

Viņš nespēja sevi apturēt, bet pieņēma, ka viņa vietā runā naids,

tāpēc piebilda:

-      Un es zvēru, Julīn, ka atriebšos.

Julīna sejā nepakustējās ne vaibsts.

-     Tev taisnība. Es būšu atklāts pret tevi, tev bija jākļūst par grēkāzi… Un tagad es gribu, lai tu esi atklāts pret mani. Kam tu esi pastāstījis?

-      Ej ellē…

Julīns tikai pamāja un atstāja istabu kopā ar pārējiem. Kacs redzēja kādas durvis atveramies, telpā ielauzās dienasgaisma, un

tikpat ātri tā pazuda, kad durvis tika aiztaisītas. Kacs istabā bija palicis viens. Ar skatienu viņš meldēja kaut ko, kas varētu palīdzēt atbrīvoties no virves, bet neko nemanīja. Kāda starpība? Viņš nespēja pakustēties. Viņš bija sazāļots ar ko tādu, kas paralizēja muskuļus.

Kacs atkal iegrima nejūtībā. Ieraudzīja vecu, melnādainu sievieti, saprata, ka tā ir Marija Benua. Vienā rokā viņa turēja kaula grabulīti. Otrā slotiņu, darinātu no vistas spalvām… Sieviete šķērsoja istabu, vilkdama kājas, dungodama šūpļa dziesmu, tad viņa pārvērtās par Ēvu Dālmani ar koduma pēdām uz kakla.

Piedod, Ēva, viņš nodomāja, pirms atkal iekrita cauri asins sarkanai šahtai dziļi sevī.

Ēva atradās uz Šosejas pusceļā uz Katrīneholmu. Dienvidu slimnīcas apmeklējums bija visu sagriezis ar kājām gaisā. Jorma bija atstājis intensīvās terapijas nodaļu tajā pašā pēcpusdienā un bija pārvietots uz aprūpes nodaļu. Pie viņa palātas durvīm koridorā uz ķebļa sēdēja policists. Viņa uzrādīja savu identifikācijas karti un, sev par pārsteigumu, tika ielaista.

Viņi nebija tikušies kopš tā laika, kad viņai bija četrpadsmit. Jorma gandrīz nebija mainījies. Savā ziņā bija pat skaists, gluži kā Kacs. Melni mati, tumšbrūnas acis. Bet augumā lielāks un mierīgāks. Viņam bija viegls somu akcents, lai gan visu savu mūžu viņš bija dzīvojis Zviedrijā. Jauks, viens no patiesi sirsnīgākajiem cilvēkiem, kurus bija gadījies sastapt. Jauks kamēr nekļuva par kāda ienaidnieku.

Ēva iedomājās, ka arī pati nav daudz mainījusies, ņemot vērā, ka Jorma viņu bija atpazinis un nolēmis viņai uzticēties. Līdz šim viņš nebija bildis ne vārda policistiem, kas mēģināja viņu nopratināt.

Ko viņi darīs? Man nav nekādas vēlēšanās tajā iejaukt kruķus. Ēva, tu pati esi kruķis? Es tādas lietas saožu.

-     Prokurore, viņa precizēja. Man viņš jāuzmeklē… Un neviens tevi un Kacu vēl nav sasaistījis.

Balss saites bija traumētas. Kad Jorma skaidroja viņai notikušo, viņš bija spiests čukstēt.

Kacs bija viņu uzmeklējis un pastāstījis par notikumiem līdz Angelas Klingbergas slepkavībai. Viņš bija pārliecināts, ka viss tika inscenēts. Jorma viņam palīdzēja slēpties. Kacs bija ticis uz pēdām kaut kam saistībā ar savu iepriekšējo priekšnieku Rikardu Julīnu uzņēmumā Capitol Security. Bet draņķa Jūda viņu nodevai

Jorma samocīti viņai uzsmaidīja, kad pastāstīja, kā viņš pamodies nakts vidū, kādam stāvot pie viņa gultas. Viss bija satumsis. Viņš bija piekauts līdz nemaņai, un pēc tam kāds mēģināja viņu nožņaugt. Jormam bija paveicies, ka viņš izdzīvoja. Kacs acīmredzot viņu izglāba.

Bet viņi nemeklēja mani. Viņi meklēja Kacu. Viņi uzbruka nepareizajam cilvēkam.

Pēc tam kad Jorma pamodās no narkozes, viņš ar Kacu bija sazinājies netieši, ar māsas un trešās personas, vārdā Emīrs, starpniecību.

Kas bija noticis pēc tam? Ēva mēģināja salikt mozaīku, turpinot braukt pa šoseju uz dienvidiem.

Kacs esot ielauzies Julīna mājā, bet neatradis to, ko meklēja. Evai šķita, ka viņš meklēja pierādījumus tam, ka Julīns ir iejaukts. Emīrs to pastāstījis Jormas māsai. Kacs no viņa bija aizņēmies ieroci, Glock. Piezvanījis un pavaicājis, vai drīkst ieroci pie sevis paturēt ilgāk. Viņš nebija atradis Julīnu, bet domāja, ka zina, kur tas atrodas. Tas bija pirms vairāk nekā diennakts, un kopš tā brīža viņš nebija devis par sevi nekādu ziņu.

Tagad Ēva tuvojās Strengnēsai, vakara tumsa spiedās pret mašīnas stiklu, garām slīdēja ainavas ar ātrumu simt četrdesmit kilometri stundā.

Vai Kacs bija iemīlējies Angelā Klingbergā? Jorma to pieļāva, un tas Ēvu urdīja.

Greizsirdīga… Tas nav iespējams.

Kad Ēva sēdēja pie Jormas gultas, viņu bija pārņēmušas atmiņas. Visi trīs kopā, tovasar. Cik gan šausmīgi postoši viņi bija dzīvojuši, bet tieši to bija vēlējušies, lai justu. Sāpes nozīmē, ka esi dzīvs. Viņa patiešām bija Kacā iemīlējusies, juka prātā aiz kaisles no tā vien, ka var atrasties vienā telpā ar viņu. Pirms Kaca viņai bija trīs vai četri mīļākie, vecāki vīrieši, kas viņu izmantoja, bet viņa jutās tā, it kā Kacs būtu viņas pirmais.

Domas tagad klejoja savus ceļus. Rikards Julīns ko gan viņa zināja par viņu? Gandrīz neko. Saskaņā ar Dānielsona teikto Rikards

bija atvaļināts armijnieks. Ieņēmis augstu amatu pretējās frontes izspiegošanā, tad pievērsies drošības nozarei. Tieši militārais aspekts viņai nelika mieru.

Ēva nogriezās uz Katrīneholmas, ceļš bija šaurāks, mežs blīvāks. Viņa bija spiesta samazināt ātrumu.

Viņu māca aizdomas, ka ar Kacu noticis kas nopietns. Viņš bija aizņēmies Jormas mašīnu un telefonu, atstājot Jormas dzīvokli Midsommarkransenā.

Ja tu apsoli neizpļāpāties kruķiem, Ēva, tad mobilajā telefonā ir izsekošanas funkcija, gadījumā ja to nozog vai pazaudē. Tev tikai nepieciešams kods.

Satelītattēls liecināja, ka jau vairāk nekā diennakti tas atrodas Klingbergu ģimenes īpašumā Sermlandē, mežainā apgabalā pāris kilometru no galvenās ēkas.

Viņa bija piezvanījusi uz Klingberg Aluminium un taujājusi pēc Pontusa. Uzzināja, ka viņš devies komandējumā.

Ēva palielināja ātrumu, kad iedomājās, ka aiz tā visa stāv Pontuss Klingbergs. Lai izpostītu tā cilvēka dzīvi, ko ienīda visvairāk, savu paša brāli -, viņš bija ļāvis pat nolaupīt un nogalināt viņa vecāko dēlu.

Viņam bija izdevies iebiedēt Gustavu, sūtot tam karībiešu maģijas priekšmetus, un tas apklusināja izmeklēšanu. Gustavs nopratināšanā bija atteicies atbildēt uz jautājumiem un lūdza savām policijas kontaktpersonām šo lietu izbeigt.

Deviņus gadus vēlāk, lai šis gadījums nešķistu pārāk aizdomīgs, Pontuss bija ļāvis nogalināt Janu un Joannu Klingbergus un licis tam izskatīties pēc pašnāvības.

Gustavs bija mainījis testamentu un padarījis savu pazudušo dēlu Janu par galveno mantinieku, bet nauda nebija galvenais. Pontuss gribēja atriebt pazemojumu.

Beigās pienāca Jūela un viņa sievas kārta. Lai no ģimenes koka iznīdētu pēdējās melnās asinis. Bet iesākumā viņš pavedināja Angelu, pazemojot brāļadēlu, uzliekot viņam ragus.

Vienīgais neatbildētais jautājums: kāpēc Kacs bija izvēlēts par grēkāzi?

Pamodies Kacs atradās citā leņķī, atliekts atpakaļ grādus piecpadsmit. Viņi bija noņēmuši vienu grāmatu un sasējuši viņa rokas zem dēļa. Viņš ar pirkstiem varēja aizsniegt grīdu.

Pie kājām stāvēja tukša alus pudele. Ja varētu tai tikt klāt, to sasist… Bet ķermenis neklausīja. Viņš juta asinis saplūstam galvā, juta vieglas galvassāpes deniņos, bija grūtāk elpot. Juta, ka pāri pierei un galvai vairākās kārtās ir pārtīta izolācijas lente. Cieši piesiets kā skrūvspīlēs.

Julīns stāvēja pie izlietnes un piepildīja plastmasas tvertni ar ūdeni. No ārpuses varēja dzirdēt pieklusinātas skaņas, it kā smietos žagata. Griezās ģenerators.

Kacs pievēra acis, un, kad tās atkal atvēra, Julīns stāvēja viņa priekšā ar melnu auduma gabalu rokās. Seja bija pazīstama, bet pēkšņi bija kļuvusi tik svešāda, tā piederēja kādam, ko viņš pa īstam tā arī nekad nebija iepazinis, vien iedomājies, ka pazīst.

Pēkšņi viss satumsa, it kā kāds būtu izslēdzis lampu. Tekstila smarža. Audums pārklāja viņa seju, pieplaka pie mutes un deguna cieši klāt sejai.

Ja tu nevari aizbēgt, ieej dziļi sevi.

Kolīdz ūdens sāka līt pāri audumam, neglābjami sākās vemšanas reflekss. Vēders sagriezās otrādi. Krūšu un kakla muskuļi sāpēja. Likās, ka ūdens ir visur, ka viņš ieelpo ūdeni un slīkst.

Kacs mēģināja saglabāt mieru, mēģināja sev iestāstīt, ka tā ir ilūzija, jo maņas tika apmānītas. Tikai ūdens. Tu no tā nemirsi.

Viņš klepoja, mēģināja ievilkt elpu un no jauna juta plaušas piepildāmies ar ūdeni. Sākās jaunas konvulsijas, un viņš atvēma žulti.

-     Es zinu, ka tu ielauzies Capitol datubāzē, Kac. Tu aiz sevis atstāji pēdas. Un tu ielauzies arī manās mājās. Es gribu, lai tu man pastāsti, ko esi uzzinājis.

Tas nebija tiesa. Julīns tikai minēja par iebrukumu datubāzē, tam viņš pēdas sadzīt nevarēja.

-      Un es gribu zināt, vai esi ko pastāstījis citiem. Protams, savam draugam Jormam, lai gan viņš vairs nesagādās nekādas problēmas.

Arī tur Julīns kļūdījās.

-     Mēs rēķinājāmies ar to, ka viņš tur būs, bet nerēķinājāmies, ka nebūs tevis. Tu biji nozudis. Tātad ir vēl kāds, kas, iespējams, zina to, ko zini tu. Es gribu, lai tu nosauc man vārdus.

Pāri audumam nolija ūdens. Kacs mēģināja elpot tik mierīgi, cik spēja, mēģināja noslēgties, iegrimt zemapziņā… Bet ūdens atradās visapkārt, un vemšanas refleksi kļuva aizvien biežāki, Kacam iestājās panika, viņš elpoja pārāk daudz un ātri, likās, ka plaušas pārsprāgs.

-      Protams, mums nevajadzēja nonākt līdz šim brīdim, ja policija būtu darījusi savu darbu. Bet tagad tu esi šeit, un es gribu zināt, ar ko vēl tu esi sazinājies.

Es tevi nogalināšu. Es tikšu no šejienes prom viena vienīga iemesla dēļ, lai atriebtos, lai tevi nogalinātu, tu maitasgabals.

-     Kam pieder mašīna?

Man ir jāiegūst laiks, Kacs nodomāja, kliedzot aiz sāpēm. Rīstījās, sajuta gļotas un asinis sakrājamies kaklā, mēģināja norīt, bet nespēja.

Tad viss pārtrūka. Viņš atkal ieslīga komā. Drīz viņš nomirs, tie neļaus viņam izdzīvot.

Kad Kacs pamodās, telpā valdīja klusums. Aiz loga bija iestājusies krēsla. Varēja dzirdēt vīterojam melno strazdu. Julīns sēdēja klubkrēslā istabas otrā galā.

-     Ko lai ar tevi iesāk, Kac? Julīns jautāja.

Kacs varēja pakustināt galvu, izolācijas lente bija noņemta. Ūdens uz grīdas bija saslaucīts.

-     Julīn, tu esi jau miris.

-     Es trīcu no bailēm.

Julīns atlaidās klubkrēslā ērtāk un pārlika kāju pār kāju.

-     Kur ir Jūels? Kacs jautāja, paskatoties apkārt. Alus pudele joprojām atradās uz grīdas, tagad mazliet tuvāk kājām. — Vai viņš ir miris?

-      Kāpēc tā jautā?

-     Izskaidro man, par ko ir runa.

Kacs pamanīja, ka zāļu efekts vairs nav tik stiprs, domas bija skaidrākas, atgriezās sajūtas. Virve ap kājām vairs nebija tik cieša. Kāds to bija atlaidis mazliet vaļīgāk, vai arī viņš pats to bija pastiepis, kad pretojās slīcināšanai ar audumu.

-     Nauda un noslēpumi, Kac. Neuztver to personiski.

-      Kas tev par to maksā? Pontuss Klingbergs?

Julīns piecēlās, devās pie loga, uzmanīgi pavēra aizkarus un paskatījās laukā.

-      Kāda tam nozīme?

Mednieku namiņā bija pavisam kluss. Kacs mēģināja saprast, kur varētu būt pārējie. Vai viņi devušies prom un atstājuši Julīnu padarīt netīro darbu? Savu nāvi Kacs nespēja iztēloties. Viņš taču bija dzīvs, tālab bija grūti aptvert pretējo.

-      Kāpēc tu man palīdzēji? Tu man sameklēji informāciju par Jūelu un pēc tam par Angelu.

-     Es nebiju rēķinājies, ka tu izķepurosies.

Julīns aizvēra aizkarus, pamāja uz viņa pusi un atstāja telpu.

Pagāja minūtes desmit, bet nekas nenotika. Kacs pavilka virvi ar kājām un juta, ka tā kļūst vēl brīvāka, pastiepa potītes locītavu, un viņam izdevās aizsniegt pudeli ar kājām. Tagad tikai prātīgi… Viņam to vajadzēja apgāzt uz pareizo pusi, lai tā atripotu pie viņa. Kacs sajuta, kā ikri saraujas krampjos, kad viņš sasprindzina kāju pirkstus; viņš tos vēl mazliet pastiepa, pieskārās pudelei un apgāza to. Varēja dzirdēt troksni, kad tā sāka ripot, zaudēja ātrumu un apstājās uz grīdas tieši viņam līdzās.

Kādu brīdi Kacs mierīgi gulēja un ldausījās. Joprojām nevienas skaņas. Tikai melnais strazds ārpusē. Viņš iebāza vienu pirkstu pudeles kakliņā, pacēla to, sajuta virves iegriežamies plaukstu

locītavās un trieca pudeli pret grīdu. Pārspīlēti skaļi ieklepojās brīdī, kad kakliņš noplīsa un pudele ieripoja stūrī.

Pudeles kakliņš kā uzpirkstenis bija uzmaukts viņa labās rokas rādītājpirkstam. Kad Kacs pagrieza galvu, varēja redzēt stikla lauskas.

Pēkšņi viņš saklausīja kaut kur ārā skaņas šāviens un tad vēl viens, klusāks. Pēc tam atkal iestājās miers.

Divi šāvieni. Izklausījās kā nāvessoda izpilde, viņš vēl nodomāja. Bet kas uz ko šāva? Viņš intensīvi klausījās, mēģināja atrast kādu izskaidrojumu, gaidīja, ka kāds kliegs vai tiks izšauts vēl kādu reizi, bet nekas nenotika.

Kacs atsāka berzēt stikla malu pret virvi, juta, kā tā ieēdas virves šķiedrās, zināja, ka jāpasteidzas. Iegrieza spēcīgāk, norija siekalas, jo sajuta, ka ir iegriezis sev rokā. Asinis tecēja no locītavas un lipa pie pirkstiem. Sāpes viņš nejuta.

Tātad ārā kāds bija šāvis. Bet kas… Un kam?

Durvis atvērās, un ienāca vīrietis kapucē. Viņš pienāca tuvāk, aizgrieztu seju. Insektu eļļas smarža no viņa ādas un drēbēm. Viņš sāka kaut ko meklēt Kaca kabatā.

Asinis turpināja tecēt no Kaca locītavas, brūce bija dziļāka, nekā

sākumā šķita. f

Vīrietis nepamanīja, ka virve ir atraisījusies. Kacs nomērķēja uz ēnu kapucē un īsi pasmaidīja, pirms trieca nošķelto pudeles kakliņu viņam sejā, cik stipri vien spēja. Kakliņš izgāja cauri miesai, radot vien gumijai līdzīgu pretestību, un ieurbās, šķiet, vaigā.

Vīrietis pat nereaģēja. Turpināja pārmeklēt jaku, līdz oderē atrada audumā ievīstīto miniatūro pudelīti-figūriņu. Vīrieša asinis pilēja uz Kaca krūtīm. Dzīvais mironis, viņš nodomāja, radījums bez dzīvības.

Kacs to nevarēja izskaidrot, bet šķita, ka vīrietis no figūriņas baidās. Viņš to ielika atpakaļ Kaca jakas kabatā un izslējās.

Pudeles kakliņš stingri turējās vīrieša sejā likās, viņš to pat nepamana. Acīmredzot nejuta sāpes. Sazāļots, cita izskaidrojuma nebija.

Kāds ārā sauca, un vīrietis atstāja telpu.

Kad Kacs attapās, asinis uz locītavas bija sarecējušas. Bija vakars. Viņš gulēja uz grīdas klubkrēsla priekšā. Kad viņš piecēlās, kājas tik tikko spēja viņu noturēt.

Ārā uz ceļa, kur iepriekš stāvēja mašīnas, atradās liela asins peļķe. Glock gulēja granti turpat līdzās. Kacs to paņēma un ielika jakas kabatā. Mašīnas bija atstājušas nospiedumus uz ceļa…. Tie neveda vis uz savrupmāju, bet gan uz otru pusi, cauri mežam uz Vingokeru.

Kacs atgriezās mednieku namiņā un pārmeklēja istabu pēc istabas. No cilvēkiem nebija ne miņas. Nebija ne mazāko pazīmju, ka kāds vispār tur bijis. Viss bija sakopts. Mēbeles pārklātas ar palagu. Nekas neliecināja, ka tur gūstā tiktu turēts Jūels Klingbergs.

Tas ir prātam neaptverami, viņš domāja, iedams pa grants celiņu uz Urmnēsas fermas pusi. Kāpēc viņi iesākumā mēģināja viņu nogalināt un pēc tam pēkšņi vienkārši palaida? Un ko nošāva? Likās, viss notiekošais ir kāda bērnu spēle ar izdomātiem noteikumiem… Un tie jebkurā brīdi varēja mainīties.

Ēva stāvēja hallē, kurā bija nomelnējusi akmens grīda un valriekstkoka dēļu sienas. Pie griestiem karājās desmitzaru kristāla lampa. Labajā pusē uz augšstāvu veda ieliektas kāpnes. Istabas galā atradās krāsns, kuru klāja apgleznotas fajansa flīzes, tās attēloja dabasskatus un ziedu motīvus, un krāsns augšā bija ļoti skaista dzega.

Kādas ozolkoka durvis stāvēja pusvirus. Pa tām plūda gaisma. Uguns sprakšķēja. Viņa tās atvēra un iegāja salonā. Logs bija vērsts uz terasi un dārzu, to vāji apgaismoja mēness. Zāles grīdu klāja austrumniecisks paklājs. Visapkārt ampīra stila mēbeles. Koka rāmju klubkrēsli ar spilveniem. Divpusējie sienu svečturi ar iedegtām svecēm. Izskatās kā baznīcā, viņa nodomāja, vai templī.

No vienas īsākās sienas uz viņu blenza divas izbāztas aļņu galvas. Desmit metrus tālāk milzīgā atvērtā krāsnī dega uguns. Krāsns ornamenti attēloja ģerboni.

Pontuss Klingbergs sēdēja klubkrēslā krāsns priekšā, kājas uzlicis uz paliktņa. Viņš bija pamanījis Ēvu, bet neskatījās viņas virzienā.

-     Bielkes dinastijas ģerbonis, — viņš teica un pamāja uz ornamenta pusi. Tētis īpašumu nopirka no kāda barona. Vīrs bija bankrotējis. Gustavs visu savu biznesa ideju balstīja uz vienkāršu principu… Lēti nopirkt, vēlams no izmisušiem cilvēkiem… Izmantot nevienlīdzīgu tirgus pozīciju.

Liesmu gaismiņas lēkāja šurpu turpu pa grīdu. Zāles paklāju klāja papīra salvetes. Viņa pamanīja, ka tās ir asiņainas.

-      Kas tu esi? viņš pēkšņi pajautāja.

-     Es pazīstu Deniju Kacu.

-     Vai tu zini, kur viņš ir?

-     Man likās, ka tu zini.

Ēva juta, ka sāk stostīties, pamanīja to, pirms bija paspējusi noformulēt vārdus. Pēdējoreiz tas bija noticis tik sen, vēl pirms bērnu dzimšanas. Varbūt viņai bija bail. Vismaz vajadzētu. Neviens, izņemot Jormu, nezināja, kur viņa atrodas. Dānielsons būtu varējis izlīdzēt ar dienesta ieroci, vai arī viņa to būtu varējusi paņemt no ENB ieroču skapja. Viņai bija skapja kods, un ieroči tika izmantoti tik reti, ka neviens nebūtu pat pamanījis. Bet viņa bija atbraukusi šurp nedomājot.

-    Ja es zinātu, kur viņš ir, es būtu viņu nogalinājis. Ja vajadzētu, pat ar plikām rokām.

Pontuss Klingbergs sāka klusām raudāt.

-     Viņš nogalināja Angelu, pretīgais žīds.

Balss bija klusa, gandrīz čukstoša. Bārdas rugājos bija manāms mitrums.

-     Dažreiz, kad Jūels bija izbraucis, mēs mēdzām satikties. Uzņēmāmies risku. Bet es biju tā iemīlējies, ka man nebija pat sirdsapziņas pārmetumu. Viņu laulība bija uz izjukšanas robežas. Viņa gribēja bērnus… Es viņai varēju tos sniegt.

Pontuss pats pie sevis pamāja, lai vārdiem piešķirtu lielāku nozīmi. Tad pacēla ūdens glāzi, kas stāvēja uz grīdas, padzērās un nolika to atpakaļ.

-      Mēs viņam būtu to pastāstījuši, bijām pat nolikuši konkrētu dienu un tamlīdzīgi. Lai gan zinājām, kādu haosu tas radītu. Nabaga Jūels, varu tikai iztēloties viņa vilšanos. Sieva, kas pamet viņu tēvoča dēļ. Bet mēs nepaspējām. Jūels pazuda pirms tam. Psihais žīds viņu nolaupīja. Un es pieņemu arī nogalināja. Tāpat kā nogalināja Angelu.

Pontuss Klingbergs bija iegājis dziļi sevī. Viņu nesatrauca tas, ka Ēva tur stāv, viņu pat neinteresēja, kas viņa ir un ko viņa vēlas, viņš vienkārši sarunājās pats ar sevi, mēģināja izteikt vārdos savas sāpes.

-      Kad Jūels pazuda, Angela visu nožēloja. It kā tikai tajā brīdī viņš kļuva tai svarīgs, tikai tad viņa sāka satraukties. Viņa vairs nevēlējās ar mani tikties… Kādu vakaru viņa atbrauca uz Jūrsholmu tikai

tāpēc, lai paskaidrotu, ka mēs vairs nevaram tikties, un tad viņa sazinājās ar Kacu, kurš izlikās, ka vēlas palīdzēt.

Pēkšņi no abām nāsīm sāka tecēt asinis, tās pilēja uz krekla krūtīm. Pontuss paņēma papīra kabatlakatiņu un turēja to uz sejas, ar pirkstiem piespiežot deguna pamatni, lai asinis pārstātu tecēt.

-     Ģimenes lāsts, viņš teica. Pēkšņi uznāk un tikpat ātri pāriet.

Kad viņš žestikulēja, Ēva refleksīvi pakāpās solīti atpakaļ. Bet viņš turpināja sēdēt krēslā, tukši veroties krāsni.

-      1970. gads, — viņa teica, tu ļāvi nolaupīt Kristoferu.

-     Vai prātu esi zaudējusi?

-     Jūels pastāstīja par kādu vīrieti, kas bija ģērbies kā alkoholiķis un kas uzturējās nolaupīšanas vietas tuvumā. Un to, ka todien viņus izsekoja.

-     Jūelam vienmēr bija dzīva fantāzija.

Pontuss neizpratnē paskatījās uz Ēvu un mierīgi pakratīja galvu.

-     Gustavam saistībā ar Kristofera nolaupīšanu tika sūtīti dažādi priekšmeti.

-     Tas notika visu laiku. Jana mamma ģimenei uzlika lāstu… Tas ietver sevī šādu ziņojumu sūtīšanu, lai uzturētu bailes dzīvas. Tu tur nekad neesi bijusi, tu neko no tādām lietām nesaproti, cik spēcīga var būt ticība tādiem šurum-burumiem un vudū… Spēcīga iztēle, tik hipnotizējoša.

Asinis atsāka tecēt, viņš klusām nolamājās un atliecās atpakaļ ar kabatlakatiņu pār seju.

-     Tās spēļmantiņas, kuras atsūtīja pa pastu… Marasa, Erzūlija Freda un kā nu vēl tās sauc… Tām nebija nekādas saistības ar Kristofera nolaupīšanu, pat ja tēvs par to bija pārliecināts. Viņu nolaupīja kāda sieviete. Pati aiz sava prāta, tikai tāpēc, ka viņai bija tāda iespēja. Varbūt viņa bija saistīta ar pedofiliem. Bija lietas, kas uz to norādīja. Es un Jans nekad nebijām pārāk tuvi, bet pēc Kristofera nolaupīšanas viss mainījās. Mēs algojām privātpersonas, kas zēnu meklēja. Drošības ekspertus… Privātdetektīvus… Cilvēkus no militārās sfēras, kas gribēja mazliet piepelnīties. Policijas izmeklēšana

nevirzījās uz priekšu jeb, pareizāk sakot, tētis parūpējās par to, lai tā nevirzītos, jo viņš bija līdz nāvei pārbijies no karībiešu māņiem. īsi pirms mans brālis nomira, mēs uzzinājām jaunumus no Holandes. Ka sieviete, kura nolaupījusi Kristoferu, neilgi pēc tam to pārdevusi kādam pedofilu grupējumam. Viņu izmantoja… Un aptuveni pēc gada zēns tika nogalināts. To mēs noskaidrojām 1979. gada jūnijā, deviņus gadus pēc viņa pazušanas. Tas sagrāva brāli un viņa sievu. Ja tā bija patiesība, tad cerība bija zudusi. Dažas nedēļas vēlāk viņi sev atņēma dzīvību.

Pontuss Klingbergs apklusa, blenza krāsnī un spēcīgi ieknieba sev rokā.

Ēva nodomāja, ka ir kļūdījusies un visu pārpratusi. Un arī Sandra Dālstrema nebija notikušo līdz galam sapratusi.

-     Nesen no viena KlingbergAluminium meitasuzņēmuma konta tika pārskaitīti piecdesmit miljoni uz kādu bankas kontu Jaunavu salās. Vai tu vari pastāstīt, kas aiz tā slēpjas?

Pontuss Klingbergs uz viņu dzēlīgi paskatījās.

-    Man šķiet, tu vēl neesi stādījusies priekšā. Pieņemu, ka esi no policijas.

No ārdurvīm nāca kāda skaņa. Ēva pagriezās un ieraudzīja cilvēku ejam pa kāpņu halli. Kacu ar pistoli rokās. Vīrieti, kuru viņa nebija satikusi kopš pusaudža gadiem.

Un, tā kā nekas nenotika, kā iepriekš domāts, Ēva, tūkstošiem pretrunīgu jūtu mākta, apsvēra, vai Kacs patiešām bija vainīgs abās reizēs.

Viņa pagriezās pret Klingbergu. Viņam pa degunu atkal tecēja asinis, šoreiz spēcīgi.

-      Kas tu esi? viņš atkal jautāja. Es gribu zināt, ko tu te dari.

Bet viņa neatbildēja. Ēva bija izdarījusi savu izvēli. Atkāpdamās

viņa izgāja no telpas ar vienu vienīgu domu. Dabūt Kacu prom no turienes, pirms viņš izdara kaut ko tādu, ko vēlāk nožēlos.

3. DAĻA

Ēva APSĒDĀS uz sola piecdesmit metrus no parka spēļu laukuma un cauri kokiem vēroja bērnus, kā tie spēlējas uz batuta. Viņa to atpazina uzreiz pēc kustībām, it kā viņai būtu īpašs radars. Viņam galvā bija naģene ar Zibeni Makvīnu. Un dārgas teniskurpes, kuras Ula viņam bija nopircis. Un džinsa jaka, kuru viņš bija mantojis no Līsas. Zēns turējās mazliet nostāk no citiem, kādai sievietei pie rokas. Mazais, sagumušais augumiņš saules gaismā izskatījās tik trausls.

Tad viņš kaut ko pateica un paskatījās uz sievieti. Ēvai ienāca prātā interesanti, kāda ir sajūta stāvēt ar atliektu kaklu un runāt ar cilvēku, kas ir divreiz garāks par tevi.

Neticami, ka kādreiz viņi bija ģimene, ka viņa mīlēja Ūlu un nebija spējīga iedomāties dzīvi ar bērniem bez viņa.

Eva paskatījās uz vēstuli, kas gulēja klēpī. Armijnieciski īss ziņojums, ka Ula ir sazinājies ar ģimenes tiesību advokātu un iesniedzis prasību par pilnu aizbildniecību pār bērniem.

Karš ir sācies, viņa nodomāja.

Tā bija pirmā īstā vasaras nedēļa, un visa pilsēta bija sazaļojusi. Parki smaržoja pēc ceriņiem. Gaiss bija iesilis.

Viņa apsvēra iespēju piezvanīt uz mājām un pajautāt, kā iet Kacam, paklausīties viņa balsi, mēģināt viņu uzmundrināt.

Tagad viņš slēpās viņas mājās. Tas bija prātam neaptverami, un tomēr ko gan citu varēja iesākt?

Policija joprojām viņu meklēja, bet vismaz laikraksti bija sākuši rakstīt par citām lietām. Tuvojās Eiropas čempionāts futbolā.

Jorma bija vienīgais, kas zināja, kur slēpjas Kacs. Viņš bija izrakstīts no slimnīcas, pilnībā atveseļojies.

Eva piezvanīja savam ģimenes ārstam un pasūdzējās, ka jūtas pavisam izdegusi. Viņš ļoti dāsni piedāvāja vienu nedēļu ilgu slimības lapu.

Viņa nebija pārliecināta, vai ar to pietiks, lai turpinātu izmeklēšanu. Viņi pat nezināja, ar ko lai sāk.

Eva nekad neaizmirsīs to skatu savrupmājā, kad ieraudzīja Kacu. Pārguris un apjucis no visiem pārdzīvojumiem sazāļots, piesiets un spīdzināts. Eva nebija viņu redzējusi gandrīz trīsdesmit gadu un tik un tā spētu atpazīt cilvēku pūlī pat simts metru attālumā. Pavisam cits cilvēks un tomēr tas pats. Viņš, bez šaubām, būtu mēģinājis uzbrukt Pontusam Klingbergam, ja viņa nebūtu dabūjusi viņu no turienes prom. Pontuss Klingbergs taču nebija vainīgs…

Garām pilsētas virzienā pabrauca kravas mašīna ar absolventiem. Gar viņas solu paskrēja kāds sportists ar kailu ķermeņa augšdaļu. Tagad parkā bija vairāk cilvēku, vēl kāda bērnudārza grupiņa bija ceļā uz spēļu laukumu.

Pie saldējuma kioska stāvēja divas sievietes un sarunājās zīmju valodā. Viņa vienmēr bija apbrīnojusi šo telpisko sintaksi, kustību skaistumu un dramatismu, rokām kalpojot kā valodas ziņnešiem. Bet ne tagad, tagad tas viņu traucēja.

Ēva paskatījās mobilajā telefonā. Četri neatbildēti zvani no Dānielsona vai, pareizāk sakot, ar vienu pogas klikšķi noraidīti zvani. Viņa prātoja, vai viņas vecā identitāte jau galu galā ir atklāta. Diez vai.

Kurlās sievietes bija nopirkušas pa mīkstajam saldējumam un apsēdušās uz kāda no parka soliņiem.

Eva atkal paskatījās uz spēļu laukumu, Arvids bija sācis spēlēties ar pārējiem bērniem. Viņas mazais puisēns.

Eva sarāvās, ieraugot kādu tuvojamies spēļu laukumam no otras puses. Vīrietim mugurā bija sporta jaka ar kapuci, pārvilktu pār acīm. Viņš mērķtiecīgi tuvojās bērniem, rokās turot kādu priekšmetu.

Vēl kāds vīrietis nāca no otras puses, pie smilšu kastēm. Viņam mugurā bija brūna ādas jaka, galvā naģene un rokās melni cimdi. Viņš nogriezās, lai dotos uz piepūšamo pili.

Sirds sāka mežonīgi sisties. Bet viņa turpināja sēdēt kā sasalusi.

Saules gaisma ņirbēja gaisā. Divus metrus no viņas kājām baloži knābāja zemi.

Vīrs jakā ar kapuci sāka iet ātrāk, viņš bija vien trīsdesmit metru attālumā no bērniem. Arvids atkal runājās ar auklīti, smējās par viņas teikto un izņēma no bikšu kabatas kādu priekšmetu, ko gribēja parādīt.

Ēva paraudzījās pretējā virzienā. Otru vīrieti nekur nemanīja, viņš bija nozudis aiz kādas noliktavas ēkas. Baloži pacēlās un aizlidoja, kad viņa strauji pagrieza galvu.

Vīrietis atradās desmit metrus no Arvida.

Likās, viņa nomirs. Ēva redzēja, kā viņš paceļ roku, nokliedz ko tādu, kas liek bērniem sarauties. Tad viņa pamanīja priekšmetu, kuru vīrietis turēja rokās… Suņa pavadu. Un tad viņa ieraudzīja aizbēgušo borderkolliju, kas lavījās starp kokiem. Vīrietis maziem solīšiem metās tam pakaļ, garām bērnudārza bērniem, cauri parkam, kur ceļā uz kādu kafejnīcu atkal bija uzradies vīrietis ādas jakā.

Ēva piecēlās un devās atpakaļ uz mašīnu. Kad viņa ielika atslēgu mašīnas aizdedzē, viņa pamanīja, ka trīc rokas. Viņa izvilka mobilo telefonu no rokassomiņas. Ievadīja mājas telefona numuru, nogaidīja četrus signālus, nolika klausuli un zvanīja vēlreiz. Tas bija viņu norunātais kods. Bet Kacs neatbildēja.

Kaut kādu iemeslu dēļ viņas apziņā uzpeldēja Sandras Dālstremas seja. Zēna fotogrāfija plauktā. Sievietes fotogrāfija uz naktsgaldiņa. Jocīgā dйjа vu sajūta, kas viņu pārņēma apmeklējuma laikā.

Advokāta birojs atradās Narvavēgenā, netālu no Karlaplāna. Ēva iegāja iekšā aiz marmora letes un runāja pa radioaustiņām.

-     Vai jums ir norunāta tikšanās? sekretāre jautāja.

-     Ar Ūlu Vestinu.

-      Un jūs sauc?

-     Ēva Vestina.

Plašs logs tonētiem stikliem pavērās uz ielu. Aiz letes bija stikla siena, pa kuru varēja ieskatīties biroja labirintā. Ūla stāvēja,

pārliecies pār bērnu ratiņiem. Ērika viņu apciemoja. Viņš paskatījās pulkstenī, pateica kaut ko un nozuda kādās durvīs.

Pāris minūšu vēlāk Ēva tika aizvesta uz vina kabinetu.

-      Ko tu te dari? viņš jautāja.

-     Mums jāparunā.

-     Par ko? Tev taču viss ir vienalga. Līsa ir mēģinājusi zvanīt katru vakaru, bet tu pat necel mobilo telefonu.

-     Man loti žēl.

Viņa vēroja roku, kas gulēja uz rakstāmgalda, to rotāja bieza Breitling pulksteņa ķēde, gaiši matiņi spurojās uz plaukstas virspuses, prātā ienāca absurdas atmiņas par to, ka tieši šī roka ir glāstījusi viņas krūtis un slīdējusi pa viņas augšstilbu vēlos vakaros, kad bērni jau iemiguši. Vai glāstījusi viņas vaigu, kad viņa bija nogurusi vai skumja.

-     Šī nav pirmā reize, Ola teica. Nekas jau nemainās. Tavs neciešamais darbaholisms… Un nemaz nevaino bērnību un vecākus, katrs cilvēks uzņemas atbildību par savu dzīvi.

-     Narkomāne. Vienmēr narkomāne. Vai to tu mēģini pateikt?

-     Nē. Es tikai gribu, lai mūsu bērni labi jūtas.

Viņa pagrieza galvu un pamanīja Ēriku pa stikla logu. Viņa bija izņēmusi bērniņu no ratiņiem, šūpoja viņu pie krūtīm. Satraukti pašķielēja viņu virzienā.

-      Bērni ir atkal sākuši runāt par to, kas notika Lieldienās. Līsa jau ir liela. Es viņu izlaižu pie skolas autobusa pieturas, un pēdējos simts metrus viņa iet pati. Viņa visu saprot.

Evai nepatika doma, ka viņš ļauj abu mazajai meitiņai iet vienai. Bet vina neko neteica.

-     Man likās, ka viņi jau guļ, tā vietā viņa sacīja.

-     Bet viņi negulēja.

Īslaicīga dēka. Ēva pat neatcerējās, kā sauca vīrieti, vienkārši kāds, kuru viņa kādā nedēļas nogalē, kad bērni palika pie Ūlas, bija satikusi un dzērumā aizvedusi mājās. Tad vienu vakaru viņš bija spontāni atkal uzradies, tas bija Lieldienu nedēļā. Viņa nevarēja

atcerēties pietiekami labu iemeslu, kāpēc viņu ielaida. Varbūt viņa jutās tam kaut ko parādā?

Bērni bija savās istabās un gulēja. Vismaz viņai tā šķita. Pulkstenis tovakar bija pāri vienpadsmitiem, un bija neticami, ka viņš ir atcerējies durvju kodu pēc tās vienīgās reizes, kad bija pie viņas. Ēvai likās, ka tas ir one night stand.

-    Tu piedzēries un drāzies ar vienu veci tā, ka mazie pamodās. Un tas nav normāli.

Nē, tas nebija normāli. Ēva bija viņam piedāvājusi Jack Daniel’s, iedzērusi arī pati, par daudz gan. Ūlam bija taisnība, viņa bija zaudējusi spriestspēju un nesaprotamā veidā nonākusi ar to vīrieti gultā. Atcerējās bērnus stāvam guļamistabas durvīs. Viņi tur noteikti bija stāvējuši kādu laiku, pirms Ēva tos pamanīja. Viņas kunkstu pamodināti. Nobijušies un piecēlušies.

-     Un tagad tu mani par to sodīsi? viņa jautāja.

-     Nē. Tev nepieciešama palīdzība. Pret to pašiznīcinošo izturēšanos, ko esmu pamanījis kopš laika gala.

Ula no galda paņēma zīmuli un ļāva tam nervozi izslīdēt caur pirkstiem. Nagi bija kopti, rokas manikirētas. Viņa paskatījās uz saviem: aplauzti, īsi, nesievišķīgi.

-     Vai advokāts lietu vedīs līdz tiesai?

-     Varbūt. Es nezinu. Paklausies. Viss, ko es vēlos, lai bērni jūtas labi. Un, kas ir svarīgi, arī kopā ar tevi. Bet tas nenotiek. Viņi jūtas slikti. Līsas audzinātāja domā, ka mazajai visu pavasari ir uzmanības deficīts. Un, lai gan tu viņus ļoti mīli, jo es zinu, ka tu viņus mīli, izskatās, ka neesi spējīga par viņiem parūpēties. Varbūt ar laiku pamazām tev izdosies… Es patiešām ceru. Bet līdz tam brīdim viņi dzīvos pie manis.

Ērika bija atlikusi bērniņu atpakaļ ratiņos. Izskatījās, ka viņa apsver domu ienākt Ūlas kabinetā un pavaicāt, vai viņam ir nepieciešama palīdzība Ēvu izmest pa durvīm.

-     Labi, Ēva teica. Es neprotestēju. Tu vari piezvanīt savam ģimenes lietu advokātam un pateikt, ka mēs to atrisināsim savā starpā. Es palaidīšu bērnus pie tevis, ja drīkstēšu viņus satikt divas

reizes nedēļā. Tu vari būt blakus, ja vēlies, es neiebilstu. Un pēc kāda laika mēs redzēsim. Es centīšos saņemties. Apmeklēšu psihologu vai ko tamlīdzīgu. Tev ir pilnīga taisnība.

Viņš jautājoši uz viņu paskatījās.

— Bet tas nav viss, vai ne?

Viņa vainīgi pamāja.

-     Runa ir par kādu sievieti, viņa teica. Sandra Dālstrema. Man šķiet, viņa kādreiz bija tava kliente.

Istabas divdesmit kvadrātmetri bija piepildīti ar grāmatām un sīkiem nieciņiem, rotaļlietām neparastās krāsās, koka maskām, statuetēm, bērnu lellēm un auduma figūriņām. Uz kafijas galdiņa stāvēja attaisīta pudele ruma. Visur spēcīgi smaržoja pēc parfīma.

Vīrietis, kas stāvēja viņu priekšā, pamanīja abu pārsteigtos skatienus.

-     Visi šie priekšmeti ir no Kārību salām, viņš iesāka. Sākumā es interesējos par Rietumāfriku, bet pētījumi par vergu tirdzniecību mani aizveda uz Haiti. Vudū ir ārkārtīgi interesants izpētes lauks, ņemot vērā, ka runa ir ne tikai par reliģiju, bet arī par dzīves filozofiju, kultūras mantojumu… Un vergu tirdzniecības vēsture ir izteikta simbolos.

Vīrietis piegāja pie vienas no lellēm, kas sēdēja mazā tronī istabas otrā pusē. Tā izskatījās pēc parastas plastmasas lelles, bet bija uzkrāšļota kā pieaugusi sieviete un ietērpta pārmērīgi greznās drēbēs.

-     Erzūlija Freda, viņš teica. — Viena no četrsimt dievībām vudū nācijā. Primadonna starp daudzām citām. Karībiešu atbilde Venerai. Mīlas dieviete un geju ikona vienā personā. Vudū piekritēji, kas ir ar viņu apsēsti, kļūst ārkārtīgi koķeti, pat pret savu dzimumu. Erzūlijai Fredai patīk rotaslietas, franču smaržas un dārgs šampanietis. Ja viņa netiek aplaistīta ar smaržām vakarā, pirms es dodos gulēt, viņa te saceļ pamatīgu traci. Ja vien tā nav sagadīšanās, ka vesels plaukts mapju nakts laikā nokrīt uz grīdas vai arī tualetē ne no šā, ne no tā saplīst krāns. Tāpēc, lūdzu, atvainojiet pārspīlētās Calvin Klein smaržas.

Šampanietis, Kacs nodomāja un paskatījās uz kafijas galdiņu. Jūels Klingbergs savā gleznā bija uzgleznojis šampanieša korķi, attēlojot priekšmetus no sava brāļa nolaupīšanas. Un smaržu pudelīti.

Jans Hammarbergs, antropoloģijas docents un valsts galvenais pētnieks šajā nozarē, bija ieaicinājis viņus savā privātmājā netālu no Upsālas, neuzdevis nekādus jautājumus. Varbūt viņu nobiedēja Jormas sejas izteiksme, cietumnieka tetovējumi, apsējs ap kaklu, skatiens, kas necieta atteikumus. Virti riskēja, atbraucot šurp, bet bija spiesti meklēt pavedienus.

-     Vai tā ir vudū lelle? — Kacs jautāja un pamāja uz Erzūliju Fredu.

-     Tas ir atkarīgs no tā, kā tu definē šo vārdu. “Vudū” īsumā nozīmē nopelnīt cieņu Loa jeb četrsimt garu acīs, kas ietilpst šo garu sistēmā. Lelles reprezentē garus. Šeit ir viena no manām mīļākajām lellēm Marasa!

Hammarbergs no plaukta izcēla vēl divas lelles ar afrikāņu vaibstiem, abas tērptas identiskās, sārtās bērnu drēbītēs. Viduklis tām bija sasiets ar šņori.

-     Marasa ir dvīņu pāris, bet reprezentē vienu un to pašu Loa. Problēma tikai tāda, ka visi ziedojumi viņai ir jādod dubultā. Un, tā kā Marasa ir bērns, viņa dod priekšroku saldām lietām: konfektēm, augļiem, cepumiem un saldējumam. Tas, kas kļūst apsēsts ar viņu, pats sāk izturēties kā bērns, dīc pēc dāvanām un sūdzas par saldumu trūkumu vai to, ka nevar citus kontrolēt. Šī mazulīte ir ļoti prasīga.

Vīrietis uzsmaidīja ar formālu, akadēmisku smaidu un jautājoši uz viņiem palūkojās. Kacs mēģināja saprast, vai viņš atpazīst viņu. Bet laikam jau ne, fotogrāfijas, kas tika publicētas laikrakstos, bija vecas, viņš tām nelīdzinājās. Turklāt Kacs bija ataudzējis bārdu un matus.

-     Ak kungs, vai tiešām es te stāvu un lasu lekciju, it kā jūs būtu mani studenti. Kā noprotu, jums ir konkrēti jautājumi?

Kacs Hammarbergam pasniedza pirmo lakatu.

-     Ceremoniāls karogs, viņš noteica, kad bija to pamatīgi izpētījis. Drapo sevis. Lielākajai daļai vudū grupējumu tādi ir vairāki. Tos izmanto dažādos rituālos un garu izsaukšanā. Par to atbild zobenu meistars. Viņi tiek iecelti triādē, gluži kā militārajās parādēs.

-      Ko nozīmē burti “M. K.”? Un vīrs, kas nokritis ceļos?

-     Tīs ir Maitre Carrefour karogs. Jeb Met Kalfou, kā viņu dēvē kreolu-franču valodā. Krustceļu pavēlnieks. Pieder pie petro tipa gariem. Agresīvajiem gariem. Varbūt esat par viņu dzirdējuši amerikāņu blūza dziesmās? Velns krustcelēs. Viņu var izsaukt, lai izpostītu vai nogalinātu pretinieku. Katram Loa ir savs karogs. Un Met Kalfou karogs attēlo vīru, nokritušu ceļos divu sakrustotu bultu priekšā jeb krustcelēs.

Kacs viņam pasniedza otru lakatu.

-     Legba! Hammarbergs teica. Pirmais gars, kuru izsauc katrā ceremonijā. Viņš paver ceļu pārējiem gariem. Viņu mēdz attēlot kā Svēto Rohu jeb Sankt Rochus, kura miesu klāj augoņi, ko laiza suņi… Tātad salīdzinoši līdzīgā stāvoklī, kādā bija vergi, kad sasniedza Espanjolas krastu. Un krāsas… Sarkanā un melnā… Tās ir bizango karoga krāsas.

Vīrs rūpīgi salocīja auduma gabalus un pasniedza tos atpakaļ Kacam.

-      Bizango? viņš jautāja.

-     Nakts vudū. Bizango grupējuma slepenais vudū, kas iet roku rokā ar Haiti vardarbīgo pagātni. Lepnums būt pirmajai melnādaino valsts iekārtai, kas iekarota cīņā pret kolonizētājiem. Sabiedrība pastāvēja astoņpadsmitajā gadsimtā, lielajā vergu tirdzniecības laikā. Bēgļu vergi marones devās partizānu karā pret frančiem kopā ar sauju taino cilts indiāņu, kas bija pārdzīvojuši eiropiešu slimības un infekcijas. Bet viņiem trūka ieroču, tāpēc cīņa, izsaucot garus, bija tikpat svarīga. Viņi izsauca vudū spēkus gan indiāņu vēsos dziedinošos garus, gan afrikāņu bīstamos garus. Un karadarbībā tika izmantota maģija.

Hammarbergs pieklusa un piegāja pie gigantiskā grāmatplaukta, paņēma papīru kaudzi no viena plaukta un atšķīra to. Tajā bija

fotogrāfijas ar lellēm cilvēka augumā. Visas bija uzšūtas no melna un sarkana auduma. Tās izskatījās groteskas, ar atvērtām brūcēm un auduma zarnām, kas karājās ārā no vēdera. Dažas bija saķēdētas, dažas stāvēja uz kruķiem. Dažu locekļi bija amputēti.

-     Tās ir tekstila skulptūras no Atribonītas apgabala tempļa. Militārās kustības pagātnes liecības. Tās ir izkropļotas, jo kādreiz tie bija vergi.

Profesors pāršķīra lapas un atvēra citu nodaļu.

-     Te redzams bizango kapteinis ar pakāpes apzīmējumu un ruma pudeli rokā. Bizango vecmāmiņa ar milzīgām, nokarenām krūtīm. Triju purvu ģenerālis. Un tē ir bizango bende.

Auduma lelle ar melnu kapuci fotogrāfam draudēja, vicinot asi noasinātu mačeti.

-     Kad parastās sabiedrības institūcijas pievīla, tad bizango pildīja tiesas funkcijas. Viņi pat varēja sodīt cilvēkus ar nāvi, un tad tas beidzās ar ceremoniālu nāvessoda izpildi.

Hammarbergs ieskatījās savā rokaspulkstenī, ātri pasmaidīja un tad izvilka ruma pudeles korķi.

-     Ziedojumu laiks, viņš vainīgi noteica. Man ir Petit Papa Bossou Trois Cornes, kas ir saniknots, jo sava pēdējā Portoprensas apmeklējuma laikā man neizdevās atgūt viņa sievu. Un, lai viņu nomierinātu, viņš pieprasa dubultu ruma devu.

Tad profesors piegāja pie kādas mazas, ragainas koka skulptūras, kas stāvēja uz palodzes, pārlēja malciņu pār tā galvu un novietoja glāzi ar atlikušo saturu uz šķīvīša pie viņa kājām.

-     Vai tev ir kāda nojausma, kas tas varētu būt?

Kacs no kabatas bija izņēmis audumā ietīto pudelīti. Hammarbergs ieinteresēti aplūkoja priekšmetu.

-     Tas ir pakē, viņš beidzot noteica. — Sava veida talismans. Šos mēs mēdzam saukt par Kongopake, jo to izcelsme ir Kongo. Tos valkā zem krekla, tieši uz ādas, lai pasargātu sevi no ounga-mort jeb burvestībām. Es tos mēdzu salīdzināt ar baterijām. Maģiskas baterijas ar koncentrētu spēku. Kur tu to ņēmi?

-      Draugs iedeva.

-     Vai tu nevēlies to pārdot? Es labi maksāšu. Es saprotu tevi, spēcīgs pakē ir labāks nekā dzīvības apdrošināšana.

Hammarbergs smaidot pasniedza figūriņu atpakaļ. Tad viņš iekrita krēslā, aizlikdams rokas aiz pakauša.

-     Tu pirms tam ieminējies par tiesu, Kacs teica. Kaut ko par simbolisku nāves soda izpildi.

-     Jā. N’zambi. Notiesātais tiek padarīts par zombiju. Parasti par šo vudū aspektu es nemēdzu stāstīt ar to nesaistītām personām, jo tas var radīt pārpratumus.

Hammarbergs viņus nopietni vēroja.

-     Tautas tic, ka zombijs ir miesa bez dvēseles. Miris ķermenis, kam ar burvestības spēku piešķirta mehāniska dzīve. Burvis nozog tikko apraktu ķermeni, pirms tas sācis pūt, iepūš mironī dzīvību, parāda tam, kā jākustas un jāstrādā, padara to par vergu, piespiež darīt smagus darbus. Pastāvēja uzskats, ka naktīs cukura plantācijās darbojās zombiji. Tie varēja strādāt divpadsmit stundas no vietas, septiņas dienas nedēļā bez ēdiena un dzēriena. Haiti cilvēki mēdz uzmanīt kapus, lai pārliecinātos, ka līķis patiešām sāk pūt. Bet, ja nepaveicas, tad burvis paspēj pirmais.

-     Viņi tiek apburti ar sava veida pašsuģestijas metodi?

-     Tas ir sarežģīts jautājums. Tas var būt saistīts ar psihiskas slimības stāvokli, kas no malas var tikt tulkots kā maģisks rituāls, tā var būt personas izolēšana no sabiedrības, ja tā nepieņemami izturējusies kolektīvā vai pret ciema iedzīvotājiem. Tas ir sava veida rituāls sods vai, kā lai es to pasaku, pašnāvības aizstājējs. Baumo par medicīniskiem augiem, kas cilvēku ķīmiski lobotomē. Un tas prasa sava veida suģestiju vai pašsuģestiju… Vai maģiju, ja tam izvēlas ticēt.

Hammarbergs pieliecās un uzvilka sporta kurpes.

-                 Bet tagad, cienītie kungi, man ir jāatvainojas, viņš teica.

-      Man šķiet, ka esmu sniedzis jums visu iespējamo informāciju. Šobrīd man jādodas un mazliet jāizkustas pirms lekciju sākuma.

Uz Stokholmu viņi atpakaļ devās pa sānu ceļiem. Jorma bija pie stūres, Kacs drošības pēc gulēja uz aizmugurējā sēdekļa. Viņš

domāja par Hammarberga neparastajiem uzskatiem un dzīvajiem miroņiem, bet pagaidām atlika to malā vēlākam laikam, jo nezināja, kam ticēt.

Viņš juta dīvainu aukstumu sevī.

Kāds ar viņu spēlējās, tāpēc notikumos nevarēja saskatīt loģiku. Julīns mednieku namiņā gribēja Kacu nogalināt, bet kāds viņu apturēja. Notika šāviens, un īsi pēc tam ēka kļuva tukša. Kāds bija palaidis viņu brīvībā, lai murgs varētu turpināties. Pistole bija atstāta guļam uz grants celiņa. Viņi gribēja, lai Kacs tiek vajāts. Vai arī bija cerējuši, ka viņš savrupmājā nogalinās Pontusu Klingbergu un tādējādi tiks apsūdzēts par vēl vienu slepkavību? Bet Ēva viņu laikus no turienes aizveda.

Eva. Kacs iedomājās, vai viņa jau ir atgriezusies dzīvoklī un uztraucas par to, kur viņš atrodas. Tā neaprakstāmā sajūta viņu atkal satikt pēc visiem šiem gadiem. Atmiņu uzplaiksnījumi, ko tas viņā izraisīja, sajūta, ka krīt atpakaļ laikā un telpā un atsauc atmiņā notikumus, par kuriem nebija drošs, vai atkal vēlas tos pārdzīvot. Sajūta, ka saticis svešinieku, kas patiesībā ir dziļi pazīstams.

Jorma samazināja ātrumu, kad Valentīnas tuvumā pamanīja avārijas transportlīdzekļus divas policijas mašīnas, kas devās ziemeļu virzienā.

Kacs sarāvās, bet Jorma viņam atpakaļskata spogulī uzsmaidīja.

-     Amulets tevi sargā, viņš teica. Kongopakete vai kā viņu tur sauca.

-     Izskatījās, ka Hammarbergs tam tic.

-     Vai arī viņš uzskata, ka drošs paliek drošs.

-     Vai tev šķiet, ka viņš mani atpazina?

-     No laikrakstiem? Nē. Bet viņu noteikti interesēja, kas mēs tādi esam.

Viņi izbraukāja piepilsētas ziemeļus. Kacs vēlējās, lai viņš justos kā agrāk. Viņš un Jorma atkal kopā. Un viņu gaidīja Eva. It kā laiks būtu apstājies. Bet tā nebija. Tie jau bija pavisam citi cilvēki.

Ēva nolēma kāpt u7. astoto stāvu pa kāpnēm. Iegūt mazliet laika, padomāt.

Pamatojoties uz Olas teikto, Sandra Dālstrema un Linnija Holma bija kopā nodzīvojušas gandrīz divdesmit gadus, kad nolēma pieteikties adopcijai. Viņas vēlējās adoptēt kādu septiņgadīgu puisēnu, kuru bija iepazinušas atvaļinājuma laikā Filipīnās. Saskaņā ar visiem noteikumiem viņas bija aizpildījušas nepieciešamos dokumentus Adopcijas centrā, vienojušās par adopciju ar Manilas varas iestādēm un bērnunamu, kurā bārenis dzīvoja, bet saņēma atteikumu no sociālā dienesta Stokholmā.

Lēmums abas šokēja. Viņas bija vīlušās un nolēma iesaistīt advokātu. Tas bija divtūkstošā gada sākumā. Ūla bija uzņēmies lietu.

Es darīju, ko spēju, bet saņēmu atkārtotu noraidījumu, jo viņas tika uzskatītas par pārlieku vecām. Sandrai Dālstremai bija vairāk nekā piecdesmit gadu, turklāt viņas partnerei Linnijai Holmai tika konstatēts agresīvas formas krūts vēzis, kas, pamatojoties uz ārstu teikto, pāris gadu laikā laupītu viņai dzīvību.

Tatad varas iestādēm bija vēl viens iemesls iemest sprunguļus spieķos lesbiešu pārim bez bērniem. Tas radīja vēl lielāku aizvainojumu. Abas bija pārliecinātas, ka tiek diskriminētas seksuālās orientācijas dēļ. Filipīnas bija devušas jāvārdu, un puisēns gaidīja transportu uz Zviedriju. Viņas bija lūgušas Ūlu turpināt lietu augstākajā tiesu instancē. Viņš ieteica neturpināt. Sievietes vai plīsa no dusmām, draudēja iesūdzēt viņu tiesā, jo viņš bija lauzis laba advokāta ētikas kodeksu, un sūtīja draudu vēstules uz biroju.

Ēva atcerējās, ka Ūla toreiz bija ļoti sarūgtināts, viņu lietā nefigurēja nekas tāds, kas norādītu uz diskrimināciju, un viņam vienkārši bija sievietes žēl.

Tajā pašā laikā pāris dažādos veidos atbalstīja bērnus no nelabvēlīgām ģimenēm un gribēja, lai Ūla to izmanto kā argumentu, pārsūdzot spriedumu. Ēva miglaini atcerējās, ka viņš bija stāstījis, ka abas lesbietes bija pieņēmušas kādu kurlu zēnu, jo Linnija Holma bija apguvusi zīmju valodu.

Puisēnu sauca Jūnass Okesons, un vairāku gadu garumā viņš šad tad pie viņām dzīvoja.

Jūnass. Zēns fotogrāfijā Sandras Dālstremas grāmatplauktā. Zēns no autostāvvietas novērošanas kameras ierakstiem, kas vēlāk tika atrasts miris no narkotiku pārdozēšanas.

Ceturtais stāvs. Austrumnieciska ēdiena smarža kāpņu telpā, durvju ciršana un kliedzieni no dzīvokļiem.

Sandra bija likusi viņai turēt aizdomās Pontusu Klingbergu, un varbūt tas bija apzināti. Ēvai turpinot kāpt, nu jau teju skrienot, domas šaudījās visos virzienos. Cilvēks, kas nogalināja Angelu Klingbergu, nemēģināja imitēt Kacu vai to, ko, viņaprāt, Kacs bija izdarījis. Sī persona nebija nekāds copycatJo vainīgais bija tas pats cilvēks, kas Grubholmas notikumos.

Ēva gribēja to Kacam pastāstīt, bet viņš neatbildēja, kad viņa zvanīja uz Torsgātanas mājas numuru.

Vainīgais abos gadījumos bija viens un tas pats. Psihopāts, kurš sakož kaklu.

Durvis nebija aizslēgtas. Ēva redzēja Sandru Dālstremu halles koridorā. Gluži kā pagājušoreiz viņa sēdēja iestiklotajā balkonā tā paša pasjansa priekšā. Pamanot viņu, sieviete pacēla skatienu un uzvilka jaku, kas bija pārkārta pāri krēsla atzveltnei. Zēna fotogrāfijas priekšā dega svece.

1 Atdarinātājs. (Angļu vai.)

Ēva piegāja pie sievietes, paņēma viņas kreiso roku un uzrotīja jakas piedurkni. Vecas koduma pēdas, vesels ducis. Slikti sadzijušas brūces. Citas bija labākas, kārtīgas operāciju rētas.

Sieviete paskatījās uz savu roku, it kā nesaprastu, ka tā ir viņas pašas.

-     Tādu ir vēl, — viņa klusi teica. Uz vēdera un krūtīm, vēl dziļākas nekā uz rokām. Vienreiz viņš man gandrīz nokoda degunu. Tik stipri, ka skrimslis salūza un degungals nokarājās. Tas bija līdzens kodiens, tāpēc degunu izdevās saglābt. Gustavs samaksāja par plastisko operāciju.

Spilgtajā saules gaismā mazās rētas zem deguna tik tikko varēja pamanīt.

-     Kas par to zināja?

-     Tikai Gustavs. Un viņš darīja visu, lai neviens cits to neuzzinātu.

-      Pat ne Pontuss?

-     Nē.

-     Un policija… Vai tu nerakstīji iesniegumu?

-     Gustavs dāsni aprūpēja manas brūces. Piešķīra tādu kā pabalstu līdz savai nāves dienai. Es galu galā biju vienīgā, kas tika ar zēnu galā, kad viņam sākās niknuma lēkmes, neviens cits to nespēja. Zinu, ka tas izklausās slimi, bet patiesībā es viņu mīlēju… Viņš bija tikai mazs puisēns.

Viņa sēro, Ēva nodomāja, un lieto nomierinošus līdzekļus, bet viņa nezināja, ka kurlā puisēna nāvei ar to ir kāda saistība.

Jūels bija ļāvis zēnu nogalināt, jo viņš redzēja, kas novieto viņa mašīnu autostāvvietā, vai nu to izdarīja Jūels pats, vai kāds cits.

īsi pirms tam viņš Angelu nogalināja, greizsirdības mākts. Viņš noteikti uzzināja par dēku, kas viņa sievai bija ar tēvoci, un tas viņu izsita no sliedēm. Cilvēks, kuru vadīja slimīga atriebības kāre. Viņš bija noalgojis Julīnu, pārskaitījis naudu uz Jaunavu salām, lai tas piedalītos plānā, kur visas aizdomas tiktu vērstas pret Kacu. Ar to domājot cilvēku, kuru notiesāja par Jūela pirmo uzbrukumu Grubholmā. Bet iesākumā viņš noorganizēja pats savu pazušanu.

Viņa nezināja, kā, bet viss bija saistīts. Jūels Klingbergs tonakt bija uz jahtas. Kad Kacs un Jorma ielauzās, viņam izdevās paslēpties, bet pēc tam viņš slepus abus izsekoja, nolēma atriebties, nodarīt kādam pāri, un rīkojās, kad ieraudzīja viņu un Kacu velosipēdu novietnē atslēgušos no heroīna.

-     Tu turpināji satikties ar Jūelu, vai ne? Un viņš arī ir saticis Jūnasu?

-     Jā… Viņš it kā nevarēja mani palaist vaļā. Es aizgāju no darba, bet Jūels turpināja mani apciemot. Zinu, ka to ir grūti saprast, bet es redzēju Jūelu uzaugam, viņš bija kļuvis par manu ģimenes locekli.

Sandra klusēja, it kā būtu iegrimusi pārdomās.

-     Kad tu viņu pēdējoreiz satiki?

-     Pirms pāris gadiem. Kad Jūnass dzīvoja te. Un Linnija vēl bija dzīva. Bet es lūdzu Jūelu aiziet. Jūnasam no viņa bija bail.

Sandra piecēlās un salasīja kopā spēļu kārtis.

-     Un Rikards Julīns? Kādā veidā viņš bija iesaistīts?

Viņa pārsteigta paskatījās uz Evu.

-     Kāpēc tu tā jautā?

-     Pastāsti man!

Ēvu pārņēma nelāga priekšnojauta, bet viņa to ignorēja. Ieskatījās videokameras pienainajā acī un gaidīja, kad kāds viņu ielaidīs.

Viņa bija zvanījusi uz Pontusa Klingberga biroju un lūgusi ar viņu parunāt. Kāds jaunāks vīrietis atbildēja, ka šonedēļ viņš strādājot mājās. Diemžēl viņš nevarot atklāt sava šefa telefona numuru.

Ēva vēlreiz nospieda zvana pogu. Juta, kā poga vibrē pret pirksta galu. Paskatījās kamerā, kas bija uzstādīta Jūrsholmas savrupmājas apjoztā mūra pašā augšā. Sajutās kā palikta zem mikroskopa, neredzama cilvēka aplūkota.

Pontuss Klingbergs nemaz nezināja, ka viņa brāļadēls ir nogalinājis Angelu un ka Julīns viņam ir palīdzējis. Viņš nezināja arī to, kas norisinājās mednieku namiņā Urmnēsas fermā. Ja runa bija par atriebību, tad drīz pienāks viņa kārta. Un Ēva bija spiesta viņu brīdināt.

Viņa vēlreiz mēģināja sazvanīt Kacu, bet neveiksmīgi. Atstāja ziņu pilsētas numura automātiskajā atbildētājā un pastāstīja, ka brauks šurp. Kāpēc viņš neatbildēja? Ja policija būtu tikusi Kacam uz pēdām, viņa par to būtu jau uzzinājusi, Dānielsons būtu piezvanījis.

Varēja saklausīt dobju griešanos no elektriskās atslēgas, klikšķi, metāla vārtu aizbīdnim paceļoties un vārtiem paveroties kā mehāniska tauriņa spārniem.

Pa grants celiņu Ēva devās uz savrupmājas pusi. Vēl nekad savā dzīvē viņa nebija redzējusi ko tamlīdzīgu. Vismaz trīsdesmit istabas. Skats uz jūru no divām verandām. Divdesmit piecu metru baseins zālienā aiz mājas. Tālāk divi tenisa korti. Privāta pludmale ar vasaras namiņu uz estakādes. Laivu nams tik liels kā vesela savrupmāja.

Vārti aiz muguras aizvērās. Viņa turpināja kāpt pa kāpnēm uz ieejas durvīm, kas stāvēja pavērtas.

Ieejot mājā, Ēva sauca, bet bez atbildes. Aizkari foajē bija aizvilkti. Viņa atvēra dubultdurvis un stāvēja lielākajā privātajā ēdamistabā, kādu jebkad bija redzējusi. Galds bija paredzēts trīsdesmit cilvēkiem. Marmora grīda. Dārgi mākslas darbi. Karla Larsona glezna, kas noklāja teju visu sienu.

Vina atkal sauca, bet neviens neatsaucās.

Ēva turpināja iet cauri dažādām telpām, līdz nonāca pie neliela salona. Iedomājās Sandras Dālstremas teikto par Julīnu, bet nesaprata, kā tas bija saistīts ar pārējiem notikumiem. Septiņdesmito gadu vidū jauns drošības dienesta ierēdnis. Vai viņš tika noalgots, lai noskaidrotu, kas notika ar Kristoferu? Pontuss Klingbergs minēja, ka viņš un viņa brālis Jans vērsās pēc palīdzības pie cilvēkiem no militārām aprindām. Tātad Julīns bija viens no tiem vai varbūt tieši tas cilvēks, kas atgriezās ar šausminošajām ziņām no Holandes.

Viņa atkal atradās foajē, bija izstaigājusi visu pirmo stāvu, tā arī neredzot nevienu dzīvu dvēseli. Viņa sajuta neparastu smaržu, saldenu un tajā pašā laikā pretīgu, bet nesaprata tās avotu. Iedomājās, ka Pontusam ir jābūt kaut kur mājā, jo vārti taču atvērās.

Ēva devās pa kāpnēm augšup uz otro stāvu, sāka svīst, lai gan mājā darbojās kondicionētājs. Smaka kļuva aizvien spēcīgāka, tā atgādināja puvumu, kaut ko sabojājušos un vecu. Sienas klāja vēl vairāk mākslas darbu, vina atradās moderno mākslas darbu nodaļā. Atpazina viena mākslas darba grotesko stilu, to bija gleznojis kāds anglis, kā gan viņu sauca… Frānsiss Bēkons?

Vina sauca vēlreiz, bet bez atbildes. Varbūt viņš atradās kādā citā no īpašuma ēkām?

Ēvai bija jābrīdina Pontuss. Un jāievieš skaidrība. Pontuss Klingbergs viņai varēja sniegt atbildes. Julīns tātad bija kļuvis par viņa draugu. Sācis pavadīt vairāk laika kopā ar ģimeni. Un saskaņā ar Sandras Dālstremas sacīto viņš interesējās par Jūelu. Tas bija, pirms Jūels tika nosūtīts uz Sigtūnu. Tolaik viņš mācījās Danderūdas privātskolā, bija ārkārtīgi apdāvināts mācībās. Julīnu fascinēja

viņa inteliģence… Un kā apgalvoja Sandra ari viņa niknuma lēkmes.

Vai Julīns bija raudzījies, lai viņš vēlāk nonāk Tulkošanas institūtā kopā ar Kacu?

Izveidojis sava veida programmu cilvēkiem, kurus uzskatīja par psihopātiem ar izcilām valodas prasmēm?

Tās bija tikai spekulācijas, bet Pontuss Klingbergs varbūt zināja.

Viņa sarāvās, kad izdzirdēja tuvumā soļus. Sastinga, bet soļi pieklusa.

Sandra Dālstrema minēja, ka Julīns interesējās par visu, kas saistīts ar vudū. Lāstu, kuru Marija Benua esot uzlikusi ģimenei. Viņš kopā ar ģimenes locekļiem bija devies ceļojumos uz Dominikānas Republiku, apciemojis Gustava cukurniedru plantācijas.

Ēva iegāja kādā istabā ar karībiešu senlietām. Koka maskas un koka statuetes. Pie sienas bija sakrustotas divas mačetes. Gleznas, kurās attēloti melnādaini cilvēki strādājam uz cukurniedru lauka. Tajās bija kaut kas rasistisks, bet nevarēja pateikt, kas īsti. Tās radīja vergu tirdzniecības sajūtu. Viņa saprata, ka atrodas Gustava vecajā darbistabā.

Ēva turpināja iet pa koridoru ar daudzajām istabām visas bija ar skatu uz ūdeni. Juta sirdi dauzāmies tik spēcīgi, it kā tā gribētu izkāpt pa muti. Pretīgā smaka kļuva vēl izteiktāka. Viņa atvēra vienu no durvīm, kas veda uz guļamistabu, un ieskatījās. Aptvēra to, ko negribēja redzēt… Inscenēto ainu.

Pontusa Klingberga līķis bija novietots sēdus pozā ar muguru pret sienu. Uzblīdušajam vīrieša ķermenim, kas ar galvu atdusējās Pontusa klēpī, pierē bija pistoles šāviena radīts caurums. Pontusa Klingberga pirksti bija saslēgti ar Julīna pirkstiem, it kā kopīgā lūgšanā. Viņa acis bija iepletušās kā Greivsa slimniekam, mēle izvilkta no mutes, groteski gara, jo mēles kauls bija nolūzis žņaugšanas laikā. Kaklu klāja koduma pēdas kā tāda brūču kaklarota.

Ēvas dzīvoklī varēja iekļūt pa rezerves ieeju no ēkas otras puses. Viņi to izmantoja drošības pēc. Kacs viņu sauca, bet neviens neatbildēja.

Dzīvoklis izskatījās tieši tāds, kādu viņi to priekšpusdienā bija atstājuši. Mazliet nekārtīgs, improvizētā stilā. Mēbeles bija savstarpēji nesaderīgas, vieta, par kuru viņa acīmredzot pārāk nesatraucās, jo jutās tajā kā pagaidu viesis.

Kacs atvēra ledusskapi un izņēma divas alus pudeles, vienu pasniedza Jormam un, turot rokā otru, apsēdās uz dīvāna viņas dzīvojamā istabā. Uz galdiņa stāvēja tukša Jack Daniel’s pudele. Viņa dzēra pārāk daudz. To vienīgo viņš par Ēvu zināja. Un arī to, ka viņa reiz bija precējusies, viņai ir divi bērni un viņa plēšas ar savu bijušo par bērnu aizbildniecību. Un to, ka pēdējos gadus dzīvo viena. To Ēva bija pastāstījusi, vienubrīd sākusi stostīties gluži kā tad, kad viņi bija jauni, par īslaicīgiem sakariem, vīriešiem, kas nākuši un gājuši, kā viņa ieturējusi distanci, jo nebija ieinteresēta veidot dziļākas attiecības.

Ja nebūtu noticis tas, kas notika Grubholmā, kā tad būtu izveidojusies abu dzīve? Varbūt viss būtu bijis labāk, bet, visticamāk, ne. Vismaz tas notikums lika Ēvai sākt jaunu dzīvi, pārstāt niekoties ar narkotikām, veidot visu no jauna. Ja viņi būtu palikuši kopā, līkne būtu izliekta uz leju, viņi būtu krituši aizvien lielākā ātrumā lejup, līdz tiktu satriekti.

-     Kur ir Eva? Jorma vaicāja.

-     Nezinu. Viņa šodien gribēja bērnudārzā apciemot savu dēlu.

Jorma bija iztukšojis alu, paskatījās apkārt, ar acīm meklēdams

klavieres, kuras varētu uzspēlēt, un šķita vīlies, nekur tās nemanījis.

Pēkšņi Kacs saprata, ka ilgojas redzēt viņu ienākam pa durvīm, sapņaini smaidot, un bija pārsteigts, cik spēcīgas ir šis ilgas.

-     Es laikam aizbraukšu uz Kransenu, Jorma ierunājās. Ārsts teica, lai es uzvedos mierīgi.

-     Un policija… Tu negribi uzzināt ko vairāk?

-     Nākamnedēļ esmu izsaukts uz nopratināšanu policijas iecirknī. Reģiona policijas eksperts grupveida noziegumos grib ar mani papļāpāt. Redzēsim, kādas pasaciņas es pastāstīšu.

Kacs pamāja, iedzēra alu.

-     Mums jāatrod tie, kas to izdarīja.

-     Es zinu. Bet ne šovakar.

Uz nekārtīgā galda stāvēja telefons, tā automātiskajā atbildētājā mirgoja gaismiņa. Varbūt bija zvanījuši viņas bērni un ierunājuši ziņas. Kacam nevajadzētu iejaukties viņu dzīvē. Nebija iemesla ievilkt Ēvu vēl dziļāk notikumos.

-      Vai tev šķiet, ka Emīra dzīvoklis joprojām ir drošs? — viņš jautāja.

-      Būs labāk, ja tu paliksi šeit… viesuļvētras epicentrā. Vai tu viņai uzticies?

’-Jā.

-     Nu tad viss kārtībā!

Jorma pamāja uz automātisko atbildētāju.

-      Man liekas, tev vajadzētu to noklausīties, viņš teica. Viņa noteikti uztraucās, kad zvanīja šurp un tu neatbildēji.

Ēva izgāja no istabas un atkal atradās koridorā. Mēģināja saklausīt soļus, bet neko nevarēja dzirdēt. No lejasstāva plūda opermūzika. Viņš bija te — Jūels Klingbergs.

Rokas trīcēja tik spēcīgi, ka, ņemot ārā mobilo telefonu no rokassomiņas, viņa tik tikko spēja tās kontrolēt. Baterija nosēdusies. Tam bija grūti noticēt. Ēva nekad neaizmirsa to uzlādēt. Viņa apskatījās visapkārt, mēģinot ieraudzīt kādu ieroci, bet neatrada. Opermūzika kļuva aizvien skaļāka, tā plūda ari no augšstāva. Skaļruņus kāds kontrolēja ar pulti.

Ēva turpināja iet pa koridoru, nogriezās ap stūri un nu stāvēja stikla durvju priekšā. To otrā pusē atradās saulaina terase. Līdz zemei bija astoņi metri, un viņa salauztu kājas, ja lēktu.

Sirds sitās mazliet mierīgāk. Gustava darbistaba, viņa nodomāja. Tur taču karājas naži, mačetes no Dominikānas Republikas.

Kad viņa atgriezās, koridors šķita bezgala garš. Visas durvis, izņemot tās, kur atradās abi ķermeņi, bija aizvērtas.

Ēva negribēja to redzēt, bet acis dzīvoja pašas savu dzīvi. Pontusa Klingberga galva bija noliekusies uz priekšu, it kā grasītos noskūpstīt vīrieti, kura galva atdusējās viņam ldēpī.

Opermūzika pieldusa, bet tikai uz īsu brīdi, pirms sākās nākamā tēma, ārija, kuru dziedāja tenors.

Kā gan viņa varēja būt tik šausmīgi stulba, lai brauktu šurp viena?

Ēva nonāca Gustava darbistabā. Telpa atradās puskrēslā, acīm vajadzēja pāris sekunžu, lai aprastu. Viņa noņēma smago dunci no sienas, pasvārstīja rokās, tas kalpoja tikpat labi gan kā cirvis, gan durldis. Pēkšņi viņa palika stāvam ar stindzinošu sajūtu krūtīs. Viens duncis. Kad viņa pirmo reizi pagāja garām istabai, tajā atradās divi…

Viņa lēnām pagrieza galvu par simt astoņdesmit grādiem, ieskatījās dīvainā spogulī baroka stila rāmī, kura augšpusi rotāja galvaskauss. Vudū krāms… Vecais vīrs tādām lietām tiešām ticēja.

Spogulī viņa pamanīja kustību, tieši aiz muguras, bet, kad pagriezās, neviena tur nebija.

Bailes tās viņu mānīja.

Uz rakstāmgalda atradās telefons. Kad viņa to pacēla, pirksti likās veidoti no māla. Klusums. Viņš bija atslēdzis līniju. Ēva piegāja pie loga, arī šeit bija tikpat augsts, viņai jātiek ārā kādā citā veidā.

Ēva devās uz kāpņu augšgalu. Marmora elegantais izliekums, slaidās čuguna margas, rokoko stila imitācija. Opermūzika pēkšņi sāka skanēt skaļāk, tā nāca no apakšstāva, bet viņa nevienu neredzēja. Kājas trīcēja, un drebuļi pārņēma visu ķermeni, līdz viņa zaudēja spēkus un kāpņu augšgalā sabruka.

Mūzika pieklusa. Viņa sajuta, ka raud.

Ēva nezināja, cik ilgi bija tā sēdējusi, līdz atmiņas par Līsu un Arvidu lika atkal piecelties un uzmanīgi doties lejup uz apakšstāvu.

Hallē viņa apstājās. Sarāvās no elektriski motorizētas skaņas, kas atvēra ēdamistabas aizkarus. Saules gaisma kaskādēs ielija telpā. Terases durvis bija aizvērtas un aizslēgtas. Varēja redzēt ezeru, arhipelāga salas. Ēvai bija nojauta, ka apakšstāvā nav iespējams ielauzties, ka logu stikli ir nesatriecami.

Aizkari teatrāli aizvērās.

Durvis uz foajē stāvēja pusvirus. Viņa ieraudzīja ieejas durvis, pa kurām ienāca, tās veda uz dārzu un iebrauktuvi, bet abās pusēs bija tumšas nišas.

Ēva turēja mačeti paceltu pār labo plecu un tuvojās izejai. Ķermeņa lejasdaļa trīcēja, likās, ka viņa nespēj paelpot.

Nišas bija tukšas. Viņa uzlika roku uz ārdurvju smagā bronzas roktura, nospieda to un palaida vaļā. Augšējā slēdzene bija aizslēgta.

Ēva zināja, ka mirs, ka viņš stāv tieši aiz muguras ar ieroci rokās. Lēni griežoties, pastāv iespēja, ka vismaz tad viņa redzēs seju. Bet arī tas bija tikai iztēles auglis. Neviena tur nebija. Viņa devās atpakaļ dziļāk mājā. Nodomāja, ka kaut kur jābūt kādai izejai, nodomāja, ka slepkava spēlējas ar viņu.

Viņi brauca cauri Solnai, gar Jērvas krogu un Berjshamru. Turpināja pāri tiltam uz Stoksundu un pie Vendevēgenas nogriezās pa labi. Bagātnieku apgabals sākās pēkšņi, it kā viņi gaismas ātrumā būtu iebraukuši citā dimensijā. Te atradās gigantiskas savrupmājas ar dārziem, kas līdzinājās parkiem. Pie garāžu vārtiem bija novietotas luksusa klases mašīnas. Beidzot viņi nonāca Jūrsholmā.

Palmes dinastijas vecais savrupmājas apgabals, būvēts, konkurējot ar Vallenbergu ģimenes izveidoto Saltsjobadenu. Ielu galos bija strupceļš. Krastmalā celtie īpašumi atradās drošā attālumā cits no cita. Piekrastes noskaņa. Lielajā Vērtana līcī manīja buru laivas.

Viņi novietoja mašīnu publiskā stāvvietā un sāka iet. Drošā gaitā, lai nerastos aizdomas. Apgabalu novēroja privāti apsardzes uzņēmumi. Viņi pagāja garām Klingberga savrupmājas mūrim, ignorējot kameras, un turpināja doties uz ūdens pusi. Kacs mēģināja sazvanīt Ēvu, bet viņa neatbildēja. Mobilais telefons bija izslēgts. Viņš to nevarēja izskaidrot, bet juta, ka kaut kas nav kārtībā.

Ceļš beidzās pie ūdens. īpašuma priekšā bija izliecies licis.

Kacs, daudz nedomājot, pameta krasta pamali un sāka brist uz akmeņainās pludmales pusi. Viņš dzirdēja Jormu tieši sev aiz muguras nolamājamies.

Gar šauro krasta līniju bija cieši saauguši krūmi. Divdesmit metrus tālāk ūdeni bija cementa aizsprosts, kura augšpusi klāja dzeloņdrātis. Kacs izņēma Glock no kabatas, turēja to virs ūdens virsmas un peldēja apkārt. Jorma sekoja.

Tagad viņi atradās īpašumā. Savrupmāja bija simts metrus augstāk, uz kraujas. Nonākuši dārzā, viņi pašķirās. Kacs devās uz tuvāko terasi, Jorma uz otru pusi.

Sajūta, ka Eva ir nonākusi briesmās, bija tik spēcīga, ka pārņēma ķermeni gluži kā muskuļu sāpes. Kacs nogriezās uz kādu apzaļumotu pagalma daļu, pagāja garām tenisa kortiem un garāžai, kurā bija vietas sešām mašīnām, un pagriezās atpakaļ uz savrupmājas pusi.

Aiz stikla logiem aizvērās un atvērās aizkari. Viņš sadzirdēja mūziku, operu, kādu, kas pamīšus regulēja skaļumu.

Viņš lavījās pāri dārzam. Ar acs kaktiņu pamanīja Jormu tuvojamies no otras puses, it kā tas būtu nolasījis viņa domas.

Pēdējos metrus līdz ieejai viņi skrēja. Paraustīja rokturi. Aizslēgts. Trīs metrus virs viņiem uz fasādes bija piestiprināta kamera, kas šaudījās šurpu turpu. Acīmredzot reaģēja uz kustībām. Kamera pielāgoja objektīva atvērumu un izmainīja fokusa attālumu.

-     Arī otrā pusē durvis ir aizslēgtas, Jorma teica.

Opermūzika mājas iekšpusē kļuva te klusāka, te skaļāka kā tāda Morzes koda parodija, tenors dziedāja neprātīgā skaļumā un tad atkal pieklusa, kļuva skaļāks, pieldusa, kļuva skaļāks un pieklusa. Pontuss Klingbergs, Kacs nodomāja. Vai tomēr aiz visiem šiem notikumiem stāvēja viņš?

Kacs paskatījās uz fasādi. No jumta līdz vietai, kur viņš šobrīd atradās, sliecās ūdens notekcaurule. No notekcaurules līdz septiņus metrus augstajai terasei augšstāvā veda sienā iestiprināts režģis, kurā auga vīteņrozes.

Kacs sāka kāpt, rokas slīdēja, un viņš nošļūca lejup uz zemes. Novilka kurpes un zeķes un mēģināja vēlreiz. Šoreiz gāja raitāk, kājām bija ērtāk pieķerties.

Pēc trīsdesmit sekundēm viņš jau bija augšā. Kad Kacs paskatījās lejup, viņam noreiba galva. Viņš paraustīja režģi, lai pārliecinātos par tā nestspēju. Izskatījās, ka noturēs.

Viņš iekārās režģī, kājām šūpojoties virs zemes, un lēnām, mainot rokas gluži kā pērtiķis, virzījās uz kreiso pusi.

Kacs nesaprata, kā tas bija izdevies, bet pēkšņi viņš atradās uz terases. Pamanīja vien to, ka jaka vairākās vietās ir pamatīgi saplēsta un pirkstos ir iedūrušies rožu ērkšķi. Jorma kāpelēja viņam pakaļ.

Mūzika mājā bija pieklususi. Viļņi sitās pret piekrasti un laipu simts metrus tālāk.

Kacs izstiepa roku, palīdzēja Jormam tikt pāri margām un dzirdēja viņu elšam no piepūles. Kacs no jakas kabatas izņēma Glock. Durvis stāvēja pusvirus.

Viņi ienāca augšstāva hallē un devās pa koridoru uz mājas iekšpusi. Sajuta puvuma smaku, šķebinošu bojātas gaļas smārdu. Kacs sauca Ēvas vārdu, bet viņa neatbildēja. Paskatījās pa labi, kur bija redzamas kādas pavērtas durvis. Uz grīdas gulēja divi ķermeņi. Julīna un Pontusa Klingberga.

Viņš noskurinājās riebumā un metās skriet. Atkal izkliedza Ēvas vārdu un dzirdēja kaut ko nokrītam uz grīdas.

Koridors beidzās pie kāpnēm. Kamēr Kacs kāpa lejup pa tām, turot pistoli sev priekšā, viņš saprata: cilvēks, kas nogalināja Pontusu Klingbergu un Julīnu, joprojām atrodas mājā.

Opermūzika atsāka skanēt, šoreiz vienmērīgā skaļumā.

Viņi pagāja garām ēdamistabai un nonāca pie pieliekamā, sekoja mūzikas skaņām uz kādu nišu atpūtas telpā. Sienā bija iebūvēts CD atskaņotājs, Kacs to izslēdza. Klusums izklausījās pēc eksplozijas pretpola.

-     Es paskatīšos otrā pusē, Jorma teica. — Jābūt vēl kādai izejai.

Kacs pamāja un devās uz nākamo telpu. Sarāvās, kad ieraudzīja Ēvu sēžam līdzās radiatoram, sarāvušos čokurā, ar milzīgu nazi rokās.

-     Kā jūties?

Viņa neatbildēja, galva bija ieslēpta starp ceļiem. Kad viņš tai pieskārās, Ēva mēģināja ko teikt, bet acumirkli sāka stostīties un nespēja izdvest neko vairāk kā vien kaudzi līdzskaņu.

Kacs dzirdēja Jormu uzsaucam no mājas otras puses.

Viņš mēģināja mierināt, teikt, ka viņa ir drošībā, ka viņi paspēja laikā. Sajuta smeldzīgu dzēlienu krūtīs, it kā Ēva būtu viņa bērns un viņš nebūtu spējis to pasargāt tad, kad viņai tas visvairāk bija

nepieciešams. Kacs palīdzēja Ēvai piecelties, paņēma viņu zem rokas, atbalstīja un devās Jormas balss virzienā.

Jorma viņus gaidīja pie kādām durvīm, kas veda uz pagalmu. Uz pagrabu aizvijās vītņkāpnes.

-     Viņš gāja pa šo ceļu… Es dzirdēju troksni.

Sienu nišās bija iestiprinātas lampas lāpu formā. Viņi piesardzīgi devās uz priekšu ar Kacu priekšgalā.

Desmit metrus zemāk kāpnes izbeidzās. CD atskaņotāja pults gulēja uz pēdējā pakāpiena. Tai līdzās mačete.

Tas nebija pagrabs. Drīzāk pazemes eja. Visticamāk, tā veda uz garāžu — sauss un silts ceļš, kad sniegs vai lietus gāžas no debesīm. Tālāk varēja dzirdēt soļus, kāds skrēja vai ļoti ātri gāja.

Viņi turpināja ceļu, cieši turēdamies pie sienas. Eva gāja pati, viņu vairs nevajadzēja atbalstīt. Griestos bija iemontētas blāvas spuldzītes. Kacs pēkšņi apjauta, ka ir basām kājām.

Tunelis nogriezās līkumā un pēc trīsdesmit metriem sadalījās divos citos ceļos. Soļus vairs nedzirdēja. Pāris mirkļu viņi apmulsuši stāvēja un diskutēja, ko darīt tālāk.

— Es domāju, ka šis ceļš ved uz garāžu, Jorma teica, bet viņš negāja pa šo ceļu, viņš turpināja iet taisni uz priekšu.

No otras puses nāca kāda skaņa, sūcoša elektriska dūkoņa no priekšmeta, kas bija uzsācis kustību.

Visi turpināja doties skaņas virzienā, līdz tunelis beidzās.

Viņi atradās laivu novietnē vai, drīzāk, tās priekštelpā stāvu zem zemes. Uz piestātni veda lifts. Pretējā pusē bija bieza stikla siena, kurai kā akvārijam otrā pusē varēja redzēt ūdeni.

Kacs metās augšup pa kāpnēm blakus liftam. Bija dzirdama motora rūkoņa. Pa pleksistikla loga rūti varēja redzēt, kā apklāta laiva paslīd garām akmens molam un pazūd šaurajā līcī.

Uz piestātnes mētājās asiņaina jaka: Julīna. Tad šeit tika izkrāmēts viņa līķis un pēc tam aiznests pa pazemes eju uz savrupmāju.

Kaut kur dzīvojamā istabā iezvanījās Ēvas telefons. Kacs pamodās brīdī, kad skanēja pēdējais signāls. Paskatījās uz viņu kailu guļam sev līdzās, vienu roku iegrimušu savos matos. Mikrosekundi viņš neatcerējās, kāpēc. Viņi mīlējās. Jo tas bija neizbēgami, lai gan abi zināja, ka attiecības būs sarežģītas. Pastāvēja risks, ka tas atsauks nepatīkamas atmiņas.

Viņš ļāva viņai palikt gultā, izgulēties, izgāja hallē un no zemes pie vēstuļu spraugas pacēla rīta laikrakstu. Devās uz virtuvi un pārlaida acis zinu virsrakstiem.

Par Jūrsholmas dubultslepkavību ne vārda. Tātad līķi joprojām atradās tur trīsdesmit sešas stundas pēc tam, kad viņi pameta Pontusa māju. Nebija nekādas nozīmes, ka viņi bija izdzēsuši novērošanas kameru failus. Līķu atrašana bija tikai laika jautājums, un aizdomas atkal kritīs uz vinu.

Kacs atvēra ledusskapja durvis un ieskatījās tukšumā. Burciņa Dižonas sinepju. Siers, kas bija redzējis arī labākas dienas. Vienīgā atšķirība starp viņas ledusskapja saturu un viņējo bija nagu lakas pudelīte, kas stāvēja augšējā durvju ailā.

Viņš devās atpakaļ uz guļamistabu un nostājās durvīs. Pēc viņas nemierīgajiem sejas vaibstiem varēja secināt, ka viņa sapņo. Varbūt par bērniem. Viņai to pietrūka, un šo ilgu intensitāte bija kas tāds, ko viņš nekad nespēs saprast.

Sega grasījās noslīdēt uz grīdas, Kacs to pacēla, rūpīgi viņu apsedza un devās uz dzīvojamo istabu.

Apsēdās datora priekšā, kas atradās uz viņas rakstāmgalda, un pārbaudīja e-pastu. Bija pienākusi Trocka jaunā programma. Viņš acīmredzot bija ar to strādājis visu nakti, rakstījis kodu un novērsis kļūdas. Ekspluatācijas programma bija gatava, radīta, lai ielauztos šifrētos serveros. Trockis bija ģēnijs. Viņš pat negribēja, lai viņam maksā, viņa dzinulis bija izaicinājums.

Angelu nogalināja Jūels Klingbergs, Kacs nodomāja, savienojot datoru uzlauztajā serveru ķēdē, kas straumēja datus caur Monreālu, Telavivu un Varšavu. Greizsirdības mākts, jo viņai bija dēka ar viņa tēvoci. Pēc tam viņš nošāva Julīnu pie Sermlandes mednieku namiņa. Aiztransportēja līķi uz Jūrsholmas līci, kur atriebībā nogalināja savu tēvoci.

Bet kāpēc Julīnu? Vai viņiem bija radies konflikts vai arī Klingbergs gribēja viņu novākt no ceļa drošības pēc? Vai arī tam bija kāds cits izskaidrojums?

Vismaz viņš zināja, ar ko sākt.

Atrast spraugu Aizsardzības spēku jaunajā IT sistēmā Projekt Prio viņam prasīja mazāk nekā stundu. Tā bija veidota, balstoties uz vācu darījumu sistēmas piegādātāju SAP risinājumiem, un tai bija problēmas ar pieejām. Operētājsistēma bija Sun Microsjstems. Viraltech, iespaidīgs britu antivīrusu uzņēmums, bija radījis aizsardzību pret postošiem kodiem. Kacs bija dzirdējis, ka programmā vēl ir spraugas, kas nav salabotas.

Kacs ieguva pieeju caur Aizsardzības spēku dienestam pieslēgtu datoru. Trocka programmai datora uzlaušana grūtības nesagādāja. Viņš turpināja klikšķināt, ierakstīja komandu un veikli apgāja datu plūsmu.

Viņš atrada iekšējo meklēšanas rīku un ierakstīja Julīna vārdu. Tika novirzīts uz Centrālo Aizsardzības spēku rekrutēšanas dienestu. Ierakstīja vārdu jaunā meklēšanas laukā un reģistrā atrada Julīna atrašanās vietu. Lovēnas salā, Aizsardzības radiodienestā. Nekādas informācijas par ieņemamo amatu, pat ne dienesta pakāpe. Tomēr tur bija kāds neparasts pielikums: Legba. Kā tas vudū gars, par kuru Hammarbergs stāstīja.

Kacs atgriezās pie datubāzes un atrada jaunu meklēšanas veidu. Kā tāds digitāls spoks, viņš nodomāja, fantoms, kas var iet cauri

sienām, pateicoties Trockim. Viņš ierakstīja vārdu Legba un atrada ierakstu MIDS nodaļā. Projekts Legba. Aizsargāta informācija. Meldētājs aprāvās strupceļā.

Viņš iegrima aizvien dziļāk un dziļāk informācijas plūsmā, tulkoja redzēto, izpildīja vairākas komandas, ļāva ekspluatācijas programmai strādāt viņa vietā. Tā bija kā deja vai akrobātika, un lēmumus viņš pieņēma intuitīvi.

Kacs pamanīja jaunu spraugu drošības sistēmā, datoru, kas tikko bija ielogojies Aizsardzības radiodienestā, un saprata, ka šim lietotājam ir pilna pieeja, bet viņš minstinājās.

Medus pods… Kāds mēģina man atvieglot darbu… Izliek to sistēmā, lai paskatītos, vai kāds uzķersies un to paņems.

Viņš joprojām minstinājās, bet negribēja pārtraukt sesiju. Vajāšanas mānija. Viņam vajadzētu izmantot iespēju.

Atkal iezvanījās telefons, tas stāvēja uz galda līdzās datoram. Viņš paskatījās displejā Ūla, viņas bijušais. Viņš negribēja Ēvu modināt, negribēja neko vairāk zināt par viņas problēmām ar bijušo vīru. Aizkaitināti Kacs noņurdēja un izslēdza telefonam skaņu.

Ielogotajā datorā nenotika nekādas aktivitātes, tas vienkārši tur stāvēja brīvi pieejams. Pārlieku vienkārši, viņš nodomāja un meklēja tālāk kādā citā sistēmas daļā.

Pēkšņi kļuva interesanti. Paroļu faili bija apkopoti vienā lielā kopumā. Jērdetas MIDS datubāze. Kacs nesaprata, kā tur tik pēkšņi bija nonācis.

Tad viņš ieraudzīja pēdas no kāda veca botu tīkla, hakera vai cita Aizsardzības spēku dienesta, kas mēģinājis inficēt datubāzi ar kaitniecisku kodu. Ja vien tehniķi neveica simulāciju. Zombiju tīkla ēna. Viņš noskurinājās no šiem vārdiem vien un ļāva Trocka jaunajai programmai meklēt jaunu spraugu.

Kacs to atrada un bija iekšā. Faili bija šifrēti, bet bija pieejams atvērts reģistrs. Viņš ievadīja vārdus Legba un Julīns un atrada aptuveni desmit failus, saistītus ar IIIN jeb īpašo izlūkdatu ieguves nodaļu, kas ir Izlūkdatu ieguves dienesta (IIID) priekšgājējs, slepena izmeklēšanas nodaļa Centrālajos Aizsardzības spēkos.

Projekts Legba. Kacs nokopēja failus uz datora.

Serveri strauji mainījās informācijas plūsma, viņš satraucās, ka kāds ir pamanījis viņa klātbūtni. Atvērtais Aizsardzības radiodienesta dators bija medus burka, par to viņš vairāk vai mazāk bija pārliecināts. Vai viņu vajāja vairāki sistēmas administratori — vai viņi bija pamanījuši ugunsmūra reģistrus un mēģināja sadzīt viņam pēdas, noskaidrot, no kurienes viņš uzradies, kā iekļuvis sistēmā? Vairāki tehniķi bija pieslēgušies, tika izsludināta vispārējā trauksme.

Kacs sajuta aukstus sviedrus plūstam pa muguru, it kā servera spoki būtu īsti, it kā viņi jebkurā brīdī varētu izkāpt no datora ekrāna. Viņš lejupielādēja pēdējos failus, dzirdēja datora ventilatora zuzēšanu, Ēvu miegā nomurminām, mobilā telefona vibrozvanu klusajā režīmā. Kāds zvanīja atkal un atkal. Troksnis kāpņu telpā. Kacs sajuta paniku, sāka iztēloties scenārijus, ka viņi to ir atraduši,

ka tie ir ātrāki nekā viņš, turklāt viņiem ir resursi, ar kuriem Kacs nebija rēķinājies.

Viņš nokopēja pēdējo šifrēto failu uz cietā diska un izslēdza datoru. Ieklausījās trokšņos, kas nāca no kāpņu telpas. Iedomas, viņš prātoja.

Projektu Legba Julīns bija aizsācis septiņdesmito gadu beigās kā Aizsardzības spēku pienesumu informācijas dienesta modernizācijā. Bet Julīns nestrādāja viens. Cilvēki hierarhijas augšgalā viņu atbalstīja un viņam palīdzēja.

Kacs vēl nespēja saprast, kādā veidā viss bija savstarpēji saistīts, jo tikai daļu failu izdevās atjaunot. Viņam bija nepieciešama palīdzība to apstrādei, varbūt Trockis vēlāk varētu viņam sagādāt labāku šifrēšanas programmu.

Dokumentā bija minēts kāds “L” jeb “Links” saistībā ar IIINīpašo izlūkdatu ieguves nodaļu. Tā bija atsevišķa vienība, kas bija piesaistīta MIDS. Vai tas bija Julīna priekšnieks Lūsis? Tas bija vienīgais, ko Kacs zināja par IIIN, to viņš bija uzzinājis vēl Ārlietu ministrijas dienesta laikā. Dažiem tās darbiniekiem bija īpašs statuss viņi nodarbojās ar personu datu informācijas ieguvi, iefiltrējās

ārzemju spiegu organizācijās un veica drošības analīzi Aizsardzības spēku štāba vārdā. Šī vienība daļēji finansēja projektu Legba.

“G” bija vēl kāds iniciālis, kas parādījās vairākās vietās. Persona no darījumu pasaules, kas, kā varēja spriest, nodrošināja Julīnu ar naudu un sakariem. Gustavs Klingbergs? Vai tik vienkārši?

Par ko gan bija projekts? Eksperiments, kura ietvaros mēģināja uzzināt labākas metodes, lai izspiestu informāciju no ieslodzītajiem kara situācijā? Dokumenti bija pavirši, it kā drošības apsvērumu dēļ kāds nebūtu vēlējies atklāt pārāk daudz informācijas. Daži teksti sastāvēja vienīgi no segvārdiem, kuru atšifrēšanai būtu nepieciešama šifrēšanas atslēga.

Tika veikti klīniski pētījumi ar psihotropām un halucinogēnām zālēm. Tulkošanas institūts savā ziņā bija ietekmējis projektu.

Vienā no dokumentiem viņš ieraudzīja pats savu vārdu. “B” vienība. Neliela rekrūšu grupa, kas, pašiem nezinot, bija izvēlēti kļūt par “īpašiem pratinātājiem”. Jūels Klingbergs arī bija šajā grupā un vēl divi cilvēki no iepriekšējā iesaukuma gada. Visus militārais psihologs bija diagnosticējis kā psihopātus un klasificējis kā apdāvinātus valodas prasmēs. “B” vienība tā arī netika aktivizēta.

Kas gan bija paredzēts šai vienībai? Paskatīties, uz ko viņi ir spējīgi īpaši izvēlētu narkotiku ietekmē? Izveidot pilnīgi nejūtīgus spīdzinātājus un slepkavas?

Julīns un Links ar Tulkošanas institūtu uzturēja sakarus vairākus gadus. Kacs sāka saprast, kā viss bija saistīts. Julīns bija noorganizējis to, ka Kacs tiek izvēlēts Ārlietu ministrijas dienestam un nonāk Sanktpēterburgā, lai agrāk vai vēlāk iekļūtu konfliktsituācijās. Bet šāda situācija tā arī nekad neradās. Tā vietā Padomju impērija sabruka kā kāršu namiņš. Julīns bija raudzījis viņu paturēt Aizsardzības spēkos kā tādu pasīvo šūniņu, viņam pašam par to nezinot.

Eksperimentu veica ar desantniekiem. Rekrūšiem bija jāparaksta dokuments, kurā noteikts, ka viņu pieredze un piedzīvotais nekad nedrīkst nonākt ārpus organizācijas. Pielikumā bija kāda ziņojuma fragments. Un visi eksperimenti notika militāro psihologu komandas

pārraudzībā. To novēroja daži ārsti, toksikoloģijas eksperti no Tropu institūta Berlīnē, dabiskās indes eksperti, kas specializējās čūsku serumos un pretindēs.

Kāds kareivis rakstīja, ka zāļu efekts lika viņam zaudēt gribasspēku. Ka viņš kļuva morāli vājš un darīja to, ko viņam lika, “neatkarīgi no tā, cik absurda vai bīstama bija prasība”.

Ko gan viņi darīja? Pakļāva cits citu mocībām? Nopratināja sazāļošanas laikā?

Tātad viņi eksperimentēja ar kādām īpašām zālēm, bet kurām tieši?

Kacs turpināja meklēt trūkstošos mozaīkas gabaliņus. Kādā no dokumentiem bija pieminēts, ka “tetrodotoksīna daudzumu vajadzētu pamainīt”. Viens no vācu toksikologiem bija pievienojis ziņojumu, ka tā esot ārkārtīgi spēcīga nervu inde bez zināmas pretindes. Nosaukums bija cēlies no Tetradontiformes — zivju kārta, kurā ietilpst tādas zivis kā lufāri, ežzivis, mēneszivis un adatvēderi. “Var izraisīt nāves imitācijas stāvokli. Sirdsdarbība ar stetoskopu nav saklausāma, bet to, protams, var izmērīt ar EKG.”

Kacs atcerējās kādu televīzijas pārraidi par Klusā okeāna zivi fugu, ko Japānā uzskata par delikatesi. Tikai īpaši licencēti pavāri drīkst šo zivi tīrīt un pagatavot, citādi pastāv iespēja, ka restorāna apmeklētāji var nomirt.

Vēl vairāk nesalasāma teksta, līdz viņš nonāca pie zāļu partijas “Datura”, dzeloņainais velnābols. Zāļu sastāvā bija halucinogēns, ko sauc par bufotenīnu, un par tā ietekmi ārsti rakstīja: “Izmēģinājuma persona redz halucinācijas un kļūst agresīva.”

Sekoja ķīmiski apzīmējumi, kas neko daudz neizteica, sastāvdaļu uzskaitīšana tinktūrai, kuras apzīmējums bija Legba un kura saturēja Kārību jūras ežzivis, dzeloņaino velnābolu, dzīvnieku izcelsmes taukus no īpašas sugas krupja un “bērna galvaskausa kaulu miltus”.

Informācija tika iegūta no “G” tuvu stāvošiem avotiem. Gustavs Klingbergs, viņš atkal nodomāja. Viņš tajā orientējās, ticēja vudū spēkam.

Atsevišķi cilvēki tika pakļauti vēl dažādiem testiem un izvērtēšanai. Bet rezultāts neapmierināja. Projekts tika iesaldēts.

Ko gan viņi meklēja? Sastāvdaļas zālēm, kuras vudū burvji izmantoja, lai cilvēkus pārvērstu zombijos? Zāles, kuru iespaidā viņš bija Klingberga mednieku namiņā?

Kacs sēdēja virtuvē un lasīja, nepievēršot uzmanību mobilajam telefonam, kas joprojām turpināja vibrēt uz dzīvojamās istabas galda. Izmēģinājumu mērķis bija mainīt cilvēka personību, likt viņam ignorēt visus noteikumus, atteikties no personiskās morāles. Viņš un Klingbergs, un vēl citi militārie tulki savā ziņā ietilpa šajā projektā, lai gan Kacs vēl nesaprata, kā.

Un otrs vīrs mednieku namiņā, dzīvais mironis, cilvēks, kas šķita nejūtam sāpes, cilvēks, kas mēģināja nogalināt Jormu… Vai viņš bija šī eksperimenta rezultāts?

Kacs aizgāja atpakaļ uz dzīvojamo istabu un paņēma Evas mobilo telefonu. Astoņi neatbildēti zvani no viņas bijušā vīra. Turklāt automātiskajā atbildētājā bija atstātas ziņas un vairākas īsziņas. Viņš atvēra pēdējo un sajuta ledainu zibeni izšaujamies cauri ķermenim.

Sekundes, kuru laikā viņš tika līdz guļamistabai, šķita mūžību ilgas.

Eva vēl gulēja gultā un grasījās mosties.

-      Kas noticis? viņa samiegojusies jautāja.

-    Tev jāpiezvana bijušajam vīram. Kaut kas atgadījies ar tavu meitu.

Ēva vēl nekad nebija jutusi ko līdzīgu. Dzīvnieciskas bailes, viss viņā smeldza. Domas nebija iespējams sakārtot saprātīgā kopumā, vienīgi fragmenti, domu skices. Bija sajūta, ka nāk vēmiens.

Viņa sēdēja dizaineru radītā dīvānā Olas dzīvoklī, klausījās, bet nesaprata.

—  Sāc no sākuma, Ēva teica. Tu viņu atstāji skolas tuvumā.

Ola atkal skaidroja, jau kuru reizi pēc kārtas, kā no rīta divdesmit minūtes pāri astoņiem viņš meitu izlaidis pie autobusu pieturas no mašīnas simts metrus no skolas vārtiem. Meitene bija devusies skolas virzienā, pametusi gaisa skūpstu, bet viņš apgriezies par simt astoņdesmit grādiem un devies uz pilsētu. Viņa mājusi, līdz tēvs nozudis skatienam.

Kāpēc Ēva pēdējā tikšanās reizē nepateica, ka viņai tas nepatīk, ka Līsa ir pārāk maza, lai ietu viena? Bet šādos jautājumos viņai nebija teikšanas, Ūla bija vadītājs, kas visu kontrolēja un nosprauda robežas.

— Neviens viņu kopš tā brīža nav redzējis ne klasesbiedri, ne personāls. Ida, tu jau zini, viņas draudzene, mēdz viņu gaidīt pie skolas vārtiem, un arī šorīt viņa to darīja līdz nodarbību sākumam.

Dažu stundu laikā Ūla bija novecojis par desmit gadiem. Izskatījās neglīts, pārguris un izžuvis.

Ērika ienāca istabā, uzmanīgi pavaicāja, vai kāds vēlas kafiju. Ūla viņai uzšņāca, paskatījās uz savām rokām, kas vecīgi trīcēja.

-      Un kas notika pēc tam?

-     Anne Marija, klases audzinātāja, mēģināja mani sazvanīt brokastu pārtraukumā, bet es biju sanāksmē. Saņēmu ziņu īsi pirms desmitiem. Es viņai uzreizatzvanīju. Viņa izklausījās kā parasti, jautāja, vai Līsa ir saslimusi un cik ilgi nebūs skolā. Rīt viņi došoties ekskursijā. Uz “ Tom Tits” Sēderteljē.

Ūla sāka raudāt, un tas Ēvu pārsteidza. Viņa nekad iepriekš nebija redzējusi viņu raudam, pat šķiršanās prāvā ne, pat tad ne, kad rudenī, gadu pēc abu kāzām, nomira viņa māte.

Kolīdz Eva saņēma ziņu, viņa bija iekāpusi mašīnā, drāzusies uz pilsētas dienvidiem, braukusi ar “tuneļa” redzi, strauji elpojusi pie katras sarkanās gaismas un iekritusi Ūlas dīvānā, jo kājas vairs nespēja noturēt. Tagad viņa paskatījās visapkārt, it kā tas varētu mazināt satraukumu. Mēbeles no veikala Room. Interjera priekšmeti no NKInteridr. Gaumīgu cilvēku pārdomāti iekārtots. Pilnīgs pretstats viņas dzīvoklim. Viņa nevarēja saprast, ko Ūla reiz bija viņā atradis. Abi bija pilnīgi pretstati kā uguns un ūdens.

-     Ko tu darīji pēc tam?

-     Kritu panikā.

-     Vai piezvanīji policijai?

-    Tas ir pirmais, ko es izdarīju. Viņi nosūtīja patruļu. Es iedevu Līsas aprakstu.

-     Šādiem gadījumiem mēdz būt dabisks izskaidrojums. Parasti cilvēki paši uzrodas, pat bērni. Varbūt viņa devās prom kopā ar kādu draugu? Vai nolēma nodarboties ar kaut ko jautrāku nekā mācības, gluži vienkārši nobastoja?

Eva dzirdēja savu balsi kā no attāluma. Profesionālu un mierīgu, lai nesabruktu. Runāja par notikumu, it kā runa būtu par krāpšanas izmeklēšanu. Un saprata, cik absurdi tas izklausās, tāda rīcība būtu pavisam neraksturīga viņas mazajai, apzinīgajai meitiņai.

-     Tad tu sāki viņu meklēt?

-     Jā, kamēr mēģināju sazvanīt tevi. Bet tu jau neatbildēji. Es domāju, viņa ir aizbraukusi pie tevis, noilgojusies pēc mammas. Vai arī tu esi viņu paņēmusi no skolas… Jebkāds izskaidrojums man likās normāls.

Ūla vairs neraudāja. Viņš izskatījās savācies.

-      Un tad es atkal piezvanīju policijai, trīs vai četras reizes, un saņēmu to pašu atbildi. Nogaidīt.

-     Vai tu esi runājis ar viņas audzinātāju?

-     Jā, un ar viņas klasesbiedriem. Visi ir noraizējušies. Neviens nespēj prātīgi pamatot, kāpēc viņa neieradās skolā.

-     Vai viņai ārpus klases bija kādi draugi? Ar ko viņa satiekas šajā kvartālā?

-      Šajā mājā dzīvo meitene, ar kuru viņa reizēm spēlējas. Lotija. Pāris gadu jaunāka. Bet šonedēļ viņas ģimene devusies ceļojumā. Tētis ir aviosabiedrības SAS pilots, viņš mēdz ņemt līdzi visu ģimeni. Vini lido bez maksas.

Jābūt vēl kādam, viņa nodomāja, vēl kāds bērns, kuru viņa pazina, kāds draugs, kas viņu aizvilināja no skolas. Bet kāpēc gan?

Ērika atkal ienāca istabā. Viņa bija ielikusi bērniņu šūpulī, raudas vairs nedzirdēja. Viņa nāca, rokas izstiepusi groteskā žestā, un līdz brīdim, kad Ērika bija ieskāvusi Ēvu savās rokās, viņa nesaprata, ka Ērika vēlas viņu apskaut. Viņa atbrīvojās no apskāviena un piegāja pie loga.

-     Tev jāizmanto savi sakari, Ūla teica. — Tu taču pazīsti cilvēkus, kas strādā policijā. Pasaki, lai viņi dara kaut ko lietas labā.

-     Es jau piezvanīju, pirms atbraucu.

-     Un ko vini teica?

-      Ka dara visu iespējamo. Policisti vadās pēc apraksta. Un esmu runājusi ar trauksmes centru. Nav ienākuši nekādi ziņojumi par satiksmes negadījumiem un avārijām pilsētas centrā.

Mierīgā satiksme aiz loga nebija izturama, no Ringvēgenas puses nāca vien atsevišķi mašīnu trokšņi, varēja saklausīt sarunas uz trotuāra… Neizturami. Viņa gribēja uzpīpēt, bet nebija cigarešu. Viņa mēģināja saprast, kāpēc Ūlas priekšā izliekas. Lai vienu reizi mūžā šķistu stipra un savākta. Patiesībā viņa bija piezvanījusi vairāk nekā ducim cilvēku, panikā kliegusi, lūgusies kaut ko darīt, lai atrastu

viņas meitu. t

-     Vai vari man parādīt Līsas istabu? — viņa beidzot jautāja.

-     Protams.

Ēva viņam sekoja pa halli uz guļamistabām. Viņa nekad nebija redzējusi, kā bērni pie Olas dzīvo. Viņu neviens nekad nebija aicinājis.

Istaba bija pilnīgs pretstats tai, kuru bērni dalīja Torsgātanā. Katras meitenes sapnis. Sārta gulta ar saskaņotu bērnu klubkrēslu. Mežģīņu baldahīns. Garderobē bija princešu kleitas. Plaukti pie sienām. Tajos glīti sakārtotas stāvēja bērnu grāmatas. Pašai savs dators. Spēļmantiņas, kas bija kārtīgi sarindotas plauktā. CD atskaņotājs uz sola. Viņa redzēja, ka turpat līdzās stāv dziedātājas Lorīnas disks ar autogrāfu.

Gultā gulēja meitas mīļākā lelle Engla.

Kad Ēva iztēlojās, kas ar Līsu būtu varējis atgadīties, viņa gandrīz apvēmās.

— Vai nezini, varbūt viņa raksta dienasgrāmatu? Iespējams, tajā ir kas pateikts.

Ūla pakratīja galvu.

-     Viņai ir septiņi gadi, viņa tikko ir iemācījusies rakstīt.

Ēva saprata, ka ir gatava ķerties pie pēdējā salmiņa. Meklēja meitiņas istabā jebkādas zīmes, kas varētu palīdzēt viņu atrast. Absurdi. It kā te iekšā būtu kādi pavedieni. It kā viņa būtu pierakstījusi ko tādu, kas varētu kaut ko atklāt. Engla uz viņu izaicinoši skatījās. Viņas mazās meitiņas smarža joprojām bija istabā. Varēja sajust viņas ķermeņa siltumu, dzirdēt viņas balsi.

Viņi veltīja visu dienu meklēšanai, braukāja riņķī Ūlas mašīnā. Sākot ar skolu, brauca pa apli, metot aizvien lielākus lokus.

Meklēja spēļu laukumos, parkos, skolu apkaimē, apzvanīja viņas klasesbiedrus un lūdza viņiem pastāstīt, vai viņi kaut ko zina par citiem bērniem vai pieaugušajiem, vai viņa kādreiz ir pieminējusi kādu, ko mēdza satikt, vai viņa pēdējā laikā ir pateikusi vai izdarījusi ko neparastu? Vai viņa ir pieminējusi nepazīstamus cilvēkus? Un nepārtraukti uzturēja sakarus ar policiju, izmantoja pazīšanās, kliedza uz cilvēkiem, lika viņiem strādāt.

Astoņos vakarā Ēva devās mājās. Visas apgabala patruļmašīnas meklēja Līsu. Kāds izmeklētājs bija apzvanījis slimnīcas, lai noskaidrotu, vai viņas tur nav, bet bez rezultātiem. Ēva nezināja, vai justies atvieglotai. Jo vienlaikus saprata jo ilgāks laiks paiet, Līsu neatrodot, jo mazāk iespēju meitu atrast dzīvu.

Un tad nāca telefonsaruna. It kā viņa to būtu jau gaidījusi. It kā viņa jau iepriekš būtu zinājusi, kas notiks. Viņa saprata, ka atcerēsies katru sarunas detaļu visu savu atlikušo mūžu. Dažas lietas iespiežas cilvēka atmiņā uz visu dzīvi.

Kopš atgriešanās dzīvoklī Ēva tik tikko spēja palūkoties uz Kacu, tikai īsi paskaidroja, kas noticis un ko zināja. Viņa nebija varējusi nevienam citam paskatīties acīs, vismazāk kādam, ar ko bija gulējusi pirms divdesmit četrām stundām, tikai Ūlam, vienīgajam, kurš viņu pārmaiņas pēc saprata, vienīgais, kurš sajuta tās pašas bezgalīgās bailes.

Viņa negribēja Kacu sev blakus. Tikai vēlējās pabūt viena. Iedzert miegazāles un aizmigt, pamosties un cerēt, ka viss ir tikai ļauns murgs.

Bet tā nebija. Brīdī, kad Ēva atbildēja uz telefona zvanu, viņa nojauta, ka tas ir tikai sākums.

-     Vai es runāju ar Ēvu Vestinu?

Viņa saprata, ka tas ir viņš, lai gan nekad agrāk nebija dzirdējusi viņa balsi.

Vīrietis mierīgi paskaidroja, ka Līsa ir pie viņa un ka meitenīte ir sveika un vesela. Paskaidroja, ka viņš zina, kas viņa ir, ka šo to ir uzzinājis, arī to, kur viņa strādā, kur dzīvo, kādas ir savstarpējās attiecības ģimenē.

-     Mēs jau vienreiz esam tikušies, vīrietis teica. Sen atpakaļ. Bet es domāju, ka tu šo tikšanos īpaši labi neatminies. Un pavisam nesen, savrupmājā, kurā es uzaugu, bet tu mani neredzēji.

Ar to viņš bija domājis Grubholmenu un māju Jūrsholmā. Viņš šķita normāls, it kā runa būtu par jebkuru ikdienišķu sarunas tematu, viņš izklausījās pēc telemārketinga pārstāvja, kas reizēm mēdz zvanīt un mēģina pārdot mobilā telefona abonementus vai jocīgas apdrošināšanas. Profesionāli un draudzīgi.

-     Ko tu no manis gribi?

-     To es pēc brīža paskaidrošu.

-     Es gribu parunāt ar Līsu.

Evas balss aprāvās, jo pietrūka skābekļa. Viņa sēdēja uz dīvāna, telefonu cieši pie auss piespiedusi, un Kacs stāvēja viņai līdzās. Viņa zināja, ka viņš saprot, ar ko viņa runā, un tās bija pašas sliktākās ziņas.

-      Līsa jūtas labi. Tev par viņu nav jāsatraucas. Pašlaik viņa guļ.

-     Ko tu no manis gribi?

-     Pirmkārt, es gribu, lai tu nevienam nestāsti, ka zvanīju. Ne Līsas tētim un, protams, arī policijai ne. Tas ir priekšnosacījums, lai mēs varētu sadarboties.

-     Es gribu ar viņu aprunāties, pamodini viņu…

-     Otrkārt, es negribu, lai mani pārtrauc. Tādējādi tu runāsi tad, kad es tevi palūgšu to darīt, pārējā laikā turi muti ciet un klausies. Vai saprati?

-Jā.

-     Labi. Tad es gribu ar tevi veikt apmaiņu.

Viņa klusēja, gaidīja.

-     Es gribu Kacu. Tu saproti? Es minēšu, ka viņš ir turpat tuvumā. Vai varu ar viņu parunāt?

Ēva pasniedza telefonu Kacam. Uz brīdi viņa ienīda šo vīrieti. Viņa negribēja nevienu sev līdzās, nesaprata, kāpēc viņš atrodas blakus, kā gan viņa varēja pieļaut, ka tiek iejaukta šajā juceklī.

Kacs paņēma telefonu, sajūtoties, it kā neatrastos pats savā ķermenī.

-     Jā, viņš teica. — Es klausos.

Klusums. Bija dzirdami vien klusi Klingberga elpas vilcieni. Pēc tam balss, kuru viņš nebija dzirdējis ceturtdaļgadsimtu.

-      Denij, kur tas laiks.

Kacs neatbildēja. Ko gan lai viņš teiktu?

-     Vai tev ir iespējams apsēsties? Un varbūt paņemt papīru un pildspalvu, es gribu tev sniegt pāris instrukciju.

Kacs piegāja pie datorgalda, paņēma A4 formāta lapu no printera un pildspalvu no kabatas.

-     Esmu gatavs, viņš teica.

-     Neuztraucies, Kac. Es tev uzticos. Vai atceries… Vienīgais cilvēks, uz kuru es patiešām varu paļauties.

Atkal tā pati frāze, tikai citā versijā, tā pamodināja ko vārdos nenosaucamu. Viņš nespēja saprast, ko tieši.

-     Man žēl, viņš teica. Bet es neatceros.

-     Nē? Paklausies. Man te ir Evas mazā meitiņa. Un es gribu viņu samainīt pret tevi.

Telefona klausulē atkal valdīja klusums, vien elpas vilcieni, fonā samiegojusies meitenes balstiņa, kas pēkšņi kaut ko sauca. Bet Klingbergs acīmredzot uzreiz iegāja citā istabā, jo atkal iestājās klusums. Skaņa bija tāda, it kā viņš stāvētu šaurā telpā, cieši pie sienas.

-      Saki, kas man jādara.

-     Es gribu, lai tu dodies uz Dominikānas Republiku. Uz Santodomingo. Es gribu, lai tu tur esi, vēlākais, pēc trim dienām.

-     Mani meklē policija.

-     Tā nav mana problēma. Pulkstenis šobrīd ir… — Atkal iestājās klusums. Meitenes balss kaut kur fonā, bailes, kuras viņa izjūt.

-     22.05. Laika joslu starpība ir sešas stundas. Tātad tev tur jābūt, vēlākais, 16.05. pēc vietējā laika pēc trim kalendārajām dienām.

-     Tas nav iespējams.

-     Viss ir iespējams. Bet tev nāksies improvizēt. Dodies turp, un tad tu saņemsi turpmākās instrukcijas.

Atkal meitenes balss. Klingbergs bija atgriezies istabā, kurā viņa atradās. Vina sauca tēti.

>

-     Līsa ir pamodusies, — Klingbergs sausi noteica. Vai tu gribi parunāt ar savu mammu, Līsa? Pagaidi, tur jau viņa ir…

Tagad bija Ēvas kārta. Viņa cerēja, ka nesāks stostīties, ka Līsas dēļ savāksies. Mobilais telefons slīdēja caur pirkstiem, un viņai nācās to piespiest pie auss ar abām rokām.

-     Sveika, mīļumiņ, te mamma. Klausies. Viss būs labi, lai ko tu tagad arī domātu. Es apsolu. Viss nokārtosies.

Viņa dzirdēja Līsu šņukstam klausulē.

-     Nomierinies, Līsa, tas ir ļoti svarīgi. Tev jāmēģina elpot kā parasti. Nekas slikts ar tevi nenotiks. Es tev to apsolu. Esmu tava mamma, un tu vari uz mani paļauties.

Līsa mazliet savācās, likās, ka mammas balss viņu nomierina.

-     Mammu, kur tu esi?

-     Esmu mājās.

-     Vai manas mantas ir tur? Vai tu atradi Arvida Bakugan vīriņu?

-     Es to atradu. Viss ir tāpat kā vienmēr, vienīgais es esmu satīrījusi jūsu istabu, lai te viss ir skaists, kad tu atbrauksi.

Līsa mazliet iestenējās, it kā viņai kas sāpētu.

-     Mammu, es negribu te palikt.

-     Zinu.

-     Kas ar mani notiks?

-     Nekas nenotiks. Mēs drīz tiksimies, un tu varēsi doties mājās. Varbūt paies kāds laiciņš, bet beigās viss būs kārtībā. Es apsolu.

Nezinu, vai mēs līdz tam varēsim parunāt pa telefonu, bet gribu, lai tu mēģini domāt par lietām, kas tevi iepriecina. Jaukām lietām. Lietām, kuras vēlies izdarīt, kad atgriezīsies.

Vai tā bija viņas pašas balss? Ēva nesaprata. Atmiņas par Līsu uzplaiksnīja uz iekšējā ekrāna kā tāds rezumē par viņas septiņiem gadiem šajā pasaulē no brīža, kad viņa bija tikko piedzimusi Stokholmas dzemdību namā skaistajā, piesnigušajā februāra dienā, līdz pēdējai reizei, kad viņa redzēja meitiņu Ūlas kāpņu telpā.

-     Es mīlu tevi, Līsa.

-     Es arī mīlu tevi, mammīt.

Meitene atsāka raudāt, un raudas pazuda kā troksnis fonā. Viņa domāja, ka Klingbergs paņems telefonu, lai kaut ko teiktu. Bet savienojums pārtrūka.

Kacs devās pa E4 šoseju uz dienvidiem gar Veternu. Redzēja Visningsē salu kā tādu grafisku, peldošu objektu ūdeni. Satiksme bija mierīga, lielākoties tur bija tikai tālbraucēji un piepilsētas braucēji. Ezera pusē stiepās košzaļi pakalni.

Netālu no Grennas viņš nogriezās stāvvietā un mašīnā apēda līdzpaņemtās pusdienas. Jutās pasargāts aiz tonētajiem stikliem.

Viņš grasījās braukt ar iznomāto mašīnu līdz Malmei, novietot to Centrālās stacijas stāvvietā un iemest atslēgas Hertz vēstuļu kastītē, tādējādi izvairoties no tikšanās ar cilvēkiem. Tas šobrīd bija pats svarīgākais netikt atpazītam.

Jakas iekškabatā atradās pase, kādam Jormas paziņam bija izdevies to nokārtot. Izdota Krievijas Federācijas vēstniecībā Stokholmā. Viņš ceļoja ar vārdu Igors Lībermans. Krievu ebrejs, žurnālists, dzimis Rostovā vienā gadā ar Kacu. Lidmašīnas biļetes bija iegādātas uz tā paša vārda. Ja kāds uzdotu jautājumus, viņš nolēma atbildēt krieviski.

Soma, kas atradās bagāžniekā, bija sakrāmēta parastam atvaļinājuma braucienam. Drēbes, tualetes piederumi, grāmata par Dominikānas Republiku. Un miniatūrs satelīttelefons, ne lielāks par zobu bakstāmo kociņu iepakojumu. Ar to varēja piezvanīt jebkur, pat uz Dienvidpolu, tā Ēva teica. Viņai bija izdevies to iznest no ENB operatīvās policijas vienības.

Uz blakussēdvietas atradās mazā auduma figūriņa pake. Viņš nesaprata, kāpēc bija paņēmis to līdzi. Varbūt kā amuletu, lai gan viņš nebija māņticīgs.

Kacs turpināja ceļu uz dienvidiem gar Huskvarnu un Jenšēpingu. Ievēroja ātruma ierobežojumus, klausījās radio, ja nu tiktu ziņots par izmaiņām satiksmē.

Viņš paskatījās uz benzīna rādītāju. Mašīna patērēja maz benzīna tvertnē joprojām bija vairāk nekā divas trešdaļas degvielas. Viņam nevajadzēs uzpildīt mašīnu pirms Malmes.

Kad viņš turpināja braukt cauri Smolandei, ceļu no abām pusēm ieskāva mežs. Desmitiem kilometru garumā sastādīti koki.

Uzreiz uz ziemeļiem no Vernamo Kacs pabrauca garām ceļu policijai: patruļmašīnai un diviem motocikliem. Viņš refleksīvi atlaida gāzi, ilgi skatījās atpakaļskata spogulī, līdz bija drošs, ka tie neseko.

Viņam izdosies. Tikt uz lidostu Santodomingo, Aeropuerto Las Americas, pieiet pie noteiktas automašīnu nomas un saņemt nākamos norādījumus. Tajā pašā laikā Ēva un Jorma turpinās meklēt meiteni. Bet pēc tam… Kāds bija mērķis?

Pulksten pusdivos pēcpusdienā Kacs novietoja mašīnu Malmes Centrālajā stacijā, atstāja atslēgas Hertz pastkastītē un devās uz iebraukšanas halli. Uzmanīgi paskatījās apkārt, mēģināja saskatīt civilos policistus, bet viss šķita mierīgi.

Saskaņā ar informāciju uz tablo vilciens uz Ēresundu jau stāvēja uz perona. Drīz varēs mazliet atslābt, viņš nodomāja, tikai jātiek Dānijas pusē.

Kacs apsēdās pie loga un lasīja kādu atstātu avīzi, kamēr vilciens izslīdēja no stacijas. Konduktors pagāja viņam garām un reģistrēja biļeti, uz viņu pat nepaskatījies. Nebija taču nekāds muitnieks, tie strādāja citā virzienā.

Tagad viņš atradās uz Ēresundas tilta. Diena bija gaiša, debesis tumšzilas ar dūmakainiem spalvu mākoņiem pie horizonta. Jūra zem viņa laistījās zaļganmelnos toņos.

Kad vilciens apstājās Kastrupē, viņš izvairījās pavērsties pret cilvēkiem, kas tajā iekāpa. Viņš ieslīga pats sevī, aizgrieza seju prom, skatījās ārā pa logu.

Pēkšņi Kacs atcerējās ceļojumu uz Kopenhāgenu divtūkstošā gada sākumā, kad viņš bija pavisam pagrimis. Viņš turp devās kopā ar kādu jaunu vīrieti no Upsālas, kam vajadzēja savākt heroīna

partiju no izplatītāja Versterbrū. Kaca darbs bija novērst uzmanību. Viņš sēdēja pāris sēdvietu aiz jaunekļa tajā pašā vagonā. Ja muita pārbaudītu vilcienu, viņi pārmeklētu Kacu, acīm redzamo narkomānu, nevis eleganti tērpušos jaunekli ar atašeja portfeli, kurš šķirstīja darījumu laikrakstu.

Cik gan viņam par to samaksāja? Piecpadsmit gramus //? Tādu cenu viņš pats sev bija uzstādījis.

Kad Kacs iebrauca Hovedas stacijā, pulkstenis bija ceturksnis pāri diviem. Viņš uzkāpa uz eskalatora, lai dotos uz biļešu halli, un bridi vēlāk iegādājās vienvirziena biļeti uz Hamburgu. īstajā laikā. Vilciens atier pēc desmit minūtēm. Viņa rīcībā bija septiņas stundas, līdz lidmašīna pacelsies no Fūlsbuteles.

Ēva veselu mūžību nebija bijusi birojā. Kad viņa devās pa koridoru uz savu kabinetu, cilvēki uz viņu blenza. No konferenču telpas nāca balsis. “Tik šausmīgi sarežģīti, ja straumes laiks ir deviņdesmit dienas… Tas taču nav pieņemami… Vai kāds man var paskaidrot, ko domā finanšu policija?”

Viņa aizvēra aiz sevis durvis un ieslēdza datoru. Izlasīja e-pastu no Tieslietu vienības, bet neatrada neko tādu, kas nevarētu pagaidīt. Viņa bija saņēmusi atbildi no Interpola nodaļas Londonā. Jaunavu salas joprojām mēģināja aizkavēt bankas transakcijas atldāšanu, tas varētu aizņemt līdz pat pusgadam, līdz viņi uzzinās, kam pieder konts.

Ēva aplūkoja iesūtni. Četras ziņas no Dānielsona. Viņš gribēja tikties, bet acīmredzot neuzdrošinājās zvanīt. Viņa izlasīja jaunāko e-pastu, kas bija ienācis iepriekšējā vakarā. Dānielsons jautāja, vai viņa jūtas labāk, un ierosināja paēst vakariņas kādā ķīniešu restorānā, kad viņa atgriezīsies. Viņš gribēja informēt, cik tālu ir pavirzījusies Angelas Klingbergas slepkavības izmeklēšana.

Nekādu jaunumu par Julīnu vai Pontusu. Acīmredzot līķi joprojām atradās Jūrsholmā.

Ēva pārvilka ērtākus apavus, iegāja pusdienu telpā un ielēja sev krūzi melnas kafijas. Pa ceļam uz biroju viņa bija iebraukusi policijas iecirknī. Sastapusies ar komisāri, kas izmeklēja Līsas pazušanu. Policijas trauksmes izziņošana nebija sniegusi nekādus rezultātus. Neviens liecinieks nebija redzējis meitenes pazušanu. Sieviete savā dienesta telpā uzdeva standarta jautājumus. Vai Līsa pēdējo nedēļu laikā ir izturējusies dīvaini? Kādi ir viņas draugi? Vai viņa jau iepriekš ir “bēgusi”? Policijas komisāre uzsita Ēvai pa plecu, pirms izgāja no telpas, un meloja, apsolot, ka drīz viņu atradīs.

Ēva tikko spēja noturēties, nepastāstot, kā viss noticis patiesībā, bet saprata, ka tas izklausītos tik haotiski, ka diezin vai kāds noticētu. Tomēr tas nebija noteicošais. Noteicošais bija Jūels Klingbergs. Viņa zināja, ka tas vīrietis ir spējīgs uz visu. Viņš nogalinātu Līsu pat pie mazākajām aizdomām, ka viņa sadarbojas ar policiju.

Kā viņam bija izdevies Līsu nolaupīt? Ar mašīnu, viņa nodomāja, atgriezdamās dienesta telpās, visticamāk, nozaga mašīnu, kuru pēc tam kaut kur pameta. Viņam vai viņa palīgiem paveicās, ka neviens notikušo nebija redzējis. Laikraksti tik tikko bija sākuši par to rakstīt. Varbūt tas pievilinās lieciniekus.

Iezvanījās viņas mobilais telefons. Ola. Viņa atbildēja uz zvanu.

-     Vai ko uzzināji? — viņš jautāja.

Balsī bija saklausāms miega bads.

-     Nē, nekā jauna. Pirms stundas es satikos ar atbildīgo izmeklētāju. Viņi nav tikuši ne soli tālāk.

Meli turpinājās, informācijas noklusēšana. Viņa ienīda sevi par to. Bet, ja vien Līsa tiks atbrīvota, Ēva viņam visu izstāstīs. Un arī policijai. Pat par Kacu. Tas bija solījums.

-     Un slimnīcas?

-     Arī ne.

-     Es vienkārši nespēju tam noticēt!

Viņš dziļi ievilka elpu un turpināja.

-     Varbūt viņa ir noslīkusi? Ūla teica. Visa pilsēta taču ir viens vienīgs ūdens… Varbūt viņa kaut kur devās un iegāzās iekšā?

-     Es tā nedomāju.

-     Kas gan cits tas var būt? Pedofili?

-     Es nezinu, Ūla. Ej un mēģini izgulēties, ja vari. Tu izklausies pārguris. Es tev piezvanīšu, kolīdz kaut ko uzzināšu.

Viņi pārtrauca sarunu. NIC dokumenti par Kaca laiku militārajā dienestā joprojām atradās uz viņas galda. Ēva no viņa vēl nebija saņēmusi nevienu ziņu, viņa arī nezināja, vai to var tulkot kā labu zīmi vai sliktu. Ceļā uz Dominikānas Republiku ar viltotu pasi. No Fūlsbuteles Hamburgā uz Madridi un no turienes tālāk uz Santodomingo. Ar ko gan viņi nodarbojās?

Llsa… Viņa negribēja domāt par to, kā Līsa šobrīd jūtas, jo, kolīdz iedomājās, viņu pārņēma šausmas. Ēva vairs nebija ar meitu sazinājusies, kopš Klingbergs viņai pirmoreiz piezvanīja. Otro reizi viņš piezvanīja, lai varētu parunāt ar Kacu, sniedza instrukcijas, kas viņam jādara, kad ielidos Santodomingo.

Ēva bija spiesta distancēties no domām par Līsu. Iztēloties, ka vina ir kāda cita meita.

Kur gan viņa atrodas? Ēva domāja, ka Stokholmā ir kāda vieta, kuru Klingbergs uzskata par drošu.

Vienīgais minējums bija Sandra Dālstrema. Viņa noteikti bija pastāstījusi Klingbergam par Ēvas apciemojumu, un, pateicoties viņai, Jūels tika Ēvai uz pēdām. Tas bija vienīgais saprātīgais izskaidrojums. Bet Sandra bija pazudusi. Jorma bija devies uz Mērbiju un viņu meklējis. Viņš bija ieskatījies pa vēstuļu spraugu uz koridora grīdas atradās vesels pasta sūtījumu kalns.

Atlikušo priekšpusdienu Ēva veltīja, lai atrastu vairāk informācijas par Sandru Dālstremu. Rezultāts bija niecīgs. Sodāmības reģistrā ierakstu nebija. Arī vispārīgajā izlūkošanas reģistrā ne. Nebija neviena laikā nesamaksāta rēķina. Viņai nepiederēja nedz nekustamais īpašums, nedz motorizēts transportlīdzeklis. Pat ne suns. Vēl brītiņu viņa meklēja informāciju internetā, atrada Sandras Dālstremas vārdu saistībā ar vairākām lietām, bet izskatījās, ka runa ir par citiem cilvēkiem. Drošības pēc viņa pameklēja pēc attēla, lai redzētu, vai Sandra manāma kādā fotogrāfijā, bet bez rezultātiem.

Ēva tikko bija izslēgusi datoru, kad atkal iezvanījās mobilais telefons. Numurs bija slēpts, un viņa atbildot tik tikko spēja parunāt:

-     Ēva Vestina.

-     Mammu, tā esmu es.

-     Draudziņ… Vai tu jūties labi?

Kāds fonā noklepojās. Tas bija svarīgi, ja viņa gribēja meitu atrast, katra detaļa bija nozīmīga, lai cik nejauša tā šķistu.

-     Es ilgojos pēc tevis un tēta. Kāpēc es nevaru parunāt ar tēti?

-     Llsa, tas nav atkarīgs no manis. Drīz viss nokārtosies un tu varēsi doties mājās.

-     Es zinu, mammīt.

Eva intensīvi mēģināja saklausīt fona trokšņus. Bet neko nedzirdēja.

-     Mammu, es drīkstu ar tevi mazliet parunāt. Vai tas nav jauki?

-     Jā, tas ir ļoti jauki. Klausies, Līsa… Pastāsti man kaut ko. Vienalga ko, to, kas tev patīk.

-      Par ko?

-     Piemēram, ko tu gribētu darīt vasarā, vienkārši stāsti! Aiziet!

Viņa acīmredzot bija sapratusi, jo sāka klāstīt garu, paplašinātu

stāstu par to, ko darīs vasaras brīvlaikā.

-     Ļoti labi, Līsa, tikai turpini, kamēr tu stāstīsi, es tev uzdošu jautājumus, un tu atbildēsi ar “jā” vai “nē”, it kā tas piederētos pie stāsta.

Izklausījās, ka meita saprot uzdevumu, jo turpināja aprakstīt kucēnu, kuru Ola viņai nopirks, un par to, ko viņa darīs, kad paņems kucēnu līdzi uz laukiem.

-     Vai tur, kur tu atrodies, ir kāds logs, pa kuru tu vari redzēt? Vienkārši pasaki “jā” vai “nē”, tas ir ļoti svarīgi.

-     Nē… Kucēnam nebūs pašam savas būdiņas, viņš dzīvos groziņā pie manas gultas.

-    Tātad istabā nav logu. Vai tev šķiet, ka tas ir pagrabs? Jā vai nē?

-     Nē… Viņu sauks Čārlijs, jo tā sauca tēta suni, kas viņam bija, kad viņš bija maziņš.

-     Lieliski. Vai jūs ilgi braucāt uz vietu, kur atrodies?

-     Nē… Neilgi. Bet tētis uzskata, ka kucēns jāsauc par Grufi, bet es gan negribu.

-     Saprotu… Vai tu kaut ko redzēji pa ceļam, kā jūs tur nonācāt?

-     Nē, tikai mazliet ūdens, ko sunītis varēja padzerties… Un tad viņam kažokā ieķērās ērkšķi… Bet, mammu, es vairs negribu stāstīt.

Ēva spēlējās ar uguni. Ja telefonam bija ieslēgts skaļrunis, tad nolaupītāji bija dzirdējuši visu viņas teikto. Bet diez vai tad Līsas balss izklausītos citādi gaišāk, smalkāk.

Ūdens, viņa bija redzējusi vai dzirdējusi ūdeni, kad viņu izņēma no mašīnas. Un ērkški… kaut kas ar ērkškiem.

-     Mammīt, es gribu mājās… Es negribu būt te.

-     Saprotu, mīļumiņ. Un tu drīkstēsi drīz braukt mājās. Es apsolu.

Pēkšņi viņa fonā saklausīja rīboņu. Atpazina skaņu un izmisīgi mēģināja to atcerēties. Eksplozija! Tuvumā kaut kas tika uzlaists gaisā.

-     Cik mantiņu tu vēlies, kad pārbrauksi mājās? Un tām jābūt tikpat daudz, cik dažādus cilvēkus tu esi satikusi, kopš tas notika.

-     Trīs mantiņas. Bet tagad ir tikai viena. Pārējās mantiņas ir prom. Es nezinu, kur tās palika. Mammu, man tagad jābeidz, bet es domāju, ka…

Līsas balss aprāvās teikuma vidū. Pagāja vairākas sekundes, līdz Eva saprata, ka savienojums ir pārtraukts.

Lufthansa lidojums uz Madridi noritēja saskaņā ar plānu, brītiņu viņš bija nosnaudies un pamodās īsi pirms nolaišanās Barahas lidostā. Uzmeklēja termināli Transatlantijas lidojumiem bagāža bija reģistrēta līdz pašam galamērķim Santodomingo, nogaidīja pāris stundu bārā līdzās izejai un bija viens no pirmajiem, kas iekāpa lidmašīnā Iberia uz Santodomingo.

Priekšā bija deviņu stundu lidojums, viņš ielidos, krietni pirms laiks būs iztecējis.

Apkārt staigāja vecākais stjuarts, piedāvājot pledus un piepūšamus kakla balstus. Kaca blakussēdētāja bija pavecāka spāniete tumšziliem matiem, ar kaķi būrī starp kājām. Viņam par atvieglojumu, viņa neizskatījās ieinteresēta uzsākt sarunu.

Lidmašīnai izbraucot uz skrejceļa, viņu pārņēma sajūta, ka tiek novērots. Paranoja, Kacs nodomāja, apskatoties apkārt. Lidmašīnā lielākoties bija baltādaini spāņi, pārsvarā cilvēki gados, kuri, apciemojuši radiniekus Spānijā, tagad dodas mājup. Melnādaina stjuarte ar ārkārtīgi skaistiem sejas vaibstiem uzsmaidīja viņam, stāvot lidmašīnas virtuvītes durvīs.

Pēc vieglās maltītes, kas tika pasniegta, kad viņi bija sasnieguši pienācīgu augstumu, viņš atsāka domāt par Jūelu Klingbergu.

Kas tad bija izraisījis ķēdes reakciju? Klingbergs bija uzzinājis, ka viņa sievai ir romāns ar tēvoci, un tāpēc bija nozudis, lai atriebtos.

Bet kur gan viņš slēpās pirmās nedēļas? Sermlandes mednieku namiņā? Tas nešķita ticami, namiņš atrodas pārāk tuvu savrupmājai. Pontuss vai Angela jebkurā brīdī varēja tur ierasties.

Kacs pagaršoja desertu, kas stāvēja uz paplātes viņa priekšā, karībiešu augļu salātus ar cili. Viņš secināja, ka tie ir pārāk stipri, un pastūma trauku tālāk no sevis.

Jūels bija atgriezies dzīvesvietā vairākas nedēļas pēc savas pazušanas. Angela nebija atvērusi durvis slepkavam, kā Kacs sākumā bija uzskatījis, jo slepkavam bija pašam savas atslēgas.

Ko gan viņa domāja, kad ieraudzīja Jūelu? Vai viņa bija atvieglota, ka vīrs atgriezies neskarts, ka ar viņu nav atgadījies kas nopietns un neviens viņam nav uzbrucis, kā Angela bija pieļāvusi? Viņa bija pārtraukusi romānu ar Pontusu, jo bija pazudis viņas vīrs, viņa nožēloja, gribēja vīru atpakaļ.

Vai viņš kaut ko bija teicis viņai? Vai zināja, ka viņa to krāpj? Vai viņš uzreiz metās uzbrukumā?

Julīns bija iesaistīts no paša sākuma. Viņš bija ielauzies Kaca dzīvesvietā un nozadzis priekšmetus, ko vēlāk ievietoja Klingberga dzīvoklī. Un viņam par to dāsni samaksāja. Piecdesmit miljoni kronu, kas tika pārskaitīti uz slepenu kontu Jaunavu salās.

Julīns un Klingbergs viens otru bija pazinuši jau labi sen. Pirmo reizi viņi satikās septiņdesmito gadu beigās, kad Jūels vēl bija bērns un Julīnam uzticēja izmeklēt lietu, kas bija saistīta ar viņa brāļa pazušanu. Julīns sāka pavadīt vairāk laika ar Klingbergu ģimeni, ceļoja kopā ar viņiem pa Kārību jūru, interesējās par Jūelu, viņa apdāvināto prātu, valodas prasmēm, niknuma lēkmēm. Un, protams, par vudū.

Pateicoties Klingbergu ģimenei, viņš iepazinās ar kārību rituāliem, to, ka, izmantojot noteiktus medicīniskus augus, ir iespējams sazāļot cilvēkus, ietekmēt viņu gribasspēku un likt viņiem darīt neaptveramas lietas. Tajā pašā laikā Julīns Aizsardzības spēkos vadīja slepenu programmu. Kacs joprojām nebija pārliecināts par notikumu cēloņiem, bet tajos bija iejauktas personību ietekmējošas zāles.

Kacs apstādināja garāmejošu stjuarti un palūdza piepildīt viņa kafijas krūzi. Viņš atliecās atpakaļ un turpināja domu virkni.

Julīns bija darījis visu, lai Kacs un Jūels Klingbergs tiktu uzņemti Tulkošanas institūtā. Kacs tāpēc, ka tika tiesāts par brutāliem uzbrukumiem. Bet Julīns nezināja, ka Klingbergs bija Grubholmas

notikumu vaininieks. Julīns interesējās par Kacu tikai tāpēc, ka bija pārliecināts par viņa spēju izdarīt kaut ko dzīvnieciski brutālu. Kas attiecas uz Jūelu, Julīns noteikti nojauta vai pamanīja viņa uzbrukumus mājkalpotājai Sandrai Dālstremai.

Vai arī nojautis, ka Jūels nogalināja pats savus vecākus?

Bija neiespējami uzzināt, kas notika turpmākajos gados, bet abi vīrieši noteikti uzturēja sakarus. Un pirms pāris mēnešiem Klingbergs bija izteicis piedāvājumu.

Julīns izstrādāja slepkavības plānu. Ierosināja, lai Angela sazinās ar Kacu, kurš palīdzētu atrast viņas pazudušo vīru. Slepkavas apzināti pastūma sievieti Kacam pretī, pārliecinājās, ka viņa tam uzticas, un darīja visu, lai izveidotu personīgu saikni starp Kacu un slepkavības upuri. Bet kāpēc tika izvēlēts tieši Kacs? Lai Klingbergs atkal varētu izdzīvot savas vardarbīgās fantāzijas? Vai arī viņš gribēja atriebties… Tādā gadījumā par ko?

Kacs apstājās pie šīs domas, it kā būtu nospiedis pauzi mūzikas atskaņotājā.

Divas sēdvietas aiz viņa starp kādu tēvu un dēlu bija izcēlies strīds. Piecgadīgais zēns acīmredzot atteicās ēst lidmašīnā pasniegto ēdienu. Vīrietim bija aptuveni trīsdesmit gadu, un viņš bija pamatīgi iereibis. Kacs redzēja, kā viņš sagrābj zēna kaklu un stumj tā seju ēdiena paplātē. Puisēns raudāja. Blakussēdošie izskatījās apgrūtināti, bet neviens neiejaucās. Kacs saprata, kāpēc. Vīrietis bija svarcēlājs, un viņa kaklu un rokas klāja bandu tetovējumi. Skatiens kvēloja.

-     Pide disculpas! viņš uzkliedza. Lūdz piedošanu!

-     Perdoneme, papa… Piedod, tēt.

-     No te oigo, vīrietis teica, iepļaukājot zēna ausi. Es tevi nedzirdu!

Kāda sieviete, kas sēdēja blakus, visticamāk, zēna mamma, nolaida acis. Acīmredzot arī viņai bija bail no sava vīra.

-     Nejaucies iekšā! vīrietis uzsauca, pamanījis Kaca skatienu. Viņš parāva zēnu aiz matiem, tad atvēra mazo pudelīti konjaka un ielēja tās saturu glāzē.

Kacs nospieda play pogu.

Klingbergs un Julīns pēc Angelas nāves bija nonākuši interešu konfliktā. Julīns uz savu roku bija mēģinājis nogalināt Kacu. Julīns bija nosūtījis algotus slepkavas uz Jormas dzīvokli Kransenā, jo bija sajutis kādu elpojam pakausī. Kacam pretēji visām izredzēm bija izdevies noslēpties no policijas, toties Julīns domāja, ka tie ir viņam uz pēdām. Militārie noslēpumi. Tos viņš vēlējās noslēpt, tic bija daudz svarīgāki nekā izplānotā slepkavība, kurā bija iejaukts.

Bet Klingbergs neuzskatīja, ka Kacu vajag apklusināt, tāpēc viņš ļāva nogalināt Julīnu pie mednieku namiņa Sermlandē. Un palaida Kacu, lai spēle var turpināties?

Iemesls, kāpēc viņi vispār tur atradās, bija nogalināt Pontusu Klingbergu, kurš bija ceļā uz savrupmāju. Bet tad uzradās Kacs un radīja sajukumu.

Kacs aizvēra acis un sev priekšā ieraudzīja nolaupīto septiņgadīgo meitenīti. Ar viņu nekas nedrīkstēja notikt. Viņš nekad sev to nepiedotu.

Vīrietis aiz viņa atkal bija uzsācis strīdu, šoreiz nevis ar savu dēlu, bet gan ar melnādaino stjuarti. Viņš mēģināja uzsist stjuartei pa dibenu, kad viņa gāja garām. Kad sieviete sadusmojās, viņš kļuva ārkārtīgi nikns. “Puta negra/” viņš kliedza. Nēģermauka!

Kacs piecēlās no sēdvietas, izstiepa kājas un apsēdās uz roku balsta ar skatienu pret vīrieti. Stjuarte atkal gāja garām, vīrietis izlika kāju ejā. Kad viņa tai pārkāpa pāri, viņš paslidināja roku viņai zem svārkiem. Sieviete iekliedzās, pakāpās atpakaļ, paklupa un nokrita uz grīdas. Piesteidzās vecākais stjuarts, lai palīdzētu viņai piecelties.

Kacs vēroja vīrieti, un vīrietis viņam sarkastiski uzsmaidīja. Kauslis ar pieredzi, Kacs nodomāja. Skatiens vien par to liecināja. Tas bija skarbs, nicinošs, provokatīvs. Uz apakšdelma bija uztetovēta svastika.

Pusstundu vēlāk Kacs redzēja vīrieti pieceļamies un dodamies uz tualeti, kas atradās lidmašīnas otrā galā. Salonā gaismas bija izslēgtas. Pasažieri gulēja. Sieviete, kurai vīrietis bija uzmācies, bija pārcelta citur un apkalpoja biznesa klases pasažierus aiz aizkariņiem.

Personāls nezināja, kā atrisināt konfliktu ar vīrieti, kurš bija pārāk neaprēķināms, un viņi negribēja riskēt un izprovocēt jaunu niknuma lēkmi. Pēc stjuartes pārcelšanas viņu apkalpoja galvenais stjuarts. Trīs lielas ruma glāzes, Kacs skaitīja līdzi.

Viņa sieva un dēls gulēja, katrs zem savas segas. Zēna seja joprojām bija noraudāta sarkana.

Kacs pagaidīja, līdz ejas galā ieslēgsies zīme, ka tualete ir aizņemta, tad viņš piecēlās, drošības pēc devās pa paralēlo eju, apmeta loku lidmašīnas aizmugurējā daļā un nostājās pie tualetes durvīm.

Rindas nebija. Cilvēki tuvējās sēdvietās gulēja. Kacs pamanīja aizkarus, kurus personāls aizvilka, gatavojot ēdienu paplātes aizmugurējā virtuvītē. Viņš tos piesardzīgi aizvilka.

No kabīnes neviens neko nevarēja redzēt. Kacs stāvēja tumsā, vienīgais, kas viņu apspīdēja, bija sarkanā lampiņa virs tualetes durvīm.

Kad vīrietis atvēra durvis, Kacs iespieda labo īkšķi vīrieša kreisajā acī un redzēja viņu saliecamies sāpēs. Ar visu spēku viņš sagrāba vīrieša seju un trieca to pret savu ceļgalu. Vīrietis atkrita atpakaļ un atsitās ar kaklu pret tualetes podu. Asiņains priekšējais zobs spraucās ārā starp lūpām. Kacs iespēra viņam starp kājām. Tad ar vienu roku viņš sagrāba vīrieti aiz matiem pie skausta, otru aplika ap kaklu, pagrieza viņa galvu un iebāza to podā, vienlaikus ar kāju mēģinot aiztaisīt aiz sevis durvis. Vīrieša kakls bija pamatīgi atspiests pret poda malu, un viņš rīstījās, kampdams gaisu.

“Senor, quiero que me escuche con mucho cuidado. Si le veo a Usted golpear a un nino o hostigar a una mujer, le mato. Me entiende

Kacs nebija runājis spāniski divdesmit piecus gadus, kopš bija mācījies Tulkošanas institūtā un izgājis intensīvos kursus spāņu valodā, jo viņam bija brīvs laiks. Viņš bija pārsteigts, cik viegli spēj noformulēt domas un vārdus, it kā tie piedzimtu viņa mutē, vēl pirms viņš tos izrunājis.

1 Kungs, es gribu, lai jūs klausāties ļoti uzmanīgi. Ja es jūs vēlreiz redzēšu iesitam bērnam vai apkaunojam sievieti, es jūs nogalināšu. Vai sapratāt? (Spāņu vai.)

Kad vīrietis neatbildēja, Kacs sagrāba viņu aiz matiem un pacēla tā galvu. Viņš bija tuvu tam, lai triektu vīrieša seju pret tērauda poda malu, bet pēdējā brīdī viņam izdevās sevi savaldīt. Viņš palūkojās uz savām asiņainajām rokām ar pretīgumu. Paskatījās uz vīrieti, kas šausmās joprojām gulēja uz grīdas.

“No me matē!" viņš čukstēja. Nenogalini mani!

Kacs izlietnē nomazgāja rokas, izvairījās raudzīties spogulī, tukšajā acu skatienā, kas ļauni blenza nekurienē. Dzirdēja vīrieti kunkstam uz grīdas viņam pie kājām.

Šī ir valoda, kuru tu saproti vislabāk, viņš nodomāja, dodoties atpakaļ uz savu sēdvietu. Vardarbības valoda. Kas gan tu esi par cilvēku… Kas tev kaiš?

No trim spēļmantiņām divas bija pazudušas, kura ir palikusi, un kas tā ir?

Gluži kā mīkla, Ēva nodomāja, un, ja to spētu atrisināt, viņa atrastu Līsu.

Tātad viņa kaut kur bija vienatnē ar kādu cilvēku, bet Ēva nespēja iedomāties, kur un ar ko.

Stokholmā, jo viņi nebrauca tālu. Ūdens tuvumā. Un viņas drēbēs bija ieķērušies ērkšķi.

Gaisma izdzisa ar klusu klikšķi, un kāpņu telpā iestājās tumsa. Viņa atradās Mērbijas centrā kopā ar Jormu, pusstāvu zem Sandras Dālstremas dzīvokļa. Pulkstenis bija divi naktī.

Jorma… Ēva nebija pavadījusi laiku kopā ar viņu kopš pusaudža gadiem. Bet tik un tā viņam uzticējās. Viņi abi bija būvēti no tā paša trauslā, ieplaisājušā materiāla, nāca no viena un tā paša laika un telpas, no tiem pašiem apstākļiem, kur visiem viss bija vienalga.

Jorma deva zīmi, lai viņa seko. Kādā dzīvoklī skanēja televizors. Izklausījās pēc asa sižeta filmas.

Tagad viņi stāvēja pie Sandras Dālstremas durvīm. No kaimiņu dzīvokļa durvju actiņas gaismu nemanīja. Jorma ar pirkstiem mēģināja sataustīt kaut ko pie augšējām durvju eņģēm. Sērkociņu. Ēva pēkšņi atcerējās tos laikus, kad pati piedalījās ielaušanās, un veco triku, lai noskaidrotu, vai kāds ir atgriezies dzīvesvietā pēc tam, kad viņi to ir izlaupījuši. Ja kāds būtu atvēris durvis, sērkociņš būtu salūzis.

Jorma no kabatas izņēma saišķi ar platuma mērītājiem Biltema, labākie rīki tirgū -, izvēlējās vienu no tiem, ar īkšķi salocīja galu un ievietoja pie durvju līstes, tieši zem slēdzenes.

Tā bija /455/1 slēdzene. Ēvai bija grūti noticēt, kad Jorma apgalvoja, ka to atvērt prasīs ne vairāk kā trīsdesmit sekundes. Bet tas neaizņēma pat desmit. Divi trīs apgriezieni, parastas knaibles, lai pieliktu spēku, un varēja dzirdēt atslēgas mēlīti ieslīdam atpakaļ slēdzenē.

Brītiņu viņi stāvēja klusējot un klausījās mājas skaņās. Vienīgais, ko dzirdēja, televizors pie nomodā esošajiem kaimiņiem divus stāvus zemāk.

Jorma ātri izgāja cauri istabām, visos logos aizvilka žalūzijas un aizkarus, tad ieslēdza kabatas lukturīti.

Kamēr Ēva pārmeklēja garderobi guļamistabā, viņa pārdomāja Līsas teikto: Maza istaba bez logiem ūdens tuvumā. Drēbēs ieķērās ērkšķi.

Un tā atrodas netālu no vietas, kur kaut ko spridzināja.

Viņa bija piezvanījusi Ceļu dienestam un mēģinājusi noskaidrot, kur šobrīd Stokholmas apgabalā notiek lielākas vai mazākas spridzināšanas. Kāds vadītājs negribīgi sniedza viņai datus. Ziemeļu pievadā Roslagstulles tuvumā notiek zemes darbi. Tika spridzināts Vāsastānā, veidojot jaunas braukšanas joslas. Žurkas skrien amoka skrējienā, sprādzieni tās izbiedē no notekcaurulēm, Vāsaparkā šobrīd apkārt skraida kilogramu smagi briesmoņi… Ūdenplānā tika spridzināts jaunās metrostacijas izveidošanas nolūkos. Tālāk pie Ārlandas tur būvēja jaunās pazemes garāžas, pie Dienvidu slimnīcas tika nojauktas vecās ēkas, lai uzbūvētu jaunas, eksplozijas veica no Danderīdas transformatoru stacijas līdz pat Jērvai — elektrotīkla izveidei cauri kalnam, tur tika projektēta jauna pilsētas daļa. Vadītājs turpināja murmināt dažādus komunālos projektus, līdz viņa saprata, ka Līsu tādā veidā nekad neatradīs. Turklāt pietiekami daudz privāto uzņēmēju spridzināja zemi, lai izveidotu baseinus, vasarnīcas un veiktu zemes darbus un iegūtu akmeņus.

Ēva jautāja, vai visas eksplozijas ir ari protokolētas.

Iespējams, bet par to viņai jājautā pašiem uzņēmējiem.

Viņa bija zvanījusi uz Kalnu spridzināšanas centrāli un vairākām lielām firmām. Viņa zināja, cikos bija dzirdējusi eksploziju telefonā.

Kāds pieklājīgs vīrietis apsolīja apjautāties spridzinātājiem. Bet tas varētu aizņemt laiku, viņa bija spiesta apbruņoties ar pacietību.

Guļamistabā atradās četri skapji, un Ēva citu pēc cita tos pārmeklēja. Nekā vērtīga, tikai drēbes.

Viņa turpināja meklēt naktsskapīšos, kumodē, kosmētikas galdiņa atvilktnēs.

Tā smaržoja dzīve pavisam svešam cilvēkam: Sandrai Dālstremai. Varbūt viņai ar šiem notikumiem nebija nekādas saistības, varbūt viņa bija devusies prom, atvaļinājumā, apciemoja radinieku otrā valsts galā. Bet tas neizklausījās ticami. Kā gan citādi Klingbergs būtu uzzinājis, kas viņa ir? Sandra noteikti pastāstīja, ka viņa bija ieradusies un uzdevusi jautājumus.

Vai viņa bija nogalināta? Vai Klingbergs viņu novāca no ceļa tāpat kā Julīnu? Tas bija iespējams.

Ēva paskatījās uz dzīvojamo istabu. Jormam virzoties starp grāmatplauktiem, pa grīdu lēkāja kabatas lukturīša gaisma. Viņa dzirdēja viņu dungojam kādu melodiju un bija pārsteigta, cik viņš ir mierīgs.

Ēva paraudzījās zem gultas, tur atradās kāda lāde uz riteņiem. Viņa to izvilka un aplūkoja. Vēl vairāk drēbju, bet lielāka izmēra. Viņa nosprieda, ka tās piederējušas Linnijai Holmai. Sandra tās bija paturējusi.

Kāpņu telpā apstājās lifts. Uz akmens grīdas bija dzirdami soļi, lifta durvis atkal aizvērās, nožvadzēja atslēgu saišķis.

Ēva redzēja, kā Jorma hallē no jakas kabatas piesardzīgi izvelk pistoli. Izraēlu Desert Eagle. Viņa atcerējās tās nosaukumu, jo viņai tas bija šķitis absurds. Jorma bija parādījis viņai ieroci un izskaidrojis, kas jādara, lai ar to šautu, ja tas būtu nepieciešams. It kā tā būtu dabiskākā informācija pasaulē.

Jorma pietupās un pavērsa ieroci pret dzīvokļa durvīm. Aizpūta matu cirtu, kas krita pār pieri. Uzmanīgi un pilnīgi mierīgi gaidīja.

Vēl divi soļi, atslēgu žvadzoņa turpinājās, persona bija alkohola reibumā. Viņa dzirdēja, kā tiek atslēgts blakusdzīvoklis. Durvis atvērās, aizvērās, un tad tās tika aizslēgtas ar aizbīdni.

Ēva nogaidīja piecas minūtes un atsāka meklēt. No kaimiņu dzīvokļa plūda klusa mūzika.

Pārmeklējusi guļamistabu, viņa devās pie Jormas. Viņš sēdēja klubkrēslā zem Sivas plakāta un smēķēja. Uz ceļiem turēja adrešu grāmatiņu un nelielu fotoalbumu.

-     Tas bija iemests veļas grozā, viņš teica un pacēla albumu.

-     Cilvēki savus dārgumus mēdz tur paslēpt. Un saldētavā. Viņš pacilāja adrešu grāmatiņu, un Ēva redzēja, ka tā ir nosarmojusi.

— Cilvēki nezin kāpēc iedomājas, ka kramplauži tur nemeklēs, bet tā ir pirmā vieta, ko viņi pārmeklē. Nekā cita vērtīga viņai dzīvoklī nav, ja vien neatradi kaut ko guļamistabā. Ne datora vai planšetes, nekādu dārglietu vai skaidras naudas. Esmu vīlies.

Jorma šķībi pasmaidīja un nodzēsa cigareti puķu podā.

-     Bet kaut kādu iemeslu dēļ šī sieviete bija uzskatījusi, ka fotoalbums un adrešu grāmatiņa ir vērtīgi.

Ēva tos izšķirstīja. Sāka ar adrešu grāmatiņu. Tajā bija ārstu un zobārstu telefonu numuri, veselības apdrošināšanas departamenta pārstāvja un veselības aprūpes uzziņu dienesta numuri, veselības apdrošināšanas uzņēmuma un elektrības sniedzēja telefona numuri. Cik vientuļš cilvēks, viņa nodomāja, šķirstot līdz pēdējai lappusei.

Okesons Jūnass. Bez adreses, tikai pārsvītrots telefona numurs. Bezpajumtnieku zēns, kas bijis viņas balsts. Līdzās telefona numuram viņa bija uzrakstījusi sešus ciparus pa pāriem: 16 05 12. Diena, kad zēnu Mērstā atrada mirušu.

Ēva šķirstīja turp un atpakaļ, pazibēja pāris paziņu numuru, kāda Anki Rogklinta, vēl kāda sieviete, vārdā Mirjama Petersone, kas dzīvoja dažus kvartālu tālāk.

Viņa apstājās pie burta “K”. Tajā bija vairāki mobilā telefona numuri, bet bez vārdiem. Numuri bija ierakstīti ar dažādu krāsu pildspalvām hronoloģiskā secībā, vecie numuri izsvītroti, tad ierakstīts jaunais. Viņa minēja, ka tie ir Jūela Klingberga.

Pēdējais bija veikts pavisam nesen, tintes ieraksts bija svaigs. Numurs bija garš, tas bija ārvalstu.

Eva nolika malā adrešu grāmatiņu un atvēra fotoalbumu pirmajā lappusē. Jūnasa Okesona bērnības fotogrāfijas, tās bija uzņemtas dzīvoklī, kurā viņi atradās. Aptuveni desmit gadus vecs zēns sēdēja uz grīdas un spēlējās ar lego klucīšiem.

Viņa turpināja šķirstīt un redzēja vēl vairākas bildes ar zēnu, šoreiz jau vecāku. Vienā no tām viņš kopā ar Linniju Holmu stāvēja uz prāmja, kas devās uz Djūrgordenu, kādā citā pie atrakciju parka Grona Lund ieejas. Pēc tam viņš bija nofotografēts kādas automašīnas priekšā kopā ar eleganti tērptu pāri, iespējams, viņa bioloģiskajiem vecākiem viņu izskatā bija manāma zināma līdzība.

Eva turpināja šķirstīt. Jūnass ceļojumā kopā ar Sandru Dālstremu un Linniju Holmu. Izskatījās pēc Grieķijas salām. Kāds cits bija turējis fotoaparātu. Šajos attēlos zēns bija vecāks, iespējams, trīspadsmit gadu. Izskatījās izstīdzējis, varbūt bija sācis lietot narkotikas?

Tad pāris plastikāta lappušu bija tukšas, bet pēdējā zēns atkal parādījās. Kopā ar Rikardu Julīnu.

Pagāja brīdis, pirms pārsteiguma sajūta norima.

Eva minēja, ka fotogrāfija, visticamāk, uzņemta pirms pāris gadiem. Kas to bija fotografējis? Varēja domāt, ka Sandra Dālstrema. Tie abi stāvēja viens otram līdzās pie kādas šķietami pamestas mājas. Neviens no viņiem neskatījās objektīvā, likās, ka fotogrāfija uzņemta nejauši, it kā kāds netīšām nospiedis pogu. Julīns tobrīd spēra soli prom no fotokameras.

Ēva neko nesaprata. Kādā veidā tie abi bija saistīti?

Viņa vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju. Tā bija uzņemta rudenī, mājas priekšā sakritušās lapas bija zeltainas. Logi izsisti, daļa jumta sabrukusi. Reiz tā bijusi skaista savrupmāja, arhitekta zīmēta. Viņa nosprieda, ka ēka celta piecdesmitajos gados. Aiz mājas varēja nojaust aizaugušu dārzu.

Debesis virs viņiem bija augstas un tumši zilas. Viņas priekšnojauta teica, ka māja atrodas ūdens tuvumā.

Lidojums virs KarIbu jūras bija nedrošs. Kacain vienu bridi šķita, ka viņi veiks avārijas nosēšanos tirkīzzilajā ūdenī, bet pēdējā brīdī pie krasta parādījās skrejceļš. Debesis bija apmākušās, pie apvāršņa gandrīz melnas, pēc pāris nedēļām sāksies orkānu periods.

Kad pasažieri kāpa ārā no lidmašīnas, viņš pamanīja piekauto vīrieti. Tas turējās pie sievas, grīļīgiem soļiem virzījās lejup pa lidmašīnas izejas kāpnēm. Vīrietis izlikās viņu nepazīstam, bet Kacs redzēja nāves bailes vīrieša sejā un zināja, ka tās tur būs ilgi.

Pulkstenis bija septiņi no rīta pēc vietējā laika, un karstums jau bija nepanesams. Gaisā bija jaušama viegla puvuma smaka. Gaisa mitrums bija gandrīz simts procenti.

Paņēmis savu somu no bagāžas lentes, viņš izgāja cauri muitas kontrolei un ienāca ielidošanas zālē. No taksometriem pie lidostas ēkas plūda Merengas mūzika. Pie lidostas izejas durvīm drūzmējās dievišķīgs tautību sajaukums tūristi no Eiropas, spāņu un afrikāņu izcelsmes dominikāņi, pūlī bija jaušamas visas varavīksnes krāsas.

Zāles otrā galā viņš pamanīja mašīnu nomas izkārtni.

Kādai sievietei tā ap divdesmit viņš stādījās priekšā kā senor Kacs, sieviete profesionāli uzsmaidīja un aiz letes sameklēja aploksni ar atslēgu.

-Jūsu mašīna atrodas stāvvietā numur 91A, viņa teica un norādīja ar pirkstu uz grafiskas lidostas kartes. Laipni lūdzam Dominikānas Republikā, senor Kac, ceru, ka jūsu uzturēšanās šeit būs patīkama.

Norādītajā stāvvietā viņš atrada mašīnu, baltu Land Rover ar nolaižamu jumtu. Kad viņš aizvēra aiz sevis durvis, cimdu nodalījumā sāka zvanīt mobilais telefons.

Tas atradās zem mašīnas tehniskās pases. Kacs nospieda atbildes taustiņu un dzirdēja Klingberga balsi:

-     Es nebūšu liekvārdīgs. Viesnīcā Zona Colonial uz tava vārda ir rezervēts numurs, viesnīca atrodas Santodomingo vecpilsētā. Tev tā patiks. Augstākā klase. Uz jumta ir baseins. Pagrabstāvā ir stāvvieta, tur tu vari novietot mašīnu, līdz es tev atkal piezvanīšu. Par visu ir samaksāts, tāpēc nesatraucies. Viesnīcas adresi tu atradīsi aploksnē cimdu nodalījumā. Vai saprati?

Kacs apstiprināja.

-     Labi. Tu vienkārši darīsi tā, kā es teikšu. Un turi šo telefonu sev līdzās visu diennakti, lai vari saņemt jaunus norādījumus. Izejošie zvani ir slēgti. Galvenais ir tas, ka tu dari visu, ko es saku, un punkts. Citādi meitenīte neizdzīvos.

-     Es sapratu.

-     Labi, Kac. Starp citu, vai tu ar viņu gulēji?

-     Ar ko?

-     Ar Angelu?!

Kacs neatbildēja, jo zināja, ko viņš teiktu. Paskatījās uz stāvvietu, ievēroja kondensēto gaisu ceļamies no sakarsētā asfalta, tad uz horizontu ziemeļu pusē, kur krasts pārtapa patīkamā kalnu ainavā.

-     Viņa bija vairāk tavs tips, nevis marts, vai ne? Bet tu nepaspēji, viss sagāja grīstē. Ak Dievs, es jau zināju… Jau no paša sākuma es sapratu, ka tā būs. Brauc nu uz viesnīcu. Tev jāatpūšas pēc ceļojuma.

Izgriežot no stāvvietas, Kacs paskatījās atpakaļskata spogulī un mazliet tālāk ieraudzīja šoseju. Pa to uz termināļiem iebrauca un no tiem izbrauca autobusi un taksometri, visapkārt bija cilvēki, tropisks zaļums, gaiss vibrēja no karstuma. Acīmredzot viņu uzmanīja Klingberga noalgoti cilvēki. Viņš vēroja, vai viņam kāds neseko, bet nepamanīja nevienu, kas izskatītos aizdomīgs.

Viesnīca atradās Ožamas upes otrā pusē, Santodomingo vecpilsētas dienviddaļā. Kacs piereģistrējās viesnīcā, iekāpa liftā un devās uz savu numuru. Istaba bija grezna, ar skatu uz ostu un veco spāņu nocietinājumu pie deltas. Viņš nolika telefonu uz naktsgaldiņa un pieslēdza tam lādētāju, kuru bija atradis mašīnā. Apskatījās ienākošo zvanu sarakstu un saprata, ka telefons izmantots vienu vienīgu reizi kad Klingbergs zvanīja viņam lidostā no slēpta numura.

Izejošos zvanus veikt nevarēja. SIM karte, kas tajā bija ievietota, piederēja Dominikānas Republikas valsts telefona kompānijai.

Viņš to atstāja un sāka izkrāmēt somas, ielika drēbes skapī, skuvekli un zobu suku vannasistabā, novietoja amuletu uz rakstāmgalda, nesaprotot, kāpēc, ieslēdza klēpjdatoru un pieslēdzās viesnīcas bezvadu internetam. Tad apsvēra domu piezvanīt Ēvai no satelīttelefona un pastāstīt, ka ir galā, bet pārdomāja un tā vietā nosūtīja e-pastu.

Uz kafijas galdiņa kā sagaidīšanas dāvana stāvēja pudele trīszvaigžņu ruma kopā ar augstas kvalitātes cigāru. Viņš uzjauca vāju kokteili Cuba Libre un izgāja uz balkona. Atlaidās pītā klubkrēslā zem markīzes un atstāja balkona durvis atvērtas.

No viesnīcas numura pavērās skats uz kādu nelielu ieliņu, tālāk no tūristu drūzmas. Uz ielas stūra stāvēja augļu tirgotājs un atvēsināja sevi ar vēdekli. Vīrietis salmu cepurē un bez vienas rokas pajāja garām uz ērzeļa. Pie viesnīcas ieejas ubagoja divi bērni. Kacs stundu sēdēja un gaidīja zvanu. Beigās viņš padevās un pameta viesnīcu.

Atlikušo priekšpusdienu Kacs pavadīja, apstaigājot pilsētu ar telefonu krūšu kabatiņā. Viņš apskatīja Santa Maria, Jaunās pasaules vecāko katedrāli, kuru bija cēluši spāņu kolonisti. Pagāja garām Alcdzar de Colon, vicekaraļa pilij, cauri Parque Colon, pilsētas galvenajam parkam, kur, karstumā salīkušas, auga putekļainas palmas un hibiskrožu krūmi.

Viņš izstaigāja veco, simetrisko ielu tīklu, kas kādreiz Jaunajā pasaulē radīja paraugu spāņu pilsētām. Cilvēku sajaukums bija

neaprakstāms, amerikāņu tūristi, ubagi, galēja nabadzība līdzās tikpat galējai luksusa dzīvei.

Kacs regulāri pārbaudīja telefonu, baidoties, ka ir palaidis garām Klingberga zvanu. Bet telefons klusēja, un neko citu viņš nevarēja darīt kā tikai gaidīt.

Paēdis pusdienas Malecdn, kas atradās pludmales promenādē, viņš paņēma ceļvedi un, malkojot divas kafijas tases, lasīja par salas vēsturi.

Espanjolu 1492. gadā atldāja Kristofors Kolumbs savā pirmajā ceļojumā uz Jauno pasauli. Divsimt gadu sala bija spāņu karalistes pakļautībā, līdz rietumdaļa padevās Francijai un kļuva par Haiti. Bagātie plantāciju īpašnieki praktiski vadīja abas valstis un palielināja savu bagātību, eksportējot cukuru.

Saistībā ar Napoleona karu salas Francijas daļā sākās vergu sacelšanās. Melnādainajam dumpiniekam Tusēnam-Luvertīram izdevās izdzīt frančus un pasludināt sevi par ķeizaru. Tam sekoja pilsoņu karš, verdzība tika pārtraukta, un uz plantāciju īpašnieku rēķina sāka veikt zemes reformu.

Spāņu pusē Espanjolā verdzība turpinājās; tas bija strīdus ābols, kas noveda pie piecdesmit gadus ilgiem robežkonfliktiem un kariem ar Haiti, ar rasi un valodu saistītiem konfliktiem, pie melnādaino un baltādaino savstarpēja naida, pie konfliktiem par brīvību bez verdzības.

Trīsdesmitajos gados Dominikānas Republikā varu pārņēma Amerikas Savienotajām Valstīm draudzīgais ģenerālis Truhiljo. Tautā viņu sauca par labdari, viņš nokristīja galvaspilsētu savā vārdā Cuidad Trujillo un vadīja rasistisku politiku, vērstu pret etniskajiem haitiešiem valstī. Tas noveda pie jauniem saspīlējumiem starp Santodomingo un Portoprensas valdību. 1937. gadā notika tā sauktais Pētersīļu slaktiņš, par kuru bija stāstījusi Angela Klingberga. Armija ļāva ar mačetēm nonāvēt trīsdesmit tūkstošus haitiešu pierobežā starp abām valstīm.

Truhiljo tika nogalināts sešdesmito gadu sākumā savu jaunāko virsnieku izplānotā atentātā. Mazpamazām tika dibināta nestabila

demokrātija, pieauga tūristu apmeklējumi, tika modernizēta zemes apstrāde, un tagad tā ir viena no turīgākajām valstīm Kārību jūras baseinā. Toties Haiti kļuva par ārkārtīgi nabadzīgu valsti.

Kacs nolika grāmatu malā un paskatījās uz palmu apstādīto promenādi. Pie blakusgaldiņa divas baltādainas sievietes sūdzējās par apkalpošanu. Negribēja, ka viņas apkalpo africanos. Otrā piekrastes pusē atradās neliela osta ar luksusa jahtām. Debesis aizvien vairāk satumsa, un virs kalniem ziemeļos varēja redzēt zibeni. Kacs nolēma iet atpakaļ uz viesnīcu.

Pāris minūšu pēc tam, kad Kacs bija atgriezies numuriņā, sākās tropiskais negaiss. Kad viņš piesēdās pie klēpjdatora, pazuda elektrība. Pieslēgums nedarbojās, un datora baterija bija izlādējusies.

Viņš paņēma Ēvas doto satelīttelefonu. Tas pats baterija bija izlādējusies. Viņam bija sajūta, ka Ēvai nepieciešams ar viņu sazināties, ka viņa prombūtnes laikā ir noticis kaut kas ļoti svarīgs.

Marijas Jauniešu vienIbas sociālo lietu administratore bija augumā īsa sieviete ap gadiem trīsdesmit, ar dzimumzīmīti tieši zem kreisās acs. Viņa bija nolikusi mapi Ēvas priekšā, lai viņa varētu izpētīt tās saturu, kamēr pati runāja.

-     Slepenības noteikumi uz Jūnasu vairs neattiecas, viņa skumīgi teica. Tagad jau zēns ir miris. Es nespēju to aptvert. Satiku viņu pirms mazāk nekā trim mēnešiem, un viņš bija pārstājis lietot. Es domāju, ka pavisam.

-      Kas lika tā domāt?

-     Pieredze. Viņš patiešām gribēja pārstāt lietot, tas bija eksistenciāls lēmums, un tas bija daudz labāks nekā piespiedu aprūpe un visi pasaules rehabilitācijas centri. Un fakts, ka viņam pašam izdevās kļūt tīram. Tas patiešām ir spēcīgs arguments. Gribasspēks bija spēcīgāks nekā kāre pēc narkotikām. Vai zini, kā ķermenis reaģē, kad tu pārstāj lietot heroīnu?

-      Patiesībā jā.

-     Sāpes. Tās pārņem visu ķermeni, it kā zem ādas būtu insekti. Bailes, protams, bezmiegs… Vēl vairāk sāpju, vēders raustās krampjos, vemšana, caureja… Šķiet, skelets ir no ģipša, katra mazākā kustība ir kā sitiens.

-     Kā viņam izdevās kļūt tīram?

-     Zēns bija ticis pie tramadola un kodeīna, ko bija lietojis detoksikācijas laikā, un tas, protams, palīdzēja, bet pēc šo medikamentu lietošanas pilnīga atteikšanās no narkotikām ir pārsteidzoša. Viņš patiešām gribēja pārstāt lietot un sākt jaunu dzīvi.

-     Kā jūs komunicējāt? Cik noprotu, zēns bija kurls.

-     Mani vccāki ir kurli, esmu uzaugusi ar zīmju valodu, patiesībā esmu vienīgā visā apgabalā, kas strādā ar kurliem narkomāniem. Viņu ir vairāk, nekā varētu domāt. Turklāt Jūnass varēja mazliet dzirdēt, kad izmantoja dzirdes aparātu.

Ēva izšķirstīja mapi, kuru sociālo lietu administratore bija nolikusi viņas priekšā. Tajā bija zēna fiziskās veselības dati, iepriekš izietās rehabilitācijas programmas, informācija par aizbildņiem, Sandra Dālstrema un Linnija Holma šķita pašas svarīgākās. Vecas izmeklēšanas, audžuģimeņu lēmumi, bet nekādas informācijas par bioloģiskajiem vecākiem. Sie dati, visticamāk, nebija atklātībai pieejami. Dažus dokumentus varētu apskatīt vienīgi tad, ja pieprasītu atļauju policijas iecirknī.

-     Tu iepriekš minēji, ka viņš īsi pirms savas nāves vēlējās tevi satikt.

-     Jā. Viņš gribēja kaut ko pastāstīt.

-      Ko tieši?

-     Es nezinu, viss izklausījās tik haotiski. Zēns stāstīja, ka grib tikt ārā no kaut kāda medicīniska eksperimenta, kurā viņš piedalījies un kurš paildzinājis viņa narkotiku atkarību uz vairākiem gadiem, vēl viņš teica, ka grib pārstāt lietot un ka tas būs pirmais solis, kas viņam jāsper, ja vēlas atbrīvoties no atkarības. Mums bija norunāta tikšanās, šķiet, divas dienas pirms tam, kad viņu atrada mirušu. Viņš būtu man pastāstījis visu sīkāk.

-     Tas izklausās noslēpumaini.

-     Jāņem vērā, ka Jūnass nebija īpaši uzticams. Viņš jauca iedomas un īstenību, tādā veidā viņam bija vieglāk izturēt realitāti. Pēdējos gadus viņu mēdza aizvest uz uzņemšanu Svētā Jērana slimnīcā toksisko psihožu dēļ. Viņš teica, ka dzird balsis, kas viņu uzrunā un liek darīt dažādas lietas, balsis, kas kontrolē viņa gribasspēku. Un Jūnass kļuva ārkārtīgi agresīvs, agresīvāks nekā parasti.

-     Vai viņš kā bērns bija agresīvs?

-     Kad Jūnasam bija desmit gadu, viņš līdz nāvei piekāva savu mazo māsiņu. Tas bija viņa bioloģisko vecāku pēdējais piliens pacietības kausā. Viņi nodeva zēnu sociālajiem dienestiem.

-     Vai tu viņu klasificētu kā psihopātu? Tā te dokumentos minēts.

-    Tas ir ārstu slēdziens, vairākus gadus vecs. Bet patiesībā es tā nedomāju. Viņš bija empātisks bērns, kas spēja just citiem līdzi.

-     Un tu tā arī neko vairs neesi dzirdējusi par medicīniskajiem eksperimentiem?

-     Nē, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš to ir izdomājis.

Ēva paskatījās ārā pa logu, uz lietus lāsēm, kas krita pār automašīnu stāvvietu. Iztēlojās Līsu, bet ātri vien aizdzina domu par meitu.

-     Vai tu esi sazinājusies ar Sandru Dālstremu vai Linniju Holmu? Viņas ir pieminētas tavos dokumentos.

-     Zinu, par ko tu runā, viņas bija Jūnasa aizbildnes, pirms sāku strādāt es, tas ir, viņas uzņēmās rūpes par Jūnasu, jo neviens cits ar viņu netika galā. Beigās principā neviena iestāde negribēja viņam palīdzēt, izņemot psihiatriskās slimnīcas darbiniekus, jo viņi bija spiesti.

-     Vai tu zini, kur Jūnass uzturējās pēdējos mēnešus, kopš bija kļuvis tīrs?

-     Viņš bija bezpajumtnieks, jo bija sadedzinājis visus tiltus ar savām iepriekšējām mītnēm. Dzīvoja pat tuneļos. Septiņpadsmit gadu vecumā. Tas ir šausmīgi.

-     Vai viņš kādreiz ir pieminējis kādu pamestu māju, kur mēdza nakšnot?

-     Patiesībā jā. Es nezināju, ka Stokholmā tādas ir, zinot īpašuma cenas.

-     Vai viņš teica, kur tā atrodas?

-     Nē. Viņš tikai gribēja pabūt viens. Mājā bija ieeja, par kuru neviens cits nezināja. Un viņš par to bija ļoti priecīgs. Narkomāni mēdz cits citu apzagt.

Atpakaļceļā uz ENB Ēva mēģināja piezvanīt Kacam, bet uz satelītzvanu neviens neatbildēja. Patiesībā signāls nesasniedza adresātu. Viņu pārņēma nepatīkams satraukums. Viņam vajadzēja ziņot ko vairāk, reaģēt uz ieskenēto un nosūtīto fotogrāfiju, kurā Julīns un

Jūnass Okesons kopā stāv pie pamestas mājas. Bet vienīgā ziņa, kuru viņa bija saņēmusi, e-pasts, kurā viņš īsumā paskaidroja, ka ir nolaidies.

Eva ievadīja Kalnu spridzināšanas centrāles numuru un sazinājās ar to pašu vīrieti, ar kuru bija runājusi iepriekšējā dienā.

-     Man ir izdevies šo to noskaidrot no spridzināšanas meistariem, viņš teica. Bet neviens no tiem neko nav spridzinājis tevis norādītajā laikā, aizvakar pulksten 12.05.

-      Cik cilvēku tev vēl nav atbildējuši?

-     Aptuveni desmit.

-     Vai tu varētu man piezvanīt, kolīdz būs kāds, kura laiki sakrīt ar manējo?

-      Bez šaubām. Par ko ir runa? Vai tas ir kas svarīgs?

-     Tas palīdzētu atrast nolaupītu meiteni.

Klausulē iestājās klusums.

-     Es domāju, ka varu puišus pasteidzināt, vīrietis teica. Es tev pēcpusdienā piezvanīšu.

Pamesta māja, viņa nodomāja, kad bija beigusi sarunu, ar slēptuvi, par kuru zināja tikai daži… Sprādzieni… Viņa nojauta, ka šīs lietas ir savstarpēji saistītas.

Stundas ceturksni vēlāk viņa atradās ENB ofisā Hantverkaregātanā. Viņai par pārsteigumu, Dānielsons jau gaidīja viņas kabinetā. Uz galda bija novietoti četri lieli izdrukāti fotoattēli. Augšējā bija redzama viņa pati pie Klingbergu īpašuma vārtiem Jūrsholmā.

-     Vai vari man paskaidrot, kas te notiek, Eva?

Tas bija strupceļš, melot vairs nedrīkstēja.

-      Kur tu tos dabūji?

-     Klingberga vecākā meita izziņoja trauksmi, jo bija noraizējusies par savu tēvu, un devās turp, lai uzzinātu, kas noticis. Es tur biju pirmais. Visam īpašumam apkārt ir novērošanas kameras. Kāds bija izdzēsis ierakstus, bet mēs atradām rezerves kopiju funkciju.

-     Ko tu domā darīt… apcietināt mani?

-     Iespējams.

Dānielsons piecēlās no apmeklētāju krēsla, paņēma no rakstāmgalda fotogrāfijas un skeptiski uz tām paskatījās.

-      Mājā bija divi līķi. Pontusa Klingberga un Kaca bijušā priekšnieka Rikarda Julīna. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Tev draud mūža ieslodzījums!

-     Kas vēl zina, ka es tur biju?

-      Pagaidām tikai es. Novērošanas kameru ieraksti nonāca uz mana galda, un to saturu es vēl neesmu publiskojis. Protams, tas ir laika jautājums, līdz man nāksies to darīt.

-     Cik ilgs laiks?

-     Laiks ir iztecējis. Paskaidro, kas, ellē ratā, notiek?!

-     Es nevaru.

-     Tev nav izvēles.

-     Izvēle ir vienmēr. Šobrīd uz spēles ir manas meitas dzīvība.

Dānielsons ilgi uz viņu skatījās, saprata, ka viņa neko neatklās

un ne draudi, ne lūgšanās nepalīdzēs.

-      Es nespēju noticēt tam, ko teikšu, viņš sacīja, bet es dodu tev trīs stundas laika pabeigt to, ar ko nodarbojies. Pēc tam es tevi aizturēšu, lai nopratinātu, un pieprasīšu paskaidrojumu, kāpēc tu esi redzama pie ēkas, kurā atradās divi līķi, turklāt kopā ar meklēšanā izsludinātu slepkavu un vēl kādu pazīstamu noziedznieku.

Ēva piegāja pie rakstāmgalda, apskatīja pārējās fotogrāfijas. Kacs un Jorma ari bija redzami attēlos.

-     Vai tu viņu slēp? Dānielsons jautāja. Tev tagad nav jāatbild. Bet pavisam drīz. Tevis dēļ uz spēles esmu licis savu karjeru. Un pat nesaprotu, kāpēc. Jo mēs pārgulējām? Diez vai. Lai kas arī būtu bijis, tas ir beidzies. Ēva, tu neesi mans tips, esmu sācis to saprast.

Viņa samocīti pasmaidīja un devās uz durvju pusi.

-      Ēva Dālmane, viņš teica. Tavs meitas uzvārds… 1984. gadā tu biji pakļauta līdzīgam uzbrukumam kā Angela Klingberga. Deniju Kacu notiesāja. Bet tu atteicies liecināt pret viņu.

Viņa lūdzoši paskatījās uz Dānielsonu.

-     Vai vari man palīdzēt vēl kādā lietā? Pēdējais lūgums, es apsolu.

Viņš nopūtās, un Eva to uztvēra par apstiprinošu atbildi.

-     Telefona numuru. Man šķiet, tas ir mobilā telefona abonements Dominikānas Republikā. Būtu svarīgi izsekot numuru, apskatīties, kur atrodas tā lietotājs.

-     Kāpēc tu nepiezvani un nepajautā?

-     Tā nevar. Ir ļoti svarīgi, lai persona neko nenojauš. Es visu vēlāk paskaidrošu.

Agri no rīta zvanīja telefons. Klingberga balss izklausījās tālu, it kā tur, kur viņš atrastos, būtu slikts tīkla pārklājums. Kacam nekavējoties bija jādodas ceļā, jābrauc rietumu virzienā uz Sanhuanu de la Maguanu. Maršruts bija ieprogrammēts nomas auto navigatorā. Turpmākās instrukcijas viņš saņems pa ceļam. Bija svarīgi, lai Kacs neko neņemtu līdzi, izņemot drēbes, kas viņam mugurā, un mobilo telefonu.

Viesnīcas personālam tu pateiksi, ka dodies izbraukumā un atgriezīsies pēc pāris dienām. Atstāj somas un mantas istabā. Un, tici man, es kontrolēju visu, ko tu dari.

Garāžā bija tumšs. Elektrības traucējumi nebija novērsti. Portjē piebrauca viņa mašīnu pie viesnīcas.

Viņš izbrauca cauri vecpilsētai un virzījās uz Džordža Vašingtona avēniju, un tad jau bija ticis ārā no centra. Šosejas malās bija izkārtojušies nabadzīgie graustu rajoni, skārda un plastmasas plātņu būdas, kuras orkānu sezonā tiks aizpūstas. Skrandaini bērni spēlējās izgāztuvē.

Stundu vēlāk viņš nogriezās uz ziemeļrietumiem; likās, viņš atrodas viduslaikos. Uz lauka strādāja vīri ar kapļiem un mačetēm. Vērši vilka vezumus. Nebija manāma neviena baltādainā seja, vienīgi pretī braucošajās mašīnās pavīdēja pa kādam baltajam.

Jo tālāk viņš virzījās, jo retāka kļuva satiksme. Dabas ainava mainījās, kļuva zaļāka, parādījās mežiem klātas kalnu grēdas.

Ieleja, pa kuru viņš brauca, līdzinājās savannai. Tieši uz ziemeļiem pacēlās mākoņu apvītā Pikoduartes virsotne, trīstūkstoš metru virs jūras līmeņa.

Kacs apstājās kādā atpūtas stāvvietā. Vīrs saplēstās sandalēs mēģināja viņam no plastmasas tvertnes pārdot benzīnu. Vīrietis runāja lauzītā kreolu-franču valodā. Kad Kacs atteicās, viņš paņēma tvertni un nozuda labības laukā.

Kacs atvēra motora pārsegu un izlikās apskatām motoru. Pastāvēja tur piecas minūtes. Neviens auto garām nepabrauca. Apgāja apkārt otrā pusē, atvēra durvis, paņēma miniatūro satelīttelefonu un lādētāju, kuru bija nolicis zem paklājiņa pie pasažieru sēdekļa. Noplēsa gabaliņu līdzpaņemtās izolācijas lentes un devās atpakaļ pie atvērtā motora pārsega, stingri to pielīmēja pie dzesētāja. Viņam drīz jātiek pie elektrības, lai varētu piezvanīt Ēvai.

Tad Kacs iekāpa mašīnā un brauca tālāk. Stundu vēlāk viņš bija Sanhuanā de la Maguanā.

Pilsēta bija laisks provinces nostūris. Vīri salmu cepurēs sēdēja salauztu saulessargu ēnā un negaidīja pilnīgi neko. Noskranduši bērneļi skrēja mašīnai pakaļ. Kacs apstājās pie aptiekas, kas, izrādījās, bija pilsētas centrs. Palika sēžam mašīnā ar ieslēgtu kondicionētāju. Pēc desmit minūtēm zvanīja Klingbergs.

— Es minēšu: tu esi nonācis galā.

-     Jā, esmu norunātajā vietā.

-     Un pa ceļam tu apstājies, cik es saprotu?

Mašīna ir ar kaut ko aprīkota, Kacs nodomāja. Klingbergs bija vai nu pieslēdzies navigācijas iekārtai, vai arī kaut kur automašīnā noslēpis raidītāju.

— Motors sāka dīvaini skanēt, biju noraizējies, lai tas nepārkarst. Bet tā bija viltus trauksme.

-     Tas mani priecē. Es ceru, ka tu izbaudīji dabasskatus. Kalnus. Jūru, izbraucot no Santodomingo. Manas vecās vasaras mājas, tur es dzīvoju, kad biju mazs. Uz salas es katru gadu ar vectētiņu nodzīvoju vairākus mēnešus. Tās bija laimīgas dienas.

Viņš klusēja un elpoja telefona klausulē.

—Tu tuvojies, — Klingbergs teica. — Kopš šī brīža tev ļoti uzmanīgi jāklausās manās instrukcijās. Vai tu saproti, ko es saku?

Kacs apstiprināja.

— Turpini doties rietumu virzienā uz Lasmatu de Farānu. Dažus kilometrus aiz ciema tu redzēsi mazu ceļmalas kapelu. Tur tu nogriezīsies uz zemesceļa. Kad būsi nonācis galā, es tev piezvanīšu.

Klingbergs nolika klausuli, nesagaidījis atbildi. Kacs iedarbināja mašīnu un brauca tālāk.

Ēva bija spiesta sazināties ar Kacu, informēt par notikušo. Ja viņai izdotos atrast Līsu, viņa haotiski domāja, viņam tas būtu jāzina. Lai varētu atgriezties mājās.

Bet viņš neatbildēja uz sasodīto zvanu.

Dānielsonam bija izdevies lokalizēt numuru, kuru viņa bija atradusi Sandras Dālstremas adrešu grāmatiņā. Tas bija Dominikānas Republikas abonements. Pirms divām diennaktīm kāds uz to bija zvanījis no nezināma numura. Viena saruna, trīs minūšu gara. Pirms tam numurs vispār nav ticis izmantots.

Ēva paskatījās uz ēku, kas vīdēja aiz aizaugušā dārza. Līsa… Tagad, kad parādījies cerību stariņš, viņa uzdrošinājās par meitiņu domāt mazliet vairāk.

Viņa bija uzzinājusi jaunumus no Kalnu spridzināšanas centrāles. Vīrietis, ar kuru viņa bija runājusi, piezvanīja pēcpusdienā, pavēstot ziņas, kuras uzskatīja par labām. Pirms divām dienām, pulksten 12.05, četri lādiņi, katrs divus kilogramus smags, tika detonēti zem kalna pie Margretelundsvēlenas Trānebergā. Bija aizkavējušies šahtu darbi jaunās vilciena līnijas izveidei starp Alvīku un Solnu.

-      Eksplozija bija skaidri dzirdama piecsimt metru rādiusā, viņš paskaidroja, — un vibrāciju varēja just divreiz lielākā attālumā.

Tātad tur Jūels turēja viņas mazo meitiņu, tas sakrita ar maršrutu, pa kuru Klingbergs bija braucis tajā pašā dienā, kad inscenēja savu pazušanu.

Iemeslam, kāpēc Klingbergs bija Trānebergā, nebija nekādas saistības ar viņa brāļa nolaupīšanu, kā Kacs sākumā bija iedomājies, kad brauca Jūelam pa pēdām. Tam nebija nekādas saistības ar to, ka

Kacs dzīvoja tuvumā, — it kā lai izskatītos, ka viņš ir saistīts ar Jūela pazušanu vai ka ģimenes luksusa jahta vienreiz atradusies netālu esošajā līcī. Viņa nodomāja, ka Julīns brauca kopā ar Klingbergu. Julīns bija viņu tur izlaidis un pēc tam mašīnu aizvedis un novietojis pilsētas stāvvietā, kur uzskrēja virsū Jūnasam Okesonam.

Eva devās turp uzreiz pēc sarunas ar vīrieti no Kalnu spridzināšanas centrāles, un tur jau tā stāvēja pamestā māja, divsimt metru attālumā no vietas, kur vīri spridzināja, tik tikko pamanāma aizaugušajā dārzā.

Pirms desmit gadiem ēku nopirka uzņēmums Capitol Security. Marianne Lindblūma, viņas pastāvīgā ENB izpalīdze, to bija noskaidrojusi. Uzņēmums bija nokārtojis jaunas biroja ēkas būvniecības atļauju, bet tā arī nebija dabūjis atļauju nojaukt veco savrupmāju, kura tā arī palika un pamazām sabruka.

Eva palika sēžam mašīnā un, gaidot ierodamies Jormu, novēroja īpašumu ar binokli. Līdz šim nemanīja nevienu kustību, nevienu braucošu automašīnu. Kuģu būvētava un pārējās mazās rūpnīcas tuvumā bija beigušas darbu.

Iezvanījās telefons, un viņa atbildēja, pat nepaskatījusies displejā, cerot, ka zvanītājs ir Jorma. Zvanīja Ūla.

-     Vai ir kādi jaunumi? viņš vaicāja.

-     Nē.

-     Es drīz sajukšu prātā. Nevaru ne pastrādāt, ne paēst, ne pagulēt. Domas mani vienkārši saēd.

-     Mēs vinu atradīsim.

-      Kā tu to zini? Mums jāpieņem tas, ka viņa varētu būt mirusi.

Eva to negribēja iedomāties. Un viņa nevarēja atklāt viņam to,

ko zina. Eva pat nevarēja iejaukt policiju, jo vienu saprata skaidri Klingbergs atbild par saviem vārdiem.

-     Kur tu esi? Man tevi jāsatiek… Tikai mazliet parunāt. Ērika mani nevar izturēt.

Eva paskatījās uz ēku. Dzeltenā fasāde, sabrukušās balkona dzegas, daļēji iegruvušais jumts. Reiz tā bija ļoti skaista ēka, īsta arhitektūras pērle, trīsstāvu savrupmāja ar skatu uz Ulvsundas ezeru.

Dokumentos bija minēts, ka ēkā ir desmitiem istabu. Un pagrabs. Nevarēja redzēt, kas atrodas ēkas otrā pusē. Saimniecības ēka? Garāža?

-     Ēva, vai tu mani dzirdi?

Ūdens tuvumā un tur, kur aug ērkšķi… Un ja nu viņa bija pārpratusi? Nē, tā nevarēja būt. Šī bija vienīgā cerība.

-     Es tepat vien esmu.

-     Ar ko vispār nodarbojas policija? Es jau veselu diennakti neko no viņiem neesmu dzirdējis. Vai viņiem viss vienalga? Tā taču nevar būt. Tev jāizmanto savi sakari. Es jūku prātā, jo neko nespēju darīt. Un Arvids… ko lai es saku Arvidam, viņš taču neko nesaprot…

Ēva secināja, ka Ūla ir pilnībā salauzts. Ja notiktu sliktākais, viņš vairs nekad nepieceltos. Un arī viņa ne.

Tad Ēva saskatīja kustību ceļa galā pie līkuma. Viņa cerēja, ka tas ir Jormas automobilis, kas lēni tuvojās. Bet tā nebija. Neliela automašīna, kas apstājās piecdesmit metrus no mājas. No tās izkāpa sieviete un aizdomīgi paskatījās visapkārt. Tērpusies pelēkā jakā.

-     Man tagad jābeidz, Ēva teica. Es tev vēlāk piezvanīšu. Man kaut kas jāizdara. Mēģini nomierināties. Viss nokārtosies.

Kacs tuvojās Haiti robežai. Abpus ceļam pletās ciešs biezoknis. Šur tur mežā pavērās kāda sprauga, pa kuru varēja samanīt tabakas plantācijas. Cilvēkus nekur neredzēja, arī mašīnas ne. Kad viņš brauca garām dīķiem, no tiem pacēlās krāsaini tauriņi.

Klingbergs viņam bija zvanījis vēlreiz un vadījis pa mazākiem ceļiem, kas veda vinu aizvien dziļāk biezoknī.

Kacs ieslēdza mašīnas radio un klausījās čerkstošajā Portoprensas pārraidē. Meklēja starp mūzikas kanāliem, kas pārmaiņus spēlēja salsu un jamaikiešu regeju. Uztvēra sarunu šovu, ko vadīja sieviete, bet franču valoda bija tā piesātināta ar kreolu izteicieniem, ka viņš tik tikko spēja saprast viņas teikto. FM frekvences pašā galā viņš uztvēra kāda dominikāņu kanāla ziņas spāņu valodā. Austrumkrastā divdesmit četru stundu laikā sagaidāms orkāns. Puntakanas un Laromanas iedzīvotājiem lūgts uzturēties mājās un turpināt sekot radio ziņu izlaidumiem. Iespējams, daļu krasta iedzīvotāju nāksies evakuēt.

Viņš bija uzbraucis augstāk. Gar kalna malu aizlidoja runīgs papagaiļu bars. Zemi pāršķēla kalnu grēdas. Vējstikls bija notriepts ar māla pikučiem. Kad ceļš strauji nogriezās pa kreisi, Land Rover sāka slīdēt, un Kacs nevarēja to apstādināt, līdz izbrauca no līkuma.

Ceļa malā, tieši tur, kur viņš bija apstājies, slējās altāris. Uz balta auduma asins peļķē bija novietota nocirsta čūskas galva. Līdzās stāvēja pudele ruma, krucifikss un svečturis ar sarkanām svecēm. Pie koku stumbriem pamežā bija pienagloti pakavi.

Kacs turpināja braukt cauri mežam vēl aptuveni stundu, ceļš kļuva aizvien sliktāks, tāda kā māla putra, kas starp kokiem veidoja nelielu eju. Te pēkšņi tā kļuva platāka un skatienam atkal pavērās ainava.

Abpus ceļam bija pāraugušu cukurniedru plantācijas. Vairs nekam nederīgas skārda izkārtnes ar uzrakstiem franču un spāņu valodā. Parādījās ēkas, cukurniedru dzirnas, kāda betona ēka, kur, viņaprāt, tika rafinēts cukurs. Nelielas dzīvojamās ēkas, celtas no skārda un bambusa, ar mazām verandām. Un lielāka koloniālā stila ēka, kuru ieskāva palmas. Daži savvaļas suņi riedami skrēja pa pagalmu.

Tobrīd iezvanījās telefons un nācās apstāties. Bija slikts sakaru pārklājums, un viņš tik tikko spēja uztvert Klingberga balsi:

-    Tu esi ieradies. Lielajā ēkā tev ir sagatavota istaba.

Izskatījās, ka māja nav apdzīvota jau vairākus gadus. Logi bija aizrestoti. Mēbeles pārklātas ar mitrumu aizsargājošiem palagiem. Salona grīdu klāja bieza putekļu kārta.

Elektrības nebija. Virtuvē stāvēja tukšas ūdens kalabases. Uz grīdas mētājās žurku mēsli.

Viņš ienāca bibliotēkā, pie vienas sienas bija grāmatplaukti, pilni ar grāmatām, iesietām teļādā. To nosaukumi bija spāņu un franču valodā. Pretējā siena bija noklāta ar gleznām. Veco mājas īpašnieku eļļas portreti, viņš minēja, hronoloģiskā secībā. Pati vecākā attēloja vīrieti ar spalvām pušķotu cepuri galvā un māla pīpi rokās, izskatījās kā no septiņpadsmitā gadsimta. Jaunākā glezna attēloja Gustavu Klingbergu četrdesmit gadu vecumā, tērpušos smalki svītrainā uzvalkā ar asinssuni pie kājām.

Kacs devās uz augšstāvu un atrada istabu, par kuru Klingbergs bija stāstījis. Uz galda stāvēja pudele ar minerālūdeni. Istabas vidū troņa vietā bija gulta ar baldahīnu un moskītu tīklu. Pie sienām masīvas sarkankoka mēbeles. Aiz balkona durvīm bija terase ar skatu uz aizaugušu baseinu.

Visa pēcpusdiena pagāja, neredzot nevienu dzīvu dvēseli. Kacs bezmērķīgi klejoja pa plašumu, ko uzskatīja par kādreizējo plantāciju, kura piederēja Klingbergu ģimenei. Cukura dzirnas nebija

izmantotas gadiem. Saimniecības ēkas bija iztukšotas, tajās vairs nebija nedz inventāra, nedz darbarīku.

Vienā no šķūņiem uz āķiem bija sakārtas bendes maskas un triecienpistoles. Līdzās atradās krātiņš, klāts ar nomelnējušām asinīm. Dzīvnieku kauli un cūku galvaskausi slējās lielā kaudzē aiz durvīm.

Kacs noņēma no sienas triecienpistoli un pasvēra to rokā. Konstrukcija bija vienkārša atspere palaida bultu no cilindra. Metāls bija aprūsējis, bet atsperes mehānisms šķita kārtībā. Kacs iebāza to kabatā. Vismaz kaut kāda veida ierocis.

Viņš turpināja iet pa aizaugušo māla ceļu, ieskatījās vecajās strādnieku būdiņās ar noblietētu māla grīdu un rievotu skārda jumtu. Logi un durvis bija izņemti, bet sarūsējušās metāla divstāvu gultas joprojām atradās savā vietā. Pie sienām karājās nodzeltējušas reklāmas par haitiešu rumu. Skapī stāvēja sapelējušas drēbes.

Pie horizonta veidojās jauni lietusmākoņi. Debesis bija līķa pelēkas.

Uz betona ēkas durvīm kāds bija uzzīmējis asiņojošu melnādainu vīrieti, kuru laizīja suņi. Legba jeb Sankt Rochus, haitiešu vergu svētais. Ēkā trūka logu un durvis bija aizslēgtas ar smagu piekaramo slēdzeni. Pie durvīm stāvēja koka muca, līdz pusei pildīta ar sāli.

Kacs turpināja iet pa ceļu, pa kuru bija atbraucis ar mašīnu, nogriezās uz taciņas, kas veda uz mežmalu un kādu mazāku ēku.

Tuvojoties viņš pamanīja, ka tā ir kapela un blakus atrodas nelieli kapi. Tur bija vien divas kapu kopiņas, tās iezīmēja čuguna krusti. Uz krustiem bija iestiklotas fotogrāfijas. Uz vienas no tām bija attēlota melnādaina sieviete. Viņa gulēja zārkā, ietērpta baltā kreklā. Viņš izlasīja vārdu un gadu: Marija Benua, dzimusi 1921. gada 26. septembrī, mirusi 1978. gada 11. novembrī.

Tad aplūkoja otru krustu. Fotogrāfija bija miglaina, tā attēloja jaunu zēnu, mulatu, arī viņš gulēja zārkā. Vārds nebija minēts, vienīgi dzimšanas un miršanas gads: 1963-1979. Zēns līdzinājās Kristoferam Klingbergam.

Kad Kacs devās atpakaļ uz mājām, viņam sekoja moskītu mākoņi. Ātri iestājās tumsa. Mēnesi nevarēja redzēt, arī zvaigznes ne, mākoņu sega kļuva aizvien blīvāka. Viņš atkal pamanīja savvaļas suņu barus, tie stāvēja uz ceļa, rūca, zobus atņirguši, bet, kad viņš no zemes pacēla akmeni, tie metās bēgt.

Sākās negaiss, milzīgi zibens raksti pārklāja debesjumu un apgaismoja kalnus kā fosfora lampas. Lija lielas, siltas lietus lāses, kas krita aizvien ciešāk un cirtās viņam sejā. Spēcīgas vēja pūsmas kā neredzami milži traucās cauri cukurniedru laukam.

Kacs devās uz iekārtoto istabu, iededza sveces svečturī pie gultas, aizvēra logus un slēģus. Lietus nepārtraukti bungoja pa jumtu. Viņš paskatījās telefonā. Baterija bija gandrīz tukša, un viņam nebija iespējas to uzlādēt. Ja Klingbergs grib vēlreiz piezvanīt, viņam tas jādara ātri. Bet varbūt tā nebija paredzēts?

Viņš apgūlās uz matrača un vēroja saplēstos baldahīna griestus.

Pēkšņi viņš visu atcerējās.

Klingberga draudzene Upsālā. Kā viņu sauca? Ingrīda?

Narkotikas bija darījušas savu, sakropļojušas atmiņu, izēdušas tajā caurumus, izvēloties svarīgos informācijas fragmentus, bet citus sabojājot.

Pēdējā semestrī Upsālā viņi bija kopā. Klingberga bijusī draudzene no Sigtūnas, pusaugu mīlestība, kas turpinājās, līdz viņa pārcēlās uz Franciju, lai mācītos valodniecību, un, cik Kacs zināja, viņi pašķīrās.

Ingrīda bija apciemojusi viņus kopmītnes istabiņā, kurā abi dzīvoja. Klingbergs bija diskrēti lūdzis Kacu pāris stundu pastaigāties. Viņš bija devies uz Ofvandāla konditoreju, mācījies krievu valodu un izdzēris pusduci krūžu melnas kafijas, tad atgriezies kopmītnēs, kur Klingbergs un Ingrīda viņu sagaidīja ar kaunpilniem, tomēr apmierinātiem skatieniem.

Augstākais sabiedrības slānis, gluži kā Jūels. Ingrīdai bija sarkans Porsche 911, ko vidusskolas izlaidumā viņai uzdāvināja vecāki.

Kacs atcerējās, ka reiz maijā Ingrida piedalījās kādā kopmītņu ballītē un Kacs ar viņu divatā nonāca uz balkona. Viņš bija uzaicinājis viņu uzpīpēt Gauloises, franciski pajokojis jo bija mācījies valodu vidusskolā, sešu semestru vielu apguvis mazāk nekā gada laikā un aizdevis meitenei savu ādas jaku, kad viņa teicās, ka salst. Abi dzēra alkoholu, īpašā izlaiduma viskiju, kuru viņa bija paņēmusi no mājām. Dzeršanas paradumi, par kuriem Kacs nebija dzirdējis, pirms satika Klingbergu. Viņu dzīve bija tik atšķirīga no Kaca dzīves ar saviem valodu apmācību ceļojumiem, ģimenes īpašumiem, sporta mašīnām, privātajiem šoferiem un neierobežotu piekļuvi naudai.

Kacs bija ieslidinājis roku Ingridai zem svārkiem, ar pirksta galu pieskāries biksīšu malai viņa bija jau mikla. Tāpēc viņš nepārtrauca gramstījās zem auduma, sataustīja kaunuma lūpas, kas bija slidenas no sekrēta, un turpināja jokot franciski. Viņi stāvēja ar muguru pret balkona durvīm, lai neviens no pārējiem nevarētu redzēt, kas notiek.

Vai viņš bija uzbudināts? Kacs neatcerējās. Iespējams, viņš bija kaut ko salietojies. Jo ik pa laikam mēdza kaut ko lietot. Bet viņš neatcerējās nožēlu. Viņu noteikti neapturēja morāles normas. Ne toreiz. Uz to viņš bija skatījies kā uz sava veida nodokļu atmaksu ņemt no bagātajiem un dot nabadzīgajiem.

Nicinājums, kuru Kacs iekšēji juta pret Klingbergu… Vārgulis, nūģis… Viņš to tikpat labi būtu varējis darīt, lai izjauktu abu mīlnieku attiecības.

Ingrīda atgriezās pie viņa divas dienas vēlāk, kādā sestdienā, kad Klingbergs bija mājās pie sava vecvectētiņa Jūrsholmā. Viņi bija mīlējušies Klingberga gultā. Kacs atcerējās, ka viņa raudāja, vainas sajūtas mākta.

Svētdienas vakarā Klingbergs bija atpakaļ. Kacs pat nebija pacenties sakopt aiz sevis. Prezervatīvu paciņa joprojām mētājās Klingberga nesaklātajā gultā. Šalle, kuru viņa aizmirsa, atradās uz grīdas. Klingbergs bija pajautājis, vai tā ir patiesība, vai tiešām viņš ir gulējis ar Ingrīdu, un Kacs atbildes vietā bija tikai pasmējies.

Es nesaprotu, Klingbergs bija nomurminājis, pirms pameta istabu, vienīgais cilvēks, kam es jebkad uzticējos.

Neilgi pēc tam viņi saplēsās. Kacs bija pārliecināts, ka viņi nekad vairs nesatiksies.

Kacs pamodās nakts vidū no bungu skaņām. Fotogrāfija uz kapa… Vai kapā patiešām gulēja Kristofers, bet tādā gadījumā, kā viņš tur nonāca? Kacs atkal atcerējās Ingrīdu. Toreiz tas nebija svarīgi, tas bija kaut kas tāds, ko viņš darīja bez sirdsapziņas pārmetumiem, jo tolaik vienkārši tāds bija, un tāpēc viņš visu bija aizmirsis narkotiku dēļ, kuras turpmāko desmit gadu laikā bija sevī sastūķējis. Negaiss bija rimies vai arī miers bija tikai īslaicīgs, Kacs joprojām gulēja gultā un klausījās bungu skaņās, īsā, ritmiskā dunā kaut kur tālumā. Viņš paskatījās uz telefonu, kas atradās uz naktsgaldiņa, baterijas bija tikai nedaudz. Bet Klingbergs vairs nezvanīs.

Kacs piecēlās un uzvilka drēbes. Dzirdēja prusaku skrapstoņu, tiem skrienot pa grīdu. Neko īpašu nedomāja, vienkārši kavējās nerealitātes sajūtā. Kā gan viņš nonāca tur, kur tagad… Un kā tas viss sākās?

Kad viņš iznāca pagalmā, visa ainava bija kā pārklāta ar hromu. Zvaigžņu kopas mirdzēja cauri spalvu mākoņiem. Bungu skaņas bija ieguvušas citu toņkārtu.

Kacs pagāja garām barakām uz cukurniedru plantācijas pusi. Viņa priekšā akrobātiskus trikus veica sikspārņi, pie horizonta neredzamā striķī karājās pilnmēness. Viņš devās bungu skaņu virzienā vai uz to pusi, no kuras, kā viņam šķita, nāca skaņa. Pagāja garām cukurniedru dzirnām un nonāca atklātā laukā. Otrpus laukam džungļi pletās kā melns mūris. Koku starpās ņirbēja blāva gaisma.

Kacs sekoja apūdeņošanas dīķim uz gaismas avota pusi. No stāvošā ūdens cēlās dūņu un satrūdējušu augu smaka. Starp kājām lēkāja kurkstošas vardes. Viņš bija nonācis pie mežmalas. Pamanīja biezokņa mūrī sava veida eju, izcirstu ar mačeti, un turpināja doties džungļos pa iemīto taku.

Pagāja vēl piecas minūtes, līdz skatienam atklājās meža izcirtums. Tā vidū izraktā bedrē dega ugunskurs. Kacs paspēra divdesmit soļus atpakaļ mežā, lai varētu stāvēt, paslēpies aiz kokiem.

Viņam priekšā pavērās rituālā ekstāzē dejojoši cilvēki. Viņš redzēja iedzērušu vīrieti sūcam no ruma pudeles, noslaukām kakliņu un padodam to kādam jaunam zēnam. Tālāk stāvēja vēl pāris cilvēku, daži pietupušies spēlēja bungas, kāda vecāka sieviete kratīja kaut ko līdzīgu grabulim. Visi nabadzīgi, ievīstījušies skrandās.

Uz krēsla līdzās bundziniekiem sēdēja kāds vīrs, pārldāts ar baltu palagu. Uz viņa ceļiem gulēja cilvēka galvaskauss. Starp galvaskausa zobiem bija iesprausts cigārs, tukšos acu dobumus apslēpa pilota stila saulesbrilles. Cilvēks zem palaga sēdēja pavisam mierīgi.

Kāds vīrs no ugunskura paņēma degošu ogles gabalu un sāka to ēst, kamēr kāda sieviete berza viņa muguru ar dzīvu vistu un monotoni dziedāja dziesmu kreolu-franču valodā. Daži cilvēki bija baltādainie… Bet viņš bija kļūdījies, jo vēlāk pamanīja, ka viņi ir kaili, tikai ieziesti ar baltiem māliem.

Dejas un dziesmas turpinājās. Cilvēki krita transā un locījās kā čūskas uz zemes. Viņš dzirdēja cilvēkus kliedzam aiz ekstāzes un necilvēcīgām skumjām. Cūkai līdzīgs dzīvnieks, tam mežonīgi kviecot, tika aizvilkts uz altāri. Kāda sieviete ar vienu vienīgu dunča šņāpienu pārgrieza cūkai kaklu, palaida dzīvnieku vaļā un ļāva tam skriet uz mežu, asinīm šļācoties no rīkles. Cūka tika upurēta un nosūtīta garu pasaulei. Kaca skatiens bija kā piekalts vīrietim zem baltā palaga. Baltās sporta kurpes, kas spraucās ārā no auduma apakšas, galvaskauss viņa klēpī ar saulesbrillēm un cigāru zobos.

Nebija nekādu šaubu, tā bija Sandra Dālstrema. Ēva binoklī bija skaidri viņu saskatījusi. Sieviete bija novietojusi mašīnu piecdesmit metrus no pamestās mājas.

Iesirmie mati bija sasieti zirgastē. Sandra aizdomīgi paskatījās visapkārt un devās prom no mājas, nogriezās uz kādas taciņas pa labi, kas veda augšup kalnā aiz pagalma, un nozuda skatienam.

Ēva instinktīvi juta, ka ilgāk vairs nevar gaidīt, vajadzēja rīkoties, turklāt nekavējoties.

Viņa izkāpa no mašīnas un sāka skriet. Redzēja pašas ēnu, kas rēgojās priekšā, atcerējās Līsu un sev apsolīja, ka kļūs par labāko mammu, labāko paraugu savai meitiņai, mazāk pašiznīcinoša, lai tikai meitiņa būtu sveika un vesela, j

Tuvojoties taciņai, Ēva palēnināja gaitu. Uzmanīgi palūkojās augšup, pamanīja kustību — kāds nozuda aiz līkuma. Viņa piesardzīgi sekoja. Asaras saskrēja acīs, ilgojoties pēc Līsas.

Skrējiens turpinājās vēl aptuveni simts metrus, līdz viņa atradās kādā kalnā virs savrupmājas.

Nevienu kustību nemanīja. No augšpuses, kur Ēva stāvēja, dārzs un māja bija daudz labāk saskatāmi. Logi un durvis bija aiznagloti ar skārdu un koka dēļiem. Pat augšstāva logi bija ciet. Gluži kā tāds cietoksnis, viņa nodomāja.

Kaut kur atradās slepena ieeja, bet viņa to neredzēja. Sandra Dālstrema būtu varējusi viņu līdz tai aizvest. Tomēr dažas sekundes bija nokavētas.

Ēkas labajā pusē atradās kāds sabrucis šķūnis. Kreisajā pusē bija garāža bez vārtiem, pilna ar būvgružiem.

Ēva ļāva skatienam slīdēt tālāk. Vecas ābeles, zālājs, kas bija pāraudzis pļavā, magones dzeltenajā zālē ziedēja spilgti sarkanā krāsā.

Viņa tupus rausās uz priekšu, nošļūca lejup pa kalnu uz garāžas īsāko malu.

Tagad Ēva atradās divdesmit metrus no mājas, bet joprojām nedzirdēja nevienu skaņu. Tur, kur tikko bija gājusi Sandra Dālstrema, zāle bija nomīņāta līdz pat grants celiņam, kas veda ap māju abos virzienos.

Kaut kur bija Līsa kopā ar Sandru. Ir palikusi viena persona, meita teica telefonsarunā, pārējās ir pazudušas. Telpā, kurā viņa atradās, nebija skaņas izolācijas, citādi viņa nebūtu dzirdējusi sprādzienu.

Bet kur atradās ieeja?

Laika vairs nebija daudz. Bija grūti sakarīgi domāt, Ēva tikai gribēja sekot savam instinktam, kas lika nekavējoties atrast Līsu. Bet varbūt labāk bija doties atpakaļ uz mašīnu un gaidīt Jormu? Viņa taču nebija pat apbruņota. Vai nevajadzēja pagaidīt, līdz Sandra Dālstrema atkal parādīsies, un piespiest viņu aizvest pie Līsas? Bija neprātīgi plānot viņu pārsteigt ja tā sieviete atradās vienā telpā ar meitiņu, Līsa varēja tikt ievainota.

Ēva lēnām kāpās atpakaļ uz garāžu, paklupa aiz kādas ieplīsušas lietusūdens mucas, pakrita un palika guļam.

Kreisajā pusē auga augsts mežrozīšu krūms. Viņa nekad nebūtu pamanījusi, kas aiz tā atrodas, ja stāvētu kājās. Cauri varēja redzēt tikai vietā, kur krūms bija retāks, tuvāk pie saknēm. Mežrozītes bija apaugušas ap kādu aku kā tāds sargājošs mūris. No akas malas ārā sliecās pakāpiens.

Un tad ieķērās ērkšķi…

Ēva paliecās zem zariem un kāpa atvērumā. Šalle aizķērās krūmājā, bet viņai nebija laika to atpiņķerēt. Akas vāks stāvēja pie mūra malas. Viņa pieķērās pie pakāpiena un kāpa lejup.

Aka bija izsusināta. Nostājusies uz tās pamata, Ēva pamanīja nelielu eju, kas veda mājas virzienā. Viņai bija jāiet tupus un

jātaustās ar roku aklajā tumsā sev priekšā. Pēc desmit soļiem eja strauji nogriezās pa kreisi. Tālāk priekšā varēja saskatīt gaismu.

Kādas durvis stāvēja pusvirus. Eva uzmanīgi tās pavēra. Fluorescējošās griestu lampas bija ieslēgtas. Viņa stāvēja tādā kā laboratorijā. Noteikti Julīna, viņa nodomāja, apskatoties apkārt. Viņa to vienkārši zināja, šī bija vieta, kur viņš eksperimentēja ar psihotropajām zālēm. Separatori augu indes izpētei atradās uz gara galda. Plauktos bija novietotas mēģenes, atkritumu urnas un ķīmiskie preparāti. Adatas plastmasas iesaiņojumos bija glīti sarindotas atvērtā skapī.

Ēva pastūma vaļā citas durvis un nonāca neliela izmēra guļamistabā. Pie vienas sienas bija nesaklāta gulta, pretējā nišā atvērts drēbju skapis. Džinsi un krekli bija salocīti plauktos. Uz pakaramā karājās uzvalks. Uz kempinga galdiņa stāvēja bļoda ar piederumiem. Uz sarullēta segas pārklāja nomesta ādas siksna un insulīna šļirce. Te dzīvoja Jūnass Okesons. Viņš tika nogalināts ar pārāk lielu narkotiku devu, kad Julīns saprata, ka Kacs ticis uz pēdām.

Un Klingbergs tur bija dzīvojis pēc savas inscenētās pazušanas. Uzvalks piederēja viņam.

Tagad Ēva sadzirdēja skaņu no kādas vietas dziļāk mājā. Kluss raudiens. Līsa! Viņa bija dzīva!

Ēva atvēra slīddurvis un iegāja koridorā, kas veda uz kāpnēm. No augšpuses spraucās dienasgaisma. Viņa uzmanīgi devās uz kāpņu pusi, lai dotos augšup, kad pēkšņi aptvēra, ka viņai nav, ar ko aizsargāties.

Tad viņa ar acs kaktiņu sajuta kustību un strauji pagriezās.

Pamanīja tikai elektrisku gaismas strēli brīdī, kad sajuta sāpes un muskuli šķita atdalāmies no ķermeņa. Sandra Dālstrema stāvēja divu metru attālumā un bija pagriezusi elektrošoka pistoli uz viņas pusi. Izšāva vēlreiz, un pasaule satumsa.

Kad Kacs pamodās, viris nevarēja noteikt, cik ir pulkstenis. Minēja, ka ir agrs rīts. Ārā viss bija pelēcīgs.

Vējš radīja griezīgu, metālisku skaņu. Viņš dzirdēja dakstiņus uz jumta kustamies. Kaut kur tālumā brikšķēdami krita koki. Klingbergs sēdēja uz krēsla pie sienas un viņu vēroja.

-     Tropiskais orkāns, viņš teica. Pēc Boforta skalas pāri par četrpadsmit ballēm1 . Tā tie izklausās, čīkst, kad aug un pieņemas spēkā. Drīz tu nedzirdēsi neko citu kā vien apdullinošus kaucienus.

Viņš bija garāks, nekā Kacs atcerējās, vai ari viņa slaidais augums bija mānīgs. Viņš līdzinājās savam vectētiņam, kura portrets karājās apakšstāvā. Mati joprojām brūni, tajos nemanīja neviena sirma pavediena. Skatiens neizdibināms. Viņš bija ģērbies haki krāsas biksēs, plānā žaketē un gaišā kreklā.

-     Gustavs reiz izstāstīja man stāstu, viņš teica. Tas bija par kādu ārstu, kas gribēja palīdzēt dominikāņu vīrietim tikt vaļā no viņa melnās ādas krāsas. Vienīgā problēma vīrietis nespēja izlemt, kuru krāsu viņš vēlas melnās vietā. Vai būt moreno, tumsnējs, canelo, kanēļa krāsas, blanco-oscuro, melnbalts tā to patiesībā sauc vai arī kviešu krāsā, trigueno. Bet neviena no tām nebija balta, tās bija tikai variācijas un maigāki tumšas ādas krāsas apraksti. Es neatceros, kā šis stāsts beidzās, bet zinu, par ko tas bija. Ka afrikāņu izcelsme ir lāsts.

Klingbergs aplūkoja savu bikšu staru un, pamanījis netīrumu, paberzēja to ar īkšķa nagu.

-     Vakar tu redzēji ceremoniju, viņš teica. Mežā. Pēc tam kad biji kapos. Izmisuši cilvēki meklē mierinājumu vienīgajā, kas

1 Boforta skalā ir tikai 12 balles. (Tulk. piez.)

viņiem atlicis, ticībā. Mana vecmāmiņa Marija Benua ari nodarbojās ar tādām lietām. Viņa bija mācītāja kādā peristilā, tādā kā vudū baznīcā robežas otrā pusē. Viņa nāca no ģimenes, kurā piekopa melno maģiju. Vai māņus, ja tev tā labāk patīk.

Uz galda viņam līdzās gulēja auduma figūriņa no viesnīcas istabas un satelīttelefons, kuru Kacs bija noslēpis zem mašīnas pārsega.

-                 Es paņēmu šo to līdzi, viņš teica, pamanījis Kaca skatienu.

-    Atpakaļ tu nedosies.

-      Kur ir meitene? Kacs jautāja. Tu solīji viņu atlaist.

Klingbergs neatbildēja. Piegāja pie loga un atvēra slēģus. Palmas locījās vējā. Tālu varēja saklausīt vētras kaukoņu, kādu Kacs nekad iepriekš nebija dzirdējis, sava veida aurošanu, kas pieņēmās spēkā.

-     Man šķiet, tieši šeit viņš pastāstīja šo stāstu… Gustava paradīze zemes virsū. Klasiska bateja cukurstrādnieku ciems, pirmais, kuru viņš ļāva uzcelt, un vienīgais, kuru paturēja līdz savai nāvei. Četrdesmito gadu uzplaukuma laikā šeit strādāja divsimt haitiešu. Gustavs mājā mēdza rīkot viesības. Ielūdza Ramfisu Truhiljo un viņa pavadoņus, Porfirio Rubirosu, piemēram. Vai tu par viņu esi dzirdējis? Viņš bija viens no tālaika bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, Kazanova un sieviešu pavedējs. Gustavs viesiem pasūtīja prostitūtas, kuras no Portoprensas bordeļiem šurp sūtīja ar ēzeļiem. Bagāti baltie vīrieši un nabadzīgas melnās sievietes uzdzīvoja orģijās pie baseina. Maukām maksāja ar ēdienu, cik vien viņas varēja aiznest sev līdzi. Melnādainie bija tādi radījumi, ar kuriem varēja darīt, ko vēlas. Tas attiecās arī uz Mariju Benua… Un mazliet arī uz Kristoferu.

No jakas kabatas ārā spraucās revolvera spals. Klingbergs pamāja, kad saprata, ka Kacs to ir pamanījis.

-     Kad mēs atgriezāmies, vectēvs kļuva nostalģisks. Vienreiz… man tolaik bija divpadsmit gadu… es redzēju viņu uzrīdām suņus vienam no strādniekiem. Tas bija tovasar, pirms nomira mamma un tētis. Mēs ar Gustavu te bijām vieni paši. Kāds haitiešu brigadieris no kases bija nozadzis naudu. Gustavs uzskatīja, ka man to vajadzētu redzēt, ka tas būtu izglītojoši. Strādnieku pamatīgi sakoda

kaklā, izskatījās pēc tādas kā asiņainas kaklasiksnas… Es to nekad neaizmirsīšu.

Viņš pieklusa un skumji paskatījās uz Kacu. Tālumā varēja dzirdēt kaucam savvaļas suņus.

-     Tas notika 1978. gada vasarā. Kristofers jau tolaik bija šeit, lai gan viņu no manis slēpa. Julīns viņu galu galā atrada tepat plantācijā, bet zēns tik tikko spēja atcerēties, kas viņš patiesībā ir. Julīns saprata, ka aiz tā visa stāvējis vectēvs. Tieši viņš bija noorganizējis nolaupīšanu, nosūtījis viņu atpakaļ Marijai Benua, kas ģimenei bija uzlikusi lāstu. Gustavs cerēja, ka tas sievieti nomierinās. Viņam bija ārprātīgi bail no viņas — darījumi, kas aprāvās finiša taisnē, sieva Līsbeta, kuru piemeklēja pēkšņa ģībšana. Bailes no maģijas bija lielākas nekā mīlestība pret paša mazbērnu. Julīns tam atrada pierādījumus. Viņš šantažēja Gustavu visu viņa atlikušo dzīvi.

Klingbergs pieklusa un stingu skatienu palūkojās uz Kacu.

-     Vai ir vēl kas, ko tu gribi zināt? viņš jautāja. Kas notika toreiz uz jahtas Heselbijā?

Kacs pamāja un uzmanīgi pieskārās bikšu kabatai. Viņš bija aizmidzis ar visām drēbēm. Triecienpistole joprojām atradās kabatā.

-     Es pamodos no tā, ka kāds ielauzās. Pārbijos līdz nāvei, paslēpos zem kādas lāvas. Pieaugušie bija aizbraukuši uz pilsētu. Pontuss un viņa draugi bija devušies uz krogu. Es varēju vērot notiekošo pa kādu šķirbu zem kojas. Un kļuvu par liecinieku tam, kā divi zēni manā vecumā izdemolē jahtas iekšpusi. Es nolēmu, ka viņi nepaliks nesodīti.

-     Tu mums sekoji?

-     Tu un otrs puisis izšķīrāties. Tu devies prom ar kādu skuķi, Ēvu, Līsas mammu. Jūs aizbraucāt uz velosipēdu novietni, salietojāties par daudz un… zaudējāt samaņu.

-      Bet tu nebiji viens.

Klingbergs uz viņu skumīgi paskatījās, it kā gribētu atvainoties.

-     Nē. Es piezvanīju savai vecajai auklītei. Sandrai Dālstremai. Viņa atnāca un man palīdzēja. Kamēr bijāt bezsamaņā, iešļircinājām jums vēl zāles. Mēs aizvedām jūs uz kādu saliņu pavisam netālu.

Pēc tam es varēju darīt, ko gribu. Man šķiet, esmu mantojis savu atriebības kāri no vectēva.

Klingbergs apklusa un paskatījās pulkstenī.

— Celies, viņš teica. — Mums jātiek galā, pirms sākas negaiss.

Kad viņi iznāca pagalmā, orkāna gaudas bija pieņēmušās spēkā. Savvaļas suņi vairs nekauca. Klingbergs piespieda revolvera stobru pie Kaca muguras un stūma viņu sev pa priekšu. Lēnām viņi gāja pa grantēto ceļu gar ciemu, kamēr Jūels turpināja stāstīt visu, kas bija noticis, tā aizpildot nezināmos mozaīkas gabaliņus un piesātinot stāstu, it kā gribētu pārliecināties, ka Kacs saprot katru detaļu.

Viņš pastāstīja par naidu, kuru juta pret saviem vecākiem un pazudušo brāli, naidu, ka bija atstāts viens, jo Kristofers ar savu prombūtni bija klātbūtnes epicentrs, ilgas, kuras vecāki nemitīgi juta, nezinot, ka zēns ir dzīvs un atrodas cukura plantācijās uz robežas starp Dominikānas Republiku un Haiti, naidu par to, ka viņš dzīvoja sava pazudušā brāļa ēnā.

Jūels Klingbergs pastāstīja par savu vecāku slepkavību Sermlandē kā viņš kādu vakaru atradis tos piedzērušos guļam uz sava dīvāna lielajā salonā, un sapratis, ka tas ir mirklis, kuru tik sen bija gaidījis, pastāstīja, kā viņam bija izdevies abus aiznest līdz garāžai, ievietot mašīnā, ielikt pudeles viņu klēpjos, saslēgt rokas, savienot dārza šļūteni starp izpūtēju un mašīnas salonu… Kā viņš pieliecies un atvadoties abus noskūpstījis, atstājis uzsūktu zilumu katram uz kakla, nesaprotot, kāpēc… Tad viņš iedarbinājis motoru, būdams gandrīz šoka stāvoklī, bet nevis savas rīcības dēļ, nē, drīzāk gan tāpēc, ka ir to uzdrīkstējies. Pat ja Gustavs būtu nojautis, ka mazdēls ir vainīgs, viņš klusētu.

Klingbergs pastāstīja, kā Julīns par viņu ir interesējies jau tad, kad viņš vēl bija pusaudzis, dusmu lēkmes un vienlaikus talants apgūt valodas. Viņš pastāstīja, ko zināja par Julīna slepeno militāro programmu, kā arī to, kā viņu iedvesmoja redzētais Dominikānas Republikā ceļojumu laikā. Par naudu, kas nāca no Gustava kabatas, pateicoties noslēpumam, ar kuru Julīns viņu šantažēja. Viņš

pastāstīja, ka Jullns bija palīdzējis viņam nogalināt Angelu Klingbergu, un visu, kas notika pēc tam. To visu abi darīja ar pārliecību, ka Kacs neizdzīvos.

Kad Klingbergs bija beidzis sakāmo, viņi atradās kādu kilometru no ceļa. Stāvēja pie betona ēkas, uz kuras durvīm bija uzzīmēts svētais Sankt Rochus. Sāls mucas vāks bija noņemts. Durvis bija atvērtas.

-     Ej iekšā! Tu viņu vairs nenobiedēsi. Ne tagad, kad tev vairs nav šī te.

Klingbergs vienā rokā turēja auduma figūriņu pake un ar otru roku pavērsa ieroci pret viņu. Kacs darīja, kā viņam likts.

Pie tālākās sienas uz sola sēdēja nekustīgs cilvēks, pārklāts ar netīru palagu. No palaga apakšas ārā vīdēja baltas sporta kurpes. Orkāna apdullinošais troksnis turpināja pieņemties spēkā. Klingbergam bija jāpaceļ balss, lai viņu sadzirdētu.

-      Panēm mazliet sāls no mucas un uzmet viņam virsū.

Kacs darīja, kā viņam lika. Kad sāls trāpīja palagam, persona sarāvās.

-     Vēlreiz! Tā šos dzīvos miroņus var pamodināt.

Kacs uzmeta vēl vienu sauju. Ķermenis sāka raustīties. Pēdas nervozi skrāpēja zemi. Palags nokrita.

Tas bija kāds vīrietis, gadus piecdesmit vecs, mulats. Viņš bija tērpies noplīsušos džinsos un netīrā kreklā. Skatiens bija tukšs, bez dzīvības, kā narkomānam. Vīrieša sejā bija saskatāmi ziemeļnieciski vaibsti. Zaļas acis, blondi mati, kas kontrastēja ar tumšo ādu.

-     Viņš domā, ka ir miris, Klingbergs teica. Jo viņš grib būt miris… Viņam vairs nav, kam dzīvot.

Kacs ievēroja rētu vīrieša pierē, kur pirms neilga laika mednieku namiņā bija iedūris ar noplīsušo pudeles kakliņu. Vīrieša seja savilkās grimasē, atklājot priekšējos zobus, viņš klusi rūca.

-     Mans brālis nomira no tropiskas infekcijas neilgi pēc tam, kad Jullns viņu bija atradis, vien pāris mēnešu pēc Marijas Benua

nāves. Viņa bija par viņu rūpējusies kā māte, darījusi visu, lai gan iespējas bija mazas.

Klingbergs apklusa un uzmanīgi viņu vēroja.

-     Šis vīrietis apgalvo, ka ir Kristofers, ka ir ticis izcelts no zemes īsi pēc tam, kad viņu apraka. Mūsu vecmāmiņa vairs nevarēja viņu ilgāk pasargāt pret naidu, ko Gustavs bija sējis.

Klingbergs joprojām turēja revolveri pavērstu pret viņu, ar otru roku paņēma no mucas sauju sāls un meta vīrietim, kas vēlreiz sarāvās.

-      Kā tev šķiet, Kac? Vai tas ir Kristofers?

Kacs neatbildēja, gaidīja, kas notiks.

-     Viņš bija viens no tiem, kurus Julīns pētīja… Kā arī citus ar līdzīgiem simptomiem. Robežas otrā pusē atrodas slimnīca, pareizāk sakot, psihiatriskā klīnika, kurā mēģina aprūpēt tādus cilvēkus kā šis te. Julīns ari tur paviesojās. Un Portoprensā. Paskaties uz viņu. Nekāda gribasspēka. Viņš darīs visu, kas tam pavēlēts, viņš domā, ka jāpakļaujas.

Kacs vairs neko nespēja saklausīt, dzirdēja vien revolvera šāvienu un sajuta dedzinošas sāpes labajā augšstilbā. Viņš krita ar galvu pa priekšu. Atsitās ar vaigu pret grīdu un zaudēja samaņu.

Ēva pamodās uz grIdas kādā telpā, kas smirdēja pēc pelējuma. Rokas ar plastmasas savilcējiem bija cieši piesietas pie kādas ūdens caurules. Ķermenis pēc elektrošoka joprojām sāpēja.

-     Mammu… vai tu tur esi?

Līsas balss nāca kā no tālienes, no kādas citas mājas daļas. Viņa gribēja atbildēt, ka ir tepat, ka viss ir kārtībā, bet pietrūka spēka.

-      Mammu… atbildi!

Ēva sāka raudāt. Nevarēja saprast, kā gan viņa varēja riskēt un doties iekšā viena.

-     Mammu, lūdzu…

Balss aprāvās, kāds aizvēra durvis telpai, kurā atradās Llsa. Viņa centās, cik spēdama, nekrist panikā.

Pagāja pāris minūšu, līdz ķermenis sāka atģisties un sirds funkcionēt. Viņa sadzirdēja tuvojamies soļus, atvērās durvis, un Sandra Dālstrema nostājās viņai priekšā.

-     Vai kāds zina, ka esi te? viņa jautāja.

-     Nē.

-     Tu melo, mauka tāda!

-     Es atbraucu viena pati.

Sieviete atkal pavērsa elektrošoka pistoli pret viņu un izšāva. Sāpes bija neaprakstāmas, it kā kāds dedzinātu no iekšpuses.

-     Pasaki, kā ir!

Pagāja gandrīz minūte, līdz Ēva spēja atbildēt:

-     Zvēru, es atbraucu viena.

-     Kā tu atradi šo vietu?

-     Tuvumā notika spridzināšana… Es atpazinu troksni telefonsarunas laikā. Man paveicās uzzināt spridzināšanas laiku no firmas, kas tos veica.

Viņa gribēja pateikt vēl kaut ko, bet sāka stostīties, un viņas ķermenis sastinga.

Sandra Dālstrema tikai pamāja, pieliecās un pārbaudīja, vai savilcēji ir pietiekami stingri. Tad atkal atliecās, piegāja pie metāla skapja un izvilka izolācijas lentes rulli.

Eva saprata, ka viņai par katru cenu jāiegūst vairāk laika. Tikai laiks varēja dot iespēju atrast veidu, kā tikt no turienes ārā. Bet elektrošoka radītās sāpes joprojām mocīja ķermeni, un muskuļi bija teju paralizēti.

Parunā ar viņu, viņa nodomāja, izklaidē viņu nestostoties.

-     Es nesaprotu, Eva klusi teica. Tu zināji, ka Julīns eksperimentē ar Jūnasu, un neko nedarīji, lai zēnam palīdzētu?

Sandra viņu ignorēja, meklēja skapī vēl kaut ko virtuves dvieli, kuru saritināja bumbā.

-     Tu zināji, ka Klingbergs un Julīns ļāva viņu nogalināt, jo Kacs viņiem bija uz pēdām. Šajā pašā mājā ar heroīna devu.

Eva tik tikko spēja parunāt. Viņa redzēja, kā Sandra izritina gabalu izolācijas lentes, cieši tajā iekožas un noplēš gabalu. Pavērto durvju gaismā uz viņas rokām varēja manīt koduma pēdas.

-      Kāpēc viņam ir tāda vara pār tevi… es domāju Jūelam?

-      Mīlestība, viņa atbildēja. Tik vienkārši.

Ak vai, viņiem bija dēka kopš Klingberga pusaudža gadiem, Eva nodomāja, uzmanīgi pavelkot rokas, lai pārliecinātos, cik cieši ir piesieta. Viņi abi piepildīja viens otra vajadzības. Sandra bija cerējusi, ka spēs novirzīt mīlestību uz Linniju, bet tas neizdevās. Viņa turpināja satikties ar Klingbergu, bet Linniju tikai izmantoja.

-    Tu joprojām man neesi pastāstījusi patiesību. Vai kāds zina, ka esi šeit?

-     Nē.

Sandra noregulēja elektrošoka pistoles stiprumu.

-     Augstākā voltāža. Domāju apciemot tavu meitu un paskatīties, kā šī te mantina strādā.

Naids, kuru Ēva sajuta, bija stiprāks nekā bailes un sāpes.

-     Es tevi nogalināšu, ja tu viņai kaut pirkstu piedursi.

Sandra Dālstrema neizteiksmīgi uz viņu paskatījās, pieliecās

un iespieda virtuves dvieli viņai mutē, piestiprināja to ar izolācijas lenti, aptinot vairākas reizes ap Evas galvu. Tad pamāja un izgāja no telpas.

Pagāja desmit sekundes, un laiktelpu piepildīja viena vienīga doma: mazā meitiņa nomirs un arī viņa pati nomirs, un tad, kad viss būs beidzies, palicis būs tikai Arvids. Ēva dzirdēja Līsu atkal saucam pēc viņas, klusāk, no tālienes. Virtuves dvielis radīja smakšanas sajūtu, viņa izmisīgi rāva gaisu caur nāsīm.

Tad viņa sadzirdēja divus īsus pistoles šāvienus no blakustelpas, kāds iekliedzās un aizskrēja prom.

Ēva laikam bija zaudējusi samaņu, jo, kad pamodās, pār viņu bija pārliecies Jorma, kas centās atbrīvot viņas rokas no karstā ūdens caurules.

-     Līsa, vina teica. — Kur ir Līsa?

-     Citā istabā. Viņai nekas nekaiš.

-      Un Sandra?

-     Es nezinu. Viņa pazuda.

Ēva ieraudzīja pistoli, ko viņš turēja rokā.

-     Tu viņai iešāvi?

-     Nezinu, vai trāpīju. Es pat nenojautu, ka esmu īstajā vietā. Pamanīju tavu šalli, tā bija sapinusies mežrozīšu krūmā… Tā es atradu ieeju. Es iegāju, ieraudzīju sievieti ar elektrošoka pistoli un šāvu, daudz nedomājot.

Jorma veda Ēvu pa halli uz kādu telpu bez logiem mājas otrā galā. Viņa sajuta ārprātīgas sāpes un izmisumu, kad ieraudzīja savu mazo bērnu guļam piesietu pie slimnīcas gultas. Bet dzīvu. Tas šobrīd bija svarīgākais.

Viņa neatcerējās, kādā secībā viss notika. Tikai zināja, ka sēdēja ar Līsu klēpī ilgi jo ilgi, kamēr Jorma pārmeklēja māju. Viņa bija

raudājusi no bailēm un atvieglojuma. Kādā brīdī viņš sauca pēc viņas un lūdza atnākt. Ēva atrada viņu laboratorijā, pagrabā, kopā ar Sandras Dālstremas nedzīvo ķermeni. Sieviete acīmredzot bija iedzērusi indi, jo viņas seja bija zilganmelna un viņa bija mirusi. Ēva nebija droša, vai Līsa bija nākusi viņai līdzi vai arī palikusi istabā, vai varbūt viņa jau bija aizvesta prom, Ēva tikai piezvanīja Ūlam un raudot pastāstīja, ka murgs ir galā.

Kacs atradās kautuvē, aplokā uz ceļiem apdullināts, sazāļots. Sajūtas bija tādas pašas kā toreiz mednieku namiņā, tikai spēcīgākas. Klingbergam nebija vajadzības viņu piesiet, muskuļi tāpat neklausīja.

Kaut kas bija aptīts viņam ap galvu, metāla līste, kas bija pieri noberzusi jēlu. Kaujamā maska.

Klingbergs stāvēja viņa priekšā ar plastmasas pudeli rokās. Pasmaržoja tās saturu.

— Tetrodotoksīns, viņš teica. Un halucinogēnā sastāvdaļa bufotenīns. Vecajos laikos indi ielika upura kurpēs vai uzlēja uz muguras. Kad cilvēkam parādījās visi simptomi, ka viņš ir miris, viņu apraka un raganu ārsts, kas bija veicis sazāļošanu, devās uz kapu izrakt ķermeni.

No Kaca augšstilba priekšpuses tecēja asinis. Lode bija izgājusi cauri muskulim, neskarot kaulu vai artēriju.

Klingbergs noliecās uz priekšu, ielēja pāris pilienu pudeles satura brūcē. Tad pagriezās un pateica dažus vārdus spāniski vīrietim sporta kurpēs.

Durvis bija atvērtas. Kacs redzēja uz ceļa bariņu savvaļas suņu. Tie bija sajutuši asins smaku. Kad viss būs beidzies, tie atnāks, durvis būs atvērtas, ķermenis būs notriepts ar asinīm, kas tecēs no brūces pierē, kurā tiks ietriekts triecienpistoles lādiņš. Izbadējušies suņi sākumā nolaizīs asinis, pēc tam centīsies atrast mīkstākās ķermeņa daļas… Varbūt kaklu… Arī Klingbergs sākumā sakostu kaklu, gluži kā sen atpakaļ bija redzējis asinssuni sakožam kādu strādnieku sava vectēva plantācijā.

Kacu pārņēma spēcīga miera sajūta, samērā līdzīga tai, ko sajūt heroīna lietošanas laikā. Muskuļi bija atslēgušies, bet endorfīnus viņš sajuta. Vai tā viņš nomirs? Laimīgs, salietojies Kārību narkotikas?

Viņš joprojām stāvēja uz ceļiem aplokā, nebūdams spējīgs pakustēties. Ārā trakoja vējš. Durvis bija atvērtas. Dakstiņi lidoja pa gaisu viegli kā lapas. Tāpat arī visi iespējamie lūžņi, pagales, zari, krūmi, kas izrauti ar visām saknēm. Lieli jumta segumi tika norauti no kādas ēkas, pacēlās gaisā un, aizlidojuši trīsdesmit metru, ar blīkšķi nogāzās vietā, kur skatiens vairs neaizsniedza.

Aplokā valdīja pārsteidzošs miers. Vīrietis, kas atradās Kacam priekšā, viegli sita ar āmuru pa kāju. Vīrietis šķita esam pavisam citā pasaulē, vēl vairāk salietojies nekā viņš pats. Nabadzīgs vīrs nekurienes vidū kādā pasaules nostūrī. Kas viņš bija? Kristofers Klingbergs? Uz ķermeņa bija redzamas vardarbības pēdas. Muguru klāja pātagas cirtieni. Vēl bērnam esot? Vergojot baltā cilvēka cukura plantācijās? Miris jau pirms daudziem gadiem, cilvēks, kas nedzīvoja. Kādas traumas gan slēpās aiz tik spēcīgas pašsuģestijas, ka cilvēks sevi uzskatīja par mirušu? Tomēr Kacs zināja… Vai tad viņš pats nebija vairāk kā desmit gadus dzīvojis kā zombijs?

Klingbergs stāvēja viņam līdzās. Varbūt gribēja kļūt par liecinieku nāves soda izpildei. Kacs dzirdēja viņu runājam it kā no tālienes, kilometriem gara koridora. Kliedzam, lai pārspētu vētras dunoņu.

-    Tas ir loģiski, Kac, es palaidīšu meiteni, bet tu mirsi. Vai esi gatavs sevi upurēt?

Ar skatienu Kacs atbildēja apstiprinoši, jo nevarēja parunāt. Viņš pat nespēja norīt siekalas. Viņš tam neticēja. Kāpēc lai Klingbergs kādu saudzētu tad, kad viss nonācis tik tālu?

-     Es būtu varējis atgriezties… Vai varbūt joprojām varu? Viss norāda uz tevi. Nekas nav mainījies. Pat Julīna slepkavība, tā ir vienīgā, kas teorētiski liecina pret mani. Vai tu zini, kāpēc es viņu nogalināju?

Klingbergs caururbjoši skatījās uz Kacu.

-     Jo viņš gribēja nogalināt tevi. Tu biji apjucis — gluži kā kurlais zēns uz vilciena sliedēm, un Julīns negribēja uzņemties lieku risku.

Bet es pretojos. Es izglābu tev dzīvību. Jo man patika doma, ka tu varētu tikt vajāts par to, ko esmu izdarījis es.

Jūels kliedza vēl ko nesaprotamu. Dzirde pamazām atslēdzās, brīžiem fona troksnis pārvērtās ausu džinkstoņai līdzīgā skaņā. It kā kāds viņa galvā izslēgtu un ieslēgtu dzirdi.

-     Tevi bija tik viegli izmantot, Kac. Tu jau biji notiesāts pirms laika, gluži kā toreiz Heselbijā.

Viņš ieminējās, ka nebija iedomājies, ka Kacs un tas pusaudzis uz jahtas pirms vairākiem gadiem ir viens un tas pats cilvēks, līdz brīdim, kad atgriezās Jūrsholmā un saprata, ka Kacs ir pārgulējis ar Ingrīdu. Tā pati cietā, aukstā sejas izteiksme, kuru viņš pēkšņi atpazina no tiem laikiem, kad Kacs ielauzās uz St. Rochus jahtas. Bija tik viegli apstiprināt aizdomas. Kacs, persona, kuru Jūels bija apbrīnojis, jo tas bija aizstāvējis viņu pret gaisa desantniekiem Kārlsborjā. Viņš stāstīja, ka ļoti ienīda Ingrīdu un Kacu par to, ko tie abi bija izdarījuši. Cik ļoti viņš ienīda vilšanos… Kopš sava brāļa pazušanas, kopš vecāki viņu pievīla ar savām skumjām. Ingrīda bija devusies mācību atvaļinājumā uz Franciju vasarā pēc viņu dēkas un tā arī neatgriezās. Viņa bez pēdām nozuda kalnu pārgājienā Pirenejos. Ķermeni tā arī neatrada. Bet viņš, protams, zināja, kur guļ mirstīgās atliekas.

Naids, Kacs nodomāja, tas vājprātīgais naids, kuru viņi abi juta. Un viņš bija spiests to izvilkt no sevis, ja gribēja izdzīvot. Tikai ar naida palīdzību viņš varēja izlauzties. Iekšēji viņš pasmējās par sevi, savu muļķību.

-     Lakati, Kacs atcerējās. — Kāds nosūtīja tev lakatus, īsi pirms tu pazudi.

-     Jā, dīvaini, vai ne?

Klingbergs iesmējās.

-     Melnais nogalina žīdu. Vai tas nav ironiski? Drīz viņš ietrieks lodi tavā pierē, deviņus centimetrus tieši smadzenēs. Uzreiz pēc tam, kad es došos prom.

Klingbergs bija antisemīts, vienmēr tāds bijis. Rasists un antisemīts tāpat kā viņa tēvocis un vectēvs. Kacs to zināja jau tolaik, kad abi kopā mācījās Tulkošanas institūtā, bet bija ignorējis šo faktu,

tāpat kā bija ignorējis visu pārējo, kas saistījās ar Klingbergu, viņš to nicināja.

-    Tu negribētu tagad sevi redzēt no malas, Kac, šajā brīdī. Ar kaušanas masku uz sejas… Uz ceļiem… Apkakājušos.

Taisnība. Pēc smakas Kacs sajuta, ka ir sevi apkaunojis, bet nelikās ne zinis. Viņš bija Jūela zāļu iespaidā, tās viņu padarīja par dzīvu mironi. Kacs redzēja, ka Klingbergam pa degunu nāk asinis un turpina tecēt lejup pa zodu un kaklu, bet šķita, ka viņš to neapzinās.

-     Man tagad jādodas, Klingbergs teica, kamēr ceļi vēl ir izbraucami.

Tad viņš pamāja vīrietim ar āmuru un atpakaļgaitā pameta telpu. Kādu brīdi vēl nekustīgi stāvēja durvīs, vējam plosot drēbes, bet tad pagriezās un saliecies devās prom pa ceļu.

Kacam noreiba galva, kad viņā atgriezās apziņa: iespējams, viņam bija atlikuši vairs desmit vai divdesmit elpas vilcieni, ko dzīvot.

Vīrietis ar āmuru paspēra divus soļus viņa virzienā. Viņš būs spiests pietupties un sēdēt Kacam pretī, lai iesistu lādiņu Kaca smadzenēs. Ja vien melnais vīrietis viņu nepiecels un neatbalstīs pret kaut ko. Vai nenoliks uz muguras.

Naids, Kacs nodomāja, tagad tam jāparādās, dusmas, tām jānāk ārā, jo šīs sajūtas bija vienīgās, kas palīdzēja izdzīvot uz ielas.

Kaca rokas krampjaini bija savilkušās dūrēs. Vienā no tām viņš joprojām bija iežņaudzis sāli. Domāja par Angelu un Ēvu, par Līsu, kuru Klingbergs kaut kur turēja ieslēgtu un nelaida vaļā, viņš juta, kā zāļu dullums atlaižas un to nomāc naida un dusmu tumsa.

Vīrietis notupās uz ceļiem viņa priekšā. Lēnām pacēla āmuru, līdz saprata, ka nespēs pīķi iesist pareizā leņķī, ka sanāks nepareizi.

Vīrietis vēlreiz piecēlās, paspēra Kacu atpakaļ tā, lai tas ar muguru atspiestos pret dēļu sienu. Vētra ārā turpināja ārdīties, pa ceļu aizripoja koka stumbrs, vairāki dakstiņi un jumta segums. Kacs juta pieaugam naidu — visu uzkrāto naidu, ko bija sevī nesis kopš bērnības. Viņš pacēla roku pret seju, vīrietis to pamanīja, kad laizīja sāli no atvērtās brūces; izskatījās, ka viņš nesaprot, ko dara, un piespieda Kaca roku ar kāju tā, ka roka atspiedās pret gurnu. Kacs

sajuta triecienpistoli kabatā, iekunkstējās no sāpēm, muskuļiem atsākot klausīt, koncentrējās uz naidu, ļāva tam pamodināt viņu no mirušajiem.

Vīrietis pieliecās, pacēla roku ar āmuru. Sāls, Kacs nodomāja, ķermenis uz to reaģēja. Muskuļu krampji atlaidās, ķermenis sāka raustīties konvulsijās, un Kacs nogāzās uz sāniem. Kad vīrietis pieliecās pie Kaca, lai viņu paceltu, viņš turēja triecienpistoli paslēptu rokā. Vēl tuvāk. Vīrietis bija spiests paņemt Kacu aiz rokām, lai noliktu viņu uz muguras. Kacs redzēja viņa seju tuvojamies, sajuta elpas smaku un insekta ellu uz vina ādas.

Kacs atradās divdesmit centimetru attālumā. Viņš bija pārsteigts par savas rīcības precizitāti it kā visu savu mūžu būtu gribējis darīt tieši to, ko šobrīd grasījās darīt. Vīrietis viņu pārsteigti vēroja, kad Kacs pēkšņi pacēla roku un novietoja aukstu priekšmetu pie viņa deniņiem. Kacs nospieda atsperi un cauri rokai sajuta izšaujamies pretsitienu. Vīrietis sabruka uz viņa kreisajā pieres pusē bija sašķaidītas smadzenes.

Kacam nebija ne jausmas, cik ilgi viņš atradies kautuvē ar ķermeni uz sevis. Stundu… Diennakti? Viņam bija dzirdes halucinācijas, likās, mirušais runā, runā zviedriski. Kristofers, vai tas bija viņš?

Galu galā narkotiku reibums norima tāpat kā paisums. Viņš varēja pakustēties, spēks muskuļos atgriezās.

Kad Kacs iznāca no kautuves, ārā bija vakars. Vētra bija beigusies. Cukurniedru ciems izskatījās pēc karalauka. Saimniecības ēku logi bija sadauzīti, jumts aizpūsts. Lūžņi, dažādas atliekas un smagi priekšmeti bija lidojuši krietnu gabalu. Savvaļas suņi viņu vēroja no mežmalas, kad viņš pa ceļu streipuļodams devās uz māju. Land Rover vairs nebija. Klingbergs bija ar to aizbraucis, nepārbaudot, vai Kacs ir miris. Augšstāvā joprojām atradās telefons, un gultā viņa maks. Telefons iezvanījās brīdī, kad viņš to pamanīja. Klingbergs, viņš nodomāja. Bet tā vietā izdzirdēja Jormas balsi no kādas tālas vietas:

-     Kac, vai tu tur esi? Mēs atradām Līsu… Viņai nekas nekait.

Savienojums pārtrūka, baterijas pēdējais piliens bija pazudis.

Kacs noīrēja nelielu istabiņu Barrio Las Malvina Santodomingo ziemeļu daļā. Iekārtojums bija nožēlojams gulta, lampa, metāla bļoda. Tualete un duša bija koridorā.

Pirmajā vakarā viņš no kāda ielas tirgotāja iegādājās pāris gramu jamaikiešu zāles. Uztina kāsi un izpīpēja to, sēžot pie atvērta loga, un, atrodoties citā pasaulē, vēroja saulrietu. Tumsa iestājās ātri, tik ātri, kā mēdz aptumšot lampas gaismu. Jūra bija mierīga. Vētra pārgājusi pāri, neradot lielus zaudējumus.

Viņam palaimējās apturēt garāmbraucošu kravas mašīnu, kas pārvadāja mālu no Portoprensas uz Santodomingo. Nesaprata, no kurienes viņā tik daudz spēka. Sākumā viņš bija stopojis stundu pa džungļu ceļu, līdz nonāca kādā ciematā haitiešu robežas pusē. Izpalīdzīgi cilvēki par viņu parūpējās, kāds ārsts no organizācijas “Ārsti bez robežām” bija apskatījis šāviena brūci, ciema iedzīvotāji bija ļāvuši viņam nakti pārlaist kādā šūpuļtīklā misijas namā, iedevuši pārtiku un ūdeni, apstādinājuši kravas auto, kas brauca pa ciema ceļu agri nākamajā rītā.

-     Erzūlija Freda? Kacs jautāja, ieraudzījis lelli, tērptu vizuļiem rotātā kleitā. Lelle karājās pie kravas mašīnas atpakaļskata spoguļa. Šoferis viņam uzsmaidīja tik plati, kā neviens nebija smaidījis pēdējo gadu laikā.

Viņš nezināja, cik ilgi paliks. Līdz noskaidrosies apstākļi. Un viņš bija izdarījis visu, ko varēja.

Lēnām Kacs atkopās. Inde joprojām atradās ķermenī un ietekmēja muskuļus, bet brūce kājā dzija pārsteidzoši ātri. Viņš centās nedomāt par vīrieti, kuru nogalināja.

Ēvai viņš piezvanīja tajā pašā dienā, kad ieradās Santodomingo.

— Man tevis pietrūkst, viņa teica. Kad tu atgriezīsies?

— Es nezinu.

— Vai tu nožēlo, ka mēs pārgulējām?

— Es tā nedomāju.

Kacs klausījās viņas mierīgajā elpā. Juta atvieglojumu, ka viņas meitiņa ir atrasta. Ēva mēģināja paskaidrot visu notikušo, bet viņš nebija gatavs to uztvert vai arī pats stāstīt, kas noticis. Vienīgi pateica, ka viss ir kārtībā.

—  Lūdzu, padod ziņu, kolīdz atgriezīsies, Kac. Mums daudz kas jāpārrunā.

Kacs darīja to, kas jādara: pētīja, domāja, dabūja ostas apgabala karti. Kādu dienu viņš devās uz Sarasotas avēniju mazliet ārpus pilsētas centra. Sārtā ēka bija celta piecdesmito gadu beigās. Reljefs virs ēkas ieejas attēloja menoru septiņu zaru svečturi.

Bija sestdiena, un rīta dievkalpojums bija jau sācies. Kacs no plaukta paņēma kipu un lūgšanu grāmatu un atvēra Amidu1 . Atvēruma kreisā puse bija spāņu valodā, labā ivritā. Kantors stāvēja bimā2 un lasīja priekšā.

Aptuveni trīsdesmit vīriešu un sieviešu sēdēja katrs savā ejas pusē. Lielākā daļa sefardu3 izcelsmes, tumšādaini, īsi. Aizkari kalpoja par mehicu', bet tos neizmantoja. Cilvēki viņam nepievērsa uzmanību, laikam bija pieraduši pie amerikāņu tūristiem.

Kantora balss bija iemidzinoši skaista. Viņš lasīja nedēļas parašu5 no Toras dobjā basā. Šajā nodaļā runa bija par atriebību, par Dieva atriebību, kas bija taisnīga, bet gandrīz vienmēr cilvēka prātam neizprotama. Cilvēka atriebības kāri, kas bija saprotama, bet egoistiska.

1 Ebreju liturģijas galvenā lūgšana. Tulk. piez.)

2 Podests sinagogā. Tulk. piez.)

3 Etnisks ebrejs, kura izcelsme nāk no Israēļu cilts, kas apdzīvoja Pireneju pussalu. Tulk. piez.)

4 Nodalījums, aizslietnis, kas dievkalpojumā nodala vīriešus un sievietes. 'Tulk. piez.)

5 Toras nodaļa. Tulk. piez.)

Pēc dievkalpojuma kantors pienāca klāt un stādījās priekšā, bija pārsteigts, uzzinot, ka Kacs ir no Zviedrijas, pastāstīja viņam par draudzi, ka tā ir vecākā Jaunajā pasaulē. Pirmais sefards bija ieradies kopā ar spāņu kolonistiem un turējis savu ticību noslēpumā. Vēlāk šeit ieradās vairāk ebreju no Nīderlandei piederošajām Antiļu salām, kā arī Otrā pasaules kara laikā, kad ebreji bija spiesti bēgt. Truhiljo bija dāsni ļāvis ieceļot, viņi bija saņēmuši savu teritoriju salas ziemeļos, Sousas provincē. Pasaules Ebreju kongress viņiem nopirka zemi un mājlopus.

Kantors smējās, stāstot par vācu mēlē runājošiem akadēmiķiem, kas bija spiesti kļūt par zemniekiem un mājlopu audzētājiem.

-     Vai tev ir vajadzīga palīdzība? viņš jautāja, pirms Kacs grasījās doties.

-Jā.

-     Saki.

-     Lūdzu, nenobīsties, bet man ir nepieciešams iegādāties pistoli.

Kantors nopietni uz viņu paskatījās.

-     Vai esi nonācis nepatikšanās?

-     Vienīgi pašaizsardzībai. Cerams, man nekad to nenāksies izmantot.

Šaubas. Kantors viņu nemaz nepazina, un viņa lūgums šķita pavisam absurds. Tomēr viņš laikam bija ko pamanījis Kaca skatienā, patiesību viņa atklātībā.

-     Viss, ko varu tev iedot, ir telefona numurs, viņš teica. Ar pārējo tev būs jātiek galā pašam. Sabats beigsies pēc astoņām stundām. Atgriezies pēc Havdalas1 .

1 Rituāls Sabata aizvadīšanai. Tulk. piez.)

Jahta bija pietauvota ostā pie tālākā mola starp pārējām luksusa jahtām. Viņš to saskatīja binoklī: St. Rochus. Tagad tā kuģoja zem Panamas karoga.

-      Es maksāšu tūkstoš peso, ja tu mani turp aizvedīsi.

Vīrs, kas vadīja tūristu laivas pa Ožamas upi, skeptiski uz viņu paskatījās.

-     Tagad? Drīz kļūs tumšs.

-     Jā, tagad.

-      Ko tu darīsi? Es negribu tikt iejaukts.

-      Es tikai paskatīšos.

Kacs izņēma no kabatas banknotes, izvilka piecdesmit dolāru naudaszīmi un pasniedza to vīram. Kad viņš iekāpa motorlaivā, atkal uzbangoja naids, bet viņam vajadzēja to apspiest, lai nesāktu smakt.

Kacs noņēma ūdensizturīgo mugursomu un nolika to uz laivas grīdas. Tā bija viegla. Tikai kabatas lukturītis, flakons piparu gāzes un miniatūras formas revolveris.

Kamēr viņi atstāja upes ieteku, ātri iestājās tumsa. Piestātnē uz jahtām ieslēdzās gaismas.

St. Rochus atradās pie viena no tālākajiem moliem, jahta, kurā viņš bija ielauzies citā dzīvē.

Viņi apbrauca apkārt ārējam molam un turpināja doties uz piestātnes vidu. Kacs paskatījās pulkstenī. Pusseptiņi. Sakarsušais gaiss viņus aptvēra kā silta, mitra sega.

-                Tuvāk es nebraukšu, vīrietis, kas vadīja motorlaivu, teica.

-    Apsargi patrulē molu. Vai tu gribi griezties atpakaļ vai man braukt uz krasta promenādi?

Bet, kad viņš pagriezās, pasažieris bija nozudis.

Laipu izgaismoja laternas. Apsargs stāvēja pie vārtiem, kas noslēdza pieeju no sauszemes puses. Kacs nolūkoja tuvākās jahtas pakaļgalu un bez skaņas piepeldēja tuvāk. Tālāk, uz kādas jahtas, kas līdzinājās trīsstāvu mājai, norisinājās ballīte.

Viņš centās palikt neredzams, turējās tuvākās jahtas pakaļgala ēnā. Kāds vīrietis smokingā čurāja pie margām desmit metrus tālāk. Kacs klusi peldēja mierīgajā ūdenī, ievainotā kāja nesāpēja. Viņš pieķērās pie enkura ķēdes, ieelpoja izplūdes eļļu un grilēta ēdiena smaržu. Kad vīrietis nozuda skatienam, viņš turpināja peldēt.

Jahtas St. Rochus gaismas bija izslēgtas. Klingbergs bija devies citur, bet agrāk vai vēlāk viņš atgriezīsies. Kacs nesteidzās. Viņš gaidīs. Atriebību vislabāk pasniegt aukstu.

Viņš appeldēja apkārt jahtai, turoties tās korpusa tuvumā. Ieklausījās skaņās, bet neko nedzirdēja. Kabīnes gaismas bija izslēgtas. Klājs bija tukšs.

Pie peldēšanas tramplīna bija piemontēts pakāpiens. Kacs uzkāpa augšup un noslīdēja gar tuvāko kajītes sienu. Sadzirdēja žūžojošas skaņas, bangām sitoties pret korpusu. Pēkšņi viņš atcerējās brīdi kautuvē pie cukurniedru plantācijas. Viņam nebija citas izvēles, bet tik un tā atlikušais mūžs būs jādzīvo ar apziņu, ka viņš ir nogalinājis cilvēku. Viņš atkal sajuta naidu, tieši pret Klingbergu. Juta, kā skatiens aptumšojas.

Kacs noņēma mugursomu un novilka izmirkušo kreklu. Pagaidīja, līdz apsargs dodas uz laipas tālāko galu, pārrāpās pāri klājam un nonāca pie durvīm, kas veda uz kajītēm un salonu. Neaizslēgtas.

Kacs nokāpa lejup pa trepēm gluži kā toreiz kopā ar Jormu Heselbijā. Turēja revolveri vienā rokā, kabatas lukturīti otrā. Kajītes durvis stāvēja pusvirus. Viņš apgaismoja telpu. Koja bija netīra, celofāna maisiņā atradās ēdiena paliekas, smaržoja pēc insektu eļļas, tās pašas, kuru viņš sajuta, nogalinot vīrieti kautuvē.

Viņš ienāca salonā. Telpa izskatījās tieši tā, kā viņš to atcerējās, pie grīdas piestiprinātas mēbeles, tīkkoka ēdamgalds un bāra lete.

-     Sēdies, Kac!

Balss nāca no tumša stūra kajītes pakaļgalā. Divi vīrieši bija ērti iekārtojušies uz dīvāna. Trešais bija pietupies pie sienā iemontēta seifa. Runātājs bija pagriezis pistoli ar klusinātāju pret viņu.

-     Noliec revolveri uz galda. Es negribu, lai notiek kāda nelaime.

Kacs darīja, kā viņam likts.

-      Iztukšo kabatas, esi tik labs.

Piparu gāze, viņa pēdējā cerība… Viņš to nolika uz galda.

-     Skaisti. Apsēdies. Nesatraucies, ar tevi nekas nenotiks. Mēs tikai mazliet parunāsim.

Vīrietis ar pistoli sekoja viņa kustībām. Profesionālis, roka bija neticami stingra, tā netrīcēja.

-     Kur ir Klingbergs? Kacs jautāja, kad bija apsēdies.

-     Tev par viņu turpmāk vairs nevajadzēs raizēties. Pēc pāris stundām viņš tiks pasludināts par mirušu. Ķermenis tā arī netiks atrasts. Vienkārši viņa vairs nav.

Kacs neko nesaprata, tikai pārsteigumā vēroja vīrieti, kas viņu uzrunāja. Bija grūti tumsā saskatīt viņa seju. Spēcīgas miesasbūves, bārdains, bet ar kaili skūtu galvu.

-     Diemžēl es nevaru stādīties priekšā. Un tas pats attiecas uz maniem kolēģiem.

Links. Lūsis. Julīna priekšnieki.

Vīrietis, kas bija pietupies pie sienas, izņēma kaut ko no seifa tas izskatījās pēc cietā diska un ielika to somā, tad piecēlās.

-     Es gribu, lai tu aizmirsti šo tikšanos, kad tā būs beigusies. Tā vienkārši nekad nav notikusi.

Kacs pamāja, gaidīja kaut kādu izskaidrojumu notiekošajam.

-     Pieņemu, ka tu jau esi uzminējis, kas es esmu, pareizāk sakot, manu segvārdu. Arī tas pazudīs, un turpmāk tu nekad to nepieminēsi. Nekādā saistībā. Tu mums radīji diezgan pamatīgas nepatikšanas. Nav neviena droša veida, kā uzglabāt informāciju, vien šeit. Viņš ar pirksta galu viegli uzsita pa deniņiem. Un, ja tu, par spīti visiem brīdinājumiem, mēģināsi vēlreiz ielauzties datu sistēmā, tu neko neatradīsi. Tas, ko redzēji… Sauksim to par fragmentu lielajā kopbildē… Tā vairs nav. Viss ir izdzēsts.

Vīrietis pārlika kāju pār kāju, intensīvi skatījās uz Kacu no stūra, pistole joprojām bija pavērsta pret viņu.

-     Arī tam mazumiņam tur nebija jāatrodas. Tā bija nolaidība no mūsu puses.

Viņš paliecās atpakaļ tā, ka seja gandrīz pilnībā nozuda tumsā.

-     Tev noteikti ir daudz jautājumu, — vīrietis teica. — Un, iespējams, uz dažiem es varētu arī atbildēt… Jo mēs tev to esam parādā.

-     Kam jūs strādājat? Kacs jautāja. — ///TV?

-     Tas ir krietni vien sarežģītāk. Projekts Legba bija starptautiska operācija. Daudzi no mums gadiem bija spiesti savākt to nekārtību pēc projekta slēgšanas. Piemēram, šie mani abi kolēģi runā tikai angliski. Un ivritā.

Vīrietis, kas bija cieto disku ielicis somā, ātri uzsmaidīja Kacam. Viņa kaklu rotāja zelta ķēde, kurā karājās Hai1 simbols. Mossad2 , viņš nodomāja, vai Sin-Bets3 .

-     Tas sākās pirms daudziem gadiem, aukstā kara beigās. Mēs iztēlojāmies sliktāko scenāriju, ka krievi, izmisuma vadīti, bruņošanās drudža spiesti, darīs kaut ko neparedzamu, lai gan bruņoties viņi nevarēja atļauties… Piemēram, izplānos stratēģisku uzbrukumu neitrālai zemei, lai parādītu savu pārākumu. Daļa saņemtās informācijas šīs aizdomas apstiprināja. Mans uzdevums bija ātri radīt metodes informācijas ieguvei. Sagatavot labākus nopratinātājus, kas būtu gatavi rīkoties pretēji Zenēvas Konvencijai, lai tikai iegūtu informāciju skarbākā veidā, un, jo agrāk, jo labāk.

-     Tu gribēji izglītot cilvēkus spīdzināšanā?

-     Mani draugi uz to raugās pavisam no citas perspektīvas. Praktiskajā filozofijā ir kāds jautājums: kad ir pieņemami atņemt dzīvību, lai izglābtu citus?

Viņš pieklusa, pirms turpināja.

1 Ebreju simbols, kas apzīmē dzīvību. (Tulk. piez.)

2 Izraēlas nacionālais izlūkdienests. Tulk. piez.)

3 Izraēlas iekšējais drošības dienests. Tulk. piez.)

-     Julīns tolaik bija mans tuvākais padotais. Es ļāvu viņam brīvu vaļu, lai viņš izveidotu apmācību programmu jaunai militāro tulku paaudzei. Āķis bija rekrutēt cilvēkus, kas paši to neapzinās. Mums taču bija jāņem vērā likumi, bet mēs gribējām, lai šāda programma būtu, gadījumā ja pēkšņi iestātos skarba situācija. Tas, ka tu nonāci programmā, nebija kļūda.

-     Es tiku nepatiesi notiesāts par uzbrukumu kādai sievietei.

-     Zinu. Un ari Julīns to zināja. Bet tavas spējas tik un tā bija ļoti pieklājīgas. Pazīstams kauslis no kriminālās pasaules, vairākkārt pieķerts smagos laupīšanas gadījumos un smagu miesas bojājumu nodarīšanā, par kuriem neviens tevi nevarēja tiesāt, jo tu biji nepilngadīgs. Un tam visam pāri iespaidīgs talants uz valodām un datu apstrādi. Tu tiki pārsūtīts tālāk sistēmā kā gatavs ierocis, kuru pēc vajadzības var izšaut.

-     Un ja nu tas nebūtu nostrādājis… Ja nu es būtu atteicies?

-     Nedomāju, ka būtu, Kac.

Viņš mēģināja uz sevi paskatīties no malas, kāds viņš bija toreiz un kāds ir kļuvis. Bet tā nevarēja būt, viņš nebija nekāda torpēda, viņš nebija psihopāts.

-      Un vielas, ar kurām Julīns eksperimentēja?

-     Tas no sākta gala bija mūsu kopīgais projekts. Bet, kad sāka aptrūkties līdzekļu, viņš turpināja to uz savu roku ar Gustava Klingberga finansējumu. Un mazpamazām arī ar Jūela Klingberga.

-     Un Aizsardzības spēki izlikās to neredzam?

-      Kareivji, kas nejūt bailes. Kareivji, kas nogalina nedomājot. Tas ir ļoti neparasti. Kura armija gan par tādiem nesapņo? Un tajā pašā laikā mēs mazgājām rokas nevainībā. Viens vai divi cilvēki Aizsardzības spēku štābā par to bija informēti. Nedz virspavēlnieks, nedz departaments par to neko nezināja.

-      Bet tu biji iejaukts?

-     Julīns mūs informēja. Kā arī dažas citas organizācijas, tostarp ārzemju, kas bija saistītas ar manējo. Viņš pameta skatienu uz vīrieti, kas sēdēja viņam līdzās uz dīvāna. Mēs nekad nestrādājam vakuumā. Mēs strādājam pareizajā pusē, uzvarošajā pusē; lai

kā mēs nelielītos ar savu neitralitāti, arī mums bija savi sabiedrotie. Daudzus interesēja Julīna eksperimenti. Amerikāņi tajā pašā laikā nodarbojās ar ko līdzīgu. Tāpat arī krievi. Sibīrijas iedzīvotāji bija atklājuši dažādu augu indes, ar kurām var izmainīt cilvēka personību. Problēma bija tai apstāklī, ka Julīns aizgāja par tālu. Pastāvēja risks, ka kādam par to būs jāmaksā un ka tas kaitēs manai organizācijai. Viņš izmantoja cilvēkus veidā, kas bija pretrunā ar brīvprātības principu. Piemēram, narkomānus. Viņiem reti kad bija izvēle, bet galvenā problēma bija tā, ka viņi nav uzticami, agrāk vai vēlāk viņi sāk pļāpāt. Bet Klingbergs mūsu problēmu atrisināja… Julīna jau vairs nav.

-     Un piecdesmit miljoni? Kacs jautāja. No kurienes tie uzradās?

-     Daļu finansēja Jūels, daļu starptautiskās drošības organizācijas, kas sāka interesēties par projektu. Naudas summu nosūtīja no Klingberg Aluminium, nevis Capitol Security, lai izvairītos no tiešas saiknes ar Julīnu. Naudu Jaunavu salās bija nepieciešams atmazgāt, pirms tā tiktu ieplūdināta kādā no Julīna ārvalstu kontiem. Bet tad notika tas negadījums ar Klingberga sievu, viņa Jūelu krāpa ar tēvoci, un tika iedarbināta atriebības mašīna.

-      Kā viņš pierunāja Julīnu nogalināt savu sievu?

-      Šantāža. Viņi bija savstarpēji saistīti jau desmitiem gadu, Julīns un Klingbergu ģimene. Draudi apturēt ienākumu avotu. Mēs precīzi nezinām, un nu jau ir par vēlu jautāt.

Links piecēlās. Viņš bija nolicis pistoli un nostājies tādā leņķī, ka Kacs laternu gaismā, kas spīdēja pa kajītes logu, uz brīdi varēja saskatīt viņa seju. Vīrietis ap septiņdesmit. Labi saglabājies. Trenēts. Dūrienu rētas uz kakla. Kāds, kas tikko bija nogalinājis kādu citu Klingbergu. Lai glābtu pats savu ādu. Un viņš to bija darījis bez minstināšanās.

Vīrietis no jakas iekškabatas izņēma pasi, nolika to uz galda Kacam priekšā. Tā bija krievu pase.

-    Jautājums: ko lai mēs darām ar tevi? Manā skatījumā tev ir divas izvēles. Tu paliec šeit. Mēs tev varam palīdzēt. Tu jau esi

ticis pie jaunas identitātes… Kā krievu žurnālists Igors Lībermans. Tev nav ģimenes, mājās tevi neviens negaida. Bankā Banco Popular Dominicano kontā bez īpašnieka vārda stāv piecdesmit miljoni kronu. Mums būtu nieks izmainīt datus, lai dala summas pēkšņi piederētu tev. Teiksim, piecpadsmit miljoni. Un, ja tev nepatīk uzturēties pie Kārību jūras, tad mani draugi var noorganizēt tev ceļojumu viņiem līdzi. Teiksim, tā tu varētu sekot savu vecvecāku pēdās.

Viņš par mani zina visu, Kacs nodomāja, visus šos gadus viņš ir sekojis man no attāluma, kā pētnieks vērojis mani zem lupas.

-     Un kāda ir otra iespēja?

-     Mēs savācam bardaku, ko Klingbergs atstāja aiz sevis. Tu tiksi attaisnots, turpināsi savu parasto dzīvi Stokholmā, bet ar vienu noteikumu: tu būsi mūsu rīcībā. Man jāatzīst, tu uz mani esi atstājis iespaidu.

-     Un ja es teikšu nei

-     Tas būs sarežģīti. Tad tev pavisam drīz, iespējams, nāksies palīdzēt draugam, kas nonāks grūtībās.

Viņš klusēja un ar skatienu urbās Kacā, noslēpumainajam ziņojumam iesakņojoties Kaca apziņā.

-    Jebkurā gadījumā… Mums ir viens noteikums, lai kuru no iespējām tu izvēlētos… Sī tikšanās nekad nav notikusi.

Stokholma, 2012. gada jūnijs

Viņi sēdēja Jormas viesistabā Midsommarkransenas dzīvoklī. Bija pēdējā jūnija nedēļa. Nakts bija neciešami gaiša. Pa atvērtajām balkona durvīm iekšā plūda vēss gaiss.

-      Par ko tu domā?

Ēvas balss bija viņam pavisam divu. Viņš piepildīja viņas gla/.i ar rumu, ko bija atvedis līdzi, bail iešu Barbancourt.

-     Neko.

-     Patiešām? Izskatījās, ka doma.

-     Patiešām.

Tagad viņi zināja gandrīz visu. Kais viņiem bija pastāstījis noti kušo, izņemot tikšanos ar Linku. Viņš bija paskaidrojis, ka K1 i 11 j>, bergs ir miris, to viņš zināja no drošiem avotiem, tikai nezināja, ka tas notika. Viņš pastāstīja par Ingrīdu, ļucla bijušo draudzeni, pai piedzīvoto cukurniedru plantācijās, pai julma lomu notikušajā un Gustava Klingberga dalību Kristofera Klingberga nolaupīšanā. Viņi bija uzdevuši jautājumus, uz kuriem viņš .itbildēja, cik labi vien spēja. Tad saruna bija aprāvusies. Viņi bija pārguruši, viņš nodomāja, pēc visa, kam izgājuši cauri.

“Dāvida zvaigzne, gluži kā tad, kad iev bija sešpadsmit.”

Eva pieskārās kulonam, kas karājās viņam kaklā.

-     Es to saņēmu no tēta, kad piedalījos sava Bar-micvā1 . Vakar es to uzliku. Pirmo reizi visu šo gadu laika.

Pēdējās dienas viņš daudz bija domājis par Benjaminu. Kacam bija tikai četrpadsmit, kad tēvs nomira. Atmiņas bija pagaisušas. Viņš pieņēma, ka nevēlas viņu atcerēties, ka ias būtu pārāk sāpīgi.

1 Ebreju ceremonija, kurā zēns tiek ievests pilngadība. ( Tulk. />iez.)

Kacs aizvēra plakstus un acu priekšā ieraudzīja sinagogu Sanktpolsgātanā, kad viņu izsauca, lai svētītu Toru un izlasītu kādu rindkopu ebreju valodā. Tēva sejā bija jaušams lepnums, kad viņš redzēja dēlu sasienam tefilīnu1 mazās lūgšanu saites, pareizajās vietās, šelrošu zem matu līnijas ap pieri, šeljadu ap labās rokas bicepsu, tā kā viņš bija kreilis. Viņš arī nēsāja talitu, lūgšanu šalli, pirmo un vienīgo reizi savā dzīvē, un viņa tēvs sēdēja pirmajā solā un mirdzēja kā saule, kipu piestiprinājis pie plikā pakauša. Pusgadu vēlāk viņa vairs nebija.

Santodomingo viņš bija aizdomājies par saviem vecākiem. Tie bija šķituši tik noslēpumaini. Likuši domāt par lietām, par kurām viņš nekad agrāk nebija domājis. Kāpēc vecāki pameta viņu? Kāpēc viņi vienmēr pārvācās? Benjamina naids, no kurienes tas nāca? Un vai viņš patiešām bija nogalinājis cilvēku pases dēļ? Anne, Kaca māte, bija piecpadsmit gadus jaunāka par vīru. Kacs arī viņu nekad nebija pazinis, vecāki vienmēr bija ieturējuši distanci. Viņi atradās pavisam citā pasaulē.

Viņš pamanīja, ka salst. Ēva piecēlās, piegāja pie balkona durvīm un tās aizvēra.

-     Mani mulsina tikai viens aspekts, — viņa teica. — Fails, kuru tu atradi Klingberga datorā, ar pierakstiem. Kāpēc tas tur bija? Viņš saistīja savu brāļa nolaupīšanu ar vecāku nāvi.

-    Jo viņš gribēja izskatīties nevainīgs. Kad Klingbergs sāka rīkoties, viņš nezināja, kā viss beigsies. Un, ja kāds pameklētu dziļāk, piemēram, viņa datorā, tad tajā atrastos mazi pierādījumi Klingberga nevainībai.

Jorma no klavieru krēsla viņiem pamāja.

-     Viņš, visticamāk, gribēja atgriezties un pateikt: “Paskat, man ar to nav nekāda sakara.”

-     Kaut kas uz to pusi.

1 Divas melnas ādas kastītes, kas satur pergamenta gabalus ar Toras rakstiem. Seljadu ar ādas siksnām apsien ap labo augšdelmu, apakšdelmu, roku un pirkstiem, un šelrošu apsien ap pieri. Tulk. piez.)

Jormas balss, tā nebija klātesoša. Kacam šķita, ka Jorma sāk piedzerties.

— Un Jūnass Okesons… Gan jau pasaulē ir vēl citi tādi kā viņš, narkomāni, ar kuriem Julīns eksperimentēja.

Iespējams, Kacs nodomāja, to viņi nevarēja zināt. Un, visticamāk, nekad ari neuzzinās. Links šo nekārtību sakops.

Jorma bija atsācis spēlēt klavieres. Kaca skatiens sekoja viņa pirkstiem, kreisā roka dzīvoja pati savu dzīvi uz basa taustiņiem, nospieda krāsainu akordu, kamēr labā roka kautrīgi izvilināja melodiju. Kaut kas no Kārmaikla, tas izklausījās ārkārtīgi skaisti.

Kacs sajuta Ēvas roku sev ap vidukli. Izlikās to nemanām.

Vai viņš pieļāva kļūdu, nepaliekot Santodomingo? Viņš bija palicis vēl divas nedēļas, dzīvojis krasta promenādes viesnīcā ar segvārdu Igors Lībermans, gribēdams uzzināt, kā tas ir. Linkam bija taisnība viņam nebija ģimenes, radinieku, neviens pēc viņa neilgotos, izņemot divus cilvēkus šajā istabā, Jormu un Ēvu.

Jauna identitāte, tikai pazust no zemes virsas; vai gan par to viņš nebija sapņojis visus šos gadus? Ar piecpadsmit miljoniem kā sākuma kapitālu. Kāpēc viņš nebija izmantojis šo iespēju? Bet sevi jau nevar apmānīt.

Kacs ielēja glāzē vēl nedaudz ruma, paņēma Ēvas roku, kas atkal bija apvijusies ap viņa vidukli. Viņa bija pārāk daudz iedzērusi, tā viņa mēdza darīt. Viņu saknes nekad nemainīsies, viņš nodomāja. Laiks un telpa, no kuras viņi nāca.

Tagad Jorma spēlēja kādu klasisko gabalu, klaviersonāti. Sen atpakaļ, kad viņi dzīvoja bērnunamā Heselbijā, kāds mūzikas skolotājs teica, ka viņš nekad neesot redzējis tik talantīgu jaunieti, ka pasaule gultos pie viņa kājām, ja viņš saņemtu atbilstošu izglītību. Bet tā nenotika. Neviens nebija ieinteresēts viņam palīdzēt iegūt pareizo izglītību.

Kacs paskatījās uz Jormu, savu veco draugu: seja novecojusi, skatiens it kā citā pasaulē. Acu kaktiņos neliels sāpju atspulgs.

Domas turpināja traukties. Vēstule, kurā pirms piecpadsmit gadiem viņš Klingbergam bija lūdzis naudu… Tā viņu pazemoja.

Klingbergs to bija anonīmi nosūtījis laikrakstiem pēc Angelas nāves, lai Kacs izskatītos vainīgs. Narkotiku atkarība bija likusi viņam rāpot uz ceļiem citu priekšā. Tas vairs nekad neatkārtosies.

Jorma spēlējot šķita esam citā pasaulē. Kaut kas nebija kārtībā. Draugs, kas nonāks grūtībās? Vai Lūsis bija domājis Jormu? Vai arī viņš to tikai iztēlojās.

Kacs vēl nebija atbildējis uz viņa piedāvājumu. Kā gan viņš lai to izdara? Tāds cilvēks kā Links nebija atrodams telefona katalogā. Viņš pieļāva, ka kādā brīdī Links sazināsies ar viņu… Ja vien iespēja jau nebija izslīdējusi caur pirkstiem.

Dānielsons jebkurā gadījumā bija saņēmis informāciju, kas apliecināja Kaca nevainību. Ēva bija par to parūpējusies. To apstiprināja arī augstākstāvošie. Izmeklēšana tika klasificēta kā slepena. Varbūt Links to bija nokārtojis?

Aiz loga lēnām satumsa, gaisma kļuva blāvāka, bet pavisam tā nepazudīs. Stokholmas baltās naktis. Viņa pilsēta. Kacs pieliecās pēc ruma pudeles un piepildīja glāzi. Ar to jāpietiek. Rīt viņš gribēja pamosties skaidrā.

Content

Valgrēns Karls Juhans Ēnu vīrs

Stokholma, 1970

1.DAĻA

Stokholma, 2012. gada maijs

2. DAĻA

3. DAĻA