Kalogridisa Džina

Es, Mona Liza

DŽINA KALOGRIDISA

ES, MONA LIZA

Prologs

gada jūnijs

I

Mans vārds ir Liza di Antonio Gerardini Džokondo; paziņas sauc mani par madonnu Lizu, bet vienkāršie ļaudis - par Monu Lizu.

Mana seja ir attēlota uz koka plāksnes, iegravēta tajā ar vārītu linsēklu eļļu un krāsām, kas iegūtas no zemes vai saberztiem pusdārgakmeņiem un uzklātas ar otām, kas taisītas no putnu spalvām un dzīvnieku zīdainās vilnas.

Es esmu redzējusi gleznu. Tā nelīdzinās man. Es skatos uz to un redzu tikai savas mātes un tēva vaibstus. Es ieklausos un dzirdu viņu balsis. Es jūtu viņu mīlestību un dziļās sēras, atkal un atkal izdzīvoju noziegumu, kas saistīja viņus vienu pie otra, noziegumu, kas viņus saistīja ar mani.

Manu stāstu sāk nevis mana dzimšana, bet gan slepkavība, kas notika gadu pirms manis nākšanas pasaulē.

Pirmais ieskats šajā noslēpumā man tika sniegts kādā sarunā ar astrologu divas nedēļas pirms manas dzimšanas dienas svinībām piecpadsmitajā jūnijā. Māte paziņoja, ka es pati varu izvēlēties sev dāvanu. Viņa domāja, ka es lūgšu jaunu tērpu, jo nav pasaulē vietas, kur ārišķība tiek piekopta ar tādu sajūsmu kā manā dzimtajā Florencē. Mans tēvs bija viens no pilsētas turīgākajiem vilnas tirgoņiem, un viņa darījumu sakari ļāva man brīvi izvēlēties krāšņu zīdu, brokātu, samtu vai kažokādas.

Bet es nevēlējos tērpu. Nesen biju apmeklējusi kāzas, laulājās mans tēvocis Lauro un viņa jauniņā līgava Džovanna Marija. Svinību laikā mana vecmāmiņa sāji piezīmēja:

-    Tas nebeigsies laimīgi. Viņa ir Strēlnieks ar valdošo Vērša zīmi. Lauro ir Auns. Viņi mūžīgi stīvēsies.

-    Māt, - maigi pārmeta Anna Lukrēcija, viņas meita.

-Ja jūs ar Antonio vairāk uzmanības pievērstu tādām lietām… Manas mātes asais skatiens lika vecmāmiņai spēji apklust.

Mani tas ieinteresēja. Mani vecāki viens otru mīlēja, bet nekad nebija laimīgi. Un es atskārtu, ka viņi nekad nav apsprieduši manas zvaigznes.

Izprašņādama māti, es atklāju, ka man nav sastādīta astroloģiskā karte. Tas mani satrieca, jo turīgas florenciešu ģimenes bieži vēršas pie astrologiem, kad jāpieņem kāds svarīgs lēmums, un parasti tika sastādīta arī zvaigžņu karte jaundzimušajiem. Un es biju īpašs bēms - vienīgais pēcnācējs, savas ģimenes cerība.

Un, būdama vienīgā, es labi apzinājos savu varu; es čīkstēju un žēli lūdzos, līdz māte negribīgi padevās.

Ja es zinātu, kādas būs manas rīcības sekas, es tik ļoti neuzstātu.

Došanās laukā manai mātei nebija droša, tāpēc mēs negājām uz astrologa rezidenci un izsaucām viņu uz savu māju.

Stāvēdama pie loga gaitenī netālu no savas guļamistabas, es vēroju pagalmā aiz mūsu nama iebraucam astrologa apzeltīto karieti, kuras durvis bija izgreznotas ar ģimenes ģerboni. Divi eleganti uzcirtušies kalpotāji palīdzēja viņam izkāpt. Astrologs bija tērpies farsetto - cieši pieguļošajā apģērba gabalā, ko daži valkāja tunikas vietā. Tas bija darināts no violeta samta, un to sedza par dažiem toņiem tumšāks brokāta apmetnis bez piedurknēm. Viņš bija kalsns un iekritušām krūtīm, bet stāja un kustības šķita majestātiskas.

Zaļuma, manas mātes verdzene, devās viņam pretī. Todien Zaļuma bija labi ģērbta un izskatījās gluži kā galma dāma. Viņa bija dzelžaini uzticīga manai mātei, kuras maigā daba raisīja pieķeršanos un kura izturējās pret verdzeni kā pret iemīļotu kompanjoni. Zaļuma bija čerkesiete, dzimusi augstajos noslēpumaino Austrumu kalnos; viņas tauta tika uzskatīta par ļoti skaistu, un Zaļuma - gara kā vīrietis, melniem matiem un uzacīm, seju marmora baltumā - nebija izņēmums. Viņas ciešās sprodziņas bija veidotas nevis ar karstu krāsns kruķi, bet gan ar Dieva roku, un par tām viņu apskauda ikviena florenciete. Dažreiz viņa kaut ko pie sevis murmināja dzimtajā valodā, kas nepavisam nelīdzinājās nevienai no tām, ko es biju dzirdējusi; viņa to dēvēja par "abazīnu".

Zaļuma pakniksēja un ieveda astrologu mājā, lai iepazīstinātu ar manu māti. Viņa torit bija viegli satraukta, droši vien tāpēc, ka šis astrologs bija visslavenākais visā pilsētā. Pat Viņa Svētība, kad tā pareģis saslima, lūdza šī vira padomu. Man bija pieteikts nerādīties viņam acīs; šī pirmā tikšanās bija lietišķa, un es tikai traucētu.

Es izgāju no savas istabas un viegliem soļiem aizskrēju līdz kāpņu laukumam, lai mēģinātu saskatīt divus stāvus zemāk notiekošo. Mūra sienas bija biezas, un māte bija aizvērusi pieņemšanas zāles durvis. Es nedzirdēju pat apslāpētas balsis.

Tikšanās nevilkās ilgi. Māte atvēra durvis un pasauca Zaļumu; es dzirdēju viņas ašos soļus uz marmora, pēc tam atskanēja vīrieša balss.

Es atkāpos un steidzos atpakaļ pie loga, no kura pavērās skats uz astrologa karieti.

Zaļuma pavadīja viņu ārā un, zaglīgi pametusi skatienu apkārt, pasniedza viņam nelielu priekšmetu, kas izskatījās pēc naudas maisiņa. Sākumā viņš atteicās, bet Zaļuma veltīja viņam dažus dedzīgus vārdus. Vēl mirkli vilcinājies, viņš iebāza priekšmetu kabatā, iekāpa karietē un aizbrauca prom.

Es pieņēmu, ka viņa samaksājusi par zvaigžņu lasīšanu, kaut gan jutos pārsteigta, ka tik augsti stāvošs vīrs sniedzis šo pakalpojumu verdzenei. Vai arī mana māte gluži vienkārši aizmirsusi samaksāt.

Ejot atpakaļ uz māju, Zaļuma pacēla acis un sastapa manu skatienu. Es atrāvos malā, nokaunējusies par savu spiegošanu.

Biju pārliecināta, ka Zaļuma, kurai patika mani ķircināt par dažādiem nedarbiem, par to vēlāk ierunāsies, bet viņa neteica ne pušplēstu vārdu.

II

Astrologs atgriezās pēc trim dienām. Es atkal no augšstāva loga vēroju, kā viņš izkāpj no karietes un Zaļuma viņu sagaida. Mani pildīja jūsmīgas gaidas; māte bija piekritusi mani pasaukt, kad būs pienācis īstais mirklis. Es nospriedu, ka viņa vēlas izspodri- nāt nelāgos pareģojumus, piešķirot tiem rožaināku krāsu.

Šoreiz horoskopu sastādītājs savu turību izrādīja ar mirdzoši dzeltenu tuniku, darinātu no zīda damasta ar brūnu caunādas apmali. Pirms ieiešanas namā viņš apstājās un kaut ko pateica Zalu- mai; viņa pacēla plaukstu pie mutes, it kā dzirdētais viņu satriektu. Astrologs uzdeva jautājumu. Verdzene papurināja galvu un pieskārās viņa rokai, acīmredzot kaut ko prasīdama. Viņš pasniedza Zalumai papīra rituli, aizkaitināts izrāva savu roku no tvēriena un platiem soļiem iegāja iekšā. Zaļuma satraukta iebāza rituli kabatā, kas bija paslēpta svārku ielocēs, un sekoja astrologam.

Es atrāvos no loga un nostājos kāpņu laukumā. Nupat redzētā sadursme viesa manī neizpratni, tomēr es nepacietīgi gaidīju, kad mani pasauks.

Kad bija pagājušas tikai piecpadsmit minūtes, es spēji satrūkos, jo lejā durvis tika atgrūstas vaļā ar tādu sparu, ka atsitās pret sienu. Es pieskrēju pie loga: astrologs, neviena nepavadīts, slāja uz savu karieti.

Pacēlusi svārkus, es metos lejup pa kāpnēm, pateikdamās Dievam, ka ceļā nesastopu ne Zaļumu, ne savu māti. Tik tikko elpodama, es nonācu pie karietes tajā pašā brīdī, kad astrologs deva kučierim zīmi.

Es uzliku plaukstu uz pulētajām koka durvīm un pacēlu skatienu uz vīru, kurš sēdēja aiz tām.

-    Lūdzu, pagaidiet, - es ierunājos.

Viņš ar mājienu lika kučierim apturēt zirgus un pievērsās man, sāji saviebis seju, tomēr viņa acīs jautās dīvaina līdzjūtība.

-   Tātad jūs esat meita.

-Jā.

Viņš mani rūpīgi nopētīja.

-    Es nepiedalīšos apmānā. Vai saprotat?

-Nē.

-   Hmm. Jūs tiešām neko nezināt. - Viņš bridi klusēja, uzmanīgi izvēlēdamies vārdus. - Jūsu māte, madonna Lukrēcija, teica, ka jūs lūdzāt manus pakalpojumus. Vai tā ir taisnība?

-    Jā. - Es piesarku, baidīdamās, ka šāda atzīšanās viņu sadusmos vēl vairāk.

-   Tad jūs esat pelnījusi dzirdēt vismaz daļu patiesības, jo visu šajā namā neuzzināsiet nekad. - Viņa pompozās dusmas pagaisa, un balsī parādījās drūms svinīgums. - Jūsu karte ir neparasta. Pēc dažu domām, pat biedējoša. Es ļoti nopietni uztveru savu mākslu un uzticos intuīcijai, un tās abas man vēsta, ka jūs esat iesprostota varmācības, asiņu un krāpšanas gredzenā. Jums jāpabeidz tas, ko sākuši citi.

Es neviļus atsprāgu atpakaļ un, kad beidzot spēju runāt, paziņoju:

-    Manī nav tieksmes pēc šādām šausmām.

-    Jūs esat četrkārtīga uguns, - viņš sacīja. - Jūsu raksturs ir karsts kā krāsns, kurā tiek kaldināts taisnīguma zobens. Jūsu zvaigznēs es redzēju vardarbību. Tā slēpjas gan jūsu pagātnē, gan nākotnē.

-    Bet es nemūžam nedarītu kādam ļaunu!

-   To jau nolēmis Dievs. Viņam ir savi iemesli, kāpēc jūsu liktenis tā rakstīts.

Es gribēju jautāt vēl kaut ko, bet astrologs uzsauca savam kučierim, un abi skaistie, melnie zirgi aizvilka karieti prom

Šaubu un baiļu mākta, es devos atpakaļ un pavisam nejauši pacēlu skatienu. Es ieraudzīju Zaļumu, kas lūkojās uz mani no augšējā stāva loga.

Kad atgriezos savā istabā, viņa jau bija nozudusi. Tur es nogaidīju pusstundu, līdz mani sauca māte.

Viņa vēl joprojām sēdēja lielajā zālē, kur bija pieņēmusi astrologu. Kad ienācu es, viņa pasmaidīja, tātad vēl nezināja par mūsu sarunu. Rokā viņa turēja papīru žūksni.

-    Nāc, sēdies man blakus, - viņa moži aicināja. - Es tev pastāstīšu par tavām zvaigznēm. Karti vajadzēja sastādīt jau sen, tāpēc esmu nolēmusi, ka tev tik un tā pienākas jauns tērps. Šo- dien tēvs aizvedīs tevi uz pilsētu, lai vari izvēlēties audumu; bet par zvaigznēm tu viņam nedrīksti stāstīt. Viņš uzskatīs mūs par izšķērdīgām.

Es sēdēju, stīvi izslējusies, rokas cieši salikusi klēpī.

-    Paskaties. - Māte ielika papīrus man klēpī un pieskārās ar pirkstu astrologa elegantajiem rakstiem. - Protams, tu esi Dvīnis - gaisa zīme. Un vadošajā vietā ir Zivs, kas nozīmē ūdeni. Tavs mēness ir Auna zīmē - uguns. Un tavā kartē ir daudz zemes aspektu, kas nozīmē, ka tu esi ļoti līdzsvarota. Tas norāda uz ļoti gaišu nākotni.

Viņai runājot, manas dusmas pieņēmās spēkā. Visu pēdējo pusstundu viņa bija sakopojusi spēkus, lai izdomātu laimīgus māņus. Astrologam bija taisnība; šajā namā es nevarēju cerēt uz patiesību.

-    Tev būs ilga, labklājīga dzīve, bagātība un daudz bērnu, - māte turpināja. - Tev nav jāsatraucas par vīrieti, ar kuru apprecēsies, jo tev ir tik laba saskaņa ar visām zīmēm, ka…

-   Nē, - es noskaldīju, pārtraucot māti. - Es esmu četrkārtīga uguns. Mana dzīve norisināsies nodevības un asiņu ēnā.

Māte strauji piecēlās. Papīri, ko viņa turēja klēpī, izkaisījās pa grīdu.

-    Zaļuma! - viņa nošņāca, acīm degot vēl nekad neredzētās dusmās. - Vai viņa ar tevi runāja?

-   Es pati vērsos pie astrologa.

Mani vārdi māti nekavējoties apklusināja, un viņas seja kļuva neizdibināma. Pēc brīža viņa piesardzīgi iejautājās:

-   Ko vēl viņš tev pateica?

-   Tikai to, ka es esmu uguns.

-   Neko vairāk?

-   Neko.

Zaudējusi visus spēkus, viņa atslīga atpakaļ krēslā.

Iegrimusi dusmās, es neiedomājos, ka mana labsirdīgā un mīlošā māte tikai vēlas pasargāt mani no ļaunām vēstīm. Es pielēcu kājās.

-   Viss tevis sacītais ir meli. Ko vēl tu esi man sastāstījusi?

Tie bija nežēlīgi vārdi. Viņa uzlūkoja mani ar ievainota zvēra skatienu. Bet es pagriezos un pametu viņu sēžam krēslā, spiežot roku pie sirds.

Drīz vien es pamanīju, ka manai mātei un Zalumai bijis nepatīkams strīds. Visu manu mūžu starp viņām valdīja ļoti draudzīgas attiecības, bet pēc astrologa otrā apciemojuma mana māte saspringa katru reizi, kad istabā ienāca Zaļuma. Viņa neskatījās savai verdzenei acīs un neteica tai vairāk kā dažus vārdus. Zaļuma savukārt bija drūma un nerunīga. Pagāja vairākas nedēļas, līdz abas salaba.

Māte nekad vairs man nestāstīja par zvaigznēm. Es bieži vien iedomājos, ka vajadzētu palūgt Zaļumu sameklēt astrologa atnestos papīrus, lai es pati varētu izlasīt savu patieso likteni. Tomēr katru reizi mani atturēja bailes.

Es jau zināju vairāk, nekā vēlējos.

Pagāja gandrīz divi gadi, līdz es beidzot uzzināju par noziegumu, ar ko biju tik nesaraujami saistīta.

1. dala

1478. gada 26. apnlis

III

Bernardu Bandini Barončelli stāvēja pretī majestātiskās, skarbās Svētās Ziedu Dievmātes katedrāles altārim un centās savaldīt savas drebošās rokas. Protams, tas bija bezcerīgi - tikpat ļoti, kā noslēpt savas sirds melnās dzīles Dieva acīm. Viņš saspieda plaukstas un pirkstus kopā, it ka lūgdamies, un pacēla tos pie lūpām. Balsij trīsot, viņš čukstēja, lūgdamies panākumus ļaunajai iecerei, kurā bija sapinies, lūgdamies piedošanu gadījumam, ja tā īstenosies.

Es esmu labs cilvēks. Barončelli raidīja savas domas Visaugsta- jam. Vienmēr esmu gribējis citiem tikai labu. Kā gan esmu nonācis šeit?

Atbildes nebija. Barončelli pievērsa skatienu altārim, kas bija darināts no tumša koka un zelta. Caur kupola krāsainā stikla logiem lejup plūda zeltaini rīta saules stari, kuros virpuļoja mirdzoši putekļi. Šis skats raisīja domas par neaptraipītu Ēdeni. Šeit noteikti mājoja Dievs, bet Barončelli nejuta tā svētīto klātbūtni, tikai pats savu ļaunumu.

- Dievs, piedod man, nožēlojamam grēciniekam, - viņš murmināja. Klusā lūgšana sajaucās ar simtiem pieklusinātu balsu plašajā Svētās Ziedu Dievmātes baznīcā, kas bija veltīta lilijai. Šī svētnīca bija viena no lielākajām pasaulē un celta latīņu krusta formā. Virs ribu savienojuma slējās arhitekta Brunelleski dižākais veikums - il Duomo - milzīgais kupols, kas žilbināja jau ar saviem izmēriem vien un šķietami balstījās uz tukša gaisa. Oranžo ķieģeļu veidojums bija redzams no jebkuras vietas pilsētā, majestātiski valdīdams pār debesīm, un līdzīgi lilijai bija kļuvis par Flo- rences simbolu. Tas stiepās ļoti augstu, un pirmajā reizē, to ieraudzīdams, Barončelli bija pārliecināts, ka tas noteikti skar paradīzes vārtus.

šajā rītā Barončelli mitinājās daudz zemākā pasaulē. Kaut gan plāns bija šķitis pietiekami vienkāršs, lai to nebūtu iespējams sabojāt, tagad, kad bija ataususi mokoši gaišā diena, viņu pārņēma nelāgas nojautas un nožēla. Šis pēdējās izjūtas viņu vajāja visu mūžu. Viņš bija dzimis vienā no pilsētas turīgākajām un cienītajām ģimenēm, bet savu bagātību izšķērdēja un vēlāk iekļuva parādos. Visu savu dzīvi viņš bija baņķieris un neko citu nemācēja. Tagad viņa vienīgā izvēle bija aizsūtīt sievu un bērnus uz Neapoli un lūgt palīdzību kādam bagātam brālēnam (viņa taisnprāte sieva Džovanna nemūžam tam nepiekristu) vai arī piedāvāt savus pakalpojumus vienai no divām lielajām, nozīmīgajām baņķieru ģimenēm Florencē: Mediči vai Paci.

Vispirms viņš bija devies pie ietekmīgākajiem - Mediči. Tie viņu atraidīja, un viņš vēl joprojām to pārdzīvoja. Toties viņu sāncenši Paci ar prieku pieņēma Barončelli, un tieši tāpēc viņš šodien stāvēja ticīgo pirmajā rindā blakus savam darba devējam Frančesko de Paci, kurš kopā ar savu tēvoci, bruņinieku meseru* Jākopo, vadīja ģimenes starptautiskos darījumus. Viņš bija maza auguma virs ar smailu degunu un zodu, un viņa šaurās acis gandrīz pazuda zem tumšām, nedabiski lielām uzacīm. Blakus garajam, staltajam Barončelli viņš izskatījās pēc neglīta pundura. Barončelli ar laiku sāka nicināt Frančesko vairāk nekā Mediči, jo viņa patrons bieži vien padevās niknuma lēkmēm un veltīja savam padotajam nejaukus vārdus, atgādinādams par bankrotu.

Lai ģimene nemirtu badā, Barončelli nācās smaidīt, kad abi Paci - gan mesers Jākopo, gan jaunais Frančesko - par viņu ņirgājās un izturējās kā pret zemāku būtni, kaut gan patiesībā viņa vārds bija tikpat prestižs un varbūt pat ievērojamāks. Tāpēc, kad dzima sazvērestība, Barončelli varēja izvēlēties vienu no divām iespējām: riskēt ar savu galvu, atzīstoties Mediči, vai ļauties Paci spiedienam, kļūt par līdzdalībnieku un iekļūt vietu jaunajā valdībā.

* Mesers - bruņinieka tituls Itālijā. (Tulkotājas piezīme.)

Tagad, stāvēdams pie altāra un lūgdams Dievam piedošanu, viņš juta cita sazvērnieka silto elpu uz labā pleca. Vīrs, kurš lūdzās viņam aiz muguras, bija ģērbies grēku nožēlotāja raupjajās drānās.

Barončelli kreisajā pusē dīdījās Frančesko, vērdamies pa labi viņam garām. Barončelli sekoja neglītā vīreļa skatienam: tas bija pievērsts Lorenco de Mediči, kurš divdesmit deviņu gadu vecumā bija Florences faktiskais valdnieks. Teorētiski Florenci pārvaldīja Sinjorija jeb padome - astoņi priori un valsts galva jeb gonfalon- jers. Šie viri tika izvēlēti no visām cienījamām Florences ģimenēm. Tam bija jānotiek taisnīgi, tomēr nezin kāpēc vairums ievēlēto vienmēr bija uzticīgi Lorenco, un gonfalonjers bija viņam padevīgs.

Frančesko de Paci bija neglīts, bet Lorenco viņu pārspēja. Viņa glīto augumu, garāku par vidusmēru un muskuļotu, bojāja viena no Florences nepievilcīgākajām sejām. Viņa deguns bija garš un smails, tā gals bija vērsts uz augšu un nedaudz liecās sānis, bet virsdegune bija pieplacināta, piešķirot Lorenco īpatnēji nazālu balsi. Viņa apakšžoklis bija tik ļoti izvirzīts uz āru, ka zods vienmēr ienāca istabā pirms viņa. Šo acīm nepatīkamo profilu ieskāva tumši mati, kas sniedzās līdz zodam.

Lorenco gaidīja mises sākumu. Vienā pusē viņam stāvēja uzticamais draugs un padotais Frančesko Nori, pie otriem sāniem bija Pizas arhibīskaps Frančesko Salviati. Par spīti ārējiem trūkumiem, Lorenco izstaroja valdonīgu pašcieņu un stāju. Viņa tumšajās, viegli izvelbtajās acis spīdēja neparasti ass prāts. Pat naidnieku ielenkumā Lorenco šķita bezrūpīgs. Salviati, Paci radinieks, nebija viņa draugs, kaut gan sasveicinoties par tādu izlikās. Vecākais Mediči brālis bija sparīgi iebildis pret nodomu piešķirt Salviati Pizas arhibīskapa vietu, lūgdams, lai pāvests Siksts tajā ieceļ Mediči piekritēju. Pāvests neuzklausīja Lorenco un, lauzdams paaudzēm ilgušu tradīciju, atlaida Mediči no pāvesta baņķieru posteņa, viņa vietā ieceldams Paci. Tas bija nepārprotams apvainojums Lorenco.

Tomēr šodien Lorenco bija pieņēmis pāvesta brāļadēlu, septiņpadsmit gadus veco kardinālu Riario no Sandžordžo, kā godātu viesi. Pēc mises lielajā katedrālē Lorenco grasījās vest jauno kardinālu uz mielastu Mediči pili, kam sekotu Mediči mākslas darbu kolekcijas izrādīšana. Pagaidām viņš pieklājīgi stāvēja blakus Riario un Salviati, mādams ar galvu, kad tie čukstēja savus komentārus.

Smaidīdami asina zobenus, Barončelli nodomāja.

Vienkāršā, pelēkzilā tunikā pieticīgi ģērbies, Lorenco nemaz nemanīja divus melnā tērpušos priesterus divas rindas viņam aiz muguras. Paci nama skolotājs bija jauneklis, ko Barončelli pazina tikai ar Stefano vārdu. Tam blakus stāvēja vecāks vīrs - Antonio da Voltera. Ienākot baznīcā, Barončelli bija uztvēris da Volte- ras skatienu un steidzīgi novērsies; priestera acis dega tas pats kvēlojošais naids, ko Barončelli bija redzējis grēku nožēlnieka seja. Da Voltera, kurš piedalījās visās slepenajās sanāksmēs, kaismīgi izteicās par Mediči "mīlestību pret visu pagānisko", apgalvodams, ka ģimene "izpostījusi mūsu pilsētu" ar savu neķītro mākslu.

Barončelli un pārējie sazvērnieki zināja, ka nebūs nekāda mielasta un mākslas darbu apskates. Gaidāmie notikumi uz visiem laikiem mainīs Florences politisko skatuvi.

Grēku nožēlnieks, slēpdams savu seju, sakustejas Barončelli aiz muguras un izgrūda nopūtu, ko spēja atšifrēt tikai Barončelli. Viņa vārdus apslāpēja kapuce, kas bija pavilkta uz priekšu, lai neļautu citiem saskatīt sejas vaibstus. Barončelli bija iebildis, kad tika apspriests, vai ļaut šim cilvēkam piedalīties slepkavībā. Kāpēc gan viņam uzticēties? Jo mazāk iesaistīto, jo labāk. Bet Frančesko, kā jau vienmēr, viņu ignorēja.

- Kur ir Džuljāno? - nožēlnieks čukstēja.

Džuljāno de Mediči, jaunākais brālis, bija tikpat daiļš, cik neglīts bija Lorenco. Viņu dēvēja par Florences zeltu un teica, ka viņa skaistums liek ilgpilni nopūsties gan vīriešiem, gan sievietēm. Nedrīkstēja pieļaut, ka milzīgajā katedrālē ir tikai viens brālis. Nepieciešami abi - citādi jāatsauc viss plāns.

Barončelli pār plecu palūkojās uz līdzdalībnieka kapucē ieslēpto seju, bet neko neatbildēja. Viņam nepatika šis nožēlnieks, kurš visā notiekošajā bija iepludinājis paštaisnas reliģiozās kaismes toņus, turklāt tik lipīgus, ka pat ļoti pasaulīgais Frančesko sāka ticēt Dieva rokai, kas viņus šodien vadīs.

Barončelli zināja, ka Dievam ar notiekošo nav nekāda sakara. Sazvērestību vadīja tikai greizsirdība un godkāre.

Otrā pusē iešņācās Frančesko de Paci.

-    Kas ir? Ko viņš teica?

Barončelli pieliecās, lai varētu čukstēt savam sīkajam saimniekam ausī.

-    Kur ir Džuljāno?

Viņš vēroja, kā zebiekstei līdzīgais Frančesko mēģina noslēpt izbīli. Barončelli juta tieši to pašu. Lorenco un tā viesis kardināls jau bija ieņēmuši savu vietu, tātad mise drīz sāksies. Ja Džuljāno drīz neparādīsies, plāns izgāzīsies. Pārāk daudz bija likts uz spēles, pārāk daudzi iesaistījušies sazvērestībā, pārāk daudz pļāpīgu mēļu. Šajā pašā brīdī mesers Jākopo līdz ar nelielu armiju, ko veidoja piecdesmit Perudžas algotņu, gaidīja baznīcas zvana signālu. Kad tas sāks skanēt, viņš pārņems savā varā valdības pili un samusinās ļaudis pret Lorenco.

Grēku nožēlnieks pavirzījās uz priekšu, līdz nostājās gandrīz blakus Barončelli; tad viņš pacēla seju, pievērsdams to reibinoši augstajam, masīvajam kupolam, kas slējās tieši virs milzīgā altāra. Viņa maisauduma kapuce nedaudz paslīdēja atpakaļ, atklājot profilu. Vīrieša lūpas uz bridi pavērās, piere un mute sašķiebās tik naidpilnā, atbaidošā grimasē, ka Barončelli atrāvās nostāk.

Rūgtais niknums nožēlnieka acīs pamazām apdzisa, un viņa sejā parādījās svētbijīga ekstāze, it kā viņš sev priekšā redzētu pašu Dievu, nevis noapaļoto griestu gludeno marmoru. Frančesko to pamanīja un uzlūkoja nožēlnieku kā orākulu, kas tūlīt teiks savu diženo vārdu.

Un viņš to pateica:

-    Džuljāno vēl ir gultā.

Atguvis veselo saprātu, vīrs pavilka kapuci uz priekšu, lai noslēptu seju.

Frančesko satvēra Barončelli elkoni un nošņāca:

- Mums tūlīt pat jāiet uz Mediči pili!

Viņš smaidīdams pastūma Barončelli pa kreisi, prom no Lorenco de Mediči, kurš bija pievērsies saviem viesiem, un garām saujiņai Florences augstmaņu, kas ieņēma pirmo dievlūdzēju rindu. Viņi neizmantoja tuvākās ziemeļu puses durvis, kas veda uz Via de'Servi, jo tas noteikti piesaistītu Lorenco uzmanību.

Abi virzījās pa ārējo aiļu, kas stiepās visā dievnama biedējošajā garumā - gar brūnām akmens kolonnām, ko aptvert varētu tikai četri vīri, un tās vienoja augstas, baltas arkas, ieskaujot augstus krāsaina stikla logus. Sākumā Frančesko labvēlīgi smaidīja, iedams garām paziņām pirmajās rindās un mādams tiem sveicienus. Apjukušais Barončelli pūlējās nomurmināt dažus vārdus pazīstamajiem, bet Frančesko grūda viņu garām tik strauji, ka viņš tik tikko paguva ievilkt elpu.

Simtiem seju, simtiem stāvu. Ja katedrāle butu tukša, tā liktos bezgalīgi plaša; piektajā svētdienā pēc Lieldienām, kad taja bija satilpināts maksimālais cilvēku skaits, tā šķita šaura, pārpildīta un smacīga. Katrā sejā, kas pievērsās Barončelli, viņš redzēja aizdomas. Pirmajā dievlūdzēju pulciņā, kam viņi pagāja garām, bija Florences turīgie - grezni vīrieši un sievietes, kurus pie zemes spieda zelts un dārgakmeņi, ar kažokādu apdarināts brokāts un samts. Vīriešu rozmarīna un lavandas aromāts sajaucās ar izaicinošo, sievišķīgāko rožu smaržu, un tam visam cauri vijās dūmu un vīraka smārds no altāra puses.

Frančesko samta apavi strauji plakšķēja uz marmora grīdas, un, aristokrātiem paliekot aiz muguras, viņa sejas izteiksme kļuva skarbāka. Lavandas aromāts pieņēmās spēkā, kad abi sazvērnieki pagāja garām rindām, kurās sēdēja vīrieši un sievietes, ģērbušies zīdā un smalkā vilnā, ko šur tur paspilgtināja kāds zelta vai sudraba atspīdums, dažviet pat uzmirdzējis briljants. Frančesko bez smaida pāris reižu pamāja zemāka ranga baņķieriem. Barončelli ar grūtībām elpoja; seju jūklis - liecinieki, visi kā viens - atmodināja viņā visaptverošu paniku.

Bet Frančesko nepalēnināja gaitu. Ejot garām vidusšķiras tirgotājiem, kalējiem un maizniekiem, māksliniekiem un to mācekļiem, smaržaugu aromāts atkāpās un parādījās sviedru smārds, bet smalko audumu vietā bija redzama rupjāk austa vilna un zīds. Nabagi stāvēja pašās pēdējās rindās: vilnas kārsēji, kas nepārtraukti klepoja, un audumu krāsotāji ar notraipītām rokām. Tie bija ģērbušies nodriskātā vilnā un sagumzītā linā, kas piesūcies ar sviedriem un netīrumiem. Frančesko un Barončelli nevilšus piesedza muti un degunu.

Beidzot viņi izkļuva laukā pa lielām, atvērtām durvīm. Barončelli dziļi ievilka elpu ar skaņu, kas gandrīz līdzinājās šņukstam.

- Gļēvulībai nav laika! - Frančesko noskaldīja un vilka viņu tālāk garām ubagiem, kas bija satupuši uz baznīcas pakāpieniem un stiepa grābjošas ķetnas; garām slaidajam, augstajam zvanu tornim kreisajā pusē.

Viņi ātrā solī šķērsoja lielo laukumu, pagāja garām astoņstūra formā veidotajam Svētā Jāņa Baptistērijam, kas blakus katedrālei izskatījās mānīgi sīks. Kārdinājums mesties skriešus bija spēcīgs, tomēr pārāk bīstams, kaut gan viņu gaita tik un tā bija pietiekami strauja, lai Barončelli aizelstos par spīti tam, ka viņa kājas bija divreiz garākas nekā Frančesko. Pēc katedrāles krēslas saules gaisma šķita pārāk spilgta. Diena bija brīnišķīga, pavasarīga un debesis skaidras, bet Barončelli tik un tā ik uz stūra saskatīja ļaunas zīmes.

Viņi nogriezās uz ziemeļiem pa Via Larga, ko dažreiz dēvēja par "Mediči ielu". Nebija iespējams mīt tās nodilušos akmeņus un nejust to dzelzs tvērienu, kurā Lorenco turēja pilsētu. Gar plato ielu rindojās viņa atbalstītāju nami. Te dzīvoja ģimenes arhitekts Mičeloco, dzejnieks un protežē Andželo Policiano. Tālāk bija skatienam paslēpusies Svētā Marka baznīca un klosteris. Lorenco vectēvs Kozimo bija atjaunojis brūkošo katedrāli un licis pamatus klostera slavenajai bibliotēkai. Dominikāņu mūki savukārt viņu cienīja un piešķīra pašam savu celli katru reizi, kad viņš ieradās pārdomāt dzīvi.

Kozimo pat iegādājās dārzus, kas pletās blakus klosterim, un Lorenco tos pārvērta par skulptūru parku - greznu apmācību laukumu jaunajiem arhitektiem un māksliniekiem.

Barončelli kopā ar otru sazvērnieku tuvojās krustojumam ar Via de'Gori, kur debesu ainavu savā varā turēja Florences senākās katedrāles - Svētā Lorenco baznīcas - kupols. Dievnams bija sabrucis, un Kozimo ar Mičeloco un Brunelleski palīdzību atjaunoja tā diženumu. Tagad tur atdusējās viņa kauli, un pie augstā altāra bija uzstādīts marmora kapakmens.

Abi vīri beidzot sasniedza savu mērķi - Mediči palazzo. Četrstūrainā, pelēkā pils bija drūma un svinīga kā cietoksnis. Arhitektam Mičeloco bija dod stingri norādījumi, ka būve nedrīkst būt grezna, lai neradītu aizdomas, ka Mediči uzskata sevi par augstākiem salīdzinājumā ar parastiem pilsoņiem. Tomēr pieticīgais plānojums tik un tā izstaroja pietiekami daudz diženuma, lai tajā varētu izklaidēt karaļus un prinčus; lielaja zālē reiz vakariņas ieturēja Francijas karalis Kārlis Septītais.

Barončelli ienāca prātā, ka šī ēka līdzinās tās pašreizējam saimniekam. Pirmā stāva grīda bija likta no raupja, neapstrādāta akmens, otro stāvu veidoja līdzeni ķieģeļi, bet trešo - nevainojami noslīpēts, gluds akmens, ko vainagoja dzegas. Pasaulei Lorenco rādija tikpat pulētu, apstrādātu seju, bet viņa kodols un sirds bija pietiekami raupjš un auksts, lai darītu visu nepieciešamo un saglabātu varu pār pilsētu.

Nebija vajadzīgas pat četras minūtes, lai nokļūtu pie Mediči pils, kas uzurpēja visu Via Larga un Gori stūri. Šīs četras minūtes šķita garas kā stundas un vienlaikus paskrēja tik strauji, ka Barončelli pat neatcerējās, kā gājis pa ielu.

Pie nama dienvidu stūra, kas bija tuvāk Doma katedrālei, atradās lodžija. Tā bija aizsargāta no dabas stihijām, bet platās arkas darīja to pieejamu no ielas puses. Šeit Florences pilsoņi varēja brīvi tikties ar citiem un sarunāties, bieži vien pat ar Lorenco vai Džuljāno; zem šiem akmens griestiem tika slēgta laba tiesa darījumu.

Šajā svētdienas rītā vairums ļaužu piedalījās dievkalpojumā; lodžijā kavējās tikai divi vīri, klusi sarunādamies. Viens no tiem, tērpies vilnas tunikā, kas norādīja uz viņa piederību tirgotāju kārtai un, iespējams, arī Mediči baņķieriem, pagriezās un sarauktu pieri uzlūkoja Barončelli, kurš pielieca galvu, baidīdamies, ka tiks ieraudzīts un iegaumēts.

Vēl pēc dažiem soļiem abi sazvērnieki apstājās pie biezajām misiņa durvīm, kas veda uz galveno ieeju pili no Via Larga puses. Frančesko sparīgi piedauzīja pie metāla; viņa pulēs beigās vainagojās ar kalpotāja parādīšanos. Tas ieveda viņus elpu aizraujošajā pagalmā.

Sākās mokpilnā gaidīšana, kamēr tika pasaukts Džuljāno. Ja Barončelli tobrīd nesmaktu bailēs, viņš droši vien spētu gūt baudu no apkārt redzamā. Katrā pagalma stūri stāvēja liela akmens kolonna, ko ar pārējām savienoja elegantas arkas. Virs tām stiepās frizē, ko rotāja medaljoni ar pagāniskiem tēliem pārmaiņus ar Mediči ģerboni.

Septiņas slavenās palle jeb bumbas bija sakārtotas rakstā, kas aizdomīgi atgādināja kroni. Lorenco apgalvoja, ka šīs bumbas simbolizē iespiedumus vairogā, ko guvis Kārļa Lielā bruņinieks, drosmīgais Averardo, cīņā uzveikdams baisu milzi. Uz karali tas atstājis tik lielu iespaidu, ka viņš ļāvis Averardo veidot savu ģerboni pēc iedauzītā vairoga. Mediči apgalvoja, ka cēlušies no drosmīgā bruņinieka, un ģimene izmantoja šo ģerboni jau gadsimtiem ilgi. Sauciens "Palle! Palle! Palle!" tika lietots, lai uzkurinātu cilvēkus un liktu tiem atbalstīt Mediči. Par Kozimo Vecāko stāstīja, ka viņš pat mūku atejas kambari iezīmējis ar savām bumbām.

Barončelli ļāva skatienam klīst no viena medaljona pie cita. Uz viena no tiem bija attēlota Atēna, kas aizstāvēja Atēnu pilsētu, cits vēstīja par spārnoto Ikaru, kas traucas pretī debesīm.

Beigās viņš pievērsās pagalma centrālajam mākslas darbam - Donatello radītajam bronzas Dāvidam. Šī skulptūra Barončelli vienmēr bija šķitusi sievišķīga. Garas matu cirtas plūda no Dāvida gana cepurītes apakšas; uz viņa kailā, izliektā ķermeņa nebija ne vēsts no vīrišķīgas muskulatūras. Tā elkonis pat bija izvirzīts uz āru, jo viena roka koķeti meitenīgā žestā balstījās uz gurna.

Šodien statuja uz Barončelli atstāja pavisam citu iespaidu. Viņš redzēja auksto skatienu, ar kādu Dāvids lūkojās lejup uz nogalētā Goliāta galvu, juta, cik ass milzīgais zobens Dāvida labajā rokā.

Kuru lomu šodien spēlēšu es? Barončelli prātoja. Dāvidu vai Goliātu?

Frančesko de Paci viņam blakus mēroja soļiem grīdu, salicis rokas aiz muguras un ieurbis sīkās ačteles pulētajā marmorā. Barončelli cerēja, ka Džuljāno nāks drīz, citādi Frančesko sāks murmināt zem deguna.

Bet Džuljāno nerādījās. Pievilcīgais jauneklis, kas viņus ielaida iekšā, tikpat labi ieeļļots kā visas pārējās Mediči aparāta sastāvdaļas, atgriezās ar labi apgūtu līdzjūtības izteiksmi sejā.

- Sinjori, piedodiet. Man ļoti žēl jums pavēstīt, ka mans kungs šobrīd nejūtas labi un nevar pieņemt viesus.

Frančesko ar pūlēm izdevās laikus apspiest bailes un aizvietot tās ar jautru smaidu. - Ak tā! Lūdzu, paskaidrojiet seram [1] Džuljāno, ka esam ieradušies ļoti svarīgā jautājumā. - Viņš pieklusināja balsi, it ka atklādams noslēpumu. - Šodienas brokastu svinības notiek par godu jaunajam kardinālam Riario, un viņš ir ļoti vilies, uzzinot, ka sers Džuljāno to neapmeklēs. Šobrīd kardināls ir Doma katedrālē kopā ar seru Lorenco un taujā pēc jūsu saimnieka. Dievkalpojums ir novilcināts un viņa dēļ, un es baidos, ka jaunais kardināls apvainosies, ja sers Džuljāno nenāks mums līdzi. Mēs nevēlamies, lai viņš par to ziņotu savam tēvocim pāvestam, atgriežoties Romā…

Kalpotājs saprotoši pamāja un sarauca pieri, pauzdams raizes. Tomēr Barončelli juta, ka viņš vēl nav pilnīgi pārliecināts par nepieciešamību traucēt savu kungu. Izskatījās, ka arī Frančesko to nojauš, jo viņš kļuva vēl uzstājīgāks. - Mēs esam ieradušies pēc sera Lorenco pavēles, kurš lūdz savu brāli nākt, turklāt ātri, jo mēs visi gaidām…

Jauneklis apliecināja savu izpratni par notiekošā svarīgumu, spēji paceldams zodu. - Es nodošu jūsu vārdus savam kungam.

Puisim pagriežoties, Barončelli uzlūkoja savu darba devēju un apbrīnoja tā liekuļošanas spēju.

Jau pavisam drīz uz marmora kāpnēm, kas veda lejup uz pagalmu, atskanēja soļi, un viņiem priekšā nostājās Džuljāno de

Mediči. Atšķirībā no brāļa, kura sejas pantus nepavisam nevarēja nosaukt par nevainojamiem, Džuljāno bija daudz glītāks. Viņa deguns gan bija izteikts, tomēr ari taisns un ar patīkami noapaļotu galu, un zem tā bija redzams spēcīgs, stūrains žoklis; lielās, zeltaini brūnās acis mirdzēja garu skropstu ietvarā, ko apskauda ikviena Florences sieviete. Smalkas, labi veidotas lūpas slēpa līdzenus zobus, un viņa kuplie, vijīgie mati bija izšķirti galvas vidū un atsukāti atpakaļ, lai labāk atklātu viņa glītos vaibstus.

Divdesmit četru gadu vecumā Džuljāno bija laba dzīve; viņš bija jauns, spēcīgs, ar daiļu seju un balsi. Tomēr, pateicoties labsirdīgajam raksturam un iedzimtajam jūtīgumam, viņš nekad nelika citiem justies nevērtīgiem. Līksmās, dāsnās dabas dēļ Florences pilsoņi viņu patiesi mīlēja. Viņam gan nepiemita brāļa dimantcietais, apbrīnojamais talants politikā, bet viņš bija pietiekami gudrs, lai izmantotu sava rakstura īpašības sabiedrības atbalsta gūšanai. Ja Lorenco nomirtu, Džuljāno nepavisam nebūtu grūti satvert varas grožus savās rokās.

Dažu pēdējo nedēļu laikā Barončelli no sirds bija centies viņu ienīst, bet nespēja.

Nespodrā gaisma, kas jau sāka laizīt kolonnu pamatnes, atklāja, ka Džuljāno skaistums ir apdzisis. Mati nebija ķemmēti, drēbes steidzīgi uzrautas mugurā - un viņa acis bija pamanāmi pieplūdušas asinīm. Barončelli pirmo reizi mūžā redzēja Džuljāno nesmaidām. Viņš kustējās lēni, kā cilvēks, ko pie zemes spiež smagas bruņas. Ikars, Barončelli nodomāja. Viņš uzlidoja pārāk augstu un tagad, saulē apsvilis, ir nokritis zemē.

Džuljāno ierunājās, un viņa parasti tik melodiskā balss bija piesmakusi. - Labdien, kungi. Cik noprotams, kardināls Riario apvainojies, ka es nepiedalos dievkalpojumā.

Barončelli juta kaut ko savādu krūtīs, it kā sirds apmestu kūleni. Džuljāno izskatījās pēc dzīvnieka, kas samierinājies ar gaidāmo noslaktēšanu. Viņš zina. Viņš nevar zināt, tas nav iespējams. Bet… viņš zina…

- Mums ļoti žēl jūs traucēt, - Frančesko de Paci atvainojās, nožēlā salicis rokas. - Mēs atnācām pēc sera Lorenco lūgumu…

Džuljāno nopūtās. - Es saprotu. Mums visiem jāpūlas izpatikt Lorenco. - Uz brīdi viņa acīs pavīdēja kaut kas no iepriekšējā mirdzuma, un viņš šķietami patiesās rūpēs piebilda: - Es gan ceru, ka vēl nav par vēlu apliecināt kardinālam savu dziļāko cieņu.

-   Jā, - Barončelli lēni novilka. - Cerēsim, ka nav par vēlu. Dievkalpojums jau sācies.

-   Tādā gadījumā dosimies ceļā, - Džuljāno noteica un ar mājienu pavēlēja viesiem atgriezties pie ieejas durvīm. Kad viņš pacēla roku, Barončelli pamanīja, ka Džuljāno ģērbies steigā un nav piesprādzējis pie gurna zobenu.

Visi trīs izgāja laukā, spožajā rīta saules gaismā.

Pieri raucošais vīrs, kurš kavējās lodžijā, pacēla skatienu, ieraudzījis Džuljāno. - Ser Džuljāno! - viņš iesaucās. - Lūdzu, vai varam pārmīt kādu vārdu? Tas ir ļoti svarīgi.

Džuljāno palūkojās uz vīru un nenoliedzami to pazina.

-    Kardināls! - Frančesko steidzīgi mudināja jaunāko Mediči un vērsās pie vīra. - Cienītais, sers Džuljāno kavē ļoti svarīgu tikšanos un lūdz sapratni. - Negaidīdams atbildi, viņš satvēra Džuljāno aiz rokas un vilka to uz priekšu pa Via barga.

Barončelli abiem sekoja, brīnīdamies par atklāsmi, ka viņa prāts vēl joprojām slīgst šausmās, bet rokas vairs netrīc, sirds nelēkā, elpa neaizžņaudzas. Viņš jokoja un smējās kopā ar Frančesko - abi tēloja labus draugus, kas pūlas viens otru uzjautrināt. Džuljāno vārgi pasmaidīja par šiem centieniem, bet tik tikko vilka kājas, tāpēc abi sazvērnieki pārmaiņus vilka viņu vai grūda uz priekšu. - Mēs nedrīkstam likt kardinālam gaidīt, - Barončelli vismaz trīs reizes atkārtoja.

-   Sakiet jel, Džuljāno, - Frančesko ieminējās, satvēris jaunā vīrieša piedurkni. - Kas liek jums tik grūši nopūsties? Jūsu sirdi taču nav nolaupījusi kāda necienīga meiča?

Džuljāno nolaida skatienu un papurināja galvu. Tā nebija atbilde, vairāk norāde, ka viņš nevēlas pievērsties šādām runām. Frančesko nekavējoties mainīja tematu, bet ne mirkli nepalēnināja soli, un jau pēc dažām minūtēm viņi nonāca pie ieejas Doma katedrālē.

Barončelli apstājās. Viņu darīja nemierīgu tas, cik lēni kustējās Džuljāno, it kā tam plecos būtu smaga nasta. Barončelli tēlotā sirsnīguma uzplūdā satvēra jauno Mediči un cieši apskāva. - Mans dārgais draugs, - viņš ierunājās. - Manu sirdi māc skumjas, redzot tevi tik nelaimīgu. Ko mums darīt, lai tevi iepriecinātu?

Džuljāno atkal piespiesti pasmaidīja un viegli papurināja galvu. - Neko, mans labais Bernardo. Neko.

Un viņš sekoja Frančesko, kas iegāja katedrālē.

Barončelli savukārt bija atbrīvojies vismaz no viena rūpju avota. Džuljāno zem tunikas nebija uzlicis krūšu bruņas.

IV

Šajā apriļa beigu rftā Džuljāno bija jāpieņem drausms lēmums: salauzt sirdi vienam no diviem cilvēkiem, ko viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē. Viena no šīm sirdīm piederēja viņa brālim Lorenco, bet otra - sievietei.

Džuljāno gan bija jauns vīrietis, bet jau iepazinis daudzas daiļās būtnes. Viņa iepriekšējā mīļākā Simoneta Kataneo, Marko Ves- puči sieva, tika dēvēta par skaistāko sievieti Florencē līdz pat viņas nāvei pirms diviem gadiem. Viņš izvēlējās Simonetu tās izskata dēļ; viņa bija smalki veidota un trausla, vijīgiem, zeltainiem matiem, kas krita tālu pāri viduklim. Viņa bija tik daiļa, ka uz kapu tika nesta ar skatienam atklātu seju. Aiz cieņas pret savas mīļākās vīru un ģimeni Džuljāno vēroja ceremoniju no attāluma, bet raudāja kopā ar visiem. Par spīti tam viņš nebija uzticīgs skaistajai Simonetai. Viņš niekojās ar citām sievietēm un baudīja ari palaistuvju skavas.

Tagad Džuljāno pirmo reizi savā mūžā alka tikai pēc vienas sievietes - Annas. Protams, viņa bija skaista, bet Džuljāno interesi saistīja viņas gaišais prāts, spēja priecāties par dzīvi un dāsnā sirds. Viņš šo sievieti iepazina lēnām, sarunājoties ar viņu banketos un viesībās. Viņa nekad nekoķetēja, necentās iegūt Džuljāno uzmanību, patiesībā pat darīja visu iespējamo, lai to atvairītu. Bet neviena no dučiem Florences augstdzimušo dāmu, kas ar viltībām un dumjiem smaidiem centās iekarot Džuljāno sirdi, nespēja mēroties ar viņu. Simoneta bija daiļa, bet tukša; Annai bija dzejnieces un svētās dvēsele.

Viņas labestība lika Džuljāno uzlūkot savu līdzšinējo dzīvi un saskatīt tajā atbaidošo. Viņš pameta visas pārējās sievietes un meklēja tikai Annas tuvumu, alka izpatikt tikai viņai. Jau uzmetot viņai vienu vienīgu skatienu, Džuljāno vēlējās izlūgties viņai piedošanu par savas pagātnes miesaskārīgajām baudām. Annas labvēlība viņam nozīmēja vairāk nekā Dieva žēlastība.

Un Džuljāno jutās kā piedzīvojis brīnumu, kad ari viņa beidzot atzina savas jūtas: ka Dievs viņus radījis vienu otram, ka Tas Kungs nežēlīgi pajokojis, jo viņa jau atdota citam vīrietim.

Annas mīlestība pret Džuljāno bija kaislīga, tomēr nepārspēja viņas šķīstības un sirdsskaidrības mīlestību. Viņa piederēja citam un atteicās šo cilvēku nodot. Viņa atzina savas jūtas pret Džuljāno, bet, kad viņš karnevāla laikā notvēra Annu vienatnē sava brāļa mājā un izmisīgi lūdzās, viņa to noraidīja, kā ieganstu minēdama pienākumu un atbildību. Viņa izklausījās pēc Lorenco, kurš vienmēr bija uzstājis, ka brālim jānoslēdz izdevīga savienība un jāapņem sieva, kas dos ģimenei vēl vairāk spožuma.

Džuljāno, pieradis iegūt visu, ko vēlējās, centās atrast kādu apkārtceļu. Viņš lūdzās, lai Anna vismaz ierodas pie viņa tāpat vien, lai aprunātos. Anna svārstījās, bet beigās piekrita. Viņi vienu reizi tikās Mediči pils apartamentos pirmajā stāvā. Viņa ļāvās Džuljāno skavām un skūpstiem, bet tālāk negāja. Džuljāno lūdzās, lai Anna pamet Florenci, dodas viņam līdzi, bet saņēma atteikumu.

- Viņš zina. - Annas balss skumjās drebēja. - Vai saproti? Viņš zina, un es vairs nespēju darīt viņam sāpes.

Džuljāno bija apņēmīgs cilvēks. Tiklīdz viņš pieņēma lēmumu, to nespēja mainīt ne Dievs, ne sabiedrība pieņemtās uzvedības normas. Annas dēļ viņš bija gatavs atteikties no iespējas uz cienījamu laulību; Annas dēļ viņš bija ar mieru paciest Baznīcas dusmas, pat izslēgšanu no tās un iespējamo lāstu.

Un tāpēc viņš izteica piedāvājumu, kas robežojās ar pavēli. Anna dosies viņam līdzi uz Romu un apmetīsies ģimenes villā. Mediči brāļiem bija iespējas vērsdes pie pāvesta; viņš panāks, ka Annas laulība tiek anulēta. Viņi apprecēsies un radīs bērnus.

Annu plosīja neizlēmība, viņa pacēla plaukstu pie lūpām. Džuljāno ielūkojās viņai acīs un tur ieraudzīja sāpes, bet aiz tām arī cerības dzirksti.

- Es nezinu, nezinu, - viņa atkārtoja, un Džuljāno ļāva viņai atgriezties pie vīra, lai pieņemtu lēmumu.

Nākamajā dienā viņš devās pie Lorenco.

Viņš pamodās agri un vairs nespēja aizmigt. Vēl bija tumšs, divas stundas pirms saullēkta, bet viņš nejutās pārsteigts, ieraugot gaismu brāļa priekškambarī. Lorenco sēdēja pie galda, atspiedis vaigu pret dūri un saraucis pieri, un lasīja vēstuli, ko turēja tuvu pie lampas.

Parasti Lorenco paceltu acis, izlīdzinātu pieri un pasmaidītu, nomurminātu sveicienu, bet šodien viņš šķita īpaši īgns. Sveiciens neatskanēja; Lorenco veltīja viņam paviršu skatienu un atkal pievērsās vēstulei. Šķita, ka tās saturs ir viņa sliktās omas cēlonis.

Lorenco mēdza būt tracinoši ietiepīgs, pārlieku nodevies nevainojamas fasādes radīšanai, auksts aprēķinātājs politikas jautājumos un dažreiz pat tirānisks, kad runa bija par Džuljāno vēlamo uzvedību un cilvēkiem, ar kuriem kopā rādīties sabiedrībā. Bet viņš spēja būt ari ļoti iecietīgs, dāsns un iejūtīgs pret jaunākā brāļa vēlmēm. Džuljāno nekad nebija alcis pēc varas, bet Lorenco vienmēr dalījās ar viņu jaunākajās vēstīs, vienmēr pārrunāja ar brāli katra pilsētas dzīves notikuma politisko nozīmi. Bija acīmredzams, ka Lorenco ļoti mīl Džuljāno un ar prieku piešķirtu tam daļu varas pār pilsētu, ja brālis kādreiz izrādītu par to interesi.

Lorenco bija klājies smagi, jau agrā jaunībā zaudējot tēvu un uzveļot sev plecos varas smago nastu. Viņam gan tas labi padevās, bet Džuljāno redzēja, cik ļoti tas brāli nogurdina. Pēc deviņiem varas krēslā pavadītiem gadiem bija manāma spriedze. Viņa pieri izvagoja nezūdošas rievas, zem acīm jautās tumšas ēnas.

Daļa Lorenco apziņas jūsmoja par varu un priecājās par iespēju padarīt stiprāku ģimenes ietekmi. Mediči bankai bija atzari Romā, Brigē, vairuma Eiropas lielāko pilsētu. Tomēr Lorenco arī nogurdināja pūles, ko prasīja gran maestro loma. Dažreiz viņš sūkstījās, ka "neviena dzīva dvēsele šajā pilsētā neprecas bez manas svētības". Un tā bija taisnība. Tonedēļ viņš bija saņēmis vēstuli no kādas draudzes Toskānas lauku apvidū ar lūgumu pēc padoma. Baznīcas tēvi bija vienojušies par svētā statujas izvietošanu; divi skulptori cīnījās par šo darbu. Vai diženais Lorenco nebūtu tik laipns un nepaustu savu viedokli? Šādas vēstules katru dienu krājās lielās kaudzēs; Lorenco cēlās pirms rītausmas un atbildēja uz tām pats ar savu roku. Viņš raizējās par Florenci, kā tēvs raizējas par neceļos noklīdušu bērnu, un katru nomoda mirkli veltīja tās bagātības vairošanai un Mediči interešu virzīšanai.

Bet viņš skaudri apzinājās, ka neviens viņu nemīl, tikai kāro tos labvēlības pierādījumus, ko viņš spēja sniegt. Tikai Džuljāno savu brāli dievināja patiesi, viņa paša dēļ. Tikai Džuljāno centās likt Lorenco aizmirst visus savus pienākumus; tikai Džuljāno spēja viņu sasmīdināt. Par to Lorenco viņu no sirds mīlēja.

Un šobrīd Džuljāno baidījās no šīs mīlestības sekām.

Lūkodamies uz savu domās iegrimušo brāli, Džuljāno izslējās un nokremšļojās. - Es dodos uz Romu, - viņš skaļi paziņoja.

Lorenco sarauca uzacis un pacēla skatienu, bet citādi nesakustējās. - Izklaides nolūkā vai kādu lietišķu darījumu dēļ, par kuriem man būtu jāzina?

-    Es braucu kopā ar sievieti.

Lorenco nopūtās, un grumbas viņa pierē izlīdzinājās. - Tādā gadījumā baudi priekus un atceries, ka es šeit mokos.

-    Es braucu kopā ar madonnu Annu, - Džuljāno sacīja.

Lorenco asi parāva galvu, dzirdot šo vārdu. - Tu joko. - Viņš

to pateica pavisam mierīgi, tomēr, skatoties uz Džuljāno, viņa acīs parādījās neticība. - Tu noteikti joko. - Vecākā brāļa balss pieklusa līdz čukstam. - Tas ir neprāts… Džuljāno, viņa ir no labas ģimenes. Un precējusies.

Džuljāno nenodrebēja. - Es viņu mīlu. Nevaru bez viņas dzīvot. Es aicināju viņu pievienoties man Romā un apmesdes tur.

Lorenco iepleta acis; vēstule izslīdēja viņam no rokas un no- plīvoja līdz grīdai, bet viņš to nepacēla. - Džuljāno… Laiku pa laikam sirds mūs visus aizved neceļos. Tev galvu sagrozījušas jūtas; tici man, es to saprotu. Bet tās atdzisīs. Dod sev divas nedēļas pārdomām.

Brāļa tēvišķīgais, noraidošais tonis tikai stiprināja Džuljāno apņēmību. - Es jau atradu karieti un kučieri, kā arī nosūtīju ziņu kalpotājiem Romas villā, lai sagatavo to uz mūsu ierašanos. Mums jālūdz anulēt laulību, - viņš paskaidroja. - Es to nesaku tāpat vien. Es vēlos precēties ar Annu. Vēlos, lai viņa kļūtu par manu bērnu māti.

Lorenco atlaidās krēslā un cieši uzlūkoja brāli, it kā censtos saprast, vai tas nav viltvārdis. Nospriedis, ka nupat teiktais ir domāts nopietni, Lorenco asi, rūgd iesmējās. - Anulēt laulību? Ja nemaldos, ar mūsu sirsnīgā drauga pāvesta Siksta palīdzību? Viņš labprāt redzētu mūs padzītus no Itālijas. - Viņš atgrūdās no galda, piecēlās un sniedzās pēc brāļa, runādams jau maigāk. - Tā ir iedoma, Džuljāno. Es saprotu, ka viņa ir brīnišķīga sieviete, bet… Viņa ir precējusies jau vairākus gadus. Pat ja es spētu nokārtot anulēšanu, izceltos skandāls. Florence nemūžam to nepieņemtu.

Lorenco roka gandrīz jau skāra brāļa plecu; Džuljāno atkāpās, raudamies prom no samiernieciskā žesta. - Man ir vienaldzīgas Florences domas. Mēs paliksim Romā, ja tas būs nepieciešams.

Lorenco bezspēcīgā niknumā nopūtās. - Siksts nepiekritīs anulēt laulību. Atsakies no saviem romantiskajiem ideāliem! Ja nespēj bez viņas dzīvot, ļaujies kārdinājumam, bet, Dieva dēļ, dari to neuzkrītoši.

Džuljāno iekvēlojās taisnās dusmās. - Kā tu uzdrošinies par viņu tā runāt? Tu pazīsti Annu, tu zini, ka viņa nemūžam nenolaistos tik zemu, lai krāptu savu vīru. Ja es nevaru iegūt viņu, man nav vajadzīga neviena cita. Vari atmest visas savas pūles sameklēt man sievu. Ja es nedrīkstu apprecēties ar viņu…

Teikums vēl nebija pabeigts, bet Džuljāno jau zināja, ka šis arguments neko nenozīmē. Lorenco acīs dega dīvaina gaisma - dzeldīga un nikna, gandrīz neprātīga - gaisma, kas lika Džuljāno nojaust, ka brālis ir spējīgs uz patiesu ļaunumu. Viņš šo izteiksmi Lorenco acīs bija redzējis ļoti reti, tāpēc šobrīd skatiens iesvēla aukstas bailes līdz pat kaulam.

-   Ko tu izdarīsi? Atteiksies vispār precēdes? - Lorenco sparīgi papurināja galvu; viņa balss pieņēmās skaļumā. - Tev ir pienākums pret savu ģimeni. Vai tiešām tev šķiet, ka vari pakļauties kaprīzei un doties uz Romu, nodot musu asinis bastardu baram? Vai tiešām tu aptraipītu mūsu ģimenes vārdu ar izslēgšanu no Baznīcas? Tu zini, ka tas nodks, turklāt ar jums abiem! Siksts šobrīd nav mums labvēlīgā noskaņojumā.

Džuljāno klusēja un juta, kā svilst miesa uz vaigiem un kakla. Viņš jau bija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu, lai gan cerēja uz lielāku pretimnākšanu.

Lorenco turpināja runāt; roka, kas bija sniegusies pie brāļa, kļuva par asu, apsūdzošu pirkstu. - Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kas notiks ar Annu? Kā cilvēki viņu dēvēs? Viņa ir laba sieviete, godīga sieviete. Vai tiešām vēlies viņai izpostīt dzīvi? Tu aizvedīsi viņu uz Romu, un tev viņa apniks. Tu gribēsi atgriezties Florencē. Un kas viņai paliks?

Džuljāno mēli svilināja dusmu vārdi. Viņam gribējās pateikt, ka Lorenco gan apprecējies ar vecu raganu, bet viņš, Džuljāno, labprātāk mirtu, nekā dzīvotu šādā nožēlojamā laulībā bez mīlestības, ka viņš nemūžam nenolaistos tik zemu, lai radītu bērnus nicinamai sievietei. Tomēr viņš klusēja, jo pietika jau ar paša nelaimi. Nebija jēgas likt arī Lorenco ciest patiesības dēļ.

Brālis izgrūda pretīguma pilnu ņurdienu. - Tu to neizdarīsi. Tu nāksi pie prāta.

Džuljāno ilgi lūkojās uz viņu. - Es tevi mīlu, Lorenco, - viņš klusi noteica. - Bet es aizeju. - Viņš pagriezās un virzījās uz durvju pusi.

-   Ja aizbrauksi kopa ar Annu, vari aizmirst, ka esmu tavs brālis, - Lorenco draudēja. - Neiedomājies, ka es jokoju, Džuljāno. Es ar tevi pārtraukšu jebkādas attiecības. Ja aizbrauksi, tu nekad vairs mani neredzēsi.

Džuljāno atskatījās pār plecu, un viņu piepeši pārņēma bailes. Sarunās ar vecāko brāli viņi nekad nejokoja, pārrunājot nopietnus jautājumus… un nevienu no abiem nebija iespējams pārliecināt, tiklīdz tas bija pieņēmis lēmumu. - Lūdzu, neliec man izvēlēties.

Lorenco žoklis bija sasprindzināts, acīs dega auksta liesma. - Tev tas jādara.

Vēlāk vakarā Džuljāno staigāja pa Lorenco apartamentiem pirmajā stāvā, līdz pienāca laiks tikties ar Annu. Viņš visu dienu domāja par Lorenco teikto - ka Annas dzīve tiks izpostīta, ja viņa dosies uz Romu. Viņš pirmo reizi atļāvās padomāt, kas notiktu ar Annu, ja pāvests atteiktos anulēt viņas laulību.

Anna iepazītu negodu un nopēlumu; viņa būtu spiesta atteikties no savas ģimenes, draugiem, dzimtās pilsētas. Viņas bērnus sauktu par bastard iem un liegtu Mediči mantojumu.

Džuljāno apzinājās, ka bijis savtīgs un domājis tikai par sevi, izsakot piedāvājumu Annai. Viņš pārāk neatlaidīgi runāja par laulības anulēšanu, cerēdams, ka šī iespēja liks Annai nosvērties par labu viņam. Un līdz pat šim brīdim viņam nebija pat prātā ienācis, ka Anna varētu atteikties; šī doma bija pārāk sāpīga, lai pie tās ilgi kavētos.

Tagad Džuljāno saprata, ka šāds notikumu pavērsiens aiztaupītu viņam mokošu izvēli.

Bet, piegājis pie durvīm viešņai pretī un ieraudzījis viņas seju jau dziestošajā saules gaismā, Džuljāno saprata, ka šo izvēli izdarījis jau sen, brīdī, kad atdeva Annai savu sirdi. Viņas acis, āda, seja un visi locekļi izstaroja prieku; pat drūmā krēsla nespēja slēpt viņas mirdzumu. Viņas kustības, reiz tik lēnas, smagās sirdsapziņas nospiestas, tagad bija vieglas un straujas. Jūsmīgi pieliektā galva brīdī, kad viņa lūkojās uz Džuljāno, vieglais smaids, kas uzziedēja lūpās, graciozā elegance, ar kādu viņa pacēla svārkus un steidzās pretī, sniedza atbildi daudz skaidrāk nekā vārdi.

Annas klātbūtne iesvēla viņā tik daudz cerību, ka Džuljāno steidzās tai pretī, apskava sievieti un ļāva tai ieplūst sevī. Tobrīd Džuljāno saprata, ka neko nespēs viņai liegt, ka neviens no abiem vairs nevarēs izbēgt no jau iekustinātā likteņa rata. Un asaras, kas riesās acīs, nebija laimes asaras; viņš raudāja sērās par Lorenco.

Džuljāno un Anna kopā pavadīja mazāk nekā stundu; viņi runāja pavisam maz - pietiekami, lai Džuljāno varētu pateikt laiku un vietu. Citi vārdi nebija nepieciešami.

Kad viņa atkal devās prom, paņemdama līdzi gaismu un Džuljāno pārliecību, viņš atgriezās savā mitnē un lika atnest vīnu. Viņš to dzēra, sēdēdams uz gultas, un ļod skaidri atsauca atmiņā ainu no bērnības.

Sešu gadu vecumā viņš kopā ar Lorenco un divām vecākajām māsām, Nanīnu un Bjanku, devās izbraucienā uz Arno upes krastu. Čerkesu verdzenes pavadībā viņi karietē brauca pāri Vecajam tiltam, ko pirms tūkstoš gadiem bija uzbūvējuši romieši. Nanīnu sajūsmināja zeltkaļu veikali tam abās pusēs; viņa drīzumā grasījās precēdes un jau interesējās par sievišķīgiem sīkumiem.

Lorenco todien bija nemierīgs un drūms. Viņš nupat bija sācis uzņemties Mediči pienākumus. Iepriekšējā gadā bija pienākušas pirmās vēstules ar lūgumiem pec viņa aizbildniecības, un abu brāļu tēvs Pjēro politiskos nolūkos jau bija nosūtījis savu vecāko dēlu uz Milānu un Romu. Viņš bija pieticīga izskata zēns ar atstatus izvietotām, ieslīpām acīm, izvirzītu žokli un mīkstiem, brūniem matiem, kas glīd apcirptā vilnī krita uz bālas, zemas pieres, tomēr iejūtīgais saprāts, kas mirdzēja šajās acīs, darīja viņu dīvaini pievilcīgu.

Mediči ģimene devās uz skaisti lauciniecisko Santo Spirito apvidu. Džuljāno atcerējās augstus kokus un plašu zālāju, kas veidoja nogāzi lejup līdz rāmajai upei. Verdzene izklāja zemē lina audumu un izkārtoja uz tā ēdienu bērniem. Bija vēlīna, silta pavasara diena ar dažiem laiskiem mākoņiem debesīs, kaut gan iepriekšējā dienā bija lijis. Arno upe mirdzēja dzīvsudrabā, kad to apspīdēja saule, bet bez tās stariem izskatījās svina pelēka.

Lorenco drūmums skumdināja Džuljāno. Viņam šķita, ka tēvs pārāk uzstājīgi vēlas padarīt Lorenco pieaugušu, pirms vēl pienācis īstais laiks. Tāpēc, gribēdams brāli sasmīdināt, Džuljāno noskrēja lejā līdz upes krastam, līksmi ignorēdams verdzenes dusmīgos draudus, un šļakstīdamies iebrida ūdenī, pilnīgi apģērbies.

Viltība izdevās; Lorenco smiedamies viņam sekoja ar visu tu- niku, apmetni, kurpēm un pārējo. Nanīna, Bjanka un verdzene tobrīd jau skaļi pauda savu neapmierinātību. Lorenco nepievērsa uzmanību sieviešu kliedzieniem. Viņš bija spējīgs peldētājs un drīz vien tika jau diezgan tālu no krasta, ienirdams zem ūdens.

Džuljāno uzmanīgi sekoja, bet, būdams jaunāks, atpalika no brāļa. Viņš skatījās, kā Lorenco iekampj lielu malku gaisa un pazūd zem pelēkās ūdens virsmas. Viņš uzreiz neparādījās, un Džuljāno smiedamies šķēla ūdeni, gaidīdams, ka brālis kuru katru mirkli iepeldēs zem viņa un satvers kāju.

Pagāja sekundes. Džuljāno smiekli apklusa, un parādījās bailes. Viņš sāka saukt brāli. Sievietes krastā, savu smago svārku dēļ nevarēdamas mesties ūdenī, sāka paniski kliegt.

Džuljāno vēl bija tikai bērns. Viņš vēl nebija pārvarējis bailes no niršanas zem ūdens, bet bailes par brāli lika viņam dziļi ievilkt elpu un doties lejup. Apakšā valdošais klusums bija satriecošs; viņš atvēra acis un palūkojās virzienā, kur bija nozudis Lorenco.

Iepriekšējās dienas lietus bija saduļķojis upi, un netīrumi dzēla Džuljāno acīs. Viņš redzēja tikai lielu, neskaidri tumšu apveidu tālāk, dziļi zem ūdens. Tas nebija cilvēks, nebija Lorenco, toties vismaz bija saskatāms, un instinkts pavēlēja zēnam tuvoties tam. Viņš uzpeldēja augšā, ievilka plaušās vairāk gaisa un pavēlēja sev ienirt vēlreiz.

Triju garu vīru augumu attālumā no ūdens virsmas rēgojās krituša koka raupjie zari.

Džuljāno dega plaušas, tomēr nojauta, ka Lorenco ir tuvumā, lika grūsties tālāk uz priekšu klusajā ūdenī. Pavēlēdams savam ķermenim veikt vēl pēdējo, sāpīgo kustību uz priekšu, viņš sasniedza nogrimušo koku un piespieda plaukstu stumbra glumajai mizai.

Tajā pašā mirklī viņam noreiba galva un ausīs atskanēja šalkoņa; viņš aizvēra acis un atvēra mud, kampdams gaisu. Tā nebija, tāpēc viņš iedzēra netīro Arno upes ūdeni, tūlīt pat to izvēma, bet insdnktivi ievilka mutē vēl vienu malku.

Džuljāno slīka.

Būdams vēl bērns, viņš tomēr skaidri saprata, ka mirst. Šī apziņa lika viņam atvērt acis, lai uzmestu pēdējo skatienu zemei, ko varētu paņemt līdzi uz debesīm.

Tobrīd augstu viņam virs galvas pavirzījās mākonis, ļaujot saules staram iespīdēt upē, turklāt dk precīzi, ka ūdenī peldošās dūņas sāka mirdzēt un izgaismoja apvidu tieši Džuljāno acu priekšā.

Rokas stiepiena attālumā uz viņu skatījās slīkstošais Lorenco. Viņa tunika un apmetnis bija aizķērušies uz zara, un viņš bija raustījies neprātīgos pūliņos atbrīvoties.

Abiem brāļiem tobrīd vajadzēja nomirt. Bet Džuljāno bērna sirdsskaidrībā lūdzās: Dievs, ļauj man izglābt brāli.

Tas nebija iespējams, bet viņš izvilka zarā ieķērušās drēbes no sprosta.

Tas nebija iespējams, bet atbrīvotais Lorenco satvēra Džuljāno rokas un pacēla brāli augšā.

Kopš tā brīža Džuljāno atmiņas kļuva neskaidras. Viņš atcerējās tikai dažas ainas: kā viņš vemj zālainajā krastā, kamēr verdzene sit viņam pa muguru, kā Lorenco slapjš drebinās, ievīstīts segā, kā balsis sauc: Brāli, runā ar mani! Kā Lorenco karietē nikns kliedz, cīnoties ar asarām: Nekad vairs neriskē ar sevi manis dēļ! Tu varēji nomirt! Tēvs man to nepiedotu…! Tomēr vārdos nepateiktais bija skaļāks: Lorenco pats nemūžam sev to nepiedotu.

Atcerēdamies šo notikumu, Džuljāno malkoja vīnu, nejuzdams garšu. Viņš ar prieku būtu atdevis dzīvību, lai glābtu Lorenco, un tas savukārt tikpat viegli un bez ilgām pārdomām upurētos jaunākā brāļa labā. Džuljāno nodomāja, ka liktenis par viņu ņirgājas, piešķirot tik dārgu dāvanu kā Annas mīlestība, bet apmaiņā prasot, lai viņš ievainotu cilvēku, ko mīlēja visvairāk šajā pasaulē.

Džuljāno stundām ilgi sēdēja un skatījās, kā nakts tumsa kļūst arvien melnāka, lēnām pārvēršoties par pelēku līdz ar ausmas iestāšanos, kas vēstīja par dienu, kurā viņam jādodas uz Romu. Viņš sēdēja, līdz ieradās uzstājīgie viesi Frančesko de Paci un Ber- nardo Barončelli. Viņš nespēja iedomāties, kāpēc viesos ieradies kardināls tik ļoti uztraucas par Džuljāno klātbūtni dievkalpojumā, bet, ja jau Lorenco lūdzis viņu ierasdes, tas bija pietiekami labs iemesls, lai paklausītu.

Piepeša optimisma uzplūdā Džuljāno cerēja, ka Lorenco mainījis savas domas, ka dusmas pagaisušas un viņš kļuvis pieļāvīgāks, gatavs uz sarunu.

Tāpēc Džuljāno saņēmās un, būdams labs brālis, paklausīja lūgumam.

V

Barončelli vilcinājās pie katedrāles durvīm, juzdams, ka uz brīdi atgriežas veselais saprāts. Šī bija iespēja izbēgt no likteņa, pirms atskan trauksmes kliedzieni, iespēja bēgt uz mājām, uzkāpt zirgā un doties uz jebkuru karaļvalsti, kur nebija ietekmes ne sazvērniekiem, ne to upuriem. Paci ģimene bija ietekmīga un neatlaidīga, spējīga pielikt pulēs, lai viņu sameklētu - bet viņiem nebija ne Mediči sakaru, ne bēdīgi slavenās ļaunatminības.

Iedams pirmais, Frančesko pagriezās un ar slepkavniecisku skatienu uzmudināja Barončelli. Džuljāno, iegrimis savās personiskajās bēdās, neko nemanīja un sekoja Frančesko, iedams pa priekšu svārstīgajam Barončelli, kurš jutās kā nupat šķērsojis robežu starp saprātu un ārprātu.

Dūmakainais gaiss katedrālē bija vīraka un sviedru aromāta piesātināts. Dievnama milzīgajā telpā valdīja krēsla, izņemot gaismas laukumu ap altāri, ko apmirdzēja vēlā rīta gaisma, plūstot iekšā pa augstajiem, izliektajiem kupola logiem.

Atkal izvēlējies mazāk pamanāmo ceļu gar ziemeļu pusi, Frančesko devās pie altāra, un viņam cieši pa pēdām sekoja Džuljāno, aiz kura gāja Barončelli. Viņš spētu aizvērt acis un atrast ceļu, vadoties pēc ožas, analizējot nabagu un strādnieku kārtas smakas, tirgotāju lavandas aromātu un bagātnieku rožu smaržu.

Priesteris vēl nebija ieraugāms, bet Barončelli dzirdēja, ka tas runā savu sprediķi. Šī atklāsme lika Barončelli pulsam sisties straujāk; viņi bija ieradušies pašā pēdējā mirklī, jo tūlīt jāsākas eiharistijai.

Pēc nebeidzamā gājiena gar eju Barončelli kopā ar saviem biedriem nonāca pie vīru priekšējās rindas. Murminādami atvainošanās vārdus, viņi atgriezās savās iepriekšējās vietās. Iestājās mulsuma mirklis, kad Barončelli mēģināja pavirzīties garām Džuljāno, lai nostātos tam labajā pusē, kā bija noteikts plānā. Džuljāno, nesapratis Barončelli nodomu, piespiedās tuvāk pie Frančesko, bet tas iečukstēja kaut ko jauneklim ausī. Džuljāno pamāja, atkāpās un atbrīvoja vietu Barončelli, nejauši atd urdāmies pret grēku nožēlnieka plecu, kurš gaidīja viņam aiz muguras.

Frančesko de Paci un Barončelli aizturēja elpu, gaidīdami, ka Džuljāno pagriezīsies, lai atvainotos, un pazīs šo cilvēku. Bet Džuljāno bija iegrimis savās drūmajās pārdomās.

Barončelli pastiepa kaklu, lūkodamies uz rindas otru galu, gribēdams noskaidrot, vai Lorenco viņus pamanījis; par laimi, vecākais Mediči brālis tobrīd bija aizņemts, uzklausot čukstus izteiktu komentāru no ģimenes bankas vadītāja Frančesko Nori mutes.

Bija noticis brīnums - viss nostājies savās vietās. Tagad Barončelli varēja tikai gaidīt - un izlikties klausāmies sprediķī, pie viena neļaujot rokai tiekties uz gurna pusi, kur bija piesprādzēta ieroča maksts.

Priestera vārdi šķita bezjēdzīgi; Barončelli piepūlēja apziņu, mēģinādams tos saprast. Prelāts runāja par piedošanu. Labdarību. Mīliet savus ienaidniekus; lūdziet par tiem, kas dara jums ļaunu.

Barončelli prāts pieķērās šīm frāzēm. Lorenco de Mediči pats bija izvēlējies šo priesteri. Vai Lorenco kaut ko zināja par sazvērestību? Vai šie šķietami nevainīgie vārdi bija brīdinājums atkāpdes?

Barončelli palūkojās uz Frančesko de Paci. Ja arī tas bija saklausījis slēptu vēsti, tomēr to neizrādīja un miglainu skatienu vēroja altāri, plati iepletis acis, kurās spoži mirdzēja bailes un naids. Viņa šaurajā sejā spazmatiski raustījās muskulis.

Sprediķis beidzās.

Mises pārējās sastāvdaļas norisinājās gandrīz komiskā ātrumā. Tika noskaitīts ticības apliecinājums. Priesteris noskandēja Dominus vobiscum un Oremus. Hostiju iesvētīja ar lūgšanu Suscipe, sanete Pater.

Barončelli ievilka elpu un nodomāja, ka nemūžam nevarēs to izpūst. Ceremonija piepeši palēninājās; viņš ausīs dzirdēja sirdspukstu izmisīgo šalkoņu.

Priestera palīgs tuvojās altārim, lai ielietu vīnu zelta kausā; otrs palīgs pievienoja nedaudz ūdens no kristāla karafes.

Beidzot priesteris paņēma kausu. Viņš uzmanīgi pacēla rokas uz debesīm, it kā sniegdams kausu lielajam kokgriezumam, kas attēloja skumīgu, krustā sistu Jēzu virs altāra.

Barončelli skatiens sekoja kausam. Saules stars apspīdēja zeltu un žilbinošā zibsnī atstarojās no metāla.

Priesteris atkal skaitīja lūgšanu drebošā tenorā, kas šķita neskaidri apsūdzošs.

Offerimus tibi Dominē.

Barončelli pagriezās un uzlukoja jaunāko Mediči sev blakus. Džuljāno seja bija drūma, acis aizvērtas. Labo roku viņš bija sažņaudzis durē un aptvēris ar kreiso plaukstu, piespiedis abas cieši pie lūpām. Viņš nolieca galvu, it kā gatavodamies sveikt Nāvi.

Tas ir muļķīgi, Barončelli nodomāja. Viņam nebija nekāda personiska naida pret šo cilvēku, viņam pat patika Džuljāno, kurš nebija vainīgs, ka piedzimis Mediči ģimenē. Jebkādi iebildumi pret jaunekli bija tikai polidski un nekādā ziņā nevarēja attaisnot lielo grēku, ko viņš grasījās uzņemties.

Frančesko de Paci spēcīgi iebakstīja Barončelli ribās, nepārprotami pauzdams vārdos neizrunāto vēsti. Signāls ir dots! Signāls ir dots!

Barončelli izgrūda negribīgu, klusu nopūtu un izvilka lielo dunci no maksts.

VI

Mirkli iepriekš Lorenco de Mediči bija,iegrimis pieklājīgā, bet klusā sarunā ar kardinālu Rafaeli Riario. Priesteris gan vel tikai grasījās beigt sprediķi, bet bagātie un ietekmīgie florencieši nepavisam nekautrējās mises laikā pārrunāt izklaides vai darījumus - tikai sotto voce. Šī izdevība gluži vienkārši bija pārāk laba, lai to laistu garām, un priesteri jau sen vairs neņēma to vērā.

Riario bija kalsns puisis un izskatījās pat jaunāks par saviem septiņpadsmit gadiem. Šobrīd viņš gan studēja jurisprudenci Pizas universitātē, tomēr augstais amats neapšaubāmi bija iegūts, pateicoties radniecībai ar pāvestu Sikstu, nevis iedzimtas inteliģences iespaidā.

Siksts puisi dēvēja par savu brāļadēlu. Tas bija pazīstamais eifēmisms, kādu pāvesti un kardināli parasti piešķīra saviem nelikumīgi dzimušajiem bērniem. Pāvests bija ļoti gudrs cilvēks, bet šī zēna mād acīmredzami izvēlējies pēc kādiem citiem kritērijiem, nevis skaistuma vai saprāta dēļ.

Lai nu kā, Lorenco pienākums bija labi izklaidēt jauno kardinālu, kamēr tas viesojās Florencē. Riario bija īpaši lūdzis tikšanos ar brāļiem Mediči un iespēju aplūkot to īpašumus un mākslas kolekciju, tāpēc Lorenco nevarēja atteikties. Šis puisis bija pāvesta tā dēvētais brāļadēls, un Lorenco gan bija cietis publisku pazemojumu no Siksta puses, pat bijis spiests turēt mēli aiz zobiem, kad Paci ieņēma Mediči vietu pāvesta baņķieru krēslā, bet iespējams, ka šis bija tikai ievads. Varbūt Siksts mēģināja labot sabojātās attiecības un šis jaunais, kārnais radījums sarkanā talārā bija viņa miera vēstnesis.

Lorenco ar nepacietību gaidīja mirkli, kad varēs atgriezties ģimenes pilī un noskaidrot, vai tā tiešām ir. Pretējā gadījumā kardināla apciemojums nozīmētu tikai to, ka Siksts nekaunīgi izmanto Lorenco viesmīlību. Tas būtu vēl viens apvainojums.

Tomēr, paturēdams prātā, ka tā varētu nebūt, Lorenco bija sarīkojis žilbinošu mielastu, kas pēc mises tiks pasniegts par godu kardinālam. Ja jaunais Rafaēle tiešām ieradies tikai izbaudīt Mediči mākslu, viņš vismaz varēs ziņot tēvocim, ka Lorenco viņu sagaidījis grezni un laipni. Tā būtu diplomātiska izdevība, ko Lorenco izmantotu līdz pēdējam, jo bija apņēmības pilns izraut pāvesta naudas lādes no Paci bankas ķetnām.

Un tā nu Lorenco izturējās, cik vien laipni spēja, kaut gan otrā pusē Riario, liekulīgi smaidīdams, stāvēja Pizas arhibīskaps Frančesko Salviati. Lorenco nebija nekāda personiska naida pret Salviati, kaut gan viņš ilgi un izmisīgi bija cīnījies pret tā iecelšanu arhibīskapa amatā. l'iza bija Florences pārziņā, tāpēc pelnījusi arhibīskapu no Mediči dzimtas, bet Salviati bija Paci radinieks, un šī ģimene jau bija ieguvusi pārāk daudz pāvesta labvēlības. Mediči un Paci sabiedrībā draudzīgi apskāvās, bet darījumu un politikas laukā nebija niknāku ienaidnieku. Lorenco bija nosūtījis kaismīgu vēstuli Sikstam, paskaidrojot, kāpēc Paci radinieka iesē- dināšana arhibīskapa krēslā būtu katastrofāla pāvesta un Mediči interesēm.

Siksts ne tikai neatbildēja, bet beigu beigās ari atcēla Mediči ģimeni no savu baņķieru pienākumu pildīšanas.

Vairums ļaužu pāvesta lūgumu uzņemt Riario un Salviati kā godājamus viesus uzskatītu par asu cirtienu Mediči pašlepnumam. Bet mūžīgais diplomāts Lorenco abus sagaidīja ļoti laipni un uzstāja, ka viņa labais draugs un Mediči bankas vecākais pārvaldnieks Frančesko Nori ne ar vienu vaibstu neizrāda savu aizvainojumu. Nori, kurš šobrīd klusēdams stāvēja viņam blakus, vienmēr gandrīz izmisīgi aizstāvēja Lorenco. Kad no Romas pienāca ziņa, ka Paci kļuvuši par pāvesta baņķieriem un Mediči ir izraidīti, Nori ilgi sašutumā trakoja. Lorenco bija spiests nomierināt savu padoto, bet pats savas dusmas apvaldīja un par notikušo runāja ļoti maz. Viņš nevarēja atļauties šķiest enerģiju tādām lietām, jo bija pārāk aizņemts ar plānu kalšanu, kā atgūt Siksta labvēlību.

Tā nu viņš dievkalpojuma laikā apmainījās laipnībām ar jauno kardinālu un no attāluma uzsmaidīja Paci ģimenei, kas bija ieradusies pilnā sastāvā. Vairums bija sapulcējušies katedrāles otrā malā, izņemot Guljelmo de Paci, kurš turējās blakus arhibīskapam kā dadzis. Lorenco izjuta patiesas simpādjas pret Guljelmo, kuru pazina kopš sešpadsmit gadu vecuma, kad tas pavadīja viņu uz Neapoli pie kroņprinča Federigo. Vecākais vīrs toreiz pret viņu izturējās kā pret dēlu, un Lorenco nekad to neaizmirsa. Vēlāk Guljelmo apprecējās ar Lorenco vecāko māsu Bjanku, stiprinot savu Mediči drauga stāvokli.

Sprediķiem sākoties, zēniskā kardināla sejā parādījās savāds, slimīgs smaids, un viņš čukstus ierunājās: - Jūsu brālis… kur ir jūsu brālis? Man šķita, ka viņš noteikti apmeklēs misi. Es ļoti cerēju viņu satikt.

Jautājums Lorenco pārsteidza. Džuljāno gan bija pieklājīgi ieminējies, ka varētu atnākt uz misi, lai satiktu kardinālu Riario, taču Lorenco bija pārliecināts, ka neviens, it īpaši jau pats Džuljāno, nav uztvēris šo solījumu nopietni. Būdams slavenakais sieviešu mīlētājs visā Florencē, Džuljāno bija pazīstams ar savu neierašanos oficiālos un diplomātiskos sarīkojumos, ja vien Lorenco īpaši neuzstāja. (Šoreiz viņš to nekādā ziņā nebija darījis.) Džuljāno jau bija paziņojis, ka nevarēs apmeklēt svinīgo mielastu.

Iepriekšējā dienā Lorenco bija pārsteigts pilnīgi nesagatavots, dzirdot Džuljāno pausto vēlmi aizbēgt uz Romu kopā ar precētu sievieti. Līdz šim Džuljāno nevienu no savām mīļākajām nebija uztvēris īpaši nopietni, nerunāja par tādām muļķībām un ne reizi neieminējās par laulībām. Līdz šim bija pieņemts uzskatīt, ka īstajā brīdī Lorenco izvēlēsies piemērotu līgavu un Džuljāno pakļausies vecākā Mediči lēmumam.

Bet Džuljāno dedzīgi uzstāja, ka jāpanāk Annas laulības šķiršana - un šis uzdevums gadījumā, ja kardināls Riario nebija ieradies kā pāvesta labās gribas vēstnesis, Lorenco nebija pa spēkam.

Lorenco māca bailes par jaunāko brāli. Džuljāno bija pārāk labsirdīgs, pārāk gatavs redzēt tikai labo citos, tāpēc nezināja, ka viņam ir daudz ienaidnieku, kas viņu nīst dkai tāpēc, ka viņš piedzimis Mediči ģimenē. Viņš atšķirībā no Lorenco nesaprata, ka tie izmantos viņa sakaru ar Annu, lai Džuljāno iznīcinātu.

Džuljāno, šis labais zēns, domāja tikai par mīlestību. Lorenco bija spiests izturēties nežēlīgi, bet viņam pašam tas nesagādāja nekādu prieku. Un viņš nespēja vainot Džuljāno par tā cēlajiem uzskatiem attiecībā uz maigo dzimumu. Dažreiz viņš ilgojās pēc brīvības, ko varēja baudīt jaunākais brālis. Šorīt Lorenco pēc tās alka vēl skaudrāk nekā citkārt; kaut viņš varētu kavēties skaistas sievietes skavās un ļaut brālim tikt galā ar pāvesta brāļadēlu, kurš vēl joprojām pieklājīgi uzlūkoja Lorenco, gaidīdams ziņas par Džuljāno atrašanās vietu.

Atklāt kardinālam patiesību, ka Džuljāno nekad pat prātā nav nācis apmeklēt misi un tikties ar Riario, nebūtu prātīgi, tāpēc Lorenco izvēlējās pieklājīgus melus. - Manu brāli kaut kas aizkavējis. Viņš noteikti drīz ieradīsies; es zinu, ka viņš ar nepacietību gaida iepazīšanos ar Jūsu Svētību.

Riario samirkšķināja acis, un viņa meitenīgās lupas saknie- bās.

Ak tā, Lorenco nodomāja. Iespējams, jaunā Rafaēles interese bija kas vairāk par virspusēju diplomātisko pieklājību. Džuljāno skaistums bija leģendārs, un tas uzjundīja kaislību ne tikai sievietēs, bet arī vīriešos.

Guljelmo de Paci paliecās priekšā arhibīskapam un uzmundrinoši uzsita kardinālam pa plecu. - Neraizējieties, Jūsu Svētība. Viņš atnāks. Mediči vienmēr labi uzņem savus viesus.

Lorenco veltīja viņam siltu smaidu; Guljelmo nolaida acis, nelūkodamies Lorenco sejā, un palocīja galvu, bet neļāva smaidam atplaukt savā sejā. Tas likās dīvaini, bet jau nākamajā mirklī Lorenco uzmanību pievērsa Frančesko Nori čuksts.

-Maestro… atnāca jūsu brālis.

-    Viens pats?

Nori pameta ašu skatienu pa kreisi, uz sakristejas ziemeļu pusi. - Viņš ieradās kopā ar Frančesko de Paci un Bernardo Barončelli. Man tas nepatīk.

Lorenco sarauca pieri; ari viņu šāds pavērsiens nesajūsmināja. Viņš jau bija apsveicinājies ar Frančesko un Barončelli, ienākot katedrālē. Tomēr virsroku guva diplomāta instinkti; viņš pielieca galvu tuvāk Rafaēlem Riario un klusi sacīja: - Vai redzat, Jūsu Svētība? Mans brālis patiešām atnācis.

Kardināls Riario paliecās uz priekšu, paskatījās pa kreisi un ieraudzīja Džuljāno. Veltījis Lorenco dīvainu, drebelīgu smaidu, viņš gandrīz ar varu pagrieza galvu uz altāra pusi, kur priesteris svētīja hostiju.

Jaunekļa kustība bija tik savāda, tik nervoza, ka Lorenco juta sevi mostamies vieglu nemieru. Florencē vienmēr klīda baumas, un lielākajai daļai no tām viņš nepievērsa uzmanību, bet nesen Nori bija ziņojis, ka Lorenco draud briesmas, ka tiek plānots uzbrukums. Kā jau parasti, Nori nevarēja pateikt neko konkrētu.

-    Izsmiekls! - Lorenco nicīgi nošņāca, to padzirdējis. - Tauta vienmēr sačukstēsies, bet mēs esam Mediči. Pāvests var mest mums apvainojumus sejā, bet pat viņš neuzdrošināsies pacelt pret mums roku.

Tagad viņš juta sirdī ieduramies šaubu dzēlienu un apmetņa aizsegā pieskārās īsā zobena spalam, pārdomāja un cieši to aptvēra.

Nepagāja pat dažas sekundes, kad no vietas, kur nupat bija paskatījies Riario, atskanēja vīrieša kliedziens, bet vārdi bija nesaprotami, pārāk kaismīgi izgrūsti. Tūlīt pēc tam sāka zvanīt Džo- to torņa zvani.

Lorenco nekavējoties saprata, ka Nori tā dēvētās baumas ir patiesas.

Divas pirmās cilvēku rindas izjuka, un sākās neveikla kustīgu ķermeņu deja. Pavisam netālu iekliedzās sieviete. Salviati pazuda; jaunais kardināls metās pie altāra un krita ceļos, nevaldāmi šņukstēdams. Guljelmo de Paci, acīmredzami pārbijies līdz nāvei, sāka lauzīt rokas un klaigāt: - Es neesmu nodevejs! Es neko nezināju! Neko! Dievs mans liecinieks, Lorenco, es neesmu vainīgs!

Lorenco neredzēja roku, kas pasniedzās viņam aiz muguras un viegli uzgula kreisajam plecam, bet juta to kā zibens šautru. Ar ilgajos paukošanās gados iegūto grāciju un spēku viņš izrāvās uz priekšu no neredzamā ienaidnieka tvēriena, izvilka zobenu un apsviedās apkārt.

Šīs pēkšņās kustības laikā no nekurienes uzradies asmens ieskrambāja miesu tieši zem labās auss; viņš negribot sāpes ievaidējās, juzdams, kā tiek pāršķelta maigā āda, kā silts šķidrums plūst lejup pār kaklu līdz plecam. Tomēr viņš noturējās kājās un pacēla zobenu, gatavodamies apturēt turpmākos uzbrukumus.

Lorenco stājās pretī diviem priesteriem; viens no tiem drebēja aiz neliela vairoga, diezgan negribīgi turēdams zobenu un lūkodamies uz pūli, kas ņudzēja apkārt, virzoties uz katedrāles durvīm. Tomēr drebelīgajam priesterim nācās pievērst uzmanību Lorenco pavadonim Marko, muskuļotam vīram, kurš gan nebija zobencīņas virtuozs, toties to atsvēra ar brutālu spēku un dedzību.

Otrs priesteris, kurš mežonīgām acīm lūkojās tikai uz Lorenco, pacēla zobenu otram mēģinājumam.

Lorenco to aizkavēja vienu reizi, divas. Priesteris bija izvār- dzis, bāls, neskuvies, un tā liesmojošās acis un atvērtā, sašķiebtā mute liecināja par neprāša dabu. Viņam piemita arī ārprātīgā spēks, un Lorenco tik tikko turējās pretī tā zvēlieniem. Tērauds atsitās pret tēraudu, un šķindoņa aizskanēja līdz pat gandrīz jau tukšās katedrāles augstajiem griestiem.

Abu cīkstoņu zobeni sacirtās kopā, spals spiedās pie spala ar sparu, kas lika Lorenco rokai drebēt. Viņš lūkojās acīs savam apņēmīgajam pretiniekam un spēji ievilka elpu, redzēdams izjūtas, kas tajās atspoguļojās.

Viņi stāvēja, sakrustojuši zobenus, neviens no abiem nebija gatavs atkāpties, un Lorenco pa pusei iekliedzās, pa pusei iejautājās: - Kāpēc tu mani tā nīsti?

Šis jautājums tika uzdots ar patiesu neizpratni. Viņš vienmēr bija velējis tikai labāko Florencei un tās pilsoņiem. Viņš neizprata to naidu, ko citi juta, dzirdot pieminam Mediči vārdu.

- Dieva dēļ, - priesteris atbildēja. Viņa degošās acis atradās tikai plaukstas platuma attālumā no upura sejas. Pār bālo seju tecēja sviedri, elpa karsēja Lorenco kaklu. Pretiniekam bija garš, šaurs, aristokrātisks deguns; viņš droši vien nāca no senas, cienījamas ģimenes. - Dieva mīlestības dēļ!

Un viņš tik spēji parāva savu ieroci atpakaļ, ka Lorenco klupdams paspēra soli uz priekšu, nokļūdams bīstami tuvu asmenim.

VII

Izvilcis savu garo dunci un pacēlis virs galvas, Barončelli atcerējās visus desmitus frāžu, ko bija gatavojis šim mirklim; neviena no tām neradās uz mēles, un beigu beigās izkliegtais viņam pašam izklausījās neiedomājami muļķīgs.

-   Saņem, nodevēj!

Baznīcas zvani sāka skanēt, un Džuljāno pacēla skatienu. Ieraugot dunci, viņa acis pārsteigumā iepletās.

Beidzot padevies neprātam, Barončelli nevilcinājās. Viņš trieca asmeni lejup.

Lorenco zaudēja līdzsvaru, paklupa uz pretinieka pusi un izgrūda pašam pret sevi vērsta pretīguma piesātinātu rēcienu, sapratis, ka nepagūs pacelt zobenu, lai atvairītu tuvojošos cirtienu.

Tomēr, pirms priesteris ar mežonīgajām acīm paguva izliet vēl vairāk Lorenco asiņu, Frančesko Nori nostājās savam darba devējam priekšā, izvilcis zobenu. Ari citi draugi un atbalstītāji sāka ielenkt slepkavas. Lorenco ar acs kaktiņu pamanīja Andželo Po- liciano, novecojušo un apvēlušos arhitektu Mičeloco, ģimenes skulptoru Verrokjo, darījumu partneri Antonio Ridolfo, sabiedrības lauvu Sigismondo della Stufu. Šis pulks nošķīra viņu no uzbrucēja un sāka virzīt vecāko Mediči uz altāra pusi.

Lorenco pretojās. - Džuljāno! - viņš sauca. - Brāli, kur tu esi?

-    Mēs viņu atradīsim un sargāsim. Ejiet! - Nori pavēlēja, ar zodu norādīdams uz altāri, kur iztrūcinātie priesteri bija nometuši pilno kausu, notraipot altārsegu ar vīnu.

Lorenco vilcinājās.

-   Ejiet! - Nori rēca. - Viņi nāk šurp! Ejiet uz ziemeļu sakristeju!

Lorenco nebija ne jausmas, kas ir šie viņi, tomēr viņš rīkojās.

Cieši satvēris rokā zobenu, viņš pārmetās pāri zemajām margām un ielēca astoņstūrainajā grebta koka nožogojumā, kur stāvēja koris. Ķerubiem līdzīgie zēni spiedza un izklīda uz visām pusēm, baltajiem tērpiem plīvojot kā izbiedētu putnu spārniem.

Palīgi sekoja Lorenco, kurš izlauzās cauri bēgošajam korim un klupdams krizdams metās uz lielā altāra pusi. Smacējošie vīraka dūmi sajaucās ar izlietā vīna aromātu; koši dega sveces divos augstos, smagos kroņlukturos. Priesteris un tā palīgi sargājoši ielenca neskaidri murminošo Riario. Lorenco samirkšķināja acis, uz tiem lūkodamies. Iedegto sveču gaismas atspīdums gandrīz padarīja viņu aklu, un, galvai reibstot, viņš pacēla brīvo roku pie kakla. Tas asiņoja.

Lorenco pavēlēja sev nezaudēt samaņu - Džuljāno dēļ. Nedrīkst padoties vājumam, kamēr brālis nav drošībā.

Tajā pašā mirkli, kad Lorenco skrēja uz altāra pusi, Frančesko de Paci un Bernardo Barončelli lielajā zālē lauzās pretējā virzienā, nemanīdami, ka ir garām savam iecerētajam upurim.

Lorenco apstājās pussolī, lai uz viņiem paskatītos, sadurda- mies ar saviem pavadoņiem.

Barončelli gāja pirmais, vicinādams garu dunci un kaut ko nesaprotamu kliegdams. Frančesko smagi piekliboja; pār viņa augšstilbu tecēja asinis, tuniku klāja sarkani traipi.

Lorenco centās kaut ko ieraudzīt garām cilvēkiem, kas viņu ielenca, ieskatīties aiz kustīgajiem stāviem lejā līdz vietai, kur atradās viņa brālis, tomēr skatu visu laiku kaut kas aizsedza.

-    Džuljāno! - viņš iekliedzās no visa spēka, lūgdams Dievu, kaut brālis viņu sadzirdētu šajā elles troksni. - Džuljāno! Kur tu esi? Brāli, atbildi man!

Pūlis saslēdzās viņam apkārt. - Viss kārtībā, - kāds ieteicās šaubu pilnā balsi, ka nepavisam nesniedza cerēto mierinājumu.

Nekas nebija kārtībā, jo Džuljāno bija pazudis. Kopš dienas, kad mira abu tēvs, Lorenco bija rūpējies par Džuljāno ar brāļa un tēva mīlestību. - Džuljāno! - viņš atkal iekliedzās. - Džuljāno!

- Viņš šeit nav, - atbildēja apslāpēta balss. Uztverdams to kā apliecinājumu, ka brālis devies viņu meklēt, Lorenco pagriezās atpakaļ. Tur draugi vēl joprojām cīnījās ar slepkavām. Mazāka auguma priesteris ar vairogu jau bija aizbēdzis, bet neprātis vēl cīnījās, kaut arī pamazām zaudēja Marko. Džuljāno nekur nebija manāms.

Zaudējis cerības, Lorenco jau novērsās, bet pamanīja strauju asmens mirdzumu un atkal palūkojās uz tā pusi.

Asmens piederēja Bernardo Barončelli. Rīkodamies ar zvērīgu niknumu, kas Lorenco pat sapņos nebija rādījies kā šim cilvēkam piederigs, Barončelli ietrieca garo dunci dziļi Frančesko Nori vēderā. Nori acis izspiedās, lūkojoties lejup uz šo negaidīto iebrucēju savās iekšās; lūpām izveidojot mazu, nevainojami apaļu o, viņš krita atmuguriski, noslīdēdams no Barončelli dunča.

Lorenco iešņukstējās. Policiano un della Stufa satvēra viņu aiz pleciem un aizgrūda prom, garām altārim, uz sakristejas augstajām durvīm. - Atvediet Frančesko! - viņš tiem lūdzās. - Atvediet Frančesko! Viņš vēl ir dzīvs, es zinu!

Viņš atkal mēģināja pagriezties, saukt brāli, bet šoreiz ļaudis neļāva aizkavēt apņēmīgo soļošanu uz sakristeju. Lorenco juta fiziskas sāpes krūtīs, tik nežēlīgu spiedienu, ka sirds likās pārplīs- tam.

Barončelli bija ievainojis Džuljāno. Nodarījis tam sāpes bridi, kad brālis bija tik trausls. Kad Džuljāno teica es tevi mīlu, Lorenco… Lūdzu, neliec man izvēlēties, Lorenco bija nežēlīgs. Noraidījis brāli, nesniedzot tam palīdzību, - palīdzību, ko Džuljāno bija pelnījis vairāk par visiem.

Kā lai viņš paskaidro pārējiem, ka nespēj pamest jaunāko brāli? Kā lai izskaidro atbildību, ko jūt pret Džuljāno, kurš tik agri zaudējis tēvu un vienmēr meklējis padomu pie Lorenco? Kā lai izskaidro pie tēva nāves gultas doto solījumu? Visi pārāk daudz domāja par Lorenco il Magnifico drošību, jo uzskatīja to par dižāko cilvēku Florencē, bet viņi maldījās, visi kā viens.

Tie iegrūda Lorenco aiz biezajām, smagajām sakristejas durvīm. Tās aizcirtās, kad kāds bija aizgājis, lai atnestu ievainoto Nori.

Piesmakušais bezlogu kambaris oda pēc upurvina un putekļiem, kas nosēdušies uz priesteru talāriem. Lorenco tvērās pie katra no vīriem, kas bija aizveduši viņu drošībā, nopētīja katru seju un vienmēr vīlās. Dižākais Florences cilvēks šeit nebija atrodams.

Viņš atcerējās lielo, izliekto Barončelli dunci un gaišās asinis uz Frančesko de Paci kājas un tunikas. Šīs iztēles ainas lika viņam mesties uz durvju pusi ar nodomu tās atraut vaļā un atgriezties, lai glābtu brāli. Bet della Stufa nojauta viņa domas un nekavējoties atspiedās ar visu augumu pret durvīm. Viņam pievienojās vecais Mičeloco un Antonio Ridolfo; triju vīru svars noturēja durvis cieši aizvērtas. Lorenco tika atspiests līdz gravētā misiņa ārmalai. Visu vīru sejā jautās drūma, vārdos neizteikta un neizsakāma apziņa, ko Lorenco nespēja pieņemt un arī nevēlējās.

Viņš neprāta lēkmē dauzīja auksto misiņu, līdz dūres sāpēja - un turpināja dauzīt, līdz parādījās asinis. Andželo Policiano centās ap asiņojošo griezumu Lorenco uz kakla aptīt vilnas auduma strēmeli, kas norauta no paša mantijas. Lorenco mēģināja atvairīt šo traucēkli, bet Policiano neatlaidās, līdz brūce bija cieši apsaitēta.

Un Lorenco ne mirkli nepārtrauca savus izmisīgos centienus.

-    Brāli! - viņš spalgi kliedza un neklausījās nevienā, kas mēģināja viņu mierināt. Lorenco atteicās apklust un nomierināties.

-    Man jāiet pie viņa! Brāli! Kur ir mans brālis…

Džuljāno izbrīnīts pacēla acis, tiklīdz Barončelli atvēzēja savu lielo dunci, kura gals bija nomērķēts tieši uz jaunākā Mediči sirdi.

Viss notika pārāk strauji, lai Džuljāno pagutu izbīties. Viņš instinktīvi atkāpās… un atdūrās pret ķermeni, kas piespiedās viņam klāt tik cieši un ātri, ka nebija nekādu šaubu - ari tā īpašnieks piedalās sazvērestībā. Džuljāno pamanīja aizmugurē stāvošo, ģērbtu grēku nožēlnieka talārā… un spēji ievilka elpu, juzdams auksto, svelošo tērauda asmeni ieurbjamies mugurā tieši zem ribām.

Viņš bija smagi ievainots, nonācis slepkavu ielenkumā un nolemts nāvei.

Šīs atskārsmes viņu nesatrauca tik ļoti kā apziņa, ka viņš ir notverts lamatās un nevarēs brīdināt Lorenco. Viņa brālis noteikti būs nākamais mērķis.

- Lorenco, - viņš izteiksmīgi noteica, kad Barončelli duncis beidzot zibēdams krita lejup, asmenī mirguļojot simtiem sīku liesmiņu no altāra svecēm. Bet viņa balsi noslāpēja Barončelli paniskais, nesakarīgais kliedziens: - Saņem, nodevēj!

Nazis iedūrās starp augšējām ribām. Atskanēja trulais lūstošu kaulu troksnis, un sākās otrs sāpju vilnis, tik smeldzīgs, ka viņam aizcirtās elpa.

Barončelli gludi skūtā seja, tik tuvu Džuljāno acīm, spīdēja sviedros. Viņš piepūlē iestenējās, izvilkdams dunci; tas iesvilpās, izraujoties no miesas. Džuljāno pulējās ievilkt gaisu plaušās, lai vēlreiz pasauktu Lorenco, bet viņam izdevās tikai skaņa, vēl klusāka par čukstu.

Viņš lūkojās augšup uz dunci - Barončelli gatavoja nākamo triecienu - un tajā brīdī Džuljāno prātā pārcēlās uz citu vietu, citu laiku: uz Arno upi jau sen pagājušā vēlīna pavasara dienā.

Viņš ir saucis brāļa vārdu, bet nav saņēmis atbildi; Lorenco ir nozudis zem duļķainā ūdens. Džuljāno svila acis. Viņš nespēja rast spēku un elpu, tomēr zināja, kas jādara.

Mīļais Dievs, viņš lūdzās bērna sirdsskaidrībā. Ļauj man glābt brāli.

Ar pārcilvēcisku spēku viņš atmuguriski pagrūda grēku no- žēlnieku. Tas uzkāpa uz sava talāra malas un nokrita, sapinoties drēbēs.

Džuljāno bija brīvs, viņš varēja bēgt, aizstreipuļot prom no uzbrucējiem - bet saprata, ka galvenais mērķis noteikti ir Lorenco.

Laiks palēnināja savu gaitu tāpat kā toreiz pie Arno. Viņu sāka pārmākt apātija, bet Džuljāno pavēlēja sev izdarīt neiespējamo un radīt barjeru starp uzbrucējiem un Lorenco. Ja viņš nevar raidīt brīdinājuma saucienu brālim, viņš vismaz aizkavēs slepkavas.

Viņš dzirdēja brāļa balsi. Džuljāno! Brāli, atbildi man!

Viņš nezināja, vai tā skan no katedrāles vai arī ir tikai atbalss no bērnības, vienpadsmit gadus veca zēna sauciens no upes krasta. Viņš gribēja uzsaukt brālim, lai tas bēg, tomēr nevarēja parunāt. Viņš centās ievilkt elpu, bet aizrijās ar siltu šķidrumu.

Barončelli mēģināja tikt tālāk, bet Džuljāno tīši piestreipuļoja viņam priekšā. Frančesko de Paci lauzās garām savam līdzdalībniekam. Redzot asinis, viņš uzbudinājies līdz neprātam: mazās, melnas acis mirdzēja, kalsnais augums naidā trīcēja. Pacēlis savu dunci - garu asmeni, gandrīz dkpat slaiku un asu kā stilets - arī viņš mēģināja tikt tālāk, bet Džuljāno aizšķērsoja viņam ceļu.

Džuljāno atvēra muti. No tās atskanēja sāpīgs sēciens, bet viņš gribēja kliegt: jūs nemūžam netiksiet klāt manam brālim! Es miršu, bet jūs nepieskarsieties Lorenco!

Frančesko nošņāca kaut ko nesaprotamu un dūra. Džuljāno nebija ieroča, un viņš aizstāvēdamies pacēla roku; nazis pāršķēla plaukstu un apakšdelmu. Salīdzinājumā ar agoniskajām mokām, ko sagādāja brūces krūtis un mugurā, šis ievainojums bija tikai kukaiņa dzēliens. Viņš spēra soli pretī Frančesko, pretī Barončelli, spieda tos kāpties atpakaļ, dodot Lorenco laiku bēgšanai.

Mazais, ļaunais Frančesko ļāva vaļu savam niknumam, visam tam naidam, ko viņa ģimene vienmēr jutusi pret Mediči. Katru frāzi pavadīja vēl viens dunča trieciens.

Padauzu bērni, jūs visi! Tavs tēvs nodeva mana tēva uzticību…

Džuljāno juta asos dzēlienus plecā, augšdelmā. Viņš vairs nespēja noturēt roku paceltu; tā ļengani nokarājās pie asinīm piesūcinātā sāna.

Tavs brālis dara visu iespējamo, lai nelaistu mūs Sinjorijā.

Brūces kļuva smagākas: atkal krūtīs, kaklā, ducis triecienu ķermeņa augšdaļā. Frančesko šķita zaudējis prātu. Viņa roka un asmens dauzīja Džuljāno tik strauji, ka abus apšļāca sarkana straume. Viņa kustības bija tik mežonīgas un neapdomātas, ka viņš iedūra sev augšstilbā un iespiedzās, kad viņa asinis sajaucās ar ienaidnieka dzīvības sulu. Sāpes uzkurināja Frančesko dusmas; viņš dūra vēl un velreiz.

Runāja par mums sliktu Viņa Svētībai.

Aizvainoja mūsu ģimeni.

Nozaga pilsētu.

Džuljāno slīka. Šāda lamu straume, pret brāli vērsta, parasti iedegtu viņā niknumu, bet viņš jau nonācis vietā, kur nav nekādu izjūtu.

Ūdens katedrālē šķita asiņu saduļķots; viņš tik tikko spēja saskatīt savu uzbrucēju svārstīgos apveidus uz apkārtējā jucekļa fona. Barončelli un Frančesko kliedza. Džuljāno redzēja to mutes platāmies, redzēja asmens zibšņus, ko nespodrus padarīja dubļainā Arno, bet neko nedzirdēja. Upē valdīja klusums.

Pa atvērtajām durvīm, kas ved uz ziemeļiem, uz Via de'Servi, iespīdēja gaismas stars. Viņš spēra soli tam pretī, meklēdams Lorenco, bet straume jau vilka viņu līdzi arvien spēcīgāk. Ir grūti staigāt pa mutuļojošo ūdeni.

Rokas stiepiena attālumā, bet nesasniedzama, raudāja Anna ar kraukļmelnajiem madem, lauzīdama rokas, sērodama par bērniem, kas viņiem varēja būt; viņas mīlestība vilka Džuljāno pie sevis. Bet Lorenco bija tas, kuram pieder viņa pēdējā doma. Lorenco, kura sirds lūzīs, kad viņš atradīs savu jaunāko brāli. Tieši to Džuljāno nožēloja visvairāk.

- Brāli. - Džuljāno lūpas izveidoja šo vārdu, un viņš noslīga ceļos.

Lorenco sēdēja Arno krastā, turēdams segu sev ap pleciem. Viņš ir izmircis līdz ādai un trīc, tomēr ir dzīvs.

Džuljāno atvieglots izgrūda seklu nopūtu - tas ir viss gaiss, kas vēl palicis viņa plaušās -, lēni sakņupa uz priekšu un krita lejup, lejup, kur ūdens ir dziļš un melns.

VIII

1478. gada 26. aprīli

Milānas prioriem

Mani diženie kungi!

Mans brālis Džuljāno ir noslepkavots, un manai valdībai draud lielas briesmas. Ir pienācis laiks, kungi, palīdzēt Jūsu kalpam Lorenco. Sūtiet savus kareivjus, cik daudz un ātri vien varat, lai tie, kā vienmēr, kļūtu par manas valsts vairogu un drošību.

Jusu kalps, Lorenco de Mediči

1479 gada 2.8. decembris

IX

Bernardo Barončelli, uz ceļiem nometies, brauca mazajos, zirgu vilktajos ratos pretī savam liktenim.

Viņam pretī plašajā Sinjorijas laukumā slējās milzīgā, nepielūdzamā Palazzo, Florences valdības sēdeklis un taisnās tiesas sirds. Cietoksnis ar robotajām mūra malām bija iespaidīgs četrstūris gandrīz bez logiem, bet vienā stūrī slējās slaiks zvanu tornis. Tikai stundu pirms tam, kad viņš tika izvests pie ratiem, Barončelli dzirdēja tā zvana skaņas, zemas un sērīgas, piesaucot lieciniekus gaidāmajai izrādei.

Rīta krēslā Palazzo akmens fasāde izskatījās bāli pelēka uz tumšo mākoņu fona. Ēkai pretī no krāsainā, daudzveidīgā pūļa, ko veidoja Florences bagātie un nabagie, augšup cēlās steidzīgi uzslietas sastatnes un karātavas.

Laiks bija kodīgi auksts; Barončelli pēdējie elpas vilcieni veidoja bālu miglu gaisā. Viņa apmetņa augšdaļa bija atstāta vaļā, bet viņš nevarēja to aizvērt, jo rokas bija sasietas aiz muguras.

Šādā veidā, līgodamies un kratīdamies katru reizi, kad riteņi pārvēlās pāri akmenim, Barončelli ieradās laukumā. Lai noskatītos viņa nāvē, bija sanācis vismaz tūkstotis cilvēku.

Pūļa malā kāds mazs zēns pamanīja tuvojošos ratus un bērnišķīgā falsetā izdziedāja Mediči uzmundrinošo saucienu: - Palle! Palle! Palle!

Sanākušos pārņēma histērija. Drīz vien daudzbalsīgais sauciens dārdēja Barončelli ausīs.

- Palle! Palle! Palle!

Kāds no tuvumā stāvošajiem meta akmeni; tas nograbēja pret bruģi blakus čīkstošajiem ratiem, neko ļaunu nenodarot. Pēc tam uz viņa pusi tika raidīti tikai lāsti. Sinjorija bija izvietojusi vairākus policistus zirga mugurā stratēģiski svarīgos punktos, lai novērstu traci; Barončelli abās pusēs jāja bruņoti sargi.

Tas tika darīts, lai neļautu pūlim saplosīt viņu gabalos pirms svinīgās nāvessoda izpildes. Viņš bija dzirdējis stāstus par pārējo sazvērnieku baismo likteni: kā Paci nolīgtie Perudžas algotņi nogrūsti no Sinjorijas pils augstā torņa, kā tie iekrituši apakšā gaidošajam pūlim tieši rokās, kā tie sacirsti gabalos ar nažiem un lāpstām.

Pat vecais Jākopo de Paci, kuru dzīves laikā ļoti cienīja, neizbēga no Florences naida. Džoto torņa zvanu pavadīts, viņš uzkāpa uz sava zirga un mēģināja uzkurināt pilsoņus ar kliedzienu Popolo e liberta! Tas bija aicinājums gāzt pašreizējo valdību - šajā gadījumā Mediči.

Bet florencieši viņam atbildēja ar saucienu Palle! Palle! Palle!

Par spīti izdarītajam grēkam, viņam tika piešķirta godpilna apbedīšana pēc nāvessoda izpildes - vēl ar cilpu kaklā. Bet tajās mežonīgajās dienās pilsētniekus pildīja tāds naids, ka viņš ilgi negulēja savā kapā - Sinjorija nolēma, ka labāk būtu pārbedīt viņa līķi ārpus pilsētas sienām nesvētītā zemē.

Frančesko de Paci un pārējie ļoti ātri saņēma taisno tiesu; tikai Guljelmo de Paci tika saudzēts Bjankas de Mediči izmisīgo lugumu dēļ, ar kuriem tā vērsās pie sava brāļa Lorenco.

No visiem īstajiem sazvērniekiem aizbēgt izdevās tikai Barončelli. Viņš noslēpās katedrāles zvanu tornī, kur gaiss vēl drebēja no zvanu skaņām. Kad ceļš bija brīvs, viņš zirga mugurā bēga tieši uz austrumiem, uz Senigalliju Adrijas jūras krastā, ne vārda neteicis savai ģimenei. No turienes viņš aizkuģoja uz eksodsko Konstantinopoli. Karalis Ferante un Barončelli radi Neapolē sūtīja pietiekamus līdzekļus, lai viņš varētu dzīvot izvirtīgu dzīvi. Barončelli pirka verdzenes un padarīja tās par savām mīļākajām, gremdēdamies baudās un mēģinādams noslīcināt tajās visas atmiņas par paša pastrādātajām slepkavībām.

Tomēr sapņos viņu vajāja Džuljāno seja, sastingusi mirklī, kad jaunākais Mediči palūkojās augšup uz mirdzošo asmeni. Jaunā vīrieša tumšās matu cirtas bija sabužinātas, nevainīgās acis plati ieplestas, sejā jautās neizpratne un viegls mulsums, tik piepeši ieraugot nāvi.

Barončelli bija dots vairāk nekā gads, lai apdomātu jautājumu - vai Mediči gāšana un Jākopo un Frančesko de Paci iecelšana to vietā nāktu pilsētai par labu? Lorenco bija apdomīgs, nosvērts; Frančesko raksturs bija straujš, viņš vienmēr rīkojās, impulsu vadīts. Viņš ļoti ātri nolaistos līdz tirāna līmenim. Lorenco bija pietiekami gudrs, lai audzinātu ļaudis mīlestību, ko pierādīja milzīgais pūlis, kas šobrīd savācies laukumā; Frančesko būtu pārāk iedomīgs, lai par to rūpētos.

Turklāt Lorenco bija ļoti neatlaidīgs. Beigu beigās izrādījās, ka pat Konstantinopole nav pārāk tāla viņa tvērienam. Kad Mediči aģenti atrada Barončelli, Lorenco nosūtīja pie sultāna savu pārstāvi, nokrāvušos ar zeltu un dārgakmeņiem. Tas apzīmogoja Barončelli likteni.

Visi noziedznieki tika pakārti ārpus pilsētas vārtiem un pēc tam steidzīgi iegrūsti nesvētītā zemē. Barončelli tiks aprakts bedrē līdz ar tiem, bet viņa pastrādātā neģēlība bija drausmīga, tādēļ sods jāizpilda Florences lielākajā laukumā.

Mazajiem ratiem grabinoties garām pūlim uz sastatņu pusi, Barončelli izgrūda skaļu vaidu. Viņu sagrāba bailes, daudz spēcīgākas par jebkurām fiziskam sāpēm; viņam bija neizturami auksti, sveloši karsti, galva reiba kā slīkstot. Likās, ka viņš tūlīt paģībs, tomēr nemaņa, kas sniegtu tādu atvieglojumu, nenāca.

- Drosmi, sinjor, - teica nero. - Dievs ir ar jums.

Viņa nero jeb Mierinātājs gāja blakus ratiem. Tas bija Florences pilsonis, vārdā Lauro, un laicīgs Compagnia dia Santa Maria delta Croce jeb Compagnia de Neri - Melno Brālības - biedrs. Savu nosaukumu šī brālība bija guvusi tāpēc, ka tās biedri nēsāja melnus talārus un kapuces. Tās mērķis bija sniegt mierinājumu un žēlastību visiem, kam tā nepieciešama, ari izmocītajām dvēselēm, kam piespriesta nāve.

Lauro bija Barončelli blakus kopš brīža, kad tas ieradās Flo- rencē. Viņš bija parūpējies, lai pret Barončelli i/turētos taisnīgi, izsniegtu labu apģērbu un ēdienu, lai viņam ļautu nosūtīt vēstules mīļajiem (Džovanna tā ari neatbildēja uz viņa izteikto lūgumu satikties). Lauro laipni uzklausīja Barončelli asaraino atzīšanos savā nožēlā un palika kamerā, lai aizlūgtu par notiesātā dvēseli. Mierinātājs bija piesaucis Svēto Jaunavu, Kristu, Dievu un Svēto Jāni, Florences aizstāvi, lai tie sniegtu Barončelli mierinājumu un piedošanu, ielaistu tā dvēseli Šķīstītavā un pēc tam arī Paradīzē.

Barončelli nepievienoja savu balsi lūgšanām; viņam šķita, ka Dievs to uztvertu kā personisku apvainojumu.

Melnā kapucē ieslēpies, Mierinātājs gāja viņam blakus, skaļi kaut ko skaitīdams - psalmu, himnu, lūgšanu, visi vārdi virmoja gaisā kā balts tvaiks, - bet pūlis tā trokšņoja, ka Barončelli neko nesaprata. Viena vienīga frāze šalca viņam ausīs un pulsēja sirds ritmā: Palle Palle Palle.

Rati apstājās pie pakāpieniem, kas veda augšup uz karātavām. Mierinātājs ieslidināja plaukstu zem Barončelli sasietajām rokām un neveikli palīdzēja viņam nokāpt uz aukstās akmens plāksnes. Šausmu smagums lika trīcošajam Barončelli noslīgt ceļos; Mierinātājs nometās viņam blakus un iečukstēja ausī.

-    Nebaidieties. Jūsu dvēsele pacelsies tieši uz debesīm. Jums nav jālūdz piedošana; jūs veicāt Dieva darbu, nevis noziegumu. Daudzi sauc jūs par varoni, brāli. Jūs spērāt pirmo soli, lai attīrītu Florenci no milzu ļaunuma.

Barončelli balss drebēja tik ļoti, ka viņš pats tik tikko saprata savus vārdus. - No Lorenco?

-    No izvirtības. No pagānisma. No neķītras mākslas atzīšanas.

Zobiem klabot, Barončelli nikns skatījās uz Mierinātāju. - Ja jūs… ja pārējie… ja jūs tam ticat, kāpēc mani neizglābāt? Glābiet mani!

-    Mēs neuzdrīkstamies atklāt savu seju. Vēl ir daudz darāmā, pirms Florence, Itālija, visa pasaule būs gatava mums.

-   Jūs esat jukuši, - Barončelli izdvesa.

Mierinātājs smaidīja. - Mēs esam Dieva padotie.

Viņš palīdzēja Barončelli piecelties kājās; tas saniknots atrāvās no viņa un nedrošiem soļiem uzkāpa pa koka pakāpieniem viens pats.

Uz sastatnēm starp Barončelli un gaidošo cilpu stāvēja bende, jauns, slaids vīrietis, kura seju slēpa maska. - Dieva priekšā es lūdzu jūsu piedošanu par darbu, ko esmu zvērējis paveikt, - bende teica.

Barončelli lūpu un vaigu iekšpuse pielipa pie zobiem; viņa mēle bija tik sausa, ka runājot atstāja aiz sevis ādas kārtiņu. Tomēr viņa balss izklausījās pārsteidzoši mierīga. - Es tev piedodu.

Bende izgrūda klusu atvieglojuma nopūtu; varbūt citi nāvei nolemtie vairāk kāroja atstāt savu asiņu traipu uz viņa rokām. Viņš satvēra Barončelli elkoni un aizveda vīru pie īpaši noteiktas vietas uz platformas blakus cilpai. - Ņemiet. - Viņa balss bija dīvaini maiga, un viņš no apmetņa dziļumiem izvilka baltu auduma šalli.

Mirkli pirms acu aizsiešanas Barončelli pārlaida skatienu pūlim. Netālu no platformas stāvēja Džovanna kopā ar bērniem. Atstatums bija pārāk liels, lai Barončelli būtu pilnīgi pārliecināts par redzēto, bet viņam šķita, ka sieva ir raudājusi.

Lorenco de Mediči nekur nebija manāms, bet Barončelli nešaubījās, ka lielais vīrs noskatās notiekošajā. Varbūt viņš vēro nāvessoda izpildi no kāda slēpta balkona vai loga, varbūt no pašas Sin- jorijas pils.

Sastatņu pakājē stāvēja Mierinātājs, kura seja bija rāma un dīvaini apmierināta. Un pār Barončelli nāca piepeša atskārsme, ka viņš, Frančesko de Paci, mesers Jākopo, arhibīskaps Salviati - viņi visi bijuši muļķi, kuru sīkā godkāre izmantota daudz dižākā plānā. Tas iedvesa gandrīz tikpat baisas šausmas kā gaidāmā nāve.

Bende apsēja šalli Barončelli ap acīm, pārlaida cilpu pār zodu un savilka ciešāk ap kaklu.

Pats sev nočukstēja divus vārdus mirkli pirms platformas atvēršanās zem kājām Barončelli:

-   Saņem, nodevēj.

X

Tiklīdz Barončelli ķermenis beidza raustīties, darbu sāka jauns mākslinieks gandrīz pašā pūļa priekšā. Līķis karāsies laukumā vēl vairākas dienas, līdz sadalīšanās procesa rezultātā nokritīs no virves. Bet mākslinieks nevarēja gaidīt; viņš gribēja uztvert tēlu, kamēr tajā vēl bija kāda atbalss no dzīvības. Turklāt puikas drīz vien sāks uzjautrināties, metot tam ar akmeņiem, un gaidāmais lietus liks līķim uzpūsties.

Viņš uzmeta skici uz papīra, kas piespiests pie papeles koka plāksnes, lai dotu stingru virsmu. Spalvas galus viņš pats bija apgriezis, jo izmantoja to tik bieži, ka jebkādi izcēlumi tikai kairināja garos pirkstus; kātu viņš bija nosmailinājis ļoti smalku un asu un pilnīgi bez jebkādas apzinātas domas ik pa brīdim mērca to nelielā pudelītē ar brūnu dzelzs un ozola pangu tinti. Pudelīte bija droši piestiprināta pie jostas. Tā kā nebija iespējams zīmēt cimdu žņaugos, mākslinieka kailās plaukstas aukstumā sāpēja, bet viņš šo atzinumu noraidīja kā sava laika tērēšanas necienīgu. Un tieši tāpat viņš atvairīja arī bēdas, kas grasījās viņu pārmākt, jo Barončelli seja atmodināja ārkārtīgi sāpīgas atmiņas. Mākslinieks koncentrēja uzmanību uz attēlojamo objektu.

Par spīti visiem centieniem slēpt savas īstās izjūtas, visi vīrieši un sievietes tās atklāja ar gandrīz nemanāmām sejas izteiksmēm, stājas īpatnībām un balss modulācijam. Barončelli nožēla bija acīmredzama. Pat nāvē viņš bija nolaidis acis, it kā domātu par elli. Viņa galva bija noliekta, plāno lūpu kaktiņus lejup vilka vainas apziņa. Šis cilvēks bija iegremdējies naidā pret sevi.

Mākslinieks pūlējās nepakļauties ienaidam, kaut gan viņam bija ļoti personisks iemesls nīst Barončelli. Tomēr naids nesaskanēja ar viņa principiem, tāpēc viņš to neņēma vērā tāpat kā sāpošos pirkstus un sirdi un turpināja darbu. Turklāt nogalināšana šķita neētiska - pat nāvessoda izpilde slepkavam.

Sekodams ieradumam, viņš uzmeta piezīmes uz lapas, lai atgādinātu sev par redzētajām krāsām un struktūrām, jo bija iespējams, ka šī skice kļūs par gleznojumu. Viņš rakstīja no labās uz kreiso pusi, veidodams tradicionālās rakstības spoguļattēlu. Pirms vairākiem gadiem, kad viņš vēl bija māceklis Andrea Ver- rokjo darbnīcā, pārējie viņu apsūdzēja nepamatotā slepenībā, jo neviens nespēja saprast mākslinieka piezīmes uz skicēm. Bet viņam tas nāca pavisam dabiski; gūtā aizsardzība pret svešiem skatieniem bija nejaušs papildu labums.

Maza, dzeltenbrūna cepurīte. Spalva skrapstēja uz. papīra. Melna sarža veste, vilnas apakškrekls ar oderi, zils apmetnis ar lapsas vilnas oderi, samta apkakle ar sarkaniem un melniem punktiem, Bernarda Ban- dino Barončelli, melnas garās zeķes. Nāves krampjos Barončelli bija nospārdījis kurpes; mākslinieks attēloja viņu kailām kājām.

Viņš sarauca pieri, rakstīdams Barončelli tēva vārdu. Viņš visu bija apguvis pašmācības ceļā, vēl joprojām pūlēdamies tikt vaļā no sava laucinieciskā Vinči ciemata dialekta, un rakstība viņu mulsināja. Tomēr tas bija nieks. Lorenco de Mediči, il Magnifico, vairāk interesēja attēls, nevis vārdi.

Mākslinieks ātri uzšvīkāja nelielu zīmējumu lapas apakšā, attēlodams Barončelli galvu no leņķa, kas vairāk atklāja tā drūmos vaibstus. Apmierināts ar paveikto, viņš ķērās pie īstā darba - sāka pētīt sejas pūli. Tie, kas stāvēja priekšā - dižciltīgie un bagātākie tirgoņi -, jau sāka izklīst, pieklusuši un nopietni. Nabagie un trūcīgie jeb populo minuto vēl palika izklaidēties, raidot uz līķa pusi lamas un akmeņus.

Mākslinieks rūpīgi vēroja pēc iespējas vairāk vīriešu, kas atstāja laukumu. Tam bija divi iemesli. Šķietamais bija viņa aizraušanās - seju pētīšana. Paziņas bija pieraduši pie mākslinieka vērīgā skatiena.

Bija ari kāds drūmāks iemesls, kas radās pēc mākslinieka tikšanās ar Lorenco de Mediči. Viņš meklēja kādu konkrētu seju, ko bija redzējis tikai uz vienu gaistošu mirkli pirms divdesmit mēnešiem. Pat par spīti spējai atcerēties fizionomijas īpatnības, viņa atmiņas bija miglainas - tomēr sirdi valdīja dzelžaina apņēmība gūt panākumus. Šoreiz viņš bija sev apsolījis, ka neļaus jūtām ņemt virsroku pār prātu.

-   Leonardo!

Dzirdot savu vārdu, mākslinieks satrūkās; viņš negribot sarāvās un instinktīvi uzlika vāciņu tintes pudelitei, lai tā neizšļak- stītos.

Sens draugs vēl no Verrokjo darbnīcas gāja prom no laukuma un, ieraudzījis mākslinieku, virzījās tālāk.

-   Sandro, - Leonardo sveicināja draugu, kad tas beidzot bija nonācis viņam blakus. - Tu izskaties pēc īsta kunga!

Sandro Botičelli atplauka platā smaidā. Viņš bija dažus gadus vecāks par Leonardo un sasniedzis ziedu laiku gan dzīvē, gan karjerā - trīsdesmit piecu gadu vecumu. Viņš patiesi bija ģērbies ļoti grezni - purpursarkanā, ar kažokādu apdarinātā apmetni. Melna samta cepurīte sedza viņa zeltainos matus, kas bija apgriezti līdz zodam, īsāki, nekā diktēja mode. Viņš bija gludi sku- vies, tāpat kā Leonardo. Zaļās acis sedza smagnēji plakstiņi, un tajās dzirksteļoja nekaunība, kas vienmēr iekrāsoja viņa uzvedību. Par spīti tam, Leonardo viņš patika; Sandro bija izcils talants un laba sirds. Pēdējā gada laikā Sandro bija saņēmis vairākus ievērojamus pasūtījumus no Mediči un Tornabuoni, ari lielo gleznojumu "Pavasaris", ko Lorenco drīz pasniegs kā kāzu dāvanu savam brālēnam.

Sandro ar sāju humoru acīs nopētīja Leonardo skici. - Redzu, ka tu centies atņemt man darbu.

Viņš runāja par nesen uzzīmēto sienas gleznojumu uz fasādes netālu no Sinjorijas pils, kas tagad, pūlim pamazām izklīstot, kļuva redzams aiz sastatnēm. Viņš bija saņēmis uzdevumu no Lorenco tajās drausmīgajās dienās tūlīt pēc Džuljāno nāves: attēlot katru ar nāvi sodīto Paci sazvērnieku karājamies virvē. Dabiskā lieluma zīmējumi iedvesa šausmas, kā jau bija paredzēts. Frančesko de Paci bija pilnīgi kails, viņa ievainoto kāju sedza sažuvušas asinis; turpat bija arī Salviad savā arhibīskapa talārā. Abi mirušie bija attēloti ar seju pret skatītāju - iespaidīgi, kaut arī ne gluži patiesi. Leonardo un Botičelli bija Sinjorijas laukumā mirklī, kad Frančesko, izvilkts no gultas, tika izgrūsts no pils augšējā, izliektā loga un pakārts pie pašas ēkas, lai visi viņu redzētu. Pēc mirkļa viņam sekoja Salviati, kurš pašā nāves brīdī pagriezās pret savu sazvērestības biedru un spēcīgu, neapzinātu krampju vai pēdēja dusmu uzplūdā iecirta zobus dziļi Frančesko plecā. Tā bija drausma aina, tik biedējoša, ka pat Leonardo, emociju pārņemts, to neiezīmēja savā grāmatā. Citu ar nāvi sodīto portreti, kuru vidū bija arī mesers Jākopo, bija daļēji pabeigti, bet viens no slepkavām vispār nebija atainots - Barončelli. Šorīt droši vien arī Botičelli bija uzmetis piezīmes, gatavodamies pabeigt sienas gleznojumu. Bet tagad, ieraudzījis Leonardo skici, viņš paraustīja plecus.

-   Tam nav nozīmes, - viņš bezrūpīgi paziņoja. - Ja esmu pietiekami bagāts, lai varētu ģērbties kā kungs, es noteikti varu ļaut nabagam pabeigt gleznu. Man veicami daudz dižāki darbi.

Leonardo bija ģērbies amatnieka tunikā, kas sniedzās līdz ceļiem un bija darināta no lēta, jau lietota auduma, bet ap pleciem apmetis nespodri pelēku vilnas apmetni. Viņš iebāza skici padusē un zemu paklanījās pārspīlētā pateicībā.

-   Jūs esat ļoti laipns, mans kungs. - Viņš iztaisnojās. - Ej nu! Tu esi pērkams skribents, es - īsts mākslinieks, kam vēl daudz jāpaveic pirms lietus.

Viņš šķīrās no Sandro ar smaidiem un ašu apskāvienu, un tad Leonardo atkal pievērsās pūļa pētīšanai. Viņš vienmēr priecājās sastapt Sandro, bet piespiedu pārtraukums darbā viņu kaitināja. Uz spēles bija likts pārāk daudz; viņš izklaidīgi iebāza roku maisiņā, kas bija piestiprināts pie jostas, un pieskārās zelta medaljonam liela florīna izmērā. Uz tā bareljefā bija iestrādāts uzraksts "Vispārējas Sēras". Zem burtiem Barončelli cēla virs galvas garu dunci, bet Džuljāno pārsteigts lūkojās augšup uz asmeni. Baron- čelli aiz muguras stāvēja Frančesko de Paci, turēdams gatavībā savu dunci. Leonardo bija sagādājis skici, atainojot notikušo pēc iespējas reālistiskāk, kaut gan aplūkotāja ērtibām Džuljāno bija attēlots ar visu ķermeni vēršamies pret Barončelli. Izmantojot Leonardo zīmējumu, Verrokjo izgatavoja atlējumu.

Divas dienas pēc slepkavības Leonardo nosūtīja vēstuli Lorenco de Mediči.

Kungs Lorenco, man ar Jums jārunā par kādu ļoti svarīgu jautājumu.

Atbildi viņš nesaņēma; Lorenco, bēdās iegrimis, slēpās Mediči pilī, kas bija kļuvusi par bruņotu vīru ielenktu cietoksni. Viņš nepieņēma viesus, un vēstules, kurās tika lūgts viņa viedoklis vai palīdzība, krājās kaudzē nelasītas.

Nedēļu nogaidījis, Leonardo aizņēmās zelta florīnu un devās pie Mediči cietokšņa durvīm. Viņš uzpirka vienu no sargiem, lai tas nekavējoties nogādātu otru vēstuli, bet pats tikmēr gaidīja lo- džijā, vērodams spēcīgo lietu, kas dauzīja bruģakmeņu ielas.

Kungs Lorenco, es neesmu ieradies lūgt Jūsu labvēlību un nevēlos runāt par darījumiem. Man ir ļoti svarīgas ziņas par Jūsu brāļa nāvi, domātas tikai Jūsu ausīm.

Pagāja dažas minūtes, un viņu ielaida iekšā, pirms tam rūpīgi pārmeklējot, lai pārliecinātos, ka viņam nav ieroča. Tas gan bija muļķīgi, jo viņam tāds nekad nebija piederējis un viņš arī nezinātu, kā to izmantot.

Bāls un nedzīvs, tērpies ļod vienkāršā, melnā tunikā un ar apsēju ap kaklu, Lorenco pieņēma Leonardo sava kabinetā žilbinoši skaistu mākslas darbu ielenkumā. Viņš uzlūkoja Leonardo ar acīm, ko aizmigloja vainas apziņa un bēdas, bet pat tās nespēja slēpt interesi par mākslinieka stāstu.

Divdesmit sestā aprīļa rītā Leonardo bija stāvējis dažas rindas tālāk no altāra Svētās Ziedu Dievmātes katedrālē. Viņš gribēja uzdot dažus jautājumus Lorenco par uzdevumu veidot Džuljāno krūšutēlu, ko bija saņēmis kopā ar bijušo skolotāju Andrea Verrokjo. Un cerēja, ka pēc dievkalpojuma varēs aprunādes ar I lielisko. Leonardo misi apmeklēja tikai tad, kad bija kaut kas kārtojams; dabas pasaule viņam iedvesa daudz vairāk bijības nekā cilvēku veidotā katedrāle. Viņam bija ļoti labas attiecības ar Mediči. Dažu pēdējo gadu laikā viņš mēnešiem ilgi bija apmedes Lorenco namā kā viens no daudzajiem māksliniekiem, ko nodarbināja lielā ģimene.

Torīt Leonardo pārsteigts ieraudzīja, ka Džuljāno ierodas katedrālē ar nokavēšanos, nevīžīgi apģērbies un turklāt vēl Frančesko de Paci pavadībā.

Leonardo acīs vīrieši un sievietes bija līdzvērtīgi skaistumā, viņa mīlestības vienādi cienīgi, bet viņš pats bija izvēlējies dzīvot bez šīm jutām. Mākslinieks nedrīkstēja pieļaut, lai viņa darbu traucētu mīlestības vētras. Viskaismīgāk viņš vairījās no sievietēm, jo sievas un bērnu prasības padarītu neiespējamus viņa centienus izzināt mākslu, pasauli un tās iemītniekus. Viņš nevēlējās līdzināties savam skolotājam Verrokjo, kurš šķieda talantu, uzņemdamies jebkuru darbu, sākot ar karnevāla masku veidošanu un beidzot ar dāmu kurpju apzeltīšanu, jo viņam bija jābaro izsalkusi ģimene. Nekad nebija laika eksperimentēt, novērot, uzlabot savas spējas.

Pirmais to Leonardo bija izskaidrojis viņa vectēvs, sers Antonio. Viņš ļoti mīlēja savu mazdēlu, nepievērsdams nekādu uzmanību apstāklim, ka tas bija nelikumīgi dzimis kalponei. Tikai vectēvs pamanīja mazā zēna talantu un iedeva viņam papīra grāmatu kopā ar ogli. Kad Leonardo bija septiņus gadus vecs, viņš sēdēja vēsajā zālē ar sudraba irbuli un raupju koka plāksni rokās, vērodams, kā vējš kustina lapas olīvu dārzā. Sers Antonio, mūžīgi aizņemts, stalts un asredzīgs, kaut gan bija jau astoņdesmit astoņus gadus vecs, apstājās blakus un kopā ar mazdēlu skatījās uz mirguļojošajiem kokiem.

Tad viņš piepeši un bez pamudinājuma ierunājās:

Nepievērs uzmanību tradīcijām, manu zēn. Man bija tikai puse tava talanta - jā, man padevās zīmēšana un es, tāpat kā tu, vēlējos izprast dabas procesus -, bet es uzklausīju savu tēvu. Pirms ierados šajā saimniecībā, es gāju mācībā pie viņa par notāru.

Lūk, kas mēs esam - notāru ģimene. Tāds bija mans tēvs, un es devu dzīvību tādam pašam - tavam tēvam. Ko mēs esam atstājuši pasaulei?

Kontraktus un maiņas līgumus, un parakstus uz dokumentiem, kas pārvērtīsies pīšļos.

Es neatteicos no saviem sapņiem pavisam; pat apgūdams profesiju, es slepus zīmēju. Es lūkojos uz putniem un upēm, prātoju, kā tās darbojas. Bet tad es sastapu tavu vecmāmiņu Lučiju un iemīlējos. Tas bija visdrausmīgākais, kas varēja notikt, jo es pametu mākslu un zinātni, lai ar viņu apprecētos. Tad radās bērni, un vairs nebija laika vērot kokus. Lučija atrada manus skribelējumus un iemeta ugunī.

Bet Dievs mums devis tevi - tevi ar tavu apbrīnojamo prātu, acīm un rokām. Tev ir uzlikts pienākums nepamest to visu novārtā.

Apsoli man, ka neatkārtosi manu kļūdu; apsoli, ka neļausi sirdij novest tevi neceļos.

Mazais Leonardo to apsolīja.

Tomēr, kļuvis par Mediči protežē un to iekšējā loka biedru, viņš juta fizisku un emocionālu pievilkšanās spēku, ko izstaroja Lorenco jaunākais brālis. Džuljāno bija nenoliedzami mīlams cilvēks. To panāca ne tikai jaunekļa daiļā seja - Lorenco pats bija daudz pievilcīgāks, draugi viņu bieži sauca par skaistu -, bet gan tā dvēseles neaptraipītā labestība.

Leonardo šo atskārsmi paturēja pie sevis. Viņš nevēlējās sagādāt neveiklus brīžus Džuljāno, kurš mīlēja sievietes, kā arī negribēja raisīt sava namatēva un patrona Lorenco sašutumu.

Kad Džuljāno ieradās katedrālē, Leonardo, stāvēdams tikai divas rindas aiz viņa - pēc iespējas tuvāk Lorenco cerībā ar to aprunāties, - nespēja novērst no jaunekļa skatienu. Viņš pamanīja tā nomāktību un juta sevī mostamies ne jau līdzjūtību vai kaisli, bet gan dkai asu greizsirdību.

Iepriekšējā vakarā mākslinieks bija devies ceļā ar nodomu aprunāties ar Lorenco par uzdevumu.

Viņš gāja pa Via de'Gori garām Svētā Lorenco baznīcai. Mediči pils bija nedaudz tālāk kreisajā pusē, un viņš šķērsoja ielu.

Visapkārt valdīja krēsla. Rietumu pusē slējās augstais, šaurais Sinjorijas pils tornis un milzīgais, liektais Doma katedrāles kupols, izteikts un tumšs uz neticami krāsainā apvāršņa fona,

ko rotāja dzirkstoši koraļļu toņi, kas pamazām izbaloja līdz lavandas krāsai un beidzot kļuva pelēki. Tik vēlā vakara stundā uz ielas bija maz transporta līdzekļu, un Leonardo apstājās tās ļ vidu, iegrimis krāšņās ainavas skaistumā. Viņš skatījās, kā tuvojas kariete, un izbaudīja zirgu skaidros siluetus, to ķermeņu neizdibināmo melnumu, kas izcēlās pret mirdzošajām debesim un sauli, izdzēšot visus sīkumus. Saulriets bija viņa iemīļotais diennakts laiks, jo dziestošā gaisma piešķīra apveidiem un krāsām dīvainu maigumu, trauslu noslēpumu, ko dienasvidus saule izdedzināja.

Leonardo iegrima ēnu saspēlē uz zirgu ķermeņiem, muskuļu kustibā zem ādas, lepni paceltās galvas leņķi - iegrima tik dziļi, ka brīdī, kad de jau auļoja pretī, viņam nācās steidzīgi saņemties un strauji parauties nost. Viņš šķērsoja ielu tiem pretī un nonāca pie Mediči pils dienvidu sienas; viņa ceļamērķis bija Via Larga tikai minūtes gājiena attālumā.

Karietes kučieris pavisam netālu no mākslinieka ar rāvienu apturēja zirgus; durvis atvērās. Leonardo pakavējās, lai uzmestu skatienu jaunajai sievietei, kura izkāpa laukā. Krēsla iekrāsoja viņas ādas acīmredzamo baltumu baložpelēku, bet acis darīja nenosakāmi tumšas. Tērpa un plīvura vienkāršība līdz ar lejup vērsto seju liecināja, ka viņa ir turīgas ģimenes kalpone. Solī jautās apņēmība, bet stājā - piesardzīgums, un viņa nemitīgi meta skatienus pa labi un pa kreisi. Piesteigusies pie pils sānu ieejas, viņa uzstājīgi pieklauvēja.

Pēc brīža durvis ar ilgu, žēlu čīkstoņu atvērās. Kalpotāja atgriezās pie karietes un steidzīgi pamāja kādam tajā.

No karietes izkāpa otra sieviete un graciozi, strauji devās uz atvērto durvju pusi.

Leonardo, pats to nemanot, skaļi izteica viņas vārdu. Sieviete bija Mediči ģimenes draugs, bieža viešņa pilī; viņi vairākas reizes bija sarunājušies. Vēl skaidri neieraudzījis viņas seju, Leonardo jau pazina kustības, plecu veidolu, žestu, ar kādu viņas galva pievērsās māksliniekam.

Viņš paspēra soli tuvāk un beidzot ieskatījās sievietei sejā.

Tai bija garš, taisns deguns ar lejup vērstu galiņu un ieplestām nāsīm; piere bija plata un ļoti augsta. Zods bija smails, bet vaigi un apakšžoklis eleganti noapaļots tāpat kā pleci, kas pavērsti uz Mediči pils pusi, kaut gan seja bija pagriezta pret Leonardo.

Šī sieviete vienmēr bija skaista, bet krēslainā pustumsa visu padarīja maigāku, piešķīra tās vaibstiem rēgainu daili, kas līdz šim nebija manāma. Viņa šķietami izkusa gaisā; nebija iespējams pateikt, kur beidzas ena un sākas sievišķīgais stāvs. Viņas izgaismotā seja, kakla izgriezums un rokas likās kā peldam gaisā uz tērpa un matu tumšā fona. Viņas vaibstos ausa slēpts prieks; acīs zaigoja noslēpums, lūpās kavējās sazvērniecisks smaids.

Šajā mirkli viņa nebija parasta mirstīgā; viņa bija dievišķa.

Leonardo pastiepa roku, gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tā izies viņai cauri kā rēgam.

Viņa atrāvās, un pat pelēkajā tumsā Leonardo redzēja spožo baiļu uzliesmojumu sievietes acīs un pavērtajās lūpās; viņa negribēja dkt pamanīta. Ja rokā būtu spalva, Leonardo aiztrauktu dziļo rievu starp sievietes uzacīm un atjaunotu noslēpumaino smaidu.

Viņš vēlreiz nomurmināja tās vārdu, šoreiz jautājošā tonī, bet viņas skatiens jau bija pievērsies atvērtajām durvīm. Leonardo acis tam sekoja un pamanīja vēl vienu pazīstamu seju: Džuljāno. Tā ķermenis pilnīgi slēpās ēnā; viņš redzēja tikai sievieti, Leonardo pat nemanīdams.

Un viņa, ieraudzījusi Džuljāno, atplauka.

Tobrīd Leonardo visu saprata un novērsās, rūgtuma pārņemts. Durvis aizvērās.

Tonakt viņš nedevās pie Lorenco. Viņš atgriezās savā mazajā dzīvoklītī un gulēja nemierīgi. Lūkodamies griestos, viņš redzēja sievietes maigi starojošo seju iznirstam no melnās tumsas.

Nākamajā rītā Leonardo lūkojās uz Džuljāno Doma katedrālē un gremdējās pārdomās par savu nelaimīgo kaislību. Viņš nemitīgi atsauca atmiņā to sāpīgo mirkli, kad redzēja Džuljāno un sievieti apmaināmies skatieniem, kad bija sapratis, ka viņai pieder Džuljāno sirds un viņa savukārt devusi apmaiņā savējo; un Leonardo nolādēja sevi par padošanos tik muļķīgai greizsirdībai.

šis pārdomas prasīja tik daudz uzmanības, ka Leonardo satrūkās, pamanījis piepešu kustību sev priekšā. Raupjā talārā tērpies stāvs paspēra soli uz priekšu - tikai mirkli pēc tam Džuljāno pagriezās, lai palūkotos sev aiz muguras, un strauji ievilka elpu.

Atskanēja Barončelli aizsmakušais sauciens. Leonardo pārsteigts pacēla skatienu, pamanījis paceltā asmens mirdzumu. Pārbiedētie dievlūdzēji nekavējoties izklīda, drūzmā velkot mākslinieku sev līdzi. Viņš svaidījās, veltīgi pūlēdamies tikt pie Džuljāno cerībā glābt to no turpmākiem uzbrukumiem, bet nespēja pat noturēties vietā.

Šajā mežonīgajā kņadā ļaudis aizsedza Leonardo skatu uz to, kā Barončelli duncis ietriecas Džuljāno miesā. Toties Leonardo redzēja pēdējos Frančesko neticami brutālā uzbrukuma dūrienus, redzēja, kā duncis vēl un vēlreiz savaino Džuljāno miesu tieši tāpat, kā vēlāk arhibīskaps Salviati iekodlsies Frančesko de Paci plecā.

Sapratis, kas notiek, Leonardo pacēla balsi skaļā, neskaidrā, draudīgā, šausmu pilnā kliedzienā. Pūlis beidzot atbrīvoja ceļu, un neviens vairs nestāvēja starp mākslinieku un slepkavām. Viņš skrēja uz to pusi, bet Frančesko virzījās tālāk, nemitēdamies spiegt. Bija jau par vēlu aizsegt un glābt Džuljāno labo, nevainīgo sirdi.

Leonardo nometās ceļos blakus kritušajam. Tas gulēja uz sāniem, mute vēl kustējās; no lūpām un brūcēm plūda asinis.

Leonardo piespieda plaukstu pie vissmagākā savainojuma - plašas, vaļējas brūces Džuljāno krūtīs. Viņš dzirdēja vārgo, burbuļojošo upura plaušu sēkšanu - tās centās izgrūst asinis un ievilkt gaisu. Tomēr Leonardo centieni apturēt asiņošanu bija veltīgi.

Katra brūce Džuljāno bāli zaļās tunikas priekšpusē raudāja pati savu rimto asiņu upi. Tās šķīrās un savienojās, veidojot mežģīņu rakstu uz jaunekļa auguma, līdz saplūda lielā, tumšā peļķē uz marmora grīdas.

-    Džuljāno, - Leonardo izdvesa, asarām tekot pāri vaigiem; viņš nespēja neraudāt, redzot tādas ciešanas, tik nekrietni apgānītu skaistumu.

Džuljāno to nedzirdēja. Viņš jau bija tālu aiz dzirdes un redzes robežām; viņa puspievērtās acis jau skatīja citu pasauli. Leonardo vēl liecās pie viņa, kad tas izvēma gūzmu gaišu, putojošu asiņu; locekļi mirkli raustijās, acis iepletās. Tā nomira Džuljāno Mediči.

Stāvēdams pretī Lorenco, Leonardo neieminējās par Džuljāno pēdējām ciešanām, jo šādi sīkumi tikai uzkurinātu Lieliskā sēru liesmas. Leonardo nerunāja par Barončelli un Frančesko de Paci. Viņš stāstīja par trešo vīru, kas vēl nebija atrasts.

Leonardo aprakstīja ar acs kaktiņu redzēto talārā tērpto stāvu, kas spēra soli uz priekšu Džuljāno labajā pusē. Leonardo pauda savu pārliecību, ka tieši šis cilvēks dūris pirmais. Kad Džuljāno mēģināja atkāpties no Barončelli, noslēpumainais vīrs stāvēja nekustīgi un cieši spiedās upurim klāt, dzīdams to lamatās. Tobrīd pūlis manāmi aizsedza Leonardo redzeslauku - nezināmais uz bridi pazuda, varbūt nokrita - bet pēc tam atkal cēlās kājās. Viņš pat neatkāpās, kad Frančesko sāka mežonīgi durstīt Džuljāno ar dunci, un palika stāvam savā vietā, līdz Frančesko un Barončelli devās tālāk.

Kad Džuljāno dzīvība apdzisa, Leonardo pacēla skatienu un ieraudzīja, ka vīrietis strauji virzās uz durvīm, kas ved uz laukumu. Svešais uz bridi apstājās, lai palūkotos atpakaļ un pārliecinātos, ka upuris ir miris.

-   Slepkava! - mākslinieks iekliedzās. - Stāt!

Viņa balsī skanēja tik satracināta griba, tik tīrs, neatšķaidīts spēks, ka sazvērnieks apstājās pussolī un steigšus pameta skatienu atpakaļ. Leonardo uztvēra tā seju ar savu pieredzējušā mākslinieka aci. Vīrietim mugurā bija grēku nožēlnieka talārs no raupja maisauduma un kapuce sedza pusi sejas. Redzama bija tikai apakšējā mutes daļa un zods.

Cieši pie sāniem piespiestajā rokā viņš turēja asiņainu stiletu.

Kad slepkava aizbēga, Leonardo uzmanīgi pavēla Džuljāno ķermeni uz sāna un atrada mazo, bet ļoti dziļo dūriena brūci muguras vidusdaļā.

Viņš to visu pastāstīja Lorenco, bet neatklāja domu, kas mājoja izmocītajā sirdī: ka viņš, Leonardo, ir vainojams Džuljāno nāvē.

Šī vainas apziņa nebija nepamatota. Tā bija radusies pēc ilgas notikumu pārcilāšanas prātā. Ja viņš, mākslinieks, nebūtu tā iegrimis mīlestības, sāpju un greizsirdības mokās, Džuljāno būtu dzīvojis.

Leonardo piemita paradums pētīt pūli - sejas, augumus, stāju - un tādējādi viņš parasti guva daudz vērtīgu atziņu. No cilvēka muguras viņš spēja nolasīt gandrīz tikpat daudz kā no sejas. Ja mākslinieks mises laikā neprātotu par Džuljāno un sievieti, viņš noteikti pamanītu neparasto saspringumu grēku nožēlnieka stājā, jo tas atradās gandrīz tieši pretī. Viņš pamanītu kaut ko īpatnēju Barončelli un Frančesko de Paci uzvedībā, kad tie stāvēja blakus Džuljāno un gaidīja. Viņš justu nemieru šajos trīs cilvēkos un secinātu, ka Džuljāno draud lielas briesmas.

Ja vien būtu uzmanīgāk vērojis apkārt notiekošo, viņš redzētu, ka nožēlnieks slepus sniedzas pēc stileta; viņš pamanītu, ka Barončelli roka ciešāk satver dunča spalu.

Un viņam pietiktu laika paspert vienu vienīgu soli uz priekšu. Sagrābt nožēlnieka roku. Nostāties starp Džuljāno un Barončelli.

Bet kaislības padarīja Leonardo par parastu, dumju malā stāvētāju, ko panikā kritušais un bēgošais pūlis padarījis bezspēcīgu. Un tas maksāja Džuljāno dzīvību.

Viņš nolieca galvu zem vainas apziņas svara, atkal to pacēla un ielūkojās Lieliskā bēdpilnajās, kaistošajās acīs.

-   Kungs, esmu pārliecināts, ka šis cilvēks bija maskējies.

Lorenco tas ieinteresēja. - Kā tu vari to zināt?

-   Pēc viņa stājas. Grēku nožēlnieki nodarbojas ar sevis šaustīšanu un zem talāra valkā astru kreklu. Viņi sakņūp, saraujas un kustas ļoti uzmanīgi, jo krekls pieskaras ādai un sagādā sāpes.

Šis vīrietis kustējās brīvi, viņa stāja bija taisna un droša. Bet muskuļi bija saspringti emocionālu pārdzīvojumu dēļ. Turklāt es uzskatu, ka viņš pieder pie kādas no augstākajām sabiedrības kārtām. Spriežu pēc pašcieņas un augstdzimtības, kas bija jūtama viņa uzvedībā.

Lorenco pētīja mākslinieku ar caururbjošu skatienu. - Tu to visu secināji no šī vīra kustībām, kaut gan viņš bija ietērpies talārā?

Leonardo nenovērsdamies lūkojās dižajam cilvēkam pretī. Viņš visus vērtēja pēc vienas mērauklas, un varenie ļaudis viņu nebiedēja. - Es nenāktu pie jums, ja tā nebūtu.

- Tādā gadījumā tu būsi mans izlūks. - Lorenco acis naidā un apņēmībā samiedzās. - Tu palīdzēsi man atrast šo cilvēku.

Tā nu visa pēdējā gada laikā Leonardo vairākas reizes tika izsaukts uz Sinjorijas pils pagraba cietumu, kur rūpīgi nopētīja nelaimīgo lūpas, zodus un stāju. Neviens neatbilda katedrālē redzētajam nožēlniekam.

Naktī pirms Barončelli nāvessoda Lorenco, ko tagad jau visi dēvēja par Lielisko, sūtīja divus sargus, lai tie atvestu Leonardu uz pili Via Larga.

Fiziskā ziņā Lorenco nebija mainījies, izņemot bālgano rētu uz kakla. Ja neredzamā brūce arī bija sadzijusi, šī diena bija to uzplēsusi, padarot ievainojumu svaigu un asiņainu.

Arī Leonardo līka zem skumju un vainas apziņas nastas. Ja nebūtu tik nomākts, varbūt viņš ļautu sev tīksmināties par Lieliskā neparastajiem sejas vaibstiem, it īpaši degunu. Tieši zem uzacīm virsdegune nedaudz pacēlās, tad kļuva plakanāka un strauji izzuda, it kā Dievs ar īkšķi to būtu nospiedis. Bet tā atkal cēlās, nepakļāvīga un satriecoša ar savu garumu, un stāvā leņķī tiecās uz kreiso pusi. Deguna forma darīja viņa balsi skarbi nazālu un radīja vēl kādu savādu parādību. Visus šos gadus, kopš Leonardo viņu pazina, Lorenco ne reizi nenostājās savā slavenajā dārzā un nepacēla puķi, lai ieelpotu tās aromātu. Viņš ne reizi nebija paudis kādai sievietei atzinību par tās smaržām un neizteica piezīmes par jebkādu patīkamu vai nepatīkamu smaku, pat šķita pārsteigts, kad to darīja kāds cits. Tas nozīmēja tikai vienu: Lorenco nebija ožas.

Tovakar Lorenco mugurā bija tumši zila vilnas tunika, kuras apkakli un piedurknes rotāja balta sermuļāda. Viņš bija nelaimīgs uzvarētājs, kurš vairāk skuma nekā ļauni priecājās. - Varbūt jau esi saprads, kāpēc tevi aicināju, - viņš ierunājās.

-   Jā. Man rit jādodas uz laukumu, lai meklētu trešo. - Leonardo vilcinājās; ari viņš bija noraizējies. - Vispirms esmu spiests lūgt kādu solījumu.

-    Lūdz, un tev taps dots. Barončelli ir man rokā; es nevarēšu mierīgi gulēt, kamēr nebūs atrasts trešais slepkava.

-   Barončelli lemts mirt, un klīst runas, ka viņš dka nežēlīgi spīdzināts.

Lorenco pārtrauca mākslinieku. - Tam bija pamatots iemesls. Viņš bija mana labākā cerība atrast cilvēku, kurš nogalināja manu brāli. Bet viņš uzstāja, ka nepazīstot to vīru; ja tie bija meli, viņš paņems šo noslēpumu sev līdzi uz elli.

Rūgtums Lieliskā balsī lika Leonardo bridi klusēt. - Ser Lorenco, ja atradīšu šo trešo slepkavu, sirdsapziņa neļaus man viņu nodot nāvei.

Lorenco atrāvās, it kā būtu saņēmis sitienu pa seju; viņa balsī ieskanējās sašutums. - Tu ļautu vainīgajam palikt brīvībā?

-   Nē. - Leonardo balss viegli drebēja. - Manās acīs jūsu brālis bija vērtīgāks nekā jebkurš cits.

-    Es zinu, - Lorenco klusi atbildēja, pauzdams, ka tiešām zina visu patiesību. - Tieši tāpēc esmu pārliecināts, ka tu esi mans labākais sabiedrotais.

Leonardo saņēma spēkus, nolieca galvu un atkal pacēla. - Es vēlētos, lai šis cilvēks saņem taisnu tiesu, zaudējot brīvību, esot spiests strādāt citu labā un pavadīt visu atlikušo dzīvi, pārdomājot savu noziegumu.

Lorenco augšlūpa nebija redzama, bet apakšējā stingri nostiepās pār izvirzītajiem zobiem. - Šāds ideālisms ir apbrīnas cienīgs. - Viņš brīdi klusēja. - Esmu saprātīgs cilvēks un, tāpat kā tu, godīgs. Ja es piekritīšu, ka šis līdzdalībnieks, ja to atradīsi, saņems nevis nāves sodu, bet gan ieslodzījumu, vai dosies uz laukumu viņa meklējumos?

-   Jā, - Leonardo apsolīja. - Ja rīt mani centieni būs velti, es nebeigšu meklēt, līdz viņu atradīšu.

Lorenco apmierināts pamāja. Viņš pievērsa skatienu apburoši izsmalcinātam flāmu gleznojumam uz sienas. - Tev jāzina, ka šis cilvēks… - Viņš aprāvās, bet pēc brīža ierunājās atkal. - Mana brāļa slepkavība ir tikai pats sākums, Leonardo. Viņi vēlas mūs iznīcināt.

-   Iznīcināt jūs un jūsu ģimeni?

Lorenco atkal pievērsās viņam. - Tevi. Mani. Botičelli. Verrokjo. Perudžino. Girlandajo. Visu, ko pārstāv Florence. - Leonardo pavēra muti, gribēdams jautāt, kurš vēlas kaut ko tādu, bet Lieliskais pacēla roku, viņu apklusinādams. - Rīt dodies uz laukumu. Atrodi trešo vīru. Es vēlos pats personiski viņu nopratināt.

Tika nolemts, ka Lorenco maksās Leonardo simbolisku summu par "darbu"- pakārtā Barončelli skici, ko vēlāk iespējams pārvērst par portretu. Tādējādi Leonardo varēs godīgi pateikt, ka ieradies Sinjorijas laukumā, jo Lorenco de Mediči vēlas zīmējumu; mākslinieks bija ļoti slikts melis, un slepenība viņam nepadevās.

Stāvēdams laukumā aukstajā decembra rītā, kad notika Barončelli nāvessods, viņš uzmanīgi pētīja visu garāmejošo sejas un prātoja par Lieliskā vārdiem.

Vini vēlas mūs iznīcināt…

/

2. dala

LIZA

XI

Es nekad neaizmirsīšu dienu, kad māte man pastāstīja par Džuljāno de Mediči slepkavību.

Tas notika decembrī trīspadsmit ar pusi gadus pēc paša notikuma; man tobrīd bija divpadsmit. Es pirmo reizi mūžā stāvēju milzīgajā Doma katedrālē un, galvu atliekusi, apjūsmoju Brunel- leski kupola varenību, kamēr mana māte, salikusi rokas lūgšanā, čukstus stāstīja par drausmajiem notikumiem.

Nedēļas vidū pēc rīta mises katedrāle bija gandrīz tukša; tajā bez mums atradās vēl tikai šņukstoša atraitne, kas tupēja uz ceļiem netālu no ieejas, un priesteris, kurš lika jaunas sveces altāra kroņlukturi. Mēs stāvējām tieši preti augstajam altārim, kur notika slepkavība. Man ļoti patika piedzīvojumu stāsti, un es centos iztēloties jauno Lorenco de Mediči ar izvilktu zobenu ielecam kora nožogojuma un skrienam garām priesteriem drošībā.

Es pagriezos, uzlūkodama savu māti Lukrēciju, un pavilku viņas grezno brokāta piedurkni. Viņai bija tumši mati, tumšas acis un tik nevainojama āda, ka pamodināja manī skaudību, tomēr viņa pati šķietami neapzinājās savu daili. Viņa sūdzējās par savu cirtu apņēmīgo taisnošanos un ādas olīvu nokrāsu. Viņa nemanīja savus smalkos kaulus, skaistās plaukstas, pēdas un zobus. Es savam vecumam jau biju nobriedusi, garāka par māti, man bija neinteresanti brūni mati un nevesela āda.

- Kas notika, kad Lorenco aizbēga? - es čukstus jautāju. - Kas notika ar Džuljāno?

Mātes acis pildījās asarām. Tēvs bieži teica, ka viņa viegli padodas spēcīgām emocijām. - Viņš mira no drausmīgajiem savainojumiem. Florenci pārņēma neprāts; visi alka asiņu. Un sazvērnieku nāvessods… - Šīs atmiņas lika viņai nodrebēt un liedza pabeigt domu.

Zaļuma, stāvēdama viņai otrā pusē, paliecās uz priekšu un uzmeta man brīdinošu skadenu.

-    Vai neviens necentās palīdzēt Džuljāno? - es jautāju. - Vai ari viņš jau bija miris? Es kaut vai dotos pārliecināties, vai viņš vēl nav dzīvs.

-    Kuš, - Zaļuma man pavēlēja. - Vai neredzi, ka viņa satraucas?

Tas patiesi bija bīstami. Māte nebija vesela, un satraukums pasliktināja viņas stāvokli.

-   Viņa pati stāstīja, - es iebildu. - Es to nelūdzu.

-   Klusē! - Zaļuma nošņāca. Es biju stūrgalvīga, bet viņa mani pārspēja. Satvērusi manas mātes elkoni, verdzene jau maigāk noteica: - Madonna, mums laiks iet. Jāatgriežas mājās, pirms tiek atklāta jūsu prombūtne.

Viņa runāja par manu tēvu, kurš šo dienu, tāpat kā vairumu pārējo, pavadīja, rūpējoties par darījumiem. Viņu pārņemtu šausmas, ja atgriezies viņš neatrastu sievu; šī bija pirmā reize vairāku gadu laikā, kad viņa uzdrošinājās aiziet tik tālu un kavēties tik ilgi.

Mēs jau kādu laiku plānojām šo braucienu. Es nekad nebiju redzējusi katedrāli, kaut gan uzaugu, lūkojoties uz. tās milzīgo ķieģeļu kupolu no otra Arno krasta mūsu namā Via Maggio. Visu dzīvi biju apmeklējusi vietējo Svētā Gara baznīcu un uzskatījusi par diženām tās klasiskās kolonnas iekšpusē un arkas, darinātas no smalkā, bāli pelēkā pietra screna akmens. Arī mūsu galvenais altāris bija novietots zem apbrīnojamā Brunelleski projektētā kupola, kas bija viņa pēdējais sasniegums; man Svētā Gara baznīca ar trīsdesmit astoņiem sānu altāriem likās neiespējami spoža, neiespējami milzīga - līdz es ierados varenajā Doma katedrālē. Tās kupols meta izaicinājumu iztēlei. To uzlūkodama, es sapratu, kāpēc tūlīt pēc tā uzcelšanas cilvēki nevēlējās stāvēt zem kupola. Es ari sapratu, kāpēc daži, dzirdot kliedzienus Džuljāno slepkavības dienā, skrēja laukā, domādami, ka milzīgais kupols beidzot sabrucis.

Tā bija īsta burvestība - kaut kam tik plašam celties gaisā bez jebkāda redzama atbalsta punkta.

Māte atveda mani uz Doma laukumu ne tikai apbrīnot kupolu, bet arī veldzēt manas un savējās slāpes pēc mākslas. Viņa nāca no labas ģimenes un bija saņēmusi labu izglītību, dievināja dzeju, ko lasīja itāliešu un latīņu valodā (turklāt uzstāja, ka man tās abas jāmācās). Viņa kaismīgi tvēra zināšanas par pilsētas kultūras bagātībām un jau sen pārdzīvoja, ka slimība neļauj dalīties tajās ar mani. Tāpēc šajā gaišajā decembra dienā, kad radās izdevība, mēs ar karieti devāmies uz austrumiem un pār Veco tiltu iebraucām Florences sirdī.

Izdevīgāk būtu virzīties tieši pa Via Maggio uz tuvāko Svētās Trīsvienības tiltu, bet tādējādi man būtu liegts baudīt skatu. Vecais tilts bija kā nosēts ar zeltkaļu un mākslinieku darbnīcām. Visas šīs bottega bija vērstas uz ielu un īpašnieka preces izliktas pašā priekšā. Mums visām mugurā bija labākie apmetņi ar kažokādas apmali, lai slēptos no vēsā gaisa, un Zaļuma bija aplikusi mātei apkārt vairākas biezas vilnas segas. Bet es biju pārāk sajūsmināta, lai saltu; es izbāzu galvu no karietes un pētīju zelta plāksnes, statuetes, jostas, aproces un karnevāla maskas. Es aplūkoju smalki cirstus marmora krūšutēlus, kas attēloja bagātus florenciešus, un nepabeigtus portretus. Māte pastāstīja, ka senāk tilts kalpoja par mājām ādas miecētājiem un audumu krāsotājiem, kuri mēdza savas nelabi smirdošās ķimikālijas izmest tieši Arno ūdeņos. Mediči pret to iebilda. Tagad upe bija tīrāka nekā jebkad agrāk, bet ādas miecētāji un krāsotāji darbojās noteiktos pilsētas apgabalos.

Pa ceļam uz katedrāli mūsu kariete uz brīdi apstājās milzīgajā laukumā pie varenā cietokšņa, ko dēvēja par Sinjorijas pili un kur tikās Florences varenie. Tai pieslējās ēka, uz kuras lielās sienas bija vērojams grotesks gleznojums - pakārti cilvēki. Es zināju tikai to, ka šie ir notvertie Paci sazvērnieki un ļaundari. Viens no sazvērniekiem, maza auguma kails vīrietis, ieplestām un neredzīgām acīm lūkojās man pretī; atstātais iespaids bija patiesi nepatīkams. Bet visvairāk mani ieinteresēja pēdējā ķermeņa attēlojums. Viņa stāvs atšķīrās no pārējiem, bija gleznots smalkāk, ar drošākiem vilcieniem; rūpīgais ēnojums skaudri atainoja nomocītas dvēseles sāpes un nožēlu. Un tas nelikās karājamies gaisā kā pārējie, tam piemita realitātes svars un dziļums. Man šķita, ka es varu iestiept roku sienā un pieskarties Barončelli dziestošajai miesai.

Es pagriezos pret māti. Viņa uzmanīgi vēroja mani, bet neteica ne vārda par sienas gleznojumu vai musu kavēšanās iemeslu. Šī bija pirmā reize, kad es pavadīju kaut neilgu laiku laukumā, pirmā reize, kad man bija ļauts tik tuvu aplūkot pakārtos. - Šo pēdējo zīmējis cits mākslinieks, - es sacīju.

- Leonardo no Vinči, - māte apstiprināja. - Viņš ir apbrīnojami prasmīgs, vai ne? Kā Dievs, kas iepūš dzīvību akmeni. - Viņa pamāja, acīmredzami iepriecināta par manu novērojumu, un ar mājienu lika kučierim virzīties uz priekšu.

Mēs devāmies uz ziemeļiem, uz Doma laukumu.

Pirms ieiešanas katedrālē es nopētīju Giberti bareljefa paneļus uz tuvējā astoņstūrainā Baptistērija durvīm. Netālu no galvenās ieejas ēkas dienvidu malā sienas klāja ainas no Florences svētā aizstāvja Jāņa Kristītāja dzīves. Bet visvairāk mani aizrāva Paradīzes Durvis ziemeļu pusē. Pie tām zeltītā bronzā skaudros sīkumos atdzīvojās Vecā Derība. Es pacēlos pirkstgalos, lai varētu pieskarties plašajam eņģeļa spārna lokam, kad tas paziņoja Ābrahāmam par Dieva vēlmi redzēt Izaku kā upuri; es noliecos un apbrīnoju Mozu, kurš saņēma liecības no dievišķās rokas. Es alku pieskardes smalki attēlotajai vērša galvai un muskuļotajam skaustam, kas iznira no metāla uz augstākās plāksnes, lai apartu lauku. Es zināju, ka ragu gali būs asi un auksti, skarot manus pirkstus, bet tie bija pārāk augstu un neaizsniedzami. Tā vietā es paberzēju neskaitāmās, sīkās pareģu un sibilu galvas, kas ieskāva durvis kā ziedu vītne; bronza apsvilināja manu ādu kā ledus.

Baptistērija iekšpuse man šķita vienkāršāka. Mans skatiens pakavējās tikai pie viena priekšmeta - Donatello tumšā kokgrebu- ma, kas atainoja Mariju Magdalēnu, lielāku nekā dzīvē. Ta bija baisa, rēgaina pavedinātājas versija, novecojusi, tik nevaldāmiem un gariem matiem, ka viņa ietērpās to šķipsnās kā svētais Jānis dzīvnieku ādās. Vaigi bija iekrituši, sejas vaibsti noliesējuši pēc ilgiem desmitiem vainas un nožēlas pilnu gadu. Kaut kas šīs sievietes stājā, kāda sāja samierināšanās atgādināja manu māti.

Mēs trijatā beidzot iegājām Doma katedrālē. Tiklīdz nonācām pie altāra, mana māte nekavējoties sāka runāt par slepkavību, kas notikusi šeit pirms gandrīz četrpadsmit gadiem. Man bija doti tikai daži mirkļi, lai aptvertu kupola elpu aizraujošo milzīgumu, jo Zaļuma sāka raizēties un paziņoja mātei, ka mums laiks doties prom.

-    Protams, - māte negribīgi padevās Zalumas mudinājumam. - Bet vispirms man jāaprunājas ar meitu divatā.

Tas verdzeni aizkaitināja. Viņa sarauca pieri, līdz uzacis saplūda vienā lielā melnā svītrā, tomēr pašas sabiedriskais stāvoklis lika rāmi atbildēt: - Protams, madonna. - Tā nu viņa atkāpās, tomēr palika tuvumā.

Pārliecinājusies, ka Zaļuma mūs nevēro, māte izvilka no krūtežas mazu, mirdzošu priekšmetu. Man šķita, ka tā ir monēta, bet, kad māte to iespieda man plaukstā, es ieraudzīju zelta medaljonu, uz kura bija iegravēti vārdi "Vispārējas Sēras". Zem burtiem divi vīrieši ar nažiem gatavojās uzbrukt pārsteigtam upurim. Attēls gan bija miniatūrs, tomēr sīki izstrādāts un dzīvs, ar Giberti cienīgu smalkumu.

-   Paturi to, - mana māte atvēlēja. - Bet tam jāpaliek mūsu noslēpumam.

Es alkatīgi, ziņkārīgi nopētīju dāvanu. - Vai viņš tiešām bija tik skaists?

-   Jā gan. Tas ir diezgan precīzs attēlojums. Un ļoti rets. To radīja tas pats mākslinieks, kurš gleznoja Barončelli.

Es nekavējoties iebāzu medaljonu jostā. Mums ar mati kopīga bija aizraušanās ar šādiem nieciņiem un mākslu, bet tēvs neatbalstīja tik nepraktiskas dāvanas. Būdams tirgotājs, viņš savu bagātību ieguva smagā darbā un nevēlējās redzēt, ka tā tiek tērēta kaut kam bezjēdzīgam. Bet mani tā sajūsmināja; es alku pēc šādām lietām.

-   Zaļuma! - māte uzsauca. - Esmu gatava iet.

Verdzene nekavējoties pienāca mums klāt un satvēra mātes roku. Bet māte, novērsdamās no altāra, apstājās un sarauca degunu. - Sveces… - viņa nomurmināja. - Vai altārsega aizdegusies? Kaut kas deg… - Zalumas seja bailēs atslāba, bet viņa tūlīt pat atguvās un runāja pavisam mierīgi, it kā viss būtu normāli: - Ap- gulieties, madonna. Šeit, uz grīdas. Būs labi.

-    Tas atkārtojas, - mana māte sacīja ar to dīvaino pieskaņu balsī, no kuras es biju iemācījusies bīties.

-   Guliet! - Zaļuma bargi pavēlēja kā nepaklausīgam bērnam. Mana māte viņu laikam nedzirdēja un pretojās, kad Zaļuma ar spēku mēģināja nogrūst viņu zemē.

-   Viss atkārtojas, - māte dedzīgi pavēstīja. - Vai jūs neredzat, ka tas viss notiek vēlreiz? Šeit, šajā svētajā vietā!

Es pieliku savu svaru, palīdzēdama Zalumai; kopā mēs pūlējāmies nospiest māti zemē, bet tas līdzinājās centieniem notriekt nekustināmu kalnu - kalnu, kas dreb un trīc.

Mātes rokas neapzinātā kustībā pacēlās un stīvi uzšāvās gaisā. Kājas sasitās kopā. - Šeit valda slepkavība un domas par slepkavību! - viņa kliedza. - Atkal plāni un sazvērestības!

Un viņa nokrita, saukdama kaut ko nesaprotamu.

Mēs ar Zaļumu tvērāmies pie mātes, tāpēc viņa pārāk nesasitās.

Māte locījās uz katedrāles aukstās grīdas; zilais apmetnis bija pavēries, sudrabainie svārki sakrituši viņai ap kājām. Zaļuma gulēja šķērsām pāri viņas ķermenim, es iespiedu savu mutautiņu starp mātes augšzobiem un mēli, pēc tam turēju viņas galvu.

Es paspēju tieši laikā. Manas mātes tumšās acis aizslīdēja augšup, līdz bija redzami tikai asinsvadu izraibinātie baltumi - un tad sākās krampji. Galva, rumpis, locekļi - tas viss sāka nevienmērīgi, strauji raustīties. Zalumai kaut kā izdevās noturēties, ceļoties un krītot līdz ar viļņveida lēkmēm, un viņa aizsmakušā balsī kaut ko čukstēja savā barbaru mēlē, nepazīstamiem vārdiem skanot tik ātri un bez aizķeršanās, ka es zināju - tā ir lūgšana. Ari es sāku nedomādama lūgties tikpat senā valodā: Ave Maria, Mater Dei, ora pro nobis pecatoribus, nunc et in hora mortis nostrae…

Es pievērsu skatienu lina mutautiņam mātes mutē, zobiem, kas tajā iekodās, un nelielajiem asiņu pilieniņiem, skatījos uz viņas galvu, ko cieši turēju klēpi, tāpēc satrūkos, kad mums blakus skaļā balsi kāds skaitīja lūgšanu latīņu valodā.

Es pacēlu acis un ieraudzīju melnā talārā tērpto priesteri, kurš pirms tam apkopa altāri. Viņš lūgdamies pārmaiņus apslacīja māti ar šķidrumu no mazas pudelītes un meta krusta zīmi.

Beidzot māte izgrūda pēdējo sirdi žņaudzošo vaidu un atslāba; viņas plakstiņi nodrebēdami aizsedza acis.

Priesteris man blakus - rudmatains jauneklis ar bakurētainu, sārtu seju - piecēlās kājās.

- Viņa ir kā sieviete, no kuras Jēzus izdzina deviņus dēmonus, - viņš pārliecināts paziņoja. - Viņa ir apsēsta.

Zaļuma pēc nupat pārciestās cīņas vēl bija neveikla un viebās sāpēs, tomēr nekavējoties izslējās pilnā augumā, būdama par plaukstas tiesu garāka nekā priesteris, un veltīja viņam niknu skatienu. - Tā ir slimība, - viņa noteica, - par ko jūs nekā nezināt.

Jaunais priesteris sarāvās, un no viņa balss nozuda lielākā daļa uzstājības. - Tas ir Nelabais.

Es pārmaiņus uzlūkoju priesteri un Zalumas bargo seju. Savam vecumam es jau biju ļoti pieaugusi un zināju, kas ir atbildība; manas mātes lēkmes, kas atkārtojās arvien biežāk, jau daudzreiz bija spiedušas mani uzņemdes mājas saimnieces pienākumus, tēlot namamāti viesu priekšā un viņas vietā pavadīt tēvu uz sabiedriskiem pasākumiem. Pēdējos trīs gadus tieši es kopā ar Zaļumu gāju uz tirgu, nevis māte. Tomēr es vēl biju bērns pasaules un Dieva iepazīšanas ziņā. Es vēl nebiju izspriedusi, vai Dievs soda māti par kādu senu grēku un viņas lēkmēm patiesi ir kāds ļauns iemesls. Es tikai zināju, ka viņu mīlu, žēloju un izjūtu nepatiku pret priestera noniecinošo attieksmi.

Zalumas baltajos vaigos iesitās košs sārtums. Es verdzeni labi pazinu; viņai prātā bija iešāvusies dzēlīga atbilde, kas trīsēja uz krāsotajām lupām, tomēr viņa apvaldijās. šobrīd viņai priesteris bija vajadzīgs, un viņa spēji pieņēma pazemīgu nostāju. - Es esmu tikai nabaga verdzene, kam nav tiesību runāt pretī mācītam vīram, tēvs. Jāaizved mana kundze līdz karietei. Vai palīdzēsiet mums?

Priesteris viņu uzlūkoja ar saprotamām aizdomām, tomēr nevarēja atteikt. Un tā nu es skriešus metos meklēt mūsu kučieri; pievedis karieti pie katedrāles galvenās ieejas, viņš kopā ar priesteri aiznesa māti līdz tai.

Viņa pārguruši gulēja, galvai balstoties Zalumas klēpī; es turēju viņas kājas. Mājup mēs braucām pāri Svētās Trīsvienības tiltam - pieticīgai akmens būvei, uz kuras nebija veikalu.

Mūsu māja Via Maggio nebija ne liela, ne grezna, kaut gan mans tēvs varētu atļauties to vairāk rotāt. Pirms simt gadiem to uzbūvēja viņa vecvecvectēvs no vienkārša pietra sercna - dārga, bet nepamanāmi pelēka akmens. Mans tēvs neko neuzlaboja, neiegādājās statujas, nenomainīja vienkāršās, nobružātās grīdas un apskrambātās durvis; viņam riebās nevajadzīgs krāšņums. Mēs iebraucām pa vārtiem, un Zaļuma kopā ar kučieri izcēla māti no karietes.

Mēs visi šausmās sastingām, ieraudzīdami lodžijā stāvam manu tēvu Antonio.

XII

Mans tēvs bija atgriezies agrāk nekā domāts. Ģērbies savā parastajā tumšajā farsetto, drūmi sarkanā apmetni un melnos stulpiņos, viņš sakrustotām rokām gaidīja pie lodžijas ieejas, lai nepalaistu mūs garām. Viņam bija skarbi vaibsti, zeltaini brūni mati, kas galvvidū kļuva tumšāki, šaurs, liks deguns un draudīgas, biezas uzacis virs bāli dzintarainām acīm. Necieņa, ko viņš juta pret modi, paudās arī viņa sejā; viņš nēsāja pilnbārdu un ūsas laikā, kad vīriešiem bija parasts gludi skūties vai audzēt glītu kazbārdiņu.

Likteņa ironijas pēc viņš zināja par Florences pašreizējo gaumi un iekārēm vairāk nekā jebkurš cits. Manam tēvam piederēja veikals Santa Croce baznīcas apkaimē netālu no senās Vilnas Ģildes jeb Arte de Lana. Viņa darbības joma bija smalkāko vilnas audumu piegādāšana pilsētas bagātākajām ģimenēm. Viņš bieži vien devās uz Mediči namu, piekrāvis karieti pilnu ar audumiem, kas nokrāsoti ar chermisi, visdārgāko tumši sarkano krāsu, kura gatavota no izžāvētām utīm, un alessandrino - dārgu un skaistu tumši zilo.

Dažreiz es pievienojos tēvam un gaidīju karietē, kamēr viņš tikās ar svarīgākajiem klientiem to namos. Man patika šie braucieni, un likās, ka ari viņam sagādā prieku iespēja man atklāt dažādus savas nodarbošanās sīkumus, runājot ar mani kā ar līdzvērtīgu; dažreiz es jutos vainīga, jo nebiju dēls, kas spētu pārņemt ģimenes uzņēmumu savā ziņā. Es biju sava tēva vienīgā mantiniece, bet meitene. Dievs neuzsmaidīja maniem vecākiem, un tika uzskatīts, ka vainojama mana māte un lēkmes.

Un tagad nebija iespējams noslēpt, ka mūsu slepenais ceļojums nupat licis viņai pārciest vēl vienu.

Pārsvarā mans tēvs bija sevī iegrimis, rāms cilvēks, bet bija dažas parādības - un viena no tām bija manas mātes slimība -, kas spēja raisīt nevaldāmu niknumu. Izkāpjot no karietes un sekojot Zalumai, es ieraudzīju draudus viņa acīs un vainīgi novērsos.

Mīlestība pret māti uz mirkli guva pārsvaru pār tēva dusmām. Viņš skrēja pie mums un ieņēma Zalumas vietu, maigi satverdams māti. Kučierim piepalīdzot, viņš nesa savu sievu uz mājas pusi, pār plecu uzmezdams skatienu Zalumai un man. Viņš runāja klusi, lai nesatrauktu manu pusnemaņā esošo māti, tomēr es dzirdēju viņa balsī slēptās dusmas, kas gaidīja īsto brīdi, lai izrautos.

- Jūs, sievietes, apguldiet viņu, pēc tam es ar jums aprunāšos.

Šis bija vissliktākais iespējamais iznākums. Ja mātei neuznāktu lēkme, mēs varētu iebilst, ka viņa pārak ilgi ieslodzīta mājās un ir pelnījusi iziet no tām. Bet tagad mani mocīja vainas apziņa par visu notikušo un es biju gatava pakļauties pelnītam rājienam. Māte aizveda mani uz pilsētu, jo mani mīlēja un vēlējās izpatikt, parādot man pilsētas dārgumus. Tēvu tie mūžam atstāja vienaldzīgu; viņš nicināja Doma katedrāli, dēvēdams to par "vāju ieceri", un apgalvoja, ka mums pietiekami laba ir Svētā Gara baznīca.

Tēvs aiznesa manu mād augšā līdz gultai. Es aiztaisīju aiz- virtņus, lai istabā nespīdētu saule, un palīdzēju Zalumai māti izģērbt līdz pat baltajam, smalki izšūtajam zīda kreklam, tik plānam un gaisīgam, ka to pat nevarēja dēvēt par audumu. Kad tas bija padarīts un Zaļuma pārliecinājusies, ka māte saldi guļ, mēs steidzīgi izgājām priekškambarī un aizvērām durvis.

Mans tēvs mūs jau gaidīja. Viņa rokas bija sakrustotas pār krūtīm, nedaudz vasarraibumainie vaigi piesarkuši; viņa skatiena ķerta, novīstu pat vissvaigākā roze.

Zaļuma nerāvās atpakaļ. Viņa lūkojās tēvam tieši sejā, izturēdamās pieklājīgi, bet ne pazemīgi, un gaidīja viņa pirmos vārdus.

Tēvs runāja klusi, bet viņa balss nedaudz drebēja. - Tu zināji, ka viņai draud briesmas. Zināji, bet ļāvi viņai iziet no mājas. Vai tā ir uzticība? Ko mēs darīsim, ja viņa mirs?

Zalumas balss bija nevainojami rāma, izturēšanās cieņpilna. - Viņa nemirs, ser Antonio; lēkme ir beigusies un viņa guļ. Bet jums taisnība, tā ir mana vaina. Bez manas palīdzības viņa nevarētu doties ceļā.

-    Es tevi pārdošu! - tēvs ierunājās jau skaļāk. - Pārdošu un nopirkšu verdzeni ar atbildības sajūtu!

Zaļuma nolaida plakstiņus; žokļa muskuļi saspringa, pūloties noturēt vārdus uz mēles. Es pat spēju iedomāties, kādi tie bija. Es esmu kundzes verdzene no viņas tēva saimniecības. Es piederēju viņai, pirms mēs jūs ieraudzījām, un tikai viņa var mani pārdot. Tomēr Zaļuma klusēja. Mēs visi zinājām, ka tēvs mīl manu māti un māte mīl Zaļumu. Viņš nemūžam nepārdotu savas sievas verdzeni.

-   Ej prom, - tēvs pavēlēja. - Lejā!

Zaļuma brīdi vilcinājās, negribēdama pamest manu māti vienu, bet saimnieks bija teicis savu vārdu. Viņa pagāja mums garām, svārkiem nošvīkstot pret akmens grīdu. Es paliku divatā ar tēvu.

Es nekavējoties kareivīgi pacēlu zodu. Biju tāda dzimusi; mans temperaments lieliski varēja mēroties ar tēva raksturu.

-    Tu esi vainīga, - viņš paziņoja, vaigiem piesarkstot vēl ko- šāk. - Tu ar savām iedomām. Tava māte to izdarīja, lai izpatiktu tev.

-Jā, tā bija mana vaina. - Es dzirdēju, ka mana balss dreb, un sadusmojos, cenzdamās to izlīdzināt. - Māte gribēja mani iepriecināt. Vai tev šķiet, ka es priecājos par viņas lēkmi? Viņa jau iepriekš ir izgājusi no mājām bez šādiem sarežģījumiem. Vai tev šķiet, ka es to gribēju?

Viņš papurināja galvu. - Tik jauna meitene, bet tik bezkaunīgas necieņas pilna! Klausies. Tu visu nedēļu paliksi mājās pie mātes sāniem. Neiesi uz misi, neiesi uz tirgu. Vai tu nesaproti, cik smags ir tavs pārkāpums? Vai nesaproti, kā es izbijos, atgriezies mājās un viņu neatradis? Vai tu nemaz nekaunies, ka tava pārgalvība tā nodarījusi pāri mātei? Vai tev viņas dzīvība neko nenozīmē?

šīs tirādes laikā tēvs vienmērīgi pacēla balsi un beigās jau kliedza.

-    Nu, protams… - es iesāku, bet apklusu, jo atvērās mātes istabas durvis un tajās parādījās viņas stāvs.

Mēs abi ar tēvu satrūkušies pievērsāmies viņai. Māte izskatījās pēc rēga, ķerdamās pie durvju stenderes, lai noturētos kājās; plakstiņi pārgurumā slīga virs acīm. Zaļuma bija atpinuši viņas matus, un tie pletās tumšā vilnī pār pleciem, krūtīm, līdz pat viduklim; mugurā viņai bija tikai plānais krekls ar garām, kuplām piedurknēm.

Viņa ierunājās balsī, kas bija vārga kā čuksts, bet tajā bija skaidri saklausāmas viņas izjūtas. - Liec Lizu mierā. Tā visa bija mana iecere. Ja vēlies kliegt, kliedz uz mani.

-   Tev jāguļ gultā, - es ieteicos, bet manus vārdus apslāpēja tēva niknā balss.

-    Kā tu spēji kaut ko tādu izdarīt, zinādama, cik bīstami tas ir? Kāpēc tu mani tā biedē, Lukrēcija? Tu varēji nomirt!

Māte uzlūkoja viņu mokpilnām acīm. - Esmu nogurusi. Nogurusi no šīs mājas, šīs dzīves. Man ir vienaldzīga nāve. Es vēlos iziet laukā, kā to dara normāli cilvēki. Es vēlos dzīvot kā parasta sieviete.

Viņa gribēja teikt vēl kaut ko, bet tēvs viņu pārtrauca. - Lai Dievs tev piedod tik nevērīgu izrunāšanos par nāvi! Tava dzīve ir Viņa griba, Viņa spriedums. Tev tas jāpieņem ar pateicīgu sirdi.

Nekad vēl nebiju dzirdējusi tādu indi savas maigās mātes balsī, nebiju redzējusi viņu ņirdzīgi smīnam. Bet todien es dzirdēju un redzēju abas šīs parādības.

Viņa savilka lūpas kaktiņu uz augšu. - Nepiesauc Dievu, Antonio, kad mēs abi zinām patiesību.

Viņš zibenīgā ātrumā pacēla roku, lai iesistu sievai; viņa atrāvās nostāk.

Es tikpat strauji iejaucos, dauzīdama dūrēm tēva plecus, spiezdama viņu tālāk no mātes. - Kā tu uzdrošinies! - es saucu. - Kā tu uzdrīksties! Viņa ir laba un laipna, un tu tāds neesi!

Viņa bāli zeltainās acis bija plati ieplestas un niknumā mirdzēja. Viņš sita ar plaukstas virspusi; es atkritu atpakaļ un pārsteigta attapos uz grīdas.

Viņš iztraucās no istabas. Es ar skatienu drudžaini meklēju kaut ko sviežamu, bet man bija tikai apmetnis ap pleciem, viņa dāvana, darināta no smagas, alessandrino zilas vilnas.

Es sagumzīju to rokās un metu, bet tas tik tikko aizlidoja tālāk kā rokas stiepiena attālumā, līdz bez skaņas nokrita zemē. Žests bija veltīgs.

Tad es atguvos, ieskrēju mātes istabā un ieraudzīju, ka viņa nometusies ceļos pie gultas. Es palīdzēju iekāpt tajā, apsedzu viņu ar segu un turēju mātes roku, kamēr viņa, atkal ieslīgusi pusmiegā, klusi raudāja.

-   Kuš, - es viņu mierināju. - Mēs tā negribējām. Un izpirksim savu vainu.

Viņa akli pastiepa roku, meklēdama manu plaukstu; es to satvēru. - Viss atkārtojas, - viņa novaidēja un beidzot aizvēra acis. - Viss atkārtojas…

-   Kuš, kuš, - es teicu. - Guli.

XIII

Visu atlikušo dienu es pavadīju pie mātes gultas. Kad saule sāka slīgt uz apvāršņa pusi, es aizdedzināju sveci un paliku mātes istabā. Ieradās kalpotājs un nodeva tēva lūgumu nākt lejā un ieturēt vakariņas kopā ar viņu. Es atteicos. Pagaidām vēl manī nebija vēlmes salīgt mieru.

Tomēr, sēdēdama tumsā un vērodama mātes seju sveces gaismā, es jutu nožēlas dzēlienu sirdī. Es nebiju labāka par tēvu; mīlestība un vēlme aizsargāt māti bija likusi man padoties niknumam. Kad tēvs pacēla roku, viņai draudēdams - kaut gan es neticēju, ka viņš patiešām mātei iesistu, - es iesitu viņam, turklāt ne vienu, bet vairākas reizes. Pat zinādama, ka mūsu cīniņš lauž mātes sirdi. Es biju slikta meita. Ļoti slikta, jo manā sirdi mājoja atriebības alkas un es mēdzu darīt ļaunu tiem, kas nodarīja pāri maniem mīļajiem. Kad man bija desmit gadu, pie mums ieradās jauna kalpone Evaņģēlija, drukna sieviete ar melnām spalvām uz zoda un platu, sarkanu seju. Pirmo reizi ieraudzījusi kādu no manas mātes lēkmēm, viņa tāpat kā priesteris Doma katedrālē paziņoja, ka māti apsēdis velns un viņai jāskaita lūgšanas.

Tāds apgalvojums vien neraisītu manu naidu, tikai nepatiku; kā jau teicu, es vēl nebiju nolēmusi, vai tā ir patiesība, tomēr zināju, ka šādi vārdi apkauno un sāpina māti. Bet Evaņģēlija nelikās mierā. Atrazdamās vienā telpā ar manu māti, viņa pārmeta sev krustu un parādīja zīmi, kas atvaira ļaunu aci - divus uz āru vērstus pirkstus acu augstumā. Viņa sāka nēsāt amuletu maisiņā, ko kāra kaklā, un beidzot izdarīja kaut ko nepiedodamu - otru amuletu pakāra pie mātes istabas durvīm. Tas bija paredzēts, lai turētu māti ieslodzītu istabā; kad pārējās kalpones tajā atzinās, māte raudāja. Bet viņa bija pārāk laipna un nokaunējusies, lai kaut ko teiktu Evangēlijai.

Es ķēros pie darba, negrasīdamās paciest savā tuvumā cilvēku, kurš saraudina manu māti. Es ielavījos viņas istaba un paņēmu visskaistāko gredzenu, lielu rubinu, iestrādātu smalki apstrādātā zeltā; tā bija kāzu dāvana no mana tēva.

Es to paslēpu Evangēlijas mantās un gaidīju. Notika paredzētais. Gredzenu atrada, un visi bija šausmās - it īpaši Evaņģēlija. Tēvs viņu nekavējoties atlaida.

Sākumā es biju apmierināta; uzvarēja taisnīgums, un mana māte vairs neraudās kaunā. Bet pēc dažām dienām mani sāka mocīt sirdsapziņa. Puse Florences zināja par Evangēlijas it kā pastrādāto noziegumu, un viņa bija atraitne ar mazu meitiņu. Neviena ģimene viņu nenolīgs. Kā lai viņa izdzīvo?

Es atzinos savā grēkā priesterim un Dievam; neviens nesniedza man atvieglojumu. Beidzot devos pie mātes un asarainā balsī pastāstīju patiesību. Viņa bija barga pret mani un bez aplinkiem paziņoja to, ko es jau zināju, - ka esmu izpostījusi sievietes dzīvi. Man par lielu atvieglojumu viņa neatklāja tēvam visu, tikai pateica, ka pieļauta liela kļūda. Viņa lūdzās, lai tēvs sameklē Evaņģēliju un atved atpakaļ, atjaunojot kalpones labo slavu.

Tomēr tēva pūles bija veltas. Nespēdama atrast darbu, Evaņģēlija bija pametusi Florenci.

Kopš tā laika es dzīvoju ar vainas apziņu sirdi. Un tagad, vērodama savu aizmigušo māti, es atcerējos visus bērnības dusmu izvirdumus, visus atriebīgos nedarbus. To bija daudz; un es lūdzos Dievu, kurš mīlēja manu māti un nevēlēja viņai ļaunās lēkmes, atbrīvot mani no šī drausmīgā rakstura. Manas acis pielija asarām; es zināju, ka mēs ar tēvu padziļinām mātes ciešanas katru reizi, kad strīdamies.

Bridi, kad uz mana vaiga nokrita pirmā lāse, māte miegā sagrozījās un nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Es maigi uzliku plaukstu viņai uz rokas. - Viss ir labi. Esmu tepat.

Tiklīdz es izrunāju vārdus, klusi atvērās durvis. Pacēlusi skatienu, es ieraudzīju Zaļumu ar kausu rokās. Viņa bija noņēmusi cepuri un šalli, sapinusi savus kuplos matus, bet balto seju ieskāva nepakļāvīgu cirtu vainags.

-    Es atnesu uzlējumu, - viņa klusi noteica. - Kad jūsu māte modīsies, tas ļaus viņai gulēt visu nakti.

Es pamāju un mēģināju nevērīgi noslaucīt mitro vaigu, cerēdama, ka Zaluma nepamanīs asaras, noliekot kausu pie mātes gultas.

Protams, viņa visu pamanīja, kaut gan brīdi, kad veicu šo kustību, stāvēja ar muguru pret mani. Viņa pagriezās un tikpat klusi sacīja: - Jums nav jāraud.

-    Bet tā bija mana vaina.

Zaļuma sadusmojās. - Tā nav jūsu vaina. Nekad nav bijusi jūsu vaina. - Viņa izdvesa rūgtu nopūtu, lūkodamās uz savu aizmigušo kundzi. - Tas, ko katedrālē teica priesteris…

Es paliecos uz priekšu, dedzigi vēlēdamās dzirdēt viņas viedokli.-Jā?

-    Tas ir pretīgi. Viņš runāja nezināšanas dēļ, vai saprotat? Jūsu māte ir labākā kristiete, kādu es zinu. - Viņa brīdi klusēja. - Kad es biju ļoti jauna…

-    Kad dzīvoji kalnos?

-Jā, kad dzīvoju kalnos. Man bija brālis. Pat tuvāks nekā brālis; mēs bijām dvīņi. - Viņa pasmaidīja, kavēdamās patīkamās atmiņās. - Viņš bija stūrgalvīgs un nerātnību pilns, vienmēr lika mātei lauzīt rokas. Un es viņam palīdzēju. - Vieglais, sājais smaids nozuda. - Kādu dienu viņš uzkāpa ļoti augstā kokā. Teica, ka gribot aizsniegties līdz debesīm. Es viņam sekoju, cik tālu vien spēju, bet viņš uzkāpa tik augstu, ka es nobijos un apstājos. Viņš uzrāpās uz zara… - Zalumas balss aizķērās; viņa apklusa un tad rāmā balsī turpināja: - Pārāk tālu. Un viņš nokrita.

Es šausmās izslējos krēslā. - Vai viņš nomira?

-    Mums likās, ka tas notiks; viņš bija pārsitis galvu, un tā drausmīgi asiņoja, nokrāsoja sarkanu manu priekšautu. Kad viņš atlaba un jau varēja staigāt, mēs izgājām ārā, lai parotaļātos. Necik tālu netikām, kad viņš nokrita un sāka kratīties, kā to dara jūsu māte. Pēc tam viņš kādu laiku nerunāja un gulēja. Vēlāk viss bija labi līdz nākamajai reizei.

-   Tāpat kā mātei. - Es brīdi domāju. - Vai lēkmes… vai tās… vai viņš…?

-   Vai lēkmes viņu nogalināja? Nē. Es nezinu, kas ar viņu notika, kad mūs izšķīra. - Zaļuma mani nopētīja, mēģinādama saprast, vai esmu uztvērusi stāsta galveno jēgu. - Pirms krišanas uz galvas manam brālim nebija lēkmju. Tās parādījās pēc savainojuma. Viņa lēkmes bija kritiena sekas.

-   Tātad…. māte ir sasitusi galvu?

Zaļuma nedaudz novērsās - varbūt viņa tikai sacerēja pasaku, gribēdama mani mierināt -, bet pamāja.

-    Es tā uzskatu. Kā jums šķiet, vai Dievs nogrūda mazu zēnu no koka, lai sodītu par grēkiem? Vai arī zēns bija tik nešķīsts, ka viņā iemiesojās Sātans un pavēlēja lēkt zemē?

-   Protams, nē.

-   Ir ļaudis, kuri jums nepiekristu. Bet es pazinu sava brāļa sirdi un pazīstu jūsu māti; un es zinu, ka Dievs nemūžam nebūtu tik nežēlīgs un neļautu Sātanam iemājot tik labās dvēselēs.

Tiklīdz vārdi izskanēja no Zalumas mutes, izgaisa visas manas šaubas par mati. Lai ko teiktu Evaņģēlija vai priesteris, mana māte nebija dēmonu apsēsta. Viņa katru dienu devās uz misi mūsu personiskajā kapelā, nemitīgi skaitīja lūgšanas, un viņas istabā bija altāris Ziedu Dievmātei - lilijai, atdzimšanas un Florences simbolam. Viņa bija dāsna pret nabagiem un ne par vienu nerunāja sliktu. Manās acīs viņa bija svētā. Šī atklāsme sniedza man neizmērojamu atvieglojumu.

Tomēr prātu kaut kas vēl darīja nemierīgu.

Šeit valda slepkavība un domas par slepkavību. Atkal plāni un sazvērestības.

Es nespēju aizmirst vārdus, ko pirms diviem gadiem man pateica astrologs: ka man visapkārt mājo viltus, ka man lemts pabeigt asiņaino darbu, ko sākuši citi.

Viss atkārtojas.

-Tie divainie vārdi, ko māte izkliedz… - es ieminējos. - Vai to darīja arī tavs brālis?

Zalumas smalkajos porcelāna vaibstos atspoguļojās neizlēmība, bet beigās viņa teica taisnību. - Nē. Viņa tā runāja jau pirms lēkmēm, būdama vēl meitene. Viņa… viņa redz un zina patiesību, kas paliek apslēpta pārējiem. Daudz kas no viņas teiktā ir piepildījies. Manuprāt, viņu skāris Dievs, sniedzot vērtīgu dāvanu.

Slepkavība un domas par slepkavību. Šoreiz es nevēlējos ticēt Zalumas teiktajam un nolēmu, ka viņa padodas māņticībai. - Pateicos, - es sacīju. - Es atcerēšos tavus vārdus.

Viņa pasmaidīja un noliecās, aplikdama roku man ap pleciem. - Sardzes laiks beidzies; tagad ir mana kārta. Ejiet, apēdiet kaut ko.

Es svārstīdamās pametu skatienu uz māti, vēl joprojām juzdamās vainīga par notikušo.

- Ejiet, - Zaļuma teica balsī, kas nepieļāva nekādus iebildumus. - Tagad es pasēdēšu viņai blakus.

Es piecēlos un atstāju viņas abas, bet nedevos meklēt virtuve- ni. Es nokāpu lejā, lai skaitītu lūgšanas, un izgāju laukā, sētas puses pagalmā un dārzā. Aiz tā slējās maza, atsevišķa ēka - mūsu kapela. Nakts gaiss bija kodīgi auksts, debesis klāja tumši mākoņi, bet es biju paņēmusi līdzi lampu, lai nepakluptu uz svārkiem vai pakāpiena.

Atvērusi kapelas smagās koka durvis, es uzmanīgi iegāju iekšā. Tur valdīja drūma krēsla, ko kliedēja tikai pateicības sveces, plaiksnīdamas pie nelielajiem gleznojumiem, kuros attēloti mūsu ģimenes svētie aizstāvji: neskaidri izzīmētais Jānis Kristītājs par godu Florencei; Lilijas Jaunava - Santa Maria del Fiore - manas mātes iemīļotā Dievmāte, kurai par godu nodēvēta Doma katedrāle; un mana tēva vārdabrālis Svētais Antonijs, kurš rokās turēja Kristus bērniņu.

Pārsvarā Florences ģimeņu kapelas rotāja lieli sienu gleznojumi, kuros bieži vien dzimtas locekļi attēloti kā svētie vai madonnas. Mūsējai tāda greznuma trūka, izņemot trīs svēto zīmējumus. Krāšņākais greznojums karājās virs altāra. Tā bija liela koka sta- tūja ar krustā sisto Jēzu, kura seja bija tikpat skumja un sērīga kā novecojušajai, nožēlas pārņemtajai Magdalēnai katedrāles Bap- tistērijā.

Ienākdama kapelā, es dzirdēju klusu, zemu vaidu. Pacēlusi lampu virzienā, no kura nāca skaņa, es ieraudzīju tumšu stāvu, kas nometies ceļos pie altāra margām. Tēvs cītīgi lūdzās, cieši salicis kopā plaukstas un piespiedis pieri pie pirkstu kauliņiem.

Es nolaidos zemē viņam blakus. Viņš pagriezās pret mani; lampas gaisma apmirdzēja nelietas asaras viņa dzintarkrāsas acis.

-   Meita, piedod man, - viņš lūdza.

-   Nē, - es iebildu. - Man jālūdz tava piedošana. Es tev iesitu, un no bērna puses tā ir drausmīga rīcība.

-   Un es bez jebkāda iemesla iesitu tev. Tu tikai vēlējies aizstāvēt savu māti. Tāds bija arī mans nodoms, bet es attapos, darīdams tieši pretējo. Es esmu vecāks par tevi, un man jābūt gudrākam. - Viņš pacēla acis uz ciešanu pārņemtā Jēzus tēlu. - Pēc visiem šiem gadiem man vajadzētu iemācīties valdīt pār sevi…

Es vēlējos izvilināt tēvu no šīs gremdēšanās pašpārmetumos, tāpēc uzliku plaukstu viņam uz rokas un bezrūpīgi ierunājos: - Tātad savu nelāgo raksturu esmu mantojusi no tevis.

Viņš nopūtās un mīloši ar īkšķi glāstīja man vaigu. - Nabaga bērns. Tu neesi vainīga.

Mēs nepiecēlušies apskāvāmies. Tieši tajā mirklī piemirstais medaljons nolēma izslīdēt man no jostas. Tas atsitās pret izrotāto marmora gridu, aprakstīja nevainojamu apli un nokrita.

Man vaigos iedegās kauns. Tēvs ziņkārīgi pastiepās pēc medaljona, pacēla to, nopētīja - un, acis samiedzis, atrāva galvu, it kā baidītos no plika. Ilgi klusējis, viņš ierunājās.

-    Lūk, - viņš maigā, klusā balsi sacīja. - Tādas ir dusmu sekas. Drausma vardarbība.

-   Jā, - es piebalsoju, vēlēdamās beigt šo sarunu, alkdama atgūt silto samierināšanās gaisotni. - Māte man pastāstīja par slepkavību katedrālē. Tas bija briesmīgi.

-     Taisnība. Slepkavībai nav attaisnojuma, lai kāds būtu iemesls. Šāda vardarbiba ir apkaunojums Dieva priekšā. - Zelta gabals, ko viņš turēja rokā, uztvēra nespodro gaismu un uzmir- dzēja. - Vai viņa tev pastāstija par otru pusi?

Es centos, bet nespēju saprast, nodomādama, ka viņš runā par medaljonu. - Otru pusi?

-    Lorenco. Mīlestiba pret nogalināto brāli turpmākajās dienās noveda viņu lidz neprātam. - Tēvs aizvēra acis, gremdēdamies atmiņās. - Astoņdesmit viri piecās dienās. Daži bija vainīgi, bet citiem tikai nepaveicās, jo viņi bija rados ar nolemtajiem. Viņus nežēlīgi spīdzināja, sacirta gabalos, asiņainos līķus izmeta laukā pa Sinjorijas pils logiem. Un tas, ko viņi nodarīja nabaga mesera Jākopo līķim… - Viņš nodrebēja, šis ainas pārāk šausmināts, lai turpinātu. - Tas viss bija velti, jo pat asiņu upe nevarēja atdzīvināt Džuljāno. - Viņš atvēra acis un bargi uzlūkoja mani. - Bērns, tevī mājo atriebības alkas. Piemini manus vārdus: atriebe nenes nekādu labumu. Es lūgšu Dievu, lai viņš tevi no šīs īpašības atbrīvo. - Tēvs iespieda auksto medaljonu man plaukstā. - Katru reizi, kad uz to skatīsies, atceries, ko es nupat teicu.

Es nolaidu skatienu un pazemīgi pieņēmu rājienu, steidzīgi apliekdama pirkstus ap savu dārgumu. - Apsolu.

Man par atvieglojumu tēvs beidzot piecēlās, un es sekoju viņa priekšzīmei.

-   Vai esi paēdis? - es jautāju.

Viņš papurināja galvu.

-   Sameklēsim virtuveni.

Kad gājām ārā, tēvs paņēma lampu un nopūtās. - Lai Dievs mums palīdz, meit. Lai Dievs mums palīdz nekad vairs nedot vaļu savām dusmām.

-   Āmen, - es noteicu.

XIV

Pirms Zaļuma devās pie miera, es viņu sameklēju un ieaicināju savā nelielajā istabiņā. Aizvērusi durvis, es uzlēcu uz savas gultas un apviju rokas ap ceļgaliem.

No Zalumas bizēm bija izsprukušas vēl dažas nevaldāmās, asās cirtas, ko apmirdzēja viņas turētā svece, radot sejā patīkami savādu, lēkājošu spīdumu - lieliski piemērotu baisajam stāstam, ko es vēlējos dzirdēt.

-   Pastāsti man par meseru Jākopo! - es mudināju. - Tēvs teica, ka ļaudis apgānījuši viņa līķi. Es zinu, ka viņu sodīja ar nāvi, bet gribu dzirdēt vairāk.

Zaļuma pretojās. Parasd verdzenei padka dalīties ar mani šādās teikās, bet šoreiz viņa acīmredzami nejutās omulīgi. - Bērna ausīm tas ir baismīgs stāsts.

-   Visi pieaugušie to zina. Ja tu ar mani nerunāsi, es pajautāšu mātei.

-   Nē, - Zaļuma izgrūda tik asi, ka gandrīz nopūta sveci. - Neuzdrīkstieties viņu traucēt ar ko tādu! - Viņa sarauca pieri un nolika sveci uz mana naktsgaldiņa. - Ko jūs vēlaties zināt?

-   Ko nodarīja mesera Jākopo līķim… un kāpēc. Viņš taču nesadūra Džuljāno, kāpēc viņu nogalināja?

Zaļuma apsēdās uz gultas malas un nopūtās. - Šiem jautājumiem nav vienas atbildes. Vecais Jākopo bija Paci klana patriarhs. Mācīts vīrs, visu cienīts. Bruņinieks, tāpēc viņu dēvēja par meseru. Plāns nogalināt brāļus Mediči nebija viņa izdomāts; ja nemaldos, viņu uz to pierunāja, kad kļuva skaidrs, ka pārējie ķersies pie tā ari bez viņa piekrišanas. Māte jums pastastīja, ka brīdī, kad nogalināja Džuljāno, skanēja zvani tornī blakus katedrālei, vai ne?

-Jā.

-    Tas bija signāls, lai mesers Jākopo iejātu Sinjorijas laukumā un kliegtu Popolo e liberta!, mudinot tautu sacelties pret Mediči. Viņš bija nolidzis gandrīz simtu Perudžas kareivju, lai tie viņam palīdzētu ieņemt Sinjorijas pili; viņš domāja, ka pilsoņi palīdzēs. Tomēr plāns izgāzās. Priori no pils logiem meta viņam un armijai ar akmeņiem, un arī tauta vērsās pret viņu, kliedzot Palle! Palle!

-   Viņu notvēra un izkāra laukā pa pils logu, to pašu, kur pirms tam izkāra Frančesko de Paci un Salviati. Augstā dzimuma un ļaužu cieņas dēļ viņam vispirms ļāva izsūdzēt grēkus un saņemt pēdējo svaidījumu. Pēc tam viņu apglabāja ģimenes kapenēs Santa Croce baznīcā. Bet paklīda baumas, ka pirms nāves Jākopo pārdevis dvēseli velnam. Mūki nobijās, izraka līķi un pārbedīja to ārpus pilsētas sienām nesvētītā zemē. Pēc tam kaut kādi puikas to atraka; kopš mesera Jākopo nāves bija pagājušas tris nedēļas. Viņš bija apglabāts ar cilpu ap kaklu, tāpēc puikas vilka viņa līķi aiz virves apkārt pa visu pilsētu. - Zaluma aizvēra acis un papurināja galvu. - Dienām ilgi par viņu ņirgājās, it kā liķis būtu marionete. Viņu aizvilka līdz paša namam un sita tā galvu pret durvīm, it kā viņš vēlētos iet iekšā. Es… - Verdzene aprāvās un atvēra acis, taču šķita, ka mani neredz.

-    Es reiz nācu mājup no tirgus un redzēju viņu puiku rokās. Tie bija atbalstījuši līķi pret strūklaku un ar to sarunājās. "Labdien, meser Jākopo! Lūdzu, ejiet garām, meser Jākopo. Kā šodien klājas jūsu ģimenei, meser Jākopo?" Un tad viņi nomētāja līķi ar akmeņiem. Dobjie būkšķi bija drausmīgi; kamēr viņš bija zemē, lija četras dienas, un viņš bija ļoti uzblidis. Pakāršanas dienā viņam mugurā bija ļoti skaista, purpursarkana tunika; es todien stāvēju pūlī. Tunika bija sapuvusi, klāta ar zaļgani melnām gļotām, bet viņa seja un rokas bija baltas kā zivs vēders. Mute bija vaļā, mēle uzpampusi karājās laukā. Viena acs bija ciet, otra vaļā, pārvilkta ar pelēku kārtiņu, un šī viena acs šķietami lūkojās man pretī. Likās, ka viņš lūdz palīdzību no viņpasaules. Es aizlūdzu par viņa dvēseli, kaut gan visi baidījās teikt kādu laipnu vārdu par Paci. Nelieši vēl dažas dienas spēlējās ar mesera Jākopo līķi, tad sāka garlaikoties un iemeta to Arno upē. Cilvēki redzēja to iepeldam jūrā pie pašas Pizas. - Zaļuma apklusa un ielūkojās man acīs. - Saprotiet, ka Lorenco darījis pilsētai daudz laba. Bet viņš uzkurināja tautas naidu pret Paci. Es nešaubos, ka vismaz viens puika iebāza kabatā kādu florīnu vai pat divus, ko viņam plaukstā iemeta pats Lorenco. Viņa atriebības alkām nebija robežu, un reiz Dievs viņam liks par tām samaksāt.

Nākamajā dienā tēvs, gribēdams izpirkt savu vainu, paņēma mani līdzi karietē - viņš devās nogādāt vislabākos vilnas audumus uz Mediči namu Via Larga. Mēs iebraucām iekšā pa lielajiem dzelzs vārtiem. Es, kā parasti, paliku sēžam karietē, bet kalpotāji piesēja zirgus un mans tēvs gāja iekšā pa sāndurvīm Mediči kalpotāju pavadībā, kuru pleci līka zem viņa preču nastas.

Viņš iekšā pavadīja vairāk laika nekā parasti - gandrīz trīs ceturtdaļstundas. Mani pārņēma nepacietība, jo es jau biju izpētījusi nama fasādi un izsmēlusi savu iztēli, prātojot par iekštelpām.

Beidzot sargi pie sānu ieejas pašķīrās un deva ceļu manam tēvam, bet viņš nevis atgriezās pie karietes, bet gan pakāpās sānis un gaidīja. Pa durvīm viņam sekoja vairāki sargi ar gariem zobeniem. Pēc brīža parādījās kāds vīrs, kurš smagnēji atspiedās uz cita spēcīgās rokas; viena kāja tam bija bez kurpes, līdz pat potītei aptīta ar ļoti mīkstu, izkārstu vilnu, ko parasti izmanto zīdaiņu sedziņām.

Viņš bija melnīgsnējs un viegli uzkumpis un spožajā saulē mirkšķināja acis. Viņš palūkojās uz manu tēvu, kurš norādīja uz karieti.

Es aizgrābta paliecos sēdeklī uz priekšu. Nepievilcīgā izskata vīrs ar lielu, līku degunu un ļoti nesamērīgu apakšžokli samieg- tām acīm paraudzījās manā virzienā. Pateicis kaut ko savam biedram, viņš pienāca tuvāk, saraudamies līdz ar katru mokošo soli, nespēdams likt svaru uz slimās kājas. Tomēr vīrs nerimās, līdz stāvēja man gandrīz blakus, bet viņam tik un tā bija jāpastiepj kakls uz priekšu, lai mani ieraudzītu.

Mēs ilgi, nekautrīgi lūkojāmies viens uz otru. Viņš mani cieši novērtēja acīm, kurās slēpās man neizprotamas domas. Šķita, ka gaiss starp mums trīs gluži kā pēc zibens spēriena; viņš mani pazina, kaut gan nekad nebijām tikušies.

Tad vīrs pamāja manam tēvam un atgriezās savā cietoksnī. Tēvs iekāpa karietē un apsēdās man blakus, ne vārda neteikdams, it kā nebutu noticis nekas īpašs. Arī es klusēju, jo biju palikusi bez valodas.

Tā bija mana pirmā tikšanās ar Lorenco de Mediči.

XV

Jaunais gads atnāca līdz ar apledojušām ielām un stindzinošu aukstumu. Tēvs, par spīti šādam laikam, pameta musu draudzi Svētā Gara baznīcā un katru dienu šķērsoja Arno, lai apmeklētu misi Svētā Marka katedrālē, ko dēvēja par Mediči baznīcu. Vecais Kozimo bija dāsni šķiedis naudu tās atjaunošanai un iekārtojis tur pats savu celli, kurā, nāvei tuvojoties, viesojās arvien biežāk.

Tur tagad sprediķoja jauns priors - brālis Džirolamo Savona- rola, tautas saukts par brāli Džirolamo. Viņš bija ieradies Florencē no Ferrāras gandrīz pirms diviem gadiem. Lorenco Mediči draugs grāfs Džovanni Piko par Savonarolas mācību bija sajūsmināts un lūdza Lorenco, kurš bija neoficiālais Svētā Marka katedrāles galva, sūtīt pēc mūka. Lorenco paklausīja.

Tomēr, sagrābis savās rokās dominikāņu klosteri, brālis Džirolamo pavērsās pret savu namatēvu. Neņemdams vērā, ka Mediči nauda glābusi katedrāli no aizmirstības, brālis Džirolamo sprediķoja pret Lorenco, gan nesaukdams viņu vārdā, tomēr dodams skaidrus mājienus. Mediči rīkotie svinīgie gājieni tika nodēvēti par grēcīgiem; pagānu senlietas, ko Lorenco tik aizrautīgi krāja, mūka acis bija zaimošana; bagātība un politiskā vara, kas dota viņam un ģimenei, brāļa Džirolamo sprediķos tika pasludināta par stāšanos pretī Dievam, vienīgajam likumīgajam laicīgās varas īpašniekam. Šo iemeslu dēļ brālis Džirolamo lauza tradīciju, ko ievēroja visi jaunie Svētā Marka klostera priekšnieki, tas ir, atteicās paust savu cieņu klostera labdarim Lorenco.

Šāda uzvedība patika Mediči ienaidniekiem un skaudīgajiem nabagiem. Bet manu tēvu aizgrāba Savonarolas paustie pareģojumi par drīzo apokalipsi.

Tēvs, līdzīgi daudziem florenciešiem, bija godīgs cilvēks, kurš pūlējās izprast un pielabināt Dievu. Būdams mācīts vīrs, viņš arī zināja par svarīgu astroloģisko parādību, kas notikusi dažus gadus iepriekš - Jupitera un Saturna sakrišanu. Visi bija vienisprātis, ka tā nozīmē kādu diženu notikumu. Daži apgalvoja, ka tā vēsta par Antikrista gaidāmo ierašanos (tautā valdīja uzskats, ka tas ir turku sultāns Melimets, kurš ieņēmis Konstantinopoli un tagad apdraudēja visu kristīgo pasauli), citi minēja, ka notiks garīga attīrīšanās Baznīcas aprindās.

Savonarola uzskatīja, ka zvaigžņu stāvoklis pareģo abus šos notikumus. Kadu rītu pēc mises mans tēvs atgriezās ar aizrautu elpu; brālis Džirolamo sprediķa laikā bija atzinis, ka ar viņu runājis pats Dievs. - Un viņš teica, ka Baznīca tiks šaustīta, pēc tam šķīstīta un atjaunota, - mans tēvs stāstīja, sejai mirdzot savādā gaismā. - Mēs dzīvojam pasaules laika beigās.

Viņš bija apņēmības pilns nākamajā svētdienā paņemt mani līdzi, lai es dzirdētu mūka runu. Un viņš lūdzās, lai māte mums pievienojas. - Viņu skārusi Dieva roka, Lukrēcija. Es zvēru, ja vien tu paklausītos viņā savām ausīm, tava dzīve mainītos uz visiem laikiem. Viņš ir svēts cilvēks; ja mēs viņu pārliecinātu lūgties par tevi…

Parasti māte neko neliedza vīram, bet šoreiz nepiekāpās. Bija pārāk auksts, lai viņa uzdrīkstētos iet ārā, un lieli pūļi viņu pārāk satrauca. Viņa teica, ka gadījumā, ja sailgosies pēc mises, ies uz mūsu pašu Svētā Gara baznīcu, kas bija pavisam neilga gājiena attālumā, un tur Dievs uzklausītu viņas lūgšanas tikpat noteikti, kā uzklausīja brāli Džirolamo. - Turklāt tu vari viņā klausīties, nākt pie manis un atstāstīt visu dzirdēto, - mate sacīja.

Mans tēvs bija vīlies un, manuprāt, ari aizkaitināts, bet no mātes to slēpa. Un viņš bija pārliecināts, ka manas mātes veselība brīnumaini uzlabotos, ja vien viņa dotos klausīties brāļa Džirolamo sprediķī.

Dienu pēc manu vecāku strīda par šo tematu mūsu namā ieradās viesis - grāfs Džovanni Piko della Mirandola, tas pats, kurš pārliecināja Lorenco de Mediči aicināt Savonarolu uz Florenci.

Grāfs Piķo bija inteliģents, jūtīgs vīrs, klasikas un ebreju Kaba- las pētnieks. Viņš bija izskatīgs vīrietis ar zeltainiem matiem un skaidrām, pelēkām acīm. Mani vecāki uzņēma viesi laipni, jo viņš galu galā bija Mediči tuvāko aprindu loceklis un pazina Savona- rolu. Man bija ļauts piedalīties pieaugušo sarunā, kamēr Zaļuma kavējās turpat blakus, dodama norādījumus pārējiem kalpotājiem un rūpēdamās, lai grāfa Piko kauss būtu pilns ar mūsu labāko vīnu. Mēs sēdējām lielajā zālē, kur mana māte pieņēma astrologu. Piko sēdēja blakus tēvam pretī man un mātei. Debesis ārpusē bija paslēpušās zem svina pelēkiem mākoņiem, solot lietu; gaiss bija auksts, un no mitruma sāpēja kauli kā jau tipiskā Florences ziemas dienā. Toties uguns pavardā pielēja telpu ar siltumu un oranžu gaismu, kas iekrāsoja manas mātes bālo seju piemīlīgā mirdzumā un apspīdēja Piko matu zeltu.

Grāfs, kurš uzstāja, lai saucam viņu par seru Džovanni, mani pārsteidza ar savu sirds siltumu un pilnīgu izlikšanās un neīs- tuma trūkumu. Viņš runāja ar maniem vecākiem un - vēl nepa- rastāk - arī mani kā sev līdzīgiem, it kā būtu pateicību parādā mums par laipno uzņemšanu.

Es pieņēmu, ka viņš ieradies tikai saviesīgu iemeslu dēļ. Būdams Lorenco de Mediči draugs, sers Džovanni vairākas reizes sastapa manu tēvu, kad tas ieradās pārdot savus vilnas audumus. Protams, saruna iedegās ar pilnu sparu, kad tika pieminēta Lorenco Lieliskā veselība. Pēdējā laikā tā nebija laba; Lorenco tāpat kā viņa tēvs, Pjēro il Gottoso, ļoti cieta no podagras. Sāpes bija tik neciešamas, ka viņš nespēja pat pieceldes no gultas un pieņemt viesus.

-   Es lūdzos par viņu. - Sers Džovanni nopūtās. - Ir grūti noskatīties viņa mokās. Tomēr es ticu, ka viņš atgūsies. Viņš smeļas spēku no saviem trim dēliem, it īpaši jaunākā Džuljāno, kurš visu no mācībām brīvo laiku pavada līdzās tēvam. Patiesi iedvesmojoši redzēt tādu padevību tik jaunā sirdī.

-   Es dzirdēju, ka Lorenco cieši apņēmies iegūt kardināla amatu savam otrajam zēnam, - mans tēvs tik tikko jaušamā nepatikā noteica. Viņš nemitīgi braucīja bārdaino zodu ar īkšķa spilventiņu un rādītājpirksta kauliņu. Kā vienmēr, kad bija satraucies.

-   Jā, Džovanni. - Piko sejā pamirdzēja bāls smaids. - Manam vārdabrālim.

Es biju redzējusi abus zēnus. Džuljāno bija gaiša seja un stalts stāvs, bet Džovanni izskatījās pēc piebāztas desas ar tievām kājām. Vecākais brālis Pjēro līdzinājās savai mātei un tika gatavots kā tēva pēctecis, kaut gan baumas vēstīja, ka viņš ir aprobežots un pavisam nav piemērots šai lomai.

Piko brīdi vilcinājās, pirms turpināja runāt; viņa sejā jautās svārstīgums. - Jā, Lorenco ir pieķēries šai domai… bet Džovanni gan ir pārāk jauns. Būtu nepieciešams, hmm, lauzt dažus likumus.

-    Lorenco ir diezgan prasmīgs lauzējs, - mans tēvs nevērīgi piebilda. Pat es biju dzirdējusi pietiekami daudz runu, lai zinātu par sašutumu, ko Lorenco raisījis florenciešos; viņš centās panākt nodokļu paaugstināšanu, lai samaksātu par Džovanni kardināla amatu.

Tēvā piepeši atmodās jokotkāre. - Pastāstiet madonnai Lukrē- cijai, ko viņš teica par saviem zēniem!

-   Ak! - Piko nedaudz nolieca galvu un pavilka uz augšu mutes kaktiņus. - Saprotiet, viņš jau to nesaka zēniem acīs. Viņš tos pārāk lutina, lai izrādītu kādu nelaipnibas pazīmi. - Piko beidzot ielūkojās manai mātei tieši acis. - Tāpat, kā jūs to tik acīmredzami darāt ar savu meitu, madonna.

Es nesapratu, kāpēc māte nosarka. Viņa līdz šim bija neierasti klusa, kaut gan patīkamā grāfa neapšaubami apburta, kā mēs visi.

Likās, ka Piko nepamana viņas neveiklību. - Lorenco vienmēr saka: "Mans vecākais ir muļķis, nākamais gudrs, bet jaunākais - labs."

Manas mātes smaids bija saspringts; viņa pamāja un ieteicās: - Man prieks, ka jaunais Džuljāno sniedz mierinājumu tēvam. Ziņas par sera Lorenco slimību mani skumdina.

Piko atkal nopūtās, šoreiz viegli aizkaitināts. - To ir grūti redzēt, madonna. It īpaši tāpēc, ka - jūsu vīrs noteikti to jau pieminēja - es esmu brāļa Džirolamo mācības piekritējs.

-   Savonarola, - māte klusi noteica. Viņa saspringa, dzirdot šo vārdu. Es piepeši sapratu, kāpēc viņa ir tik atturīga.

Mesers Džovanni turpināja runāt, it kā neko nebūtu dzirdējis. - Es vairākkārt lūdzos, lai Lorenco uzaicina brāli Džirolamo, bet Lieliskais vēl joprojām tur ļaunu prātu uz Svētā Marka klostera jauno priekšnieku, jo tas viņu noraidīja. Madonna Lukrēcija, es patiesi ticu, ka Lorenco nekavējoties taptu izdziedēts, ja brālis Džirolamo uzliktu viņam rokas un skaitītu lūgšanu.

Mana māte novērsās; Piko balss skanēja arvien kaismīgāk.

-    Ak, daiļā madonna, neaizveriet savas ausis patiesībai! Esmu redzējis, kā brālis Džirolamo veic brīnumus. Sava mūža laikā neesmu sastapis nevienu, kurš būtu tik padevīgs Dievam un tik pārliecināts par savu ticību. Piedodiet, ka runāju tik atklāti jūsu klātbūtnē, bet mēs visi esam redzējuši priesterus, kas brāļojas ar sievietēm, aizraujas ar ēdienu, vīnu un ļaujas samaitādes. Bet brāļa Džirolamo lūgšanām ir spēks, jo viņš ir šķīsts. Viņš dzīvo nabadzībā, ietur gavēni, attiras no grēka ar pātagas palīdzību. Brīžus, kad nelasa sprediķi un neaprūpē nabagos, viņš pavada uz ceļiem, iegrimis lūgšanā. Un Dievs ar viņu runā, madonna. Dievs sūta viņam vīzijas.

Runājot sers Džovanni šķietami atplauka un iekvēlojās; viņa acis izskatījās spožākas par uguni. Viņš paliecās uz priekšu un maigumā un rūpēs, kurās nebija ne miņas no nepieklājības, satvēra manas mātes roku. Arī tēvs tuvojās viņai, līdz bīstami balansēja uz krēsla malas. Bija skaidrs, ka viņš aicinājis Piko tieši šī iemesla dēļ.

-   Piedodiet manu uzdrīkstēšanos, bet jūsu virs man stāstīja par jūsu ciešanām, madonna Lukrēcija. Es nespēju izturēt domu, ka tik jaunai un skaistai sievietei ir liegta normāla dzīve, it ipaši tagad, kad esmu pilnīgi pārliecināts, ka brāļa Džirolamo lūgšanas spētu jūs izdziedēt.

Mana mate no kauna un dusmām nezināja, ko darīt; viņa nespēja ielūkoties Piko acīs. Tomēr, par spīti vētrainajām izjūtām, viņas balss atbildot bija pavisam rāma: - Arī citi svētie vīri ir lūguši Dievu par mani. Mēs ar vīru skaitām lūgšanas un esam īsteni kristieši, tomēr Dievs nav mani izārstējis. - Viņai beidzot izdevās pievērst skatienu Piko. - Ja esat tik pārliecināts par brāļa Džirolamo lūgšanu spēku, kāpēc neaicināt viņu lūgties par mani no attāluma?

Mesers Džovanni savā dedzibā atgrūda krēslu un neslēptas pazemības žestā nometās uz viena ceļgala mātes priekšā; viņš pieklusināja balsi, tāpēc man nācās paliekties tuvāk, lai viņu dzirdētu caur uguns sprakstoņu.

-    Madonna… jūs esat dzirdējusi par pareģojumu, par papa an- gelico?

Visi Francijas un Itālijas iedzīvotāji zināja senseno pareģojumu par eņģelisko pāvestu, ko iecēlis Dievs, nevis kardināli, kurš ieradīsies izmēzt no Baznīcas visu samaitāto un apvienos to neilgi pirms Kristus atgriešanās.

Mana māte gandrīz nemanāmi pamāja.

-   Tas ir brālis Džirolamo; sirdī esmu par to pārliecināts. Viņš nav parasts cilvēks. Madonna, kāds gan ļaunums tajā, ka ieradī- sieties viņu uzklausīt tikai vienu reizi? Es nokārtošu jums personisku tikšanos pēc mises, kaut vai šajā pašā svētdienā, ja esat ar mieru. Padomājiet! Dievs jūs izdziedēs caur brāļa Džirolamo rokām. Jums vairs nav jāsēž ieslodzītai šajā namā. Atnāciet, madonna…

Viņa uzmeta skatienu manam tēvam. Sākumā viņas acīs vīdēja pārmetums, jo viņš iegrūdis sievu neticami neveiklā situācijā, tomēr tas izgaisa, tiklīdz viņa ieraudzīja sava vīra seju.

Tajā nebija nekā viltīga, nekāda apmierinājuma vai uzvaras prieka. Arī viņa seja, tāpat kā Piko vaibsti, mirdzēja - un vainīga nebija atstarota pavarda liesma vai dievišķa iedvesma; tā bija tik skaidra, izmisīga mīlestība, kādu es vēl nekad nebiju redzējusi.

Tieši šī gaisma lika viņai padoties, nevis Piko pārliecināšanas māksla; un, sniegdama atbildi grāfam, viņa ar skatienu kavējās pie mana tēva, ļaujot sejai paust visu to mīlu un sāpes, ko līdz šim turēja ieslēgtu savā sirdī. Viņas acis mirdzēja asaras, kas ierunājoties nobira uz vaigiem.

-   Tikai vienreiz, - viņa teica savam vīram, nevis Piko, kurš bija nometies viņai pie kājām. - Tikai vienreiz.

XVI

Svētdien debesis bija zilas; tās izgaismoja saule - pārāk vārgulīga, lai izgaisinātu dzeldigo aukstumu. Nepietika pat ar biezāko apmetni no tumši sarkanas vilnas ar trušādas oderi, lai mani sasildītu; aukstums koda acis un lika tajās sakāpt asarām. Māte sēdēja karietē starp mani un Zaļumu, stīvi izslējusies un bezkaislīgu seju, melnajiem matiem un acīm izceļoties uz baltā sermuļādas apmetņa fona, kas bija aplikts ap viņas smaragdzaļo samta tērpu. Mums pretī sēdēja tēvs un samiernieciski uzlūkoja sievu, alkdams gūt kādu iedrošinājumu vai mīlestības apliecinājumu, bet viņa lūkojās tam garām, it kā neko neredzētu. Zaļuma skatījās tēvam pretī un nepūlējās slēpt niknumu, ko juta savas kundzes vārdā.

Grāfs Piko brauca kopā ar mums un pūlējās izklaidēt mani un tēvu ar interesantām piezīmēm, tomēr nebija iespējams nepievērst uzmanību manas mātes pazemojumam, tikpat ledainam un kodīgam kā šis aukstais gaiss. Bija norunāts, ka mēs tiksimies ar brāli Džirolamo tūlīt pēc dievkalpojuma, lai viņš varētu uzlikt rokas manai mātei un lūgties par viņu.

Kad mēs apstājāmies pie Svētā Marka baznīcas ieejas, es pārsteigumā iesaucos. Šo izbrīnu raisīja nevis pati ēka - vienkārša akmens celtne, būvēta tādā pašā stilā kā mūsu Svētā Gara baznīca -, bet gan cilvēku skaits, kuri, nevarēdami rast vietu dievnamā, cieši spiedās cits pie cita durvis un uz kāpnēm lidz pat laukumam.

Ja kopā ar mums nebutu grāfa Piko, mēs nemūžam netiktu iekšā. Izkāpis no karietes, viņš kaut ko uzsauca, un tūlit pat uz priekšu panāca trīs milzīgi dominikāņi, kas pavadīja mūs. Iespaids, kādu tie atstāja uz pūli, bija brīnumains; ļaužu gūzma izkusa kā vasks sveces liesmā. Jau pēc brīža es stāvēju starp māti un tēvu netālu no kanceles un lielā altāra, zem kura kapenēs gulēja Kozimo de Mediči.

Salīdzinājumā ar vareno Doma katedrāli Svētā Marka baznīcas iekšpuse bija pieklusināta un neievērojama - ar gaišām akmens kolonnām un vienkāršu altāri. Tomēr dievnamā valdīja drudžains noskaņojums. Par spīti mokošajam aukstumam, sievietes apvēdinājās un satrauktas sačukstējās. Vīrieši mīņājās nepacietībā, nevis vairīdamies nosalt, un mūki vaidēja, skaļi lūgdamies. Es jutos kā karnevālā, kad tiek gaidīts jau sen solīts uzvedums.

Atskanēja kora dziesma un sākās procesija.

Dievlūdzēji aizgrābtām sejām dedzīgi vērsās pretī gājienam. Pirmie nāca jaunie baznīcas kalpotāji, no kuriem viens turēja gaisā paceltu lielu krustu, bet cits nesa vīraka trauku, kas izplatīja smaržu. Pēc tam soļoja diakons un aiz viņa - priesteris.

Pats pēdējais, goda vietā, nāca brālis Džirolamo. Viņu ieraugot, ļaudis sāka saukt: "Brāli Džirolamo! Lūdzies par mani!" - "Lai Dievs jūs svētī, brāli!" Visskaļākais bija kliedziens Babbo! Babbo! - jaukā uzruna, kādu lieto tikai pavisam mazi bērni, vēršoties pie tēva.

Es pacēlos pirkstgalos un pastiepu kaklu, pūlēdamās viņu ieraudzīt. Es manīju tikai nodilušu, brūnu klostera priekšnieka talāru, ko diezgan nabadzīgi aizpildīja kalsns stāvs; kapuce bija pacelta, seja vērsta pret zemi. Likās, ka viņam nepiemīt lepnības grēks.

Viņš nobijies un sarāvies apsēdās kopā ar baznīcas kalpotājiem; tikai tad ļaudis nomierinājās. Tomēr, sākoties dievkalpojumam, satraukums atgriezās. Kad koris nodziedāja Gloria in excelsis, pūlis sāka mīņāties. Tika nolasīta Epistula, nodziedāts Graduāls; kad priesteris lasīja evaņģēliju, cilvēki nepārtraukti murmināja lūgšanas - paši pie sevis, cits citam, Dievam.

Un brālim Džirolamo. Likās, ka es dzirdu kukaiņu un tumsas radību zumēšanu vasaras naktī - skaļu, nesaprotamu troksni.

Tiklīdz viņš uzkapa kancelē, dievnamā iestājās dziļš klusums, tik visaptverošs, ka es dzirdēju karietes koka riteņus norībam uz ielas bruģakmeņiem.

Virs mums, virs Kozimo kauliem, stāvēja maza auguma, izdilis virs ar iekritušiem vaigiem un lielām, tumšām, izvalbītām acīm. Kapuce bija atmesta atpakaļ, atklājot skatienam galvu, kurai apkārt stiepās cietu, melnu cirtu vainags.

Viņš bija vēl neizskatīgāks par savu ienaidnieku Lorenco de Mediči. Mūka piere bija zema un slīpa. Deguns izskatījās pēc liela, cirvjveidiga miesas gabala, ko kāds piespiedis viņam pie sejas; virsdegune slējās taisni no pieres perpendikulārā līnijā un strauji krita lejup. Apakšējā zobu rinda bija šķība un izspiedās, izgrūžot uz priekšu pilnīgo apakšlūpu.

Vēl nebija nācis mesija, kurš būtu tikpat neglīts. Tomēr tas biklais vīrs, ko biju redzējusi procesijā, ļoti atšķīrās no tā, kurš uzkāpa kancelē. Šis jaunais Savonarola, šis daudzinātais papa angeli- co, bija brīnumaini audzis garumā; viņa acīs mirdzēja pārliecībā, kaulainās rokas tvērās pie kanceles malām dievišķā aizrautībā. Šo viru bija pārveidojis spēks, kas lielāks par viņu pašu, spēks, kas staroja no trauslā ķermeņa un kliedēja salu mums visapkārt. Pirmo reizi kopš ienākšanas baznīcā es aizmirsu aukstumu. Pat mana māte, kura rituāla laikā bija klusa, pazemīga un skumja, izgrūda klusu apbrīnas saucienu.

Grāfs otrā pusē manam tēvam pacēla kopā saliktas plaukstas padevīgā žestā. - Brāli Džirolamo! - viņš sauca. - Dod mums savu svētību, un mēs būsim dziedināti! - Es palūkojos uz viņa augšup pavērsto seju, kura staroja pielūgsmē, uz asarām, kas piepeši pildīja acis. Tas lika man saprast, kāpēc Zaļuma reiz nievīgi nosauca Savonarolu un tā sekotājus par piagnoni jeb "gaudotājiem".

Tomēr emocijas, kas virpuļoja mums apkārt, bija bezgalīgas, nevaldāmas, patiesas. Vīrieši un sievietes stiepa augšup rokas paceltām plaukstām un žēli lūdzās.

Un brālis Džirolamo atbildēja. Viņa skatiens pārslīdēja mums pāri; likās, ka viņš mus redz, katru no mums, un sajūt pret sevi vērsto mīlestību. Viņš pārmeta pūlim krusta zīmi ar rokām, kas apvaldītā dedzība drebēja - un tūlīt pat pret debesīm cēlās apmierinātas nopūtas, un dievnamā atkal iestājās miers.

Savonarola aizvēra acis, modinādams sevī spēku, un sāka runāt.

- Šodien musu sprediķi ievada divdesmitā Jeremijas grāmatas nodaļa. - Viņa balss, kas skaļi atbalsojās pret velvētajiem griestiem, bija pārsteidzoši augsta un nazāla.

Viņš sērīgi papurināja galvu un kā nokaunējies nolaida skatienu. - Es esmu kļuvis par apsmieklu katru dienu, visi mani nievā un paļā! Tā Kunga vārds man sagādājis tikai apsmieklu un negodu katru dienu!… - Viņš pacēla seju augšup, it kā lūkodamies tieši uz Dievu. - Bet Tā Kunga vārds… it kā manā sirdī degtu gaiša uguns, kas apņem ari visus manus kaulus. Un, kad es pūlējos to pārspēt, tad man trūka spēka!

Tad viņš palūkojās uz mums. - Florences ļaudis! Citi par mani ņirgājas, bet es vairs nevaru noklusēt Tā Kunga vārdus. Viņš ir runājis ar mani, un Viņa teiktais deg manī tik spoži, ka man jārunā vai jāmirst šajās liesmās. Uzklausiet Dieva vārdu: padomājiet labi, jūs bagātie, jo pār jums nāks posts! Šo pilsētu vairs nesauks par Florenci, tā būs Zagļu Mītne, Amorālisma Perēklis; Asinspirts. Tad jūs visi būsiet nabagi, visi mocīsieties… Jūs gaida vēl nepieredzēti laiki.

Runājot viņa balss kļuva dobjāka un pieņēmās spēkā. Gaiss drebēja viņa dimdošo apgalvojumu iespaidā; tajā virmoja spēks, kas varētu būt arī Dievs.

-Jūs miesaskārie, sodomiti, netīrumu mīlētāji! Jūsu bērnus apkaunos, izvilks ielās un sakropļos! Viņu asinis plūdīs Arno, bet Dievs neuzklausīs to žēlos kliedzienus!

Es satrūkos, jo sieviete netālu no mums izgrūda šausmu pilnu brēcienu; baznīcas sienās atbalsojās mokpilni šņuksti. Nožēlas pārņemts, mans tēvs ieslēpa seju plaukstās un raudāja kopā ar grāfu Piko.

Toties mana māte sastinga; viņa kā sargājot satvēra manu roku un, dusmās strauji mirkšķinādama acis, izaicinoši pacēla zodu pret brāli Džirolamo. - Kā viņš uzdrošinās! - māte iesaucās, piekalusi skatienu mūkam, kurš bija apklusts, ļaujot saviem vārdiem atstāt iespaidu uz draudzi. Viņas balss bija pietiekami skaļa, lai to sadzirdētu caur pūļa raudām. - Dievs dzird nevainīgu bērnu kliedzienus! Kā viņš uzdrīkstas teikt kaut ko tik drausmīgu?

Zaļuma steidzīgi satvēra manas matēs roku ar to pašu sargājošo žestu. - Kuš, madonna. Tikai mieru… - Viņa pieliecās tuvāk, čukstēdama savai kundzei ausi. Māte sašutusi papurināja galvu un aplika roku man ap pleciem, cieši piespiezdama mani sev klāt kā mazu bērnu. Zaļuma nepievērsa uzmanību sprediķotajam un "gaudotājiem", viņa bija piekalusi skatienu mātei. Arī es satraucos, juzdama, cik strauji cilājas manas mātes krūtis, cik saspringts ir viņas tvēriens.

-Tas nav pareizi, - viņa aizsmakusi čukstēja. - Nav pareizi…

Baznīcā tik daudzi raudāja un vaidēja, murmināja lūgšanas brālim Džirolamo un Dievam, ka manu māti nesadzirdēja pat tēvs; viņš un Piko bija pārāk aizrāvušies ar sprediķotāja vārdiem.

-   Kungs! - brālis Džirolamo spēji iesaucās. Mūks atspieda pieri pret kopā saliktām plaukstām. Sērīgi iešņukstējies, viņš pacēla asarām slacīto seju pret debesīm. - Kungs, es esmu tikai padevīgs mūks. Es neesmu lūdzis Tavu viesošanos, nealkstu runāt Tavā vārdā un saņemt vīzijas. Bet es pazemīgi pakļaujos Tavai gribai. Tavā vārdā esmu gatavs kā Jeremija izturēt visas ciešanas, ko zemiskie uzkrauj Taviem praviešiem.

Viņš lūkojās lejup uz mums ar piepeši atmaigušām acīm un runāja klusāk. - Es raudu… Es raudu par bērniem tāpat kā jūs. Es raudu par Florenci un postu, kas to sagaida. Bet cik ilgi mēs varam grēkot? Cik ilgi apvainot Dievu, pirms Viņš ir spiests raidīt pret mums savas taisnās dusmas? Kā mīlošs tēvs Tas Kungs licis kavēties savai rokai. Bet Tā Kunga bērni turpina drausmi kļūdīties un ņirgājas par Tēvu, tādēļ savu bērnu labā Viņam jāraida tiem bargs sods.

-   Paskatieties uz sevi, sievietes; skatieties uz mirdzošiem dārgakmeņiem, kas smagi liec jūsu kaklus un ausis! Ja viena no jums, tikai viena, nožēlotu iedomības grēku, cik daudzas nabadzīgo mutes tiktu pabarotas? Skatieties uz zīdu, brokātu, samtu, dārgo zelta diegu, kas rotā jūsu zemes miesu! Ja tikai viena no jums ģērbtos vienkārši, lai izpatiktu Dievam, cik daudzus tas glābtu no bada? Un jūs, virieši, jūsu piedauzība, sodomija, rijība un dzeršana! Ja jūs slīgtu tikai savas sievas rokās, Dieva valstībā būtu vairāk bērnu. Ja jūs pusi sava šķīvja atdotu nabagajiem, neviens visā Flo- rencē nebūtu izsalcis; ja atteiktos no vīna, pilsētā nebutu kautiņu un asins izliešanas. Jūs, bagātie, mākslās mīļotāji, bezjēdzīgu priekšmetu krājēji! Jūs metat apvainojumu, slavinot cilvēku, nevis Dievišķo, jūs neķītri un veltīgi izrādāt savu bagātību, kamēr citi mirst, jo tiem trūkst maizes un siltuma! Aizmetiet savu laicīgo mantu un meklējiet mūžīgos dārgumus! Visaugstais Dievs! Novērs mūsu sirdis no grēka un pievērs tās sev! Saudzē mūs no mokām, kas noteikti piemeklēs visus, kuri izsmej Tavus likumus!

Es palūkojos uz māti. Viņa ar stingu, niknuma pilnu skatienu lūkojās uz kādu vietu tālu aiz Savonarolas, aiz Svētā Marka baznīcas sienām.

-    Mat, - es ierunājos, bet viņa mani nedzirdēja. Es mēģināju izslīdēt no viņas tvēriena, bet tas kļuva vēl ciešāks, līdz es iekliedzos. Viņa bija stīva kā akmens, un es biju iesprostota viņai blakus. Zaļuma nekavējoties saprata, kas notiek, un klusi, steidzīgi ar māti runāja, mudinādama viņu laist mani vaļā, apgulties, teikdama, ka viss būs labi.

-   Lūk, Dieva spriedums! - mana māte iesaucās tik skaļi, ka es velti pūlējos pacelt plaukstas pie ausīm.

Brālis Džirolamo to dzirdēja. Ļaudis mums visapkārt dzirdēja. Viņi gaidpilnu skatienu uzlūkoja mani un māti. Piko un tēvs skatījās uz mums ar neviltotām šausmām.

Zaļuma aplika rokas mātei ap pleciem un mēģināja novilkt viņu zemē, bet viņa stāvēja stingri kā akmens. Viņas balss kļuva zemāka un mainīja tembru, līdz es to vairs nepazinu.

-    Uzklausiet mani! - Māte runāja ar tādu spēku, ka apklusināja visus šņukstus. - Viņu aprīs liesmas, līdz visi locekļi cits pēc cita iekritis ellē! Viņu pazudinās pieci vīri bez galvas!

XVII

Māte smagi atkrita man virsū. Es sabruku zem viņas svara, atsizdamās pret tēvu, un ar acs kaktiņu pamanīju, ka Piko viņu atvelk atpakaļ, pirms es nolaidos uz aukstā, nepielūdzamā marmora. Es nokritu uz sāna, vienlaikus sasizdama galvu, plecu un gurnu.

Man acu priekšā zibēja zaļš samts un balta sermuļāda, sieviešu svārku malas un vīriešu zābaki. Es dzirdēju čukstus, saucienus un Zalumas kliegšanu.

Māte gulēja, piespiedusi sānu man. Viņas locekļi raustījās, elkonis krampjos ietriecās man ribās. Viņa grieza zobus; gaiss, kas izplūda no viņas mutes, svilpoja man ausi. Šī skaņa iedvesa šausmas. Vajadzētu turēt viņas galvu klēpī, rūpējoties, lai viņa neiekož sev mēlē vai citādi nesavainojas.

Zalumas skaļās pavēles piepeši kļuva saprotamas. - Satveriet viņas rokas! Velciet viņu ārā!

Spēcīgas rokas sagrāba manas plaukstu locītavas, pacēla tās man virs galvas. Mani apvēla uz muguras. Mātes galva atkrita man uz krūtīm; gaiss svelpa caur viņas zobiem, kas piepeši sacirtās cieši kopā. Visu šo laiku mani dauzīja viņas rokas un kājas; plauksta traucās man zem zoda un ar nagiem nošņāpa daļu miesas.

Zaļuma, kuru es neredzēju, jo viņa stāvēja kaut kur man pie kājām, iebļāvās: - Velciet viņu ārā!

Tēvs pēkšņi atguvās, ar neticamu spēku saķēra manas paceltās rokas un aiz tām izvilka mani no sprosta, ko veidoja mātes

kustīgais ķermenis. Rāviens sacēla sāpju vilni man ribās.

Bet, tiklīdz biju brivībā, sāpes piemirsās. Es nepateicos tēvam par palīdzību, tikai pietrausos ceļgalos un pagriezos pret māti, kura agonijā raustījās. Zaļuma jau bija parāpusies uz priekšu un ar savu svaru uzgCdusies savas kundzes kājām.

Es sameklēju mātes apmetņa apmali, apdarinātu ar kažokādu, un iegrūdu to viņai starp zobiem. Mana iejaukšanās nāca par vēlu: viņa bija iekodusies mēlē, un rezultāts bija baismīgs. Asinis klāja viņas lūpas un zobus, vaigus un zodu; baltā sermuļāda ap seju bija nopilināta sarkanām lāsēm. Es cieši turēju viņas galvu, bet tā manās rokās tik mežonīgi raustījās, ka nokrita cepurite. Mani pirksti drīz vien sapinās mīkstajos, tumšajos matos; skaistās cirtas, ko Zaļuma no rīta tik rūpīgi sakārtoja, nu bija pārvērušās par mezglainām lēkšķēm.

-    Tas ir sātans! - Uz priekšu panācās kāds virs - sarkanmatains jauneklis ar bakurētainu seju. Es pazinu priesteri no Ziedu Dievmātes katedrāles. - Es redzēju, kā viņa to dara Domā. Viņa ir apsēsta; ļaunums, kas viņā paslēpies, nespēj mierīgi nostāvēt Dieva namā!

Mums visapkārt skanēja murdoņa, kas cēlās un kļuva par vienmērīgu troksni, lidz Savonarola no kanceles uzkliedza: - Klusu!

Visi pievēra skatienu viņam. Sprediķotāja uzacis bija savilkušās baismīgā sašutumā par tik nepatīkamu skatu. Sarkanmatainais priesteris atkāpās un nozuda pūlī; pārējie klusi un rātni atgriezās savās vietās.

-   Ļaunuma kvēlākās alkas ir stāties IDievam ceļā, - brālis Džirolamo sludināja. - Nepakļaujieties viņa viltībām! Dievs uzvarēs.

Viņš gribēja teikt vēl kaut ko, bet mans tēvs tuvojās kancelei. Piekalis skatienu mukām, viņš ar roku norādīja uz savu slimo sievu un izmisīgi, žēli iesaucās: - Palīdzi viņai, brāli Džirolamo! Dziedē viņu!

Es turēju mātes galvu klēpī, bet līdz ar visiem citiem, aizturot elpu, vēroju Svētā Marka klostera priekšnieku.

Viņa sarauktā piere izlīdzinājās; acīs uz brīdi pazibēja nedrošība, bet tad atgriezās absolūtā pārliecība par savu varu. - Viņai palīdzēs Dievs, nevis es. Sprediķis turpināsies; mēs noturēsim misi. - Mans tēvs nomākts nodūra galvu, un brālis Džirolamo deva zīmi grāfam Piko, kā arī diviem dominikāņu mūkiem pūlī. - Pieskatiet sievieti, - viņš tiem klusi vēlēja. - Vediet viņu uz sakriste- ju un gaidiet mani!

Pacēlis balsi, viņš turpināja sprediķi. - Dieva bērni! Ļaunās zīmes atkārtosies, līdz visa mūsu pilsēta nožēlos grēkus un pievērsīs sirdi Dievam, citādi nāks posts, kādu zeme vēl nav pieredzējusi…

Kopš ta brīža es dzirdēju tikai sprediķa melodiju un ritmu, nevis vārdus, jo manai mātei blakus parādījās abi mūki brūnos talāros. Piko pārņēma vadību savā ziņā.

- Brāli Domeniko, - viņš uzrunāja lielāko muku, kuram bija milzīga, stūraina galva un nesaprašas acis. - Es likšu sievietēm paiet malā. Tad paceliet madonnu Lukrēciju, - viņš norādīja uz manu māti, kura vēl joprojām locījās lēkmes varā, - un nesiet prom. Brāli Marsjāno, palīdziet, ja būs nepieciešams.

Mēs ar Zaļumu nekustējāmies ne no vietas. - Manu mati nedrīkst pārvietot, viņa var savainoties! - es sašutusi iebildu.

Brālis Domeniko klusēdams noklausījās manus vārdus, rāmam, noteiktām kustībām pašķīra Zalumas sargājot saliktās rokas un satvēra manu māti ap vidukli.

Viņš bez piepūles pacēla mātes ķermeni, Zaļuma atkrita malā. Es velti sniedzos pēc matēs, kuras galva, matu pinkām šūpojoties, pameta manu klēpi. Pavisam nedaudz vairīdamies no tās brīvi mētātajiem locekļiem, Domeniko pārmeta māti pār plecu kā miltu maisu. Mātes kājas sitās pret viņa krūtīm un rumpi, rokas vālēja muguru, bet viņš šķietami neko nejuta.

-Stāvi! - Zaļuma uzsauca mūkam. Viņa izskatījās gandrīz vēl biedējošāka par savu kundzi: šalle zem cepures bija sagriezusies šķībi, ļaujot izsprukt dažām kuplajām cirtām, un viņa bija saņēmusi sitienu pa aci, kas jau bija pa pusei aizpampuši. Vaigu kauls zem acs bija blāvi sarkans un spīdīgs, liecinot par drīzumā sagaidāmu zilumu.

-    Lieciet viņu mierā! - es uzkliedzu brālim Domeniko, pulēdamās piecelties, bet kāds stāvēja man uz svārkiem un es atkal nokritu.

-    Ļaujiet viņai pieceldes! - pavēlēja vīrieša balss kaut kur virs manis. Cilvēki atbrīvoja vietu, kaut gan tās šķietami nebija. Spēcīga roka pasniedzās lejup, satvēra manējo un uzrāva mani kājās. Es strauji ievilku elpu, lūkodamās acīs svešiniekam - gara auguma kalsnējam vīrietim, kuram mugurā bija krāšņais Bucno- mi jeb Labā Cilvēka tērps. Viņš bija viens no tiem divpadsmit, kuri ik pēc trim mēnešiem tiek ievēlēti, lai sniegtu padomus astoņiem prioriem. Viņš uztvēra manu skatienu ar savādu, uzstājīgu izteiksmi, it kā mēs būtu pazīstami, kaut gan nekad nebijām tikušies.

Es nekavējoties atrāvos no viņa un sekoju nesatricināmajam Domeniko, kurš jau gāja cauri pūlim. Aizmirsis, ka atrodas dievnamā, mans tēvs steidzās mūkam pakaļ, pieprasīdams, lai viņš izturas maigāk pret savu nastu.

Savukārt brālis Marsjāno piedāvāja Zalumai un man roku atbalstam. Zaļuma, kūsādama mēmā niknumā, no tās atteicās, kaut gan manāmi kliboja. Arī es ar mājienu atraidīju palīdzīgo roku. Tomēr brāļa Marsjāno laipnā, raižpilnā seja nesadruma. Viņš bija trausls, pavecs vīrs ar retiem matiem; viņa acīs mirdzēja maiga labsirdība.

-    Esiet mierīga, - viņš teica. - Kundze ir nonākusi Dieva rokās. Viņš neļaus tai darīt pāri.

Es neatbildēju, tikai klusēdama gāju aiz brāļa Domeniko, līdz nonācām sakristejā.

Tā bija neliela telpa, daudz aukstāka par lielo dievnamu, ko sildīja simti ķermeņu; es redzēju savu elpu virmojam gaisā. Brālis Domeniko aiznesa manu māti uz vienīgo iespējamo vietu - šauru koka galdu, ko mans tēvs vispirms apklaja ar viņas mīksto kažokādas apmetni. Kad Domeniko bija māti nolicis, tēvs atgrūda mūku malā ar niknu dedzību, kas mani izbiedēja. Abi vīrieši, smagi elpodami, veltīja viens otram naida pilnus skatienus. Man likās, ka viņi tūlīt sāks kauties.

Domeniko samirkšķināja acis. Pēc brīža viņš nolaida skatienu, pagriezās un aizslāja prom. Brālis Marsjāno palika pie mums, acīmredzot cerēdams sniegt kaut nedaudz mierinājuma vai palīdzības.

Kaut kad šī gājiena laikā mātes lēkme beidzās. Viņa gulēja uz galda, nejūtīga un ļengana. Mans tēvs noņēma savu sarkano mantiju un apsedza sievu. Grāfs Piko uzlika plaukstu savam draugam uz pleca.

Mans tēvs centās to nokratīt. - Kā Dievs varēja kaut ko tādu pieļaut? - viņš rūgti iejautājās. - Un kāpēc brālis Džirolamo ļāva tam zvēram viņai pieskarties?

Piko atbildēja klusā, bet dīvaini skarbā balsī. - Brālis Domeniko vienmēr ir brālim Džirolamo blakus; tu to zini, Antonio. Varbūt Dievs ļāvis madonnai Lukrēcijai ciest šo apkaunojumu tikai tāpēc, lai pēc tā viņa paceltos vēl augstāk. Viņas dziedināšana būs brīnišķīgs apliecinājums visiem. Nezaudē ticību! Atceries, ka Dievs ir varens. Viņš nav vedis mūs visu šo ceļu, lai beigās sagādātu vilšanos.

- Es lūdzos, kaut tev būtu taisnība, - mans tēvs atbildēja, plaukstām aizsegdams acis. - Es nespēju lūkoties uz viņu tādu! Kad Lukrēcija uzzinās, kas noticis… Šo kaunu viņa nespēs pārciest.

Viņš noņēma rokas no acīm un lūkojās uz manu aizmigušo māti, tik bālu un vārgu, ka viņas vaibsti šķita lieti no vaska, kas notraipīts ar melnējošām asinīm. Viņš maigi atglauda savēlušos matu šķipsnu no sievas pieres; tajā bridi man izdevās uzmest skatienu Zalumai, kura stāvēja viņam pretī.

Neslēptais naids verdzenes sejā mani izbiedēja. Tas bija ļoti nepiedienīgi cilvēkam viņas stāvoklī, tomēr es sapratu. Viņa manu māti mīlēja kā māsu, un nicinājums, ko viņa juta pret tēvu, bija tikpat kaismīgs, bet līdz šim viņa savas izjūtas slēpa.

Es savukārt biju vienkārši satraukusies. Pirms kāda laika man izdevās atmest šaubas par mātes lēkmju izcelsmi. Zalumas stāsts par brāli un tā savainoto galvu mani pārliecināja, ka mātes slimībai ir pavisam dabisks cēlonis. Bet vairs nebiju par to tik droša tagad, kad biju dzirdējusi viņas baismos vārdus Savonarolas priekšā. Vai tiešām tik maiga, dievbijīga dvēsele varētu kalpot par ļaunuma ieroci?

Mūsu nelaimīgais pulciņš pavadīja neapsildītajā sakristejā ceturtdaļstundu. Es cieši ietinos mantijā, bet tas bija veltīgi. Piepūles radītie sviedri tagad mani saldēja; elpa veidoja ledus kristāli- ņus uz vilnas. Mana nabaga māte savā nemaņā drebēja, kaut gan viņu sildīja tēva mantija un kažokādas apmetnis.

Beidzot smagās durvis iečīkstēdamās pavērās; mēs pagriezā- mies. Durvīs blakus druknajam brālim Domeniko stāvēja Savo- narola, izskatīdamies daudz mazāks nekā kancelē.

Mans tēvs nostājās pie mātes un uzlika plaukstu viņas rokai. Viņš bargu skatienu vēroja Domeniko, bet vārdus veltīja Savona- rolam. - Viņš mums nav vajadzīgs. - Tēvs ar galvas mājienu norādīja uz Domeniko.

-   Viņš ir mana labā roka, - brālis Džirolamo atbildēja. - Ja viņš neienāks, arī es palikšu aiz šīm durvīm.

Tēvs samirkšķināja acis un padevās. Abi mūki ienāca sakristejā. Domeniko sejā jautās piesardzība.

Viņiem aiz muguras parādījās sarkanmatainais, bakurētainais priesteris no Doma.

-    Pats Dievs jūs atsūtījis uz Florenci, brāli Džirolamo! - viņš iesaucās, sejai apbrīnā pietvīkstot. - Jūs katru dienu liekat neskaitāmiem grēciniekiem nožēlot ļauno. Jūs esat šīs pilsētas glābējs!

Brālis Džirolamo pūlējās nepadoties šiem glaimiem. Viņa seja un skatiens bija novērsti, viņš patiesi centās nezaudēt pazemību, tomēr priestera vārdi nenoliedzami priecēja. Viņš pacēla savu augsto, nazālo balsi, iebilzdams: - Florenci glābs Tas Kungs, nevis es. Veltiet padevību Dievam, ne cilvēkam. - Viņš apklusa un stingri noteica: - Tagad man ir cits uzdevums.

Šie vārdi bija domāti, lai sūtitu prom priesteri, kurš šobrīd aizšķērsoja ieeju sakristejā, it kā nevēlēdamies laist sludinātāju garām, nesaņēmis kādu labvēlības apliecinājumu. Bet jauneklis nepaklausīja un ielūkojās sakristejā. - Ak! Šo sievieti apsēduši daudzi velni!

Brālis Džirolamo veltīja viņam asu skatienu. - Mēs ļausim Dievam lemt par viņas kaiti. - Viņš izteiksmīgi palūkojās uz brāli Domeniko, kura sejā varēja lasīt, ka tas piekrīt priesterim; milzīgais mūks vilcinādamies paspēra soli uz durvju pusi.

Priesteris veikli paslīdēja viņam garām un, izvairoties no aizturēšanas, ienāca kambarī. - Bet jūs pats to teicāt, brāli Džirolamo; ļaunums centās neļaut ļaudīm dzirdēt vēsti, ko jums uzticējis Dievs. Neviens neuzdrošinātos teikt tādus vārdus kā šī sieviete, ja tie nenāktu no paša sātana mutes. - Viņa gaišajās acīs dega biedējoša pārliecība. - To pašu viņa izdarīja Doma katedrālē - izkliedza vārdus, ko no viņas izvilka sātans.

Brālis Domeniko aizgrābts klausījās; pat labsirdīgais brālis Marsjāno atkāpās no mums, lai uzklausītu jauno, dedzīgo priesteri.

-    Taisnība, Babbo, - brālis Domeniko teica savam kungam. -Jūsu klātbūtne atmodina dēmonus. Jūs viņus tā sadusmojat! Tik ļoti biedējat! Šī ir iespēja parādīt patieso Dieva varu.

Likās, ka Savonarola nav īsti apmierināts ar šīs sarunas gaitu, tomēr nevar to ignorēt. Viņš pagāja garām Domeniko un priesterim, nostādamies blakus mātei tieši pretī manam tēvam un Piko.

-   Vai tā ir? - brālis Džirolamo klusi jautāja tēvam. - Vai viņa izteica savādus vārdus Doma katedrālē pirms lēkmes?

Tēvs klusēdams piesardzīgi palūkojās uz mani un Zaļumu. Verdzenes stāja bija lepna un izaicinoša. Viņa bija noņēmusi cepurīti, un mežonīgie, zili melnie mati iedvesa šausmas tāpat kā Medūzas čūsku rota.

-   Nē, - viņa meloja. - Mana kundze cieš no lēkmēm pēc ievainojuma galvā, bet pie tām nav vainojams sātans.

Savonarola piegāja mātei pie galvas un maigi uzlika rokas tai uz pleciem; viņa biklums pagaisa, un viņš skaļā, drošā balsī pavēlēja: - Skaitiet lūgšanas klusibā.

Mēs visi pakļāvīgi noliecām galvu; es uzdrošinājos pievērt acis tikai līdz pusei. Priesteris un Domeniko ienāca sakristejā, un pēdējais aizvēra lielās misiņa durvis. Abi piesteidzās blakus brālim

Džirolamo, atspiezdami mūs atpakaļ, lai nostātos mātei labajā pusē, pēc iespējas tuvāk savam dievināšanas objektam; tādējādi mēs ar Zaļumu bijām spiestas nostāties tuvāk mātes kājām.

Mans tēvs nodūra galvu, bet viņa apsarkušās acis bija atvērtas, skatiens skaudrs un možs. Viņš stāvēja mātei kreisajā pusē, un viņam blakus bija Piko.

Pēc ilga klusuma brīža Savonarolas uzacis savilkās kopā. - Dievs runājis ar mani. Nenožēlots grēks izraisījis šis sievietes slimību, grēks, kas pārāk ilgi slēpts un noklusēts. Tas aptraipījis viņas dvēseli. Es lūgšu Dievu, lai Tas Kungs atver tās sirdi un noņem nastu, lai viņa būtu brīva no ļaunuma ietekmes. - Viņš pacēla acis un jau klusāk jautāja tēvam: - Kungs, vai jūs zināt kādu drausmu grēku, ko viņa nav izsūdzējusi?

Mans tēvs uzlūkoja mūku neviltotā pārsteigumā; viņu pārņēma tik piepešs emociju uzplūds, ka viņš nespēja parunāt un tikai mokpilni iešņukstējās.

Viņam pievērsās Piko. - Antonio, mans draugs, uzticies brālim Džirolamo! Dievs mūs visus šeit atvedis ar nodomu. Tas viss ir madonnas Lukrēcijas labā.

-   Vai kādam trūkst ticības? Vai kāds vēlas aiziet? - brālis Džirolamo mums visiem jautāja.

-    Es lūgšos kopā ar jums! - priesteris dedzīgā satraukumā iesaucās.

Savonarola veltīja viņam brīdinošu skatienu. - Tie, kas vēlas, drīkst uzlikt viņai rokas kopā ar mani un klusējot pievienoties manai lūgšanai.

-    Lūdziet tikai, lai viņai nenotiek kas ļauns, - mans tēvs steidzīgi sacīja. - Lūdziet tikai, lai Dievs viņu dziedē!

Savonarola atbildēja ar skatienu, kas manu tēvu nekavējoties apklusināja. Priesteris un brālis Domeniko steidzīgi uzlika plaukstas uz mātes augšdelmiem un vidukļa; mans tēvs un Piko ķērās pie labās rokas. Mēs ar Zaļumu varējām tikai maigi pieskarties mātes potītēm.

Mazais mūks pacēla rokas, vēl ciešāk piespieda tās mātei pie pleciem un aizmiedza acis. - Kungs! - viņš iesaucās tajā pašā pērkondimdošajā balsi, kādā bija lasījis sprediķi. - Tu savā priekšā redzi sievieti, nožēlojamu grēcinieci…

Māte sakustējās zem mūka rokām. Viņas plakstiņi nodrebēja. Viņa aizsmakusi nočukstēja: - Antonio?

Viņš satvēra mātes roku un klusi sacīja: - Lukrēcija, es esmu šeit. Viss būs labi. Brālis Džirolamo lūdzas par tavu dziedināšanu. Atpūties un nezaudē ticību.

Šīs tik tikko dzirdamās sarunas laikā mūks turpināja lūgšanu. - Šeit apslēpta tumsa, atvērts ceļš sātanam. Kungs! Viņas ķermenis ir nozagts, izrauts no viņas tvēriena…

Mana māte bailēs iepleta acis. Viņa gan vēl bija miegaina, bet juta Savonarolas rokas spiežam plecus; viņa vārgi sakustējās, it kā gribēdama nokratīt spēcīgās rokas. - Antonio! Ko viņš saka? Kas nodcis?

Tajā mirklī priesteris, kurš bija sācis drebēt paštaisnā drudzī, iesaucās: - Viņu apsēduši dēmoni, Kungs!

-   Jā! - Domeniko dziļā, dobjā balss nodimdināja. - Dēmoni, Kungs!

-    Lūdzu, - māte nočukstēja.

Iejaucās Zaļuma, mērķēdama asus, kaismīgus vārdus priesterim un Savonarolam. Viņa piespiedās pie Domeniko platās, milzīgās muguras, cenzdamās aizsniegt savu kundzi. - Beidziet! Jūs viņu biedējat! Viņai jāsaglabā miers!

-   Viss būs labi, Lukrēcija, - teica mans tēvs. - Viss būs labi…

Savonarola nepievērsa uzmanību šai vārdu apmaiņai; viņš nodevās bijīgai sarunai ar Dievu. - Kungs! Viņu spēj glābt dkai Tu. Es neesmu cienīgs vērsties pie Tevis, bet pazemīgi ludzu: glāb viņu no grēkiem! Dziedini viņu…

Bakurētainais priesteris, ieslīdzis savā dedzībā, turpināja lūgšanu. - Atbrīvo viņu no sātana ķetnām! Uzklausi mani, sātan! Ne es, bet pats Dievs tev pavēl - pamet šo sievieti! Jēzus Kristus vārdā pamet viņas miesu un laid to vaļā!

Brālis Domeniko, kuru bija pārņēmis priestera vārdu uzkurināts dedzīgums, noliecās un ar pārmērīgu spēku satvēra abas mātes rokas. Siekalām šķīstot, viņš ieauroja tai sejā: - Ej, sātan, Kristus vārdā!

-   Palīgā! - mana māte vārgi sauca. - Antonio, Dieva dēļ…

Mans tēvs sagrāba brāļa Domeniko plaukstu locītavas. - Laid

viņu vaļā! Nost!

Savonarolas balss spēji pieņēmās skaļumā, pārmetot priesterim, Domeniko, manam tēvam. - Mēs lūdzam dziedināšanu, grēku piedošanu. Tikai tad, Kungs, ļaunais zaudēs varu pār viņu…

-   Izbeidziet! - Zaļuma pavēlēja, pārkliedzot lūgšanu nesakarīgo troksni. - Vai jūs neredzat, ko tas viņai nodara?

Manas mātes ķermenis sastinga. Žoklis sāka kustēties, locekļi sitās pret koka galdu. Galva raustījās uz abām pusēm; pār vīriešiem nolija asiņu lietus no sakostās mēles.

Mēs ar Zaļumu mēģinājām nostāties savās vietās kā vienmēr šādos gadījumos, bet mUki un priesteris neļāva man tikt mātei pie galvas. Es kopā ar Zaļumu uzgūlos mātei uz kājām, bet brālis Domeniko mūs aiztrauca prom ar vienu vienīgu atmugurisku rokas vēzienu, uz mums pat nepalūkojies. Tēvs noliecās pār sievu un pabāza roku viņai zem pleca.

-    Redzi, Babbo, sātans parāda savu seju! - Domeniko triumfējot noķērca un iesmējās. - Pazūdi! Tev šeit nav varas!

-    Lūdziet Dievu! - brālis Džirolamo dārdināja. - Kungs, mēs lūdzam Tevi atbrīvot šo sievieti no grēka, no sātana ietekmes; mēs lūdzam Tev dziedināšanu. Ja ir kāds šķērslis, atklāj to, Kungs!

-    Pazūdi, sātan! - priesteris piebalsoja tikpat skaļā un kaismīgā balsi. - Pazūdi Tēva vārdā!

Brālis Domeniko, kura trulos vaibstus izgaismoja baismīga pārliecība, bija iesprostots starp klostera priekšnieka un priestera lūgšanām. Atkārtodams sava kunga vārdus, viņš iesaucās: - Atklāj to, Dievs! Pazūdi, sātan, pazūdi Dēla vārdā!

Manas mātes ķermenis krampjos izliecās augšup, turklāt tik strauji, ka vīrieši atlaida tvērienu. Iestājās dīvains klusums; priesteris un Savonarola satrūkušies pārtrauca lūgšanu. Domeniko savukārt no visa spēka trieca savu milzīgo plaukstu pamatnes pret manas mātes sirdi.

- Pazūdi Svētā Gara vārdā!

Šajā negaidītajā klusumā es izdzirdu slāpētu, bet drausmu skaņu - krakšķi, ko apslēpa miesa, troksni, ko pārlūstot radīja manas mātes krūšu kauls. Es iekliedzos, nedzirdēdama Zalumas balsi, nedzirdēdama tēva nikno rēcienu.

Manai mātei izspiedās acis. Dziļi krūtis uzvirmoja asinis, kas izplūda caur mutes kaktiņiem un notecēja lejup pār vaigiem līdz ausīm. Viņa centās ieklepoties, bet ieelpoja asinis; atskanēja sirdi plosoši gārdzieni, izmisīgi mēģinājumi atrast gaisu, kā vietā bija tikai šķidrums. Viņa slīka.

Mans tēvs atgrūda Domeniko un atgriezās pie mātes sāniem. Pati neapzinādamās, ko daru, es metos druknajam mūkam virsū un dauzīju viņu ar dūrēm, tik tikko manīdama, ka viņam sit arī Zaļuma.

Atguvusies es metos pie mātes un, atbalstot elkoņus uz galda, zemu noliecos pie mātes un tēva. Zaļuma bija man blakus, piespiedusi savu plecu manējam.

Muki bija pametuši manu māti. Brālis Džirolamo noņēma rokas un lūkojās uz viņu ar neslēptu mulsumu un neizpratni sejā; priesteris bailēs atrāvās un meta krustus. Arī Piko stāvēja tālāk, mēģinādams saprast, kas noticis.

Tikai tēvs palika pie sievas sāniem. - Lukrēcija! - viņš sauca. - Ak, Dievs, Lukrēcija, lūdzu, saki kaut ko!

Bet mana māte nevarēja runāt. Viņas kustības kļuva arvien vārgākas, līdz aprima pavisam. Viņas seja pieņēma dūjas spalvu krāsu; asinīm metot burbuļus uz lūpām, viņa pūlējās ievilkt plaušās gaisu. Es centos palīdzēt vienīgajā veidā, ko pratu - piespiedu seju pie viņas vaiga un teicu, ka viņu mīlu, ka viss būs labi.

Es vēroju, kā šausmu uguns izdziest no viņas acīm līdz ar dzīvību, un redzēju mirkli, kad viņas skadens kļuva truls un stings.

XXVIII

Nepievērsdama uzmanibu asinīm, es nolaidu galvu mātei uz krūtīm. Zaļuma satvēra viņas plaukstu un piespieda to pie lūpām; tēvs pieglauda savu vaigu viņējai. Mēs visi trīs brīdi sērojām; un tad mani pārņēma drausms niknums. Es pacēlu asarām notraipīto seju un pievērsos Domeniko. Bet es nepaguvu atvērt muti, lai viņu apsūdzētu, jo mans tēvs iekliedzās sāpjpilnā, no dusmām pārvērstā balsī.

-   Tu viņu noslepkavoji! - Tēvs metās Domeniko virsū; viņa rokas bija pārvērtušās par ķetnām, kas sniedzas pēc milzeņa rīkles. - Tu viņu nogalināji, un es tevi aizsūtīšu uz karātavām!

Mūka seja satumsa; viņš pacēla roku, lai aizsargātos. Piko un sarkanmatainais priesteris pieskrēja pie tēva un tik tikko spēja viņu aizturēt.

Es kliedzu kopā ar Zaļumu, ļaujot vaļu niknumam.

-   Slepkava!

-    Bende!

Savonarola turējās nostāk no kņadas. Kad Piko un priesteris savaldīja manu tēvu, brālis Džirolamo nostājās pretī Domeniko, kurš sarāvās. - Lai Dievs man piedod! - viņš vaidēja. - Mans nodoms nebija darīt ļaunu; tas bija nelaimes gadījums, tikai briesmīgs nelaimes gadijums… Lūdzu, tici man, Babbo!

Man aiz muguras atskanēja tēva balss, klusa, bet nāvējoša naida pilna. - Tas nebija nelaimes gadijums. Tu gribēji viņu nogalināt…

-    Nevajag, - Piko uzstājīgi iebilda. - Tas bija nelaimes gadījums, nekas vairāk. Brālis Džirolamo un brālis Domeniko ieradās šeit dievbijīgā nolūkā: viņu izdziedināt.

Savonarola spēra soli uz priekšu, atkal pārvērties par pašpārliecināto sludinātāju, kurš kāpa kancelē. - Es paužu jums Tā Kunga vārdus: madonna Lukrēcija ir brīva no savas slimības. Nāves stundā viņa nožēloja grēkus un tagad atrodas šķīstītavā. Priecājieties par vēsti, ka jūsu kundzes dvēsele drīz pacelsies debesis!

Uzmetusi viņam nicīgu skatienu, Zaļuma nospļāvās mūka virzienā un atkal ļāvās sērām.

-    Dievs redz vainīgos, - es viņam paziņoju. - Dievs zina, ka šeit notika noziegums, un jūsu skaistie vārdi to nevarēs noslēpt Tā Kunga acīm. Viņš parūpēsies, lai jūs un brālis Domeniko saņemtu taisnu tiesu, kad pienāks laiks. - Un piepešā lietišķuma uzplūdā, kas pārsteidza mani pašu, es piebildu: - Ja vēlaties kaut kā to atlīdzināt, varat norīkot, lai viņu aiznes uz mūsu karieti.

-   Tas ir iespējams, - Savonarola piekrītoši noteica. - Pēc tam es lūgšu, lai Dievs piedod tavus naidīgos vārdus. Reiz tu pieņemsi notikušo. Bet vispirms lūgsim par madonnu Lukrēciju, lai viņai nebūtu jāpavada ilgs laiks šķīstītavā. Un tad es sameklēšu priesteri, - es to uztvēru kā tīšu sarkanmatainā jaunekļa noniecināšanu, - kurš sniegs viņai pēdējo svaidījumu. - Savonarola šos vārdus veltīja mums visiem, bet viņa skatiens bija pievērsts manam tēvam, kurš vēl joprojām pretojās Piko centieniem mierināt. - Metīsimies ceļos, - Savonarola pavēlēja. Piko, priesteris un abi mūki tūlīt paklausīja. Mēs ar Zaļumu palikām stāvam mātei blakus.

Tēvs nemetās ceļos, uzlūkodams Savonarolu ar smagnēju, drūmu skatienu, kurā vizēja skaudras sāpes.

-   Viņš nogalināja manu sievu.

-    Viņš kalpoja par Dieva roku, - Savonarola kaismīgi iebilda. - Dievs atbildēja uz mūsu lūgšanām, paņemdams tavu Lukrēciju pie sevis; drīz viņa būs pie Tā Kunga, brīva no visām ciešanām. Tā ir svētība salīdzinājumā ar dzīvi, kādu viņa bija spiesta vadīt… iznākums, kas slavējams vēl vairāk, nekā dziedināšana šeit, uz zemes. Tev jābūt pateicīgam. - Viņš brīdi klusēja un atkārtoja pavēli. - Medes ceļos. Meties ceļos un lūdz kopā ar mums, lai tavas sievas dvēsele ieiet paradīzē!

Mans tēvs izgrūda skaņu, kas bija kaut kas vidējs starp šņukstu un rēcienu. Viņš palika stāvam kājās un uzlūkoja Domeniko ar elles liesmām acis.

Domeniko tupēja uz ceļiem blakus savam kungam, bet atvēra acis un uztvēra tēva skatienu. Viņa sejā staroja nepārprotams uzvaras prieks. Tā bija ļauna līksmība, nekādi nesaistāma ar Dievu vai dievbijību; viņa acīs uzmirdzēja salta aprēķina gaisma - tik neizsakāmi ļauna un auksta, ka man aizrāvās elpa.

Brālis Domeniko, cieši lūkodamies uz tēvu, pavisam nemanāmi pielieca galvu uz galda pusi, kur gulēja māte; un tad viņš ļoti lēni un skaidri ar zodu norādīja uz mani.

Tēvs to ieraudzīja un sarāvās.

- Meties ceļos, - Domeniko klusi atkārtoja.

Mana tēva krūtis cilājās tik strauji, ka es nobijos, vai tās nepārsprāgs. Aizsedzis seju ar rokām, viņš noslīga blakus Piko.

Domeniko pasmaidīja un aizvēra acis.

Tomēr es atteicos klanīties. Zaļuma liedzās klanīties. Es nesapratu, kas norisinājies starp lielo mūku un manu tēvu, bet zināju, ka tēvs pakļāvies spiedienam un salūzis.

Es tvēros pie mātes līķa un nekad mUžā vēl nebiju jutusi tādu naidu pret savu tēvu. Tobrīd es patiesi nevarētu pateikt, ko ienīdu viskvēlāk - Dievu, Savonarolu, brāli Domeniko vai savu tēvu. Tāpēc nolēmu ienīst viņus visus.

XIX

Kad māte bija saņēmusi pēdējo svaidījumu no Svētā Marka katedrāles priestera rokām, viņu aiznesa uz karieti. Pūlis tobrīd jau bija gandrīz izklīdis, bet pat savās bēdās es pamanīju svešinieku ar asajiem vaibstiem, kurš bija palīdzējis man piecelties un tagad stāvēja uz baznīcas pakāpieniem, mūs vērodams.

Mēs braucām atpakaļ pār Svētās Trīsvienības tiltu. Ietīta asiņainā sermuļādā un smaragdzaļā samtā, mana māte ļengani gulēja tēva rokās. Viņš nevienam citam neļāva tai pieskarties. Piko uzstāja, ka mūs pavadīs. Grāfa klātbūtne man bija nepatīkama, tomēr bija skaidri redzams, ka sera Džovanni bēdas ir neviltotas. Notikušais viņu patiesi satrieca.

Bet mans tēvs neskatījās uz Piko un stīvi sēdēja tam blakus, lai abu kājas un elkoņi netīši nesaskartos. Viņš klusi, steidzīgi lūdzās par manas mātes dvēseli, pārmaiņus skaitīdams Ave Maria un Mūsu Tēvs debesīs. Kad Piko pievienoja savu balsi, tēvs brīdi apklusa, it kā negribēdams pieņemt drauga lūgšanas, bet tad piekāpās un turpināja.

Nespēdama izturēt skatu karietē, es lūkojos laukā pa logu. Mani aizvainoja apziņa, ka Svētā Marka baznīca un Via Larga izskatās tieši tāpat kā pirmit. Cilvēki uzmanīgi gāja pa ledainajām ielām, slēpjot seju no aukstuma, bet nebija nekādu sēru pazīmju, nekādas cieņas pret Nāves varenību.

Pret tēvu es jutu vienlaikus žēlumu un dusmas. Mani pārņēma arī atbildības sajūta, un tieši tā noteica manu rīcību, kad beidzot ieradāmies mājās. Karietei apstājoties aiz mūsu nama, es piecēlos pirmā.

-    Ser Džovanni, - es vērsos pie grāfa Piko, it kā mēs abi būtu pieauguši un vienlīdzīgi cilvēki. - Šodien jānodrošina kaprača pakalpojumi un priesteris rītdienai; viņa vēlētos tikt apglabāta Svētā Gara baznīcā. Vai jūs nebūtu tik laipns…

Es nepaguvu pabeigt teikumu, jo Piko svinīgi atbildēja: - Es to uzskatītu par pagodinājumu, madonna Liza. Bet pagaidām… - Viņš pievērsās manam tēvam, kurš vēl joprojām turēja rokās savas sievas mirstīgās atliekas. - Ienesīsim viņu iekšā.

-    Ejiet augšā uz viņas istabām, - es noteicu. - Zaļuma, ej pirmā un apklāj gultu, lai tā nenotraipās. Liec kalpotājiem atnest dvieļus un ūdeni.

Tēvs cieši piespieda savu mirušo sievu pie krūtīm.

-    Es pats viņu nesīšu.

-   Uzklausi mani, Antonio, - Piko lūdzās. - Tev vajadzēs palīdzību, kaut vai izkāpjot no karietes.

Mans tēvs turpināja izturēties salti pret Piko un neskatījās tam acīs, tomēr beigu beigās pamāja. Vīrieši izcēla manu māti no karietes, bet tūlīt pēc tam tēvs atkal satvēra viņu savās rokās. - Es viņu nesīšu. - Viņu nebija iespējams atrunāt, tāpēc Piko devās uz Svētā Gara baznīcu. Zaļuma steidzās mums pa priekšu.

Es gāju dažus soļus pirms tēva, kurš drudžaini murmināja:

-   Ave Maria, gratia piena Dominus tecum, benedicta tu… Visvarenais Dievs, uzņem viņas dvēseli pie sevis. Tas ir tik drausmīgi, un pie visa vainīgs esmu es, jau no paša sākuma…

Dusmu neprāts deva viņam spēku. Viņš iegāja mājā, ne reizi nepalēninot soli, un uzkāpa pa šaurajām, augstajām kāpnēm.

Atvērtajās durvīs, kas veda uz mātes istabām, mūs gaidīja Zaļuma, kaut cik atguvusi savaldību, taču joprojām apsārtušām acīm. - Mēs gaidām ūdeni, ar ko viņu nomazgāt, - verdzene teica. - Bet es sagatavoju gultu.

Tēvs ļoti rūpīgi nolaida manu māti uz gultas, ko apklāja veci palagi.

-    Novilksim šo, - es noteicu un pasniedzos pēc skaistā, smaragdzaļā samta apmetņa, kura sermuļādas apmale bija kļuvusi stīva, izmērcēta melnējošās asinīs. Zaļuma palīdzēja izvilkt to mātei no apakšas. Kad bijām pabeigušas, mans tēvs nokrita ceļos, satvēra sievas roku un to noskūpstīja.

No apakšstāva sāka celties vaimanas; kučieris acīmredzot bija pavēstījis ļaunās ziņas citiem kalpotājiem. Driz tie atnesa ūdeni un dvieļus. - Tev jāiet prom, - es teicu tēvam, kurš vēl tupēja uz ceļiem. - Mēs viņu nomazgāsim.

Viņš papurināja galvu, cieši tverdamies pie sievas. - Mums par viņu jālūdzas. Jālūdzas, līdz saņemsim zīmi no Dieva, ka viņa nonākusi debesīs un vairs nemokās. Adveniat regnum, tuum. Lai nāk Tava valstība.

-    Šodien jau pietiek lūgšanu! Ejiet! - Zalumas acīs liesmoja niknums.

Es nostājos starp abiem. - Tēvs, ja tā vēlies, vari turpināt lūgties blakusistabā. - Es maigi atrāvu viņa pirkstus no mātes rokas, cieši tos satvēru un palidzēju viņam piecelties kājās.

-    Mēs ilgi nekavēsimies, - es apsolīju, pievedu viņu pie durvīm un stingri tās aizvēru.

Es pievērsu skatienu gultai un ieraudzīju Zaļumu, kura lūkojās uz savu kundzi ar acīm, kurās bēdas saplūda ar skumju mīlestību. Jau pēc mirkļa mēs abas šņukstēdamas tvērāmies viena pie otras.

-    Kā tas iespējams? - es izdvesu, iespiedusi zodu viņai plecā. - Kā Dievs spēja izdarīt kaut ko tik briesmigu?

-    Dievs dod cilvēkiem izvēles iespēju darīt labu vai ļaunu, - Zaļuma nomurmināja. - Un tie pārāk bieži izvēlas otro.

Es savu māti mīlēju vairāk par visu pasaulē; un, lai kādu mīlestību būtu jutusi pret tēvu, tagad tā bija aptraipīta. Man bija palikusi tikai Zaļuma. Mūs jau sen vienoja mana māte un rūpes par viņu; tagad mums jāatrod dzīvei cita jēga.

Zaļuma maigi, kā zīdainim, papliķēja man muguru. - Nu jau pietiek, pietiek, - viņa nopūzdamās sacīja. Es atkāpos un sakopoju domas.

-   Tu gan izskaties lieliski, - es šim brīdim pavisam neiederīgā humora uzplūdā ieminējos, lūkodamās uz viņas nekārtīgo matu ērkuli un sarkanbrūnajiem traipiem, kas izraibināja verdzenes seju. - Tu spētu nobiedēt pat apņēmīgāko cīnītāju.

- Par jums varētu teikt no pašu, - Zaļuma atbildēja, vārgi pasmaidīdama. - Labāk nomazgāsim rokas, jo mums jāpasteidzas. - Manas mātes uzticamā draudzene atkal sadrūma, cīnīdamās ar asarām. - Viņa ātri sastings.

Mēs tuvojāmies gultai no pretējām pusēm un ķērāmies pie darba. Vispirms bija jāatsaitē krāšņās, ar zeltu izšūtās brokāta piedurknes; pēc tam mēs novilkām mātes smago virstērpu, darinātu no zaļa samta. Pēc ta bija jātiek galā ar cieši pieguļošo gamurra, un pēdējais bija apšļakstītais, notraipītais camicia, ziloņkaula krāsas zīda apakštērps. Mēs to visu novilkām, un tad mana māte gulēja kaila. Zaļuma noņēma viņai no pirksta smaragda gredzenu un svinīgi pasniedza man. Auskari un kaklarota - tas viss bija jānoņem; netika pieļauti nekādi rotājumi.

Zaļuma pasniedza man dvieli un ļāva notīrīt asinis no mātes nomocitās sejas. Es mērcu dvieli toveri vairākas reizes, līdz ūdens saduļķojās.

Zaļuma to pamanīja. - Es atnesīšu vēl ūdeni. - Kaut gan es jau gandrīz biju notīrījusi mātes seju un Zaļuma apstrādāja viņas rokas, vēl bija daudz asiņu uz kakla un krūtīm.

Kad viņa aizgāja, es izņēmu no kumodes mātes labāko balto vilnas kreklu un baltu lina plīvuru, jo likums noteica, ka viņai mugurā drīkst būt tikai vienkāršs, balts tērps, un bija atļauta tikai vilna vai lins. Es sameklēju viņas ķemmi un centos sakārtot matus. Tie bija savēlušies ciešos mezglos, bet es rīkojos tik uzmanīgi, cik vien spēju, vispirms izvilkdama ķemmi caur galiem, pēc tam rūpīgi virzīdamies augšup skalpa virzienā. Viņas mati smaržoja pēc rožūdens un dzelzs.

Ķemmējot šķipsnas, es turēju mātes galvu plaukstā, lai varētu aizsniegt cirtas pakausī. Es to maigi pavēlu sānis un sajutu, ka ķemme nedaudz iegrimst un paceļas, pārbraucot pāri skalpam.

Sajūta bija tik dīvaina, ka es pārtraucu savu darbu, noliku ķemmi malā im ar neveikliem pirksdem atradu iespiedumu mātes galvaskausā starp deniņiem un kreiso ausi. Pašķīrusi matus, es ieraudzīju iedobi un rētu.

Māte vienmēr uzstāja, ka viņas matus drīkst kārtot tikai Zaļuma, nevis kāda cita kalpotāja. Pat man nebija ļauts tiem pieskarties.

Tobrīd atgriezās Zaluma, iedama ļoti uzmanīgi, lai neizlaistitu tīru ūdeni. Ieraugot manu šausmu pārņemto seju, viņa bailēs iepleta acis, nolika toveri uz mātes naktsgaldiņa un aizvēra durvis.

-   Viņai galvā ir rēta, - es saciju, satraukumā paceļot balsi.

Es sekoju Zalumai ar skatienu, kamēr viņa ļoti noteiktām kustībām izmērcēja ūdeni divus dvieļus, izgrieza tos un pienāca man klāt, lai iedotu vienu.

-   Tu zināji, - es viņu apsudzēju. - Vienmēr zināji! Kāpēc man neko neteici? Tikai devi mājienu… bet pati lieliski zināji, ka tā ir taisnība.

Dvielis ļengani karājās viņai rokās; Zaļuma izjūtu pārpilnībā nolieca seju. Kad viņa to beidzot pacēla, es ieraudzīju rūgtu apņēmību. Viņa atvēra muti, gribēdama runāt, bet nepaspēja izteikt pat pirmo vārdu, jo pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Mans tēvs tās atvēra, nesagaidījis uzaicinājumu; ieraudzījis savu mirušo sievu uz gultas, viņš sarāvās un novērsa skatienu. - Ludzu, - viņš ieminējās, - ļaujiet man lūgties šeit. Es vēlos būt blakus, pirms viņa aiziet uz mūžiem.

Zaļuma pagriezās pret kungu, savilkusi plaukstas dūrēs, it kā gatavodamās sist. - Kā jūs uzdrošināties! - viņa trakoja. - Kā jūs uzdrošināties, būdams pie tā vainīgs!

-   Zaļuma, - es brīdinot ierunājos. Mans tēvs izturējās muļķīgi un kļūdījās, vezdams māti pie Savonarolas, bet viņš to darīja, cerot uz veiksmigu iznākumu.

-    Tā ir taisnība! - viņa nošņāca. - Jūs beidzot panācāt to, ko sākāt jau sen. Tāpēc ejiet prom! Ejiet un ļaujiet mums par viņu rūpēties!

Mans tēvs atkāpās un klusēdams aizvēra durvis.

Zaļuma stāvēja ar seju pret tām, un viss viņas augums sasprindzinājumā drebēja. Es uzliku plaukstu verdzenei uz pleca, bet viņa to nokratīja un pasviedās man pretī. No viņas mutes izvēlās gadiem apspiests naids.

-   Viņš jūsu mātei iesita! Vai saprotat? Viņš tai iesita, un es apsolīju neko neteikt līdz viņas nāves dienai!

XX

Es jutos kā svētais Sebastians, ko caururbušas simt bultas reizē, neatstājot iespēju izdzīvot. Un man nebija nekā, ko atbildēt.

Es tikai smagnēji un klusi ķēros pie darba, lai kopā ar Zaļumu pabeigtu apkopt mātes mirstīgās atliekas. Mēs ieģērbām viņu vilnas kreklā un pie vaļā izlaistajiem matiem piestiprinājām lina plīvuru.

Mēs devāmies prom, un es saucu kalpotājus ar vārdiem, ko neatceros.

Kad māti apbedīja baznīcas kapsētā, tēvs skaļi paziņoja, ka Sa- vonarolam taisnība - tuvojas pasaules gals, un tas esot labi, jo viņš drīz vien atkal būšot kopā ar savu mīļoto Lukrēciju. Lai nāk Tava valstība.

Kad jau iestājās vakars, tēvs ieradās pie manis.

Es biju viena savas mātes istabā, padevusies savādai apņēmībai gulēt viņas gultā, kad pie durvim atskanēja klauvējiens. - Ienāc, - es aicināju, domādama, ka Zaļuma atkal lūgsies, lai kaut ko apēdu.

Tomēr durvīs nostājās mans tēvs, vēl joprojām ieģērbies savā vaļīgajā, melnajā sēru apmetni jeb mantello. - Zaļuma, - viņš bikli, nedroši ieminējās. - Viņa bija dusmīga… Vai viņa tev teica vēl kaut ko? Par mani un tavu māti?

Es neslēptā nicinājumā skatijos uz tēvu. - Pietiekami.

- Pietiekami? - Trauksme tēva acīs darīja manu naidu vēl kvēlāku.

-   Pietiekami, lai es vēlētos, kaut nebūtu dzimusi par tavu bērnu, - es atcirtu.

Viņš pacēla zodu un strauji mirkšķināja acis. - Tagad tu esi viss, kas man ir, - viņš aizsmacis nočukstēja. - Vienigais iemesls, kāpēc es vel elpoju.

Mani nežēlīgie vārdi acīmredzot bija snieguši tēvam meklēto atbildi, jo viņš pagriezās un steigšus aizgāja.

Tonakt gulēju nemierīgi, mozdamās pēc sapņiem par māti - mēs bijām pieļāvuši kļudu, viņa nemaz nebija mirusi, brālis Domeniko viņu nenogalināja. Viena sapņa laikā pamodināja nevis spēcīgās izjūtas, bet gan kustība istabā. Es pacēlu galvu un tumsā saskatīju Zalumas garo, pazīstamo stāvu. Viņa tuvojās matracim uz grīdas, kur vienmēr gulēja, sargādama manu māti. Pienāca brīdis, kad viņa pamanīja, ka esmu nomoda un uz viņu skatos.

-    Tagad es esmu jūsu verdzene, - viņa noteica, ieņēma savu vietu uz grīdas man blakus un iekārtojās miegam.

XXI

Mūsu namā valdīja sēras. Mēs ar Zaļumu kļuvām nešķiramas, bet mūsu laiku aizņēma tukšie, bezjēdzīgie mājsaimniecības pienākumi. Es turpināju ierastās gaitas: pelēkās ziemas dienās devos uz tirgu savas mātes vietā, pirku gaļu no miesnieka un dariju citus darbus, kas nepieciešami, lai mājās valdītu kārtība, un mani vienmēr pavadīja Zaļuma kopā ar kučieri. Bet šoreiz nebija neviena, kas man dotu norādījumus; lēmumi bija jāpieņem pašai.

Es vairijos no tēva, cik vien iespējams. Vakariņojot kopā, mēs jutāmies neveikli; bija daudzi vakari, kad viņš kavējās pilsētā, izlikdamies, ka jāstrādā, un tad es ēdu vienatnē. Par spīti savai vēlmei būt mīlošai un piedot spējīgai, kāda bija mana māte, es nespēju slēpt savu naidu, nespēju izturēties laipni. Man ne reizi neienāca prātā lūgt piedošanu par saviem ļaunajiem vārdiem, jo tā bija un palika patiesība.

Tēvs savā izmisumā tvērās pie Savonarolas mācības un bieži citēja mūka apgalvojumu, ka tuvojas pasaules gals, jo tikai tas vai nāve ļautu viņam atgriezties savas mīļotās Lukrēcijas skavās. Tēvam laikam nebija citas iespējas, kā vien ticēt, ka Dievs paņēmis sievu pie sevis, lai aiztaupītu tai ciešanas, citādi viņam nāktos atzīt lielu daļu vainas viņas nāvē. Citādi vajadzētu nosaukt Savonarolu un to stulbeni Domeniko par slepkavām. Viņš divas reizes dienā apmeklēja misi Svētā Marka baznīcā, un viņam blakus vienmēr bija Džovanni Piko.

Grāfs kļuva par biežu viesi mūsu namā. Abi ar tēvu sāka ģērbties līdzīgi - vienkāršās, melnās drānās, ko varētu uzskatīt par garīdznieka talāru, ja tās nebūtu tik labi piegrieztas un darinātas no tik smalka auduma. Tēvs gan izturējās pret grāfu ļoti viesmīlīgi, parūpēdamies, lai tas vienmēr saņemtu labākos ēdienus no mūsu virtuves un gardāko vinu, tomēr viņā bija parādījusies atturība, zināms vēsums pret Piko, kas dzima tikai pēc manas mātes nāves.

Vakariņās tēvs mēdza citēt brāļa Džirolamo vārdus. Viņš centās atrast pareizos vārdus, modināt pareizās izjūtas, kas raisītu manī vēlmi piedot un liktu man pievienoties viņam gājienos uz Svētā Marka baznicu. Es nekad neatbildēju uz viņa argumentiem, visu uzmanību pievērsdama ēdienam.

Divas reizes dienā spīdēja saule vai lija lietus, es kopā ar Zaļumu devos uz mūsu tuvējo Svētā Gara baznicu. Es to darīju ne jau dievbijības dēļ - manī vēl mājoja krietna deva neapmierinātības ar Dievu -, bet gan tāpēc, ka vēlējos būt tuvu mātei. Šī baznīca bija viņas iemiļotais patvērums. Es nometos ceļos uz aukstās baznīcas grīdas un lūkojos uz smalko kokgriezumu - tas attēloja krustā sisto Kristu. Viņa sejā nebija ciešanu, tikai dziļš miers. Es cerēju, ka mana māte jūt kaut ko līdzīgu.

Šādi pagāja trīs drausmīgas nedeļas. Kadu vakaru, kad es jau biju paēdusi vienatnē, jo tēvs kavējās, pie manas istabas durvīm atskanēja klauvējiens.

Es tobrīd lasīju savas mātes iecienīto Dantes grāmatu, mēģinādama saprast, kurā Paradīzes lokā brālis Džirolamo redz sevi un kurā Elles lokā es viņu labprāt ieslodzītu.

Zaluma bija kopā ar mani. Viņa centās sērot slepus, kā nu prata, nerādot savas asaras, bet viņa manu māti pazina daudz ilgāk nekā es. Naktīs es pamodos pēc sliktiem sapņiem un ieraudzīju, ka viņa nekustīgi sēž uz grīdas tumsā. Dienā viņa dedzīgi veltīja visu savu uzmanību man. Kad tovakar pie durvīm atskanēja klauvējiens, viņa sēdēja pie eļļas lampas, kas mums bija kopīga, rotādama smalkiem izšuvumiem kādu mutautiņu manam cassone jeb pūram.

- Ienāc, - es negribīgi atvēlēju, jo pazinu klauvējienu un nealku sarunas.

Tēvs pavēra durvis vaļā līdz pusei. Viņš vēl joprojām bija ģērbies smagajā, melnajā mantijā un galva uzlicis cepuri. Atspiedies pret stenderi, viņš gurdenā balsi noteica:

-    Lejā, lielajā zālē, ir audumi. Es liku kalpotājiem tos izklāt. Bija pārāk daudz, lai visu nestu augšā. - Viņš atrāvās no stenderes un spēra soli atpakaļ, it kā ar šiem vārdiem viss būtu paskaidrots.

-   Audumi?

Viņš apstājās. - Izvēlies, kas tev patīk, un es atsūtīšu drēbnieku. Tev būs jauns tērps. Nerūpējies par izmaksām; tam jābūt pēc iespējas labākam.

Zaļuma man blakus - arī viņa kopš kundzes bērēm centās izlikties, ka mana tēva vispār nav, - strauji pacēla skatienu no sava izšuvuma.

-   Kāpēc? - Man nebija ne jausmas, kas varētu kalpot par ieganstu šādam nodomam, varbūt vienīgi piepeša vēlme atgūt manu pieķeršanos. Bet šāda uzvedība nepavisam nesaskanēja ar Savonarolas mācību. Mūks nievāja greznību un tās izrādīšanu.

Tēvs nopūtās. Jautajums viņu aizkaitināja, tāpēc viņš atbildēja negribīgi. - Tev jāapmeklē viesības Lorenco de Mediči namā.

11 Magnifico - pats galvenais Savonarolas sprediķu objekts, ko viņš noniecināja par bagātību un pārpilnību. Uz mirkli es biju pārāk izbrīnīta, lai spētu atbildēt.

Tēvs pagriezās un devās prom, steidzīgi mērodams soļiem pakāpienus, un neatbildēja uz maniem saucieniem.

Mēs abas tovakar nokāpām lejā un atkal atgriezāmies no rīta, gribēdamas saules gaismā labāk aplūkot tēva dāvanu.

Pieņemšanas zālē bija glīti salocīti un žilbinošā izstādē sakārtoti Florences skaistākie audumi, liecinot par mana tēva divaino nepadevību pilsētas pieticības likumiem. Tās nebija drūmās krāsas, kas butu piemērotas Savonarolas "gaudotāja" bērnam. Es redzēju pāva spalvu zilo krāsu, tirkīzu, zili violeto un košo safrānu, spilgti zaļo un rožu krāsu; šeit bija izklātas arī smalkās nokrāsas, ko dēvē par "persika ziedu", "Apollona matiem" un "sārto safīru". Apakškreklam bija paredzēti smalki, balti zīdi, viegli kā gaiss un izšūti ar sudraba vai zelta ziediem; blakus bija novietots trauks ar pērlēm, ko pievienot pabeigtajam tērpam. Tēvs bija atvedis spīdīgu damastu, izcilu brokātu, dažādi apstrādātu, ar zeltu un sudrabu rotātu samtu. Manu skatienu uzreiz piesaistīja cangiante - lāsmojošs zīds ar stingra tafta ieaudumu. Kad audumu pacēla pret gaismu, tas iezaigojās tumši sarkans. Lēni kustinot, tas mainija krāsu uz smaragda zaļu.

Mēs ar Zaļumu uzvedāmies kā bērni, kam pasniegts šķīvis ar saldumiem; mēs brivi spēlējāmies, attinām audumus, salikām dažus kopā, lai varētu iztēloties pabeigto tērpu. Es pārmetu tos pār plecu, aptinu sev apkārt un ilgi skatījos matēs spogulīti, lai saprastu, kura krāsa man labāk piestāv; Zaļuma sniedza savu ne- izskaistināto spriedumu par katru no tiem. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā mēs klusi smējāmies.

Un tad man prātā iešāvās kāda doma, kas spēji sabojāja noskaņojumu. Es nevarēju saprast, kāpēc dievbijīgais tēvs ļauj man apmeklēt viesības Mediči namā. Pirmkārt, kopš mātes nāves bija pagājis pārāk maz laika, lai es parādītos sabiedrībā svinīgā tērpā; otrkārt, pievēršanās Savonarolas mācībai bija vērtusi tēvu par Mediči ienaidnieku (darījumiem, protams, nebija nekāda sakara ar dvēseles pārliecību, tāpēc viņš turpināja pārdot lielajai ģimenei savus audumus). Bija tikai viens skaidrojums viņa vēlmei nosūtīt meitu skaistā tērpā pie Lieliskā. Lorenco bija nekronētais laulību kārtotājs visai naudīgajai Florencei. Neviens augstāko kārtu bērns neuzdrīkstējās precēties bez viņa atļaujas, un vairums ģimeņu gribēja, lai Lorenco izvēlas laulību partneri. Mani bija paredzēts nopētīt un izvērtēt kā teļu pirms nokaušanas. Bet gandrīz visas līgavas bija sasniegušas piecpadsmit gadu vecumu.

Mana uzturēšanās šajā namā bija kā pārmetums manam tēvam, nemainigs atgādinājums par to, ka viņš izpostījis manas mātes dzīvi.

- Man vēl nav trīspadsmit, - es ierunājos, nevērīgi nolaizdama apburošo cangiante sev klēpī. - Bet viņš nevar vien sagaidīt, kad tiks no manis vaļā.

Zaļuma nolika malā skaistu samta audumu, ar plaukstu to nogludināja un tad pievērsa skatienu man. - Jūs esat pārāk jauna, - viņa piekrita. - Bet sers Lorenco ir ļoti slims. Varbūt jūsu tēvs tikai vēlas uzklausīt viņa padomu, kamēr viņš vēl ir starp mums.

- Kāpēc lai tēvs vispār ar viņu apspriestos, ja vien nav atradis veidu, kā mani steigšus izprecināt? - es iebildu. - Vai gan citā gadijumā viņš pieņemtu Mediči padomu? Kāpēc nepagaidit un neizdot mani par sievu kādam no Savonarolas sekotājiem?

Zaļuma ķērās pie kārdinoša seleriju krāsas damasta un to pacēla gaisā. Saules gaisma atstarojās no spīdīgās virsmas, atklājot skatienam ieausto ziedu vītņu rakstu. - Jūs varat atteikties, - viņa sacīja. - Un, kā jau minējāt, pagaidīt vēl dažus gadus, lai pēc tam apprecētos ar kādu no Savonarolas "gaudotājiem". Vai ari… - Verdzene pielieca savu glīto seju, mani pētīdama. - Varat ļaut, lai jūsu vīru izvēlas Lieliskais. Ja es būtu līgava, es priekšroku dotu pēdējai iespējai.

Es brīdi apsvēru dzirdēto un noliku lāsmojošo zīdu malā. Nokrāsu saspēle gan bija aizraujoša, tomēr audums pārāk stīvs, sarkanais un zaļais pārāk spilgts manai sejai. Es piecēlos, izņēmu Zalumai no rokām selerijas krāsas damastu un noliku to blakus tumši zili zaļam samtam, kura biezās spurgaliņas izvagoja satina vīnogulāju raksts. - Šo, - es ierunājos, ar pirkstu skardama samtu, - ņieburam un svārkiem, apmalei damastu. Un brokātu ar zaļiem un violetiem toņiem piedurknēm.

Tērps tika sagatavots nedēļas laikā, un pēc tam es biju spiesta gaidit. Lorenco veselība pakāpeniski kļuva arvien sliktāka, un nebija skaidrs, kad un vai vispār notiks viesības. Es šo ziņu uztvēru ar savādu atvieglojumu. Dzīvošana zem tēva jumta mani nesajūsmināja, tomēr vēl mazāk man patika doma, ka tik drīz būs jāpārceļas pie svešinieka. Un apmešanās mātes istabās gan atsauca sāpīgas atmiņas, tomēr sniedza ari dīvainu mierinājumu.

Pagāja vēl viena nedēļa. Pienāca vakariņas, kuru laikā mans tēvs bija neierasti kluss. Viņš gan bieži atkārtoja mūka vārdus, ka Dievs uznesis māti debesīs, parādot laipnību, bet viņa acīs vīdēja nedrošība un vainas apziņa tāpat kā todien.

Es nespēju ilgi skatīties uz viņu, tāpēc steidzīgi pabeidzu maltīti. Kad jau grasījos celties no galda, tēvs mani aizkavēja.

- Tevi aicina Lieliskais. - Viņš runāja aprauti. - Rīt vēlu pēcpusdienā man jāved tevi uz Mediči namu.

XXII

Tēvs stingri noteica, ka par gaidāmo notikumu man ļauts runāt tikai ar Zaļumu. Pat mūsu kučieris nedrīkstēja to zināt; tēvs aizvedīšot mani pats - karietē, ko parasti izmantoja darījumu braucieniem.

Nākamajā rītā es pamodos, trauksmes pārņemta. Mani noliks uz pjedestāla, meklēs labās un sliktās īpašības, kas vēlāk noteiks manu nākotni. Lorenco un droši vien ari pulks rūpīgi izvēlētu, augstdzimušu sieviešu mani pētis un kritizēs. Mani vēl nedrošāku darīja ziņa, ka Zalumai nebija ļauts mani pavadīt.

Tērps, kas bija viltigi darināts ar nodomu radīt iespaidu par sievišķīgām līnijām tur, kur tādu nebija, izskatījās daudz greznāks nekā jebkas cits, ko biju valkājusi savā mūžā. Kuplie svārki ar īsu trēnu bija veidoti no tumši zilzaļā samta ar satina vīnogulāju rakstu; ņieburs bija no tā paša samta ar bāli zaļā damasta ielaidumiem. Augsto vidukļa vietu greznoja smalki liekta sudraba josta. Pieguļošās piedurknes rotāja šķēlumi, tās bija darinātas no brokāta, kas austs no tirkīzziliem, zaļiem un purpurkrāsas diegiem, kuriem cauri vijās sudraba pavedieni. Zaļuma izvilka mana apakštērpa piedurknes cauri šķēlumiem un uzbužināja atbilstoši modes prasībam; es biju izvēlējusies smalku, baltu zīdu, rotātu ar sudraba diegiem.

Mani mati sagādāja tikai raizes. Man galvā bija brokāta cepurīte, apšūta ar pērlēm, un kā neprecētai meitenei man bija ļauts matus nēsāt brīvi izlaistus pār pleciem. Bet mani sarainie viļņi bija nelīdzeni, tos vajadzēja savaldīt; Zaļuma mocījās ar karstu dzelzi, lai izveidotu apburošas sprodziņas. Bet manas lielās cirtas nespēja tās saglabāt, un šīs pūles radīja tikai vēl lielāku haosu.

Bija februāra beigas, tāpēc es uzvilku virsģērbu bez piedurknēm - brokātu, kas bija apdarināts ar biezu damasta joslu un baltu sermujādu. Vidū tas bija atvērts, lai neslēptu skatienam tērpa krāšņumu. Ap kaklu es apliku mātes pērļu rotu ar lielu akvamarīna karekli; tas bija veidots tā, lai kristu tieši virs ņiebura un vēsi uzgultu man uz ādas.

Beigās Zaļuma pieveda mani pie spoguļa, kas rādija mani visā augumā. Es dziļi ievilku elpu. Nekad nebiju redzējusi sevi dk pievilcīgu; nekad vēl nebiju tik ļoti līdzinājusies savai mātei.

Kad Zaļuma noveda mani lejā pie tēva, šķita, ka viņš sāks raudāt.

Es apsēdos karietē tēvam blakus, kā biju sēdējusi tik daudzas reizes, pavadot viņu darijumu braucienos uz augstmaņu namiem. Man mugurā bija tumši zils apmetnis, kas slēpa skaisto tērpu saskaņā ar pieticības likumiem.

Vadīdams zirgus, mans tēvs bija drUms un atturīgs; viņš gurdenām acīm lūkojās uz vēlīnās ziemas ainavu, miegdams tās spilgtajā pēcpusdienas saulē. Viņš bija ģērbies savā parastajā tērpā - vienkāršā, melnā vilnas tunikā un apvalkātos stulpiņos, ko nosedza melna mantija. Ģērbs nepavisam nebija piemērots viesībām, uz kurām mēs devāmies.

Pēcpusdienas gaiss bija patikami uzmundrinošs, un tajā smaržoja neskaitāmu pavardu dūmi. Mēs braucām gar Arno, šķērsojām Veco tiltu, kur vairums darbnīcu vēl bija vaļā. Es atcerējos savu sajūsmu pēdējā reizē, kad braucu pāri šim tiltam kopā ar Zaļumu un māti, atcerējos, kā priecājos par mākslinieku un zeltkaļu skaistajiem izstrādājumiem; tagad es sēdēju blakus tēvam un nespēju sevī rast kaut nedaudz līksmes.

Kad nonācām uz platās Via Larga, es sapratu, - ja vēlos izteikt jautājumu, kas mani jau sen grauza, tas jādara ātri, jo mēs drīz sasniegsim savu ceļamērķi.

-   Brālis Džirolamo neatbalsta Mediči, - es ierunājos. - Kāpēc tu ved mani pie Lorenco?

Tēvs lūkojās uz ainavu un paberzēja bārdu. - Es devu solījumu. Jau ļoti sen.

Tātad iespējams, ka Zalumai taisnība. Varbūt mana māte lūgusi, lai viņas meitas vīru izvēlas gudrākais laulību kārtotājs šajā pilsētā, un mans tēvs piekritis, vēl būdams padevīgs savai sievai, nevis Savonarolam. Un, zinādams par Lorenco vārgo veselību, mans tēvs piesardzības pēc līgavaiņa izvēlēšanos sācis krietni pirms noteiktā laika.

Drīz vien tēvs apturēja karieti pie Lorenco nama vārtiem. Tos atvēra bruņots sargs, un mēs piebraucām pie staļļiem. Es gaidīju, kad tēvs piecelsies, palīdzēs man izkāpt un zem rokas ievedīs namā. Pirmo reizi vairāku gadu laikā es jutos pateicīga par viņa klātbūtni.

Tomēr viņš mani pārsteidza. - Pagaidi, - tēvs ierunājās, brīdinot pasdepdams roku, kad es grasījos piecelties. - Pagaidi vēl mazliet.

Es sēdēju, mocīdamās neizpratnē, un pagāja dažas minūtes, līdz atvērās nama sānu durvis. Laukā iznāca vīrs divu sargu pavadībā, lēni un uzmanīgi sperdams soļus, izmantodams smalki grieztu spieķi no koka un zelta.

To mēnešu laikā, kopš es viņu redzēju pirmo reizi, Lorenco bija novecojis; viņam bija tikai nedaudz pāri četrdesmit, bet viņš izskatījās vairākus desmitus gadu vecāks. Āda bija sakritusies un nodzeltējusi. Tikai viena pazīme norādīja uz viņa salīdzinoši jaunajiem gadiem - mati, kas bija pilnīgi melni, bez viena sudrabota pavediena.

Bet, pat atspiezdamies uz spieķa, virs gāja cēli un droši, un ap viņu jautās tāda cilvēka pašpārliecinātība, kurš nekad nav apšaubījis savu nozīmīgumu. Viņš pameta skatienu pār plecu un pamāja sargam; tas steidzās uz priekšu un sniedza man roku. Es to pieņēmu un izkāpu no karietes.

Tēvs man sekoja un palocījās namatēvam.

-   Lai Dievs ir ar jums, ser Antonio, - Lieliskais novēlēja, mums tuvodamies.

-   Un ar jums tāpat, ser Lorenco, - tēvs atbildēja.

-   Vai šī ir mūsu Liza?

-   Jā, tā ir viņa.

-     Madonna Liza. - Lorenco stīvi, uzmanīgi palocījās, taču sakustējās tikai pleci. - Piedodiet, ka nevaru pienācīgi liekties tik skaistas, jaunas sievietes priekšā.

-    Ser Lorenco. - Man pat satraukumā izdevās nolaisties pilnā, graciozā reveransā.

-     Liza, - mans tēvs strauji, klusi ierunājās. - Es atstāju tevi sera Lorenco rokās. Tikmēr es piedalīšos vakara lūgšanās kapelā. Kad būsi gatava, es atbraukšu tev pakaļ.

-   Tēvs… - es ierunājos, bet nepaguvu neko vairāk pateikt, jo viņš atkal paklanījās seram Lorenco un sekoja sargam iekšā namā.

Es tiku pamesta viena un tajā mirklī sapratu tēva nodomu. Neviens, izņemot tieši iesaistītās personas, nemūžam neuzzinās, ka viņš mani šeit atvedis. Pat tie, kuri redzēja mūs iebraucam pa vārtiem, domās tikai, ka viņš ieradies darījumu dēļ, meitas pavadībā piegādājot vilnas audumus seram Lorenco.

Es panikā uzmetu skatienu Lieliskajam.

Viņš līdzjūtīgi smaidīja. Viņa acis bija tiešām apbrīnojamas. Tajās mirdzēja man domāta laipnība un uzmundrinājums, bet aiz tā slēpās neaptverams saprāts, tik ass un skaidrs, ka man aizrāvās elpa. - Nebaidieties, madonna, - viņš vārgā, nazālā balsī ierunājās. -Jūsu tēvam ir personiski un reliģiski iemesli nejusties ērti mūsu viesībās; labāk būtu atbrīvot viņu no šāda pienākuma, vai jums tā nešķiet?

Viņš pastiepa man savu brīvo roku, un es to pieņēmu, apvijot savējo tai apkārt tā, ka ar plaukstu viegli apņēmu viņa delnas locītavu. Lorenco rokas bija mezglainas, pirksti sakropļoti un tiecās cits citam pāri tā, ka viņam bija grūti satvert spieķi. Droši vien pagājuši vairāki gadi, kopš viņš pēdējo reizi turēja pirkstos spalvu.

Mēs sākām iet viens otram blakus. Es jutu, ka viņš izmanto spieķi, lai balstītu lielu daļu sava svara, tāpēc centos viņam vairāk palīdzēt, nekā apgrūtināt.

-    Jā, - es, truli atsaucos, jo visa atjautība bija mani pametusi. - Viņam nekad nav patikuši saviesīgi pasākumi; patiesībā es pat neatceros, kad viņš pēdējo reizi kādu apmeklēja.

-    Baidos, ka jums šovakar būs jāpacieš mani kā savu pavadoni, - Lorenco sacīja, kad tuvojāmies durvīm. - Un man tiešām žēl. Arī visas pārējās izprecināmās meitenes, kuras ieradušās manā namā, bijušas ļoti satrauktas, bet viņām mierinājumu sniedza ģimenes klātbūtne.

-    Mātes un māsas, - es piebildu, domādama par to, ka man nav neviena.

Viņš pamāja un klusi sacīja: - Liza, es no sirds ceru, ka jūs nejūtades pārāk slikti.

-   Mani māc bailes, - es godīgi atbildēju un nosarku savas netīšās atklātības dēļ.

Lorenco pacēla seju pret rietošo sauli un iesmējās. - Man patīk jūsu godīgums un tieksme runāt neslēpjoties, madonna. Jums klāsies labāk nekā vairumam pārējo.

Mēs pagājām garām bruņotiem sargiem un nonācām platā gaitenī ar pulētu marmora grīdu un apskatei izliktām gadsimtiem senām bruņām un ieročiem. Pēc tam mēs nokļuvām citā gaitenī, kura sienas rotāja zeltītos rāmjos ieliktas gleznas.

-    Es jau nodevu jūsu tēvam savus līdzjūtības apliecinājumus par jUsu mātes nāvi, - sers Lorenco ierunājās. - Un tagad vēlētos tos izteikt jums. Madonna Lukrēcija bija brīnišķīga sieviete, ļoti skaista un gudra. Nevienam nav cēlākas dvēseles par viņējo.

Es uzmetu viņam sāņus skatienu. - Jūs viņu pazināt?

Lorenco iecietīgi pasmaidīja. - Jaunibā. Un labi pazinu. - Neko vairāk viņš neteica, jo mēs bijām nonākuši gaiteņa galā pie augstām lokveida durvīm. Kalpotāji, kas stāvēja katrs savā pusē, atmeta tās vaļā.

Es biju gaidījusi vidēja izmēra zāli, kurā bUtu ne vairāk par duci Florences augstdzimušo sieviešu. Manām acīm pavērās pavisam cits skats.

Šajā telpā pavisam viegli varētu satilpt vairāk nekā simt cilvēku; tai bija augsti griesti, un plašumā tā sacentās ar baznīcu. Ārā gan vēl spīdēja saule, bet šeit spoži dega visdažādākās lāpas un svečturi. Par spīti saviem izmēriem, telpa bija diezgan silta, jo tajā kurējās trīs lieli pavardi. Arī šeit bija izliktas senlaicīgas bruņas un ieroči, marmora krūšutēli uz pjedestāliem, elpu aizraujoši gobelēni - uz viena no tiem bija attēlots Mediči ģerbonis ar bumbām, izausts Florences zilajā un zelta krāsā. Sienas klāja gleznojumi ar pagāniskiem tēliem; visu nenosegto virsmu rotāja lentām un greznām maskām izpušķotas ziedu vītnes - kā veltījums karnevālam.

Pie sienām bija piestumti mielasta galdi - nokrauti ar ceptiem jēriem, cūkām un visiem iespējamiem putniem, kā ari riekstiem, augļiem, maizi, sieru un saldumiem. Tomēr kopīga maltīte nebija paredzēta; milzīgais ēdiena daudzums bija pieejams katram viesim, kad vien tas vēlējās. Kalpotāji pienesa šķīvjus un nažus, citi iznēsāja tukšus kausus un vīna krūkas. Viesi uzcienājās ar atspirdzinājumiem un sarunājās stāvot vai apsēdās uz ērti izkārtotajiem krēsliem.

Es ierados pēdējā; vīns acīmredzami plūda jau krietnu laiku, jo sarunas bija jautras un diezgan skaļas, sacenšoties ar muzikantu priekšnesumu. Es biju pārāk satriekta, lai varētu saskaitīt viesus, bet man radās iespaids, ka zālē ir vismaz trīsdesmit cilvēku.

Un es biju vienīgā sieviete.

Zinādama tradīcijas, kas jāievēro izprecināmām meitenēm, es domāju, ka visas runas apklusīs; es domāju, ka vīrieši pagriezīsies pret mani un Lorenco paziņos par manu ierašanos. Es domāju, ka mani rūpīgi nopētīs.

Bet Lorenco neko neteica, un vīrieši, kas bija sadalījušies vairākās mazās grupiņās un smējās, strīdējās vai kaut ko stāstīja, pat nepacēla skatienu.

Es pētīju puli, domādama, ka atradīšu vismaz vienu sievietes seju, varbūt pat Lorenco vedeklu, madonnu Alfonsinu, bet nekur viņu nemanīju. Šī bija vīriešu sanākšana, un es nespēju atvairīt domu, ka starp tiem, iespējams, stāv arī mans nākamais vīrs.

- Šie ir mani draugi, - Lorenco griezīgi ierunājās cauri troksnim. - Ir pagājis ilgs laiks, kopš man izdevies baudīt viņu sabiedrību. Tā kā ir karnevāla laiks, man šķita, ka viņi priecāsies par nelielu izklaidi. - Viņš pielieca galvu un uzsmaidīja man.

-    Un es ceru, ka tā patiks ari jums.

Es neatteicos, kad viņš pasauca kalpotāju, kurš atnesa kausu, darinātu no smalka zelta un izrotātu ar tik tumši zilu lazuntu, kādu manas acis skatīja pirmo reizi. Tajā bija ieliets atšķaidīts vīns, un es nekad vēl nebiju dzērusi kaut ko dk gardu. Kauss bija satraucoši pilns.

-   Vīna ir daudz, - es noteicu un jau nākamajā mirklī sevi klusībā norāju.

Lorenco sejā parādījās šķelmīga rotaļība. - Varbūt jums to vajadzēs.

I'ar to man nebija nekādu šaubu. - Vai jūs nedzersiet?

Lieliskais papurināja galvu, kautrīgi smaidīdams. - Diemžēl laiks, kad varēju baudīt vīnu, ir sen pagājis. Lūk… - Viņš pacēla galvu un ar smailo zodu norādīja uz dažiem vīriem, kuri sēdēja telpas vidū. - Es labprāt jūs iepazīstinātu ar dažiem sirdij tuviem draugiem.

Es steidzīgi iemalkoju vīnu. Tātad mani tomēr vērtēs, turklāt to daris Mediči draugu loks. Savilkusi lūpas vieglā, kautrā smaidā, es sekoju namatēvam, pieķērusies tam pie rokas.

Lieliskais vadīja mani pretī četriem vīriešiem. Tris no tiem sēdēja un viens stāvēja pie galda, uz kura bija salikd ēdiena šķīvji un vīna kausi. Stāvētājs, kurš tobrīd runāja, tuvojās pusgadsimta robežai. Viņa gaišos matus rotāja sidrabotas stīgas, kaulus bagātīgi sedza miesa, gludi skūtā seja no dzeršanas bija nedaudz uzblīdusi, bet tik un tā varēja redzēt, ka vīrs jaunībā bijis ļoti izskatīgs, jo viņam bija pilnīgas, jutekliskas lupas un lielas acis, ko sedza smagnēji plakstiņi. Būdams acīmredzami turīgs, viņš bija ģērbies safirzilā samta tērpā, ko slēpa prasmīgi sakārtota, debeszila mandja. Vienā rokā viņš turēja nelielu, ar ēdienu piekrautu šķivi, otrā ceptu paipalas kāju, ko bija pacēlis gaisā un uzrunāja, it kā tā viņu dzirdētu.

-    Diemžēl, mans skaistais putns, - viņš jokodams deklamēja,

-   cik neveiksmīgi tev, ka mūsu dārgajam draugam neizdevās tevi glābt, un cik veiksmīgi man, ka biju pirmais, kas tevi iepazina!

Malā sēdēja jauneklis tumšiem matiem un acīm, apmēram astoņpadsmit gadus vecs, un viņa augstā, platā piere šķita bīstami balansējam virs žokļa, kas bija tik pārlieku saīsināts, ka šķita, viņš zaudējis visus zobus; viņa seju pievilcīgāku nepadarīja izvelbtās acis un atturīgā, drūmā izteiksme. Jauneklis bija sažņaudzis rokā vīna kausu un malkoja no tā, kamēr pārējie baudīja draudzīgu sarunu. Otrs sēdošais bija vecs vīrs, krunkains un plikpaurains; tikai pie deniņiem vēl bija palikušas dažas matu šķipsnas. Un trešais…

Ak, šis trešais. Trešais jeb "draugs", kuru minēja runātājs, man šķita apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, bet varbūt pat mūžīgs, nenosakāma vecuma, jo viņa tērps un izskats bija diezgan vecmodīgs, vairāk piemērots senajai Grieķijai vai Romai. Viņam mugurā bija tunika, kas sniedzās līdz ceļgaliem un bija darināta no vienkārša rožu krāsas auduma, - likās, ka drēbnieks nav tai pielicis savu roku. Gaiši brūnie mati, kuros vijās zelta un sudraba šķipsnas, nevainojamos viļņos krita pāri pleciem gandrīz līdz viduklim, un ari cirtainā bārda bija tikpat gara. Lai cik dīvains būtu viņa ietērps, nebija noliedzams, ka viņš ir skaistākais šīs telpas rotājums. Viņa zobi bija balti un līdzeni, deguns taisns un šaurs, viņa acis… Lorenco bija žilbinošs, bet šis cilvēks spīdēja spoži kā saule. Viņa acīs mirdzēja apbrīnojams jūtīgums, biedējoši asa uztveres spēja.

Es klusībā lūdzos: mīļais Dievs, ja man lemts apprecēties ar kādu florencieti, vienu no tūkstošiem, lai tas ir viņš!

Lorenco apstājās tieši tik tālu, lai četrotnei nevajadzētu pārtraukt sarunu un pievērsties viņam. Tiklīdz pirmais apklusa, vecais vīrs, kurš sēdēja krēslā blakus manam skaistajam filozofam, sarauca pieri un jautāja: - Vai tā ir taisnība? Vai tu ej uz tirgu, pērc būrī iesprostotus putnus un palaid tos brīvībā?

Mans filozofs apburoši pasmaidīja; virieds ar paipalas kāju rokā atbildēja viņa vietā. - Ne vienu reizi vien esmu viņu pavadījis šajās gaitās, - stāvētājs paziņoja, iemeta cepto kāju mutē un izvilka kaulu, uz kura vairs nebija gaļas. Košļādams viņš slāpētā balsī piebilda: - Viņš to dara jau kopš agras jaunības.

Vecais virs neticīgi blenza uz filozofu. - Tatad tu vispār need gaļu?

Mans vīrietis atbildēja pavisam vienkārši, neatvainodamies un bez pārmetumiem. - Taisnība, kungs. Savas pieauguša cilvēka dzīves laikā neesmu to ēdis.

Vecais vīrs salēcās. - Cik dīvaina iedoma! Kā tad tu esi izdzīvojis?

-   Tikvien kā ar saprātu, dārgais Marsilo. Un vēl zupu, maizi, sieru, augļiem un labu vīnu. - Viņš pacēla kausu un iedzēra.

-   Bet tas noteikti saīsinās tavu dzīvi! - Marsilo patiesās izbailēs uzstāja. - Vīrietim jāēd gaļa, lai viņš būtu stiprs!

Mans filozofs nolika kausu uz galda un Šķelmīgi paliecās uz priekšu. - Vai pacīnīsimies, lai noskaidrotu patiesību? Varbūt ne ar tevi, Marsilo, tava cienījamā stāvokļa dēļ, bet mūsu Sandro noteikti ar prieku ieņems tavu vietu. - Viņš pameta skatienu uz paipalas ēdāja apaļo vēderu. - Ir skaidrs, ka viņš apēdis lauvas tiesu Florences gaļas un daļu no tās ēd vēl tagad. Sandro! Nost tavu mantiju! Noskaidrosim patiesību zinātniskā ceļā!

Vecais vīrs smējās par šo aušību; Sandro tēlotā garlaikotībā atbildēja: -Tā nebūtu godīga sacensība. Tu visu nakti jāji no Milānas, lai apciemotu Lorenco, un esi noguris. Manī ir pārāk daudz žēluma, lai es izmantotu sena drauga vājību… kurš zaudētu cīņā pat labi atpūties.

Iestājās pauze; Lorenco to izmantoja un spēra soli uz priekšu, vezdams mani līdzi. - Kungi.

Viņi pagriezās. Visi, izņemot skaisto filozofu, šķita pārsteigti, ieraugot sev blakus mazu meiteni.

-    Luk, jauna dāma, ar ko jums noteikti jāiepazīstas. - Lorenco atkāpās, parraudams mūsu tvērienu, un norādīja uz. mani kā uz trofeju. - Ši ir madonna Liza di Antonio Gerardini, vilnas tirgotāja meita.

Paipalas rijējs nolika šķīvi uz galda, pielika roku pie krūtīm un izsmalcināti palocījās. - Sandro Botičelli, padevigs gleznotājs. Priecājos ar jums iepazīties, madonna.

-    Un šis ir mans labais draugs Marsīlio Fičīno, - Lorenco sacīja, norādīdams uz paveco kungu, kurš sava vecuma un nespēka dēļ nepiecēlās; Fičino mani sveicināja ar vienaldzīgu galvas mājienu. - Mūsu Marsilo ir Florences akadēmijas vadītājs un slavenais Corpus Hermeticum tulkotājs, ar ko izpelnījies mūsu cieņu.

-   Es jūtos pagodināta, kungi, - es teicu abiem vīriešiem un pieliecos reveransā, cerēdama, ka dižais Botičelli nesadzirdēs manas balss drebēšanu. Tobrīd viņš jau bija radījis savus lielos meistardarbus: "Pavasari" un "Venēras dzimšanu". Šīs abas gleznas rotāja Lorenco villas sienas Kastello pilsētā.

-   Šis puisis, - Lorenco pieklusināja balsi un veltīja vārgu smaidu tumšmatainajam, drūmajam jauneklim, kurš slēpa skatienu, - ir talantīgais Mikelandželo, kurš mājo pie mums. Varbūt esat par viņu dzirdējusi.

-    Esmu, - es atbildēju, jaunekļa pārspīlētā kautrīguma iedrošināta. - Es apmeklēju Svētā Gara baznīcu, kur atrodas viņa skaistais koka krucifikss. Vienmēr esmu to apbrīnojusi.

Mikelandželo nodūra galvu un samirkšķināja acis. Varbūt tā bija atbilde, varbūt nebija, bet es nolēmu to uztvert kā tādu, un ari pārējie likās to vērtējam kā pavisam normālu reakciju.

Mans filozofs piecēlās kājās. Viņš bija slaids, stalts un garš - viņa augums, tāpat kā seja, bija nevainojami proporcionāls. Ieraudzījis mani, viņš vispirms nedaudz atrāvās, it kā izbijies, bet, nemieram gaistot, parādījās savāds maigums. - Mans vārds ir Leonardo, - viņš klusi noteica. - No mazās Vinči pilsētiņas.

XXIII

Es apvaldīju pārsteiguma saucienu, atcerēdamās, kā kopā ar māti lūkojos uz pēdējo portretu, kas rotāja Sinjorijas laukuma sienu, attēlojot Bernardo Barončelli - portretu, kas bija zīmēts ar drošu, elegantu roku. Tagad man pretī stāvēja tā radītājs.

-    Ser, - es ierunājos, balsij aizlūstot. - Man ir liels pagodinājums iepazīties ar tik dižu mākslinieku. - Es ar acs kaktiņu manīju, ka Botičelli tēlotā greizsirdībā iegrūž elkoni Leonardo sānā.

Viņš satvēra manu plaukstu un tik vērīgi mani nopētīja, ka es nosarku; viņa skatienā jautās kas vairāk, ne tikai mākslinieka apbrīna. Es redzēju neslēptu atzinību, kas sajaucās ar vēl nepelnītu pieķeršanos. - Un man, madonna, ir tas gods iepazīties ar dzīvu mākslās darbu. - Viņš pieliecās un ar lupām pieskārās manas plaukstas virspusei; viņa bārda bija miksta kā bērna mati.

Lūdzu, es klusībā atkārtoju. Kaut viņš būtu īstais.

-   Man šķita, ka jūs esat piesaistīts Milānai, - es ieminējos, prātodama, ar ko izskaidrot viņa klātbūtni šeit.

-   Taisnība, mans patrons ir Milānas hercogs, - Leonardo labvēlīgi atbildēja, palaizdams vaļā manu roku. - Tomēr par visiem saviem panākumiem esmu pateicību parādā Lorenco Lieliskā laipnībai.

-     Mūsu Leonardo ir īsts ģēnijs, - Botičelli sausi piezīmēja. - Milānā viņš glezno, rada skulptūras, zīmē plānus elpu aizraujošām pilīm, vada dambju būvdarbus, spēlē lautu un dzied… - Viņš pievērsās senajam draugam. - Saki man, vai ir kas tāds, ko tu nedari hercoga labā?

Jautājums tika uzdots manāmi divdomīgā tonī; vecais Fičīno jau grasījās smieties, bet aprāvās, it kā piepeši atcerējies par manu un Lorenco klātbūtni. Lorenco raidīja abiem vīriem aizplīvuroti brīdinošu skatienu.

-   Tas ir viss, - Leonardo rāmi atbildēja. - Kaut gan man ir padomā mainīt saules ritējumu.

Atskanēja smiekli, kas pārņēma visus, izņemot Mikelandželo, kurš pieliecās vēl tuvāk savam kausam, it kā nobijies no trokšņa.

-   Ja to kāds vispār spēj, tas esi tu, - Fičīno smiedamies paziņoja.

-   Mans dārgais Leonardo, - Lorenco ierunājās, spēji kļuvis nopietns. - Es vēlos izrādīt madonnai Lizai pagalmu, bet man nepieciešams bridi atpūsties, un pienācis laiks ieņemt vienu no tām riebīgajām mikstūrām, ko man parakstījis ārsts. Vai tu būtu tik laipns?

-    Šāds uzdevums man sagādātu tikai prieku. - Mākslinieks piedāvāja man roku.

Es to pieņēmu. Mana sirds satraukumā drebēja, tomēr es biju apņēmības pilna to neizrādīt. Vai tā bija zīme, ka Lieliskais šo cilvēku uzskata par iespējamo precinieku? Doma par dzīvi kopā ar šo apburošo, talantīgo, slaveno svešinieku kaut vai tālajā Milānā, hercoga Ludoviko Sforcas galmā, nebūt nešķita nepatikama, kaut gan es vēl biju pārāk jauna.

-    Es jūs uz brīdi atstāšu. - Lorenco stīvi paklanījās un devās prom.

-    Nav taisnīgi, - Botičelli ierunājās, vērodams, kā Lieliskais aiziet, - ka tikai vienam no mums tiek piešķirts gods jūs pavadīt.

Mēs ar Leonardo atvadījāmies no pārējiem. Viņš vadīja mani uz divviru durvīm tālākajā zāles malā; kad tuvojāmies, kalpotāji, stāvēdami katrs savā pusē, atvēra tās vaļā.

Šķērsojot slieksni, Leonardo ierunājās: - Nesatraucieties, Liza. Es jūtu, ka esat saprātīga un jūtīga sieviete; šeit jūs esat starp sev līdzīgiem, nevis augstākajiem.

-Jūs esat ļoti laipns, tā teikdams, kungs, bet man nav talanta. Es spēju tikai apbrīnot citu radīto skaistumu.

-   Māka novērtēt skaisto ari ir dārga dāvana. Tā piemīt seram Lorenco.

Gaisā valdīja vēsums, bet es redzēju vairākas lielas lāpas un nelielu ugunskuru, ko ierobežoja aplī sakrauti akmeņi.

-    Madonna, vai drīkstu jums piedāvāt savu mantiju? - Leonardo pievērsa man savu nevainojami veidoto seju; rietošās saules stari iekrāsoja viņa ādu korajļsārtu.

Es palūkojos uz piedāvāto apģērba gabalu; tas bija darināts no plānas, tumšas vilnas, novalkāts un vairākas reizes lāpīts. Es pasmaidīju. - Pateicos, man ir silti.

-     Ļaujiet man parādīt jums dārzu. - Viņš vadīja mani uz ugunskura pusi. Tam blakus uz augsta pjedestāla bija bronzas statuja - kails jauneklis, kura garie mati cirtojās zem gana cepures. Viņa ķermenis bija maigs un noapaļots kā sievietei. Viņš stāvēja, koķeti atspiedis dūri pret gurnu; otrā rokā viņš turēja zobena spalu, kura asais gals bija iedūries zemē. Pie kājām šim zēnam gulēja milzim nocirstā galva.

Es piegāju statujai klāt; tumšajā metālā spoguļojās uguns liesmas. - Vai tas ir Dāvids? - es jautāju. - Viņš izskatās pēc meitenes! - Es piešāvu plaukstu mutei, nokaunējusies par tik neapdomātu izsaucienu. Kādas man tiesības tik rupji nonievāt mākslas darbu?

-    Jā, - mans pavadonis nedaudz izklaidīgi nomurmināja. Es palūkojos uz viņu un atklāju, ka Leonardo visu šo laiku mani vērojis, it kā pirmo reizi redzētu sievieti. - Diženā Donatello veidotais Dāvids. - Iestājās ilgs, bet ne neveikls klusums, pēc kura viņš atguvies paskaidroja: - Viņš vienmēr ir šeit; Dāvids sargā šo pagalmu, kopš Lorenco vēl bija bērns. Bet šovakar jūsu priekam te ir iznestas arī citas mantas.

Manam priekam? Es brīdi pakavējos pie šīs frāzes, bet nospriedu, ka Leonardo man glaimo.

Mēs piegājām pie diviem krūšutēliem, kas katrs stāvēja uz sava pjedestāla. Abi bija tik ļod nobružāti, ka es nespēju noteikt, no kāda akmens tie veidoti. - Šie izskatās ļoti veci.

-    Patiesi, madonna. Tās ir Cēzara Augusta un ģenerāļa Agri- pas galvas, izcirstas senās Romas laikos.

Es pastiepu pirkstu, lai pieskartos Augustam. Bija pierasts šķērsot Veco tiltu, ko pirms tik daudziem gadiem radījuši romiešu strādnieki, bet mani pārņēma bijība, redzot mākslas darbu, veidotu pēc cilvēka sejas, kurš miris pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem. Leonardo atlaida manu roku un ļāva nopētīt krūšutēlus.

-    Lorenco ir iecienījis senlietas, - viņš sacīja. - Šajā namā atrodas pasaulē lielākā modernās un senās mākslas darbu kolekcija.

Es piegāju pie cita krūšutēla, arī darināta no balta akmens. Tas attēloja pavecu vīru ar lielu, apaļu degunu un kuplu bārdu, kas gan nevarēja mēroties ar Leonardo garajām cirtām. - Kas ir šis cilvēks?

-    Platons.

Es jutu nepārvaramu vēlmi pieskarties arī viņam, sajust vēso akmeni pie pirkstiem un iztēloties dzīvo, elpojošo būtni, ko tas ataino. Bija arī cita statuja, radita nesen - Herkuls, muskuļots un raupji spēcīgs, uzskatīts par Florences dibinātāju. Pienāca mirklis, kad es tā aizrāvos ar mākslas aplūkošanu, ka noliku savu kausu un to pilnīgi piemirsu.

Par spīti līksmajam satraukumam, es tomēr nosalu un jau grasījos apvaicāties, vai nevaram atgriezties namā, bet tad mans skatiens pagalma stūri atrada vēl vienu terakotas krūšutēlu. Tas bija musdienu cilvēks, glīts, spēcīgiem vaibstiem, dzīves pilnbriedā. Viņa acis bija lielas un plaši ieplestas, lūpas rotāja smaida ēna, it kā viņš nupat būtu ieraudzījis tuvu draugu. Man viņš uzreiz, iepatikās.

-   Izskatās pazīstams. - Es saraucu pieri, pūlēdamās atcerēties, kur esmu viņu redzējusi.

-   Jūs neesat tikušies, - Leonardo atbildēja. Viņš gan centās to slēpt, bet balsī es sadzirdēju kaut ko drūmu. - Viņš nomira pirms jūsu dzimšanas. Tas ir Džuljāno de Mediči, Lorenco noslepkavotais brālis.

-   Viņš izskatās ļoti dzīvs.

-    Viņš tāds bija, - mans pavadonis piekrita, un es saklausīju sēras.

-    Tātad jūs viņu pazināt.

-Jā. Mēs iepazināmies laikā, kad es bieži uzturējos Mediči namā. Šī pasaule nav pazinusi skaidrāku dvēseli.

-   Es to redzu šajā statujā. - Es pagriezos pret Leonardo. - Kurš mākslinieks to radījis?

-    Mans meistars Verrokjo sāka darbu, kad Džuljāno vēl bija dzīvs. Es to pabeidzu… pēc viņa nāves. - Leonardo apklusa, un viņa sejā atspoguļojās skumjas, ko viņš tūlīt pat atvairīja un labi iestrādātām kustībām sniedzās pēc skiču papīra un spalvas, kas bija piestiprinātas pie jostas zem mantijas; viņa balsī ieskanējās dedzība. - Madonna, vai sniegsiet man kādu labvēlības zīmi? Vai ļausiet jūs ātri uzskicēt, kamēr aplūkojat krūšutēlu?

Man aizrāvās elpa un noreiba galva, iedomājoties, ka lielais mākslinieks no Vinči vēlas zīmēt mani, vilnas tirgotāja neievērojamo meitu; es nevarēju atrast vārdus, lai atbildētu. Bet likās, ka Leonardo to pat nepamana.

-    Stāviet šeit, Liza. Vai varat pavirzīties pa labi? Lūk… tā. Jā. Paceliet acis uz manu pusi un ļaujiet sejai atslābināties. Domājiet par Augustu un Agripu, atcerieties, kā jutāties, viņiem pieskaroties. Aizveriet acis, dziļi ievelciet elpu un lēnām to izpūtiet. Jūs vairs neredzat mani. Jūs redzat Džuljāno. Atcerieties, kā jutāties, viņu pirmo reizi ieraugot.

Es mēģināju sekot viņa norādījumiem, bet satraukums neļāva aizmirst Leonardo seju, ciešo un kaislīgo skatienu, kas vīdēja viņa acīs, pārmaiņus strauji lūkojoties augšup un lejup, uz mani un skici. Spalva skaļi skrāpēja papīru.

Pienāca mirklis, kad viņš vilcinājās, turēdams spalvu rokā; viņš vairs nebija mākslinieks, tikai vīrietis, un uzlūkoja mani ar ilgām, kas jaucās ar skumjām. Pēc tam viņš savaldījās un atkal pievērsās darbam; spalva kustējās ātrāk.

Saule beidzot bija norietējusi, un visapkārt valdīja krēsla, kas strauji vērtās par tumsu. Lāpas spoži spīdēja.

-   Elpojiet, - mākslinieks mani mudināja, un es satrūkusies aptvēru, ka biju to piemirsusi.

Tas bija grūti, tomēr es atradu sevī spēku atslābināt sasprindzinātos muskuļus, atmaigt, atbrīvoties no bailēm. Es domāju par

Džuljāno smaidu, domāju, ka viņš noteikti tikpat labvēlīgi lūkojies uz mākslinieku, kurš lūdzis viņu pozēt.

Kad beidzot biju aizmirsusies, mans skatiens aizklīda Leonardo pār plecu līdz lielās zāles logam, kur notika viesības. Smagais gobelēns, kas to sedza, bija pavilkts nost, un uz mums lūkojās cilvēks, kuru apspidēja visas zāles spožums.

Viņa seja slēpās ēnā, bet es pazinu vērotāju pēc uzkumpuša- jiem pleciem un acīmredzamajām sāpēm stājā. Tas bija Lorenco de Mediči.

XX I v

Drīz vien mēs ar mākslinieku atgriezāmies svinību zālē. Leonardo pietika laika tikai pirmuzmetumam - steidzīgi uzvilktām tintes līnijām, kas atainoja manus galvenos vaibstus. Es jutos nedaudz vīlusies, jo savā naivumā bija domājusi, ka jau pēc dažām minūtēm redzēšu pabeigtu portretu. Tomēr zīmējums nenoliedzami līdzinājās man, kaut gan neuztvēra mana tērpa krāšņumu un cepurītes smalko piegriezumu.

Lieliskais tuvojās mums no otras zāles puses. Viņu pavadīja apmēram divdesmit gadus sasniedzis jauneklis un zēns, gadu vai divus par mani vecāks. Par spīti savam vārgumam un spieķim, Lorenco kustējās negaidīti strauji un, nonācis man pretī, satvēra manu roku savējā un to saspieda. Šis žests bija tik draudzīgs, ka es satrūkos.

-    Liza, dārgā, - viņš ierunājās. - Es ceru, ka jums patika tie daži darbi, kas atrodas pagalmā?

-Jā, kungs, ļoti patika.

-   Tie nav nekas salīdzinājumā ar to, ko redzēsiet tagad. - Viņš pievērsās jaunekļiem sev blakus. - Bet vispirms ļaujiet iepazīstināt ar maniem dēliem. Šis ir mans vecākais, Pjēro.

Nopūties augstprātīgā garlaikotībā, kas tālu pārspēja Botičelli plātīgo izturēšanos, Pjēro palocījās. Būdams gara auguma un platiem pleciem, viņš bija mantojis savas nelaiķes mātes augstprātību un nelāgo raksturu, bet nekā no tēva asā prāta un šarma. Visi Florences iedzīvotāji zināja, ka viņš ir Lorenco izvēlētais pēctecis, un visi to nožēloja.

-   Un šis ir mans jaunākais dēls Džuljāno. - Lorenco balss kļuva nedaudz maigāka.

Zēnam šis vārds piestāveja. Džuljāno maz līdzinājās tēvam, jo viņam bija samērīgi vaibsti, taisns deguns un līdzeni zobi, kā ari mirušā tēvoča platās, vērīgās acis. Tomēr no tēva viņš bija mantojis elegantās manieres. - Madonna Liza, - viņš sacīja, - priecājos ar jums iepazīties. - Viņš zemu noliecās, tāpat kā Leonardo, un noskūpstīja man roku. Izslējies viņš tik ilgi lūkojās man acīs un nelaida manu plaukstu vaļa, ka es apmulsusi novērsos.

Man likās, ka Lorenco uzmet zēnam brīdinošu skatienu. - Mans vidējais dēls Džovanni diemžēl nevarēja ierasties uz viesībām. - Viņš bridi klusēja. - Zēni, parūpējieties, lai mūsu cienītais Leonardo tiek labi pabarots un aprūpēts pēc ilga ceļojuma. Un jūs, madonna… - Viņš pagaidīja, līdz pārējie aizgāja. - Es uzskatītu par lielu pagodinājumu, ja jus piekristu aplūkot mākslu manās privātajās telpās.

Viņa balsi nebija ne miņas no kaut kā neķītra; piedāvājums bija ļoti bruņniecisks. Tomēr mani tas samulsināja. Es nebiju pietiekami labi audzināta, lai kļūtu par sievu viņa jaunākajam dēlam (Pjēro jau bija apprecināts ar madonnu Alfonsinu no Orsīni ģimenes), tāpēc nesapratu, kāds varētu but iemesls mūsu iepazīstināšanai, izņemot parastu pieklājību. Un, ja es biju šeit atvesta, lai mani apskatītu iespējamie līgavaiņi - it īpaši Leonardo, vismaz es tā cerēju - kāpēc mani attālināt no viesiem?

Varbūt viltīgais Mediči vēlējās labāk izprast manus trūkumus un priekšrocības. Lai cik apjukusi es jutos, mani pārņēma arī nevaldāma līksme. Es nekad nebiju pat sapņojusi, ka reiz redzēšu izslavēto Mediči kolekciju.

-    Kungs, tas mani ļoti iepriecinātu, - es godīgi atzinos. Viņš cieši satvēra manas rokas savās sakropļotajās plaukstās, it kā es butu viņa paša meita; likās, ka mūsu prombūtnes laikā kaut kas uzjundījis Lorenco emocijas un viņš šobrīd rūpīgi centās tās no manis slēpt.

Es uzliku plaukstu viņam uz elkoņa, un mēs izgājām no zāles, atkal soļojām pa gaiteņiem, ko rotāja gleznas un skulptūras, uzkāpām pa kāpnēm, šī piepūle sagādāja viņam sāpes un lika aizrauties elpai, bet Lorenco sakoda zobus un turpināja lēni, neatlaidīgi kāpt, iespiedis spieķi padusē un smagi atbalstījies pret margām, bet es tikmēr cieši ķēros viņam pie otras rokas, mēģinādama palidzēt, cik vien spēju.

Mēs beidzot tikām augšā, un viņš izgrūda garu nopūtu, bridi stāvēdams nekustīgi, lai sakopotu spēkus. - Atvainojiet mani, - Lorenco noteica, klusi elsodams. - Pēdējā laikā man nav daudz iespēju izvingrināt locekļus. Tomēr katra reize liek spēkam atgriezties.

-    Protams, - es nomurmināju, un mēs gaidījām, līdz viņam kļuva vieglāk elpot. Namatēvs pieveda mani pie lielām koka durvīm, ko tāpat kā visas pārējās sargāja kalpotājs, atvērdams tās, kad mēs tuvojāmies.

-   Šis ir mans kabinets, - Lorenco paskaidroja, kad iegājām iekšā.

Kādiem vārdiem lai aprakstu šo telpu? Tās uzbūve nepavisam

nebija ievērojama - diezgan pieticīgs izmērs, četras sienas un zemi griesti, nekas dk plašs kā manas ģimenes lielais kambaris. Tomēr, lai kurp vērsās mans skatiens - uz sienas, uz marmora plāksnēm izliktās grīdas, uz plauktiem un pjedestāliem - it visur tas sastapa kādu dārgumu, mirdzošu senlietu, smalku meistardarbu, ko radījis kāds no pasaules diženajiem māksliniekiem.

Man reiba galva, redzot tik daudz skaistuma, kas savākts vienkopus. Mēs pagājām garām divām māla vāzēm, kas sniedzās man lidz pleciem un bija rotātas ar brīnišķīgiem austrumu rakstiem. Lorenco tikai nevērīgi pamāja uz to pusi. - Dāvana, - viņš paskaidroja. - No sultāna Kait-beja. - Viņš norādīja uz sienu. - Tas ir mana senā drauga Galeaco Marijas Sforcas portrets. Viņš bija Milānas hercogs, līdz viņa vietā nāca Ludoviko. Un tur, lūk, Učello glezna, un del Pollajolo, viens no maniem iecienītākajiem darbiem.

-    Šie vārdi bija pazīstami katram izglītotam florencietim, lai gan tikai retajam bija palaimējies šo mākslinieku darbus ieraudzīt.

-    Un šis ir skaists brāļa Andželiko gleznojums.

Brālis Andželiko: tas bija izslavētais dominikāņu mūks, kurš radījis elpu aizraujošos gleznojumus uz Svētā Marka klostera sienām un pat brāļu cellēs - pēc Kozimo de Mediči pavēles. Aplūkodama gleznu, es nespēju atvairīt domas, vai Savonarola atbalsta tādus nevajadzigus greznojumus. Svētais Sebastjans, kurš sargāja mūs no sērgas, bija attēlots nāves agonijā; viņa rāmās acis bija paceltas uz debesim, bet viņš pats ļengani karājās virvēs, kas sēja viņu pie koka; un visu viņa ķermeni, pat pieri, caururba nežēlīgas bultas.

Es nepaspēju pienācīgi uztvert ši darba skaistumu, jo Lorenco jau atkal mani aicināja sev līdzi. Viņš pieveda mani pie gara galda, uz kura bija izkārtota "neliela daļa manas monētu un akmeņu kolekcijas". Virs tā bija pakarināta sienas lampa, tāpēc gaisma atsitās pret mirdzošo metālu un dārgakmeņiem, liekot tiem žilbināt acis. Manam skatienam pavērās apmēram divi simti priekšmetu. Es nekad nebiju spējusi iedomāties, ka pasaulē ir tādas neizmērojamas bagātības, nemaz nerunājot par Florenci.

-Šīs ir saglabajušas no cezaru laika. - Lorenco pamaja uz nespodru, nobružātu monētu rindu; daudzām bija nesimetriska forma. - Citas nāk no Konstantinopoles un Austrumiem. Lūk. - Viņš neveikli pacēla pusdūres lieluma rubinu, sniedza to man un iesmējās, kad es vilcinājos. - Nebaidieties, bērns, tas nekož. Paceliet to pret gaismu, luk, šādi, un meklējiet nepilnības - plaisas vai sīkus burbulīšus akmenī. Jūs nevienu neatradīsiet.

Es darīju, kā vēlēts, mēģinādama nedrebēt no domas, ka pirkstos turu bagātību, kāda nekad nav piederējusi manai ģimenei, un caur to lūkojos uz lampu, kas šķita pielijuši ar košu sārtumu. - Tas ir ļoti skaists.

Viņš apmierināts pamāja, kad atdevu viņam rubīnu. - Mums ir ari daudzi medaljoni, labako mākslinieku veidoti. Lūk, šo pirms daudziem gadiem darināja mūsu pašu Leonardo. Tas ir liels retums; tika izgatavoti pavisam nedaudzi. - Viņš gandrīz nevērīgi nolika rubīnu atpakaļ vietā un ar daudz lielāku bijību sniedzās pēc zelta medaljona; viņa sejai pārslīdēja vieglas melanholijas ēna.

Es paņēmu medaljonu un izlasīju gravēto uzrakstu: "Vispārējas Sēras." Tas bija Džuljāno attēls, kas paceļ rokas, velti vairīdamies no slepkavu raidītajiem asmeņiem. Baudīdama tā skaistumu, es vienlaikus iekšēji sarāvos, atcerēdamās Zalumas stāstu par mesera jākopo līķi. Astoņdesmit vīri piecās dienās, teica mans tēvs. Vai šis maigais, patīkamais cilvēks tiešām bijis spējigs uz tādu nežēlību?

-    Lūdzu, - viņš ierunājās. - Pieņemiet to kā dāvanu.

-    Man jau viens ir, - es atbildēju un tūlīt pat nokaunējos par savu neapdomāto reakciju uz tik neiedomājami dāsnu piedāvājumu. - Man to iedeva māte.

Lorenco jau krietnu brīdi mani cieši pētīja; dzirdot manus vārdus, viņa skatiens kļuva vēl asāks, bet pēc tam pakāpeniski at- maiga. - Protams, - viņš noteica. - Es piemirsu, ka dažus no šiem medaljoniem pasniedzu saviem draugiem.

Viņš man iedeva citu medaljonu, uz kura bija viņa vectēva Kozimo de Mediči attēls un ģimenes ģerbonis. To bija veidojis cits mākslinieks, prasmīgs, tomēr bez Leonardo smalkā pieskāriena; lai nu kā, Lieliskā dāsnums mani pārsteidza un mulsināja.

Likās, ka pēc šī žesta viņš nogurst, tomēr uzstāja, ka parādīs man vēl vienu kolekciju - halcedona kamejas visās nokrāsās, sākot ar visgaišāk balto un beidzot ar vistumšāk pelēko, un citu kolekciju no žilbinoši sarkana un oranža serdolika. Vairums no šiem miniatūrajiem mākslas darbiem bija veidoti dziļgravējuma tehnikā, iezīmējot skaistos rakstus akmenī, un dažus rotāja zelts, iestrādāts ar slavenā Giberti roku.

Es aplūkoju arī kausus, kas izdobti no dārgakmeņiem, aplikti ar citiem mirdzošiem dārgumiem un rotāti ar zeltu vai sudrabu; bet namatēva spēki jau bija gandrīz izsīkuši, tāpēc viņš neveltīja savu uzmanību nevienam priekšmetam, izceļot to no pārējo vidus, un aizveda mani pie pjedestāla, uz kura gozējās tikai viens sekls trauks, nedaudz lielāks par to, no kura es ēdu vakariņas.

-    Ari šis ir halcedons, kaut gan pats kauss sarkanigi brūns, - Lorenco aizsmakušā čukstā pavēstīja. Uz tumšā fona bija izveidots pienaini balts gravējums ar vairākām antīko laiku figūrām. - Tas ir mans lielākais dārgums. Lūk, Oziriss ar pārpilnības ragu rokā, un šeit sēž viņa sieva Izida. Viņu dēls Horuss ar zemi. - Namatēvs ievilka elpu, un viņa balsī ieskanējās lepnums. - Šo trauku savos rituālos izmantoja Ēģiptes valdnieki un valdnieces. No tā dzērusi pati Kleopatra. Kad Oktaviāns viņu pieveica, kauss uz laiku pazuda, bet atkal parādījās Konstantinopolē. No turienes tas atceļoja uz Neapoles karaļa Alfonso galmu, pēc tam nokļuva Romā, un tur to iegādājos es. - Lorenco pamanīja manu grūti noslēpjamo dedzību un pasmaidīja. - Nekautrējieties. Pieskatieties tam.

Es paklausīju, apbrīnodama senā trauka ideālo stāvokli; tas bija tik labs, ka pirms Lorenco runas es to noturēju par Florencē radītu darbu. Malas bija vēsas un nevainojami gludas. Es smaidīdama uzmetu skatienu seram Lorenco un ieraudzīju, ka viņš ar neslēptu pieķeršanos un prieku acīs vēro mani, nevis kausu.

Manu aizgrābtību iztraucēja soļu skaņas. Es pagriezos un ieraudzīju Džovanni Piko, kurš rokā turēja ar tumšu šķidrumu pildītu kausu. Redzot mani, viņš bija tikpat pārsteigts kā es. Tiklīdz sapratu, kas ienācis, es šausmās atrāvos nost. Viņš pieklājīgi pasmaidīja; es nespēju atbildēt ar to pašu.

-   Antonio Gerardini meita! - viņš iesaucās, droši vien neatcerēdamies manu vārdu. - Kā jums klājas?

Lorenco gurdi pievērsās viesim. - Džovanni, tu pazīsti mūsu madonnu Lizu?

-   Antonio ir mans draugs. - Piko ar mājienu sveicināja mani. Es nepieklājīgi klusēju. Nebiju redzējusi grāfu Piko kopš savas mātes bērēm. Vēlāk viņš bieži ieradās ciemos pie tēva, bet es atteicos viņu pieņemt un paliku savā istabā. Lai cik cieņpilni viņš šobrīd izturētos, grāfs noteikti zinaja, ka es viņu ienīstu.

Piko sejas izteiksme nemainījās, tomēr viņš nespēja pilnībā slēpt savu neizpratni par manu klātbūtni; viņš gan bija Mediči nama loceklis, tomēr acīmredzot nepiedalījās svinībās un nezināja par to mērķi. - Es tevi meklēju, Lorenco, - viņš labvēlīgi norāja Lielisko. - Tu kavē mikstūras iedzeršanu. - Viņš zinoši uzsmaidīja man. - Mūsu namatēvs bieži ir pārāk aizņemts ar rūpēm par citiem, lai padomātu pats par savām vajadzībām.

Lorenco viegli saviebās. - Sers Džovanni jau daudzus gadus ir iemiļots viesis mūsu namā. Ir jautājumi, par kuriem mēs neesam vienisprātis… tomēr paliekam draugi.

-   Gan jau es tevi vēl pievērsīšu taisnajam ceļam, - Piko labsirdīgi atsaucās. Tomēr gaisotne telpā bija nedaudz saspringta, it kā viņu savienība šobrīd balstītos uz ērtībām un vēlmi paturēt vienam otru acīs. - Piedodiet, ka pārtraucu jūsu sarunu. Lūdzu, madonna Liza, ser Lorenco, turpiniet! Es pacietīgi gaidīšu, līdz pabeigsiet. Bet atceries, mans dārgais Lorenco, ka nedrīkst pamest novārtā veselību.

Lorenco pamanīja ziņkāro skatienu, ko es uzmetu mikstūrai; viņš galu galā bija atstājis mani un Leonardo vienus pagalmā, aizbildinoties, ka dodas iekšā to iedzert. - Man bija… citi pienākumi, - viņš nomurmināja, vēršoties tikai pie manis.

-   Jūs esat bijis ļoti laipns, ser Lorenco, - es sacīju, domādama tikai par bēgšanu, jo atrašanās tik tuvu Piko lika man nervozi mīņāties; atmiņas par mātes nāvi vēl bija pārāk svaigas. - Bet, ja nemaldos, jums nāktu par labu bridis atpūtas. Ar jūsu atļauju es došos prom.

Varbūt viņš dzirdēja nemieru manā balsī vai ari tiešām bija ļoti noguris, jo neiebilda. - Atstāj mikstūru, - viņš pavēlēja Piko. - Aizej, pārliecinies, vai sera Antonio kariete ir gatava, un nodod ziņu, ka meita viņu gaidīs pie tās. Viņš šobrīd ir kapelā. Pēc tam sameklē Pjēro un atsūti viņu pie manis.

Es atvieglojumā nopūtos, kad Piko aizgāja. Lieliskais ieminējās: -Sera Džovanni klātbūtne jūsos vieš nemieru.

Es iedūru skatienu mirdzošajā marmora grīdā. - Viņš bija klāt, kad mira mana māte.

-   Jā, es atceros, ka viņš par to runāja. - Lorenco sakopoja domas. - Nav lielāku sāpju par tām, kas mūs pārņem, zaudējot vismīļākos cilvēkus. Pāragra, netaisna nāve raisa vismokošākās sēras. Tās viegli pievērš sirdi naidam. - Viņš nolaida skatienu. - Es padevos atriebības alkām, kad mira mans brālis. Tagad tās atgriezušās, lai mani vajātu. - Viņš brīdi lūkojās uz vietu, kur pirms mirkļa stāvēja Piko. - Seram Džovanni ir raksturīga nosliece uz galējībām. Pasaulē nav cilvēka, kurš būtu labāk izglītots, bet viņa sirds tagad pieder brālim Džirolamo. Pasaule zaudējusi vienu no dižākajiem filozofiem. Vai esat dzirdējusi par viņa sinkrētisma teoriju?

Es papurināju galvu.

-    Tā vēsta, ka visās filozofijās un reliģijās slēpjas patiesības grauds, un ikvienā no tām ir ari kļūdas. Mūsu Džovanni apgalvo, ka tās visas jāizpēta, lai atrastu vispārējās patiesības un apgāztu maldus. - Lorenco sāji pasmaidīja. - Šis idejas dēļ pāvests sprieda, ka viņu vajadzētu sadedzināt. Džovanni pirms diviem gadiem ieradās pie manis, lūgdams aizstāvību. Un tagad viņš atbalsta cilvēku, kurš vēlas mani gāzt.

Lorenco seja piepeši apmācās; viņš izgrūda noputu, kas šķietami nāca no dvēseles dziļumiem. - Bērns, esmu spiests būt nepieklājīgs un lūgt atļauju sēdēt jūsu klātbūtnē. Šis vakars mani nogurdinājis vairāk nekā domāju.

Es palīdzēju viņam tikt līdz krēslam. Šoreiz viņš smagi balstījās uz manas rokas, vairs nespēdams uzturēt ilūziju par savu atveseļošanos. Klusi ievaidējies, viņš apsēdās zem gleznas ar mirstošo svēto Sebastjanu un atspiedās pret sienu. Viņš aizvēra acis; lāpu gaismā viņš izskatījās divreiz vecāks nekā patiesībā. Es nobijusies jautāju: - Vai man atnest jums mikstūru?

Viņš savilka lūpas drūmā smaidā, atvēra acis un veltīja man siltu skatienu. - Nē. Bet vai esat ar mieru paturēt veca vīra roku, bērns, lai sniegtu man mierinājumu, līdz atnāks Pjēro?

-    Protams. - Es nostājos viņam blakus un nedaudz pieliecos, satverdama viņa roku; tā bija auksta un tik kalsna, ka es sataustīju greizos kaulus.

Mēs bridi pavadījām klusumā, kas nepavisam nešķita neveikls, līdz Lieliskais klusi jautāja: - Liza, ja es jūs aicināšu, vai atnāksiet vēl?

-   Protams, - es atkārtoju, kaut gan nespēju iedomāties, kas varētu mudināt viņu aicināt mani vēl.

-    Leonardo ir aizrāvies ar jums, - Lorenco sacīja. - Atzīstos, ka redzēju, kā viņš jūs zīmē pagalmā. Es došu viņam uzdevumu gleznot jūsu portretu, kad viņš varēs uz laiku pamest savus pienākumus Milānā. Vai jūs būtu ar mieru?

Es pārsteigumā zaudēju valodu. Pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija par tēvu. Tāds gods ļoti celtu viņa stāvokli sabied- ribas acīs un veicinātu darījumus, tomēr es šaubījos, vai tas atsvērtu viņa fanātisku padevību Savonarolas mācībai. Šis portrets nostiprinātu viņa saikni ar Mediči, raisot tēva jauno draugu neapmierinātību.

Tomēr šis nebija īstais brīdis, lai paustu šāda šaubas. Atguvusi runas spējas, es atbildēju: - Esmu pat vairāk nekā ar mieru, maestro. Mani šāda iespēja sajūsmina.

-    Lieliski, - viņš noteica un aprauti, apņēmīgi palocīja galvu. - Tas tiks darīts.

Mēs vairs nesarunājāmies, līdz atvērās durvis un tajās parādījās Lorenco dēls.

-    Džuljāno, - viņš ieteicās, manāmi aizkaitināts. - Es saucu tavu brāli. Kur ir Pjēro?

-   Viņš ir nevesels, - Džuljāno steidzīgi atbildēja. Zēna seja bija piesarkusi, it kā viņš būtu skriešus atskrējis uz tēva aicinājumu; ieraugot mani, viņš nedaudz atplauka. - Vai nejūties labi, tēvs? - Viņš pārlaida skatienu istabai un pamanīja neskarto mik- sturu. - Tu esi nokavējis parakstīto zāļu iedzeršanu. Es tev tās pienesīšu.

Lorenco palaida vaļā manu roku un ar mājienu atvairīja dēla teikto. - Mans jaunākais, - viņš nepārprotamā mīlestībā ierunājās, - tikpat steidzīgi pakļaujas manām vēlmēm, cik steidzīgi vecākais tās aizmirst.

Džuljāno pasmaidīja; kaut kas šajā izteiksmē man atgādināja terakotas krūšutēlu pagalmā.

-    Man ļoti žēl, ka nevaru pavadīt jūs atpakaļ pie tēva, - Lorenco turpināja runāt, - bet Džuljāno ir uzticams jauneklis. Dodu jums savu godavārdu, ka viņš jūs droši aizvedīs. - Namatēvs atkal pasniedzās pēc manas rokas un saspieda to ar spēku, kādu nevarēja gaidīt no tik vārga cilvēka. - Lai Dievs ir ar jums, bērns.

-    Un ar jums, ser. Pateicos par laipnību, kādu man izrādījāt, ielūdzot mani savā namā. Un par portreta pasūtijumu… - Mēs negribīgi atlaidām tvērienu. Mani nomāca savādas skumjas, kad saņēmu jaunā Džuljāno roku un atstāju viņa tēvu - trauslu, neglītu vīru - gadsimtu bagātības un skaistuma ielokā.

XXV

Džuljāno veda mani pa gaiteni garām skulptūrām, portretiem un smalkām porcelāna vāzēm, kas sniedzās man līdz viduklim, un to visu apgaismoja vaska sveces, iespraustas smalki veidotos bronzas, sudraba un zelta svečturos. Mēs neveikli klusējām; es stīvi turēju plaukstu uz viņa apakšdelma, bet viņš skatījās taisni uz priekšu un kustējās ar dabisku pašcieņu, kas būtu piemērota vismaz desmit gadus vecākam cilvēkam. Līdzīgi savam tēvam viņš bija ģērbies tumšās, nopietnās krāsās un vienkāršā, diezgan cieši pieguļošā tunikā, darinātā no mana tēva labākā vilnas auduma.

-    Man ļoti žēl, madonna Liza, ka mana tēva slimība lika viņam pārtraukt jūsu ciemošanos.

-   Lūdzu, neatvainojieties, - es atsaucos. - Man žēl, ka sers Lorenco vēl joprojām jūtas nevesels.

Es redzēju, kā Džuljāno ēnainā seja raustīgajā gaismā kļūst vēl drūmāka. - Viesu priekšā tēvs par to joko, bet šo pēdējo mēnešu laikā viņš bija tik slims, ka mēs visi jau gaidījām viņa nāvi. Viņš vēl joprojām ir ļod vārgs; ārsti aizliedza ielūgt viesus, bet viņš bija apņēmības pilns atkal satikt savus draugus. It īpaši Leonardo. Un… es pieņemu, ka viņš vēlējās redzēt jūs, lai nokārtotu gaidāmu laulību?

-   Jā, - es atbildēju. Dzirdot pieminam mākslinieku no Vinči, kurš bija īpaši papūlējies ierasdes šajās viesībās, mani pamodās cerība. - Tomēr ziņas par jūsu tēvu ir ļoti bēdīgas. Kas viņam sagādā sāpes?

-    Sirds. - Džuljāno bezspēcīgās dusmās paraustīja plecus. - Vismaz tā apgalvo ārsti, bet man šķiet, ka viņi zina daudz mazāk, nekā ir gatavi atzīt. Tēvs jau sen cieš no podagras, un dažreiz ir tik slikti, ka viņš sāpēs kliedz, ja ādai pieskaras gultasveļa. Un viņam smeldz kauli. Bet pēdējā laikā viņu nomoka desmitiem dažādu kaišu, un nevienu no tām ārsti nespēj atvieglināt. Viņš ir vārgs, nespēj ēst, sāpes neatstājas… - Džuljāno papurināja galvu un apstājās pussoli. - Es par viņu ļod raizējos. Viņam ir tikai četrdesmit trīs gadi, bet viņš izskatās pēc veca vīra. Kad vēl biju mazs, viņš bija daudz stiprāks, skraidīja kopā ar mums, bērniem, rotaļājas, it kā būtu viens no mums. Viņš mēdza uzcelt mani savā zirgā, un mēs jājām kopā… - Jauneklim aizlūza balss; viņš apklusa, lai atgūtu savaldīšanos.

-    Man ļoti žēl. - Es nupat biju zaudējusi māti un lieliski sapratu tās bailes, kas šobrīd mocīja Džuljāno. - Tomēr viņam ir kļuvis labāk, vai ne tā?

-   Jā… - Viņš strauji māja ar galvu, vairīdamies no mana skatiena.

-   Tad jau viņš noteikti atveseļosies. Nezaudējiet cerību!

Viņš piepeši atguvās. - Piedodiet, madonna! Jūs esat mūsu viešņa, bet es jums sūdzu savas bēdas. Man nevajadzētu jūs apgrūtināt ar tādām raizēm…

-   Bet es vēlos tās dzirdēt. Sers Lorenco bija ļoti laipns pret mani; viņš izrādīja savu kolekciju, lai gan jutās tik noguris.

Džuljāno skumji pasmaidīja. - Tas manam tēvam ir raksturīgi. Viņu iejūsmina skaistu lietu vākšana, bet tās nesniedz īstu prieku, ja viņš nevar rādīt tās citiem un vērot, kādu tīksmi tās izraisa. Esmu dzirdējis cilvēkus runājam, ka tēvs mēdz but nežēlīgs darījumu un politikas jautājumos, bet es pats esmu redzējis viņā tikai labo. - Džuljāno brīdi klusēja, un pēc tam viņa balss skanēja jau bezrūpīgāk. - Vai jums patika šī apgaita, madonna?

-    Ļoti patika.

-    Es zinu, ka tēvs vēlētos pabeigt kolekcijas izrādīšanu. Vai drīkstu lūgt viņu aicināt jūs vēlreiz, lai aplūkotu citus priekšmetus? Varbūt mēs varētu nokārtot braucienu uz mūsu villu Kas- tello pilsētā; tur ir daudz brīnišķīgu gleznojumu un skaistu dārzu.

-   Man tas sagādātu lielu prieku. - Šī doma man lika laimē sagrīļoties, tomēr es atbildēju ar vilcināšanos. Es zināju, ka tēvs, visticamāk, nedos man otru iespēju apciemot Mediči ģimeni. Es vēl joprojām satraucos, vai viņš vispār pieļaus domu, ka mūsu namā ienāk mākslinieks, pat tik slavens kā Leonardo.

Džuljāno pasmaidīja par manu reakciju. - Tas būtu brīnišķīgi, madonna Liza! Tā kā mans tēvs nejūtas labi, varbūt viņš ļaus man kļūt par jūsu pavadoni.

Mani piepeši pārņēma atskārsme, ka viņš ir manis savaldzināts. Lorenco noteikti nebija aicinājis mani šodien kā iespējamo līgavu savam dēlam - Džuljāno vēl trūka dažu gadu līdz vīrieša precību vecumam. Un viņa nākamā sieva noteikti nāks no dižciltīgas Itālijas ģimenes. Viņa nekādā gadījumā nebūs audumu tirgotāja meita.

Man prātā nenāca neviena pienācīga atbilde. Par laimi, tobrīd mēs jau bijām sasnieguši nama sānu ieeju. Šeit nebija kalpotaju; es neskaidri atcerējos, ka sargi stāv otrā pusē, aukstuma. Džuljāno apstājās.

-   Es atstāju jūs tikai uz mirkli, madonna, lai pārliecinātos, ka tēvs jūs gaida. Tūlīt atgriezīšos, lai pavadītu jūs pie viņa.

Pēkšņas iedomas vadīts, Džuljāno negaidīti pieliecās un noskūpstīja man vaigu. Nākamajā mirkli viņš jau bija nozudis.

Es priecājos par viņa aiziešanu. Spriežot pēc karstuma, kas kveldēja manu seju un kaklu, es noteikti biju tikpat sarkana kā chermisi krāsa.

Mani plosīja pretrunīgas izjūtas. Šis puisis bija patīkams, laipns un izskatīgs - balva, uz ko es nekādā ziņā nevarēju cerēt, tomēr nespēju sevi apvaldīt - viņa skūpsts manī raisīja galvu reibinošu sajūsmu. Un vienlaikus es sev atgādināju, ka man patīk Leonardo da Vinči. Drošāk būtu saistīt savas cerības ar viņu. Mākslinieks gan bija dzimis nelikumīgā savienībā ar kalponi, bet Leonardo tēvs bija viens no pazīstamākajiem Florences notāriem. Viņš nāca no labas ģimenes, kas statusa un bagātības ziņā bija gandrīz līdzvērtīga ar manu tēvu.

Kad Džuljāno atgriezās, es vēl biju pārāk apmulsusi, lai ielūkotos viņam acīs. Viņš izveda mani aukstajā nakti garām sargiem, kam pie sāniem rēgojās milzīgi zobeni, un palīdzēja man iekāpt karietē, ne ar vārdu neieminoties par nozagto skūpstu. Kad es apsēdos blakus tēvam, Džuljāno tikai noteica: - Arlabunakti, madonna! Arlabunakti, ser Antonio! Lai Dievs ir ar jums.

-   Un ar jums, - es atbildēju.

Kad izbraucām uz Via Larga, mans tēvs bija sevi noslēdzies un noraizējies; acīmredzot lūgšanas un pārdomas nebija sniegušas viņam mierinājumu un neatviegloja sāpes, ko sagādāja pienākums nodot savu vienīgo bērnu Savonarolas ienaidnieka rokās. Beidzot ierunājies, viņš nelūkojās man acīs.

-   Kas notika? - viņš aprauti vaicāja. - Ko viņi darīja? Izrādīja tevi sievietēm?

-   Tur nebija sieviešu. Tikai vīrieši.

-   Vīrieši? - Tēvs pagrieza galvu, pievērsdams skatienu man.

-    Lieliskā draugi. - Baididamās no tēva neapmierinātības, es nevēlējos atklāt pārāk daudz, tomēr ziņkāriba neļāva man savaldīt mēli. - Daudzi mākslinieki. Tur bija arī Leonardo da Vinči. - Es zināju, ka nedrīkst pieminēt Lorenco pasūtīto portretu; šādas pārrunas labāk atstāt prasmīgāku diplomātu ziņā. Es brīdi klusēju, piepeši sakautrējusies. - Vai viņam ir sieva?

-    Leonardo? - Mans tēvs izklaidīgi sarauca pieri, lūkodamies dziestošajā gaismā, kas apspidēja ceļu mums priekšā. - Nē. Viņš ir viens no mūsu slavenākajiem sodomītiem. Pirms vairākiem gadiem viņam tika izteiktas apsūdzības; tās ar laiku atsauca, bet Leonardo jau gadiem ilgi dzīvo kopā ar savu "mācekli", jauno Salaju, kurš noteikti ir viņa mīlnieks. - Tēva balss bija savādi vienaldzīga, lai gan parasti viņš kaismīgi nosodīja tādus cilvēkus.

Redzami piepūlēdamies, viņš uzdeva man visus pienācīgos jautājumus. Kādi vēl cilvēki tur bija? Vai sers Lorenco deva mājienu, kuru virieti uzskata par piemērotu? Ko es darīju, uzturēdamās Mediči nama?

Es atbildēju strupi, izmantodama arvien mazāk vārdu; likās, viņš nemānijā, ka nevērigi izmestie vārdi par Leonardo mani ievainojuši. Beigu beigās tēvs apklusa, iegrimis kādās skumjās pārdomās, un mēs nerunājot braucām caur auksto, tumšo pilsētu. Es cieši ietinos ar kažokādu apdarinātajā virstērpā, kad tuvojoties mājām, šķērsojām tukšo Svētās Trīsvienības tiltu.

XXVI

Nākamo nedēļu mani pavadīja sen neizjusta vēlme tikties ar tēvu pie vakariņu galda - gadījumā, ja viņš saņēmis kādu ziņu no Lorenco. Man vēl joprojām sāpēja ziņa, ka Leonardo dod priekšroku vīriešiem. Vēl cerēju, ka tēvs kļūdījies vai ari melo, lai gaisinātu manas cerības apprecēties ar mākslinieku, jo šādi vīrieši parasti tika uzskatīti par neuzticamiem laulātajiem draugiem. Tomēr es zināju, ka mākslinieka acis pavīdēja atzinības gaisma, uz mani lūkojoties.

Šajā laikā es saņēmu īsu vēstuliti no tā dēvētā sodomīta, kas man tika ienesta slepus, bez tēva ziņas. Kad uzlauzu zīmogu, no aploksnes izkrita vēl divas papīra lapas, kas nopllvoja uz grīdas.

Madonna Liza, sūtu Jums sveicienus no Milānas.

Mūsu draugs Lorenco pasūtījis man Jūsu portretu. Nevaru iedomāties neko patīkamāku; Jūsu skaistums lūgtin lūdz tikt iemūžināts. Tiklīdz izpildīšu dažus solījumus cienījamam hercogam Ludoviko, es ieradīšos Florencē uz ilgāku laiku.

Nosūtu Jums dažas pirmās skices. Viena no tām ir rūpīgāks attēlojums, balstīts uz aprisēm, ko uzmetu tovakar Mediči namā. Otrs zīmējums ir kopija no manas skiču grāmatas un ir ipaši nozīmīga Mediči tuvāko draugu lokam.

Es ar nepacietību gaidu, kad varēšu sākt gleznas, un nav vārdu, ar kuriem izteikt manu prieku par iespēju Jūs satikt.

Jūsu draugs Leonardo.

Es pacēlu papīrus no grīdas un godbijīgi tos nopētīju. Tobrīd es lieliski sapratu, kāpēc Leonardo aicināts pabeigt Džuljāno de Medi- či skulptūru pēc tā nāves: viņa spēja atsaukt atmiņā manus vaibstus bija pārsteidzoša. No dažām steigā uzvilktām tintes līnijām pagalmā viņš ar drošiem, smalkiem sudraba zīmuļa vilcieniem bija radījis apbrīnojamu zīmējumu, attēlojot manu seju, kaklu, plecus - šķietami patiesāk un dziļāk, cēlāk nekā jebkurš spogulis. Viņš mani uztvēra nevis pozā, ko pats bija pieprasījis, bet gan mirkli pirms tam, kad es ilgi lūkojos uz Džuljāno krūšutēlu un tad pagriezos, lai pār plecu uzmestu skatienu māksliniekam. Tikai mana seja trīsceturtdaļ- profilā bija rūpīgi izzīmēta un ieēnota; matus un plecus atainoja tikai dažas vienkāršas linijas. Man pakausī bija neskaidrs apveids - matu tīkliņš, varbūt nimbs. Acu plakstiņi, izteiktais zods, vaigi tieši zem acīm bija izcelti, uzmanīgi lietojot balto svinu.

Viens lūpu kaktiņš bija viegli uzrauts; tas pat nebija smaids, tikai nojausma par to. Manī atspoguļojās labestība, ko biju redzējusi mirušā Džuljāno acīs; es izskatījos pēc eņģeļa.

Es apžilbuši ilgi lūkojos uz zimējumu, tad beidzot pievērsu uzmanību otrai lapai.

Tas bija steidzīgāks, vienkāršāks zīmējums un atsauca neskaidras atmiņas; es jau reiz biju to redzējusi. Pagāja brīdis, līdz atcerējos, ka aplūkoju to kopā ar māti uz sienas netālu no Sinjorijas laukuma.

Tajā bija attēlots vīrs, kas karājas cilpā, galvu nodūris, aiz. muguras sasietām rokām. Zem tā mākslinieks bija uzrakstijis: Ber- nardo Barončelli nāvessods.

Šis zīmējums bija baismīgs, nepiemērots jaunas meitenes acīm; es nespēju iedomāties, kas pamudinājis Leonardo to darīt. Kāds gan sakars Barončelli ar mani?

Ari vēstule uzpūta mana apjukuma liesmas. Nav vārdu, ar kuriem izteikt manu prieku par iespēju Jūs satikt… Vai tas bija mājiens par mīlestību? Bet vēstule neparastā nevērībā bija parakstīta ar Jūsu draugs. Tikai draugs, nekas vairāk. Tomēr vēstule arī modināja manī jaunu sajūsmu: Lorenco pasūtījums bija īsts, nevis tukšas, glaimojošas runas.

Tā nu es katru vakaru gaidīju tēvu, izmisīgi vēlēdamās dzirdēt kaut ko par portretu vai arī - vēl svarīgāk - kādu vārdu par uzaicinājumu paviesoties Kastello.

Katru vakaru man bija lemts piedzīvot vilšanos. Tēvs neko neteica par šiem jautājumiem un norūca noliedzošu atbildi katru reizi, kad es uzdrošinājos apvaicāties, vai viņš saņēmis kādu ziņu no sera Lorenco par iespējamām laulībām.

Tomēr pēc vienām šādām apbēdinošām vakariņām, kad devos uz savu guļamistabu, mani sagaidīja Zaļuma ar lampu rokā un aizvēra durvis aiz mums.

- Nejautājiet, kā tā nonāca manās rokās; jo mazāk zināsiet, jo labāk, - viņa noteica un izvilka no ņiebura aizzīmogotu vēstuli. Es to satvēru, domādama, ka to sūtījis Lorenco. Vaskā bija iespiests bumbu ģerbonis, tomēr saturs bija tālu no cerētā. Turēdama papīra lapu Zalumas lampas gaismā, es lasiju:

Godātā madonna Liza!

Lūdzu, piedodiet man pārdrošību, ko alļāuos Jūsu nesenās viesošanās laikā mana tēva namā, un piedodiet arī šo, kad uzdrošinos rakstīt Jums vēstuli. Es zinu, ka esmu pārgalvīgs, tomēr manu drosmi veicina vēlme Jūs atkal satikt.

Tēvs ir ļoti slims. Par spīti tam, viņš devis man atļauju aizvest Jūs kopā ar sevis un Jūsu tēva izvēlētiem pavadoņiem uz mūsu villu Kastello, lai Jūs varētu doties apskatē. Jau šodien mans brālis Pjēro raksta vēstuli seram Antonio, lūdzot viņa piekrišanu.

Ar nepacietību gaidu iespēju vēlreiz Jūs redzēt. Esmu un palieku

Jūsu padevīgs kalps Džuljāno de Mediči.

XXVII

Turpmākajās dienās es izstūmu no prāta domas par Leonardo da Vinči, kaut gan slepenībā bieži vien prātoju par Bernardo Barončelli zīmējumu. Būdama tikai muļķa meitene, es visu savu uzmanību veltīju brīdim, kad Džuljāno pieliecās, lai uzspiestu skūpstu man uz vaiga. Es sapņoju par Botičelli "Venēru" un "Pavasari". Biju dzirdējusi tikai to aprakstus, bet tagad mēģināju iztēloties, kā šīs gleznas izskatās pie Kastello sienām. Es pat iedomājos, kā varētu izskatīties mans portrets tām līdzās. Es alku vēlreiz gremdēties skaistumā, kā biju to darījusi sera Lorenco vadībā. Naktis es gulēju gultā un pirmo reizi kopš mātes nāves nodevos domām, kas veda mani ārpus sevis pašas, ārpus tēva mājas un visām skumjām, kas tajā mitinājās.

Mana tēva tirgošanās pēdējā laikā bija kļuvusi vēl sparīgāka, tāpēc viņš atgriezās mājās pat vēlāk nekā parasti; man jau bija izveidojies ieradums padoties un doties gulēt, nerunājot ar viņu līdz rītam. Viņš bieži vien pārnāca mājās kopā ar Džovanni Piko, dzēra vīnu un sarunājās ar draugu, nepievēršot uzmanību vakariņu galdam.

Bet tagad biju īpašas apņēmības pilna. Es pacietīgi gaidīju, neklausīdamās vēdera rūkoņā, un stundām ilgi sēdēju pie vakariņu galda, līdz tēvs pārnāca. Es neuzdevu viņam jautājumus, tikai mierīgi sēdēju un ēdu, katru vakaru būdama pārliecināta, ka viņš beidzot ierunāsies par Lorenco ielūgumu. Tā es rīkojos četrus vakarus, līdz vairs nespēju novaldīt nepacietību.

Es liku ķēkšai uzglabāt vakariņas siltas un apsēdos pie saklātā galda. Es tā pavadīju trīs stundas, varbūt pat ilgāk, līdz degošās sveces bija gandrīz pilnīgi izkusušas un izsalkums mani mocīja tik ļoti, ka es apdomāju, vai nepalūgt atnest ēdienu.

Beidzot ienāca mans tēvs - paldies Dievam, bez grāfa Piko. Sveču gaismā viņš šķita noguris un izspūris; kopš sievas nāves viņš nepūlējās kopt savu zeltainām stigām rotāto bārdu. Šur tur sprogojās mati, nekārtīgi un nevietā augoši, un viņa ūsas, izaugušas pārāk garas, skāra apakšlupu.

Ieraugot mani, viņš likās vilies, kaut gan ne īpaši pārsteigts.

-   Nāc, sēdies, - es viņu aicināju un devos pie ķēkšas, lai pavēlētu pasniegt ēdienu. Kad atgriezos, viņš jau sēdēja, bet nebija papūlējies noņemt mantiju, kaut gan pavardā dega karsta uguns.

Mēs klusējām, līdz ķēkša atnesa minestra - zupu - un nolika to mums priekšā. Kad viņa aizgāja, es ļāvu tēvam ķerties pie vakariņām un pēc brīža ierunājos, neveiksmīgi mēģinādama slēpt savu satraukumu.

-    Vai pēdējā laikā esi saņēmis kādu vēstuli, kas būtu saistīta ar mani?

Viņš lēnām nolika karoti uz galda un uzlūkoja mani neizdibināmām dzintara krāsas acīm, neko neatbildēdams.

-   No Lorenco de Mediči? - es neatlaidos. - Vai Pjēro?

-Jā, es saņēmu vēstuli, - viņš noteica, nodūra skatienu un apēda karoti zupas.

Vai viņam sagādāja baudu iespēja mani pamocīt? Es biju spiesta jautāt: - Un kāda ir tava atbilde?

Mans tēvs sastinga, lūkodamies bļodā, un piepešā niknumā, kas lika man satrūkties, trieca karoti pret galdu. - Atbildes nebūs, - viņš paziņoja. - Es turēju solījumu, ko devu tavai mātei; es ļaušu Lorenco kārtot tavas laulības. Bet es dešām ceru, ka viņš izvēlēsies dievticīgu vīru - ja vien nodzīvos tik ilgi, lai pieņemtu lēmumu.

Viņa dusmas atmodināja svelošu trakumu ari mani. - Kāpēc es nedrīkstu braukt? Kāds gan tur ļaunums? Es esmu tik nelaimīga! Šis ceļojums ir vienīgais, kas spētu mani iepriecināt!

-   Tu nekad vairs nespersi kāju Mediči namā. - Tēva acīs dega niknums. - Viņu laiks tuvojas beigām. Dievs viņus notrieks; kritiens būs smags. Baudi atmiņas par visiem skaistajiem dārgumiem, kas tika rādīti tavām acīm, jo tie visi drīz zudīs, pārvērtīsies par pelniem.

Es spriedu, ka viņš atkārto sava jaunā glābēja vārdus, tāpēc tiem nepievērsu uzmanību un kaismīgi jautāju: - Kā tu zini, ka man rādija dārgumus? Kā tu to zini?

Tēvs izlikās, ka nav mani dzirdējis. - Es biju pacietīgs, jo jutu maigumu pret tevi un cienu tavas sēras. Tomēr es baidos par tavu dvēseli. Rīt tu nāksi man līdzi un noklausīsies Savonarolas sprediķi. Un lūdz Dievu, lai Viņš palīdz tev novērst domas no pasaulīgā, pievēršodes debešķīgajam. Un vēl lūdz piedošanu par savam dusmām pret brāli Džirolamo.

Manas rokas sažņaudzās dūrēs; es noliku tās uz galda, rūgti apzinādamās, ka man tiks liegta gaiša, skaista pasaule, pilna ar mākslu un Mediči, ar Leonardo un iespēju redzēt savu seju, ko atveidojušas prasmīgas, maigas rokas. - Tev būtu jālūdz Dievam piedošana. Tu izraisīji savas sievas slimību; tu ievedi viņu nāvē. Tu kā akls sēdi pie viena galda ar viņas slepkavām, lai nebūtu jāatzīst sava vaina.

Viņš tik strauji pielēca kājās, ka krēsls atsitās pret akmens grīdu. Viņa acis pielija pilnas dusmu asarām; labā roka trīcēja, jo viņš centās noturēt to gar sāniem, neļaut tai pacelties un sist sava niknuma avotam. - Tu neko nezini… neko. Es tev to lūdzu tikai tāpēc, ka tevi milu! Lai Dievs tev piedod.

-    Lai Dievs piedod tev, - es atcirtu, piecēlos no krēsla un pagriezos, svārkiem nošvīkstot; apziņa, ka izdevās pamest istabu, pirms to izdarīja tēvs, sniedza man kaut nelielu prieku.

Vēlāk es gulēju gultā, klausīdamās Zalumas klusajos, vienmērīgajos elpas vilcienos un sava vēdera rūkoņā, un gremdējos savā izmisumā. Atklāsme, ka man liegts redzēt Džuljāno, lika man vēl kvēlāk alkt pēc iespējas viņu atkal satikt.

Tajos retajos brižos, kad nenodevos sevis žēlošanai, es pārdomāju tēva vārdus. Vai viņš bija pieņēmis, ka Lieliskais nespēs pretoties iespējai izrādīt jaunai viešņai, kaut vai tikai neievērojamai meitenei, sava kabineta dārgumus? Vai arī viņa teiktajā slēpās kas cits?

Es gulēju nemierīgi, vairākas reizes mozdamās. Kad debesīs jau sāka aust gaisma, es atkal atvēru acis. Mans prāts bija skaidrs, un tajā izcēlās viens vienīgs tēls.

Džovanni Piko, tērpies melnās drēbēs, uzmanīgi satvēris plaukstās ārsta parakstīto mikstūru.

XXVIII

Nākamajā ritā, kad Zaļuma man palīdzēja saģērbties gājienam uz tirgu, pie manām durvīm atskanēja klauvējiens. - Liza! - tēvs man uzsauca. - Pasteidzies. Kučieris ir gatavs vest mūs uz misi.

Tātad viņš grasījās piepildīt vakarā izteiktos draudus. Mana sirds dauzījās kā izbiedēts putns. Zaļuma sarauca pieri un uzmeta man ziņkārīgu skatienu.

-   Viņš grib vest mani klausīties Savonarolas sprediķi, - es nošņācu. - Zvēru pie Dieva, es neiešu!

Zaļuma, kas vienmēr nesatricināmi bija manā pusē, pārtrauca manu piedurkņu siešanu un atsaucās: - Viņa lēni modās un būs gatava pēc brīža, ser Antonio. Vai varat atgriezties vēlāk?

-    Nevaru, - mans tēvs apņēmīgā, neatlaidigā balsi atbildēja. - Es stāvēšu šeit, līdz viņa iznāks ārā. Saki, lai viņa pasteidzas; mums drīz jāizbrauc.

Zaļuma palūkojās uz mani, pacēla pirkstu pie lūpām un piezagās pie krēsla, ar mājienu lūgdama man palidzību. Mēs kopā to nedzirdami pacēlām un aiznesām līdz durvīm. Zaļuma atbalstīja krēslu tā, lai tas aizšķērsotu ieeju, un klusi aizbīdīja bultu, ieslēgdama mūs istabā.

Pēc tam, it kā nupat nebūtu pastrādājusi noziegumu, es stāvēju un ļāvu Zalumai sasiet piedurknes.

Ilgi gaidījis, mans tēvs atkal uzsita pa durvīm. - Liza? Mums jābrauc. Zaļuma, sūti viņu ārā.

Mēs ar Zaļumu svinīgi pievērsāmies viena otrai, plati iepletušas acis. Sekoja ilgs klusums, ko pārtrauca tēva centieni pavērt durvis. Kad tas neizdevās, viņš kaut ko murmināja un atsāka klauvēt ar jaunu sparu.

-   Tu uzdrīksties man nepaklausīt?! Kā tu stāsies Dieva priekšā, ja pretojies tēvam, kurš domā tikai par tavu labklājību?

Uz manas mēles dega nikni vārdi. Es cieši saspiedu lūpas kopā un tos noriju.

-    Liza, atbildi! - Es klusēju, un viņš uzsauca: - Ko tad man darit? Atnest cirvi?

Es tik un tā nerunāju, kaut gan mans ātrais raksturs mudināja kaut ko teikt. Pēc īsas pauzes es izdzirdu tēvu raudam. - Vai tu nesaprod? - viņš vaimanāja. - Bērns, es to nedaru tāpēc, ka esmu nežēlīgs! Es to daru, jo mīlu tevi! Mīlu! Vai ir tik briesmīgi klausīties brāļa Džirolamo sprediķī, zinot, ka tas iepriecinās tavu tēvu?

Viņa balss bija tik žēla, ka tai gandriz izdevās mani aizkustināt, tomēr es klusēju.

-    Pienācis pasaules gals, bērns, - mans tēvs skumji noteica.

-    Pasaules gals, un ieradīsies Dievs, lai mūs visus tiesātu. - Viņš apklusa un izgrūda šņukstu, kas šķita nākam no pašas sirds.

-    Es jūtu, ka pienākušas beigas… Liza, lūdzu, es negribu zaudēt arī tevi…

Es noliecu galvu un aizturēju elpu. Beidzot atskanēja viņa soļi, kas attālinājās no durvīm un kāpa lejup pa kāpnēm. Mēs ilgi gaidījām, baidīdamās no krāpšanās. Pēc tam es ar mājienu liku Zalumai atbrīvot izeju. Viņa pacēla krēslu malā un, žigli pametusi skatienu laukā, lai pārliecinātos par tēva prombūtni, aicinaja mani pie loga.

Mans tēvs vienatnē gāja uz karietes pusi, kur gaidīja kučieris.

Manai pacilātībai nebija ilgs mūžs; es zināju, ka nespēšu no viņa izvairīties katru dienu.

Vakarā es nedevos lejā uz maltīti. Zaļuma slepus uznesa man šķīvi, bet es nebiju izsalkusi un apēdu tikai dažus kumosus.

Klauvējiens atskanēja vēlāk, nekā biju gaidījusi; tēvs atkal mēģināja atvērt durvis, ko biju aizbultējusi. Šoreiz viņš neko neteica, tikai klusēdams brīdi stāvēja, izgrūda dziļu padošanās nopūtu un atkāpās.

Tā turpinājās vairāk nekā divas nedēļas. Es sāku visas ēdienreizes ieturēt savā istabā un izgāju laukā tikai tad, kad tēvs bija prom; es bieži sūtīju Zaļumu uz tirgu savā vietā. Pēc kāda laika viņš vairs nenāca pie manām durvīm, bet es viņam neuzticējos, turpināju vairīties un uzturējos savā istabā aiz slēgtām durvīm. Kad viņš bija misē, es aizlavijos uz Svētā Gara baznīcu, ierados tur vēlu un lūdzos neilgi, aiziedama pirms dievkalpojuma beigām.

Es biju kļuvusi par ieslodzīto pati savās mājās. Tāpat kā mate.

9

Pagāja trīs nedēļas. Sākās Lielais Gavēnis, un mana tēva fanātisms pieņēmās spēkā. Viņš bieži nostājās pie manām durvīm un sprediķoja par patmīlības, nesātības un bagātības briesmām, par karnevāla ļaunumu un svinībām laikā, kad nabagi mirst badā. Viņš lūdzās, lai apmeklēju misi kopā ar viņu. Pūļi, kas nāca klausīties Florences dedzīgā Savonarolas runās - daži atceļoja no tuvākajām lauku zemēm, jo viņa slava bija sākusi izplatities, - bija tik lieli, ka viņš no Svētā Marka baznīcas bija pārcēlies uz milzīgo svētnīcu Svētā Lorenco baznīcā, kur glabājās noslepkavotā Džuljāno kauli. Mans tēvs teica, ka pat šī plašā zāle nespēj uzņemt visus ticīgos; tie drūzmējās uz kāpnēm un ielās. Floren- ciešu sirdis pievērsās Dievam.

Es turpināju klusēt, aizslēpusies aiz biezajām koka durvīm. Dažreiz piespiedu plaukstas pie ausīm, pūlēdamās apslāpēt viņa dedzīgās balss skaņas.

Dzīve kļuva tik nepanesama, ka es sāku padoties izmisumam. Vienīgā iespēja izbēgt bija laulības, bet es jau biju atteikusies no cerības uz Vinči pilsētas mākslinieku, un Džuljāno sava augstā sabiedriskā stāvokļa dēļ bija man nepieejams. Savukārt Lorenco, vienīgais, kurš varētu paziņot piemērota līgavaiņa vārdu, bija pārāk slims, lai spētu runāt.

Tomēr mans noskaņojums uzlabojās, kad Zaļuma kādu dienu atgriezās no tirgus smaidīdama un ielika man rokās vēl vienu vēstuli, aizzīmogotu ar Mediči ģerboni.

Visudārgā madonna Liza!

Esmu patiesi apbēdināts, ka Jūsu tēvs vēl nav atbildējis uz mūsu vēstuli ar lūgumu ļaut Jums apciemot Kastello kopā ar mums. Varu tikai pieņemt, ka tā nav kļūda un mēs esam saņēmuši vārdos neizteiktu noraidījumu.

Piedodiet, ka nerakstīju Jums agrāk. Tēvs ir tik neglābjami slims, ka man sāk zust visas cerības. Vīnā mērcētie dārgakmeņi, ko ārsti izmantoja procedūrām, nav devuši rezultātus. Tēva vārgās veselības dēļ es neuzdrošinos viņu traucēt, tomēr runāju ar savu vecāko brāli Pjēro, kurš piekritis manā labā uzrakstīt otru vēstuli seram Antonio. Viņš apjautāsies, vai Jūsu tēvam, ja viņš neuzskata par pieņemamu viesošanos Kastello, nebūtu iebildumu uzņemt mani kā Jūsu viesi Jūsu namā - protams, Jūsu tēva un mana brāļa klātbūtnē.

Ja arī šis piedāvājums tiks noraidīts, esmu spiests jautāt: vai ir kāda atklāta vieta pilsētā, kur mēs varētu netīšām satikties?

Atvainojos par savu pārdrošību. To radījusi mana izmisīgā vēlme Jūs atkal satikt. Esmu un palieku

Jūsu padevīgais kalps Džuljāno de Mediči.

Vēstule ilgi gulēja man klēpi, kamēr es gremdējos pārdomās.

Pirmā vieta, kas man iešāvās prātā, bija tirgus laukums. Es turp devos bieži, tāpēc nevienam tas nešķistu savādi. Tomēr bija iespējams, ka es tur sastaptu kādu kaimiņu, ģimenes draugu vai sievu kalpotājam, kura saimnieks pazīst manu tēvu. Tā bija ļaužu pārpildītā vieta, tomēr ne pietiekami drūzmaina, lai izvairītos no mUsu kučiera modrās acs, un tajā bija pārāk daudz pazīstamu seju. Jaunas meitenes un Mediči dēla tikšanās noteikti nepaliktu nemanita. Nebija citu vietu, kur kučieris mani parasti veda. Ja es dotos uz kādu lidz šim neapmeklētu vietu, viņš noteikti ziņotu tēvam.

Zaļuma stāvēja man blakus, ziņkārības mocīta, tomēr pieklājības dēļ klusēja, gaidīdama, kad es ar viņu dalīšos jaunajās vēstis.

-   Cik ilgs laiks paies, līdz sers Džuljāno saņems atbildi? - es beidzot jautāju.

-   Tā būtu viņam rokās jau no rita. - Verdzene veltīja man sazvērniecisku smaidu. Es biju pastāstījusi viņai visu par Mediči pils apskad: cik laipns un vārgs bija sers Lorenco, cik pārdroši rīkojās jaunais Džuljāno, cik elegants un skaists man šķita Leonardo. Tāpat kā es, viņa zināja, cik neiespējama ir laulība ar Džuljāno, tomēr man šķita, ka viņa slepeni izbauda iespēju stādes pretī tradīcijām. Varbūt arī viņā mājoja neprātīga cerība, ka neiespējamais kaut kādā veidā varētu būt iespējams.

-    Atnes man spalvu un papīru, - es palūdzu un, saņēmusi prasīto, uzrakstīju atbildi. Es to salocītu un aizzīmogotu pasniedzu Zalumai.

Pēc tam es piecēlos, atbultēju durvis un devos lejup, meklēdama tēvu.

XXIX

Kad pateicu tēvam, ka apmeklēšu misi, viņš mani apskāva. - Divas dienas, - es viņam lūdzu. - Dod man divas dienas, lai varu lūgties un sagatavot savu sirdi. Tad es došos tev lidzi. - Viņš ar prieku izpildīja manu lūgumu.

Nākamajā dienā, kā Zaļuma bija solījusi, vēstule nokļuva Džuljāno rokās; viņš lika manam nezināmajam vēstnesim pagaidīt un tūlīt pat uzrakstīja atbildi. Vakarā, ieslēgusies savā guļamistabā, es to lasīju un pārlasīju, līdz Zaļuma beidzot uzstāja, lai nopūšu sveci.

Iepriekšējā dienā lija nerimstošs lietus, bet otrās dienas vakars bija tieši tik skaists, cik iespējams cerēt aprīļa sākumā. Kad piebraucām pie Svētā Lorenco baznīcas, saule spīdēja zemu debesīs, un tās siltumu līdzsvaroja vēss vējiņš.

Tēvs nebija pārspīlējis, runājot par pūli, kas nāca klausīties klostera priekšnieka runā. Drūzma sedza baznīcas pakāpienus un pletās pār laukumu, tomēr, lai cik milzīgs bija šis ļaužu kopums, tajā nevaldīja priecīgs satraukums, nebija dzīvīguma un līksmes. Visapkārt valdīja kapa klusums, ko pārtrāuca tikai nopūtas un tik tikko dzirdami murminātas lūgšanas. Viss bija ietērpts drūmās krāsās. Nebija koši ģērbtu sieviešu, kas izrādītu savu drānu greznību, nemirdzēja dārgakmeņi un zelts. Likās, ka sapulcējies liels norātu kraukļu bars.

Es neredzēju nekādu iespēju izlauzties cauri pūlim, lai dzirdētu brāļa Džirolamo sprediķi. Uz mirkli mani pārmāca nelabumu raisošas bailes. Vai tēvs grasījās stāvēt ārpusē, laukumā? Ja tā, viss bija zudis…

Tomēr, kad tēvs palīdzēja man izkāpt no karietes, parādījās Džovanni Piko, kurš mūs jau gaidīja. Viņu ieraugot, mani vēl joprojām pārņēma vēlme atrauties nost.

Tēvs apskāva Piko, bet es viņu piedekami labi pazinu, lai justu, ka viņa līksme ir tēlota. Atturīgais smaids pagaisa, tiklīdz tēvs atkāpās no drauga - pārāk strauji.

Uzlicis roku tēvam uz pleca, grāfs pagriezās un veda mūs uz baznīcu. Pūlis pašķīrās; vairums viņu pazina un palocījās, izrādot cieņu viņa ciešajai saiknei ar brāli Džirolamo. Viņš pavisam brīvi iekļuva svētnīcā, vadīdams tēvu, kurš turēja mani aiz rokas un vilka līdzi; Zaļuma sekoja mums pa pēdām.

Pēdējo reizi, kad dzirdēju Savonarolu runājam, Svētā Marka baznīca bija pilna līdz. pēdējai iespējai, bet šeit, Svētā Lorenco baznīcā, ļaudis atmeta visus sabiedrības noteikumus un sēdēja, cieši piespiedušies cits citam klāt, plecu pie pleca, tik tikko spējīgi pacelt rokas, lai pārmestu krustu. Nakts bija vēsa, bet baznīcu piesildīja daudzie ķermeņi; gaiss bija piesmacis, oda pēc sviedriem, un to pildija elpošana, nopūtas, lūgšanas.

Piko aizveda mūs līdz vietai, kur gaidīja druknais mūks Domeniko. Es novērsos, lai viņš un pārējie neredzētu naidu manā sejā.

Viņš paslāja mums garām, pārmidams dažus vārdus tikai ar Piko, un nozuda pūlī. Tikai tad es palūkojos apkārt un pamanīju kādu izstīdzējušu, nerunīgu jaunekli, kam bija atmiņā paliekoša, reiz jau redzēta seja. Pagāja mirklis, līdz atcerējos, kur viņu biju sastapusi - Mediči namā, kur viņš klusēdams sēdēja blakus Botičelli un Leonardo da Vinči. Tas bija tēlnieks Mikelandželo.

Sākās dievkalpojums. Mises rituāls bija īss, atbrīvots no visa liekā - jo ļaudis ieradušies ne jau piedalīties eiharistijā, bet gan dzirdēt Savonarolas runu.

Un viņš runāja. Redzot mazo, neglīto mūku, kurš tvērās pie kanceles apmales, mani caurstrāvoja sāpes, kādas nebija izdevies sagādāt ne Piko, ne pat slepkavam Domeniko.

Kad sludinātājs atvēra muti un katedrālē pacēlās viņa čērkstošā balss, es nespēju aizturēt asaru, kas nobira pār vaigu. Zaļuma to redzēja un cieši satvēra manu roku. Ari tēvs pamanīja manu jutu uzplūdu; varbūt viņš domāja, ka manas skumjas dzimušas no grēku nožēlas. Galu galā daudzi klausītāji - pārsvarā sievietes, bet ari daži vīrieši - sāka raudāt, tiklīdz Savonarola izrunāja pirmo teikumu.

Es nespēju uzmanīgi klausīdes sprediķī, tāpēc uztvēru dkai dažas frāzes.

Pati Svētā Dievmāte parādījās man un runāja…

Tuvojas Tā Kunga sūtītais posts… Turies pie sodomijas, ak Florence, turies pie netīrās vīriešu mīlestības, un Dievs tevi iznīdēs. Turies pie mīlestības pret bagāto, pret dārgakmeņiem un nevērtīgiem greznumiem, kad nabagie raud pēc maizes, un Dievs tevi iznīdēs. Turies pie mākslas un spīguļiem, kas cildina pagānus un negodā Kristu, un Dievs tevi iznīdēs. Turies pie laicīgās varas, un Dievs tevi iznīdēs.

Es domāju par Leonardo, kurš tobrīd noteikti jau bija sekojis saprāta balsij un atgriezies Milānā. Es domāju par Lorenco, kurš neapšaubāmi paliks, kaut gan viņa tautas sirdis tika pilināta pret valdnieku vērsta inde. Es domāju par Džuljāno vecāko, kura mirstīgās atliekas atdusējās šeit, un prātoju, vai viņš šausmās klausās notiekošo no savas vietas debesīs.

Nelaime ķers tevi, ak Florence! Gaidi atmaksu.

Laiks ir pienācis. Laiks ir pienācis.

Es pagriezos un, brīdi sačukstējusies ar Zaļumu, pacēlu plaukstu pie pieres, līgodamās kā apreibusi. Jāatzīst, ka man nācās pietēlot pavisam maz.

Zalumas sejā parādījās rūpes. Viņa paliecās man garām un uzrunāja tēvu: - Ser Antonio, viņai ir slikti; es baidos, ka viņa paģībs. Pūlis ir pārāk liels. Ja atļausiet, es izvedīšu viņu ārā paelpot svaigu gaisu.

Tēvs palocīja galvu un ar steidzīgu, nepacietigu žestu sūtīja mus ārā; viņa acis bija plati ieplestas un mirdzēja, pievērstas sludinātājam kancelē.

Ari Piko bija tā aizrāvies ar brāļa Džirolamo vārdiem un mums nepievērsa uzmanibu. Es pagriezos - un ieraudzīju, ka man tieši aiz muguras stāv garš, kalsns vīrietis ar asu, izvirzītu zodu, kura seja modināja manī izvairīgas, nepatīkamas atmiņas. Viņš pamāja, mani sveicinādams; es iztrūkusies pamāju pretī, kaut gan nespēju atcerēties, kur esmu viņu redzējusi.

Mēs ar Zaļumu izlauzāmies cauri dievlūdzēju miesas barjerai - vispirms līdz lielajām, atvērtajam durvīm, pēc tam lejup pa kāpnēm un cauri drūzmai laukumā, kas spiedās pēc iespējas tuvāk baznīcai, cerot uztvert kādu dižā pravieša vārdu vai viņu ieraudzīt.

Kad bijām brīvībā, es pastiepu kaklu, meklēdama kučieri; par laimi, viņu nekur neredzēju. Es pamāju Zalumai, un mēs steidzāmies uz baznīcas dārzu, ko slēpa augstas sienas un vārti.

Pagājušas garām saltajiem mirušo pieminekļiem pa taku, ko abās pusēs rotāja ērkšķaini, vēl neziedoši rožu krūmi, mēs ieraudzījām divus apmetnī ietinušos vīriešus - vienu gara augumu, otru vidusmēra, - kuri slēpās aiz plaukstoša koka zariem. Saules gaisma nebija īpaši spoža, bet, kad īsākais virietis atmeta kapuci, es nekavējoties viņu pazinu.

- Džuljāno! - Es pusskriešus metos viņam pretī, un viņš darīja tieši to pašu. Mūsu pavadoņi - viņējais rauca pieri un turēja rokā garu zobenu - palika divus soļus aiz mums.

Viņš satvēra manu roku, šoreiz darīdams to nedaudz neveikli, un pieliecās, lai to noskūpstītu. Viņa pirksti bija gari un tievi, tādi paši, kadi reiz noteikti bijuši tēvam, pirms vecums un slimība tos izkropļoja. Mēs lūkojāmies viens otram acīs un zaudējām valodu. Viņa vaigi bija piesarkuši, un pār tiem stiepās asaru atstātas sliedes.

Brīdi nopūlējies atgūt savaldību, Džuljāno ieteicās: - Tēvs ir ļoti slims, tik tikko spēj runāt; šodien viņš mani nepazina. Ārsti ir satraukušies. Es baidījos atstāt viņu vienu.

Es saspiedu Džuljāno roku. - Man ļoti žēl. Patiešām. Bet viņš jau iepriekš bijis ļoti slims, tomēr atveseļojies. Es lūgšu Dievu, lai Viņš dziedē jūsu tēvu.

Viņš ar zodu norādīja uz svētvietu. - Vai ļaudis stāsta taisnību? Ka Savonarola savos sprediķos runā sliktu par manu tēvu?

Es negribīgi atbildēju: - Viņš nav nosaucis jūsu tēvu vārdā. Bet viņš nosoda visus, kam pieder bagātības, māksla un vara.

Džuljāno nolieca galvu; viņa brūnie, viļņainie mati, kas sniedzās līdz zodam, krita uz priekšu. - Kāpēc Savonarola ienīst tēvu? Viņu moka tādas sāpes… Es nespēju mierīgi uzklausīt viņa vaidus. Kāpēc gan kāds vēlas iznīdēt visu, ko mana ģimene darījusi Florences labā? Visu skaistumu, filozofiju, gleznas un skulptūras… Mans tēvs ir labs cilvēks. Viņš vienmēr dāsni devis nabagiem… - Džuljāno pacēla acis un uzlūkoja mani. - Jūs taču tam neticat, madonna? Vai tagad esat viena no "gaudotājiem"?

-    Nē, protams! - Šāds pieņēmums tik ļoti aizvainoja, ka manas dusmas viņu nekavējoties pārliecināja. - Es vispār šeit nebūtu ieradusies, ja tā nebūtu iespēja redzēt jūs. Es ienistu brāli Džirolamo.

Mani vārdi lika viņam atvieglojumā nolaist plecus. - Mani tas priecē… Liza… vai drīkstu uzrunāt jūs vārdā? - Saņēmis apstiprinošu mājienu, viņš turpināja. - Liza, man ļoti žēl, ka manas skumjas apēno šo tikšanos. Jo mans mērķis, iespējams, tev šķitīs pārdrošs…

Es aizturēju elpu.

-    Kopš tā vakara, kad ieradies viesos pie mums, es vairs ne- speju domāt par ko citu. Es domāju tikai par tevi. Liza. Es gan esmu pārāk jauns, un, iespējams, manam tēvam būtu iebildumi, bet nav nekā, ko es vēlētos vairāk… - Viņš nokaunējās un iedūra skatienu zemē, meklēdams vārdus. Es savukārt nespēju noticēt nupat dzirdētajam, kaut gan tik bieži biju par to sapņojusi.

Mana plauksta vēl joprojām atradās viņa rokā; viņš to saspieda ciešāk un ar pirkstiem glaudīja manu miesu, līdz saņēmās, pacēla skatienu un izgrūda: - Es tevi mīlu. Tas ir briesmīgi, es nespēju naktīs aizmigt. Es nevēlos dzīvot bez tevis. Es gribu ar tevi precēties. Esmu jauns, tomēr pietiekami nobriedis, lai zinātu, ko vēlos; man plecos ir uzkrauta atbildības nasta, kādu piedzīvo retais cilvēks manā vecumā. Es zinu, ka tēvs gribētu noslēgt kādu stratēģiski izdevīgāku laulību, bet nešaubos, - kad viņš atveseļosies, es spēšu viņu pārliecināt. Mums būtu jāgaida gads, varbūt divi, bet… - Viņam aptrūkās elpas. Ievelkot lielu malku gaisa, viņa acis spīdēja ne vairs asaras, bet gan neslēptas bailes. - Vispirms gan man jāzina, kādas ir tavas domas.

Es atbildēju, ne mirkli nevilcinoties. - Nav nekā, ko mana sirds vēlētos vairāk.

Viņa smaids bija žilbinošs. - Un tavas jutas…?

-   Ir tādas pašas kā tavējās. Bet, - es klusi piebildu, - mans tēvs to nemūžam nepieļaus. Viņš ir viens no "gaudotājiem".

Džuljāno aizrautībai nebija robežu. - Mēs varam ar viņu kaulēties. Ja nepieprasīsim pūru… Ja samaksāsim pietiekami, lai viņam vairs nevajadzētu strādāt… Esmu ticies ar seru Antonio. Viņš vienmēr izturas ļod godbijīgi un šķiet saprātīgs cilvēks. - Džuljāno apklusa, ļaudamies pārdomām. - Tēvs ir pārāk slims, lai ar to nodarbotos… bet es runāšu ar savu vecāko brāli Pjēro. Viņu es spēšu pārliecināt. Kad tēvs atveseļosies, būs jau izziņota saderināšanās. Viņš vienmēr man devis visu, ko vēlos, un šoreiz būs tāpat.

Viņa balsī skanēja tik neapgāžama pārliecība par saviem spēkiem, ka es jutu, kā pagaist šaubas. - Vai tas ir iespējams…?

-    Vairāk nekā iespējams, - Džuljāno mani pārtrauca. - Tas ir paveikts. Es par to parūpēšos. Mani nekas neapturēs. Jau šovakar aprunāšos ar Pjēro un nelikšu viņu mierā ari no rīta, ja vajadzēs. Un rit nesīšu jums ziņu par saviem panākumiem. Kur mēs satiksimies un kad?

-    Šeit. - Es nespēju iedomāties labāku vietu slepenām sarunām. - Šajā pašā laikā.

-   Tātad ritvakar. - Viņš piepeši paliecās uz priekšu un noskūpstīja mani uz lūpām; es iztrūkusies nedaudz atkāpos, bet melotu, ja neatzītu, ka steigšus atbildēju uz viņa pārdrošību.

Tas, protams, bija mājiens mūsu abu pavadoņiem, kuri metās mums klāt un mūs atšķira. Džuljāno pavadonis virzīja viņu uz karieti, kas abus jau gaidīja, bet Zaļuma veda mani atpakaļ uz baznīcu.

Es čukstus jautāju: - Saki man, tā ir muļķīga cerība vai ari tiešām kaut kas iespējams?

Verdzene turēja roku man uz pleca un piekala skatienu pūlim tuvumā. - Nekas nav neiespējams, - viņa noteica.

Šoreiz man nevajadzēja tēlot, ka ir grūti iet.

XXX

Tonakt es negulēju nemaz, zinādama, ka ari Džuljāno droši vien guļ nomodā savā gultā otrā Arno krastā. Es atteicos no visām sirdssāpēm, ko man sagādāja ziņa, ka Leonardo dod priekšroku viriešiem; es sev atgādināju, ka viņa apbrinas pilnais skatiens liecinājis par mākslinieka kaismi, novērtējot iespējamu gleznas motivu, un nekas vairāk. Savā vēstulē viņš bija parakstījies kā draugs, un tieši to viņš ari gribēja teikt.

Bet Džuljāno… izskatīgs, gudrs, mākslu mīlošs un jauns, tāpat kā es… Pat sapņos man nevarētu rādīties labāks vīrs. Un mīlestība, kas viņā bija dzimusi, atraisīja tādas pašas izjūtas mani. Tomēr es nespēju iedomāties nevienu laicīgu dāvanu - zeltu, dārgakmeņus, zemes īpašumu -, kas pārliecinātu tēvu atdot mani Mediči ģimenes pārstāvim.

Tonakt es lūdzu Dievu, kaut sers Lorenco atlabtu un dotu Džuljāno atļauju ar mani precēties, kaut Tas Kungs darītu maigāku mana tēva sirdi un mūsu savienību iespējamu. Es lūdzos, kaut Lieliskā pasutitais portrets kļūtu par īstenību.

Tieši pirms rītausmas, kad tumsa jau sāka iekrāsoties pelēkos toņos, pār mani nāca nepatīkama atklāsme. Svešinieks, kurš man pamāja dievnamā, bija tas pats vīrietis, kurš stāvēja aiz manis un palīdzēja man piecelties Svētā Marka baznīcā dienā, kad nomira mana māte.

No rīta tēvu iepriecināja mans paziņojums, ka es atkal apmeklēšu misi Svētā Lorenco baznīcā. Es biju nogurusi no miega trūkuma, un satraukums todien neļāva man ēst; es cerēju, ka acīmredzamais bālums sniegs man nepieciešamo attaisnojumu, lai es atkal varētu aizlavīties uz dārzu.

Bija sestais aprīlis. Ņemot vērā turpmākos notikumus, es ļoti labi atceros šo datumu.

Rīts bija skaidrs, bet, tuvojoties saulrietam, debesis klāja melni mākoņi; vējā varēja saost tuvojošos lietu. Ja es tik izmisīgi nevēlētos satikt Džuljāno un mans tēvs tā nealktu dzirdēt pravieša mācību, mēs droši vien paliktu mājās, lai paglābtos no gaidāmās lietusgāzes.

Ticīgo pulks pie baznicas bija vēl lielāks nekā iepriekšējā vakarā; sliktais laiks nevienu nebiedēja.

Es atkal biju spiesta satikt grāfu Piko, kurš mūs sagaidīja ar ierasto glaimīgo pieklājību, un brāli Domeniko, kurš ieņēma mums vietu pie kanceles un nozuda, kad atnācām. Satraukums liedza man uztvert kaut ko no ceremonijas un sprediķa, bet braļa Džirolamo pirmie vārdi bija tik spēcīgi, ka es tos neaizmirsīšu nemūžam.

- Ecco gladius Dominē super terram cito et velociter! - viņš iekliedzās ar tadu aizrautību, ka daudzi klausītāji pārsteigumā noel- sās. - Uzlūkojiet Tā Kunga zobenu, kas drošs un straujš slīd pār zemi!

Dievlūdzēji spēji apklusa. Vienīgais troksnis milzīgajā katedrālē bija Savonarolas čērkstošais, ekstātiskais sprediķis.

Brālis Džirolamo apgalvoja, ka Dievs ar viņu runājis. Iepriekšējā vakarā viņš mēģinājis pierakstīt sprediķi par augšāmcelto Lā- caru, bet īstie vārdi nedevušies rokā - lidz pats Dievs tos skaļi nosaucis pravietim.

Dieva pacietība esot pārbaudīta līdz pēdējai robežai; Viņš vairs nevaldīšot savu roku. Pastarā tiesa tuvojas, pastarā tiesa ir klāt, un vairs nekas to neapturēs. Saudzēti tiks tikai īstenie ticīgie. Viņš runāja tik pārliecinoši, ka man nācās piepūlēties, lai nepadotos bailēm.

Gaiss bija silts un sasmacis. Es aizvēru acis un sašūpojos, un nākamajā mirkli mani pārņēma pēkšņa pārliecība, ka man jātiek prom no pūļa, citādi es iztukšošu kuņģa saturu tieši dievnamā. Es izmisīgi satvēru Zalumas roku. Viņa jau gaidīja manu signālu un satraucas, ieraudzījusi manu patieso pārbīli.

- Viņai ir slikti, - Zaluma paziņoja tēvam, bet viņš atkal bija aizrāvies ar pravieša vārdiem un neko nedzirdēja. Tā nu Zaļuma izstūma mani cauri ļaužu rindām laukā, kur bija vēss, svaigs gaiss.

Savonarolas sprediķa vārdi čukstus gāja no mutes mutē, līdz izkļuva ārpusē, uz baznīcas pakāpieniem, kur zemnieks tos izkliedza visiem pārējiem.

Nožēlo grēkus, ak Florence! Mātes, raudiet par saviem bērniem!

Melnie, biezie mākoņi padarīja agrino vakaru tumšu kā nakti. Aukstais vējš, kas pūta no Arno puses, atnesa lidzi iesāļu smaržu. Brīvība un gaiss lika man nedaudz atdzīvoties, bet es izmisīgi vēlējos dzirdēt Džuljāno vēstis.

Mēs tikām līdz baznīcas dārzam; es atgrūdu vaļā vārtus. Iekšā valdīja tumsa, kurā izcēlās melni koku apveidi, bet zari pāta- goja gaisu līdz ar katru jaunu vēja brāzmu, kas aizrāva ziedus prom.

Bet Džuljāno tur nebija.

Pagaidām nebija, es sev atgādināju un, paceldama balsi, lai pārkliegtu vēju, sacīju Zalumai: - Mēs pagaidīsim.

Es stāvēju, cieši piekalusi skatienu atvērtajiem vārtiem, un pūlējos saskatīt tumsā Džuljāno un tā sargu. Zalumai tādu cerību nebija; viņas acis bija pievērstas melnajam debesim, gaidot vētru. Tālumā vējš nesa vīrieša balsi. Šie vārdi nāk no Dieva. Es esmu tikai niecīgs ziņnesis; es nezinu, kāpēc Dievs izvēlējies mani. Neskaties uz manu vājumu, ak Florence, un vērs savu sirdi uz Dieva balsi, kas tevi brīdina!

Mēs gaidījām tik ilgi, cik uzdrošinājāmies. Es labprāt paliktu vēl ilgāk, bet Zaļuma uzsita man pa plecu. - Ir laiks. Jūsu tēvam radisies aizdomas.

Es klusēdama pretojos, lidz viņa satvēra manu elkoni un grūda mani uz vārtu pusi. Es devos atpakaļ uz baznīcu, bet kaklu un krūtis svilinaja apslāpētas bēdas. Lai gan laiks bija tik slikts, pūlis uz pakāpieniem un laukumā nebija kļuvis retāks; daudzi turēja aizdedzinātas lāpas, veidojot lielu, mirdzošu gaismas čūsku.

Ne man, ne Zalumai nepietika spēka iespiesties atpakaļ iekšā; viņas uzstājīgās pavēles laist garām augstdzimušu sievieti raisīja tikai nicīgus smieklus.

Es pagriezos, gribēdama doties uz dārzu, bet Zaļuma satvēra manu roku. - Palieciet, - viņa lūdzās. - Vai dzirdat? Viņi vairs neatkārto sprediķi. Mise gandrīz beigusies; drīz laukā iznāks jūsu tēvs. - Viņa pieklusināja balsi. - Ja viņš varētu atnākt, viņš jūs jau gaidītu.

Es novērsos un salēcos, dzirdot tuvumā nograndam pērkonu. Pūlis sāka murdēt; kāds vecs vīrs iesaucās: - Viņš runā taisnību! Tuvojas Dieva taisnā tiesa!

Mani pārņēma neizskaidrojamas bailes.

Kad tēvs iznāca no baznīcas grāfa Piko pavadībā, viņš mani nerāja, kā biju gaidījusi. Tieši pretēji - izturējās laipni. Palīdzēdams man iekāpt karietē, viņš sacīja: - Es zinu, ka tu pēdējā laikā nejūties labi. Un zinu, cik grūti tev ir skatit vaigā brāli Džirolamo… Bet ar laiku tava sirds sadzīs. Tici man, - tēvs drebošā balsī apliecināja. - Tava māte šovakar mīļi uzsmaida tev no debesīm.

Mēs nokļuvām mājās tikai dažus mirkļus pirms vētras.

Tonakt mani pamodināja dārdošs pērkons un tik spožs zibens, ka pirmo uzliesmojumu es ieraudzīju caur nolaistiem plakstiņiem. Vētra bija pārāk skaļa, lai ļautu mums gulēt, tāpēc mēs ar Zaļumu piegājām pie loga un lūkojāmies pāri Arno, vērodamas žilbinošās šautras, kas apgaismoja naksnīgo debess jumu.

Kad tas beidzās un mēs atgriezāmies gultā, es iegrimu miegā, ko tramīgu darīja ļauni sapņi.

XXXI

Nākamajā rītā mčs devāmies uz tirgu. Es biju izklaidīga un drūma, domādama par iespēju, ka Džuljāno mainījis savas ieceres, ka viņa tēvs vai Pjēro beidzot viņu pārliecinājuši, cik muļķīgi ir precēties ar meiteni, kam ir zemāks stāvoklis sabiedrībā.

Tomēr, pat braukdama karietē, es jutu, ka pilsētā noticis kaut kas svarīgs. Amatnieku preces vēl nebija izliktas apskatei, bet nedaudzajos veikaliņos, kas bija atvērti, to īpašnieki nopietni sarunājās ar klientiem, sabāzuši galvas kopā. Ielās cilvēki stāvēja mazos pulciņos un sačukstējās.

Mūsu pirmā pieturas vieta bija miesnieka veikaliņš. Miesnieks bija pavecs virs ar tuklu vidukli un lieliem kauliem, un viņa plikais pakausis saulē mirdzēja; viņš bija tirgojies ar manu vecmāmiņu un pēc tam ari māti. Viņš strādāja kopā ar jaunāko dēlu, puisi, kura skaistie zelta krāsas mati jau bija kļuvuši paplāni, atklājot skatienam kailu galvvidu.

Šodien bija nozudis miesnieka labsirdīgais smaids un jautrais noskaņojums. Viņš drūmu seju paliecās mums pretī; es nodomāju, ka kāds ir miris.

-   Vai dzirdējāt, monna Liza? - viņš jautāja, pirms paguvu uzdot kādu jautājumu. - Vai dzirdējāt par Ziedu Dievmātes katedrāli?

Es papurināju galvu. - Par Doma katedrāli?

-   Tā sabrukusi, - miesnieks svinīgi novilka. - Dievs svieda pērkona bultu, un lielais kupols beidzot nokritis zemē. - Viņš pārmeta krustu.

Es spēji ievilku elpu. Cik šausmīgi iedomāties, ka skaistā katedrāle pārvērsta drupās…

-    Bet es to redzēju, kad šķērsoju tiltu, - Zaļuma nicīgi noteica. - Katedrāle stāv, kā stāvējusi. Ja tā būtu notriekta, mēs abas pamanītu, ka tās vairs nav. Skādes! - Viņa norādīja tālumā. - To var saskatīt pat no šejienes!

Miesnieks dedzīgi purināja galvu. - Centrs. Sabrucis pats centrs. Jūs redzat tikai ārējo čaulu. Ja neticat man, dodieties pašas to apskatīt. Man ziņoja uzticami liecinieki.

Viņa dēls, kurš tobrīd sadalīja jēra galvaskausu, lai izdabūtu no tā smadzenes, sadzirdēja mūsu vārdu apmaiņu un pār plecu uzsauca: - Daži runā, ka tas ir Lorenco de Mediči pirksts. Ka viņam esot burvju gredzens ar ieslodzītu džinu, kurš nakti izbēdzis un satriecis katedrāli pīšļos.

Jaunekļa tēvs nicīgi nošņācās un papurināja galvu. - Māņticība! Bet… jāatzīst, šis notikums padara ticamu brāļa Džirolamo mācību. Es neesmu tās sekotājs, bet šovakar varbūt došos uz Svētā Lorenco baznīcu, lai paklausītos, kas viņam par to sakāms.

Satricināta līdz pašiem sirds dziļumiem, es devos prom, nesdama jēra plecu un nieres, bet smadzenes atstājot citiem. Mums bija paredzēts iegriezties arī pie maiznieka, bet es pastāstīju kučierim par katastrofu. Viņš gan bija padevīgs manam tēvam un nozvērināts, ka vedīs mani tikai uz atļautajām vietām, bet šoreiz nebija grūti pārliecināt viņu aizvest mūs uz. Doma laukumu, lai savām acīm aplukotu nelaimes vietu.

Ielas, kas veda uz Ziedu Dievmātes baznīcu, bija ļaužu pārpildītas. Jo tuvāk piebraucām katedrālei, jo vairāk pārliecinājāmies, ka sarkanais ķieģeļu kupols vēl joprojām tiecas pretī Florences debesīm.

-   Muļķu baumas! - Zaļuma nomurmināja. - No gaisa pagrābtas iedomas, kuras veicinājis tas neprātis.

Neprātis, es nodomāju. Lieliski piemērots apzīmējums brālim Džirolamo, lai gan neuzdrošinājos to izmantot savās mājās… Un, spriežot pēc viņa sekotāju maniakālās ticības, to nebūtu prātīgi izrunāt ari ielās.

laukums bija pilns ar karietēm un kājāmgājējiem, kas bija ieradušies aplūkot postažu. Tā nebija tik drausmīga, kā aprakstīja miesnieks, bet zibens bija iespēris misiņa laternā, kas vainagoja lielo kupolu, un to apsvilinājis. Un bija radušies bojājumi pašai ēkai. Divas nelielas nišas bija sabrukušas zemē; viena pāršķēla kupolu, otra atstāja lielu caurumu tuvējās mājas jumtā. Zemē vāļājās arī krituši marmora gabali, kas aizvēlušies līdz dievnama rietumu malai. Ap katru no tiem bija sastājušies ļaudis, ieturot godbijīgu atstatumu; kāds bērns pastiepās uz priekšu, lai pieskartos akmenim, bet māte viņu steigšus aizrāva prom, it kā marmors būtu nolādēts.

Vecs vīrs baltiem matiem norādīja uz rietumiem, uz Via Larga pusi. - Vai redzat? - viņš iesaucās, acīmredzot vērsdamies pie visa pūļa. - Tie vēlušies pretī Mediči namam. Dievs brīdinājis Lielisko, lai tas nožēlo savu grēcīgo darbu, bet Tas Kungs vairs nevar apvaldīt dusmas!

Es atgriezos pie mūsu kučiera, kurš sēdēja uz bukas, izbrīnā vērodams notiekošo.

-   Esmu redzējusi pietiekami, - es viņam paziņoju. - Ved mūs mājās. Pasteidzies!

Es apgūlos gultā un paziņoju tēvam, ka esmu saslimusi, tāpēc vakarā nevarēšu viņam pievienoties gājienā uz misi. To dienu un nākamo es pavadīju, gaidīdama vēstuli no Džuljāno, kas nepienāca.

Paklausot tēva īpašam aicinājumam, es nokāpu lejā, lai ieturētu vēlas vakariņas. Man šķita, ka viņš grasās izteikt lūgumu, lai no rīta apmeklēju misi, tāpēc dariju to negribīgi un centos iz- skatities pēc iespējas slimāka. Tomēr izrādījās, ka viņš grib dalīties mulsinošās ziņās.

-   Lauvas Sinjorijas laukumā, - viņš iesāka. Protams, es zināju par lauvām; tās bija Lorenco dāvanas. Abi lauvas tika turēri būros un izrādīti ļaudīm kā Florences varas simbols. - Viens nogalinājis otru. Tās ir zīmes, Liza. Zīmes un pareģojumi.

Bija astotā aprīļa vakars. Es izģērbos un apgūlos gultā, bet nespēju aizvērt acis un svaidījos, līdz nokaitināju Zalumu, kura miegaini nomurmināja sūdzību.

Dzirdot, ka rībēdama aiz mūsu nama apstājas kariete, es uzvilku apakškreklu un izsteidzos gaitenī, kur varēju nemanīta visu novērot pa logu. Kučieris tobrīd jau kāpa lejā; es neko daudz nesaskatīju, tikai zirgu apveidus un cilvēku, kurš kustējās lāpas gaismā, ko turēja paceltu. Kučiera uzrautie pleci un straujā gaita liecināja par kaut ko steidzamu, bet nepatikamu.

Viņš devās uz lodžijas pusi. Es pagriezos un nostājos kāpņu augšgalā, uzmanīgi klausīdamās. Kučieris piedauzīja pie durvīm un skaļi nosauca mana tēva vārdu. Sākās neliela jezga, samiegojušies kalpotāji apjukuši devās pie durvīm un beidzot ielaida kučieri.

Pēc briža es izdzirdu tēva bargo balsi un kučiera nesaprotamo, kluso atbildi.

Kad uz kāpnēm sāka dimdēt tēva soļi - steidzīgi tāda cilvēka soļi, kurš ar neatliekamām ziņām izrauts no miega, - es jau biju ietinusies mantijā. Man nebija sveces, tāpēc viņš satrūkās, mani ieraudzījis. Tēva seju rēgaini apspidēja svece, ko viņš turēja rokā.

-    Tātad tu esi pamodusies. Vai dzirdēji?

-Nē.

-   Apģērbies! Paņem apmetni ar kapuci.

Es neizsakāmi apjukusi atgriezos istabā un pamodinaju Zaļumu. Viņa bija miegaina un īsti nesaprata manus nepārliecinātos paskaidrojumus, tomēr palīdzēja uzvilkt kleitu.

Es nogāju lejā, kur mani jau gaidija tēvs ar lampu. - Lai ko viņš tev sacītu, - tēvs ierunājās, bet viņu sagrāba man nesaprotams jūtu uzplūds, kas aizžņaudza kaklu. Atguvies viņš atkārtoja: - Lai ko viņš tev sacītu, tu esi mana meita un es tevi milu.

XXXII

Es neatbildēju, jo man nebija ne jausmas, ko teikt. Tēvs izveda mani laukā caur lodžiju lidz karietei un kučierim, kas mūs gaidi- ja. Es apstājos pussoli, ieraudzījusi Mediči ģerboni uz durvīm. Džuljāno? Bet tas nebija iespējams - mans tēvs nemūžam labprātīgi neatdotu mani viņa rokās.

Palīdzējis man iekāpt, tēvs aizvēra durvis un pasniedzās caur logu, lai satvertu mani aiz rokas. Likās, ka viņš nespēj izlemt, vai vajadzētu mani pavadit, un beigās noteica: - Uzmanies. Centies palikt nepamanīta, neruna ar citiem. Nevienam nestāsti par to, ko redzēsi un dzirdēsi. - Pēc šī brīdinājuma viņš atkāpās un ar mājienu lika kučierim doties ceļā.

Vēlā nakts stunda notrulināja manas uztveres spējas, bet brīdī, kad kariete rībēdama brauca pār Vecā tilta bruģakmeņiem, es sapratu, ka esmu izsaukta.

Brauciens vilkās ilgāk, nekā biju domājusi. Mēs nevirzījāmies uz Mediči namu, bet braucām ārpus pilsētas un vismaz stundu pavadījām uz lauku ceļiem. Beidzot mēs atstājām aiz muguras melnos koku apveidus un nonācām uz grantēta piebraucamā ceļa. Vēl brīdi virzījāmies uz priekšu, līdz kučieris apturēja zirgus starp taisnstūrainu dārzu un mājas fasādi.

Bija gan ļoti vēls, bet visos logos spīdēja zeltaina gaisma; šajā namā negulēja neviens.

Vīri, kas sargāja ieeju villā, bija pametuši savus posteņus un sēdēja turpat tuvumā pie aizdedzinātām lāpām, klusi sarunādamies. Kad kučieris palīdzēja man izkāpt, viens no viņiem saknieba virsdeguni pirkstos un sāka skaļi šņukstēt. Pārējie viņu apklusināja, un viens steidzās mani ielaist.

Milzīgajā, brīnišķīgi iekārtotajā vestibilā mani gaidīja jauna kalpone.

-    Kā viņš jūtas? - es jautāju, kamēr viņa ātrā solī veda mani pa gaiteni.

-   Viņš mirst, madonna. Ārsti necer, ka viņš pārdzīvos šo nakti.

Šīs ziņas ka duncis ietriecās man sirdī, un mani pārņēma neizsakāmās skumjas par Džuljāno un viņa ģimeni. Mākslas darbi, kam gāju garām, - gleznas, kurās rotājās spilgtas krāsas, smalkas un apzeltitas skulptūras, - šajā brīdī šķita kā nežēlīgs izsmiekls.

Lorenco guļamistabas durvis izrādījās aizvērtas. Priekšistaba tapat ka Via Lsirga namā bija pilna ar rūpīgi izkārtotiem dārgakmeņiem, kausiem un zelta gravējumiem. Tajā sēdēja Pjēro sieva madonna Alfonsina, sagumusi, grūta un neizskatīga par spīti skaistajām, sarkanīgi zeltainajam matu cirtām. Mugurā viņai bija vienkāršs apakškrekls, bet ap pleciem apmesta šalle. Viņai blakus sēdēja Mikelandželo, turēdams lielo galvu plaukstās; man ienākot, viņš nepacēla skatienu.

Toties Alfonsina uzmeta man indīgu skatienu, kad es pieliecos reveransā un nosaucu savu vārdu. Viņa nicīgi novērsās. Bija skaidri redzams, ka viņa piesavinājusies ģimenes galvas statusu, turklāt man viņa šķita vairāk satraukta, nevis norūpējusies. Acis bija sausas un niknas, radot iespaidu, ka viņa ļoti dusmojas uz savu vīratēvu, kurš viņu tā apgrūtinājis.

Vecais filozofs Marsīlio Fičīno stāvēja pie durvīm, acīmredzot kalpodams par starpnieku. - Madonna Liza, - viņš laipni ierunājās, cenzdamies aizturēt asaras. - Priecājos jūs atkal redzēt, bet man ļoti žēl, ka tas notiek tādos apstākļos.

Viņš pasniedzās pēc manas rokas, lai ievestu mani iekšējā svētnicā, bet mūs aizturēja kliedzieni gaiteni un strauji soļi. Es pagriezos un ieraudzīju Džovanni Piko, kurš veda pie mums Savonarolu; viņiem sekoja Pjēro un Džovanni de Mediči.

Pjēro seja bija sarkana un izvagota asaru pēdām. - Tu mūs nodevi, atvedot viņu šurp! - Lorenco dēls auroja. - Kāpēc tu gluži vienkārši mums neiesit, neiespļauj sejā šajā visdziļāko skumju bridi? Tas būtu daudz vēlīgāks darbs nekā šis!

Viņa brālis Džovanni vienlaikus dārdināja: - Nevērtē mūs par zemu! Liec viņu mierā, citādi pasaukšu sargus!

Kad Piko un Savonarola tuvojās seram Marsilo un aizvērtajām durvīm, Alfonsina piecēlās, nepievērsdama uzmanību šallei, kas noslīdēja viņai no pleciem, un ar tādu spēku iecirta Piko pļauku, ka viņš sagrīļojies atkāpās soli atpakaļ.

- Nodevējs! - Alfonsina spiedza. - Tu Uzdrošinies par mums ņirgāties, ievedot zem mūsu jumta šo mērkaķi, turklāt tādā brīdī? Prom! Vācieties prom, jūs abi!

Mikelandželo vēroja notiekošo ar bērna bezpalīdzīgajām acīm; viņš nemetās Alfonsinai palīgā un nepacēla balsi sava pravieša aizstāvībai. Marsilo, rokas lauzidams, nomurmināja: - Madonna, lūdzu, nesatraucieties tik ļoti…

Piko apjuka tik naidīgas sagaidīšanas priekšā; viņš acīmredzot bija gaidījis laipnāku uzņemšanu. - Madonna Alfonsina, es nevēlos sagādāt jūsu ģimenei sāpes, bet man jāklausa Dieva vēlmēm.

Savonarola klusēja - šķita iegrimis sevī - stīvi uzrautie pleci liecināja par neomulību.

Atvērās guļamistabas durvis; visi pagriezās, it kā gaidīdami orākula vēsti.

Durvis nostājās mans Džuljāno, neapmierināti saraucis pieri. - Klusējiet, jūs visi! - Viņš likās vecāks nekā mūsu pēdējā tikšanās reizē. Viņam vēl nebija pat piecpadsmit gadu, bet āda un mati glabāja sevī jaunības spēku, savukārt acis un stāja liecināja par vīrieti, ko lejup liec smaga raižu nasta. - Kas te notiek?

Uzdodams jautājumu, viņš ieraudzīja Savonarolu. Viņa acīs pamirdzēja spējš, tik tikko manāms nicinājums, ko nekavējoties nomainīja viņam neraksturīgs, piesardzīgs savaldīgums. Viņa balsī ieskanējās maigas rūpes.

- Ludzu, jūs visi. Atcerieties, ka tēvs vēl mūs dzird. Mums ir pienākums viņa priekšā padarīt šos pēdējos mirkļus pēc iespējas rāmākus un mierpilnus. Viņš vienmēr bijis ārkārtīgi atbildīgs par mums. Lūdzu, neradīsim viņam liekas raizes.

Nenolaizdama niknu skatienu no Piko un tā pavadoņa, Alfonsina pacēla savu šalli un apmeta to ap pleciem.

Džuljāno to pamanīja. - Pjēro, - viņš uzsauca brālim, - tava sieva visu dienu nav ēdusi. Vai tu nevarētu aizvest viņu un dabūt kaut ko ēdamu? Tēvs priecātos, ja zinātu, ka tu par viņu rūpējies…

Pjēro dusmas pagaisa. Viņš pamāja un aplika roku Alfonsinai ap pleciem. Viņa pacēla pret vīru dievinošu skatienu; abi acīmredzami mīlēja viens otru. Es pamanīju, kā mainās Džuljāno sejas izteiksme, to ieraugot; viņš bija aizkustināts, iepriecināts un ļoti atvieglots, zinot, ka tagad šie abi viens par otru parūpēsies.

Tad viņš vērsās pie sava brāļa, kardināla: - Brāli, vai esi visu nokārtojis?

Druknais, izspUrušais Džovanni papurināja galvu. Tāpat kā Džuljāno, viņš nebija raudājis; šķita, ka viņa savaldības iemesls ir dabiska atturība, nevis vēlme aiztaupīt citiem sāpes. Viņš runāja lietišķa balsī, kurā nebija ne jausmas no vētrainajām emocijām, kas bija pārņēmušas visus pārējos. - Vēl ne. Dievkalpojuma sākuma psalms nedodas man rokā… - Viņa tonī iezagās neliels aizkaitinajums. - Tēvs pieļāva kļūdu, izvēloties tikai dziedājumu un vienu himnu. Tādiem jautajumiem jāvelta nopietnas pārdomas, lai tie atstātu paliekošu iespaidu uz pūli.

Džuljāno runāja patiesi un no sirds. - Mēs ticam, ka tu esi vienīgais, kurš spēs izdarīt pareizo izvēli, kaut gan laika ir tik maz. Varbūt lūgšanās palīdzēs. - Viņš nopūtās. - Brāļi, ejiet, dariet, ko spējat. Jūs zināt, ka mēs jūs pasauksim, tiklīdz tēvam kļūs sliktāk. Lūdzu, ļaujiet man tikt galā ar mūsu negaidīto viesi.

Alfonsina un abi brāļi aizsoļoja garām Piko un Savonarolam, riebumā savilkuši seju. Kad viņi bija pietiekami tālu, lai neko vairs nedzirdētu, Džuljāno maigi, it kā runādams ar mīlētu bērnu, iejautājās: - Mikelandželo, mans brāli. Vai tu esi ēdis?

Lielā galva paslējās gaisā; tumšas, mokpilnas acis pievērsās runātājam. - Es neēdīšu. Nespēju. Ne tagad, kad viņam tik slikti.

-   Vai lūgšanas veldzētu tavu sirdi?

Jaunais tēlnieks pakratīja galvu. - Es esmu tur, kur vēlos būt. Es nelīdzinos pārējiem, Džuljāno. Tev nav jāraizējas par mani. - It ka to pierādīdams, viņš izslējās taisnāk un saņēma plaukstas kopā uz ceļgaliem, mēģinādams likties mierīgs; Džuljāno mutes kaktiņš savilkās mīlestības un skepses pilnā smaidā, bet viņš lika jauneklim mieru.

Viņš pagriezās, vērsdamies pie Piko un klostera priekšnieka. - Kungi, lūdzu, sēdieties. Es apjautāšos tēvam, vai viņš ir pietiekami spēcīgs, lai jūs pieņemtu. Bet vispirms man jāaprunājas ar draugu. - Džuljāno uz brīdi apklusa. - Marsilo, vai tu, lūdzu, neparūpētos par sera Džovanni un brāļa Džirolamo ērtibām? Viņi mērojuši garu ceļu un varbūt ir izsalkuši vai izslāpuši.

Viņš beidzot satvēra manu roku un pārveda mani pār slieksni, aizvērdams aiz mums durvis. Pirms viņš ieveda mani istabā, mēs saskatījāmies, un šķita, ka esam divi vien - tomēr tas nebija priekpilns bridis. Viņa sejā vīdēja truls nejutīgums, acis jautās spriedze.

-    Tu rīkojies ļod laipni, paklausot tēva lūgumam, - viņš sacīja, it kā runātu ar svešinieku. - Atvaino, ka nevarēju aiziet uz dārzu…

-    Nepiemini to, - es viņu pārtraucu. - Man ļoti žēl, ļoti. Tavs tēvs ir labs cilvēks, tāpat kā tu. - Es sakustējos, gribēdama satvert viņa roku.

Džuljāno atrāvās un gandrīz sāka raudāt. - Es nevaru… - Viņam aizlūza balss. - Mūsu attiecībās nekas nav mainījies, Liza. Es ceru, ka tu to saproti. Bet man jābūt stipram, un jebkura maiguma izpausme padara to grūtāku… Tas ir tēva labā, vai saproti?

-   Saprotu. Bet kāpēc gan viņš gribēja redzēt mani?

Likās, ka Džuljāno šis jautājums mulsina. - Tu viņam patīc. Tas viņam ir raksturīgi. Un… un tu zini, ka viņš audzināja Mikelandželo kā savu dēlu, vai ne? Kādu dienu ieraudzīja viņu uz mūsu zemes ieskicējam faunu. Mans tēvs ieraudzīja talantu. Un viņš noteikd ari tevī redz kaut ko lološanas vērtu.

Viņš aizveda mani uz lielo gultu, apsegtu ar zvērādas un samta pārklājiem, uz kuras, balstoties pret vairākiem spilveniem, gulēja Lorenco. Viņa acis bija stiklainas un neizteiksmīgas; kad tuvojos gultai, tās truli vēroja mani. Istabā valdīja savāds smārds.

Krēslā netālu no gultas sēdēja vēl viens virs - blakus galdiņam, uz kura bija uzlikts kauss, dārgakmeņi, miezeris un piesta.

-    Mana tēva ārsts. - Džuljāno pamāja uz viņa pusi. - Pjērs Leone, madonna Liza Gerardini.

Ārsts aprauti palocīja galvu, bet neko neteica. Viņa vaibsti šķita sakritušies tāpat kā viss augums, ko spieda lejup tā pati bezpalīdzība, kas atspoguļojās viņa acīs.

-   Pārējie… - Lorenco nosēca. Es atskārtu, ka viņš vairs neredz tik labi, lai mani pazītu. Džuljāno steidzīgi apsēdas krēslā pie gultas.

-   Par viņiem tiek domāts, tēvs, - Džuljāno skaidrā, pat līksmā balsī paziņoja. - Neraizējies par viņiem. Pjēro aizveda Alfonsinu paēst, Džovanni ir aizņemts ar tava piemiņas dievkalpojuma izplānošanu, un Mikelandželo… - Džuljāno apklusa, izdomādams mīļus melus. - Viņš lūdzas kapelā.

Lorenco kaut ko nomurmināja.

-   Jā, es viņu nupat redzēju, - Džuljāno apstiprināja. - Lūgšanas sniedz viņam mierinājumu. Neraizējies.

-    Labs zēns, - Lorenco nokrāca. Viņš ar lielu piepūli akli pacēla roku; dēls to satvēra un pieliecās tēvam tik tuvu, ka abu pleci gandrīz saskārās. - Mans labais zēns… Un kurš sniedz mierinājumu tev?

-   Esmu tāds pats kā tu, tēvs, - Džuljāno smaidīdams atbildēja. - Es piedzimu bez nepieciešamības pēc mierinājuma. - Viņš nedaudz pacēla balsi. - Bet pie tevis atnākusi viešņa. Liza di Antonio Gerardini. Tu viņu aicinaji.

Es pietuvojos gultai, līdz atdūros ar gurnu pret tās malu. - Pūrs, - vecais vīrs nočukstēja; viņa elpā vējoja kapa smārds.

-   Jā, tēvs. - Džuljāno seju no tēva šķīra tikai pirksta tiesa. Viņš pasmaidija, un Lorenco, jau gandrīz akls, vārgi pasmaidīja preti.

-    Vienīgais, - viņš izdvesa. - Kā mans brālis. Tik labs.

-    Ne tik labs kā tu, tēvs. Nekad ne tik labs kā tu. - Džuljāno apklusa, pagrieza seju pret mani un ļoti skaidri, lai Lorenco varētu visu sadzirdēt, teica: - Mans tēvs vēlas jums pavēstīt, ka ir nokārtojis jūsu pūra jautājumu.

Lorenco sēca, kampdams gaisu; Džuljāno kopā ar ārstu steidzīgi palieca viņu uz priekšu, tā šķietami atvieglodami slimnieka stāvokli. Atguvis elpu, viņš ar mājienu paaicināja dēlu tuvāk un nočukstēja vārdu, ko es nesapratu; Džuljāno viegli iesmējās.

-    Princis, - viņš noteica, un par spīti tēlotajai bezrūpībai viņam aizlūza balss, kad viņš pagriezās un paskaidroja man: - Pietiekami naudas, lai jūs varētu apprecēties ar princi, ja tā vēlaties.

Es smaidīju, cerēdama, ka Lorenco to redzēs, bet mans skatiens bija kā piekalts Džuljāno. - Tātad jūs neesat izvēlējies viru?

Lorenco mani nedzirdēja, bet viņa dēlam atbilde nebija ilgi jā- mekle. - Viņš nav izvēlējies viru. Šo pienākumu viņš uzticēja man.

Es piespiedos pie gultas un pieliecos tuvāk mirstošajam. - Ser Lorenco, - es skaļi ierunājos. - Vai dzirdat mani?

Viņa plakstiņi notrīsēja; viņš kaut ko ātri nočukstēja, bet mēle bija nepakļāvīga, tā lipa pie sausās mutes iekšpuses, tāpēc es nesapratu vārdus. Džuljāno pacēla skatienu. - Viņš jūs dzird.

Es drosmīgi pasniedzos pēc Lorenco plaukstas. Tā bija ļengana un atbaidoši sagriezusies, pēc izskata atgādinot putna kāju, bet es to piespiedu pie lūpām netēlotā sirsnībā un godbijībā. Viņš saprata šo žestu; viņa asinīm pielijušās acis atmaiga, paužot sirsnīgu siltumu.

-    Jūs esat bijis ļoti labs pret mani, vilnas tirgotāja meitu; jūs bijāt dāsns pret daudziem. Viss skaistums, visa māksla, ko jūs mums sniedzāt, ser Lorenco… tas ir neatmaksājams parāds.

Viņa acis pieplūda asarām; pār lūpām izspruka kluss vaids.

Man nebija ne jausmas, vai tā ir sāpju vai aizkustinājuma skaņa, un es palūkojos uz Džuljāno, ar skatienu jautādama, vai nepieciešams ārsts; viņš papurināja galvu.

-    Ko man darīt, lai paustu savu pateicību? - es jautāju. - Vai ir kāds niecīgs veids, kā atvieglot jūsu ciešanas?

Lorenco atkal čukstēja; šoreiz es nopratu vārdus pēc lūpu kustībām, pirms tos atkārtoja viņa dēfs. - Lūdzies…

-    Es lūgšos. Lūgšos katru sava mūža dienu. - Es apklusu un vēlreiz saspiedu Lorenco roku, pirms palaidu to vaļā. - Tikai lūdzu, pasakiet, kāpēc veltījāt man tādu labvēlibu.

Viņš ļoti centās skaidri izrunāt vārdus, lai es tos dzirdētu tieši no viņa lūpām, nevis ar starpnieka palldzibu. - Es mīlu tevi, bērns.

Vārdi mani izbrīnīja; es nodomāju, ka sers Lorenco pirmsnāves mokās, iespējams, ieslīdzis pašapmānā, pārlieku nodevies emocijām vai arī gluži nesaprot, ko saka. Tomēr vienlaikus arī apzinājos, cik patiesi ir viņa vārdi. Jau kopš pirmā brīža, kad ieraudzīju seru Lorenco, mani kaut kas vilka pie viņa; es nekavējoties sajutu viņā labu draugu. Tāpēc es varēju no visas sirds atbildēt:

-   Un es mīlu jūs.

To izdzirdis, Džuljāno pagrieza galvu, lai tēvs neredzētu viņa pūliņus savaldīties. Lorenco, kura seja bija lasāma neizsakāma mīlestība, vārgi centās papliķēt viņa roku. - Mierini viņu…

-    Apsolu, - es skaļi noteicu.

Tad viņš nomurmināja kaut ko tādu, ko es nesapratu. - Jautā Leonardo…

Viņš spēji ievilka elpu un nolaida roku, it kā šī piepūle viņu būtu nogurdinājusi. Lorenco lūkojās man garām uz kaut ko vai kādu mums pārējiem nesaskatāmu; aizmiedzis acis, viņš savilka seju skumjās. Viņa balss vēl joprojām nebija skaļāka par čukstu, tomēr satraukums deva spēku un es visu skaidri sadzirdēju.

-    Trešais vīrs. Es tevi pievīlu… Kā lai aizeju? Leonardo, viņš un meitene…

Man tie šķita mirstoša cilvēka murgi, bet Džuljāno nekavējoties pievērsās tēvam, acis samiedzis. Viņš ļoti labi saprata, ko Lorenco grib pateikt, un tas viņu darīja nemierīgu. Viņš uzlika saudzīgu roku tēvam uz pleca.

-    Neraizējies par to, tēvs. - Džuljāno rūpigi izvēlējās vārdus.

-    Neraizējies. Es par visu parūpēšos.

Lorenco nomurmināja kaut ko nesadzirdamu; es spriedu, ka viņš teicis: kā lai aizeju pie viņa, ja man neizdevās? Mirstošā vira locekļi zem segām vārgi sakustējās.

Džuljāno palūkojās uz mani. - Viņam labāk mirkli atpūsties.

-   Ardievu, ser Lorenco, - es skaļi atvadījos.

Likās, ka viņš mani nedzird. Galvu grozīdams uz spilvena, viņš stingi lūkojās pagātnē.

Es izslējos un atkāpos tālāk. Džuljāno mani pavadīja laukā pa durvīm līdz nelielajai priekštelpai, kurā mūs neviens nenovēroja.

Es nezināju, ka pareizi atvadīties. Man gribējās viņam pateikt, ka līdz šim brīdim es biju muļķa meitene ar bērnišķīgiem sapņiem, uz ko mudinājusi viņa pieklājīgā uzvedība un vēstules, meitene, kura domājusi, ka ir iemīlējusies, jo alkusi pēc skaistuma un mākslas pilnas dzīves, kurā nebūtu zem tēva jumta piedzīvoto nelaimju.

Man gribējās pateikt, ka tagad viņam patiesi pieder mana mīlestība - tik īsta, it kā viņš būtu mans brālis, manas asinis. Un es biju pārsteigta un pazemības pilna, domājot, ka tik iejūtīgs un stiprs cilvēks izvēlējies mani.

Es neteicu to visu, baidīdamās saraudināt Džuljāno. Tomēr nespēju pretoties pēkšņajai vēlmei pirms aiziešanas viņu apskaut; mēs cieši piespiedāmies viens otram klāt patiesā mīlestībā un skumjās, neteikdami ne vārda.

Viņš atvēra durvis, nodeva mani Marsīlio Fičīno rokās un tās aizvēra. Mani pavadīja līdz karietei. Nakts bija skaidra un vēsa. Es izliecos lauka pa logu un vēros debesis, juzdamās pārāk nobēdājusies, lai spētu raudāt.

Kad atgriezos mājās, tēvs sēdēja lielajā kambari un stingi lūkojās uz pavardu; liesmas iekrāsoja koraļļsārtu mokpilno izteiksmi viņa sejā. lzdzirdis manus soļus, viņš pielēca kājās un tuvojās, jautājoši lūkodamies uz mani.

-   Viņš piešķīris man lielu pūru, - es strupi noteicu.

Tēvs cieši skatījās uz mani, rūpīgi meklēdams kaut ko manā sejā. - Ko vēl viņš sacīja?

Es svārstījos, tomēr nolēmu runāt atklāti. - Ka viņš mani mīlot. Un ka Džuljāno ir labs. Viņa prāts vairs gluži labi nedarbojās, un viņš pateica šo to, kam nebija nekādas jēgas. Tas arī viss.

Tēva acis iemirdzējās vārdos neizsakāmas skumjas. Viņš nolieca galvu, un es sapratu, ka viņš patiesi sēro, ka viņu šis ziņas apbēdina…

Viņš spēji pacēla skatienu. - Kas vēl tur bija? Vai kāds tevi redzēja?

-    Džuljāno. Pjēro, viņa sieva un Džovanni… un Mikelandželo. - Es soli atkāpos. Man nebija noskaņojuma pārstāstīt visu notikušo. Piepeši atcerējusies vēl kaut ko, es piebildu: - Piko atveda Savonarolu. Ģimeni tas ļoti sadusmoja.

-   Piko! - tēvs iesaucās un, nepaguvis savaldīties, jautāja: - Vai Domeniko ari tur bija?

-    Nē. Lūdzu, parunāsim par to citreiz. - Es biju neizsakāmi pārguruši, tāpēc pacēlu svārkus un uzkāpu pa kāpnēm, nepievērsdama uzmanību tēvam, kurš stāvēja un novēroja katru manu soli.

Zaļuma manā istabā bija cieši aizmigusi. Es nolēmu viņu nemodināt un nenoģērbusies atspiedos pret palodzi, atkal vērodama zvaigznes. Es zināju, ka tās apspīd ari villu Karedži, un domāju, - zvaigznes uzlūkodama, es nezaudēju saikni ar tās pašreizējiem iemītniekiem, kas visi vēl bija nomodā.

Tā biju pavadījusi apmēram stundu, kad augstu debesīs uzliesmoja gaisma, kas aizšāvās pari tumšajam jumam, atstājot aiz sevis strauji dziestošu mirdzumu.

Zinies, es prātā dzirdēju tēva balsi. Zīmes un pareģojumi.

Nenovilkusi tērpu, es atgūlos gultā, bet neaizmigu. Debess tik tikko sāka iekrāsoties gaišāka, kad atskanēja baznīcu zvani.

XXXIII

Lorenco apstāvēšana notika baznīcā, kur bija apglabāts viņa brālis. Visa Florence ieradās viņu apraudāt, pat tie, kuri vēl pavisam nesen piebalsoja Savonarolam, ka Lieliskais esot pagāns un grēcinieks, kuru Dievs satrieks pīšļos.

Pat mans tēvs raudāja, - jaunībā Lorenco bija nežēlīga daba,- viņš sacīja, - un uz viņa sirdsapziņas ir daudz grēku. Bet vecumā viņš kļuva labsirdīgāks.

Džovanni Piko ieradās pie mums apspriest Florences zaudējumu, it kā ziņas, ko tēvam pārnesu es, būtu nesvarīgas. Es nebiju vienīgā, kas tonakt redzēja komētu; arī Karedži nama kalpotāji bija tās liecinieki. - Gulēdams uz nāves gultas, sers Lorenco pieņēma Savonarolu un guva lielu mierinājumu, - Piko ziņoja, slaucīdams asaras mutautiņā un šļupstēdams pēc daudzajām vīna glāzēm, ko viņam pasniedza mans tēvs. Es biju pārsteigta, redzot, cik smagi viņš pārdzīvo Lorenco nāvi. - Es ticu, ka viņš patiesi nožēloja savus grēkus, jo vairākas reizes noskūpstīja dārgakmeņiem rotātu krustu un lūdzās kopā ar brāli Džirolamo.

Todien Savonarola nelasīja sprediķi. Pilsoņi, kuri vēl pavisam nesen drūzmējās uz Svētā Lorenco baznīcas kāpnēm, lai klausītos Florences pravieša runā, tagad pacietīgi gaidīja iespēju uzmest pēdējo skatienu savam varenākajam patronam. Pat Piko ietekme nevarēja mums aiztaupīt ilgās stundas, kas bija jāgaida kopā ar pārējiem.

Mēs iekļuvām baznīcā nedaudz pēc dienasvidus. Netālu no altāra bija pjedestāls ar vienkāršu koka kasti, kurā gulēja Lorenco. Viņš bija ieģērbts vienkāršā, baltā linu autā, un viņa rokas ar rūpīgi iztaisnotiem un sakārtotiem pirkstiem, kas vairs neizskatījās tik sakropļoti, bija saliktas viņam virs sirds. Acis bija aizvērtas, lūpas izlīdzinātas vieglā smaidā. Viņš vairs nejuta sāpes, vairs nenesa plecos smago atbildības nastu.

Es pacēlu skatienu un ieraudziju Džuljāno, kurš stāvēja nedaudz tālāk starp savu brāli Pjēro un miesassargu. Aiz viņiem stāvēja nomocītais Mikelandželo un mākslinieks no Vinči, neparasti bargs un svinīgs.

Ieraugot Leonardo, es nejutu ne cerību, ne prieka uzplūdu. Es domāju tikai par Džuljāno un uzstājīgi skatījos uz viņu, līdz mūsu acis sastapās. Viņš bija noguris no raudāšanas un tagad vairs nespēja izspiest ne asaru. Viņa seja bija mieriga, tomēr skumjas izpaudās stājā un pat sagumušajos plecos.

Redzot mani, viņa acis kaut kas iedegās. Mums nebija atļauts sarunāties vai pat izrādīt, ka esam viens otru pamanījuši, bet tobrīd es uzzināju visu, ko vēlējos. Man bija taisnība. Mēs nebijām paguvuši aprunāties par uzdevumu, ko viņam uzticējis tēvs, - atrast man vīru, - bet viņš nebija to aizmirsis.

Man tikai jāapbruņojas ar pacietību.

Nākamajā rītā es, kā parasti, kopā ar Zaļumu devos uz misi Svētā Gara baznīcā. Kad dievkalpojums bija beidzies un mēs izgājām laukā, kur mūs noglāstīja mīlīgās pavasara saules stari, Zaļuma brīdi kavējās, ļaudama pūlim attālināties.

-    Vai man ir ļauts apciemot jūsu māti? - viņa pajautāja.

Es neatbildēju uzreiz. Sāpes vēl bija pārāk svaigas, lai es ietu uz vietu, kur apglabāta māte.

-   Dari, kā vēlies, - es noteicu. - Es palikšu šeit, uz kāpnēm.

-   Vai jūs nenāksiet man līdzi? - Zaļuma sev neraksturīgā grūtsirdībā vaicāja. Es aizgriezos un apņēmīgi lūkojos augšup, kur uz. debesu fona šūpojās alkšņu zari. Es nomierinājos tikai tad, kad dzirdēju viņu attālināmies.

Es tā stāvēju tikai īsu mirkli, sildīdamās saulē un cenzdamās nedomāt par māti, līdz izdzirdēju tuvuma balsis. Viena piederēja Zalumai, bet otra - vīrietim, un tā šķita pazīstama.

Es pagriezos. Mazāk nekā minūtes gājiena attālumā kapeņu un pieminekļu, statuju un rožu krūmu vidū stāvēja Zaļuma un sarunājās ar Leonardo. Viņš bija nostājies profilā pret mani un rokā turēja koka plāksni. Galvā viņam bija sarkana cepurīte, zem kuras mati viļņos krita nedaudz pāri pleciem; viņa bārda bija apcirpta īsāka un šķita rūpīgi kopta. Likās, ka mākslinieks jūt manu skatienu, jo viņš pagriezās, atplauka platā smaidā un palocījās, kustinot tikai plecus.

Es viegli pakniksēju un paliku stāvam, vērojot, kā viņš man tuvojas. Zaļuma gāja viņam blakus, veltīdama man bikli sazvērniecisku skatienu. Viņa bija zinājusi, ka Leonardo mūs gaida.

-    Madonna Liza, - viņš ierunājās. Sejā rotājās smaids, tomēr visa viņa izturēšanās bija drūma, ņemot vērā, ka Florencē vēl joprojām valdīja sēras. - Piedodiet, ka jūs iztraucēju.

-   Tas nav traucējums, - es iebildu. - Es priecājos, jūs redzot.

-   Abpusēji. Es izbraucu no Milanas, tiklīdz padzirdēju, ka Lieliskais ir savārdzis, bet diemžēl ierados pārāk vēlu. Esmu apmeties Mediči namā. Dzirdēju, ka šodien jūs iespējams satikt šeit. Ceru, ka jūs to neuztversiet kā neapdomīgu rīcību tik drūmos apstākļos… Vai nebūtu iespējams jūs pārliecināt man pozēt?

Es ierunājos, nepaguvusi pat apdomāties: - Bet sers Lorenco ir miris. Vairs nav nekāda pasūtījuma.

Viņš atbildēja strauji un apņēmīgi: - Man jau ir samaksāts.

Es nopūtos. - Nedomāju, ka mans tēvs to pieļaus. Viņa acīs māksla ir bezjēdzīga. Viņš ir Savonarolas piekritējs.

Leonardo brīdi klusēja, tad iejautājās: - Vai viņš ir šeit?

Es palūkojos uz plāksni viņam rokā. Pie tās bija piestiprināta tīra papīra lapa; pie jostas viņš nēsāja ļoti lielu maisiņu. Es pacēlu roku pie matiem, nervozi noglaudu svārkus. - Jūs vēlaties mani zīmēt tūlīt?

Viņa acu kaktiņi uzjautrinājumā savilkās. - Jūs esat nevainojama tieši tāda, kāda esat.

Mani pārņēma mērena panika. - Es nevaru ilgi palikt šeit. Man paredzēts dkai apmeklēt dievkalpojumu un atgriezties mājās. Ja kavēšos, kalpotāji uzdos jautājumus un varbūt kaut ko ieminēsies tēvam, kad viņš pārradīsies.

-    Mēs apciemojām jūsu māti, - Zaļuma skaļi paziņoja. Es uzmetu viņai pārmetošu skatienu.

Leonardo savukārt bija izvilcis kaut ko no sava maisiņa - gabalu apdedzinātas ogles, kas piesiets pie maza, noslīpēta koka gabala. - Es atceros, ka nosūtīju jums kopiju, balstoties uz skici, ko uzzīmēju tovakar Mediči pagalmā. Bet mani tā neapmierina.

-    Neapmierina!

-   Protams, tā izskatās pēc jums, bet es vēlos… kaut ko vairāk. Man nepadodas domu izpaušana vārdos, bet, ja jūs gluži vienkārši man uzticētos… un pozētu tikai dažas minūtes, ne ilgāk. Es nevēlos radīt jums nepatikšanas attiecībās ar tēvu. Jūsu kalpone neļaus mums pārāk ilgi kavēties.

Es padevos. Leonardo aizveda mani nedaudz tālāk, prom no baznīcas dārza, uz vietu, kur zem ozola slējās liels akmens. Es apsēdos, un viņš mudināja mani nedaudz pagriezties, lūkoties uz viņu pār plecu, lai no manas sejas butu redzamas tikai trīs ceturtdaļas.

Viņš paņēma ogli, paskaidrodams, ka tā pagatavota no vītola šķembas, svilinot krāsnī līdz nomelnēšanai, un sāka zīmēt, izbrīnīdams mani ar savas rokas veiklību. Vispirms viņš strauji ieskicēja manus apveidus.

Minūti vai divas klusējusi, es iejautājos: - Kā jums izdevās dk viegli atcerēties vaibstus, kaut bijāt mani redzējis tikai vienu reizi? Tā skice, ko toreiz uzmetāt, bija ļoti vienkārša. Tomēr zīmējums, ko man sūtījāt… Jūs atcerējāties ikvienu sīkumu.

Viņš nenovērsa skatienu no darba un izklaidigi atbildēja: - Atmiņu iespējams attīstīt. Ja vēlos atcerēties kādu seju, es to ļoti uzmanīgi nopētu. Pēc tam naktī, gulēdams nomodā, es atsaucu atmiņā katru vaibstu.

-    Es nemūžam nespētu tos atcerēties dk skaidri!

-   Patiesībā tas ir diezgan vienkārši. Piemēram, deguni. Ir tikai desmit veidu profili.

-    Desmit veidi! - Es iesmējos. Viņš sarauca uzaci, un es nekavējoties apvaldīju smaidu, ļaudama sejai atgūt iepriekšējo izteiksmi.

-    Desmit profilu veidi: taisns, smails, ērgļa knābis, plakans, apaļš, uzrauts, daži ar uzkumpumu vai izliekumu virs deguna vidējās daļas, daži ar to pašu zemāk. Ja patur atmiņā šos tipus, izveidojas noliktava, no kuras pasmelties zināšanas, un tās palīdz visu atcerēties.

-   Apbrīnojami.

-    Toties, ja skatās uz degunu no priekšpuses, ir vienpadsmit veidi. Līdzens, resnāks vidū, resnāks virsdegunē, resnāks gals… Bet es jūs garlaikoju.

-    Nepavisam. Un nāsis?

-Tā jau ir pavisam cita kategorija, madonna.

Es pūlējos apvaldīt smaidu un pēc brīža pievērsos tematam, kas mani interesēja vairāk.

-   Jūs esat apmeties Mediči namā. Tas laikam nozīmē, ka esat ļoti tuvs ģimenes draugs.

-   Tik tuvs, cik vien iespējams būt, pie tās nepiederot.

-    Kā… kā jūtas dēli?

Viņš viegli savilka pieri. - Džovanni nekas nekaiš, kā jau parasti. Manuprāt, pasaulei varētu pienākt gals un viņš to pat nepamanītu. Pjēro… Domāju, ka Pjēro beidzot saprot, cik nopietns šobrīd ir viņa stāvoklis. Visi jau gadiem ar viņu runājuši par atbildību, kas būs jāuzņemas, kad mirs viņa tēvs. Tikai tagad viņš to uztver kā īstenību.

-    Un Džuljāno? - es nedaudz pārsteidzīgi jautāju. Leonardo to sadzirdēja, nedaudz nolaida skatienu, un viņa lūpās parādījās viegls, skumīgs smaids.

-   Džuljāno ir iegrimis sērās. Viņam saikne ar tēvu bija visciešākā.

-   Viņš ir ļoti labs cilvēks.

Mākslinieka seja atmaiga; viņš pārtrauca darbu, turēdams ogli gaisā virs papīra lapas. - Taisnība. - Viņa balsi ieskanējās gaišāki toņi. - Džuljāno bija iepriecināts, uzzinot, ka man ir padomā izpildīt pasūtījumu.

-   Tiešām?

Leonardo pasmaidīja, redzot manu vāji slēpto sajūsmu. - Jā. Manuprāt, viņš ļoti augstu vērtē jūsu draudzību.

Es piesarku, zaudējusi valodu.

-   Lieliski! - Leonardo noteica un steidzīgi vilka ogli pār papīru. - Turpiniet par to domāt. Tieši tā…

Es sēdēju un pietvīkusi klusēju. Viņš cieši skatījās uz mani, zīmēja, atkal ilgi skatījās… Kāda savāda doma lika viņam nosarkt un iedurt skatienu darbā. Viņš lūkojās uz papīra lapu, bet to neredzēja.

Viņš kaut ko bija ieraudzījis. Kaut ko manī, kaut ko sev pazīstamu. Tas viņu satrauca, un Leonardo slēpa acis no manis, lai neatklātu kādu noslēpumu. Pēc briža viņš atguva savaldību un turpināju zīmēt, līdz Zaļuma noteica: - Ir laiks.

Es piecēlos un nopurināju putekļus no svārkiem. - Kad mēs atkal tiksimies?

-   Nezinu, - Leonardo atbildēja. - Rīt man jāatgriežas Milānā. Iespējams, ka mūsu nākamajā tikšanās reizē es būšu radījis skici, kas mani apmierinās. Tādā gadījumā es to pārnesišu uz plāksnes, lai sāktu gleznu. - Viria balsī ieskanējās kaut kas drūms. - Bez Lorenco… Viņa dēlus gaida grūti laiki. Ja stāvoklis pasliktināsies, iespējams, draudzība ar Mediči vairs nebūs priekšrocība. Ja domājat par savienību… - Viņš bija pateicis pārāk daudz un nokaunējies apklusa.

Es atrāvos un saraucu pieri; mani vaigi dega kā apsvilināti. Kāpēc Leonardo to sacija? Vai viņš domāja, ka Džuljāno mani interesē tikai mantisku ieguvumu vai augstāka sabiedriskā stāvokļa dēļ? - Man jāiet, - es strupi noteicu un jau grasījos novērsties, bet mani aizturēja kāda prātā iešāvusies doma.

Es pavēros uz mākslinieku un noprasīju: - Kāpēc jūs vēlaties mani gleznot?

Tagad bija viņa kārta piesarkt. - Man šķita, ka esmu jau atbildējis uz šo jautājumu.

-    Ne jau naudas dēļ. Kas ir īstais iemesls?

Viņš atvēra muti un atkal aizvēra. Pagāja brīdis, līdz viņš atbildēja. - Varbūt es to daru Džuljāno labā. Varbūt sevis dēļ.

Mana vismllā Liza!

Es rakstu Tev divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, vēlos paziņot, ka grasos lūgt savam brālim Pjēro atļauju vērsties pie Tava tēva ar lūgumu pēc Tavas rokas. Vispirms, protams, jāpaiet noteiktajam sēru laikam.

Un tagad varu svinīgi lūgt Tev piedošanu par to, ka neiera- dos noteiktajā laikā un vietā. Es zinu, ka Tevi tas noteikti sāpināja un varbūt lika domāt, ka manas jūtas pret Tevi ir gai- sušas. Patiesība ir pilnīgi pretēja.

Otrkārt, es gribu Tev pateikties. Vārdi, ko teici tēvam, - par visu labo, ko viņš devis Florencei un tās ļaudīm, - bija iejūtīgi un viedi, un tie viņu ļoti aizkustināja. Paša meita nevarētu būt labsirdīgāka un sniegt viņam lielāku mierinājumu.

Ir maz cilvēku, kuri ņēmuši pie sirds tēva patiesās jūtas, kaut gan pat savas dzīves pēdējos mirkļos viņš domāja tikai par tiem. Zinādams, ka mirst, tēvs atsauca savus tuvākos draugus un centās tos mierināt, nevis lāva tiem mierināt viņu.

Tēvs pat izrādīja neticamu pieļāvību, neiebilzdams, ka Džovanni Piko ieved viņa guļamistabā mūku Savonarolu. Lai Dievs man piedod, es nespēju apspiest sevī naidu pret šo cilvēku, kurš apmētāja dubļiem manu tēvu par visiem tā labajiem darbiem. Atbalsts tik daudziem māksliniekiem, Platona akadēmijai, nabagu izklaidēšana ar cirku un parādēm - Savonarola to visu sauca par pagānismu un apgalvoja, ka mans tēvs degs ellē, ja nenožēlos grēkus. Ja es zinātu, ka viņš grasās teikt kaut ko tādu, es nemūžam nejautu viņam ienākt istabā.

Mazais, neglītais mūks atkārtoja savas drausmās apsūdzības, vērsdamies pie tēva ar lūgumu: "Nožēlo visas asinis, ko esi lējis!"

Mans tēvs tikai pagrieza seju pret sienu. Tikai ar maniem lūgumiem un vairākiem sargiem izdevās izvest mūku no tēva istabas. Kā viņš varēja būt tik nežēlīgs un saukt manu tēvu par slepkavu? Manu tēvu, kurš nekad nav pacēlis ieroci citādi, kā vien aizsargājoties?

Tad brālis Džirolamo pievērsās man un teica: "Tu rīkotos prātīgi, ja nožēlotu grēkus un kristu ceļos, jo tava augstprātība, tava un tavu brāļu, drīz tevi nospiedīs pie zemes."

Tobrīd mani pasauca tēvs, un es steidzos pie viņa. Viņš vairs nerunāja sakarīgi. Viņš vairākas reizes atkārtoja vienu jautājumu. "Lūdzu!" viņš sauca. "Lūdzu, pasaki man - kur oiņš ir?" Es teicu, ka nesaprotu, par ko viņš runā; ja viņš nosauktu vārdu, es nekavējoties atsauktu vajadzīgo cilvēku, bet viņš tikai iestenējās un teica: "Ak, Džuljāno, pēc visiem šiem gadiem esmu tevi pievīlis!"

Drīz pēc tam viņam kļuva sliktāk, un ārsti mēģināja dot citu mikstūru, ko viņš nespēja norīt. Viņš brīdi nemierīgi gulēja un pamodās daudz vārgāks, neko nesaprotošs. Viņš sauca manu vārdu, bet neguva mierinājumu no manas klātbūtnes, kaut es turēju viņa roku un centos atvieglināt ciešanas. Un tad viņš sastinga, kļuva pavisam nekustīgs, līdz vienīgais troksnis istabā bija viņa centieni ievilkt elpu; likās, ka viņš ieklausās.

Pēc brīža šķita, ka sadzirdējis gaidīto, jo viņš pasmaidīja un līksmi nočukstēja: "Džuljāno… Tas esi tu. Paldies Dievam, tu esi ticis krastā."

Driz pēc tam viņš izdzisa.

Tagad mani māc aizdomas, ko nespēju aizgaiņāt. Manī dzimusi pārliecība, ka mikstūras, ko ārsts parakstīja mana tēva pēdējos dzīves mēnešos, daudzkārt pasliktināja viņa veselības stāvokli.

Nešaubies, ka manas aizdomas nav tikai bēdu auglis; domāju, ka notikusi sazvērestība, lai pasteidzinātu tēva nāvi un, iespējams, to pat izraisītu. Manus uzskatus nostiprina ziņa, ka tēva personiskais ārsts Pjērs Leone divas dienas pēc viņa nāves tika atrasts noslīcis akā. Tiek apgalvots, ka tā ir pašnāvība, ko izraisījuši pašpārmetumi par pacienta nāvi.

Sinjorijā noticis īpašs balsojums, nododot manam brālim Pjēro tēva amatu, kaut gan viņam ir tikai divdesmit gadu. Viņš šobrīd ir ārkārtīgi satraucies un nemiera pārņemts, tāpēc pagaidām vēl nevaru vērsties pie viņa ar jautājumiem par laulībām. Šobrīd man jākalpo viņam par atbalstu, nevis jānovērš domas no svarīgākiem jautājumiem.

Manas sāpes vēl smagākas padara tas, ka nevarēju ar tevi runāt Tēva bērēs un tā arī neguvu iespēju satikt Tevi tovakar Svētā Lorenco baznīcā.

Būtu prātīgi iznīcināt šo vēstuli; ja mums ir ienaidnieki, es nevēlētos, lai tu kļūtu par viņu mērķi.

Atceries, ka es vienmēr Tevi mīlēšu. Atceries, ka es runāšu ar Pjēro pirmajā izdevīgajā brīdī.

Uz mūžiem Tavs Džuljāno.

XXXIV

Dažu nākamo mēnešu laikā, kad pavasari nomainīja vasara, mana dzīve pārvērtās par mokpilnu gaidīšanu. Leonardo man nedeva nekādu ziņu, es nesaņēmu vēstules vai pārsteidzošas skices no Milānas. Vēl sliktāk - nebija ne miņas no Džuljāno.

Ap viņa vecāko brāli toties raisījās daudz baumu, kas klida pa pilsētu. Pjēro visu savu uzmanību veltīja sportam un sievietēm, nevis diplomātijai un politikai. Jau sen tika runāts, ka viņa tēvs bieži kritis izmisumā Pjēro iedomības un prāta nabadzības dēļ.

Tieši iedomība lika Lorenco satraukties visvairāk, un viņam izrādījās taisnība. Kopš Lieliskā nāves bija pagājuši tikai daži mēneši, bet Pjēro jau izdevās atsvešināt divus tēva uzticamākos padomniekus un vairumu Sinjorijas prioru. Viņam nerunāja par labu ne mātes Klarisas izcelsme - viņa nāca no augstdzimušā, ietekmīgā Orsīni klana, kas sevi dēvēja par prinčiem -, ne paša laulība ar Alfonsinu Orsīni no Neapoles. Tāpēc viņu uzskatīja par svešinieku; viņš bija par vienu trešdaļu florencietis, par divām - pašpasludinātas karaliskās dzimtas pārstāvis.

Savonarola šo apstākli gudri izmantoja savos sprediķos, mudinādams nabagus sacelties pret apspiedējiem, tomēr uzmanīdamies, lai nenosauktu Pjēro vārdu. Tauta arvien vairāk noskaņojās pret Mediči, un gan ielās, gan lepnajos namos pirmo reizi sāka skanēt atklāti, pret ģimeni vērsti izteikumi.

Man šajā skumjajā stāvokli vairs nebija ieganstu izvairīties no brāļa Džirolamo sprediķiem. Es tos pacietu, cerēdama, ka mana paklausība mīkstinās tēva sirdi un neļaus viņam noraidīt Džuljāno. Tā nu man divas reizes dienā nācās uzturēties Svētā Lorenco baznīcā un klausīties mazā, kaismīgā dominikāņa kvēlajā runā. Jūlija beigās, kad nomira pāvests Inocents, Savonarola to pasludināja par vēl vienu Dieva neapmierinātības zīmi; augusta vidū, kad svētā Pētera tronī kāpa jauns pāvests, Savonarolu pārņēma nevaldāms niknums. Kardināls Rodrigo Bordžija, jaunais pāvests Aleksandrs Sestais, uzdrošinājās apmesties Vatikānā kopā ar saviem trim ārlaulībā dzimušajiem bērniem Čezāri, Lukrēciju un Džofru. Un viņš nesekoja citiem kardināliem un pāvestiem, kas šādus bērnus dēvēja par māsasmeitām un brāļadēliem; viņš neslēpjoties paziņoja, ka atzīst šos bērnus par savējiem. Klīda baumas arī par palaistuvēm pāvesta pilī, par orģijām un dzeršanu. Tas kalpoja par pierādījumu, ka Dieva dusmas drīz nāks pār mums visiem.

Zaļuma sēdēja baznīcā man blakus, nolaidusi acu plakstiņus un savilkusi seju neko neizsakošā grimasē. Es zināju, ka viņa ne- gremdējas pārdomās par pravieša vārdiem, kā droši vien izskatījās no malas; viņas prāts klīda kaut kur citur, varbūt pa saviem mīļajiem kalniem, ko viņa bija pametusi, vēl meitene būdama. Ari es aizbēgu savā iztēlē. Man acu priekšā rādījās Kastello villa un tajā savāktās bagātības. Citreiz es kavējos atmiņās par savu viesošanos Lorenco kabinetā, domāju par to, cik spoži spīdēja lielais rubīns un cik gluds bija Kleopatras halcedona trauks.

Šīs atmiņas uzturēja mani pie veselā saprāta, klausoties Savonarolas vārdos; tās mani glāba katru vakaru, kad ēdu pie viena galda ar tēvu un Džovanni Piko, kurš dzēra pārāk daudz vīna un bieži vien sāka raudāt. Mans tēvs mēdza vest viņu uz savu kabinetu, kur abi klusi sarunājās lidz vēlai naktij.

Pienāca rudens, ko nomainīja ziema, un sākās jauns gads. Beidzot Zaļuma slepšus pasniedza man vēstuli ar Mediči zimogu, un es to atrāvu vaļā, juzdama vienlaikus izmisumu un neprātīgu prieku.

Madonna Liza, Džuljāno mani uzrunāja un ar šiem diviem vēsajiem vārdiem satrieca manas cerības pīšļos.

Es oairs nezinu, ko varētu izdarīt. Pjēro ietiepīgi atsaka man atļauju ar Tevi precēties; viņš man meklē līgavu, kura cels ģimenes prestižu un nostiprinās viņa stāvokli no tēva mantotajā amatā. Viņš domā tikai par politiku, nevis mīlu. Mans brālis kardināls Džovanni uzstāj, ka man jāprecas ar Orsīni dzimtas pārstāvi, un negrib pat dzirdēt ko citu.

Es to nepieļaušu. Tev es to stāstu, negribēdams laupīt cerības, tikai izskaidrot manu ilgo klusēšanu un apliecināt, ka esmu apņēmības pilns panākt savu, par spīti visiem šķēršļiem. Es atsakos ņemt citu sievu. Ilgā neredzēšanās nav atvēsinājusi manu kaismi, tieši pretēji - to uzpūtuši vēl augstākās liesmās. Dienu un nakti es domāju tikai par Tevi un meklēju iespēju mums būt kopā. Esmu pārliecināts, ka man tas izdosies.

Drīz mēs būsim kopā, mana mīla. Nezaudē ticību.

Džuljāno.

Es nolaidu vēstuli klēpi un nevaldāmi raudāju. Mani nemājoja ticība - ne Dieva labestībai, ne Savonarolas nežēlīgajai mācībai, ne Džuljāno spējai izbēgt no pienākuma un sabiedriskā stāvokļa uzliktajām važām. Es biju tikai vilnas tirgoņa meita, kas nezin kāpēc piesaistījusi Lorenco interesi un raisījusi bezcerīgas jūtas Džuljāno sirdī - jūtas, kas ar laiku noteikti gaisīs.

Man gribējās izbarot vēstuli lampas ugunij, saplosīt to tūkstoš sīkos gabaliņos, uzmest gaisā un vērot driskas nolaižamies kā putekļus.

Būdama muļķa meitene, es to rūpīgi salocīju un noglabāju pie citiem dārgumiem - medaljoniem ar Džuljāno un Kozimo attēlu; līdzās Mediči ģerbonim; Leonardo zīmējumam un viņa vēstulēm, un Džuljāno vēstulēm, ieskaitot to vienu, ko viņš bija lūdzis sadedzināt.

XXXV

Tūkstoš četrsimt deviņdesmit trešais gjids - gads pēc Lorenco nāves, pirmais pilnīgais Pjēro valdīšanas gads - man bija drūms. Man sākās mēneša asiņošana, un es dariju visu iespējamo, lai to slēptu no tēva, uzpirkdama veļas mazgātāju, lai tā neierunātos par notraipitajām drēbēm. Tēvs tomēr sāka runāt par iespējamām laulībām. Viņš teica, ka esot turējis mātei doto solījumu un neesot vainīgs, ka Lorenco nomiris, pirms paguva izteikt savu viedokli par vīru, kas man būtu piemērots. Un manu likteni nedrīkstēja uzticēt tam niekkalbim Pjēro, kurš jau bija pierādijis savu nesaprātību Florences laulību kārtotāja lomā, pieļaujot vairākas savienības, kas raisīja seno, augstdzimušo ģimeņu neapmierinātību. Nē, manam tēvam padomā bija cienijams vīrs ar pieņemamu stāvokli Florences sabiedrībā, kurš tomēr bija dievbijīgs. Kad pienāks laiks, tēvs bija ar mieru pieņemt viņu kā manu pielūdzēju.

Par laimi, es vēl biju pārāk jauna, un tēva runas par manu vīru bija tikai runas. Mūsu attiecības gan bija saspīlētas, tomēr es zināju, ka tēvs mani mīl un ļoti skumst pēc manas mātes. Es biju viņa pēdējā saikne ar mirušo sievu, tāpēc uzskatīju, ka viņš nevēlas šķirties no manis.

Šajā pašā gadā leģenda par papa angelico - šo pārlaicīgo pāvestu, ko izvēlēsies Dievs, nevis cilvēki - saplūda ar vēl kādu senu stāstu par otrā Kārļa Lielā atnākšanu, kurš šķīstīšot Baznīcu. Šis Kārlis Lielais pēc tam apvienošot kristīgo pasauli zem papa angelico garīgās valdīšanas.

Pašreizējā Francijas karaļa vārds bija Šarls (dižā karaļa vārds francūžu izrunā), taču tas nelīdzēja, tāpat kā ziņas, ka viņš šādas leģendas uztver nopietni. Viņš iekāroja Neapoli, uzskatīdams, ka šī dienvidu teritorija pie jūras patiesība pieder viņam. To tikai pirms vienas paaudzes no franču rokām bija izrāvis vecā karaļa Ferantes tēvs Alfonso Augstsirdīgais. Pilsētā vēl mājoja ari baroni, kas sirdī bija uzticīgi Francijai un ar prieku paceltu zobenu, atbalstot savu isto valdnieku Kārli.

Savonarola ķērās pie šīm idejām, sapludinādams tās ar savu svēto redzējumu. Viņš bija pietiekami viltīgs, lai ne reizi tieši nepaziņotu, kas ir šis eņģeliskais pāvests, bet viņš sāka sludināt, ka Kārlis turēs rokās Tā Kunga atriebības zobenu. Kārlis sodīs Itāliju un piespiedīs mesties ceļos, nožēlojot grēkus, un ticīgajiem jāsagaida viņš atplestām rokām.

Brālis Džirolamo un tā uzticamākie sekotāji droši vien ar prieku gaidīja bridi, kad svešzemju karalis iebruks Itālijā, tomēr visus man pazīstamos cilvēkus šāda doma ļoti satrauca. Gaisā valdīja nojausmas par gaidamu nelaimi. Gada beigās visa Florence zināja, ka jūnijā Kārlis gatavojas iebrukt Neapolē.

- Ak kungs! - pravietis kliedza kādā Adventes sprediķī. - Tu esi izturējies pret mums kā sadusmots tēvs; Tu esi liedzis mums savu klātbūtni. Pasteidzini sodu un šķīstīšanu, lai varam drīzāk atgriezties pie Tevis! - Viņš runāja par šķirstu, kurā drīkstēs ieiet grēkus nožēlojušie, glābjoties no gaidāmajām Dieva dusmām. Un katru runu viņš beidza ar frāzi Cito! Cito! jeb "Ātri! Ātri", mudinot ticīgos meklēt patvērumu, iekams nav par vēlu.

Bet tūkstoš četrsimt deviņdesmit ceturtā gada pavasaris nesa jaunu cerību - vismaz man. Kad jau sen biju atteikusies no sapņiem reiz atkal ieraudzīt Džuljāno, Zaļuma iemeta man klēpī jaunu vēstuli ar Mediči vaska zīmogu.

Mana vismlļā Liza!

Iespējams, tagad Tu ticēsi, ka esmu vīrietis, kurš tur savus solījumus. Es nepadevos, un notika, lūk, kas: mans brālis Pjēro beidzot ir devis man atļauju lūgt Tavu roku. Mana sirds līksmo; šī laicīgā pasaule man ir kļuvusi gaiša kā paradīze.

Ceru, ka mana ilgā klusēšana nelika Tev šaubīties par manām jūtām, un lūdzu Dievu, kaut nebūtu mainījušās Tavējās.

Sirdsapziņa spiež Tevi brīdināt: mēs esam dzirdējuši neapmierinātos vēršamies pret mums, esam dzirdējuši netaisnās apsūdzības, kas tiek izteiktas Pjēro. Sabiedrības noskaņojums ir mainījies; ja Tu un Tavs tēvs pieņemsiet manu bildinājumu, jums jāzina, ka jūs ieprecēsieties ģimenē ar strauji zūdošu ietekmi. Pjēro nezaudē pārliecību, ka viss izvērtīsies labi, tomēr es baidos par citādu iznākumu. Viņš saņēmis vēstuli no Kārļa sūtņiem ar prasību, lai franču armijai tiek ļauts brīvi iziet cauri Toskānai, piešķirot arī ieročus un karavīrus. Pjēro uzskata, ka nevar sniegt skaidru atbildi; ģimenes saiknes liek viņam atbalstīt Neapoli, un pāvests Aleksandrs ir izdevis bullu, pasludinot Kalabrijas Alfonso par šīs dienvidu valstības karali. Viņa Svētība draud atņemt mūsu brālim Džovanni piederošos kardināla ienākumus, ja Pjēro neaizsargās Neapoli no Kārļa uzbrukuma.

Tomēr likums pieprasa, lai visi Sinjorijas priori dod zvērestu nepacelt ieročus pret Franciju, un Florencei vienmēr svarīgi bijuši tirdzniecības sakari ar šo valsti. Mans vecākais brālis ir nokļuvis neatrisināmā situācijā. Vēl sliktāku visu padara padomnieki, kas dod pretrunīgus ieteikumus. Viens viņam iesaka parādīt tautai, ka viss ir kārtībā, tāpēc mans brālis iesper bumbu pilsētas ielās, spēlē to, visiem redzot, lai radītu iespaidu, ka dzīve rit, kā ierasts. Kāds ir rezultāts? Ļaudis viņu dēvē par vējagrābsli un ķirbjagalvu.

Es nespēju atvairīt domas, ka viņš kritis par upuri apvienotiem pūliņiem nomētāt dubļiem un sagraut mūsu namu.

Apdomā to, pirms raksti man, mīļā, un sniedz atbildi. Dod man ziņu, vai Tavas jūtas pret mani ir mainījušās. Ja aicināsi mani, es nākšu! Tiklīdz saņemšu atļauju ierasties pie Tava tēva, es pavēstīšu Tev dienu un stundu.

Es skaitu mirkļus, līdz atkal Tevi redzēšu! Mana laime ir Tavās rokās.

Vai atbildēsi jā vai nē, es esmu un palikšu

Mūžīgi Tavs Džuljāno.

Es nometu vēstuli klēpī un pacēlu plaukstas pie degošajiem vaigiem. Zaļuma, protams, stāvēja man blakus, dedzīgi vēlēdamās uzzināt vēstules saturu.

Es pacēlu skatienu, juzdama, ka visi vaibsd ir atslābuši, un runāju balsī, kas izbrinā bija kļuvusi neizteiksmīga. - Viņš ieradīsies lūgt manu roku, - es pavēstīju.

Mēs ilgi plati ieplestām acīm saskatījāmies, tad satvērām viena otru aiz pleciem un ķiķinājām kā mazas meitenes.

XXXVI

Es nekavējoties atbildēju Džuljāno. Manas ceribas bija tik kvēlas, ka es negribēju atcerēties tēva nosodošās runas par Mediči un viņa draudus apprecināt mani ar dievticīgu cilvēku. Es tvēros pie Džuljāno solījuma, ka viņš atradīs veidu, kā vienoties. Viņš galu galā bija Lieliskā dēls, prasmīgs diplomāts un kompromisa meklētājs. Es ticēju, ka viņš sasniegs neiespējamo. Un, tā kā es pati biju bīstami neveiksmīga diplomātijas jomā, it īpaši attiecībās ar tēvu, es turēju mēli aiz zobiem un viņam neko neteicu par Džuljāno nodomu.

Sākās gavēnis. Pirmajā piektdienā kancelē kāpa Savonarola. Viņš sludināja, ka "jauns Klrs" gatavojas šķērsot Alpus - nevis seno laiku Persijas valdnieks, bet gan Kārlis, kurš būs spiests tā rīkoties savā gājienā uz dienvidiem.

Cilvēki jau iepriekš uzlūkoja brāli Džirolamo ar apbrīnu, bet tagad viņš to acīs bija kļuvis par pusdievu, jo - vismaz viņu prātos - jau pirms diviem gadiem bija pareģojis notikumus, ko vēlāk nodēvēja par "nepatikšanām ar Franciju".

- Dievs ir viņa pavadonis! - Savonarola vēstīja par šo jauno Ķīru. - Cietokšņi kritīs viņam pie kājām, un neviena armija nevarēs viņam pretoties. Un tas, kurš vada Florenci, būs kā piedzēries, darot visu pretēji tam, kā jārīkojas. - Pienācīgi nokritizējis Pjēro, sludinātājs ķērās pie Bordžiju pāvesta. - Tevis dēļ, ak Baznīca, ir sākusi trakot ši vētra! - Viņš atkal runāja par šķirstu, kurā taisnajie varēs patverties no gaidāmā posta, un beidza sprediķi ar saucienu: "Cito! Cito! Ātri!"

Karalis Kārlis tikmēr pārvietoja savu galmu no Parīzes tālāk uz dienvidiem, uz Lionu, kas atradās biedējoši tuvu Toskānai. Visus Florences pilsoņus pārņēma nemiers; de, kas reiz nicīgi smējās par brāli Džirolamo, sāka ieklausīties viņa vārdos.

Dažas nedēļas pirms Lieldienām kādā pelēkā, mākoņainā rītā mēs ar Zaļumu pārradāmies mājās no tirgus diezgan agri; laukā viegli smidzināja, un lietus lāses mirguļoja man uz sejas un matos. Tēvs bija paziņojis, ka gavēņa laikā atteiksies ari no zivīm, ne tikai gaļas; tā kā mēs visi bijām spiesti pievienoties viņam šajā dievbijīgajā nodomā, man nebija jādodas ne pie miesnieka, ne zivju drgotāja.

Kad mūsu kučieris apturēja zirgus pagalmā, es pamanīju otru karieti ar Mediči ģerboni uz durvīm. Tā šeit nebija ilgi; skaisde, baltie zirgi vēl smagi elsoja pēc auļošanas pāri Arno. Kučieris, sēdēdams uz bukas, laipni uzsmaidīja mums.

- Lai Dievs mums ir žēlīgs! - Zaļuma nomurmināja.

Es izkāpu no karietes un devu mūsu kučierim norādījumus nogādāt ēdienu uz virtuvi. Mani bija pārņēmušas spējas dusmas pret tēvu; viņš acīmredzot sarīkoja tikšanos ar manu pielūdzēju brīdī, kad manis nav mājās. Tomēr es jutos ari pārsteigta, ka viņš vispār piekritis runāt ar Džuljāno. Šis apstāklis atdzīvināja cerību, ka manam izredzētajam izdosies pārliecināt ne tikai savu brāli, bet ari manu nelokāmo tēvu.

Manas dusmas pārvērtās šausmās, novērtējot savu izskatu. Iz- patikdama tēvam, es biju sākusi valkāt ļoti vienkāršas, tumšas drēbes un pat pievērsos novecojušai tradīcijai, nēsājot topāzu, kas bija izslavēts kā līdzeklis Erota liesmu slāpēšanai, palīdzot jaunavām saglabat tikumību. Todien es biju izvēlējusies tumši brūnu vilnas tērpu ar augstu apkakli, kas labi piestāvēja topāza kaklarotai; es izskatījos pēc ļoti dievbijīgas "gaudotājas". Melnais, plānais plīvurs nespēja pasargāt manus matus no mitruma, un no tā laukā rēgojās spurainas cirtas.

Es satvēru Zalumas roku. - Izdomā, kā noklausīties viņu sarunu! Ej! - Nekas vairāk nebija jāsaka; verdzene gandrīz skriešus metās mājā, bet es gāju lēnāk, cik vien cienīgi spēju.

Durvis, kas veda uz lielo zāli, stāvēja vaļā, pierādot, ka tēvs negaidīja manu ierašanos.

Es dzirdēju tēva rāmo, prātīgo balsi, un tā nekavējoties lika man atvieglojumā nopūsties; biju domājusi, ka viņš runās naidīgi. Man ejot garām atvērtajām durvīm, viņš pacēla skatienu.

Ja man būtu dota lielāka spēja savaldīties, es droši vien turpinātu iet tālāk, tomēr es apstājos, lai uzlūkotu Džuljāno. Izrādot cieņu manam tēvam, viņš bija ģērbies ļoti atturīgi - zilā, vienkāršā vilnas tērpā, ietinies tik tumši zilā mantijā, ka tā šķita gandrīz melna. Es nebiju viņu redzējusi mēnešiem ilgi - kopš Lorenco bērēm. Tagad viņš bija krietni izaudzis un nobriedis. Viņš bija garāks, ar kalsnāku seju, platākiem pleciem un muguru. Es ar prieku ieraudzīju, ka mans tēvs viņu uzņēmis pienācīgi, cienājot viesi ar vīnu un ēdienu.

Džuljāno savukārt nopētīja mani, un viņa starojošais skatiens lika man aizturēt elpu.

- Liza! - tēvs uzsauca. Vienu priekpilnu mirkli man šķita, ka viņš aicinās mani ienākt, tomēr viņš pavēlēja: - Ej uz savu istabu.

Es nejūtīgām kājām devos augšup pa kāpnēm. Man aiz muguras Zaļuma painteresējās, vai sers Antonio gribētu vēl vīnu. Viņa būs manas acis un ausis, tomēr tas man sniedza pavisam nelielu mierinājumu. Es iegāju savā istabā, tomēr nemiers lika iziet atpakaļ gaitenī. Es nedzirdēju lejā notiekošo - balsis bija pārāk klusas, lai es kaut ko saprastu, tāpēc es bezpalīdzīgi lūkojos ārā pa logu, vērodama kučieri un skaistos zirgus.

Klusās balsis bija laba zīme; vismaz tā es sev mēģināju iestāstīt. Džuljāno, būdams apdāvināts diplomātijas mākslā, bija atradis veidu, kā pierunāt manu tēvu.

Es mocījos vairākas minūtes, līdz ieraudzīju Džuljāno iznākam no mūsu lodžijas un šķērsojam pagalmu ceļā uz karieti.

Es atmetu logu vaļā un skaļi saucu viņa vārdu.

Džuljāno pagriezās un uzlūkoja mani. Viņš atradās pārāk tālu, lai kaut ko pateiktu, tomēr es visu nepieciešamo uzzināju no viņa sejas.

Tā bija nomākta. Tomēr viņš pacēla roku, it kā sniegdamies pēc manis, un piespieda plaukstu pie sirds.

Es izdarīju kaut ko nepieņemamu, nesaprotamu; es augstu sacēlu svārkus un galvu reibinošā ātrumā noskrēju lejā pa kāpnēm, nolēmusi apturēt Džuljāno karieti, pievienoties viņam, braukt līdzi prom no nama, kurā biju dzimusi.

Iespējams, man tas izdotos - bet tēvs nupat bija iznācis no istabas, kurā uzņēma viesi, un, sapratis manu nodomu, nostājās pretī durvīm, aizšķērsojot man ceļu.

Es pacēlu abas rokas, grasldamās viņam iesist - vai ari tikai pagrūst viņu malā. Viņš satvēra mani aiz plaukstu locītavām.

-    Liza, vai tu esi zaudējusi prātu? - tēva balsi skanēja patiess izbrīns.

-    Laid mani vaļā! - es izmisusi kliedzu, dzirdēdama, kā Džuljāno karietes riteņi rībēdami virzās uz vārtu pusi.

-   Kā tu zināji? - viņš jautāja, mani apsūdzēdams; izbrīns bija pazudis. - Kā tu zināji, kāpēc viņš ieradās? Kas tev lika domāt, ka tas ir kas vairāk nekā tikai darījumu saruna? Un kā tu viņam tik ļoti pieķēries? Tu man meloji, slēpies no manis! Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik bīstami tas ir?

-    Kā tu spēji viņu noraidīt, redzot, cik ļoti mēs viens otru mīlam? Tu mīlēji māti… kā tu justos, ja tev viņa būtu liegta? Ja viņas tēvs tevi atraidītu? Tev nerūp mana laime!

Tā vietā, lai paceltu balsi, pielāgojoties man, viņš to pieklusināja. - Tieši otrādi. Man ļoti rūp tava laime… un tāpēc es viņu noraidīju. - To pateicis, tēvs deva vaļu straujam dusmu uzplūdam. - Vai tu nedzirdi sarunas ielās? Mediči ir izraisījuši Dieva un tautas dusmas. Atdodot viņiem savu meitu, es tevi sūtītu briesmām rīklē. Jau pavisam drīz nāks franču karalis, rokā nesot Dieva sūtīto postu; kas tad notiks ar Pjēro un viņa brāļiem? Tu katru dienu divas reizes apmeklē misi kopā ar mani. Kāpēc tu nedzirdēji, ko teica Savonarola?

-    Brālis Džirolamo neko nezina, - es kaismīgi atcirtu. - Džuljāno ir labs cilvēks, kurš nāk no laba cilvēka ģimenes, un reiz es ar viņu apprecēšos!

Tēvs cirta man pliķi tik zibenīgi, ka es to pat nepamanīju; jau nākamajā mirklī es turēju roku pie svilstošā vaiga.

-    Lai Dievs man piedod, - viņš noteica, savas rīcības tikpat pārsteigts kā es. - Lai Dievs man piedod, bet tu mani izaicini. Kā tu spēj runāt par precībām ar Mediči? Vai tu nedzirdēji, ko par viņiem teica pravietis? Vai nedzirdēji ļaužu runas?

-   Dzirdēju. - Manā balsī skanēja naids. - Man ir vienaldzīgas tavas, brāļa Džirolamo un ļaužu domas.

-    Tu mani biedē. - Tēvs papurināja galvu. - Es šausmās drebu tevis dēļ. Man ir bail. Cik vēl man tas jāatkārto? Tu ej pa bīstamu ceļu, Liza. Drošībā būs tikai tie, kas stāvēs blakus brālim Džirolamo. Drošibu sniegs Baznīca. - Viņš trīcēdams ievilka elpu, mokās savilcis seju. - Es lūgšos par tevi, bērns. Ko vēl es varu darīt?

-    Lūdzies par mums abiem, - es riebumā atcirtu, cēli pagriezos un uzskrēja augšā pa kāpnēm uz savu istabu.

XXXVII

Zalumai neizdevās noklausīties visu tēva un Džuljāno sarunu, bet viņa dzirdēja pietiekami, lai zinātu, ka tēvs atteicās no piedāvātās zemes un desmit tūkstošiem florinu. Kad Džuljāno beidzot painteresējās, kāds piedāvājums būtu pieņemams un ko viņš spētu darit, lai pierādītu savus labos nodomus, mans tēvs atbildēja: - Ser Džuljāno, jūs zināt, ka esmu brāļa Džirolamo piekritējs.

-   Jā, - Džuljāno atzina.

-    Tad jau jūs saprotat, kāpēc es jums atsaku un kāpēc nekad neatkāpšos no sava lēmuma. - To pateicis, mans tēvs piecēlās un paziņoja, ka saruna beigusies.

-   Bet es redzēju sera Džuljāno acis, - Zaļuma man sacīja, - un redzēju, kā viņš sasprindzina vaibstus. Viņš ir tāds pats kā tēvocis; nekad nepadosies. Nekad.

Visu pavasari un vasaru es spītīgi neatkāpos no cerībām. Biju pārliecināta, ka vēl saņemšu kādu vēsti no Džuljāno.

Kad Pjēro trešās pakāpes brālēni, gaidīdami atlīdzību no Francijas, sazvērējās pret viņu, es sev iestāstīju, ka nekas sliktāks vairs nenotiks. Un, kad Pjēro, vairīdamies atkārtot tēva pieļauto kļūdu ar Paci, sodīja sazvērniekus ar mājas arestu, ar šo labvēlīgo žestu vēlēdamies apklusināt savus pretiniekus, mani pārņēma dziļš atvieglojums. Bija novērsta krīze; tagad tauta noteikti pārstās noniecināt katru Pjēro soli.

Bet Florence ir nežēlīgi untumaina pilsēta. Tā reiz izraidīja Petrarku un Danti, abus dzejniekus, ko tagad bija pasludinājusi par saviem diženākajiem dēliem. Pjēro tika uzskatīts par vāju un nespējīgu.

Stāvēdama blakus tēvam un grāfam Piko, kurš kļuva arvien bālāks un slimīgāks, es noklausījos Savonarolas Lieldienu runu. Viņš paziņoja, ka esot nodevis tā Kunga vēsd, cik labi vien spējis, un šis esot viņa pēdējais sprediķis, līdz Dievs atkal aicinās viņu kāpt kancelē. Man nācās likt lietā visas savas pašsavaldīšanās spējas, lai atvieglojumā nepasmaidītu.

Viņš aicināja visus steigties uz patvērumu Dieva šķirstā. - Noass jūs ielūdz jau šodien; durvis stāv vaļā, bet pienāks laiks, kad tās aizvērsies, un daudzi nožēlos, ka nav izmantojuši izdevību.

Man nebija nolūka ne doties viņa šķirstā, ne kaut ko nožēlot. Patiesībā es līksmoju, ka vairs nevajadzēs klausīties braļa Džirolamo drudžainajos sprediķos. Es vēl joprojām divreiz dienā apmeklēju misi Zalumas un tēva pavadibā (par laimi, pieglaimīgais Piko mums nepievienojās) Svētā Gara baznīcā, kur bija apglabāta mana māte un kur viņas piemiņa sniedza man mierinājumu, kur Dievs bija taisnīgs un mīlošs, vairāk interesējoties par dvēseļu glābšanu un slimnieku sāpju veldzēšanu, nevis grēcinieku mokām.

Es varēju iztikt bez Dieva sūtītām ciešanām; ar šo uzdevumu lieliski tika galā mana sirds. Kādu vakaru pēc maltītes es noslēpos savā istabā un ar mātes spalvu uzrakstīju vienu vienīgu rindiņu. To parakstījusi, es rūpigi divas reizes salocīju papīru un aizzīmogoju to ar sarkanu vasku.

Es to pasniedzu Zalumai.

Viņa nekustīgi stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Melnie, sprogainie mati, kas veidoja milzigu, nekārtīgu ietvaru sejai, sveču gaismas ielokā tik bālai kā mēness, darīja viņu līdzīgu kareivīgai dievībai. - Tas vairs nav tik viegli, - viņa ierunājās. - Jūsu tēvs mani novēro.

-   Lai kāds cits aizgādā to uz Mediči namu. Man vienalga, kā tu to izdari, bet tas jāpaveic.

-    Vispirms pasakiet man, kas tur rakstīts.

Ja to teiktu kāds cits, nevis Zaļuma, kura tik aizkustinoši aprūpēja manu māti slimības laikā un stāvēja man blakus viņas nāves brīdi, es nekavējoties atgādinātu, ka verdzene nedrīkst atjauties tik bīstamu nekaunību. Es nopūtos, padevīgi nolaidu plecus un izrunāju vārdus, kas tik daudzas naktis zaga manu miegu.

- Dod man zīmi un iespēju, un es došos pie tevis.

Tas bija kaut kas briesmīgs, pat vairāk nekā skandalozs; īsta laulība nebija iespējama bez tēva piekrišanas. Es riskēju saņemt nosodījumu ne tikai no sabiedrības, bet an paša Džuljāno puses. Es rāmi sēdēju un gurdeni gaidiju Zalumas pārmetumus.

Tie neatskanēja. Viņa klusēdama ilgi pētīja mani un beigu beigās tik tikko dzirdami, bet ļoti skaidri noteica: - Protams, es iešu jums līdzi.

Viņa paņēma vēstuli un ieslēpa to aiz ņiebura. Es pasniedzos uz priekšu un saspiedu viņas roku. Mēs nesmaidījām; šī sazvērestība bija pārak nopietna. Ja mans tēvs ex post facto atteiktos dot piekrišanu mūsu laulībai, mans stāvoklis nebūtu labāks kā vienkāršai mīļākajai.

Mana visudārgā Liza!

Tava vēstule mani aizkustina līdz asarām. Apziņa, ka manis dēļ Tu esi gatava riskēt ar vispārēju nopēlumu, liek man kļūt par labāku cilvēku, kurš būtu Tevis vērts.

Bet šobrīd es nevaru pieļaut, ka Tu nāc pie manis. Lūdzu, ne mirkli nedomā, ka es spētu pamest Tevi un atteikties no mūsu mīlestības; Tu vienmēr esi pirmā manās domās. Bet tev jāsaprot, ka ar šo vienu vēstuli Tu esi pakļāvusi sevi briesmām. Un tas mani satrauc vēl vairāk nekā tas, ka esam spiesti būt šķirti.

Tu noteikti esi dzirdējusi, ka mūsu brālēni Lorenco un Džovanni mēģināja gāzt Pjēro. Un mūsu stāvoklis ir kļuvis vēl ļaunāks. Šodien Pjēro saņēma vēstuli no mūsu sūtņiem Lionā. Kārlis viņus aizsūtījis prom; šobrīd viņi jau mēro ceļu atpakaļ uz Toskānu. Arī mūsu baņķieri ir padzīti.

Vai mana mīlestība gaisusi? Nemūžam! Bet es nespētu redzēt, ka Tu esi briesmās. Apbruņojies ar pacietību, mīļotā; ļauj paiet laikam, ļauj atrisināties nepatikšanām ar karali Kārli. Dod man laiku izdomāt, kā izpatikt tavam Tēvam, jo es nevaru lūgt, lai nāc pie manis tik bīstamā mirklī - kaut gan vienlaikus mani no sirds aizkustina Tava vēlme to darīt. Tu esi stipra sieviete; mans tēvs ļoti lepotos ar Tevi.

Kad būšu pārliecināts par Tavu drošību, es sūtīšu kādu Tev pakaļ.

Līdz tam es esmu un būšu

Mūžam Tavs Džuljāno.

Es neatbildēju, nespēju atbildēt. Kāda nozīme būtu maniem mēģinājumiem paust savas sāpes, bezpalīdzīgo izmisumu, pat dusmas uz viņu par to, ka Džuljāno nelūdz mani nekavējoties ierasties pie viņa? Kāds gan politikai sakars ar mūsu mīlestību?

Vasaras beigas bija skumīgas. Sākās karstums. Milzums zivju nobeidzās un peldēja Arno ūdeņos, pūstošajai miesai sudrabaini mirdzot saulē; pilsēta piesūcās ar neizturamu smaku. Ticīgie apgalvoja, ka tā liecina par Nāves gājienu uz dienvidiem pāri Alpiem. Par spiti pravieša klusēšanai, arvien vairāk pilsoņu, pat augstdzi- mušie, pievērsās viņa mācībai un atteicās no smalkajam drānām. Ielās varēja redzēt tikai melno, piesātināti pelēko, tumši zilo un brūno krāsu; vairs nemanīja pāva spalvu cienīgos zilos, zaļos un purpura toņus, dzīvespriecīgo safrānu un sulīgo sarkanumu.

Ienāciet šķirstā… Cito, Cito!

Sabiedrības prātu žņaudza bailes. Savonarola vairs neklāstīja Dieva domas, un ļaudis godbijīgi murmināja par zīmēm un pareģojumiem; par mākoņiem debesīs netālu no Areco pilsētas, kas izveidojuši kareivjus zirgu mugurās ar virs galvas paceltiem zobeniem; par mūķeni Santa Maria Novella klosterī, kurai mises laikā parādijās vīzija ar liesmaini sarkanu vērsi, kurš ar saviem ragiem caururbj baznīcu; par drausmīgu vētru Apūlijā, kuras tumsu pāršķēla žilbinoša zibens šautra, atklājot debesis nevis vienu, bet pat trīs saules.

Mans tēvs likās aizmirsis Džuljāno bildinājumu un neieminējās ari par laulībām ar kādu "gaudotāju". Viņš kļuva vēl nomāk- tāks un ierāvās sevī. Zaļuma man pastāstīja, ka Mediči vairs nepērk no viņa vilnas audumus - tādējādi pārgriežot saikni, kas bija izturējusi laika pārbaudi jau kopš Kozimo de Mediči un mana vecvectēva dienām. Darījumi nevedās; bagātāki "gaudotāji" vēl joprojām labprāt izvēlējās vilnu, bet tēvs vairs nevarēja pārdot savus košākos audumus, un bija grūti atbrīvoties pat no blāvajām krāsām, jo cilvēki nevēlējās tērēt naudu par drēbēm tik neskaidrā brīdī.

Tomēr viņu satrauca ari kas cits, ko es nespēju saprast. Rīta agruma viņš devās uz misi Svētā Gara baznīcā, tūlīt pēc tam brauca uz savu veikalu un atgriezās mājās tikai vakarā; es biju pārliecinātā, ka viņš piedalās vakara lūgšanās Doma katedrālē vai Svētā Marka baznīcā, droši vien tiekas arī ar savu draugu Piko. Viņš par to nekad nerunāja, atgriezās vēlu un ēda kopā ar seru Džovanni; likās, ka viņam ir vienalga, vai es viņus sagaidu pie vakariņu galda.

Augustā karalim Kārlim izdevās pamudināt karaspēku šķērsot Alpus; kareivīgais Kirs bija sācis savu nepielūdzamo gājienu uz Toskānas pusi. Ko darīs Pjēro de Mediči, lai mums palīdzētu? Tauta jautāja. Mans tēvs nicīgi nošņācās. - Viņš izklaidējas ar sportu un sievietēm; Roma deg, bet viņš spēlē liru kā Nerons.

Sabiedrības histērija turpinājās un pieņēmās spēkā septembri. Austrumu krasta pilsētiņu Rapallo, kas atradās uz dienvidiem no Turīnas un Milānas, izpostīja kopā ar frančiem soļojošie algotņi. Šie kareivji nepavisam nelīdzinājās mūsu itāļu condottieri, kas brīvi laupīja un nomīdīja laukus, bet saudzēja dzīvības. Nē, šie nopirktie zobeni piederēja zvērīgajiem šveiciešiem, kuriem nepietika ar mantu; viņi alka asiņu. Un tās viņi lēja bagātīgi, nogalinot katru dzīvo radību. Zīdaiņi, kas slēpās pie mātes krūts, tika uzdurti uz zobena, sievietēm ar grūtniecībā piebriedušiem vēderiem dzīvām novilka ādu. Nocirta locekļus un galvu. Rapallo kļuva par drausmu kapsētu, pilnu ar neapglabātu, pūstošu miesu, kas sakrauta augstās kaudzēs pretī saulei.

Un Florenci pārņēma šausmu trakums; pat mans tēvs, kurš iepriekš tik dedzīgi gaidīja pasaules galu, tagad baidījās. Sabied- riba meklēja mierinājumu, vēršoties ne pie Pjēro de Mediči vai Sinjorijas prioriem, bet pie vienīgā vīra, kurš šobrīd rokās turēja pilsētas sirdi: pie Svētā Marka klostera priekšnieka Savonarolas. Tauta klaigāja tik skaļi, ka viņš atteicās no pašpasludinātās klusēšanas un piekrita lasit sprediķi lielajā Doma katedrālē Svētā Mateja svētkos.

Zinot, ka pūlis būs milzīgs, mēs ieradāmies pie Doma laukuma jau rītausmā, kad saule atradās zemu pie apvāršņa un gaisma vēl bija pelēka. Debesīs drūzmējās mākoņi ar sarkanigu maliņu, solot lietu.

Baznīcas kāpnes, dārzs un pats laukums bija stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem, tāpēc kučieris pat nevarēja iebraukt karieti laukuma robežās. Mums ar Zaļumu un tēvu nācās izkāpt un kājām lauzdes uz katedrāles pusi.

Šeit nevaldīja kristīga žēlastība. Būdams fiziski spēcīgs vīrietis, mans tēvs nekaunoties spiedās cauri pūlim, atbrīvojot tieši tik daudz vietas, lai es un Zaļuma varētu sekot viņam cieši pa pēdām.

Pagāja gandrīz stunda, līdz mēs tikām baznīcā. Kad manu tēvu pazina, pret mums sāka izturēties kā pret cienījamiem viesiem; dominikāņu mūki pavadīja mūs līdz vietai, kas bija tieši pretī kancelei. Lai cik liels būtu pūlis, baznīcā bija tukši soli, un mums visiem bija pietaupītas vietas.

Un tur mūs jau gaidīja grāfs Džovanni Piko. Ieraugot viņu, es pārsteigumā satrūkos. Pēdējo mēnešu laikā viņš gandrīz katru vakaru ieradās mana namā, bet es nekāpu lejā un ne reizi nebiju skatījusi viņu vaigā. Tagad es atskārtu, ka viņš novecojis neatbilstoši saviem gadiem, kļuvis pelēks un izdēdējis. Viņš smagi atspiedās uz spieķa un mēģināja piecelties, mūs ieraudzīdams, bet kājas drebēja tik ļoti, ka viņš atteicās no šī nodoma. Mans tēvs apsēdās viņam blakus, un abi sāka kaut ko steidzīgi murmināt. Viņus vērojot, es pamanīju aiz abiem pazīstamu stāvu: Mikelandželo. Mākslinieks bija ģērbies melnās, labi pašūtās drānās un acīmredzami iestājies "gaudotāju" rindās; tērpa vienkāršās līnijas izcēla viņa melnās acis un matus, bālās pieres augstumu un īso žokli. Uztvēris manu skatienu, viņš kā nokaunējies nolieca galvu.

Nevaru pateikt, cik ilgi mēs gaidijam mises sākumu; zinu tikai, ka pagāja ilgs laiks, un es tikmēr skaitīju lūgšanas par Džuljāno. Viņa nākotne mani biedēja daudz vairāk nekā manējā.

Beidzot sākās gājiens. Gaisā vēdīja vīraka aromāts. Sanākušie dievlūdzēji, koris un pat priesteris šķita izklaidīgs. Mēs ne īpaši aizrautīgi izpildījām visu rituālu, nomurminājām atbildes, tās pat īsti nedzirdēdami un nedomādami par to nozīmi. Visas mūsu domas bija pievērstas tikai pravietim.

Pat es - grēciniece, skeptiķe, Mediči un pagāniskās mākslas mīlētāja - nespēju pretoties gaidu mokām. Kad pravietis beidzot uzkāpa kancelē, es līdz ar Piko, tēvu, Zaļumu un visiem pārējiem katedrālē, ieskaitot priesteri, aizturēju elpu. Klusums, kas nolaidās pār sanākušajiem, šķita neiespējams, atceroties, ka dievnamā cieši cits citam blakus sēdēja vairāk nekā tūkstoš cilvēku, bet vēl daži tūkstoši stāvēja uz kāpnēm un laukumā; kad Savonarola pārlaida acis dievnamam, vienīgā skaņa bija tālumā dunošais pērkons.

Pēc vientulībā un gavēšanā pavadītajiem mēnešiem brālis Džirolamo bija rēgaini bāls, un viņa vaigu kauli biedējoši izspiedās. Šoreiz viņa platajās acīs negailēja pārliecība un paštaisnums, tikai trauksme un skumjas; uz priekšu izvirzītā apakšlūpa drebēja, it kā viņš censtos aizturēt asaras. Pleciem sagumstot, viņš izmisīgi pieķērās abām kanceles malām, kā sagumis zem nepanesami smagas nastas.

Lai kādus vārdus viņš grasījās paziņot, viņam tie sagādāja drausmas sāpes. Viņš izlaida kaulainus pirkstus caur nekārtīgajām, melnajām matu cirtām, cieši tās satvēra un izgrūda skaļu vaidu.

Ilgais klusums, kas sekoja, plosīja ausis. Iepriekšējā reizē pravietis stāstīja par Noasa šķirstu, mudināja mūs ieiet Dieva šķirstā, kur atradīsim aizsardzību pret gaidāmo postu. Ko viņš teiks tagad?

Viņš beidzot atvēra muti un sirdi stindzinošā, spalgā balsī iesaucās: - Ecce ego adducam ac/uas super terram. Raugieties, es nesu ūdens plūdus pār zemi!

Plašajā dievnamā atbalsojās kliedzieni. Mums priekšā un sānos vīrieši un sievietes līgodamies noslīdēja no soliem uz grīdas. Zaļuma pasniedzās pēc manas rokas un to cieši saspieda, darīdama man sāpes, it kā vēlēdamās atsaukt mani īstenībā, it kā vēlēdama: neiegrimsti šajā neprātā. Izraujies no tā.

Man labajā pusē tēvs un Piko sāka raudāt - tēvs klusi, Piko ar skaļiem, mokošiem šņukstiem. Viņi nebija vienīgie; drīz vien visapkārt skanēja gaudas un žēlas lūgsnas Dievam.

Pat sludinātājs vairs nespēja savaldīties. Viņš ieslēpa neizskatīgo seju plaukstās un raudāja, pleciem bēdās raustoties.

Pagāja ilgs brīdis, līdz brālis Džirolamo un viņa klausītāji atguvās; es neatceros, ko viņš teica pēc tam. Zinu tikai to, ka es pirmo reizi apsvēru baismīgu domu: Rorence, kādu to pazinu es, varēja pazust no zemes virsas - un līdz ar to arī Džuljāno.

XXXVIII

Tonakt, pēc ilgiem pūliņiem beidzot iemigusi, es sapņoju, ka stāvu Svētā Marka bazilikā netālu no altāra, kur apglabāts Kozimo. Baznīca bija tik stāvgrūdām pilna, cilvēki tik dedzīgi vēlējās dzirdēt pravieša vārdus, ka man klāt spiedās karsti, nosvīduši ķermeņi - arvien ciešāk un ciešāk, līdz es tik tikko spēju ievilkt elpu.

Šīs izmisīgās grūstīšanās laikā es sajutu, ka milzīgais stāvs, kas spiežas man pie kreisajiem sāniem, pieder brālim Domeniko. Es centos riebumā un naidā atrauties no viņa, bet man klāt stūmās apveidi bez sejas, kas piespieda man rokas pie sāniem un neļāva pakustēdes.

-    Laid viņu vaļā! - es iekliedzos, pati nezinādama, ka grasos to darīt, nesaprazdama arī, kāpēc man tas jādara, līdz pamanīju savu Džuljāno, pārmestu pār druknā mūka plato muguru; viņa galva karājās netālu no Domeniko ceļa locītavām, seja bija paslēpta.

Iespiesta starp ķermeņiem un šausmu pārņemta, es atkal uzsaucu brālim Domeniko: - Laid viņu vaļā!

Bet druknais mūks šķita kurls un mēms. Viņš lūkojās tieši uz priekšu, un kanceli, bet Džuljāno, vēl joprojām karādamies otrādi, piesarkušiem vaigiem pagrieza seju pret mani.

-    Viss atkārtojas, Liza, vai neredzi? - Džuljāno iedrošinoši smaidīja. - Viss atkārtojas.

Es panikā pamodos un ieraudzīju, ka man blakus stāv Zaļuma, bažīgi klakšķinādama mēli. Viņa teica, ka es miegā kliegusi.

Kopš tā brīža es jutos kā Pāvils ceļā uz Damasku: man no acīm bija nokritušas zviņas, un es vairs nespēju izlikties, ka neko neredzu. Džuljāno un viņa ģimene bija nonākusi ļoti bīstamā stāvoklī. Florence svārstījās uz pārmaiņu bezdibeņa malas, un es nevarēju gaidīt drošāku brīdi. Iespējams, tas nekad nepienāks.

Tiklīdz rītausma sniedza pietiekami daudz gaismas, es uzrakstīju vēl vienu vēstuli, tikpat isu kā iepriekšējo.

Nosauc man laiku un vietu - vai nedari to, ja nevēlies mani pieņemt. Jebkurā gadījumā es drīz došos pie Tevis.

Šoreiz es pat Zalumai neatklāju tās saturu.

Pagāja nedēļa. Tēvam, kurš ar prieku man stāstīja par Pjēro de Mediči neveiksmēm, bija jaunas vēstis. Kārļa ziņnesis bija iebraucis mūsu pilsētā un pieprasījis Sinjorijai, lai tā ļauj Francijas karalim brīvi iziet cauri Florencei. Viņš uzstāja, ka atbilde jāsaņem nekavējoties, jo karalis drīz ieradīsies.

Sinjorija neko nevarēja pateikt, jo tās biedriem bija pienākums vispirms saņemt Pjēro si vai no; un Pjēro, vēl joprojām svārstīdamies starp pretrunīgiem padomiem, nespēja sniegt tūlītēju atbildi.

Saniknotais vēstnesis devās prom - jau nākamajā dienā visiem Florences tirgoņiem tika liegta iespēja darboties Francijā. Veikali Via Maggio, kas pārsvarā balstījās uz tirdzniecību ar frančiem, nekavējoties slēdza savas durvis.

- Cilvēki nespēj pabarot savas ģimenes, - tēvs sacīja. Tā kā arī viņa veikals bija cietis, mēs pārtikām no mazākiem līdzekļiem un jau sen vairs neēdām gaļu. Tēva strādnieki - aitu cirpēji, sukātāji un kārsēji, vērpēji un krāsotāji - cieta badu.

Un pie visa vainīgs bija Pjēro de Mediči. Lai novērstu dumpi, viņš divkāršoja sargu skaitu, kas stāvēja pie pārvaldes krēsla - Sinjorijas nama -, kā arī pastiprināja savas mājas apsardzi.

Es pacietigi noklausījos tēva runās; dzirdēju kalpotāju neapmierināto kurnēšanu, bet tā mani neskāra.

Pat Zaļuma veltīja man vērīgu skatienu un teica: - Šobrīd nav droši draudzēties ar Mediči ģimeni.

Man tas nerūpēja. Es biju izdomājusi rīcības plānu, un drīz pienāks laiks likt to lietā.

XXXIX

Tuvojoties oktobra beigām, Pjēro de Mediči, vismaz šoreiz neieklausīdamies savu padomnieku vārdos, trīs dienas jāja uz ziemeļiem tikai dažu draugu pavadībā. Viņa mērķis bija Sarcanas cietoksnis, kur tobrid mitinājās karalis Kārlis kopā ar savu armiju. Smēlies iedvesmu no nelaiķa Lorenco, kurš reiz viens pats bija devies pie karaļa Ferantes un ar savām pārliecināšanas spējām novērsis karu ar Neapoli, Pjēro cerēja, ka šis drosmīgais žests tāpat glābs Florenci no Rapallo likteņa.

Pjēro prombūtnē Sinjorija varēja vēl atklātāk paust savu pretestību viņa lēmumiem. Septiņi emisāri sekoja Pjēro uz ziemeļiem, lai viņu apsteigtu un novērotu katru kustību. Šiem sūtņiem bija izteikti norādījumi paziņot karalim, ka neatkarīgi no Pjēro sacītā Florence ir ar mieru sagaidīt franču armiju.

Ceturtajā novembri visi jau zināja, ka Pjēro bez jebkādas pierunāšanas un viltus atdevis Kārlim Sarcanas, Pjetrasantas un Sar- canellas cietokšņus. Mans tēvs niknumā ārdījās. - Simt gadi! - viņš auroja un trieca duri pret vakariņu galdu, nograbinādams traukus. - Pagāja simt gadi, līdz iekarojām šis zemes, un viņš tās pazaudēja dienas laikā!

Sinjorijas dusmas bija tikpat vētrainas. Tajā pašā vakarā es uzzināju, ka priori nolēmuši sūtīt uz Pizu nelielu sūtņu grupu, lai tie sagaiditu Kārli. Pjēro tajā nebija iekļauts - toties tur bija brālis Džirolamo Savonarola.

Šis vēstis dzirdot, man pakrūte bailēs sažņaudzās.

Astotajā novembrī es viena pati iesēdos karietē, pamezdama Zaļumu ar jau iepriekš norunāto ieganstu, ka viņa jūtas nevesela. Mans tēvs kā jau visi cienījami Florences vīrieši sestdienas rītā bija devies uz kopējo pirti.

Kučieris pārveda mani pār Arno, izmantodams Veco tiltu. Daži veikaliņi bija aizvērti Francijas lieguma dēļ, bet pārējie vēl joprojām lepni izrādīja savas preces, par spīti draudošajam iebrukumam, un uz tilta drūzmējās jātnieki zirga mugurā, gājēji un manējai līdzīgas karietes.

Mēs nonācām tirgū, kas nebija tik rosīgs, kāds varētu būt, bet tik un tā diezgan dzīvīgs; katrā no tā četriem stūriem slējās baz- nīca. Brunelleski būvētais oranžais ķieģeļu kupols dižojās debesīs blakus Sinjorijas pils tornim. Apkārt staigāja mājsaimnieces un kalpones, vīrieši, kam nekaitētu noskūties. Es biju ģērbusies savā vienkāršajā, tumšajā tērpā, pie kakla nēsādama topāzus. Manā ņieburā kā veiksmes talismans bija noslēpti abi zelta medaljoni. Es nesu uz rokas grozu, kas parasti bija Zalumas pārziņā, bet šodien es to biju izklājusi ar auduma gabalu.

Lūk, bārddziņi ar mirdzošiem asmeņiem un bļodām, kas pilnas ar dēlēm, aptieķeri ar pulveriem un ziedēm, dārzeņu tirgotāji, kas slavē savu lekno preci, maiznieks ar siltas, smaržīgas maizes groziem…

Un tur, tālumā, bija arī miesnieka galds ar nodīrātiem zaķiem un noplūktām vistām, kas pakarinātas aiz kājām.

Nekad vēl tik pazīstama vieta man nebija šķitusi tik sveša.

Pirms izkāpšanas no karietes es pateicu kučierim, ka šodien aiziešu pie miesnieka, kaut gan tas nebija darīts jau vairākas nedēļas. Es paskaidroju, ka vēlos iegādātus kaulus zupai.

Es liku viņam gaidīt mani pie dārzeņu tirgotāju galdiem. Kučieris apturēja zirgus un pat neskatījās, kā es izkāpju un dodos pie miesnieka - kura galds sagadīšanās pēc neatradās viņa redzeslokā.

Patiesībā tas bija ļoti vienkārši - tik ātri, viegli, tik biedējoši. Miesnieks bija labs cilvēks, dievbijīgs cilvēks, bet šobrīd valdīja grūti un nedroši laiki. Viņam bija sava cena, kaut gan viņš droši vien nojauta, no kurienes nāk maisiņš ar zelta florīniem.

Kad tuvojos, viņš smiedamies sarunājās ar jaunu sievieti, ko biju bieži redzējusi tirgus dienā, kaut gan mēs nebijām iepazīstinātas. Viņai bija piemīlīga seja, kas koši piesarka, kad meitene pacēla roku pie mutes pūlēs noslēpt iztrūkstošo priekšzobu.

Man' ieraudzījis, miesnieks pārstāja smaidīt un steidzīgi ietina resnu, sarkanu vērša asti auduma gabalā. - Buon apetito, mon- na Beatriče; kaut šī gaļa liktu jūsu vīram turēties pie labas veselības. Lai Dievs jūs svēti! - Viņš pievērsās otrai sievietei, kura gaidija viņa uzmanību. - Monna Cecīlija, piedodiet, man ir steidzamas darīšanas, bet Rafaēle jūs apkalpos… - Viņa dēls nolika gaļas cirvi un panācās uz priekšu. Miesnieks skaļi ierunājās: - Monna Liza, man tur tālāk ir daži lieliski cepeši, no kuriem varat izvēlēties. Nāciet man līdzi…

Viņš aizveda mani aiz ātri sameistarota aizkara, notraipīta ar brūniem roku nospiedumiem, un gāja tālāk līdz novietnes galam. Par laimi, tur bija pietiekami tumšs, lai es neredzētu pakārtos kautķermeņus, bet es dzirdēju būros iesprostoto vistu kladzināšanu; asiņu un izkārnījumu smaka bija tik spēcīga, ka es aizspiedu degunu.

Gājiens līdz izejai nebija ilgs. Saules gaismā es redzēju siltos bruģakmeņus, kurus slidenus padarīja asinis, kas notecēja no miesnieka novietnes; mana svārku apmale bija tajās izmirkuši. Tomēr manām izbailēm bija īss mūžs, jo dažus soļus tālāk mani gaidija cita kariete - melna un nerotāta ar ģerboni, kas norādītu uz īpašnieku. Es tik un tā pazinu kučieri, kurš atkal pasmaidīdams mani sveicināja.

Šie daži soļi - dk nozīmīgi un smagi - šķita neiespējami, bezgalīgi; es biju pārliecināta, ka zaudēšu līdzsvaru un nokritīšu. Tomēr man izdevās tikt līdz karietei. Durvis atvērās un tā bija burvestība, brīnums, bet jau nākamajā mirklī es sēdēju tajā blakus Džuljāno, bet grozs bija uz grīdas man pie kājām.

Kučieris uzsauca zirgiem. Riteņi iečīkstējās, un mēs sākām diezgan ātri braukt prom, tālāk no miesnieka, tālāk no mani gaidošā kučiera, tālāk no mana tēva un mājām.

Džuljāno bija daiļš, tik pārpasaulīgs un nevainojams kā glezna. Viņam mugurā bija līgavaiņa farsetto no tumši sarkana samta, rotāts ar zelta diegu, un pie kakla bija piesprausts liels rubīns. Viņš lūkojās uz mani apbrīnā plati ieplestām acīm - uz mani, maniem necilajiem matiem un caurspīdīgo, melno plīvuru, uz manu vienmuļi brūno tērpu, uz asinīs izmērcēto svārku apmali - it kā es būtu eksotisks, brīnišķīgs radījums.

Kad ierunājos, vārdi izlauzās man no mutes kā brīvībā palaisti zirgi; mana balss nevaldāmi drebēja. - Man ir kleita. Kad viss būs noticis, es aizsūtīšu kādu pēc savas verdzenes. Viņa šobrīd kravā manas mantas… - Un es visu laiku domāju: Liza, tu esi zaudējusi prātu. Tavs tēvs atnāks un visam pieliks punktu. Pjēro atgriezīsies un padzīs tevi no pils.

Savā nervozajā satraukumā es spētu pļāpāt vēl ilgi, bet Džuljāno satvēra manas plaukstas un mani noskūpstīja.

Mani pārņēma vēl nebijušas izjūtas, maigs siltums nabas apvidū. Topāzs, kam beidzot tika uzlikts pārbaudījums, vilcinājās. Es atbildēju skūpstam tikpat dedzīgi. Ierodoties Mediči namā, mūsu mati un drēbes bija nekārtīgāki nekā brauciena sākumā.

XL

Ja mana dzīve vairāk līdzinātos citu meiteņu mūža gājumam, manu laulību nokārtotu sensale jeb starpnieks, kurš, visticamāk, būtu pats Lorenco. Mans tēvs samaksātu vismaz piecus tūkstošus florīnu un ierakstītu šo summu pilsētas grāmatās, citādi savienība nevarētu notikt.

Kad būtu paziņots par saderināšanos, mans līgavainis rīkotu svinīgas pusdienas, kuru laikā draugu un radu acu priekšā pasniegtu man gredzenu.

Savā kāzu dienā es uzvilktu žilbinošu tērpu; tradīcijas prasīja, lai tā piegriezumu un audumu izvēlētos pats Džuljāno. Es jātu baltā zirgā pāri Svētās Trīsvienības tiltam uz Via Larga un Mediči namu, un man kājām sekotu radinieces. Pāri ielai pie manas jaunās mājas būtu izstiepta ziedu vītne, ko es neuzdrīkstētos šķērsot, līdz mans nākamais vīrs to pārrautu.

Pēc tam mēs dotos uz baznīcu. Ceremonijai beidzodes, mani kājām aizvestu atpakaļ uz tēva namu, kur es gulētu viena pati. Tikai nākamajā dienā pēc lielām svinībām mēs sāktu dzīvi laulībā.

Bet man nebija sensale; Lorenco bija miris, un es nemūžam neuzzināšu viņa domas par man piemērotāko līgavaini. Bija tikai Džuljāno apņēmība un alkas, kam blakus stājās manas ilgas.

Manu pūru jau sen iepriekš bija samaksājis Lorenco. Nevis mans tēvs, bet Džuljāno, izmantodams savus sakarus valdībā, panāca, ka šī summa tiek reģistrēta kā nākusi no Antonio di Gerardini rokām. Man nebija nekādu šaubu, ka tēvs, uzzinājis par šo viltību, liks svītrot šo ierakstu no pilsētas grāmatām.

Tērps, ko nēsāju, bija manis pašas izdomāts; pirms trim gadiem es tajā ierados Mediči namā. Svārki bija darināti no tumši, zilganīgi zaļa samta ar satina vīnogulāju rakstu, un ņieburs bija no tā paša materiāla ar bāli zaļa damasta ielaidumiem. Gadu laikā es biju izaugusi, un mēs ar Zaļumu slepenībā veicām steidzīgus uzlabojumus, palaižot garākus svārkus un piedurknes, pielāgojot ņieburu sievietes, nevis meitenes augumam.

Es nejāju baltā zirgā, mani nepavadīja radu sievietes - pat ne Zaļuma, kura vislabāk prastu nomierināt manu satraukto prātu. Džuljāno nama kalpone, vārdā Laura, laipna sieviete, kura likās kādus divus gadus vecāka par mani, palīdzēja man apģērbties tukšā guļamistabā zem portreta, kas attēloja Klarisu de Mediči jaunībā. Viņai bija skābi savilkta seja, priekšauts un pavisam neinteresants tērps, kas man lika izskatīties ļoti grezni ģērbtai. Es uzstāju, ka paturēšu pie sirds Lorenco zelta medaljonus.

Kamēr kalpone vilka apakštērpu caur manām piedurknēm un rūpīgi centās uzbužināt abas puses vienādi, es lūkojos augšup uz Klarisas draudīgo attēlu. - Vai šīs bija viņas istabas?

Laura uzmeta portretam skatienu, kurā pavīdēja humora dzirksts. - Jā, madonna. Tagad tās pieder madonnai Alfonsinai. Viņa jau vairākas dienas ir Podžo a Kajāno villā. Manuprāt, sers Džuljāno nepavēstis viņai par jums līdz pat kundzes atgriešanās brīdim.

Mans vēders bailēs sažņaudzās; es lieliski spēju iztēloties viņas atbildi. - Un pārējie?

- Jūs zināt, ka sers Pjēro devies uz Sarcanu… - Kad pamāju, Laura turpināja: - Par viņu jums nav jāraizējas, viņš ir labvēlīgi noskaņots. Bet vēl ir Viņa Svētība kardināls, sers Džovanni. Viņš šobrīd apmeklē misi un lietišķas tikšanās. Viņam nekas nav paziņots; nedomāju, ka sers Džuljāno grasās viņam kaut ko teikt, ja vien tas nebūs nepieciešams.

Kalpone pacēla smalku matu suku, kas droši vien piederēja mani nākamajai svainei. - Vai tos tikai izsukāsim?

Es pamāju. Ja no rīta es mēģinātu veidot kādu elegantu matu sakārtojumu, tēvs vai kalpotāji to pamanītu, tāpēc es nēsāju matus brivi krītošus pār pleciem, ka pienākas neprecētai meitenei. Tikusi galā ar matiem, Laura uzlika man galvā brokāta cepurīti, ko es biju paņēmusi līdzi. Pašās beigās es uzliku savas mātes pērļu kaklarotu ar lielu akvamarīna karuli.

Bija grūti, tam pieskaroties, nedomāt par māti, viņas neveiksmīgo laulību, nelaimīgo dzīvi un nāvi.

-    Ak! - Laura maigi uzlika plaukstu man uz elkoņa. - Nevajag skumt tādā brīdī! Madonna, jūs precēsieties ar vīrieti, kam pieder viscēlākā sirds un asākais prāts visā Toskānā! Laiki ir grūti, bet, kamēr būsiet līdzās seram Džuljāno, jums nav jābaidās.

-   Lūk! - Viņa pasniedza man skaistu spoguli no smaga, gravēta zelta, kurā iestrādāti dimanti. - Lūk, ko redzēs jūsu vīrs, kad dosieties pie viņa. Tas būs visskaistākais, ko viņš savā mūžā redzējis.

Es iemetu spoguli tikai žiglu, neapmierinātu skatienu un pasniedzu to atpakaļ kalponei ar patiesi muļķīgu domu, ka mana tērpa krāsas nesaskan ar Džuljāno drēbju zeltu un sarkano krāsu.

Pārliecināta, ka gatavošanās beigusies, es paspēru soli uz durvju pusi, bet Laura nekavējoties iesaucās: - Ak, jūs neesat gatava! - Piegājusi pie skapja, viņa izņēma garu plīvuru, baltu un plānu kā zirnekļa tīmekli, izšūtu ar vienradžiem un mīdskiem dārziem zelta pavedienā. Viņa bijīgi uzlika plīvuru man galvā, nosegdama seju; pasaule kļuva neskaidra un mirdzoša.

-    To nēsāja madonna Klarisa, laulājoties ar seru Lorenco, - Laura paskaidroja, - un arī Alfonsina kāzās ar Pjēro. Džuljāno parūpējās, lai priesteris to svētītu velreiz deši jums. - Viņa pasmaidīja. - Tagad jūs esat gatava.

Kalpone noveda mani līdz Mediči personiskajai kapelai pirmajā stāvā. Es biju domājusi, ka pie durvīm mani kāds sagaidīs, bet gaitenis bija tukšs. To redzot, mani pārņēma baiļu trīsas.

Es panikā pievērsos Laurai. - Zaļuma, - es ierunājos. - Mana verdzene… Viņai jau jābūt klāt ar manām mantām. Bija paredzēts, ka Džuljāno aizsūtīs viņai pakaļ karieti.

-    Vai man apjautāties par viņu, madonna?

-Jā, lūdzu, - es atbildēju. Lēmums bija pieņemts, un es to pildīšu. Bet Zalumas prombūtne mani ļoti biedēja; es biju cerējusi, ka viņa būs man blakus un palīdzēs, tāpat kā bija rūpējusies par manu māti viņas kāzās.

Laura devās noskaidrot apstākļus un pēc brīža atgriezās. Sejas izteiksme vēstīja, ka viņa neko labu nav dzirdējusi. - Nav nekādu ziņu, madonna. Kariete nav atgriezusies.

Es piespiedu pirkstus pie deniņiem, pūlēdamās savaldīties. - Es nevaru viņu gaidīt.

- Ļaujiet man jums pakalpot, - Laura rāmā, mierinošā balsi piedavāja. - Neviens šajā namā nav bijis tik laipns pret mani kā sers Džuljāno; es justos ļoti pagodināta, ja drīkstētu palīdzēt viņa līgavai.

Es dziļi ievilku elpu un pamāju. Apstākļi prasīja, lai kāzas norisinātos pēc iespējas ātrāk, pirms mūs kāds pieķer.

Laura atvēra kapelas durvis un atklāja manam skatienam Džuljāno, kurš kopā ar priesteri gaidīja mani pie altāra. Viņiem abiem blakus stāvēja tēlnieks Mikelandželo, mani pārsteigdams, jo klīda baumas, ka viņš sastrīdējies ar Pjēro un pirms mēneša devies uz Venēciju. Viņa klātbūtne lika man krampjaini norit siekalas. Bija jau pietiekami slikti, ka Piko pieņemts Mediči draugu lokā. Tagad man nāksies savās kāzās redzēt vēl vienu no Savonarolas izredzētajiem.

Viss mans nemiers pagaisa, tiklidz es uzmetu pirmo skatienu savam līgavainim. Džuljāno uzlūkoja mani ar līksmi, alkām un bailēm acis. Pat priesterim drebēja rokas, kurās viņš turēja nelielu grāmatiņu. Ieraugot viņu izbīli, manējais pazuda kā nebijis.

ŠI savādā miera pārņemta, es soļoju pretī trim vīriešiem un ļāvos izbaudīt kapelas grezno krāšņumu. Altārtelpu rotāja neticami smalka freska ar Jēzus bērniņu, ko pielūdz Madonna un eņģeļi. Uz sienas man kreisajā pusē bija zīmēta cita freska, krāsaināka un ar rupjākām līnijām; tā attēloja Triju Kungu tuvošanos Bērnam.

Viens no šiem gudrajiem, kurš atradās man vistuvāk, bija jauns, ģērbies Florencei raksturīgā tērpā un sēdēja uz balta zirga ar sarkani zeltainu seglu segu. Viņam sekoja viri ar man pazīstamām sejām: vecais Pjēro de Mediči un abi dēli - Lorenco, kurš pat idealizētajā jaunībā bija izteikti neizskatīgs, un glītais Džul- jāno. Lorenco lūkojās Svētā Bērna virzienā, bet viņa brālis bija pievērsis seju skatītājam, lūkojoties kādā nenoteiktā, tālā punktā ar sev neraksturīgi svinīgu skatienu.

Mani neiepriecināja Džovanni Piko pievilcīgā seja, kas rēgojās stūrī.

Bija jau gandrīz dienas vidus, bet kapelā valdīja drūma krēsla. Dega vairākas sveces, kuru liesma apspīdēja neticamo tīra zelta zvīņu daudzumu, ar ko bija noklātas sienas, un paspilgtināja brīnišķīgās krāsas: sārto un koraļļu toni, tirkīzu un zaļās stīgas eņģeļu spārnos un uz putniem, tērpu sarkanās un zelta nokrāsas, žilbinoši baltās un zilās debesis, pakalnu un koku sulīgu zaļumu.

- Madonna, stāviet! - Kalpone Laura spēji apstājās; novēršoties no freskas, es apmulsusi pametu skatienu apkārt. Tikai tad, kad priesteris ar mājienu lika man pavērties lejup, es noliecu galvu un ieraudzīju kaltētu rožu un pļavas puķu vītni, kas bija izstiepta uz kapelas grīdas.

Džuljāno nometās ceļos un ar ļoti noteiktām kustībām pārrāva vītni divās daļās.

Līdz ar šo žestu mana sirds pilnībā piederēja viņam. Džuljāno piecēlās, satvēra manu roku un pievilka mani sev blakus pie altāra.

Būdams ļoti satraucies un jauns, Džuljāno tomēr spēja savaldīties un pievērsās Mikelandželo ar daudz pieredzējuša vīrieša drošo kustību. - Gredzenu, - viņš noteica. Džuljāno nevarēja man sniegt tērpu, lielu katedrāli ar ļaužu pūli un tēva svētību, tomēr viņš bija apņēmības pilns dot man visu, ko spēja.

Mikelandželo pasniedza Džuljāno prasīto. Abu sazvērnieku saziņā jautās vieglums, kas lika man domāt, ka viņi jau krietnu laiku bijuši tuvi draugi, gandriz brāļi, kam ir vieni mērķi un kopīgi noslēpumi. Un arī tas man lika raizēties.

Džuljāno satvēra manu roku un uzvilka pirkstā gredzenu. Tas atbilda pilsētas dekrētam par laulību gredzeniem - vienkārša, šaura zelta stīpiņa. Turklāt manam pirkstam tas bija nedaudz par lielu, tāpēc viņš sakļāva manu plaukstu dūrē, lai noturētu to vietā, un iečukstēja ausī: - Tavas rokas ir vēl smalkākas, nekā man likās; mēs to pielāgosim tavam pirkstam.

Viņš pamāja priesterim, un sākās ceremonija.

Es neatceros neko no turpmākā, tikai to, ka Džuljāno savu atbildi priesterim sniedza drošā, stingrā balsī, bet man nācās noklepoties un atkārtot vārdus, lai mani varētu sadzirdēt. Mēs nometamies ceļos pretī koka altārim, pie kura lūgšanas bija skaitījuši Kozimo, Pjēro, Lorenco un vecākais Džuljāno. Arī es lūdzos - ne tikai laimi kopā ar jauno vīru, bet arī viņa un visas ģimenes drošību.

Un tad viss jau bija beidzies, un es biju salaulāta dīvainos, nedrošos apstākļos, laulāta vismaz Dieva priekšā, kaut gan mans tēvs un Florence varētu tam nepiekrist.

XLI

Mūsu nelielā kāzinieku grupa pārcēlās uz Lorenco apartamentu priekškambari, kur pirms trim gadiem Lieliskais bija mudinājis mani pieskarties Kleopatras traukam. Šis antīkās pasaules dārgums bija nozudis tāpat kā gandrīz visas monētu, dārgakmeņu un zelta statuešu kolekcijas. Bija palicis tikai viens galds ar kamejām un gravīrām; pie sienām vēl joprojām karājās gleznas, un mums tika piedāvāts vīns kausos, kas izgrebd no pusdārgakmeņiem un rotāti ar zeltu.

Telpas stūrī divi muzikanti spēlēja lautu; uz ziediem izgreznota galda bija salikti šķīvji ar vīģēm un sieru, mandelēm un glītām kūciņām. Laura sagatavoja man šķīvi, bet es neko nespēju ieēst, toties pirmo reizi mūžā dzēru neatšķaidītu vīnu.

Es vēlreiz palūdzu Lauru apjautāties, vai Zaļuma ir klāt. Viņa atstāja mani vienu ļoti rāmās, klusās svinībās, kurās piedalījos tikai es pati, mans vīrs un Mikelandželo. Priesteris jau bija aizgājis.

Saņēmis no Džuljāno dunku sānos, Mikelandželo neveikli pacēla kausu, no kura vēl nebija nobaudījis ne malka, un sacīja: - Iedzersim par ligavu un līgavaini; lai Dievs jums dod simt veselīgu dēlu!

Tēlnieks vienu gaistošu mirkli man kautri uzsmaidīja. Iemalkojis nedaudz vīna, viņš nolika kausu. Arī es dzēru - lielu malku. Vīns lika manai mēlei notirpt un sildīja kaklu.

- Es atvados no laimīgā pāra, - Mikelandželo noteica, paklanījās un devās prom, acīmredzami alkdams atbrīvoties no uzturēšanās sabiedrībā.

Tiklīdz viņš nozuda, pievērsos Džuljāno. - Viņš mani biedē.

-    Mičeleto? Tu noteikti joko! - Mans vīrs pasmaidīja; viņš bija atguvis savaldīšanos un centās izlikties mierīgs. - Mūs audzināja kā brāļus.

-   Tieši tāpēc es raizējos. Tas palielina briesmas, kas tev draud. Tu zini, ka tēvs mani piespiež… piespieda… apmeklēt brāļa Džirolamo sprediķus. Un gandrīz katru reizi es tur redzēju tēlnieku. Viņš ir viens no "gaudotājiem".

Džuljāno domīgi nolieca galvu. - Viens no "gaudotājiem", - viņš bezkaislīgi atkārtoja. - Liza, ja tevi apdraudētu "gaudotāji", kā būtu vislabāk no viņiem izsargāties?

-   Ar sargiem, - es atbildēju. Biju dzērusi vairāk vīna nekā parasti, un satraukums laupīja man spēju skaidri domāt.

Džuljāno mutes kaktiņš uzjautrinājumā savilkās uz augšu. - Jā, protams, vienmēr paliek sargi. Bet vai labāk nav zināt, kas padomā ienaidniekiem? Un atrast iespēju, kā viņu domas nosvērt sev par labu?

-   Tātad… - es iesāku, grasīdamās bez apdomas teikt: "Mikelandželo ir tavs spiegs." Bet pie durvīm atskanēja klauvējiens, pirms es paguvu izrunāt šos vārdus skaļi.

Es cerēju, ka ieradusies Laura ar ziņām par Zaļumu, bet durvīs parādījās kalpotājs, drūmi saraucis pieri.

-   Piedodiet, ka jūs traucēju, ser Džuljāno. - Viņa labi nostādītā, koptā balss bija tieši tik skaļa, lai to varētu dzirdēt. - Ieradies viesis. Nekavējoties nepieciešama jūsu klātbūtne…

Mans vīrs sadrūma. - Kurš? Es devu norādījumus, ka mēs…

-    Lēdijas tēvs, ser.

-   Mans tēvs? - Tiklīdz vārdi pārskrēja man pār lūpām, es šausmās zaudēju valodu.

Džuljāno pamāja kalpotājam un mierinot aplika man roku ap pleciem. - Neuztraucies, Liza. Es to jau gaidīju un esmu gatavs ar viņu runāt. Es viņu pārliecināšu, ka viss ir kārtībā, un aicināšu tevi, tiklīdz viņš nomierināsies. - Džuljāno klusi pavēlēja kalpotājam palikt pie manis, līdz atgriezīsies Laura, un nodot viņai lūgumu mani neatstāt. Tad viņš maigi noskūpstīja mani uz vaiga un aizgāja.

Es varēju tikai satraukti soļot pa šo svešo telpu, kas man tomēr bija pazīstama; iedzērusi vēl pēdējo vīna malku no skaistā halcedona kausa, es to noliku malā. Nekāds alkohola daudzums nespētu remdēt manas bailes. Mani modās arī dusmas, ko raisīja apziņa, ka mans liktenis nav manis pašas rokās, ka to var apspriest un izlemt tikai vīrieši.

Es staigāju uz priekšu un atpakaļ, tērpa malai čaukstot pret izrakstīto marmora grīdu. Nevaru pateikt, cik reizes biju šķērsojusi gareno istabu, kad durvis atkal atvērās.

Pār slieksni pārkāpa Laura. Viņas sejā jautās piesardzība, kas kļuva vēl izteiksmīgāka, kad sulainis atkārtoja Džuljāno pavēli. Viņš aizgāja, un Laura palika pie manis. Tiklīdz bijām vienas, es noprasīju: - Zaļuma nav ieradusies, vai ne?

Viņa negribīgi uzlūkoja mani. - Nē. Mūsu kučieri atsūtija atpakaļ bez viņas. Piedodiet, ka nepateicu jums to jau iepriekš, madonna. Man to pavēstīja pirms ceremonijas, bet būtu nežēlīgi jūs tā apbēdināt.

Lauras vārdi ietriecās man krūtīs kā duncis. Es mīlēju Džuljāno un nemūžam viņu neatstātu, bet nespēju iedomāties dzīvi, ja tēvs liegtu Zalumai man pievienoties. Viņa bija klāt bridi, kad es nācu šai pasaulē, un veidoja manu ciešāko saikni ar māti.

Pagāja vairāk nekā pusstunda. Es atteicos no piedāvātā ēdiena un dzēriena un sagumusi sēdēju krēslā, kamēr Laura stāvēja man blakus un murmināja mierinošus vārdus.

Es tos nedzirdēju un klusībā bargi vērsos pati pie sevis, atgādinādama, ka tagad jādomā par savu viru. Džuljāno deļ es apņēmos būt savaldīga, rāma un pieklājīga, lai kas notiktu tālāk.

Manās domās ielauzās skaļa rīboņa; kaut kas bija atsities pret loga slēģiem, darinātiem no koka, kas bija aizvērti, vaļā atstājot tikai dažas līstītes. Laura piesteidzās klāt, atvēra slēģus un šausmās atsprāga, atskanot vēl vienam būkšķim - kaut kas atsitās pret sienu tieši zem mums.

Es piecēlos un piegāju kalponei blakus, lai varētu paskatīties lejā.

Mans tēvs pēc pirts vēl mitriem matiem bija pieliecies ielas vidū, meklēdams vēl vienu akmeni, ko sviest. Viņš bija izkāpis no saviem ratiem un nometis grožus. Apjukušais zirgs paspēra dažus soļus uz priekšu un kāpās atpakaļ; aizmugurē stāvošās karietes kučieris skaļi lādējās.

-    Ei, tu! Dod ceļu! Ceļu! Nevar te atstāt ratus!

Likās, ka mans tēvs viņu ne redz, ne dzird. Kad viņš sniedzās pēc akmens, kāds no nama sargiem uzsauca: - Prom! Ejiet prom, citādi es jūs aizturēšu!

Vairāki garāmgājēji - Sinjorijas priors zirga mugurā, kalpone ar maizes grozu, nosmulējusies sieviete driskainās drānās, kura dzina uz priekšu tikpat netīrus, basus bērnus, - jau bija apstājušies un ziņkāri vēroja notiekošo. Bija sestdienas pusdienlaiks, un platajā ielā drūzmējās karietes, gājēji un jātnieki.

-    Aizturi mani! - tēvs kliedza. - Aizturi, un tad visa pasaule zinās, ka Mediči uzskata visu par savu īpašumu. Viņi atņem meitu nabaga tēvam! - Pat no tāda attāluma es redzēju drausmo neprātu viņa sejā un stājā; viņš bija atsteidzies šurp bez mantijas un cepures. Satvēris rokā akmeni, viņš piecēlās, gatavs metienam. Sargs viņam tuvojās, draudīgi pacēlis zobenu.

Divus stāvus viņiem virs galvas es izliecos laukā pa logu. - Izbeidziet, jūs abi!

Sargs un mans tēvs, tāpat kā pūlis, sastinguši pacēla skatienu uz mani. Tēvs nolaida roku, sargs ļāva zobenam noslīgt lejā.

Man nebija ne jausmas, ko tagad teikt. - Man nekas nekaiš! - es saucu. Bija briesmīgi runāt par ļoti personiskiem jautājumiem tik daudzu acu priekšā. Trokšņa dēļ nācās kliegt, cik vien skaļi spēju. - Ja mili mani, tēvs, neliedz man to!

Mans tēvs nosvieda akmeni un cieši apvija rokas sev apkārt, it ka mēģinādams noturēt mokošās sāpes sevī; tad viņš pacēla rokas un pavicināja tās uz manu pusi. - Vai neredzi, ka viņi paņēmuši visu? - Viņa balss drebēja kā jukušajam. - Viņi paņēmuši visu un tagad grib arī tevi. Es neļaušu, es nespēju, es tevi neatdošu!

-    Ludzu. - Es bīstami tālu izliecos laukā, un Laura izbijusies apķēra manu vidukli. - Lūdzu… neliedz man laimi.

-   Ja paliksi pie viņa, - tēvs kliedza, - tavām bēdām nebūs gala! - Tie nebija draudi; viņa balsī skanēja tikai sāpes. Viņš izstiepa roku un maigi laida pirkstus caur gaisu, it ka glāstīdams manu vaigu.

-   Liza, - viņš sauca. - Mana Liza! Ko man pateikt, lai tu mani dzirdētu?

No rīta, kad pametu tēva namu, es uzkurināju sevī visu naidu, ko pret viņu jutu, lai rastu spēku aiziet. Es atgādināju sev, ka viņš reiz iesitis manai mātei un bijis cēlonis viņas slimībai; ka viņš piespieda māti doties uz Savonarolas sprediķi, tā veicinot viņas nāvi; ka viņš nepiedodami grēkojis, mīdot kājām viņas piemiņu un pieslienoties mātes slepkavām.

Bet šobrīd es redzēju tikai nožēlojamu viru, kurš par mani raizējās tik nevaldāmi, ka nupat nekaunoties kliedza ielās līdz aizsmakumam. Pati pret savu gribu es atcerējos nenoliedzamo mīlestību, kas kvēloja viņa acīs, pierunājot māti noklausīdes brāļa Džirolamo runā, cerot, ka viņa taps izdziedināta. Pati pret savu gribu es iztēlojos baisās ciešanas, kas viņu noteikd pārņēma, at- skāršot, ka viņa pamudinājumi noveduši māti kapā.

-    Lūdzu, - viņš atkārtoja, vēl joprojām stiepdams roku man pretī, it kā varētu man pieskardes. - Šeit es nevaru tevi aizsargāt! Tu neesi drošībā; tev draud briesmas. - Tēvs asi ievaidējās. - Lūdzu, atgriezies mājās pie manis!

-    Es nevaru. - Asaras bira pār vaigiem un krita lejā uz ielas. - Tu zini, ka es to nevaru. Dod man savu svētību; tad mēs varēsim tevi uzņemt, un tu līksmosi kopā ar mums. Tas ir pavisam vienkārši. - Un man tas tiešām šķita vienkārši; tēvam vajadzētu tikai piecelties, ienākt Mediči namā, pieņemt mūsu laulību, apskaut mūs, un tad manai laimei vairs netrūktu nekā. - Lūdzu, tēvs. Nāc iekšā un runā ar manu viru.

Viņš sakauts nolaida rokas. - Bērns… atgriezies mājās.

-   Nevaru, - es atkārtoju tik aizsmakušā, vārgā balsī, ka šoreiz viņš mani skaidri nesadzirdēja. Tomēr mans tonis bija nepārprotams. Tēvs brīdi stāvēja uz ielas, kluss un nomākts, pēc tam iekāpa ratos un, sakodis zobus nevaldāmās sāpēs, pamudināja zirgus. Tie metās auļos, un mans tēvs nozuda skatienam.

XLII

Laura aizvēra slēģus, izlikdamās neredzam, ka es slauķu asaras savā greznajā brokāta piedurknē.

Es satriekta apsēdos. Visu šo laiku biju domājusi tikai par savu prieku, atkal ieraugot Džuljāno, baidījusies, vai bēgšana izdosies, un līdz ar to aizmirsu mīlestību pret tēvu. Un par spīti pret Pjēro vērstajam sabiedrības nosodījumam, par spīti Savonarolas mācībām, viņš vēl joprojām mani mīlēja. Man nebija ienācis prātā, ka, sagādājot viņam sāpes, es jutīšos kā plosīdama pati savu miesu.

Laura parādījās man pie elkoņa ar vīna kausu rokā; es ar mājienu no tā atteicos un piecēlos kājās. Nabaga Džuljāno atgriezīsies no mokoši nepatīkamas sarunas ar manu saniknoto tēvu. Viņam jau bija pietiekami smagi izdabūt no Pjēro atļauju ar mani precēties, un viņš nebija saņēmis sava brāļa Džovanni svētibu. Bet tagad viss bija izdarits, un es spēju iedomāties tikai vienu veidu, kā uzmundrināt savu jauno vīru: priecāties par iespēju beidzot būt kopā.

Es uzlūkoju Lauras raižpilno seju. - Kur atrodas līgavas istaba?

Kalpone likās nedaudz apjukusi. Galu galā vakars vēl nebija pienācis. -Šeit, madonna. - Viņa ar mājienu noradīja uz durvīm, kas veda uz iekštelpu.

-    Lorenco guļamistaba? - Mani pārņēma šausmas.

-   Sers Pjēro tur nespēja gulēt. Jūsu vīrs bija sava tēva mīlulis, un man šķiet, ka viņa sāpes veldzēja iespēja uzturēties sera Lorenco istabā. Viņš tur guļ jau kopš tēva nāves.

Es ļāvu Laurai ievest mani istabā. Tā bija plaša telpa ar bālganu, smalku marmora grīdu un elpu aizraujošiem gleznojumiem uz sienām. Tomēr salīdzinājumā ar pārējām nama istabām šajā valdīja nedaudz spartiska gaisotne. Man radās iespaids, ka daudzi vērtīgi priekšmeti aiznesti un noglabāti citur, tāpat kā priekškambari.

Šodien Lorenco rēgs bija padzīts. Istabu pildīja patīkams aromāts, ko izplatīja uz gultas izbārstītās kaltētās rožu ziedlapiņas. Uz galda tai blakus bija uzlikta karafe ar granāta krāsas vīnu un divi zelta kausi, smalkiem grebumiem rotāti, kā ari šķīvis ar mandelēm un cukurodem augļiem.

- Palīdzi man izģērbties, - es noteicu. Ja mana pavēle kalponi pārsteidza, viņai izdevās to noslēpt. Viņa noņēma man cepuriti un piedurknes, pēc tam atsaitēja tērpu; es izkāpu no smagā auduma un vēroju, kā viņa to saloka un novieto pie manām pārējām mantām tumšajā, pulētajā skapī, kurā bija saliktas Džuljāno drēbes.

Tagad man mugurā bija tikai krekls, smalks un plāns kā zirnekļa tīmeklis. Zaļuma bija darījusi visu iespējamo, lai sagatavotu mani kāzu naktij, bet man tik un tā bija jāpiepūlas, lai neļautu vaļu panikai. - Es gribu pabūt viena. Vai pateiksi manam vīram, ka es viņu gaidu? Lūdzu?

Viņa klusi aizvēra durvis aiz sevis.

Es piegāju pie galda, ielēju kausā nedaudz vīna un iedzēru mazu malciņu. Es to lēni izgaršoju, mēģinādama baudīt gardo šķidrumu, tādējādi raisot sevi prieku un līksmi, ar ko sagaidīt Džuljāno. Karafei blakus gulēja neliels samta maisiņš; es to pacēlu un sataustīju iekšā kaut ko cietu - droši vien dārglietu, līgavaiņa dāvanu ligavai; un manās lūpās iezagās smaids.

Tomēr, stāvēdama pie galda, es nespēju nepamanīt, ka viens priekšmets uz tā neatrodas savā vietā, it kā lasītājs būtu steigšus aizsaukts prom. Zaļais vaska zīmogs bija salauzts, un vēstule, pa pusei salocīta, mētājās uz galda. Varbūt es nepievērstu tai uzmanību, bet manu skatienu piesaistīja pazīstams rokraksts, un es nevarēju pretoties vēlmei nolikt kausu un vēstuli paņemt.

Tai nebija ne paraksta, ne kādas norādes par adresātu.

Es augstu vērtēju jūsu cēlo nodomu atbrīvot mani no oficiāla pienākuma meklēt nožēlnieku, kuru jūsu tēvs dēvēja par trešo vīru. Bet principi liek man turpināt meklējumus par spīti arvien niecīgākai iespējai, ka šis cilvēks vēl ir dzīvs.

Visi mani pūliņi noskaņot Milānu jums labvēlīgi ir bijuši neveiksmīgi. Lūk, patiesība par hercoga Diana Galeaco nāvi: slepkavas rīkojās pēc viņa tēvoča Ludoviko Sforcas pavēles, kurš ne mirkli nesēroja par brāļa nāvi un jau pasludinājis sevi par hercogu par spīti Diana Galeaco dēla, īstā mantinieka, eksistencei. Tagad, kad pie varas ir Ludoviko, Milāna vairs nav Jūsu draugs; to es uzzināju no paša jaunā hercoga, kurš man pilnīgi uzticas. Viņš pavērsis Kārļa un tā sūtņu noskaņojumu pret ļums un gatavojas ļūs nodot cerībā nozagt vēl lielāku varu.

Viņa nepatika pret Florenci dzimusi pēc ilgiem padomnieku un dažu noteiktu paziņu pacietīga darba gadiem. Šis atklājums līdz ar manu izmeklēšanu liek man nonākt pie neapgāžama secinājuma, ka ietekmi uz mūsu Ludoviko atstājuši "gaudotāju" sabiedrotie.

Šis pēdējais teikums mani izbiedēja un vienlaikus samulsināja. "Gaudotāji" bija patiesi, kaut ari pārlieku fanātiski kristieši. Savonarola tiešām ticēja, ka Dievs izvēlējies karali Kārli, lai ar viņa roku sodītu Itāliju par tās samaitātību… Bet kāpēc gan viņi vēlētos ietekmēt Milānas hercogu? Un kā gan padomnieks, kas sēj Ludoviko prātā naidu pret Florenci, varētu likt autoram nonākt pie secinājuma, ka vainīgi ir "gaudotāji"?

Tomēr vēl vairāk mani ieinteresēja rokraksts - izteiksmīgs, neparasti vertikāls un taisns ar gariem, krāšņiem "f" un "1" burtiem, pieplacinātiem un trekniem "n". Pareizrakstība vietām nebija pārliecinoša. Pēc mirkļa es atcerējos, kur jau biju to redzējusi.

Madonna Liza, sūtu Jums sveicienus no Milānas. Mūsu draugs Lorenco pasūtījis man Jūsu portretu…

XLIII

Atvērās durvis; es pacēlu acis un nepaguvu nolikt vēstuli atpakaļ uz galda - ienāca Džuljāno.

Uzmetusi viņam īsu, vainīgu skatienu, es pamanīju trīs lietas: pirmkārt, viņš bija piespiedis sevi pasmaidīt, kaut gan noteikti bija pārcietis nepatīkamu sarunu ar manu tēvu; otrkārt, šis nedabiskais smaids pagaisa, kad viņa lūpas apbrinā pavērās un acis iepletās, ieraugot mani plānajā, caurspīdīgajā tērpā; treškārt, viņš ieraudzīja vēstuli man rokā. Un spējš satraukums līdz ar aizkaitinājumu pret sevi pārspēja visas citas izjūtas.

Viņš nekavējoties izņēma vēstuli man no rokas un vērsās pie manis balsī, kurā skanēja tikai rūpes, nevis apsūdzība. - Vai tu to izlasīji?

-   Kāpēc "gaudotāji" gribētu ietekmēt Ludoviko Sforcu? Man likās, ka viņus vairāk interesē Dievs, nevis politika.

Džuljāno sadrūma, salocidams vēstuli un ielikdams to galda atvilktnē. - Es rīkojos muļķīgi, to nenoslēpdams. Muļķīgi. Bet mani steigšus aizsauca prom, un es domāju, ka pagūšu, pirms tu ienāksi šeit…

-    Es pazīstu Leonardo rokrakstu. - Man negribējās neko slēpt. - Tagad es esmu tava sieva, un tu vari neraizēties par to, kas man ir vai nav zināms. Es protu turēt mēli aiz zobiem.

-   Es neuztraucos par to, - Džuljāno sacīja. - Milānas hercogs vienmēr palīdzējis mūsu ģimenei, vienmēr bijis mūsu uzticamākais sabiedrotais. Mēs varējām paļauties uz viņa karaspēku. Kad nogalināja manu tēvoci Džuljāno, tēvs rakstīja hercogam, lūgdams palīdzību, un nekavējoties to saņēma. Bet tagad… - Viņš sadrū- mis novērsās, un viņa balsī skanēja tumšas notis. - Tagad šis atbalsts mums ir atņemts brīdī, kad visvairāk nepieciešams. - Viņš nopūtās. - Un esmu ievedis tevi pašā briesmu virpuli.

-   Tu mani neievedi. Es atnāktu ari tad, ja tu atteiktos. - Pacēlusi zodu, es ar to norādīju uz vēstuli galdā. - Ja man draud briesmas, to nosaka mans pašreizējais stāvoklis, nevis manā prātā noglabātās ziņas. Tas neko nemainīs.

-     Es zinu, - Džuljāno skumji atzina. - Es sapratu, ka labāk ņemt tevi savā aizsardzībā, ja patiesi vēlos, lai tu būtu drošībā. - Viņam izdevās ar pūlēm pasmaidīt. - Tu esi vēl stūrgalvīgāka par mani. Tagad es vismaz zinu, kur tu atrodies. Vai saproti… Protams, saproti… Varbūt viss būs vēl daudz sliktāk. Iespējams, mums nāksies uz laiku pamest Florenci. Un tās nebūs brīvdienas kādā no mūsu lauku villām. Es izsūtīju no pilsētas neskaitāmas vērtības ar nodomu tās nosargāt… un pat sakravāju savas mantas katram gadījumam… - Viņš atrāvās un uzlūkoja mani ar Lorenco spožajām acīm, kurās tomēr mirdzēja atbruņojoša atvērtība, kuras trūka viņa tēvam. - Mēs dotos uz Romu, kur Džovanni ir daudz labu draugu, un tur mūs aizstāvētu pāvests. Roma nepavisam nelīdzinās Florencei, tur ir karstāks un vairāk ļaužu…

-   Tam nav nozīmes, - es klusi atsaucos un paspēru soli viņam pretī. Džuljāno bija pusgalvastiesu garāks par mani, un viņa krūškurvis bija platāks nekā mani pleci. Viņam mugurā vēl joprojām bija pieguļošais sarkanā samta farsetto, ko viņš nēsāja ar prinča vienkāršo eleganci. Džuljāno nebija tik klasiski skaists kā viņa sūtnis Leonardo. Viņa augšlūpa bija plāna, to pāršķēla šaura, slīpa rēta, palikusi no kādas bērnībā gūtas brūces, un zods pavisam viegli liecās uz priekšu, atsaucot atmiņā Lorenco kroplību. Mana vīra virsdegune bija plata un degungals uzrauts; pierē stiepās ļoti biezas, tumšas uzacis. Smaidot viņa kreisajā vaigā iegūla bedrīte. Es tai viegli pieskāros ar pirksta galu, un viņš izgrūda ilgu nopūtu.

-   Tu esi tik skaista, - viņš nočukstēja. - It īpaši tāpēc, ka pati to neapzinies.

Es uzliku plaukstas viņam uz pleciem. - Mums ir neskaitāmi daudz raižu: tava ģimene, mans tēvs, karalis Kārlis, Sinjorija, Milānas hercogs, pati Florence. Šobrīd, tieši šajā mirkli, mēs nekā nevaram šis problēmas atrisināt. Varam dkai priecāties, ka esam viens otram blakus un varam stāties tam visam pretī plecu pie pleca.

Viņam nebija citas iespējas, kā vien pieliekties un mani noskūpstīt. Šoreiz mēs elsodami nelocījāmies viens otra skavās, kā to darījām karietē. Tagad mēs bijām virs un sieva, tāpēc mūsu kustības bija nopietnas, tajās jautās svarīgums. Džuljāno uzmanīgi nolaida mani uz gultas un apgūlās blakus, ieslidinādams rokas zem mana zīda tērpa un lēni laizdams tās pār manu atslēgas kaulu, krūtim, vēderu. Es trīcēju… un ne tikai satraukuma dēļ.

Es uzdrošinājos pasniegties augšup un pārlaist plaukstas pār viņa samtā tērptajiem pleciem, pār muskuļotajām krūtīm un iedobumu tām pa vidu. Un tad, gribēdama vairāk, es neveikli centos atbrīvot viņu no kamzoļa.

Džuljāno piecēlās pussēdus. - Šeit, - viņš teica un noradīja man uz augsto apkakli.

Es neapdomājusies noklakšķināju mēli. - Kas tev liek domāt, ka es zinu, kā jāatsaitē vīrieša ietērps?

-   Tev ir tēvs…

-    Un viņu apģērbj sulainis, nevis es.

Džuljāno sejā parādījās kautrs sārtums, kas darīja viņu vēl pievilcīgāku manās acīs. - Mani ari.

Mēs abi sākām skaļi smieties.

Viņš pameta skatienu uz durvju pusi. - Nu nē, - es iebildu. - Tu teici, ka esmu stūrgalvīga; ļauj man to vēlreiz pierādīt.

Ciņa bija grūta, bet beigu beigās kamzolis padevās. Un Džuljāno tāpat.

Reiz bērnībā es piedzīvoju visaptveroša siltuma, atvērtības, beznosacījumu savienošanās mirkli. Es biju ļoti smagi slima, tik slima, ka apkārtējie pieaugušie pieklusinātās balsīs runāja par manu nāvi. Es atceros šausminošu smagumu uz krūtīm, sajūtu, ka slīkstu pati savā šķidrumā, ka nespēju elpot.

Manā istabā ienesa katlus un koka sili. To piepildīja ar gandrīz verdošu ūdeni, un māte iegremdēja mani tajā.

Kad biju iegūlusi līdz kaklam ūdenī, tā tvaiks maigi nolaidās man uz sejas, un dāsnais siltums iesūcās kaulos. Es palūkojos uz savu piesārtušo miesu un bērna naivumā domāju, ka tā izkusīs, padosies un saplūdīs kopā ar siltumu. Es svētlaimē aizvēru acis un jutu ādu izšķīstam, līdz palika tikai mana pukstošā sirds un ūdens. Viss svars un smagums izkūpēja gaisā.

Es biju dzīva. Es elpoju.

Kopā ar Džuljāno es izjutu tieši to pašu. Bija siltums; bija atvēršanās. Saplūšana. Es elpoju.

-    Vai Leonardo gleznos manu portretu? - es miegaini pajautāju, kad bijām nokausējuši viens otru. Mēs kaili gulējām zem smalkiem palagiem un tumši sarkana pārklāja. Tobrīd jau bija vēla pēcpusdiena un dziestošās saules gaisma lija istabā caur slēģiem.

Mani pārsteidza nupat notikušā dabiskums. Biju domājusi, ka man būs nepieciešami sīki norādījumi, ka es būšu neveikla, tomēr Džuljāno pārliecība un mani insdnkti parūpējās par visu. Pēc mūsu piepūles man kļuva vēsi, un Džuljāno man par lielu apkaunojumu izsauca kalpotāju, lai tas iekurinātu uguni kamīnā. Es nekustīgi sēdēju gultā, ievīstijusies palagos, līdz kalpotājs aizgāja; tikai tad man izdevās aizmirsties un atgulties Džuljāno skavās.

-    Tavu portretu? - Džuljāno izgrūda ilgu, mierpilnu nopūtu. - Jā, protams. Tēvs par to parūpējās. Starp citu, šajā ziņā Leonardo ir neciešams. Lielu daļu pasūtījumu, par ko tēvs samaksāja, viņš tā arī nepabeidza. Bet… - Vīrs veltīja man vieglu, nerātnu smaidu. - Es to pieprasīšu. Cepināšu viņa kājas uz oglēm. Pieķēdēšu viņu paša studijā un nelaidīšu vaļā, pirms tas būs izdarīts! Es vēlos tavu attēlu, kas mani pavadītu mūžam.

Es burbuļojoši iesmējos.

Džuljāno izmantoja šo vieglprātības mirkli, lai ķertos pie smagāka jautājuma. - Es liku vienam no saviem uzdcamākajiem palīgiem apciemot seru Antonio.

Es nekavējoties saspringu. - Ar manu tēvu nav iespējams vienoties.

Džuljāno viegli pieskārās mana deguna galiņam, it kā mēģinādams novērst manas domas no sāpīgā temata. - Es zinu; es viņu satiku. Šodien sers Antonio ir pārāk sadusmots, lai ar viņu runātu; viņš ir satriekts un sāpināts. Dod viņam laiku. Mans cilvēks nogaidīs dažas dienas. Līdz tam mēs novērosim tavu tēvu, lai pārliecinātos, ka viņš nedara neko pārsteidzīgu.

Es nemierīgi sagrozījos, atskārtusi, ka runa ir par spiegiem. Kāds sēdēs pie mana tēva mājas, viņu vēros un par visu ziņos Džuljāno. Jutos nelāgi, tomēr vienlaikus arī atviegloti. Mans tēvs vismaz nevarēs iemesties Arno ūdeņos - kāds viņu aizkavēs.

- Mans palīgs ir pavecs vīrs, īstens kristietis, kurš izturēsies pret seru Antonio ar lielu cieņu. Es maldījos, domādams, ka tavu tēvu varētu iekārdināt nauda vai zeme; viņš ir krietns cilvēks ar saviem principiem. Man gan nepiemīt viņa mīlestība pret brāli Džirolamo, tomēr es saprotu viņa vēlmi pārliecināties, ka tu esi kļuvusi par sievu godājamam, dievbijīgam vīram un nedzīvosi samaitātas greznības pilnu dzīvi, tikai veltīsi sevi Dievam un savam vīram. Un Liza, - Džuljāno ļoti godīgi, nopietni sacīja, pievērsis seju man; es biju uzlikusi galvu uz viņa pleca un izstieptās rokas. - Es ticu Dievam un krietnajam cilvēkos. Ja tavs tēvs pieprasīs, lai ejam klausīties brāļa Džirolamo sprediķus, es to darīšu.

Viņa labie nodomi mani aizkustināja, tomēr pēdējie vārdi lika nicigi nošņākties. - Tādā gadījumā tu iesi viens, - es nomurmināju, kaut gan nupat dzirdētais deva man jaunu cerību. Ja Džuljāno pazemotos tiktāl, lai sakostiem zobiem noklausītos sava kvēlākā ienaidnieka runas, tas noteikti atstātu iespaidu uz manu tēvu… un visu Florenci.

Mans skatiens aizklīda līdz trim apgleznotiem paneļiem, kas nosedza visu sienu mums pretī. Iepriekš mans satrauktais prāts bija ļāvis pamanīt tikai sarkanu, dzeltenu un melnu krāsu jūkli; tagad es atskārtu, ka tas attēlo sīvu kauju. Šausminoši ass piķis bija izurbies cauri jātnieka krūtīm, izceļot viņu no segliem; starp tukšām ķiverēm un nomestiem vairogiem gulēja miruši un mirstoši viri līdz ar zirgiem. Glezna bija drausms, haotisks apjukuma un nevaldāma niknuma iemiesojums. Es pacēlu galvu no Džuljāno pleca un saraucu pieri. - Vai šos paneļus pasūtīja tavs tēvs?

-    Nē, - Džuljāno smaidīdams attrauca. - Viņš tos ieguva kā parāda atmaksu. Tā ir Učello "Sanromāno kauja", kurā Florence pirms simt gadiem sakāva Sjēnu.

-    Bet tā ir tik vardarbīga… Šis skats bija Lorenco acu priekšā kā pirmais no rīta un pēdējais vakarā. Kāpēc gan kāds vēlētos redzēt savā guļamistabā tik atbaidošu skatu? •

Iededzies aizrautībā, Džuljāno kails piecēlās no gultas un piegāja pie vidējā paneļa. - Tēvam šī glezna patika ne jau vardarbības dēļ; viņu aizkustināja kapteiņa Nikolo da Tolentino rakstura stingrība. Tas bija varonīgs vīrs. Vai redzi? Viņš stāv pašā vidū, vadīdams uzbrukumu. - Džuljāno norādīja uz jātnieku priekšējās rindās, vienīgo, kuram nebija ķiveres; viņš mērķēja šķēpu uz sava pretinieka sirdi. - Viņš nebaidās. Viņam jāstājas pretī milzu armijai, tomēr viņš ir pārliecināts par uzvaru. Turklāt šis ir lielisks jaunās perspektīvas piemērs. Skaties, - Džuljāno ar īkšķi un rādītājpirkstu nomērīja kādu no kritušajiem kareivjiem, - un salīdzini šī vira garumu ar kapteini.

Es izbrīnīta lūkojos uz gleznu. Kritušais karavīrs bija daudzkārt mazāks par da Tolentino. - Viņš ir tik sīks! - Es iesmējos. - Bet tas ir skaidrs: ja skaties uz kādu no augšas, viņa ķermenis šķiet īsāks nekā padesībā. Un paskaties tur. Vai redzi? Šie viri ir mazāki, lai radītu iespaidu, ka viņi atrodas tālāk prom.

Džuljāno iepriecināts pasmaidīja. - Ja tu nebūtu sieviete, es teiktu, ka tev jākļūst par mākslinieku! Nezināju, ka esi tik gudra. Jā, tā ir perspektīvas maģija. Un Učello bija viens no pirmajiem, kurš sāka to izmantot. Tēvam piemita lieliska izpratne. Pjēro un Džovanni nav ne jausmas, cik brīnišķīga māksla ir viņiem visapkārt. Patiesi žēl, ka tā.

Es pievienojos Džuljāno smaidam. - Sers Lorenco noteikti tevi ļoti mīlējis, ja iemācījis izprast kaut ko tādu. - Es domāju par Lo- renco, slimu un ienaidnieku ielenktu, kurš smeļas drosmi no sen mirušā karotāja atveida.

Džuljāno pamāja, un viņa smaids pamazām nozuda. - No visiem radiniekiem es viņu sapratu vislabāk. Un viņš saprata mani. Pjēro vairāk līdzinās mātei, bet Džovanni… - Viņš aprauti iesmējās. - Neesmu pārliecināts, kam līdzinās viņš. Varbūt mūsu vecvectēvam Kozimo. Viņš ļod labi prot sevi cildināt.

Iestājās krēsla kopā ar savām drūmajām krāsām; Džuljāno iededzināja divas sveces, izmantojot pavarda uguni, atgriezās gultā un iekārtojās man blakus, apmierinātā gurdenumā nopūzdamies.

- Kāpēc "gaudotāji" vēlas sadarboties ar Milānas hercogu, lai atņemtu varu Pjēro? - es klusi jautāju.

Džuljāno labais noskaņojums pagaisa. Viņš atspiedās uz elkoņa un pievērsās man, slēpdams seju ēnā. - Es neesmu pārliecināts, - viņš lēni novilka. - Bet zinu, ka viņi vēlas redzēt mūsu ģimeni krītam. Tēvs darīja daudz ko ne īpaši saprātīgu, pat nelikumīgu. Viņš zaga no pilsētas pūru naudas, lai nopirktu Džovanni kardināla amatu. Un jaunībā viņš neizrādīja žēlastību saviem ienaidniekiem. Viņš bija ar mieru darīt visu, lai sargātu ģimeni. Ir daudz ļaužu, daudz ģimeņu un grupējumu, kam ir pamatots iemesls viņu nīst. Tomēr viņam piemita neparasta spēja sevi aizsargāt, iegūt sabiedrotos, zināt - it īpaši mūža pēdējos gados -, kad jāpakļaujas, nepievērst uzmanību tiem, kuri viņam draudēja vai apmeloja. - Džuljāno bridi klusēja. - Pjēro un Džovanni… Mani brāļi ir inteliģend cilvēki, bet viņi nestāv ne tuvu mūsu tēvam. Viņi neizprot, cik svarīgas ir sabiedrības domas. Viņi nemāk izrādīt… pazemību par savu stāvokli. Un Pjēro… Viņš saņem pretrunīgus padomus un tā apjūk, ka vairs nedara neko. Es viņam ieteicu doties uz Sarcanu, kā mūsu tēvs devās pie karaļa Ferantes, cerot novērst karu. Bet es vēlējos viņam pievienoties. "Neklausies savos padomniekos," es viņam ieteicu. "Ļauj man tevi vadīt." Bet viņš gribēja pierādīt, ka spēj visu izdarīt pats, bez manas palīdzības. Tas… Tēvs nekad neslēpa, ka esmu viņa mīlulis. Viņš vienmēr atgādināja Pjēro, ka, kļuvis par ģimenes galvu, viņš neko nedrīkst darīt, neaprunājoties ar mani. Un Pjēro vienmēr mocījusi greizsirdība. Es viņu nevainoju, bet… - Džuljāno papurināja galvu. - Atdot karalim Kārlim Sarcanu un vēl divus cietokšņus… Tā bija kļūda. Es pazīstu Pjēro; viņš nezina, kam ticēt, tāpēc netic nevienam un rīkojas, baiļu vadīts. Tā nu tagad Sinjorija dusmojas un sūta brāli Džirolamo runāt ar franču karali. Viss ir sagājis grīstē. Es tikai ceru, ka Pjēro ieklausīsies manā padomā, kā to atrisināt.

Es sajutu vīra bezspēcīgo aizkaitinājumu; viņam piemita Lorenco asais prāts savienojumā ar sen mirušā tēvoča maigumu. Trešā dēla statuss bija liedzis Džuljāno stāvokli, kam viņš bija kā radīts, un tā dēļ ģimene visu varētu zaudēt. - Tātad "gaudotāji", - es ieminējos, mēģinādama aizvirzīt sarunu iepriekšējās sliedēs.

-    Vai Savonarolam ir polidski mērķi? Vai viņš vēlas iegūt Florenci… un varbūt arī Milānu?

Džuljāno drūmi sarauca pieri. - Situācija ir sarežģītāka. Mani spiegi strādā…

Spiegi, kuru vidu bija arī Leonardo. - Cik sarežģīta? Man ir laiks…

Mūs pārtrauca klauvējiens pie istabas durvīm un vīrieša balss.

-   Ser Džuljāno?

-jā?

-   Jūsu brālis atgriezies no Sarcanas. Viņš gaida jūs ēdamzālē.

-   Pasaki, ka tūlīt nākšu.

Es jau biju izlēkusi no gultas un vilku mugurā kreklu. Džuljāno palūkojās uz mani, pēc tam pievērsās saviem stulpiņiem un kamzolim, kas kaudzē gulēja pie pavarda, un atkal paskatījās uz mani. - Atsūti Lauru un manu sulaini! - viņš uzsauca kalpotājam. - Palīdzēs mums apģērbties.

XLIV

Kad bijām uzvilkusi drēbes, Džuljāno noveda mani lejā plašajā, klusajā namā; mūsu soļi atbalsojās uz mirdzošā marmora. Gaiteņi šķita tukšāki, nekā vēstīja mana atmiņa; lielākā daļa mākslas darbu bija aizvesti.

- Varbūt nevajadzētu iet tev lidzi, - es klusi noteicu, ieķērusies vīram elkonī. - Pjēro gribēs runāt par politiku. - Patiesībā mani satrauca šī tikšanās. Par spīti Džuljāno apgalvojumiem, es nebūt nejutos pārliecināta, ka vecākais brālis Mediči bijis īpaši priecigs par mūsu savienību. Man jau bija nācies izturēt sāpigu sadursmi ar tēvu un nepavisam negribējās to pašu piedzīvot ar Pjēro.

Likās, ka Džuljāno lasa manas domas. - Tiesa, mans brālis nebija iepriecināts, ka es varētu apņemt tevi par sievu… Sākumā. Bet es neatlaidos. Es pārliecināju viņu, ka tas ir politiski saprātīgs lēmums. Tauta ir neapmierināta, jo Pjēro ir Orsīni sievietes dēls un ar otai tādu apprecējies. Es viņam teicu: "Tu jau esi izveidojis ciešu savienību ar augstdzimušajiem Orsīni, un Džovanni ir kardināls, tāpēc mūsu pusē ir pāvests un Baznīca. Pienācis laiks saistīties ar tautu, pierādīt, ka neuzskatām sevi par karalisko dzimtu, kā viņi apgalvo." Beigu beigās mans brālis ieklausījās saprāta balsī. Alfonsina un Džovanni gan viņam nepiekrīt, bet… man nav šaubu, ka tava piemīlība viņus apburs.

Mēs apstājāmies pie augstām durvīm no tumša, pulēta koka ar skaistiem grebumiem. Džuljāno atgrūda tās vaļā un ar mājienu aicināja mani iet iekšā.

Mani sagaidīja siltums un gaisma. Pie pretējās sienas milzīgā kamīnā sprēgāja uguns; uz garā ēdamgalda stāvēja svečturis ar vairāk nekā duci spoži degošu sveču, kas izplatīja gaisā sasiluša vaska smaržu. Visas sienas rotāja freskas ar pastorālām ainām - ar Bakhu un vinogām, ar nimfām un satīriem, kas dejo apkārt Pā- nam un klausās tā muzicēšanā.

Istabā jau atradās divi viri. Viens no tiem nemierīgi staigāja gar pavardu, izteiksmīgi žestikulēdams. Viņš bija ģērbies prinča cienīgās drānās - safīrzilā samta tunikā ar purpurkrāsas satina apmali. Smagā zelta ķēdē karājās liels ametists, un briljanti pirkstos mirdzēja uguns gaismā. Viņam bija plati pleci, slaids viduklis, un zem garajām biksēm atklājās muskuļotas kājas. Nebija grūti iztēloties viņu spārdām bumbu Florences ielās.

-    Kā viņi uzdrošinās mani tik necienīgi apvainot! - vīrietis skaļi lādējās. - Kā viņi uzdrošinās, ja esmu nupat izglābis pilsētu! Es būtu pelnījis varoņa cienīgu uzņemšanu, bet ta vietā… - Izdzirdējis mūsu tuvošanos, viņš nikns pacēla skatienu.

Otrs vīrs sēdēja pie galda un mierīgi atdalīja gaļu no cepta fazāna kauliem. Mugurā viņam bija sarkanā kardināla sutana, galvā sarkana zīda cepurīte, pirkstā rubīna gredzens. Mums ienākot, viņš nedaudz pagriezās krēslā, lai varētu mūs redzēt. Viņam bija resni pirksti un biezas lūpas, liela, apaļa galva un plats krūškurvis. Nolicis nazi un dakšiņu uz galda, viņš piecēlās. - Džuljāno! Kas ir šī dāma? - Viņš bija pārsteigts, tomēr neaizmirsa pieklājību. Viņam bija zema, patīkama balss, kaut gan seja bija neizskatīga un acis mazas, aizdomu pielietas. Ieraudzījis mani, viņš piecēlās.

-   Kas viņa ir? - Pjēro noprasīja, atkārtodams brāļa vārdus. Viņš ienāca sveču gaismas lokā, atklādams savas mātes sejai ļoti līdzīgus vaibstus - plānas lūpas, vāju zodu.

-   Pjēro, tu taču atceries. Šī ir mana sieva, madonna Liza di Antonio Gerardini. Liza, tas ir mans brālis Pjēro di Lorenco de Mediči.

Atbilde šķita Džovanni satriecam līdz sirds dziļumiem. - Vilnas tirgoņa Antonio meita? Vai tu iedomājies, ka tas ir asprātīgi?

-    Neuzdrošinies aizvainot manu sievu, - Džuljāno draudīgā toni atbildēja. - Gerardini ir cienījama ģimene. Pjēro jau deva mums atļauju laulāties.

Pjēro izklaidīgi pamāja ar roku. - Jā, es devu atļauju. Bet šis nav īstais bridis, kad iepazīties ar jauno dāmu. Mums uzbrūk no visām pusēm… - Viņš nevērīgi man palocījās. - Atvainojiet, madonna, mums jāpārrunā steidzami un personiski jautājumi. Džuljāno, ar tavu sievu mēs aprunāsimies vēlāk.

-   Viņa nekur neies, brāli. Viņa ir daļa no mūsu ģimenes. Šorīt priesteris mūs salaulāja.

Pjēro spēji ievilka elpu. Džovanni atkrita krēslā un piespieda roku pie savām milzīgajām krūtīm. Pēdējais ierunājās pirmais savā melodiskajā balsī, kas bija patīkama dzirdei pat par spiti tās īpašnieka dusmām. - Panāc, ka tā tiek anulēta. Nedrīkst izšķiest Mediči sēklu prastiem ļaudīm.

Es koši piesarku, niknumā aizmirsusi savas bailes.

Džuljāno asi pacēla balsi: - Viņa nav prastu ļaužu. Viņa ir mana sieva un paliks šeit, zem sava vīra jumta. Laulība ir piepildīta, un es necietīšu nekādas runas par anulēšanu. - Viņš pievērsās Pjēro. - Par mūsu sarunu… Viņa jau visu zina, tāpēc paliks. Jūs abi viņu noskūpstīsiet un sveiksiet mūsu ģimenē.

Džovanni piecēlās un, veltījis man ieinteresētu skatienu, pienāca tuvāk, satverdams manas plaukstas; viņa rokas bija mīkstas un tuklas. Aprauti pasmaidījis, viņš rāmi noteica: - Es sniegšu tev skūpstu, jo tu esi skaista, Liza. - Tad viņš sarauca vienu uzaci un, aši pametis skatienu Džuljāno virzienā, piemetināja: - Bet es pavisam vienkārši varu nokārtot…

-    Es to necietīšu, - Džuljāno brīdināja brāli.

-    Nu labi, - Džovanni samiernieciski noteica. - Apsēdies man blakus, madonna Liza. Tu ari, Džuljāno. Tātad šis ir jūsu kāzu mielasts? Pēc tik sparīgas laulības pienākuma pildīšanas jūs noteikti esat izsalkuši. Es pasaukšu kalpotājus. - Viņš piecēlās un pavilka ķēdi, kas karājās no atveres sienā, tad atgriezās pie sava krēsla un ar mājienu pavēlēja mums ieņemt vietas.

Pjēro bija pārāk satraucies, lai paspiestu man roku vai veltītu skūpstu. Mēs ar Džuljāno apsēdāmies blakus kardinālam, bet vecākais brālis palika galda otrā pusē.

-Svinēšanu nāksies atlikt. Es nupat biju Sinjorijā. - Pjēro izmisis iepleta rokas, it kā pauzdams: es atdevu viņiem visu… ko vēl viņi vēlas? - Es izglābu Florenci, izglābu to par pavisam niecīgu samaksu, tikai dažiem cietokšņiem un nieka dukātiem…

-   Cik? - Džovanni noprasija.

Pjēro balss spēji pieklusa. - Divsimt tūkstoši.

Džuljāno nekā nereaģēja, tikai rāmi uzlūkoja vecāko brāli. Bija skaidrs, ka viņš to jau zinājis.

Džovanni trieca kausu pret galdu, izšļakstot vīnu. - Dievs Tēvs debesis! - viņš iesaucās. - Kas tev bija prātā? Protams, Sinjorija nevēlas ar tevi runāt! Protams, viņi sūta uz Pizu šo pastardienas sludinātāju, šo Savonarolu!

Pjēro pārsteigts pagriezās. - Savonarolu? Uz Pizu? Tā ir neslēpta ņirgāšanās!

Džuljāno gurdeni iejautājās: - Vai tad tu nelasīji vēstuli, ko es tev nosūtiju?

Pjēro skatiens sāka vainīgi šaudīties. - Tev nav ne jausmas, cik aizņemts es biju, cik noguris… Nevar mani vainot, ja palaidu garām kādu sikumu.

-    Tu nekad nelasi visu, - Džuljāno rāmi noteica. - Citādi tu zinātu, ka Sinjorija nebija apmierināta ar cietokšņu un naudas zaudējumu. Francūži par mums smejas, brāli. Viņi nebija cerējuši iegūt pat Sarcanu, kur nu vēl Sarcanellu, Pjetrasantu un papildus arī zelta kalnu. Sinjorijai ir tiesības dusmodes. Manā vēstulē bija lūgums atgriežoties doties šurp, lai varam izplānot stratēģiju, kā viņus nomierināt.

Pjēro sagumis nopūtās; diplomātijas un pārrunu smalkumi viņam nebija saprotami, tomēr viņš nezaudēja vēl pēdējo cīņas sparu. - Mazo brāli, - viņš klusi ierunājās, - man bija jādodas ceļā vienam. Man jātiek galā pašam, citādi neviens mani necienīs. Es neesmu tēvs…

-    Neviens no mums tāds nav, - Džuljāno saudzīgi atbildēja.

- Bet mēs visi trīs kopā spējam līdzināties viņam. - Šie vārdi tika teikti pieklājības dēļ, jo Džovanni jau bija ķēries pie sava fazāna un klausījās pavisam pavirši.

Ienāca kalpotājs, un brāļi apklusa. Džovanni deva norādījumus atnest vīnu un ēdienu "mūsu mīlas balodīšiem". Kad vīrietis aizgāja, saruna turpinājās.

Pjēro tikmēr bija atkal uzkurinājis sevī sašutumu. - Es piestāju pie mūsu nama, kad atgriezos pilsētā. Neesmu jau pilnīgi zaudējis prātu. Lodžijā jau gaidīja pūlis, alkdams dzirdēt manu ziņojumu. Es pavēstīju labos jaunumus, teicu, ka ar Kārli viss nokārtots. Es rīkojos tieši tā, kā tu man ieteici: pavēlēju, lai ļaudīm tiek doti saldumi un pasniegts vins, kā to darīja tēvs, atgriezies pēc pārrunām ar karali Feranti. Bet šķiet, ka nevienam nebija noskaņojuma svinēt. Viņi dzēra manu vīnu un ēda manu pārtiku, bet nemitīgi blenza uz mani, it kā es kaut ko būtu izdarījis nepareizi. Tāpēc es devos uz Sinjorijas namu. - Augstākie Florences valdības pārstāvji savu pilnvaru laikā parasti apmetās šajā namā, tur ieturēdami maltītes un pat pārlaizdami naktis. - Vai zini, ko viņi izdarīja? Sūtīja mani prom! Lika kalpotājam atnākt pie durvīm un paziņot: "Atgriezieties rit, viņi šobrīd vakariņo." Es viņam ar žestu parādīju, ko par to domāju! - Pjēro nicīgi nošņācās. - Es neesmu muļķis. Zinu, ka tauta ir neapmierināta. Es neriskēju un sazinājos ar Paolo. Astoņi simti Orsīni kareivju, pieci simti zirgu mugurā, trīs simti kājnieku, jau tagad izvietojušies pie Sangallo vārtiem, gaidot manu signālu. Ja būs nepatikšanas, viņi uzbruks.

-   Kurš tev ieteica tā rīkoties? - Džuljāno neticīgās šausmās piespieda plaukstas pie vaigiem un nekavējoties tās noņēma.

-    Dovici.

Sers Pjēro Dovici bija vecākā Mediči brāļa tuvākais padomnieks.

-   Es vēlreiz atkārtošu: netici nevienam Dovici vārdam! Nedomāju, ka viņam rūp mūsu intereses. - Džuljāno aizkaitināts nopūtās. - Vai tu nesaproti, kā tas izskatās? Sinjorija un tauta jau dusmojas, ka tu rīkojies bez viņu piekrišanas. Tagad tu sev līdzi atvelc armiju. Kāpēc viņiem nedomāt, ka tu grasies pārņemt visu varu savās rokās?

-   Es to nemūžam nedarītu!

-    Viņi to nezina! Mūsu ienaidnieki izmanto katru iespēju uzkurināt baumas. Mums jārīkojas ļoti piesardzīgi, jādomā par katra soļa iespējamām sekām. Ikviens zemnieks, ikviens pilsonis, kurš dzīvo pie Sangallo, redzēs tur armiju. Viņi zina, ka tuvojas francūži, un šeit gaida Orsīni kareivji. Ko viņi domās? - Džuljāno papurināja galvu. - Vai zini, ko sludināja Savonarola? Pirms nedēļas, kad visi uzzināja, ka francūži izpostījuši Fivicano un izlējuši daudz nevainīgu asiņu?

Es atcerējos Mikelandželo klusi sēžam milzīgajā pūlī Svētā Lorenco baznīcā, atcerējos, cik uzmanīgi viņš klausījās un iekala atmiņā visu dzirdēto.

-   Viņš paziņoja pūlim, ka esot paredzējis Kārļa atnākšanu jau pirms diviem gadiem, kad runāja par Dieva zobenu, kas nolaidīsies no debesim un satrieks pīšļos visus Florences grēciniekus. Tas ir, mūs un visus, kas nepiekrīt brālim Džirolamo. Vai nesaproti, ka Savonarola izmanto viņu bažas, sējot aizdomas, ka starp Florenci un Franciju sāksies karš? Un tieši to viņi domās, redzot Orsīni karaspēku pie vārtiem. Kāpēc tu neapspriedies ar mani, pirms pasāc ko tādu?

Pjēro nolieca galvu un pievērsa skatienu ugunij; viņa seja atslāba, no tās nozuda augstprātība un sašutums. - Es centos būt tāds, kādu mani gribēja redzēt tēvs. Bet man tas neizdodas, lai cik ļoti pūlos. Es darīju, kā tu teici, mēģināju slēgt vienošanos ar Kārli par brīvu ceļu cauri Florencei, un Alfonsina tagad ir nikna kā fūrija, pat atsakās ar mani runāt. Man ir aizdomas, ka viņa uz visiem laikiem paliks Podžo a Kajāno villā. Biju spiests melot Paolo, lai dabūtu viņa armiju; viņš nezina, ka grasos ļaut Kārlim iet cauri valstij. To uzzinājis, mūs ienīdīs ari pāvests. Ko man darīt?

-    Vispirms savaldi savu ātro dabu, - Džuljāno lietišķi noteica. - Vairs nekādu neķītru žestu. Šovakar apspriedīsim plānu rītdienas sarunai ar prioriem, pēc tam kopā dosimies uz Sinjorijas namu. Par Alfonsinu, Orsini un pāvestu runājot… viņiem piedošanu lūgsim vēlāk. Galvenā šobrīd ir Florence.

-   Tu vismaz spēj saglabāt vēsu prātu, - Pjēro padodamies grūtsirdīgi noteica.

Parādījās sulainis ar vīnu un kausiem, vezdams aiz sevis kalpotāju rindu, kas nesa šķīvjus ar putniem, trušiem un zirga gaļu, sieru, dažādiem saldumiem un delikatesēm. Pjēro beidzot apsēdās un ēda kopā ar mums, tomēr no viņa sejas negaisa raizes un viņš necentās pievienoties mūsu bezrūpīgajām sarunām. Arī es ēdu, bet tāpat kā Pjēro nespēju aizmirst savas rūpes un ne mirkli nenolaidu skatienu no Džuljāno.

Tonakt es viena pati gaidīju Lorenco istabā, kamēr mans virs apspriedās ar brāļiem, ka vislabāk uzrunāt Sinjoriju. Es biju neizsakāmi pārguruši, jo iepriekšējā nakti neaizvēru ne acu, tomēr miegs pie manis nenāca. Es mocījos bažās par tēvu un ļoti ilgojos pēc Zalumas, vai prātu zaudēdama no domām par sodu, ko tēvs viņai uzliks, atriebjoties par sazvērestību. Man raizes sagādāja ari iespejamie rītdienas notikumi, kad Džuljāno kopā ar brāli dosies pie prioriem; jau biju nolēmusi atrunāt viņu no šī nodoma - pie velna Florenci - vai ļaut ari man iet līdzi. Mani māca bērnišķīgas bailes, ka es zaudēšu Džuljāno, ja izlaidīšu viņu no acīm.

Es gulēju gultā zem pārklāja, stingi lūkodamās griestos. Dega gan lampa, gan uguns pavardā, un gaisma meta trīsošas ēnas uz sienām un Sanromāno kaujas attēlojumu. Es ilgi vēroju aplenkto kapteini, kā to noteikti ilgus gadus darijis Lorenco.

Uguns bija silta - Mediči kalpotāji neskopojās ar malku -, es sāku svīst zem samta un zvērādu pārklājiem, tāpēc piecēlos un atvēru logu.

Debesis ārpusē bija apmākušās, slēpjot visas zvaigznes; aukstais gaiss smaržoja pēc lietus. Es izbāzu roku laukā un, kad ievilku to atpakaļ, tā bija mitra.

-    Ecce ego adducam aquas super terram, - es nočukstēju, pirms sapratu, ko daru. Raugiet, es nesu ūdens plūdus virs zemes.

XLV

Džuljāno atnāca pirms pašas rītausmas. Lampa vēl dega, un tās gaisma apspīdēja smalkās rieviņas viņam ap acīm - acīm, kas šķita piederam desmit gadus vecākam cilvēkam. Es nesāku sarunu par polidku, nevaicāju par viņa plāniem runāt ar Sinjoriju, neizteicu savu vēlēšanos, lai viņš to nedara. Es tikai apskāvu savu vīru un sniedzu viņam mīlestību, kas tobrīd bija pelnīta un vajadzīga.

Bija devītais novembris. Rīts bija tik apmācies un tumšs, ka mēs ar Džuljāno gulējām ilgi. Mostoties man galvā ieskanējās mirstošā Lorenco balss:

Pajautā Leonardo… Trešais vīrs… Es tevi pievīlu. Leonardo, viņš un meitene…

Un tad mana sirds bailēs sažņaudzās, jo es atcerējos sarunu ar tēvu un - vēl sliktāk - Džuljāno solījumu pavadīt brāli uz tikšanos ar Sinjorijas prioriem. Brīdi apjukusi mirkšķinādama acis, es aptvēru, ka mani pamodinājuši baznīcas zvani, kas aicina ticīgos uz svētdienas misi. Nekad vēl nebiju dzirdējusi tik skaļu kori; biju pieradusi pie Svētā Gara baznīcas zvaniem, bet tagad, kad atrados pašā pilsētas vidu, es pavisam tuvu dzirdēju Svētā Marka, Svētās Ziedu Dievmātes un Svētā Lorenco baznīcas dziesmas.

Man blakus gulēja Džuljāno, izpleties uz vēdera, vienu roku atmetis aiz galvas, otru ielocījis pie sāniem, neticami kurls pret skaņu jūkli aiz loga.

Es nedzirdami izslīdēju no gultas un paņēmu savu sudrabaino kreklu, kas šoreiz bija rūpīgi salocīts un nolikts uz krēsla. To vilkdama mugurā, es drebēju. Liesma pavardā bija pārvērtusies par siltiem pelniem. Uzmanīdamās, lai nepamodinātu Džuljāno, es noņēmu no gultas zvērādas pārklāju un ietinos tajā.

Gribēdama iziet gaiteni un pasaukt kalpotāju, es atvēru durvis uz priekškambari; man pretī traucās silts vilnis. Pavardā sprēgāja jautras liesmas, un tieši blakus durvīm krēslā sēdēja apmēram trīsdesmit gadus vecs virs. Viņš bija garākais cilvēks, kādu es jebkad biju redzējusi - gandrīz milzis, muskuļots un lieliem kauliem. Pie gurna viņam karājās makstī ielikts zobens ar sarkanīgi mirdzošu spalu. Pret sienu viņam blakus bija atbalstīts liels ādas vairogs.

Savās masīvajās rokās viņš turēja nelielu grāmatiņu, atvērtu pašā vidū, un, izdzirdis durvis atveramies, vainīgi aizcirta ciet. Es tāpat kā vairums Florences tirgoņu meitu pietiekami labi pratu lasīt, lai pazītu Dantes "Paradīzi". Viņš nolika grāmatu uz grīdas sev blakus un piecēlies veltīja man atbruņojošu smaidu. Man nācās piešķiebt galvu uz sāniem, lai varētu viņu uzlūkot.

-    Labrīt, madonna Liza, - viņš zemā, sulīgā basā ierunājās. - Ceru, ka labi gulējāt. Vai man pasaukt sulaini? Kādu, kurš uzjundīs uguni?

-    Man vajag tikai Lauru, lūdzu, un baļļu karsta ūdens. Mans virs vēl guļ; ja jūs varētu rīkoties pēc iespējas klusi…

-    Protams. - Sargs palocījās, un es vēroju, kā viņš pieiet pie durvim, kas veda uz gaiteni. Aiz tām sēdēja vēl divi bruņoti vīri, kas piecēlās, kad viņš tiem klusā balsī deva norādījumus.

Es atgriezos guļamistabā un atklāju, ka Džuljāno jau pamodies. Es viņu sveicu ar prieku un aizrautīgiem skūpstiem, it kā sargu klātbūtne nebūtu mani pārbiedējusi gandriz līdz nemaņai.

Mēs noklausījāmies misi ģimenes kapelā kopā ar Mikelandželo un dažiem tuviem Mediči draugiem. Pēc tam mēs paēdām vēlas, laiskas brokastis kopā ar Pjēro, Džovanni un Mikelandželo, bet aiz durvim atkal stāvēja bruņoti vīri. Kad gājām uz ģimenes ēdamzāli, Džuljāno paskaidroja, ka parasti brāļi ēd kopā ar draugiem un padomniekiem, bet šodien dod priekšroku nošķirtībai. Es nespēju atvairit domu, ka piemērotāks vārds būtu drošība, jo gaiteņi bija pilni ar sargiem.

Džovanni izturējās pieklājīgi, bet vēsi un šķietami nesatraucās par vecākā brāļa gaidāmo sadursmi ar Sinjoriju; ja viņam prātā vēl joprojām mājoja domas par Džuljāno Iaulibas anulēšanu, viņš tās paturēja pie sevis. Mikelandželo raudzījās dkai uz ēdienu, šad tad paceldams skatienu un kautri palūkodamies uz mani vai pārējiem. Līdz šim es nesapratu, cik burtiski jāuztver Džuljāno teiktais, ka Lorenco audzinājis Mikelandželo kā savu dēlu. Brāļi patiesi izturējās pret viņu ka pret līdzvērtīgu.

Pjēro piere bija nemainīgi saraukta, un viņš visu laiku berzēja kaklu, it kā tas sāpētu; no viņa staroja nenoliedzama spriedze. Džuljāno bija savaldīgs un izturējās laipni, vēlēdamies mierināt mani un Pjēro. Saruna bija diezgan virspusēja līdz brīdim, kad Džuljāno bezrūpīgi ieminējās:

-    Fortūna mums uzsmaida. Šodien proposto ir Antonio Loreno.

-    Cik sapratu, Loreno bija ģimenes draugs, un tas bija ļoti labi, jo proposto bija vienīgais priors, kurš drīkst iesniegt apspriešanai kādu jautājumu. Viņam uz dienu tika piešķirtas Sinjorijas zvanu torņa atslēgas, no kura varēja aicināt uz sapulci visu Florenci.

-    Loreno? - Pjēro pacēla acis no šķīvja, un tajās atplaiksnīja vārga cerība.

Džuljāno pamāja. - Viņš parūpēsies, lai iekļūstam ēkā, un tad priori varēs tevi uzklausīt. - Mans vīrs brīdi vilcinājās. - Kā tev šķiet, kad būtu labākais laiks? Varbūt vēlā pēcpusdienā? Kamēr rit vakara lūgšanas? Tad viņi vismaz nevarēs aizbildināties ar darīšanām vai vakariņošanu.

Pjēro apsvēra priekšlikumu un pieķērās tam kā paša izdomātam. - Jā. - Viņš sparigi pamāja. - Iesim vakara lūgšanu laikā. Es vēlos, lai tu mani pavadi. Kopā ar divdesmit bruņotiem vīriem. Un… Dovici.

Džuljāno pacēla acis pret griestiem, bezspēcībā nopūzdamies.

-    Kurā no mums tu grasies ieklausīties? Vai esi aizmirsis visu, ko vakar teicu? Ikviens viņa padoms pasliktinājis tavu stāvokli tautas acis. Atceries, viņš vairs nav mūsu draugs.

- Es klausos tevi, - Pjēro drūmi apstiprināja. - Bet Dovici tur jābūt. Izskata pēc.

Džuljāno klusēja, tomēr pēc piepeši neizdibināmās sejas izteiksmes es nopratu, ka brāļa lēmums viņu neiepriecina.

Mikelandželo bez jebkāda pamudinājuma pārtrauca neveiklo klusumu ar pavisam neiederīgu, bikli nomurminātu paziņojumu.

-    Rīt es došos uz Venēciju.

Neviens no brāļiem nevarēja neko atbildēt.

Diena paskrēja pārāk strauji. Džuljāno bija jākārto darīšanas un jātiekas ar bankas pārstāvi, kaut gan man bija aizdomas, ka runās abi vairāk par politiku, nevis naudas jautājumiem. Laura izsukāja man matus, savija tos mezglā uz skausta un uzlika virsu kādu no madonnas Alfonsinas smalkajiem zelta tīkliņiem.

-    Jūs tagad esat precēta sieviete, - viņa noteica, - jums neklājas nēsāt matus izlaistus kā jaunavai.

Viņa mani izvadāja pa nama virtuves telpām un pārējām istabām, ari Pjēro sievas Alfonsinas un bērnu apartamentiem. Pēc tam viņa man parādīja bibliotēku un tās augstos plauktus no brīnišķīgi izgrebta koka, pilnus ar neskaitāmām, ādā iesietām grāmatām un pergamenta ruļļiem.

Es izvēlējos Petrarkas darbu - Canzoniere jeb "Dziesmu grāmatu" - krājumu ar vairāk nekā trim simtiem sonetu. Vairums pārējo sējumu bija grieķu valodā (ko es nepratu nemaz) vai latiniski (šajā valodā man bija ne īpaši drošas zināšanas). Es aiznesu mazo grāmatiņu atpakaļ uz Lorenco istabu un, laipni uzsmaidījusi Goliātam, kurš mani sargāja, iekārtojos krēslā pie nupat uzjundītās uguns.

Biju domājusi, ka Petrarka ir droša izvēle. Viņš rakstīja Toskā- nas izloksnē, kas neprasīja pārāk lielu daļu manas svaidīgās uzmanības, un mīlas dzeja atgādinātu man par prieka avotu - Džuljāno. Tomēr, rūpigi šķirdama lapas, es atradu tikai mokas. Dzejoļi cits pēc cita atstāja novārtā kaisles skaistumu un vēstīja tikai par

sāpēm un izmisumu, ko tā raisa. Nabaga Petrarka sēroja par Lauras, savas neatbildētās mīlestības, nāvi: Tās eņģcliskā smaida stars, Kas nesa paradīzi Zemes virsū, Nu biris putekļos. Un es vēl dzīvoju - un skumstu…

Juzdama, ka acīs sariešas asaras, es saslējos un tās nikni no- slaucīju, sevi rādama. Nekad nebiju raudājusi par dzeju. Tomēr vēl viena rindiņa viesa manī trauksmi. Bet mana sirds stingst ledū, kad, tev aizejot, Manas liktens zvaigznes novēršas no manis. ■ Manas liktens zvaigznes. Es atcerējos kaut ko sen piemirstu: sarunu ar astrologu un asos vārdus, ko biju veltījusi mātei, lai gan viņa tikai centās aiztaupīt man liekus pārdzīvojumus. Man ausīs skanēja astrologa vārdi: jūsu zvaigznēs es redzēju vardarbību. Tā slēpjas gan jūsu pagātnē, gan nākotnē.

Es iedomājos par savu māti, kura mira no Savonarolas rokas, un jutu piepešu, nesaprātīgu baiļu lēkmi, pārliecināta, ka Džuljāno, mana nākotne, arī kritīs viņam par upuri.

- Izbeidz, - es skaļi sev pavēlēju un vainīgi uzmetu skatienu durvīm, bažīdamās, ka milzis aiz tām mani dzirdējis. Nebija ne skaņas, nekādu kustību; es viegli papurināju galvu, gribēdama to apskaidrot, un turpināju lasīt. Biju apņēmības pilna atrast kaut ko laimīgu, kaut ko jautru - kādu labu zīmi, kas stātos pretī visām sliktajām.

Es atkal šķirstīju lapas un atradu pantu Petrarkas plūstošajā Toskānas izloksnē:

II successor di Karlo che la chioma Co lo corona del suo antiquo adorna Prese a gia Vārme per fiacchar la corna A Babilonia, et chi de la sei noma. Kārļa pēctecis, kā pieri Seno laiku kronis rotā, Nu paceļ zobenu pret taurēm Babilonas un tiem, kas liecas tai.

Es aizvēru grāmatu, noliku to malā un piegāju pie uguns. No tās plūda spēcīgs karstums; es cieši sakrustoju rokas uz krūtīm, it kā spētu noturēt bailes sevī. Viss bija kaut kā saistīts: Leonardo, trešais vīrs, Lorenco nāve, Savonarolas piekritēji… un es.

Pacēlusi skatienu, es ieraudzīju Učello "Sanromāno kauju", kuras košie karogi plīvoja iztēlotā vējā. Kapteinis Tolentino vēl joprojām šķita drosmīgs un apņēmības pilns, bet šoreiz izskatījās ļoti vientuļš. Ienaidnieki nāca arvien tuvāk.

Džuljāno atgriezās tikai vēlā pēcpusdienā, tik neilgi pirms noliktās stundas, ka es atsaucu Lauru un sūtīju viņu pārliecināties, vai Džuljāno ienāks pie manis.

Viņa sejā vairs nebija manāma tēlotā bezrūpība; acis bija nopietnas, piere viegli saraukta. Viņš atveda sev līdzi sulaini, kurš ieģērba saimnieku vienkāršā, tumši pelēkā tunikā bez apmales.

Kad sulainis aizgāja, es jokodama noteicu: - Tu izskaties pēc "gaudotāja".

Džuljāno nepasmaidīja. - Man drīz jādodas ceļā. Vai Laura tev parādīja, kur ir Džovanni istabas?

-Jā.

-    Labi. - Viņš bridi vilcinājās; es zināju, ka Džuljāno rūpīgi izvēlas vārdus. - Ja mūs ar Pjēro kaut kas aizturēs… ja mēs kavēsimies vai notiek kas tāds, kas tevi satrauc, nekavējoties ej pie Džovanni. Viņš zinās, kas darāms.

Es saraucu uzacis, ar nepatiku un vieglu pārmetumu maskēdama nemieru, kas manī sarosījās. - Kas gan varētu mani satraukt? Kāpēc man jāiet pie Džovanni?

Mana vīra lupas nedaudz noraustījās, kad viņš nolēma būt atklāts. - Mūsu mantas jau ir sakravātas. Džovanni zina, kur tās atrodas, un zina, kurp aizvest tevi. Mēs vienojāmies par vietu, kur varam satikties. Tātad, ja mūs aiztur…

-   Es gribu iet tev līdzi. Nespēju palikt šeit.

Viņš klusi, sausi iesmējās. Mana iegriba, protams, bija smieklīga, jo es biju sieviete, un sievietes netiek uzņemtas Sinjorijas namā. Un es jau pietiekami labi pazinu Džuljāno, lai saprastu, ka viņš nemūžam neļaus man piedalīties tik bīstamā gājienā.

-    Liza. - Viņš maigi uzlika rokas man uz pleciem. - Mēs noslēdzām vienošanos ar karali Kārli; iespējams, Sinjorijai tas nepatiks. Es rīkojos muļķīgi, ļaudams Pjēro uzklausīt Dovici padomus; viss, ko viņš ierosinājis, beigu beigās noskaņoja tautu par sliktu mūsu ģimenei. Es nedrīkstēju pieļaut, ka viss nonāk tik tālu; biju pārāk aizņemts, rūpējoties par mūsu bankas interesēm, un atstāju pārāk daudz politikas Pjēro ziņā. Pjēro tas nepatiks, bet turpmāk es uzstāšu, ka vēlos vairāk iesaistīties viņa darbā. Dovici šonakt negulēs zem mūsu jumta. Turpmāk Pjēro ieklausīsies dkai manos padomos.

Džuljāno apklusa un palūkojās uz loga pusi. Es zinu, ka viņš ieklausās, gaidīdams zvana skaņas.

-   Tev jāiet, vai ne?

Viņš atbildot satvēra manu seju plaukstās. - Es tevi mīlu. - Vīrs veltīja man vieglu, maigi skupstu. - Un apsolu, ka drīz atgriezīšos. Neraizējies.

-    Labi, - es atsaucos. Man nezin kā izdevās runāt un izturēties ļoti mierīgi. - Es tevi laidīšu ar vienu noteikumu.

-   Kādu? - Viņš mēģināja ieviest nedaudz rotaļīguma mūsu sarunā.

Saistība starp Leonardo vēstuli un Lorenco pirmsnāves vārdiem vēl joprojām grauza manu prātu, un es baidījos, ka iespēja uzzināt patiesību arvien attālinās. - Atbildi uz šo jautājumu. Kas ir trešais virs? Grēku nožēlnieks?

Džuljāno nolaida rokas gar sāniem un, muti pavēris, uzlūkoja mani kā zibens ķerts. - Pēc dk ilga laika… tu vēl atceries, ko mans tēvs teica? - To izgrūdis, viņš atguva savaldību. - Tēvs bija uz nāves gultas. Viņš pats nezināja, ko saka.

-   Tu nemaz neproti melot. Par ko viņš runāja?

Džuljāno padevās. - Trešais bija vienīgais, kurš aizbēga, - viņš noteica, un atskanēja zvanu skaņas.

Mēs abi satrūkāmies, tomēr es neatkāpos. Laiks traucās uz priekšu, un manī dzima piepešas alkas zināt, it kā mūsu likteņi būtu atkarīgi no atbildes. - No kā aizbēga?

-   Mans tēvs notvēra sazvērniekus, kuri nogalināja manu tēvoci. Bet viens no viņiem aizbēga.

-   Tavs tēvs viņu redzēja?

Džuljāno papurināja galvu, manāmi nepacietīgs; viņš jau sāka griezties uz durvju pusi. - Leonardo, - viņš paskaidroja. - Leonardo viņu redzēja; mans tēvocis mira viņam uz rokām. Liza, man jāiet. Sniedz man vēl vienu skūpstu.

Raizes bija tik skaudras, ka man gribējās raudāt, tomēr es viņu tikai noskūpstīju.

-    Sargi ir aiz durvīm, - Džuljāno steidzīgi sacīja. - Viņi tev pateiks, ja būs jāskrien pie Džovanni. Paliec šeit. Laura tev atnesīs kaut ko ēdamu. - Viņš atvēra durvis un pagrieza galvu, lai uzmestu man pēdējo skatienu. Viņa seja izskatījās neticami jauna, uguns atspīduma iekrāsota; acīs bažas. - Es tevi mīlu.

-    Un es mīlu tevi.

Viņš aizvēra durvis. Es piegāju pie loga un to atvēru, nepievērsdama uzmanību vēsumam. Starp mākoņiem beidzot iespīdēja koraļļsārts saules stars. Es izliecos laukā, klausīdamās zvanu spēlē, un vēroju, kā Pjēro un Džuljāno aizjāj, trīsdesmit vīru pavadīti.

-    Leonardo, - es noteicu, lai gan klausītāju nebija. Mēs visi bijām saistīti, un mūs visus savija kopā drūmie laiki, kas noteikti sekos.

XLVI

Es klausījos baznīcas zvanu kāpjošajā melodijā, līdz pēdējā nots izzuda trīsošajā gaisā. Es prātoju, ka vajadzētu iet lejā uz kapelu, kur noteikti skaitīja vakara lūgšanu Džovanni un Mikelandželo; es prātoju, ka vajadzētu lūgties mātes labsirdīgo Dievu, lai Viņš sargā manu vīru. Tomēr es jau biju pārāk satraukusies, lai spētu sarunāties ar Dievu vai kādu citu. Es pat nespēju ņemt vērā Džuljāno lūgumu pacietīgi sēdēt istabā.

Man mugurā bija kāzu tērps, jo pārējās drēbes bija pie Zalumas, kura neieradās; gaiss bija vēss, tāpēc es uzvilku arī skaisto brokāta virstērpu ar kažokādas oderi. Kaut kas lika man pakavēties un izņemt no galda abus zelta medaljonus; Laura tos bija nolikusi iepriekšējā vakarā, mani izģērbjot. Es noslēpu tos virstērpa iekškabatā un izgāju priekškambarī.

Milzis piecēlās kājās. - Vai jums kas nepieciešams, madonna Liza?

-   Nē. Es tikai aiziešu uz virtuvi pēc kaut kā ēdama, - ēs līksmi meloju un veltīju sargam savu labāko smaidu.

Milzis norūpējies sarauca pieri. - Bet sers Džuljāno pavēlēja…

Mans smaids kļuva vēl platāks. - Ka man jāpaliek istabā. Zinu. Bet viņš ari teica, ka nekas ļauns nenotiks, ja mani pārmāks izsalkums un es aiziešu līdz virtuvei. Turklāt Petrarka mani garlaiko. Es gribēju paņemt vēl kādu grāmatu no bibliotēkas.

-   Mēs varam atnest jums ēdienu… visu, ko vēlaties. Ja pateiksiet grāmatas nosaukumu…

-   Bet es taču nepazīstu šo bibliotēku, tāpēc nezināšu, kādu grāmatu pasūtīt! - Mans tonis kļuva lūdzošs. - Tas nebūs ilgi.

-    Labi, - sargs negribīgi piekrita. - Tomēr ar visu cieņu esmu spiests lūgt, lai nekavējaties. Sers Džuljāno man nemūžam nepiedotu, ja atgrieztos un es nevarētu ziņot par jūsu atrašanās vietu. - Viņš aizveda mani līdz priekškambara durvīm un apstājās, klusi dodams norādijumus abiem sargiem. Iedama pa gaiteni, es dzirdēju, ka viens no tiem cieņpilnā attālumā man seko.

Es nokāpu lejā un ieraudzīju vēl dažus bruņotus sargus. Protams, man nebija nodoma doties uz virtuvi; es tikai gribēju novērst domas no savām raizēm, tāpēc aizklīdu līdz pagalmam.

Tur viss bija gandrīz tāpat kā manās atmiņās; pašā vidū stāvēja Donatello radītais slaidais, meitenīgais bronzas Dāvids un turpat netālu arī Platona akmens krūšutēls. Tomēr daudzi antīkie mākslas darbi bija pazuduši, un vissāpīgāk acīs dūrās vecākā Džuljāno terakotas skulptūras trūkums.

Biju dzirdējusi nostāstus par Mediči izslavētajiem dārziem un zināju, ka tie plešas aiz pagalma. Es izgāju starp divām kolonnām, ko savienoja pelēkā smilšakmens arka, un šķērsoju lodžiju.

Man pavērās skats uz kārtīgo dārzu, kas lielumā sasniedza trešdaļu milzīgā nama. Koši zaļā mauriņa vidū krustojās divi bruģēti celiņi, kam gar malām podos bija sastādīti augļu koki. Starp kokiem bija ieslēpušies rožu krūmi, dzelkšņaini un nesaudzīgi apcirpti tuvās ziemas gaidās. Aiz krūmiem rūpīgi nomērītos atstatumos uz augstiem pjedestāliem bija izvietotas dabiska izmēra skulptūras. Mans skatiens pievērsās ebreju Judītei, kas dūrē sažņaugusi kritušā ienaidnieka Holoferna matus. Otrā rokā viņa turēja virs galvas paceltu lielu zobenu, gatavojoties pēdējam cirtienam, kas izpildīs atbaidošo nodomu - nogriezt Holoferna galvu.

Un uz bruģakmeņiem pie nama sienām bija glīti kaudzēs sakrauti ieroči un bruņojums: vairogi, ķiveres, gari zobeni, dunči un šķēpi, kas atgādināja Učello meistardarbu.

To ieraugot, es nodrebēju. Mediči visu šo laiku gatavojušies karam.

Es pievērsu skatienu nelielajam karavīru pulciņam, kas stāvēja turpat tuvumā, laiski pļāpājot; viņi apklusa un nedraudzīgi palūkojās uz mani.

Varbūt tas bija Pjēro roku darbs - viņa nemiera un neuzticēšanās rezultāts, tāpat kā Orsīni armija, kas viņu gaidīja pie Sangallo vārtiem. Varbūt Džuljāno nebija to apstiprinājis vai nedomāja, ka tas nepieciešams.

Lai nu kā, es piegāju un uzmanīgi izvilku no kaudzes makstī ieslēptu dunci - vismazāko no visiem. Karavīriem tas nepatika; viens no kareivjiem pat sakustējās, it kā gribēdams mani apturēt, bet pārējie viņu aizkavēja. Es tomēr biju Mediči.

Izvilkusi dunci no maksts, es pacēlu to pret dziestošo saules gaismu. Tas bija tīrs tērauds ar asām malām un nāvējoši smailu galu. Elpai aizķeroties, es ieslidināju to atpakaļ ādas makstī un ieslēpu virstērpa kabatā.

Sargs, kurš man sekoja no mājas, gaidīja zem arkas. Es veltīju viņam izaicinošu skatienu, zinādama, ka viņš redzējis mani paņemam ieroci; viņš klusēja.

Es ļāvu sargam pavadīt mani uz bibliotēku. Petrarka mani vairs neinteresēja; es gribēju kaut ko bez emocijām, kaut ko sausu un sarežģītu, lai novērstu domas no visa nepatīkamā. Šoreiz es izvēlējos latīņu valodas ābeci. Ja viss norisināsies, kā plānots, ja Sinjorija un Pjēro samierināsies, es gribēju uzlabot savu klasisko izglītību, jo nākotnē uzņemšu pie sevis daudzus zinātniekus. Es nevēlējos apkaunot vīru, izrādot savu nezināšanu kā nemācīta zemniece, un jau raizējos, kādu iespaidu atstāšu uz savu jauno svaini.

Es atgriezos istabā un aizvēru durvis, sniedzot milzu atvieglojumu saviem uzraugiem. Novilkusi virstērpu, es izklāju to pār krēslu un apsēdos pie pavarda. Grāmata bija rakstīta bērniem, kas sāk mācīties latīņu valodu. Es to atvēru un lasīju:

Video, vides, videt, videmus, videtis, vident…

Es redzu, tu redzi, viņš redz un tā tālāk. Ja mans prāts būtu mierīgāks, es skrietu lapām cauri kā vējš, bet šobrīd manas domas bija tik izkaisītas, ka es dumji skatījos uz vārdiem. Vienīgais veids kaut nedaudz koncentrēties bija izlasīt tos skaļi.

Bija pagājušas tikai dažas minūtes, kuru laikā es vienmuļi skaitīju latiņu valodas vārdus, līdz mani pārtrauca skaņa aiz loga - zemā, melanholiskā zvana dziesma, kas tautā pazīstama kā "govs", jo meldiņš atgādināja šī lopa māvienu.

Tas bija zvans, kas aicināja visus Florences pilsoņus uz Sinjorijas laukumu.

X lvii

Es nosviedu grāmatu, pieskrēju pie loga un atrāvu vaļā slēģus. Arā vēl bija gaišs, un es nopētīju ielu, pūlēdamās saskatīt Sinjorijas laukumu. Zvana skaņas kļuva straujākas; es skatījos, kā no greznajiem namiem iznāk kalpotāji un brīnīdamies staipa kaklus, kā gājēji lejā apstājas un aizgrābti pievērš seju laukumam. No mūsu nama galvenās un sānu ieejas izsteidzās neliela viru armija, kas turēja vairogus pie krūtīm un dūrēs žņaudza no maksts neizvilktos zobenus.

Es izmisīgi centos nekrist panikā. Pilsoņi tika aicināti uz laukumu; nedrīkstēja uzreiz noticēt, ka tas notiek, lai ar gavilēm sveiktu Pjēro gāšanu. Varbūt īstais mērķis bija slavināt viņa uzvaru.

Šķita, ka es veselu mužību pavadu izliekusies pa logu, gaidot kādu zīmi. Pagāja vairāki mokpilni brīži, līdz es to saņēmu: no austrumiem un dienvidiem atskanēja klusa, tāla, nesaprotama murdoņa. Tad gaisā pacēlās viena balss, augsta un skaidra.

Popolo e liberta! Popolo e liberta!

Gara acīm skatīju meseru Jākopo uz sava zirga lielajā laukumā, velti pūloties uzmudināt tautu. Tagad šajā pašā laukuma atradās mans vīrs un tā brālis - un viņu centieni bija tikpat velti.

Es domāju par mesera Jākopo līķi, uzpūtušos un zilgani baltu, izraktu no kapa un vilktu pa pilsētas ielām.

Kalpotāji zem mana loga steigšus atgriezās namos; gājēji izklīda kur kurais, daži skrēja saucienam pretī, citi bēga prom.

Es atgrūdos no loga un ātri uzģērbu virstērpu. Man nebija nekā cita, tāpēc nekas arī nebija jāpaņem, tomēr kāda nojauta lika pakavēties pie durvim. Es atrāvu vaļā galda atvilktni, sameklēju Leonardo vēstuli un iemetu to uguni.

Steidzies pie Džovanni, man pavēlēja virs.

Es izskrēju priekškambari un ieraudzīju, ka sargi nozuduši. Gaitenī es ieraudzīju Mikelandželo, kurš ātriem soļiem tuvojās. Biklums bija pazudis, tā vietā parādījusies steiga; šoreiz viņš nevairījās no mana skatiena. Mēs tik tikko nesaskrējāmies. Viņš elpoja tikpat saraustīti kā es.

-    Kur ir Džuljāno? Vai viņš atgriezās? - es noprasiju.

Mikelandželo ierunājās vienlaikus ar mani. - Madonna, bēdziet! Skrieniet pie Džovanni!

-    Džuljāno…

-   Es viņu neredzēju. Nedomāju, ka viņš atgriezās. Bet zinu, ka viņš gribētu, lai ejat pie brāļa.

Viņš satvēra mani aiz elkoņa un aizvadīja lejup pa kāpnēm, pāri pagalmam, augšā pa citām kāpnēm. Viņš mani stūma ātrāk, nekā spēju paskriet, un es divas reizes paklupu uz svārkiem.

Kad nonācām pie mērķa, Mikelandželo atgrūda vaļā durvis. Džovanni rāmām, noteiktām kustībām rādija diviem kalpotājiem, kur jānes viņa sakravātās lādes. Kad viņš pacēla skatienu, es ieraudzīju nemieru viņa acīs, bet balss bija pavisam bezkais- līga.

-    Ko jūs velaties? - Likās, ka musu ierašanas viņu aizkaitina, pat sadusmo.

-    Parūpējieties par madonnu Lizu, - Mikelandželo strupi atbildēja; viņa tonī jautās neslēpta nepatika. - Jūs apsolījāt brālim. Ar mani viņa nebūtu drošībā.

-   Ak tā. Jā. - Džovanni ar pirksta kustību aizsūtīja prom kalpotājus, kas sarkanām sejām stiepa smagās lādes. - Protams.

Mikelandželo pagriezās pret mani. - Es lūdzu Dievu, kaut mēs sastaptos vēlreiz labākos apstākļos. - Un nākamajā mirklī viņš jau bija prom, straujiem soļiem atbalsojoties gaiteni.

Džovanni sarkanais talārs un cepurīte bija nevainojami kārtīgi; viņš bija gludi skuvies un saķemmējies, it kā gatavotos uzņemt augstu stāvošu viesi. Viņš bija pārāk aizņemts ar savām domām, varbūt pārāk izbijies, lai mani pienācigi sveicinātu, un nelaipni uzlūkoja mani. Es biju traucēklis, kļūda.

-    Ejiet, kravājiet mantas, - viņš pavēlēja. - Es nosūtīšu jums palīgā Lauru.

Es ne mirkli viņam nenoticēju un ar mājienu norādīju uz savu tērpu. - Man nav nekā, ko ņemt. Neko citu es neatnesu līdzi. - Tā bija patiesība; man vēl bija tikai vienmuļi brūnā kleita, ko es valkāju, tēva piespiesta; to atstāt man nebūt nebija žēl.

-   Tad ejiet uz savām istabām. - Kardināls brīdi pētīja mani un turpināja: - Redziet, tas nav nekas briesmīgs, tikai daži priori pūlas sākt dumpi. Ja paveiksies, maniem brāļiem, - viņš vilcinājās, pirms izteica abus pēdējos vārdus; es zināju, ka viņš gribējis minēt tikai Džuljāno, - izdosies visus nomierināt. Pagaidām es jāšu viņiem pretī un palīdzēšu. - Džovanni smagi nopūtās, it kā negribīgi nolēmis izrādīt žēlastību. - Neuztraucieties. Es jūs šeit nepametīšu.

-    Pateicos.

-    Ejiet. Es aizsūtīšu pie jums Lauru.

Es izgāju cauri namam un atgriezos Lorenco istabā. Mani vilināja atvērtais logs, kas bija ielaidis istabā aukstu gaisu, ko uguns nespēja sasildīt. Ārpusē jau valdīja krēsla; tālumā līpāja aizdegtās lapas. Tās pa Via Larga tuvojās no rietumiem, no Svētā Marka klostera puses. Cilvēki, kas turēja lāpas paceltas gaisā, izkliedza vienu un to pašu vārdu:

Palle! Palle!

Es cieši aplūkoju tumšos stāvus, kas iznira no krēslas. Vairums jāja zirga mugurā, daži gāja kājām; tie bija turīgie ļaudis un to kalpotāji, droši vien draugi un radinieki no mājām, kas bija saceltas visgarām Via Larga, Mediči tuvākais paziņu loks. Lāpu gaisma atstarojās pret smalkiem, no makstīm izvilktiem zobeniem, zelta kaklarotām, dārgakmeņiem. Viņi ieņēma vietas blakus vīriem, kas sargāja Mediči nama fasādi.

Palle! Palle!

No pretējās puses, no Sinjorijas laukuma, vēlās sauciens Popolo e liberta!, kas pamazām pieņēma taustāmu formu. Tuvojās tumši apveidi, ko nespodri apgaismoja liesmojošas lupatas, piesietas pie garām kārtīm vai slotu kātiem.

Abaso le palle! Nost ar bumbām!

Pret tumsnēt sākušajam debesim stiepās asie siena dakšu zari, saloc'ti, greizi šķēpu, koka nūju gludenie gali.

Bridi pirms abu šo vareno spēku sadursmes Mediči atbalstītāju rindās iznira jauns grupējums. Biju pārāk tālu, lai saskatītu atsevišķus vaibstus, un nepazinu pat jātnieku, kurš turēja rokā lampu, apgaismojot seju. Tomēr es pazinu viņa cepurītes sarkano toni, plecu platumu, cēlo stāju: Džovanni lēni izjāja uz priekšu, bruņotu kareivju pulka ieskauts.

- Palle! - viņš skaistā, pērkondimdošā balsi uzkliedza pūlim, kas tuvojās. - Krietnie Florences pilsoņi, uzklausiet mani!

Bet krietnie Florences pilsoņi nevēlējās klausīties. Gaisā uzlidoja akmens, kas trāpīja Džovanni melnajam ērzelim pa plecu tā, ka tas saslējās pakaļkājās. Džovanni izdevās to nomierināt, tomēr lēmums bija pieņemts: kardināls ar saviem vīriem neuzbruka pretiniekiem, bet aizauļoja pa kādu šķērsielu uz ziemeļiem.

Es spēju tikai lūgt Dievu, kaut viņa mērķis vēl joprojām butu laukums.

Kamēr Džovanni un tā vīri attālinājās skatienam, saniknode pilsoņi tuvojās. To skaits šķita bezgalīgs un nespodrajā gaismā stiepās tik tālu, cik vien es spēju saskatīt. Gājējiem pievienojās turīgāki Mediči ienaidnieki zirgu mugurā, turēdami rokās vāles, izturīgus šķēpus, zobenus, turku sirpjus.

Sapratuši, ka tiks pārspēti, daudzi Mediči atbalstītāji aizjāja prom, pametot nama sargus, lai tie cīnās vieni paši.

Es redzēju baismus siluetus, dzirdēju baismus trokšņus.

Zemnieks saņēma karavīra šķēpu vēderā un tika pacelts gaisā; tirgonis nokrita ceļos, un vāle sadragāja viņa galvaskausu. Kritis sargs aizsmacis kliedza, kamēr zemnieks dūra viņam ribās dakšas. Cits dumpinieks noliecās, satvēra viņa nomesto lāpu un aizdedzināja ķermeni.

Učello gleznojums nespēja attēlot smakas, troksni, straujumu un drausmo apjukumu. Viņš karu attēloja kā greznu izrādi; manās acīs tas bija neprāts.

Namā atbalsojās skaļi būkšķi, metāls un miesa triecās pret koku. Daži dumpinieki bija tikuši līdz durvīm.

Laura vēl nebija atnākusi; tobrīd es sapratu, ka viņa neparādīsies. Es pieņēmu lēmumu doties prom. Jau grasīdamās novērsties no loga, pamanīju trauksmainu kustību tuvākajā šķērsielā.

Strauji tuvojošies jātnieki turēja paceltas lāpas un lampas, apgaismojot sev ceļu tumsā. Viņiem pa pēdām sekoja trakojošs, rēcošs pūlis. Mani sagrāba cerība, ka tas ir Džuljāno, un es izliecos tālāk laukā. Kad pulks tuvojās namam, es pazinu Džovanni. Tikai tad, kad viņš jau bija nonācis gandrīz zem loga, es sapratu viņa izmisīgos kliedzienus.

-   Atsakos… Pjēro… Popolo e liberta!

Un saniknotie pilsoņi, kas bija dzinušies viņam pakaļ, pilsoņi, kas nomētāja viņu un sargus ar akmeņiem, taisnīgi atkliedza: Nodevējs! Nodevējs!

Es skriešus metos prom no loga, pacēlu svārkus un traucos lejup pa kāpnēm, cauri gaiteņiem līdz pagalmam, caur lodžiju un taisnā ceļā uz dārzu. Tur vairs nebija ieroču, tikai pārgurušais Džovanni, kurš elsodams soļoja uz nama pusi divu kareivju pa- vadībā.

-   Vai jūs viņu redzējāt? - es saucu. Troksnis ārpus sienām bija drausmīgs.

Džovanni bija auksti lietišķs; es vairs neredzēju viņa sejā laipnību, tikai skarbu apņēmību. Viņš pagāja man garām, neuzmetis ne skatienu, nepalēninādams gaitu, un, kad skrēju viņam pakaļ, aprauti noteica: - Es netiku līdz laukumam.

-Tātad jūs viņu neredzējāt? Neredzējāt Džuljāno?

-   Šeit ir Pjēro. - Viņš ar mājienu norādīja aiz mums.

Es pieskrēju pie koka sētas un atvēru aizbultētus vārtus; izgājusi tiem cauri, es nonācu lielā, nebruģētā laukumā tieši blakus staļļiem. Tas oda pēc mēsliem, siena un noskrietiem, siltiem zirgiem. Trīsdesmit vai četrdesmit šo dzīvnieku, jātnieku valdīti, nervozi dīžājās uz vietas; vīri sasaucās, apspriežot iespējas, kā vēlreiz izjāt laukā, ciešot vismazākos zaudējumus. Es nopētīju viņu sejas, bet neredzēju to vienīgo, ko meklēju.

-    Džuljāno! - es saucu. - Kur ir Džuljāno?

Vairums viru, ierauti cīņas mutulī, man nepievērsa uzmanību; pameta ziņkārīgu skatienu manā virzienā, bet neatbildēja.

Uz mana pleca nolaidās stingra roka. Es apsviedos apkārt un ieraudzīju Pjēro sviedriem klāto, apdullušo seju un neprātīgās acis.

-    Kur ir Džuljāno? - es atkārtoju.

-   Viss sabruka, - viņš paziņoja, neveiksmes satriekts. - Nolādētais Loreno… Viņš mūs nodeva, nejāva man ieiet pa galvenajiem vārtiem. Es nespēju pieņemt tādu apvainojumu: "Ienāc viens pats pa sānu ieeju un noliec visus ieročus." Vai es esmu sulainis? Es zaudēju savaldību, paziņoju, ka viņi visi var iet ellē, un Loreno, tas padauzas bērns, atdeva zvanu torņa atslēgu maniem ienaidniekiem…

Es satvēru viņu aiz abām rokām. - Kur ir Džuljāno?

Viņš atrāvās no manis. - Džuljāno palika laukumā; viņš cenšas nomierināt pūli. - Ieraudzījis zvērīgo niknumu manā sejā, Pjēro steigšus piebilda: - Tā bija viņa paša griba, es nevēlējos viņu pamest. Viņš zina, ja kaut kas notiek, jāsatiekas ar mani pie Sangallo vārtiem…

Es riebumā novērsos un devos uz staļļu pusi, kaldama plānu.

-    Brauciet kopā ar mums! - Pjēro sauca man pakaļ. - Kalpotāji nes manas mantas… Vai esat gatava?

Es izlikos, ka viņu nedzirdu. Staļļi bija gari, tie stiepās līdz pat mana redzeslauka tālākajam punktam, un gandrīz visi bija tukši. Pavecs vīrs strīdējās ar diviem kareivjiem; es pārkliedzu viņus visus. - Zirgu! Dodiet man zirgu! Tūlīt pat!

-   Nu, nu, - novilka vecais vīrs, kurš acīmredzot bija staļļmeis- tars. Sākumā viņa tonis bija valdonīgs; droši vien šajā jezgā viņš noturēja mani par istabeni, bet otrs skatiens, uzmests manam tērpam, lika viņam mainīt izturēšanos. - Piedodiet, madonna… jūs esat Džuljāno jaunā sieva, vai ne tā? - Viņš noteikti bija norīkojis karieti, kas atveda mani uz šo namu. - Jums vajadzīgs zirgs? Vai sers Pjēro to zina? Man šķita, ka viņš nosvērās par labu karietei, to iespējams labāk apsargāt un ar to pārvadāt mantas…

-    Viņš mainija domas, - es paziņoju. - Man nav nekādu mantu. Viņš teica, ka man tūlīt pat jākāpj zirgā. - Es veltīju staļļmeis- taram izaicinošu skatienu.

Pie mums pienāca seši bruņoti vīri. - Vai rati ir piekrauti? - viens no tiem jautāja staļļmeistaram. - Sers Pjēro vēlas daudz siena un ūdens, lai pietiek ilgam ceļojumam.

Vecais vīrs pacēla roku, lūgdams viņus pagaidīt, un pievērsās man. - Madonna, saprotiet, man nav bezgalīgi daudz zirgu… - Viņš palūkojās uz kareivjiem. - Un arī siens un ūdens ir ierobežots…

Niknumā drebēdama, es uzgriezu viņam muguru un aizsoļo- ju prom, patraukdamās garām kareivjiem. Staļļmeistars joprojām strīdējās ar vīriem, bet es gāju gar steliņģiem. Tukšiem steliņģiem.

Bet vienā - pašā tālākajā malā - stāvēja ķēve, varbūt pietaupīta paša staļļmeistara bēgšanai. Tā jau bija apseglota, mutē ielikts lauznis. Kad tuvojos, ķēve nošņācās. Tās spalva bija pelēka, tikai uz purna vīdēja melns plankums. Kad atvēru vārtus un ienācu steliņģī, ķēve paspēra soli atpakaļ, pieliekdama galvu un nopētīdama mani ar raižpilnām, tumšām acīm, kurās vīdēja baltumi.

-    Nu, nu, - es rāmi noteicu, netīši atkārtodama staļļmeistara vārdus. - No mums abām jābaidās būtu man. - Es piesardzīgi uzliku plaukstu zirga mīkstajam purnam, kas viegli raustījās; straujā elpa sildīja manu ādu.

-   Vai drīkstu kāpt tev mugurā? - es jautāju un krampjaini noriju siekalas. Biju pieradusi sēdēt karietē; mans tēvs uzskatīja, ka sievietes nav piemērotas jāšanai. Iespējams, ka viņam bija taisnība. Jāšana man nepadevās. Mēs abas bijām nemierīgas, turklāt es esmu pārāk maza auguma; man nācās nostāties uz apgāzta spaiņa, lai neveikli ietraustos seglos. Garie svārki kopā ar trēnu padarīja šo uzdevumu vēl grūtāku. Tikusi ķēvei mugurā, es sabakstīju tērpu ap kājām, cik labi vien spēju, un ļāvu virstērpam izplūst man apkārt.

Ķēve bija pieradusi pie stingrākas rokas, tomēr es ļāvu tai brīvu vaļu, zinādama, ka zirgs izvēlēsies ātrāko ceļu lauka no staļļiem; par laimi, šīs ķēves iecienītais ceļš neveda garām staļļmeistaram.

Kad tikām pagalmā, es vēl joprojām ļāvu ķēvei iet, kur pati vēlas, jo tā zināja ceļu uz Via Larga.

Pie aizbultētajiem dzelzs stieņu vārtiem, virs kuriem slējās nāvējoši asi piķi, drūzmējās bruņoti sargi. Caur manas rokas resnuma stieņiem bija manāmi melnie kareivju stāvi mirgojošajā uguns liesmu un tumsas saspēlē. Viri nebija īpaši kustīgi; kauja viņiem vēl nebija sākusies, šie bija aizmugures sargi, pēdējā aizstāvju līnija cīņā pret trakojošo pūli.

Kāds kareivis stāvēja tieši blakus bultai.

Es piejāju viņam klāt un noliecos. - Tu! Atver vārtus!

Viņš palūkojās uz mani; pat tumsa nespēja noslēpt, ka viņš mani uzskata par prātu zaudējušu. - Madonna, viņi jūs saraus gabalos.

-   Tur ārā visi ir apjukuši. Neviens nemanīs, no kurienes es nāku; neviens mani nepazīst. Man nav ieroču; kurš man uzbruks?

Viņš papurināja galvu. - Tur laukā dāmai nav droši.

Es iebāzu roku virstērpa kabatā, pastumdama malā smago dunča maksti, un neskatīdamās izvilku vienu no medaljoniem. Tas uztvēra tieši tik daudz lāpu gaismas, lai uzmirdzētu. - Ņem. Tas ir vairāk vērts nekā florins. Varbūt daudz vairāk.

Kareivis to paņēma, sarauktu pieri aplūkoja un saprata, ko tur rokā. Pametis vainigu skatienu uz saviem biedriem, viņš klusēdams atdarīja bultu un pagrūda vārtus vaļā - pavisam nedaudz, jo cilvēki ārpusē neļāva tiem pavērties plašāk. Mēs ar ķēvi tik tikko izspiedāmies cauri; raupja dzelzs nobrāza manus atkailinātos lielus un aizķēra smalkos pavedienus tērpā.

Tiklīdz es biju tikusi laukā, vārti grabēdami aizvērās; bulta drūmā apņēmībā ieslīdēja savā vietā.

Es atskārtu, ka esmu nokļuvusi starp apmēram četrdesmit vīriem, kuri sargāja vārtus. Tie stāvēja plecu pie pleca; ķēvei sperot soļus viņiem garām, to nosvīdušie stāvi spiedās man klāt.

-   Svētā Dievmāte! - viens no viņiem nolamājās.

Cits iesaucās: - Velns un elle, no kurienes viņa uzradās?

To kailie zobeni ieķērās manā trēnā, sad riskā ja svārkus, ieskrambāja ādu un arī ķēves sānus, jo dzīvnieks protestējot iezviedzās. Tomēr es cieši un apņēmīgi vadīju viņu uz priekšējām rindām.

Tur vīri cīnījās lāpu gaismā, kas bija iestiprinātas nama sienās. Sargi meta milzu ēnas uz dumpīgajiem pilsoņiem; gaisā pacelto zobenu melnie apveidi stiepās tālu pāri realitātes robežām, šķietami caururbjot cilvēkus, kas stāvēja krietnā atstatumā.

Es mudināju savu negribīgo zirgu pamest drošo vietu un mesties ļaužu murskulī. Gaiss bija vēss, tomēr smirdēja pēc dūmiem un degošiem, sasmakušiem taukiem. Trokšņa kakofonija plosīja ausis: Sinjorijas "govs" vēl joprojām zvanīja, zirgi zviedza un vīri lādējās, bet citi izkliedza mesera Jākopo uzmudinošo saucienu.

Bet es vairs nedzirdēju pretī skanam Palle! Palle!

Cilvēki man apkārt kustējās tik strauji un tik nespodrā gaismā, ka bija grūti atšķirt draugu no ienaidnieka. Nebija krāsainu karogu, nebija glīti sakārtotu spēku ar skaidri redzamiem ienaidniekiem un kārtīgām šķēpu rindām; un noteikti nebija varoņa, kurš vadītu uzbrukumu. Zobens pāršķēla gaisu tieši aiz manis, tik tikko netrāpot man pa kailo kāju; es sajutu gaisu virmojam vietā, kur to sakustināja asmens.

Mēs ar zirgu metāmies uz priekšu; mūsu vietu jau nākamajā mirklī aizpildīja zemnieks. Es neredzēju kareivi, kurš man aiz muguras dalija cirtienus, bet redzēju iznākumu. Asmens triecās lejup un iekodās vīra miesā starp kaklu un plecu, dobji nobūkšķot. Zemnieks izgrūda spalgu, drausmu kliedzienu, kas lika manai sirdij sažņaugties. No brūces izplūda asinis, kas tumšas un straujas tecēja lejup pa viņa apmetni, līdz sakusa ar ēnām. Viņš gārgdams nokrita ceļos, un neredzamais kareivis pūlējās izvilkt zobenu no viņa miesas. Atskanēja šļakstoša skaņa, zobens bija brīvs un atkal laidās lejup, šoreiz pret zemnieka galvu - ar tādu spēku, ka asiņu šļakata vienu gaistošu acumirkli palika sastingusi gaisā, veidojot nāvējošu, sarkanu nimbu.

Vīrs krita uz priekšu, trāpīdams pa manas ķēves nagiem.

Es pagriezu galvu, lai paskatītos sev aiz muguras, un ielūkojos sejā slepkavam - Mediči kareivim, kurš bija pat jaunāks par Džuljāno un lūkojās man pretī ar savādām šausmām acīs. Viņš nepamanīja, ka esmu labi ģērbusies sieviete bez ieroča, nepamanīja, ka nāku no Mediči nama puses. Viņš zināja tikai to, ka jāpaceļ zobens un jālaiž lejup. Un šoreiz ta ceļā biju es.

Noliekusi galvu, es pamudināju ķēvi mesties auļos. Mēs iztrau- cāmies cauri pūlim; mani ceļgali un elkoņi sitās pret miesu un kauliem, metālu un koku.

Drīz vien es tiku brīvībā un auļoju uz austrumiem pa Via Larga garām lodžijai un nama parādes ieejai, kur vēl pirms dažiem gadiem Lorenco bija ievedis mani pār slieksni. Mediči sargi cīnījās mazās, izkaisītās grupās, bet lielās durvis bia pamestas, un pulks dumpinieku centās ielauzties iekšā, taranējot tās ar smagu koka baļķi. Es jāju pa šķērsielu, ko bija izmantojis Džovanni, vairoties no pūļa, un traucos garām Svētā Lorenco baznīcai līdz Svētā Jāņa Baptistērijam un Doma laukumam. Ielās klīda nelieli cilvēku grupējumi - trīs jātnieki, divi mūki, nabadzīgs pāris, kas skrēja ar brēcošiem bērniem rokās.

Tikai pie Doma laukuma pūlis piespieda mani palēnināt gaitu. Piepeši es nonācu vīriešu ielenkumā. Diviem rokā bija degoši zari, kurus viņi pacēla augstāk, lai mani aplūkotu.

Tie bija ielu kaušļi.

-   Glīta dāma, - viens ņirdzīgi iesaucās. - Glīta dāma, kas jāj, sacēlusi svārkus līdz viduklim! Skatiedes, cik smalkas potītes!

Es nepacietīgi saraucu pieri un pametu skatienu apkārt. Taisnība, sauciena attālumā bija daudz cilvēku, bet Sinjorijas zvana skaņas šeit bija daudz skaļākas, turklāt visi klaigāja un skrēja uz laukuma pusi. Nebiju droša, ka viņi sadzirdēs vienas sievietes kliedzienus.

Es negribēju saukt palīgā - pagaidām vēl ne.

-   Laidiet mani garām, - es nošņācu un izvilku dunci no virs- tērpa; tas vēl joprojām bija pilnībā ieslēpts makstī.

Kaušļi nicīgi iesmējās; tas izklausījās pēc suņu rejām.

-    Paskat tik! - viens no tiem iesaucās. - Lizai di Antonio Gerardini ir asi zobi!

Viņam bija smails zods un kalsns augums, un galvu sedza plānas, gaišas matu cirtas, kas atklāja kailu laukumu vidū.

-    Rafaēle! - Es atvieglota nolaidu dunci. Tas bija miesnieka dēls. - Rafaēle, paldies Dievam, man jātiek garām…

-   Man jātiek garām, - Rafaēle mēdījās. Kāds no viņa draugiem ieķiķinājās. - Skatieties, puiši. Viņa ir viena no tiem. Vēl pirms divām dienām apprecējās ar Džuljāno de Mediči.

-   Tirgoņa meita? - kāds pārjautāja. - Tu melo!

-    Lai mani zibens sasper, - Rafaēle stingri paziņoja. Šie vārdi un spīdums viņa acīs lika man izvilkt dunci no maksts. - Kas noticis, monna Liza? Vai tavs Džuli jau pametis tevi?

Es žņaudzlju dunci dūrē. - Es tikšu garām…

Rafēle ļauni pasmaidija. - Mēģiniet.

Tumsā kaut kas pazibēja man garām; ķēve iezviegusies sacēlās pakaļkājās. Es izmisīgi turējos viņai mugurā, bet otrs akmens kā uguns iedzēla man plaukstas locītavā. Izgrūdusi bezvārdu kliedzienu, es nometu savu ieroci.

Man trāpīja vēl viens akmens, pēc tam vēl viens. Pasaule sagriezās. Es izlaidu pavadu no rokām, vairs neko nesaprazdama, un kritu - pret zirga miesu, pret aukstu gaisu, bet cietu bruģi.

Es nolaidos uz sāniem, sāpju apdullināta, un padevos panikai, jo nevarēju ievilkt elpu. Man virs galvas liesmoja uguns; es samie- dzu acis, jo apkārt viss šķita lēni griežamies. Drīz vien to aizsedza Rafaēles seja, pa pusei ieslēpusies ēnās, pa pusei ņirdzīgi smaidoša.

-    Tu esi maza, izlutināta princesīte, vai ne? - viņš drūmi jautāja. - Tu nezini, kā noturēties uz zirga, neproti turēt ieroci. Lūk. - Man acu priekšā parādījās duncis. - Šādi jāsatver nazis. - Asmens pagriezās, norādot uz mani ar smailo galu. - Un lūk, kā to izmantot…

Gaisu. Duncis mani biedēja mazāk nekā nespēja elpot; krūtis atteicās kustēties. Pasaule satumsa, kļuva neskaidra.

Es dzirdēju žēlabainu balsi: - Vai nevaram vispirms ar viņu papriecāties?

Cits jautāja: - Šeit, kur vLsi redz?

-    Visiem ir vienalga! Lūk, viņi nemaz neskatās!

Atskanēja Rafaēles riebuma pilnie vārdi: - Viņu nupat piegu- lējis Mediči!

Duncis man tuvojās kā sudrabains zibsnis, līdz es jutu aso galu piespiežamies kaklam; ja es norītu siekalas, tas mani savainotu. Es redzēju Rafaēles roku un melno ādas spalu.

Nākamajā mirkli roka un duncis pazuda; gaismu aprija tumsa.

XLVIII

Vai esmu mirusi? es prātoju. Tomēr nē - manas mokas bija pārvērtušās par spēcīgām galvassāpēm un smeldzi plecā.

Piepeši manas krūtis strauji pacēlās un es drudžaini ievilku plaušās gaisu kā slīkstošais.

Aizņemta ar elpošanu, es manīju tikai neskaidras ēnas, dzirdēju tikai dažus nesaprotamus vārdus, kas atskanēja caur zirgu pakavu klaboņu, zvana dārdiem un pūla radītajiem trokšņiem.

Virs manis slējās vīri zirgos, rokās turēdami lāpas. Es biju tā apreibusi, ka man viņi izskatījās pēc simtiem melnu, garu milžu ar liesmām, kas mirdzēja kā lieli, oranži dimanti.

Viens no jātniekiem ierunājās balsī, kura jautās augsta stāvokļa dižmanība. - Ko jūs darāt ar dāmu?

Rafaēle man blakus pazemīgi atbildēja: - Viņa ir tautas ienaid- niece… Džuljāno līgava… spiedze.

Jātnieks kaut ko īsi pateica; es sadzirdēju tikai "…Sinjorija… aizsargāt…"

Mani pacēla gaisā. Asās sāpes ievainojumos lika man iekliegties.

- Klusējiet, madonna. Mēs nevēlam jums ļaunu.

Mani pārmeta pār zirgu, vēders piespiedās pie ādas segliem; galva un kājas karājās pie zirga sāniem. Vīrietis iekārtojās seglos man blakus, spiezdamies pret vidukli un gurnu; es jutu pavadu pieskārāmies mugurai.

Mēs jājām. Mani smagie mati atbrivojās no Alfonsinas zelta tīkliņa, kas nokrita zemē - dārgums, ko atradis kāds veiksminieks. Mana seja sitās pret silto, nosvīdušo zirga miesu, līdz es pārsitu lūpu un sajutu mutē sāļu asiņu garšu. Es redzēju tikai tumšu akmens bruģi, dzirdēju zvana skaņas un kliedzienus. Abi pieņēmās skaļumā - zvans beigu beigās bija tik dārdošs un uzstājīgs, ka ikkatrs ribiens lika manam galvaskausam norībēt; mēs bijām Sinjorijas laukumā. Es centos izslieties, pacelt galvu, savā apjukumā gribēdama saukt Džuljāno vārdu, bet jātnieks apņēmīgi nospieda mani atpakaļ lejā.

Mums šķērsojot laukumu, caur pūli kā zibens šautra izskrēja līksms satraukums. Kliedzieni bija spalgi un neprātīgi.

-   Lūk, tur jau viņš ir, nelietis!

-   Tur augšā! Trešais logs! Skatieties, kā viņš karājas!

-   Abaso le Palle! Nāvi Mediči!

Es raustījos kā zivs uz āķa, matiem slīgstot uz priekšu un aizsedzot acis; es tos plosīju, pulēdamās kaut ko ieraudzīt, bet tam nebija jēgas. Es samaniju tikai ēnainus stāvus, kas saspiedušies cieši kopā.

Mani pārņēma panika, domājot par Frančesko de Paci, kurš kails karājās no loga augstu virs zemes, un arhibīskapu Salviati, kas iekodies viņam plecā. Es domāju par savu tēvu, kurš teica: Astoņdesmit vīri piecās dienās… izkārti laukā pa Sinjorijas laukuma logiem.

Es atslābu. - Džuljāno, - es nočukstēju, zinādama, ka šādā tracī mani neviens nedzirdēs. - Džuljāno, - es atkārtoju un sāku raudāt.

Mani ieslodzīja Bargello, cietumā, kas bija savienots ar Sinjorijas namu. Mana kamera bija neliela, netīra telpa bez logiem, ar notraipītu grīdu un trim sienām; stūros sudrabaini mirdzēja zirnekļu tīkli. Ceturtā siena man līdz vidum bija mūrēta no akmens, bet līdz griestiem stiepās resni, raupji dzelzs stieņi. Grīda bija no dzelzs. Uz tās bija izbārstīti salmi un telpas vidū nolikts liels koka spainis, ko izmantoja kā kopējo ateju. Telpā neieplūda gaisma, un vienīgais tās avots bija sienā iestiprināta lāpa ārējā gaiteni.

Kamerā mēs bijām trīs: es, Laura un kāda trīsreiz par mani vecāka dāma, ģērbusies žilbinoši skaistā tērpā no zili melna zīda un samta. Domāju, ka viņa piederēja pie Tornabuoni dzimtas, no kurienes cēlusies Lorenco māte.

Kad sargs ieveda mani, sāpēs vaidošu, es izlikos nepazīstam Lauru, un mēs nelūkojāmies viena uz otru vēl vairākas stundas pēc vīrieša aiziešanas.

Pirmajā naktī mums neviens nepievērsa uzmanību. Kareivis, kurš mani atveda, nozuda bez pēdām. Pēc kāda laika zvans, kas bija apdullinoši tuvu, tepat blakus tornī, beidzot apklusa. Mani pārņēma pateicība, bet tai bija īss mūžs. Pēc tam mēs daudzas stundas pēc kārtas dzirdējām pūli te piepeši pieklustam, te atkal nežēlīgi uzgavilējam.

Man šķita, ka es saklausu virves dziesmu, kad tā izstiepās.

Tornabuoni dāma, balta un smalka kā pērle, gumzlja rokās mutautiņu un nepārtraukti raudāja. Es nepievērsu uzmanību zirnekļiem un sēdēju stūri, atbalstījusies pret sienu, izstiepusi priekšā savas nobrāztās kājas un apklājusi tās ar sadriskātajiem svārkiem. Laura sēdēja man blakus, piespiedusi ceļgalus pie krūtīm un aptvērusi tos ar vienu roku. Kad pūlis apklusa, es tik tikko dzirdami jautāju: - Džuljāno…

Viņas atbilde bija trauksmaina. - Es nezinu, madonna, nezinu…

Atskanēja gaviles, un mēs abas sarāvāmies.

No rīta sargi aizveda Lauru, un viņa neatgriezās.

Es sev atgādināju, ka apgaismotajā Florence neviena sieviete nav sodīta ar nāvi, tikai zemiskākās slepkavas… un nodevējas. Viņi noteikti laidīs Lauru vaļā vai sliktākajā gadījumā viņu padzīs.

Pūlis ārpusē vairs neauroja, tāpēc es nedaudz nomierinājos. Klusums noteikti nozīmēja, ka slepkavošana beigusies.

Nedroši piecēlusies kājās, es spēji ievilku elpu; notirpušajā plecā iedzēla asas sāpes. Ikviena, pat vieglākā kustība sagādāja mokas. Mani locekļi aukstumā bija sastinguši; akmens sienas un grīda saldēja miesu kā ledus. Tomēr daudz vairāk mani satrauca apziņa, ka esmu pazaudējusi savu laulību gredzenu un palikušo zelta medaljonu.

Pagājusi garām Tornabuoni sievietei, es nostājos pie rūsējošām dzelzs durvīm. Viņa vairs neraudāja un tikai šūpojās, visu nakti pavadījusi stāvam kājās; viņas acis līdzinājās diviem zilumiem baltajā sejā, kas tik ļoti izcēlās uz tumši zilā tērpa fona. Es palūkojos uz viņu un saņēmu pretī skatienu, kurā dega bezcerība un niknums; es steidzīgi novērsos.

Es ieklausījos, gaidīdama sargu. Kamēr man blakus bija Laura, es nevēlējos nosaukt Džuljāno vārdu, lai nesagādātu viņai liekas nepatikšanas, bet tagad tas dega man uz mēles. Kad cietumsargs beidzot parādījās, es klusi uzsaucu:

-    Kādi jaunumi? Kādi jaunumi par Džuljāno de Mediči?

Viņš neatbildēja uzreiz, tikai pienāca pie durvīm. Kaut ko murminādams, viņš laida pirkstus pāri žvadzošajām atslēgām, līdz izlēma par labu vienai un ievietoja to slēdzenē. Atslēga nederēja, tāpēc viņš izmakšķerēja citu, no ilgās nelietošanas tumšu un trulu; tā čīkstēja un berzās slēdzenē, tomēr beigu beigās durvis ar griezīgu, ilgu skaņu atvērās.

-    Džuljāno de Mediči. - Viņš nicīgi ieņirdzās. - ]a tev ir kādus vēstis par to neģēli, labāk runā, kad pienāks tavs laiks.

To pateicis, viņš šķita mani pilnīgi piemirstam un vērsās pie Tornabuoni dāmas. - Madonna Karlota, - viņš rāmi, bez naida ierunājās. - Vai nāksiet man līdzi? Neraizējieties, priori tikai vēlas uzdot jums dažus jautājumus. Viņi nevēl jums ļaunu.

Sievietes acīs un balsī mutuļoja drausms niknums. - Nevēl ļaunu… Viņi jau man nodarījuši visļaunāko!

-    Es varu pasaukt citus sev palīgā, - sargs vienkārši noteica.

Abi mirkli lūkojās viens uz otru, pēc tam vecā sieviete izgāja laukā un nostājās viņam blakus. Durvis aizcirtās un tika aizslēgtas.

Man bija vienalga. Vienalga, ja tev ir kādas vēstis par to neģēli, labāk runā…

Es apviju rokas sev apkārt, pat nejuzdama savainoto plecu. Kaut ko tādu varēja teikt tikai par dzīvajiem. Džuljāno bija pazudis, un viņi nezināja, kur to meklēt.

Es atgriezos savā stūrī un iekārtojos, cik ērti vien spēju, balstīdamās pret sienu tā, lai tās aukstums mazinātu sāpes plecā. Dzirdēju baznīcas zvanus, bet uz mirkli iesnaudos un nespēju atcerēties, cik reizes tie noskanējuši.

Pamodusies es pieņemšu lēmumu, ka atzīšos laulībā ar Džuljāno. Tāds noziegums nebūtu pelnījis nāvi - pat Lorenco savā atriebes kārē bija saudzējis Paci sievietes - bet mani droši vien izsūtīs trimdā, un tad es varēšu meklēt savu vīru.

Es prātoju, kā varētu izteikt vārdos savu atzīšanos prioru priekšā. Nolēmu ilgi un daiļrunīgi stāstīt pat Džuljāno mīlestību pret Florenci, norādīt, ka viņš apprecējies ar mani, tirgoņa meitu, tādējādi pierādot savu kopības sajūtu ar mazāk turīgiem pilsoņiem.

Beidzot dzirdēju cietumnieka soļus un atslēgu žvadzoņu. Es neveikli piecēlos kājās. Lai gan biju apņēmības pilna un izgudrojusi labu plānu, man tomēr drebēja rokas un mēle pielipa pie sausās vaiga iekšpuses.

Blakus sargam gāja Zaļuma, plati iepletusi acis, kurās vīdēja kaut kas mežonīgs. Ieraugot mani, viņas mute pavērās atvieglojumā, priekā… šausmās. Es laikam tiešām izskatījos diezgan briesmigi.

Cietumsargs pieveda viņu pie kameras restēm un atkāpās soli atpakaļ. Es sniedzos pēc Zalumas, bet spraugās starp režģiem ietilpa tikai mani pirksti.

-   Nekādas pieskaršanās! - sargs noņurdēja.

Es nolaidu roku. Redzot Zaļumu, no manas mutes izlauzās tik skaļš un mokpilns šņuksts, ka es satrūkos. Sākusi raudāt, es zināju, ka nevarēšu pārstāt.

-   Ak nē. - Viņa mīloši sniedzās man pretī, bet sarga drūmi sarauktā piere lika viņai atrauties. - Nē, nē. Tas nepalīdz… - Un, to sakot, viņai pašai pār nevainojami taisno degunu noritēja asaras.

Es pūlējos saņemties. - Tev taisnība. Viņi tikai uzdos man dažus jautājumus. Un es neko nezinu, tāpēc tas būs ātri.

Viņa ar neizdibināmu skatienu acīs novērsās un pēc brīža atkal mani uzlūkoja. - Esiet stipra.

Es sastingu.

-   Viņš ir šeit, cietumā, pie vīriešiem. Vakar aizdedzināja viņa namu, bet kalpotājiem beigu beigās izdevās to apdzēst… daudz tika izglābts. Bet… - Zaļuma nolieca galvu; es redzēju, ka viņa norija asaras.

-   Mans Dievs! Džuljāno… saki man… vai viņš ir vesels? Saki man, ka viņš ir dzīvs!

Zalumas sejā atplaiksnīja kaut kas savāds. - Par Džuljāno es neko nezinu. Gonfalonjers vakar arestēja jūsu tēvu.

XLIX

-   Nē. - Es soli atkāpos.

-    Gonfalonjers un viņa vīri pārmeklēja namu. Sagrieza istabas kājām gaisā. Viņi atrada vēstules no Džuljāno…

-Nē.

-    …tā kā Lorenco gadiem ilgi bija labākais jūsu tēva klients… viņu apsūdzējuši spiegošanā Mediči labā. - Zaļuma nolaida acis. Viņas balss drebēja. - Jūsu tēvu spīdzināja.

Visu šo laiku es domāju tikai par sevi un Džuljāno. Es zināju, ka mana laulība salauzīs tēva sirdi, bet uzskatīju, ka tā ir pacie- šama maksa. Tagad mana stūrgalvība viņam maksāja daudz vairāk.

-    Ak, Dievs, - es ievaidējos. - Saki viņiem… saki, lai iztaujā mani. Saki, ka viņš par Mediči nezina neko, bet es zinu visu. Pūlis… - Es neveikli pietrausos kājās, piepešas iedvesmas pārņemta, un metos pie restēm, pūlēdamās uztvert cietumsarga trulo skatienu. - Pūlis Via Larga sestdien pēc manām kāzām! Viņi redzēja tēvu uz mani kliedzam ielas vidū. Es viņam atbildēju no Mediči nama loga. Viņš lūdzās, lai atgriežos mājās, viņš nosodīja manu laulību, nosodīja Mediči… Pajautājiet Džovanni Piko! Mans tēvs ir uzticīgs Savonarolam. Jautājiet… jautājiet kalponei Laurai! Viņa visu pastāstīs!

-   Es viņiem pateikšu, - Zaluma apsolīja, tomēr viņas balsi smagu darīja bēdas; sargs nostājās starp mums abām un ar mājienu pavēlēja verdzenei aiziet. - Es pateikšu! - viņa vēl uzsauca, jau iedama prom pa gaiteni.

Dažas nākamās stundas es pavadīju viena pati savā kamerā pat bez sarga, kurš varētu kaut nedaudz novērst manas domas no apziņas, ka esmu nepateicīgākā meita pasaulē. Kā es būtu varējusi to novērst? Kā varētu tēvu aizsargāt? Es ilgi mokās gaidīju soļus, viriešu balsis, metālisko atslēgu žvadzoņu.

Beidzot kāds nāca, un es piesteidzos pie kameras durvīm, izmisīgi krampēdamās dzelzs restēs.

Sargs pavadīja viru, kas bija ģērbies greznā, bet drūmi zilā tērpā, kas pasvītroja viņa ietekmi; tas bija kāds no prioriem vai, iespējams, Buonomo, viens no divpadsmit ievēlētajiem Sinjorijas padomniekiem. Viņš bija garš un kalsns, ļoti nopietnu seju, apmēram četrdesmit gadus vecs; viņa matos bija krietni daudz sirmu pavedienu, bet uzacis bija biezas, ļoti melnas un cieši savilktas kopā. Viņa deguns bija garš un šaurs, zods asi rādīja uz priekšu.

Mēs abi ilgi pētījām viens otru. Es atskartu, ka esmu viņu jau redzējusi baznīcā, kur savus sprediķus lasija Savonarola; kad mātes lēkme notrieca mani zemē, viņš palīdzēja man piecelties un atbrivoja mums ceļu.

-     Madonna Liza? - viņš pieklājīgi apvaicājās. - Di Antonio Gerardini?

Es piesardzīgi pamāju.

-   Mans vārds ir Frančesko del Džokondo. - Viņš aprauti palocījās. - Mēs neesam iepazīstināti, tomēr domāju, ka jūs varētu mani atcerēties.

Biju viņa vārdu dzirdējusi. Viņš un visa dzimta bija zida tirgoņi, turklāt diezgan turigi, tāpat kā mans tēvs. - Es jūs atceros, - es noteicu. - Jūs bijāt Svētā Lorenco baznīcā, kad nomira mana māte.

-   Man bija ļoti žēl to dzirdēt, - viņš sacīja, it kā mēs gluži vienkārši sarunātos kādās svinīgās vakariņās.

-    Kāpēc esat atnācis?

Viņa acis bija bāli zilas, kā ledus, kurā spoguļojas debesis; un ap armalu tām pletās tumšs aplis, kas samiedzās, mani vērojot. Tunikas apkakle bija apdarināta ar baltu sermuļādu, kas izcēla viņa sejas bālumu. - Aprunāties par seru Antonio, - viņš atbildēja.

-    Mans tēvs nav vainojams nevienā apsūdzība, - es steigšus paziņoju. - Viņš nezināja, ka es grasos dodes pie Džuljāno, viņš tikai piegādāja vilnu Mediči dzimtai, visi zina, cik ļoti viņš tic brāļa Džirolamo mācibai… Vai jūs runājāt ar viņu kalponi Lauru?

Džokondo pacēla roku, lai mani apklusinātu. - Madonna Liza. Jums nav mani jāpārliecina. Es neapšaubu sera Antonio nevainīgumu.

Es saļimu pret restēm. - Vai viņš ir atbrīvots?

-    Pagaidām nē. - Tirgonis izgrūda smagunopūtu. - Viņa stāvoklis ir neapskaužams; daži priori tic, ka viņš bijis pārāk cieši saistīts ar Mediči. Visus pārņēmis neprāts, diemžēl pat augstākos valdības pārstāvjus. Naktī priori, neņemdami vērā manus ieteikumus, pakāra sera Lorenco grāmatvedi no loga šajā pašā ēkā. Šķiet, ka šis kungs palīdzējis Lorenco piesavināties krietnu tiesu pilsētas pūru līdzekļu. Un, ja pareizi saprotu, jūs pati esat pieredzējusi, cik kvēla ir ļaužu vēlme iznīcināt visu un katru, kas viņiem atsauc atmiņā Mediči vārdu. Gonfalonjera vīri dara visu iespējamo, lai viņus apvalditu, bet… - Džokondo atkal nopūtās. - Daudzi nami ir izpostīti, pat aizdedzināti gar visu Via Larga un ari citās vietās.

-    Mans tēvs ir tuvs Džovanni Piko draugs, - es dusmās drebošā balsī sacīju. - Viņš varēs apliecināt, ka mans tēvs neatbalsta Mediči dzimtu.

-    Piko…? - viņš nomurmināja un uz brīdi novērsās. - Viņš bija Lorenco draugs, vai ne? Diemžēl esmu spiests atklāt, ka viņš smagi cieš no mokošas slimības. Cik zinu, viņam ir pārāk slikti, lai viņš spētu piecelties no gultas vai pat runāt; dek uzskatīts, ka viņš ilgi nedzīvos.

-   Tad Laura, kalpone, kura bija ieslodzīta manā kamerā. Viņa redzēja…

-   Jūs nevarat pieprasīt, lai priori tic Mediči kalpones vārdiem.

-    Kas man jādara? Ko es varu darīt? Mans tēvs ir pilnīgi bez vainas.

-    Man ir zināma ietekme, - Džokondo tracinoši mierigi ieminējās. - Pār Korsīni un Čepeloni, kuri ir visnaidīgāk noskaņoti pret Pjēro. Es varētu viņiem aizlikt labu vārdu par jūsu tēvu.

-    Vai tiešām? - Es satraukta pieķēros pie restēm, cenzdamās aizgaiņāt kluso domu, kas nekavējoties sāka grauzties prātā: kāpēc viņš vēl nav to izdarījis?

Džokondo neuzkrītoši iekāsējās. - Tas atkarīgs tikai no jums.

Es atlaidu restes un atkāpos soli atpakaļ, stingi lūkodamās uz viņu, līdz ieilgušais klusums spieda viņu runāt.

Šis bija aukstas dabas cilvēks. Neviens cits nespētu izrunāt šos vārdus nenosarkdams.

-    Es esmu atraitnis, - viņš tieši paskaidroja. - Un pārāk ilgi esmu palicis bez sievas. Es gaidīju Dieva roku, kas norādītu man uz īsto sievieti ar spēcigu raksturu un no labas ģimenes. Jaunu, spēcīgu sievieti, kura varēs iznēsāt man dēlus.

Es šausmu pilnā neticībā skatījos tirgonim sejā, bet viņš neizrādīju nekādas neveiklības pazīmes.

-   Es jau ilgi jūs vēroju. Katru reizi, kad klausījāties brāļa Džirolamo vārdos. Jūs esat ļoti skaista. Dažreiz jūs pamētāt pār plecu skatienu uz pūli, un es domāju, ka jūs varbūt skatāties manā virzienā, uz mani, jo zinājāt, ka es tur esmu. Jo bijāt mani pamanījusi. Es zinu, ka jūsos mājo liela kaisle, madonna. Manā rīcībā ir vēstules, ko rakstījāt savam iecerētajam. Pagaidām par tām vēl nezina neviens, kas saistīts ar Sinjoriju. Un es parūpējos, lai jaunā dāma, ar ko dalījāt šo kameru, glabā noslēpumu. Nevienam nav jāzina, ka jums bijis kāds sakars ar Mediči. Es varu iznīcināt vēstules, varu aizsargāt jūs un jūsu tēvu no jebkādas atriebības.

Viņš apklusa, acīmredzot gaidīdams no manis kādu mājienu turpināt, bet es biju šausmās sastingusi. Tobrīd viņš pirmo reizi ļāva sejā parādīties kādām emocijām: vaigiem viegli piesarkstot, viņš pētīja savus apavus. Viņa kājas nemierīgi kustējās, klusi švī- kājoties pret akmens grīdu.

Atguvis savaldību, viņš rāmi mani uzlūkoja. - Es vēlos ar jums apprecēties. Man ir zināmas jūtas pret jums, un es cerēju…

- Es nevaru, - biju spiesta viņu pārtraukt. Viņš noteikti zināja, kāpēc.

Džokondo sejas izteiksme nocietinājās. - Būtu briesmīgi, ja jūsu tēvam nāktos pārciest jaunas mokas. Briesmīgi, ja viņš nomirtu.

Ja mūs nešķirtu restes, es viņam mestos virsu kā vīrietis, sa- žmiegtu viņa kaklu plaukstās un spiestu. - Es darītu jebko, lai glābtu tēvu! Bet es nevaru ar jums precēties. Es jau esmu precējusies ar Džuljāno de Mediči.

Viņš izgrūda klusu sašutuma šņācienu; viņa acis nebija ne lāses žēluma. - Džuljāno de Mediči, - tirgonis'savādi bezkaislīgā toni paziņoja, - ir miris. Nomests no zirga, šķērsojot Svētās Trīsvienības tiltu, un noslīcināts Arno.

L

Viņš meklēja mani. Droši vien izlauzies cauri naidpilnajam pūlim Sinjorijas laukumā un atgriezies Mediči namā. Varbūt Pjēro jau bija aizbēdzis, varbūt nē - bet Džuljāno nez kādēļ sapratis, ka esmu atgriezusies tēva mājās.

Sers Frančesko pastāstīja, ka apgaitā ejošais sargs izvilcis Džuljāno līķi no upes. To nekavējoties aizveda pie prioriem, kuri atpazina Džuljāno un apglabāja to ārpus pilsētas sienām, pirms kādam radās iespēja apgānīt līķi. Kapa atrašanās vieta tika glabāta noslēpumā. Pat priori to savstarpēji neapsprieda, lai mirstīgo atlieku meklējumi nepiešķiltu uguni ļaužu trakumam.

Es nevaru pateikt, ko pēc tam darīju. Nevaru pateikt, jo neatceros. Runā, ka Dievs savā gudrībā liek mātēm aizmirst radību sāpes, lai viņas nebaidītos laist pasaulē citus bērnus. Varbūt Viņš izrādīja šo žēlastību ari man, lai es vēlāk nebaidītos mīlēt.

Vienīgais, ko atceros no tās nakts, ir brīdis, kad ieraudzīju savu tēvu. Tobrīd krēsloja, un dūmu aizsegs padarīja debesis vēl tumšākas. Sinjorijas laukums bija tukšs; tajā kavējās tikai vientuļa kariete un Sinjorijas nolīgti kareivji, kas devās apgaitā gan zirga mugurā, gan kājām.

Kāds bija uzšļācis tumšu krāsu uz drūmajiem sazvērnieku Frančesko de Paci, Salviati un Barončelli portretiem. Šo aptraipīto dabiska lieluma tēlu skatiena pavadībā es tvēros pie sera Frančesko rokas un klupdama nogāju lejā pa Sinjorijas nama pakāpieniem, sperdama pirmos soļus pretī drausmai, jaunai pasaulei.

Šo kāpņu galā melnēja kariete, ko bija pasūtījis sers Frančesko; iekšā sēdēja mans tēvs. Palīdzēdams man noturēties kājās - uzlicis plaukstu man uz elkoņa un piepeši nokautrējies kā jauneklis, kas uzsāk aplidošanu, sers Frančesko ierunājās: - Jūs gaida ēdiens un dzēriens. Es par to parūpējos.

Es stingi lūkojos viņam preti, pārāk satriekta, lai spētu atbildēt. Nebiju ēdusi veselu dienu, tomēr doma par pārtiku viesa manī nelabumu. Es no vērsos un iekāpu karietē.

Mans tēvs bija cieši atspiedis plecu pret karietes sienu un sakņupis diagonāli pāri sēdeklim; vienu roku viņš uzmanīgi turēja pie sāniem. Āda uz vaigu kaula bija cieši nostiepta, violeta, tik ļoti sapampusi, ka es neredzēju viņa aci. Un plauksta…

Viņš bija mocīts ar skrūvēm. Labās rokas īkšķis, kas slējās ārā no plaukstas taisnā leņķī, bija pietūcis kā desa; naga vairs nebija, un tā vietā rēgojās sarkanmelna brūce. Tas pats bija izdarīts ar rādītājpirkstu, kas tikpat groteski samilzis slējās taisni uz priekšu perpendikulāri īkšķim.

Viņu ieraudzījusi, es sāku raudāt.

-    Meita, - viņš nočukstēja. - Paldies Dievam. Mana mīļā, mans bērns. - Es apsēdos tēvam blakus un apviju rokas viņam apkārt, uzmanīdamās, lai neskartu viņa savainoto roku. - Man ļoti žēl. - Viņam aizlūza balss. - Piedod man. Ak, man tik ļoti žēl…

Līdz ar šiem vārdiem pagaisa visa mana pretestība, visas pret tēvu vērstās dusmas.

-    Man ļoti žēl, piedod man, piedod…

Es sapratu. Viņš nenožēloja tikai mūsu pašreizējo stāvokli un solījumu, ko biju spiesta dot seram Frančesko, lai nodrošinātu viņa brīvību. Viņš lūdza piedošanu par visu: par to, ka iesitis manai mātei, ka aizvedis viņu pie Savonarolas, ka brālis Domeniko viņu noslepkavojis; viņš nožēloja, ka nav turpinājis cīnīties. Viņš nožēloja, ka mana kāzu diena bijusi tik skumja, un lūdza piedošanu par bailēm, ko biju jutusi naktī viņa dēļ, par žēlumu, ko jutu tagad.

Un visvairāk viņš nožēloja Džuljāno likteni.

Nākamajā rītā, pamodusies drošībā savā gultā, es ieraudzīju blakus stāvam Zaļumu. Viņas sejā vīdēja tāds atturigums un spriedze, ka es apvaldīju vēlmi runāt, vēl pirms viņa pacēla pirkstu pie lūpām.

Caur logiem viņai aiz muguras istabā ieplūda saules gaisma, kas spīdēja tik spoži, ka man bija grūti saskatīt, ko Zaļuma tur rokā.

Es saraucu pieri un piecēlos sēdus, bet nekavējoties saviebos, jo man viss vēl sāpēja. Viņa iegrūda man rokā salocītas papīra lapas. - Es uznācu augšā, - viņa nočukstēja tik klusi, ka es viņu tik tikko dzirdēju caur kluso čaukstoņu, ko radīja papīrs. - Tiklīdz parādījās gonfalonjers ar saviem vīriem, es ieskrēju šeit, lai mēģinātu paslēpt jūsu vēstules. Bet nepietika laika. Es paguvu glābt tikai šos.

Es izgludināju papīrus. Viens no tiem bija lielāks, daudzkārt salocīts, otrs mazs un tikai pārlocīts uz pusēm. Un es ilgi lūkojos sev klēpi uz savu attēlu, tik skaisti izzīmētu ar sudraba zīmuli un brūnās tintes radīto Bemardo Barončelli, kurš karājās cilpā.

Pilsētā drīz vien tika atjaunota kārtība, kaut gan tobrīd jau visas Lorenco de Mediči statujas bija apgāztas, visi akmens ģerboņi ar Mediči bumbām, kas rotāja namus, ar cērtēm izkalti no sienām. Četras dienas pēc Pjēro bēgšanas Sinjorija atcēla likumu, ar ko trimdā bija izsūtita Paci ģimene, un mudināja visus Džuljāno slepkavu pēcnācējus atgriezties. Tika pasludināts, ka Frančesko un Jākopo de Paci rīkojušies par labu "tautas atbrīvošanai".

Dienu pēc tam, kad Mediči pameta Florenci, Savonarola tikās ar karali Kārli un vienojās par noteikumiem, ar kādiem kareivīgais francūzis tiks ielaists Florencē. Nedēļu pēc manām kāzām karalis Kārlis uzvaroši iemaršēja pilsētā, kas viņu uzņēma kā varoni. Sers Frančesko ļoti vēlējās, lai es viņu pavadu, jo priori paziņoja, ka visiem florenciešiem, kas turas uz savām kājām, jāierodas šajā pasākumā un jāietērpjas savās visgreznākajās drānās.

Es neaizgāju. Visas manas skaistās drēbes bija sadegušas dumpja nakti, un kāzu tērps bija sabojāts. Turklāt mana klātbūtne bija nepieciešama mājās. Tēva plauksta bija sarkana un strutoja, un visu viņa augumu kratīja drudzis. Es dienu un nakti pavadīju pie viņa gultas, spiedu mitru drānu viņam pie galvas un liku kompreses uz pūžņojošām brūcēm. Zaļuma palika, lai man palīdzētu, bet mana tēva jaunā istabene Loreta devās uz izrādi mūsu vietā.

Man patika Loreta. Viņai bija vērīgs skatiens un ass prāts, un viņa teica patiesību, pat ja tā nebija politiski pieņemama.

-    Kārlis ir stulbenis, - viņa ziņoja. - Viņam pat nepietiek prāta, lai turētu muti ciet. Viņš to visu laiku ir pavēris un velk iekšā gaisu caur lieliem, greiziem zobiem. Viņš ir neglīts, šausmīgi neglīts! Ar līku degunu, tik lielu un kumpainu, ka pat brālis Džirolamo varētu nobīties.

Zaļuma klusi iesmējās; es viņu apklusināju. Mēs stāvējām tēva guļamistabas durvīs. Man aiz muguras tēvs pēc nemierīgas, sāpju pilnas nakts gulēja klusi kā mironis; es biju aizvērusi slē- ģus, lai nelaistu iekšā rīta saules spozmi.

-   Ak, bet skats gan bija grezns, - Loreta atzina, - kad viņš vakar iejāja pa Sanfrediano vārtiem. Sinjorijas priori stāvēja uz paaugstinājuma, ģērbušies tumši sarkanos tērpos ar sermuļādu pie kakla. Bija tik skaļš! Visi pilsētas zvani skanēja pilnā skaļumā. Kad pievienojās bundzinieki, es baidījos, ka man ausis pārplīsīs! Un es neesmu dzirdējusi par citu armiju, kam būtu tik skaisti tērpi. Pat kājnieki valkā samtu, kas izšūts ar zelta pavedieniem, un jātnieku bruņās bija iegravēti smalki raksti, un viņi visi nesa karogus ar zelta izšuvumiem…

-   Tad parādījās Kārlis. Mēs zinājām, ka tas ir viņš, jo viņš jāja uz liela, melna ērzeļa un viņa bruņas bija klātas ar dārgakmeņiem. Viņam blakus jāja četri bruņinieki, divi katrā pusē, un tie turēja zīda baldahīnu viņam virs galvas.

-   Tas bija skaisti, tiešām skaisti - līdz Kārlis apstājās, nokāpa no zirga un pievienojās prioriem uz paaugstinājuma. Nekad vēl neesmu redzējusi tik dīvaina izskata cilvēku. Liela galva, ko sedza mati nupat pulēta vara krāsā, gandrīz sārti, un pavisam sīks augums - viņš izskatījās pēc staigājoša zīdaiņa. Staigājoša zīdaiņa ar zirga pakaviem kurpju vietā. Es nezinu, kas kaiš viņa kājām. Viņš bija tik smieklīgs. Visi gaidīja, kad Kārlis vai priori ierunāsies, un tajā klusumā maza meitenīte netālu no manis iesaucās: "Bet viņš taču ir tik sīks!" Un ļaudis visapkārt iesmējās; gan ne pārāk skaļi. Nav jēgas sākt kņadu. Tātad lūk, kāds ir tas cilvēks, kas sēja mūsos nāves bailes. Sīks cilvēciņš. Un Sinjorija vērsās pie viņa latīņu valodā - viņš nesaprata ne vārda! Kādam pavadonim nācās katru vārdu tulkot franciski. Vai zināt, ko man pateica kāds vīrs pūlī? Izglītots augstmanis, ļoti gudrs. Viņš runāja, protams, ļoti klusi, jo tagad jau nevar zināt, kurš klausās. Viņš teica, ka Kārlis gribot iekarot Neapoli, jo padzirdējis, ka tur ir labas medību vietas un vienmēr patīkams klimats, un viņš dievina medības. Un pēc tam viņš uzzināja, ko par viņu stāsta Savonarola, un nolēma, ka varētu galu galā doties nelielā ceļojumā uz dienvidiem.

Zaļumu šis stāsts aizrāva, bet es novērsos un atgriezos pie tēva. Es nevēlējos dzirdēt, ka Kārlis ir niekkalbis, kuram tikai nejaušības dēļ palaimējies ieklīst Toskānā un kurš muļķīgu iemeslu dēļ izraisījis mana vira nāvi un Mediči ģimenes krišanu.

Es neļāvu sev domāt par kaut ko citu, tikai par tēvu. Tagad man bija palicis tikai viņš un Zaļuma. Nekas cits.

Es patiesi baidījos, ka mans tēvs mirs. Bija naktis, kad viņam klabēja zobi un viņš tik drudžaini drebēja, ka es ierāpos gultā un viņu apskāvu, cerēdama sniegt mierinājumu ar sava ķermeņa siltumu. Es gulēju viņa istabā, pametusi savējo.

Viņa veselība palēnām uzlabojās, bet labās rokas īkšķis un rādītājpirksts neatguva iepriekšējo formu; nagu vietā palika tumšas kreveles.

Zaļuma man sekoja kā spoks. Es pavisam neskaidri apzinājos viņas klātbūtni, kamēr viņa raizējās par manu negulēšanu un neēšanu, manu atteikšanos darīt jebko citu, tikai kopt tēvu. Viņa bija vienīgā, kam es pastāstīju par Džuljāno nāvi. Priori slēpa šo ziņu no sabiedrības, lai visi kapi ārpus pilsētas sienām netiktu izrakņāti pret Mediči vērstajā naidā, kas bija pārņēmis pilsētu.

Mūsu namā tobrīd bija apmetušies divi franču kareivji; Sinjorija pavēlēja turīgajām ģimenēm izmitināt un barot Kārļa armiju.

Es negāju uz tirgu, vispār nespēru ne soli ārpus mājas, tāpēc viņus gandriz neredzēju, tikai uzmetu kādu skatienu mūsu viesiem no loga vai garāmejot, kad biju spiesta iziet no tēva istabas.

Šad tad es viņus redzēju, kad ciemos ieradās sers Frančesko. Tajās pirmajās dienās viņš parādījās reti, jo pilsētā valdīja haoss un mans tēvs bija ļoti slims. Kad noskaidrojās, ka tēvs izdzīvos, sers Frančesko atnāca apliecināt savu cieņu. Atzīstos: kad mans tēvs vārgi, bet laipni viņu sagaidīja, manī kūsāja niknums.

Tomēr es sev atgādināju, ka tēvs uzsmaida savas dzīvības glābējam. Sers Frančesko mūs uzturēja; tēva darbnīca bija nodedzināta, visi vilnas audumi nozagti vai liesmu aprīti, un arī mūsu nams bija izlaupīts. Visas mēbeles pirmajā stāvā un vairums apģērba, aizkaru, gobelēnu un gultasveļas - tas viss bija padevies ugunij. Sers Frančesko parūpējās, lai mūsu virtuvei tiktu piegādāts vislabākais ēdiens, lai aptiekārs atsūtītu ziedes un komprešu sastāvdaļas; viņš salīga bārddzini, lai tas ar nazi uzšķērstu mana tēva brūces, un atsūtīja pats savu ārstu, kurš izmantoja dēles. Vienīgajā reizē, kad viņam izdevās palikt ar mani divatā - kad es pavadīju viņu līdz tēva apartamentu durvīm -, viņš klusi ieminējās:

- Es nodevu Zalumas rokās līdzekļus mēbeļu un pārējo mantu aizvietošanai, ko jūsu tēvs zaudēja sacelšanās laikā. Es negribēju rikoties pārsteidzīgi un izvēlēdes tās pats; jūs tēva gaumi zināt labāk. - Viņš bridi vilcinājās. - Diemžēl man jums jāsaka, ka grāfs Džovanni Piko nesen nomira. Es zinu, ka jūsu tēvam šī ziņa būs smaga. Varbūt labāk būtu pagaidīt, līdz viņš atveseļosies.

Es pamāju. Un, ielūkojusies Džokondo sejā, viņa ledaini zilajās acīs, es ieraudzīju kaut ko ļoti līdzīgu siltām jūtām, ļoti līdzīgu vēlmei izpatikt. Bet tās nebija Džuljāno acis, un šī atšķirība mani plosija kā zvēra ķetnas. Ikviena, pat nevainīgākā atsaukšanās uz Lorenco vai Kozimo, vai pat kaut ko attāli saistītu ar Mediči, atstāja dziļu brūci manā sirdī.

Kad Loreta reiz nevērīgi ieminējās, ka Francijas karalis pieprasījis Pjēro de Mediči atgriešanos varas krēslā, es saniknota metos viņai virsū un pavēlēju iziet no istabas. Nākamajā rītā, pavadījusi nomoda nakti zem šīs vēsts smaguma, es atvainojos Loretai un jautāju, vai ir zināms vēl kas.

- Sinjorija par to nevēlas ne dzirdēt, - viņa sacīja. Savonarola bija devies pie Kārļa un pateicis, ka Dievs viņu satrieks pīšļos, ja viņa vainas dēļ atgriezīsies Mediči.

Pagāja divas nedēļas. Kārlis un tā kareivji kļuva arvien prasīgāki un sagādāja neskaitāmas problēmas; florencieši viņus vairs neuzskatīja par varoņiem un kurnēja, ka francūži ir liels traucēklis.

Divdesmit septitajā novembrī - astoņpadsmit dienas pēc manām kāzām ar Džuljāno - Savonarola atkal devās pie karaļa Kārļa. Šoreiz viņš valdniekam paziņoja Dieva vārdus: Francijas armijai jāvirzās tālāk, citādi tā izsauks dievišķās dusmas. Un Kārlis, muļķa Kārlis, viņam noticēja.

Nākamajā dienā francūži aizgāja.

Sākās decembris. Mans tēvs atveseļojās pietiekami, lai izkāptu no gultas, bet, saņēmis ziņu par Džovanni Piko nāvi, ieslīga drūmā apcerē. Pat sera Frančesko ciemošanās un pārrunas par gatavošanos mūsu kāzām jūnijā viņu neiepriecināja.

Es savukārt saslimu.

Sākumā man šķita, ka vainīgas ir bēdas; gluži vienkārši tālāk pletās sāpes, kas plosīja manu sirdi. Manas rokas un kājas kļuva smagas un man neklausīja; dažreiz pat neliela piepūle lika man izmisīgi kampt gaisu un ilgodes pēc iespējas atlaisties gultā. Krūtis smeldza. Ēdiens kļuva arvien pretīgāks, līdz es vairs nespēju ieiet virtuvē.

Kādu vakaru es atteicos no vakariņām un atgūlos, ievīstīdamas kažokādās, jo šī ziema šķita mani saldējam vairāk nekā parasti. Zaļuma man atnesa vienu no maniem iecienītākajiem ēdieniem - paipalu, kas cepta kopā ar sīpoliem un salvijas lapām. Gribēdama mani iekārdināt, viņa pievienoja siltas, cukurotas vīģes.

Es piecēlos sēdus gultā, un viņa pastiepa paplāti man zem deguna. Es palūkojos uz nelielo putnu, spīdīgu un kraukšķīgu, un zem tā ādas tecēja gardas sulas. Salvijas aromāts pacēlās līdz ar tvaiku… Un es šausmās izkāpu no gultas, juzdama, ka mani pārņem spējš nelabums.

Zaļuma steidzīgi atbrīvoja man ceļu, bet es nepaspēju tikt līdz bļodai. Dūmu un degoša koka smārds no pavarda sajaucās ar paipalas aromātu; es nokritu ceļos un izmisīgi vēmu. Par laimi, todien es biju dzērusi tikai ūdeni un apēdusi nedaudz maizes.

Pēc tam es atspiedos ar muguru pret sienu, acis aizvērusi, elsdama un drebēdama. Zaļuma steigšus iznesa paplāti no istabas un atgriezusies satīrīja grīdu. To paveikusi, viņa pielika man pie pieres vēsu auduma gabalu.

Kad es beidzot to viņai atņēmu, atvēru acis un noslaucīju seju, viņa noprasīja: - Kad jums bija pēdējā asiņošana?

Es neizpratnē samirkšķināju acis. Viņas seja bija ļoti drūma, ļoti barga.

-   Divas nedēļas… - es iesāku un izplūdu asarās.

-   Kuš, kuš. - Zaļuma aplika roku man ap pleciem. - Tad jums nav jābaidās. Jūs tikai esat nogurusi, nogurusi no bēdām un saslimusi no neēšanas…

-    Ļauj man pabeigt. - Es ar pūlēm izmocīju vārdus. - Divas nedēļas… pirms kāzām.

-   Ak tā. - Asarām plūstot pār vaigiem, es vēroju, kā Zaļuma veic ašus aprēķinus. Bija jau decembra vidus; es savu laulību ar Džuljāno piepildīju devītajā novembrī.

Piecas nedēļas.

-   Jūs esat grūta, - viņa bezkaislīgi noteica.

Mēs ļod ilgi skatījāmies viena uz otru.

Tad es piepeši iesmējos, viņa satvēra manu roku un pasmaidīja.

Jau nākamajā mirkli es spēji novērsos un melanholiski lūkojos ugunī.

-    Es gribu apciemot savu māti.

LI

Pēc divām dienām Zaļuma ievīstīja mani drēbēs, lai atvairitu aukstumu. Saņēmušas tēva atļauju, mēs aizbraucām uz Svētā Gara baznīcas kapsētu. Ja es nejustos nelāgi, mēs varētu pat iet kājām.

Kučieris palika gaidām narteksā, bet mēs izgājām ārā. Aukstais gaiss dzēla man degunā un acīs, liekot tām asarot; Zalumas deguna gals un nāsis bija koši sārtas. Mēs abas pacēlām apmetņu kapuces; de bija jauni, sera Frančesko sarūpēti.

Sausā zāle un lapas, ar sarmu pārklātas, čaukstēja mums zem kājām, ejot pie mātes kapa.

Mana māte bija guldīta balta un sārta marmora kapenēs, kas vārgajos saules staros mirdzēja kā pērle. Pēc tēva vēlmes, viņas piemiņas plāksne bija vienkāršāka nekā vairums pārējo; to rotāja divi ķerubi sprogainiem matiem. Viens sēdēja uz plāksnes, pavērsis seju un roku augšup, it kā apdomādams viņas celšanos debesīs; otrs svinīgi vērās uz skatītāju, ar savas tuklās dūrītes rādītājpirkstu pievērsdams uzmanību viņas vārdam: ANNA LUKRĒCIJA DI PAOLO STROCI Ja laiks nebūtu tik auksts, domāju, ka es gluži vienkārši apsēstos uz zemes viņai blakus un veldzētos viņas klātbūtnē. Tomēr tas man nebija lemts. Es nedroši stāvēju kājās un nodomāju: māt, man būs bērns. Es uzliku cimdotu roku uz viņas kapavietas; marmors bija salts kā ledus, un es nodomāju, ka mātes kauliem noteikti ir ļod auksd, šeit guļot.

- Pirms trim gadiem, - es skaļi ierunājos. - Pirms trim gadiem šajā pašā dienā viņa aizveda mani uz Domu, - Arī todien bija auksts, bet tas man nesagādāja tādas mokas.

-    jūsu dzimšanas dienā, - Zaļuma saspringtā balsī noteica; man šķita, ka viņa tūlīt raudās. - Viņa gribēja jums pasniegt kaut ko īpašu.

Es nospriedu, ka bēdas pasliktinājušas viņas atmiņu, un maigi noklakšķināju mēli. Zaļuma raudāja ļoti reti, un todien es nespētu to izturēt. - Aizmārša. Kur tava galva? Tu zini, ka mana dzimšanas diena ir jūnijā. Piecpadsmitajā datumā, tāpat kā šodien.

Zaļuma zemu nolieca galvu. - Jūsu māte vienmēr centās izdarīt kaut ko īpašu, lai jūs iepriecinātu šajā dienā. Kaut ko tādu, ko citi nepamanītu, bet es vienmēr zināju.

Es pagriezos. Viņa lieliski saprata, ko saka. Zaļuma lūkojās uz manas mātes kapu, vairīdamās no mana skatiena.

-    Tas nav iespējams, - es lēni noteicu. - Visi zina, ka mana dzimšanas diena iekrīt jūnijā.

-Jūs piedzimāt savas vecmāmiņas lauku muižā. Jūsu tēvs nosūtīja madonnu Lukrēciju turp, kad viņai sāka augt vēders. Un viņa palika laukos vēl gandrīz gadu pēc jūsu dzimšanas. - Zalumas seja bija sarkana kā saulriets. Viņa, vienmēr tik nelaužami pašpārliecināta, tagad runāja bikli, meklēdama īstos vārdus. - Viņa vienojās ar jūsu tēvu. Un nozvērināja mani klusēt. Ja to gribētu tikai viņš… - Zalumas skaistie vaibsti uz mirkli sašķobījās naidā.

Es biju pilnīgi piemirsusi aukstumu. - Tas ir murgs, Zaļuma. Es nesaprotu. Kāpēc lai tik daudzi cilvēki…

-   Jūsu tēvam bija cita sieva pirms jūsu mātes, - Zaļuma strauji pavēstīja. - Jauna meitene. Viņi bija precējušies četrus gadus, un tad viņa mira no drudža. Un viņa ne reizi neieņēma bērnu. Visi vainoja viņu, protams. Neviens neapšauba vīrieša spējas. Bet tad viņš apprecējās ar jūsu māti. Pagāja trīs gadi, un bērna nebija. Nebija, līdz… - Zaļuma pievērsās man, piepeši atguvusi sparu un izmisīgas nepacietības pārņemta. - Bērns! Ieskatieties taču spogulī! Jūs nepavisam nelīdzināties Antonio! Bet visi pārējie to redz…

-    Ko redz? - Manuprāt, es tīši izturējos tik muļķīgi, jo negribēju saprast viņas teikto… Bet, atskatoties pagātne, jāatzīst, ka es droši vien jau sen to zināju. Man acis dega neizlietas asaras. - Es zinu, ka neizskatos pēc tēva, bet… Ko visi redz?

Zaļuma beidzot uzlika plaukstas man uz pleciem, it kā beidzot sapratusi, ka viņas vārdi mani sāpinās. - Madonna, piedodiet. Piedodiet man. Jūsu māte mīlēja Džuljāno de Mediči.

-    Džuljāno… - es ierunājos un aprāvos. Biju grasijusies paziņot, ka Zaļuma ir zaudējusi prātu, ka Džuljāno, mans Džuljāno, ne reizi nav ticies ar manu māti, ka būtu neprāts runāt par viņu mīlestību. Bet domās es atgriezos brīdī, kad stāvēju Lorenco pagalmā kopā ar Leonardo un mākslinieks lūdza mani pozēt pie Džuljāno statujas un tās savādi pazīstamajiem vaibstiem.

Es domāju par Leonardo vērīgo, prasmīgo skatienu, atcerējos, cik precīzi viņš attēloja manu seju skicē, redzējis mani tikai vienu reizi. Es domāju par Lorenco, kurš lūkojās laukā pa logu, kaut ko gaidīdams. Tajā bridi es sapratu, ka viņš gaidījis mākslinieka doto zīmi.

Mana māte jau pašā sākumā saprata, ka esmu Džuljāno bērns. Mans tēvs savā greizsirdībā bija vairījies no viņas jau vairākus mēnešus pirms manas ieņemšanas un turpināja to darīt vēl ilgi pēc tam, kad piedzimu. Šī pati greizsirdība lika viņam iesist mātei, kad viņa atzinās, ka ir stāvoklī.

Protams, paklīda baumas par romantisko sakaru. Kad Džuljāno nomira, mana māte un Antonio vienojās par viltību, lai aiztaupītu manam tēvam kaunu: viņa laidis mani pasaulē slepeni, savas mātes mājā laukos, un atgriezīsies pilsētā, kad būšu pietiekami liela. Mani kristīja vēlu; pilsētas reģistrā tika ierakstīts mans neīstais dzimšanas datums.

Tādējādi nevienam nerastos aizdomas, ka esmu Džuljāno de Mediči meita. Nevienam, izņemot astrologu, kuram Zaļuma slepus samaksāja, lai kopā ar manu izmisīgi ziņkārīgo māti noskaidrotu patiesibu par manu likteni.

Nevienam, izņemot Leonardo un Lorenco, kuri bija pazinuši mīlētā vaibstus jau no attāluma.

Mēs ar Zaļumu braucām mājās klusēdamas.

-   Kāpēc tu man to nepastāstīji jau iepriekš? - es viņai jautāju kapsētā. - Kāpēc gaidīji līdz šim brīdim?

- Jūsu māte lika apsolīt, ka es to turēšu noslēpumā, - Zaļuma atbildēja, gandrīz kliegdama; tik spēcīgas bija emocijas, kas viņu tobrīd sagrāba. - Un pēc tam… jūs jutāties tik slikti, dzīvojot pie sava tēva, man nešķita pareizi sagādāt jums jaunas mokas, līdz būsiet brīva no viņa ietekmes. Biju domājusi jums pastāstīt dienā, kad apprecējāties ar Džuljāno. Tagad es atvēru muti, jo jūs esat pelnījusi zināt patiesību par bērnu savā klēpī.

Man gribējās raudāt vairāku iemeslu dēļ, bet asaras palika ieslodzītas manā aizžņaugtajā rīklē. Es atcerējos Lorenco, kurš čukstēja: jo es tevi mīlu, bērns. Es atcerējos māti, kura kā piemiņu deva man medaljonu. Tagad tas bija nozudis/un man vairs nebija nekā, kas atgādinātu manu īsto tēvu vai vīru - manu brālēnu.

Varbūt man vajadzētu dusmoties uz tēvu… uz Antonio… kurš iesita manai mātei, jo viņa nesa zem sirds mani. Bet es spēju domāt tikai par viņa sakropļotajām rokām, asiņainajiem pirkstiem vietās, kur norauti nagi. Es spēju atcerēties tikai tēva vārdus brīdī, kad devos pie mirstošā Lorenco.

Lai ko viņš tev sacītu, tu esi mana meita un es tevi mīlu.

Viņš noteikti baidijās, ka es tonakt uzzināšu patiesību, bet tik un tā ļāva man braukt.

Kad atgriezāmies mājās, es uzgāju savās istabās un neierados vakariņās; es nespētu neko ieēst. Zaļuma atnesa man maizi un sāli, lai nomierinātu manu vēderu.

Mēs nesarunājāmies. Manas domas drudžaini joņoja, pārrakstot pagātni, un likās, ka Zaļuma to saprot. Es nopūtu lampu un visu nakti nogulēju gultā atvērtām acīm. Es lūkojos tumsā vienu stundu, divas, trīs.

Un tad es piepeši piecēlos sēdus, sirds iepukstējās straujāk. Es atcerējos Bernardo Barončelli tintes zīmējumu un pēkšņi sapratu, kāpēc Leonardo man to iedevis. Un es atcerējos dažus pēdējos vārdus, ko dzirdēju no sava vīra mutes.

Leonardo. Lecmardo viņu redzēja… Mans tēvocis mira viņam uz rokām.

Leonardo viņu redzēja: cilvēku, kurš nogalināja manu īsto tēvu Džuljāno. Cilvēku, kuru mirstošais Lorenco bija nosaucis par trešo vīru.

Savas mātes un sevis labā es alku atriebības.

Leonardo da Vinči, Milānas hercoga Ludoviko Sforcas galmā

Ser Leonardo!

Es Jums rakstu, jo nesen uzzināju kaut ko savādu par sevi, konkrētāk - par manas mātes attiecībām ar Lorenco de Mediči noslepkavoto brāli Džuljāno vecāko. Ņemot vērā Jūsu izturēšanos tovakar Mediči pagalmā, es uzskatu, ka Jūs šo apstākli zināt jau sen.

Piedodiet manu pārgalvību, bet es vēlos domāt, ka varu uzticēties Jums kā draugam. Džuljāno man atklāja, ka Jūs bijāt Doma katedrālē slepkavības dienā un ka Jums pieejamas īpašas zināšanas, tas ir, kāda noteikta vīrieša personība, kurš arī todien uzturējās katedrālē. Cik noprotu, šis cilvēks nav atrasts.

Tagad viņa personība man kļuvusi īpaši interesanta. Lūdzu, ser Leonardo, vai Jūs varētu man pastāstīt visu, ko par viņu zināt? Ja spēsiet viņu aprakstīt vai pat uzzīmēt pēc atmiņas, es būtu ļoti pateicīga.

Ja viņš vēl elpo, esmu apņēmības pilna viņu atrast. Man vairs nav daudz citu iemeslu dzīvot.

Lai Dievs Jūs sargā!

Liza di Antonio Gerardini Via Maggio Svētā Gara draudze, Florence.

LII

Es uzrakstīju vēstuli rītausmā un jau kopš mirkļa, kad pasniedzu to Zalumai, sāku nepacietīgi gaidīt atbildi, izmisīgi cerēdama, ka manu vēstuli nesagrābs sargi tajā pieminētā Mediči vārda dēļ.

Tajā pašā rītā es piespiedu sevi pievērsties kādam ļoti nepatīkamam apstāklim. Frančesko un mans tēvs bija nolikuši kāzu datumu jūnijā. Mans gaidāmais vīrs uzstāja, ka man nepieciešams grezns, viņa izdomāts tērps, ka mums ar Zaļumu nepieciešams laiks, lai atjaunotu manas cassone jeb pūra lādes saturu ar jaunām drēbēm un pašu izšūtu veļu. Mana vecā lāde bija iznīcināta ugunsgrēkā kopā ar visu, kas tajā bija salikts.

Turklāt Frančesko vēlējās rīkot pilnvērtīgas, tradicionālas kāzas, it kā es būtu nevainīga līgava - it kā Džuljāno nebūtu bijis, it kā es nebūtu aizbēgusi no tēva mājas, lai būtu ar viņu kopā. Vasaras mēneši bija iecienītākie kāzām, jo laiks tad bija labvēlīgākais lēnajai līgavas parādei cauri pilsētai, it īpaši tāpēc, ka meiteni pavadīja radinieki, ejot kājām.

Tomēr nebija noliedzams, ka jūnijā, sēžot uz līgavas baltā zirga, es būšu sestajā grūtniecības mēnesī. Frančesko zinās, ka esmu melojusi par savu jaunavīgumu. Vēl sliktāk - viņš zinās, ka bērna tēvs ir Džuljāno. Atraitnei apprecoties, viņas bērni bieži vien nebija vēlami jaunā vira namā. Un es nespēju paciest domu, ka mani varētu šķirt no Džuljāno bērna.

Bija tikai viens iespējams risinājums: pārliecināt Frančesko, ka bērns ir viņējais. Un bija tikai viens drausms veids, kā to panākt.

Izdevība radās nākamajā dienā.

Mana tēva namā notika tradicionālā ģimenes sanāksme, lai pārrunātu mana kāzu tērpa sīkumus. Ieradās Frančesko vecais tēvs sers Masimo, drūms, klusējošs vīrs, un viņa atraitnēs palikusī māsa Katerina, kas atgādināja bezkrāsainu spoku. Mana līgavaiņa trīs brāļi dzīvoja laukos, pārāk tālu, lai atbrauktu pēc tik nesena uzaicinājuma, bet viņi apsolīja, ka jūnija ieradīsies. No manas ģimenes puses bija vēl mazāk radu, jo mana tēva brāļi mitinājās Kianti un nevarēja atbraukt, bet mātes māte divas meitas bija zaudējusi dzemdībās, bet vēl divas nomira no mēra. Palika tikai mans tēvocis Lauro un viņa sieva Džovanna Marija. Viņi atveda sev līdzi divus zēnus, zīdītāju un trīs mazus, skaļi brēcošus bērnus. Džovanna Marija atkal bija grūta. Viņai bija apaļa seja un kuplas miesas; Lauro izskatījās nomocījies un pārguris, un viņa mati sāka atkāpdes jo pieres.

Es biju izteikusi lūgumu noturēt šo sapulci dienas otrajā pusē - vakariņu laikā, jo nelabums man parasti uznāca no rīta un dienas vidū. Vakarā es nedaudz atkopos un, lai gan ēdu maz un dažu noteiktu ēdienu aromāts man šķita pretīgs, tomēr bija mazāk dcams, ka es iztukšošu kuņģa saturu viesu klātbūtnē.

Toties es varēju apraudāties. Doma, ka jāgatavojas jaunām kāzām tikai mēnesi pēc tam, kad biju zaudējusi Džuljāno, mani plosīja kā asi dunči. Visu rītu un dienu es pavadiju raudādama. Kad, krēslai tuvojoties, ieradās mani jaunie radi, es tos sagaidīju ar tukšu smaidu un sarkanām, pietūkušām acīm.

Tēvs mani saprata. Viņš tobrīd jau bija pilnīgi atveseļojies un, pateicoties Frančesko palīdzībai, atdzīvinājis savu tirgošanos, di- vainas likteņa ironijas pēc pārdodams vilnas preces Paci ģimenei, kas nu bija atgriezusies Florencē.

Viņš nostājās man blakus, tik stalts un nopietns, satvēra manu roku un sveica viesus. Pie vakariņu galda viņš sēdēja man līdzās, kā to darītu māte, un pārtvēra man uzdotos jautājumus, kad es jutos pārāk satraukta, lai izdomātu atbildes. Kad piecēlos un aizmetos uz virtuvi - Frančesko tēvs bija painteresējies, no kādām puķēm darināt vītni, ko viņš noliks uz ielas, - tēvs man sekoja.

Ieraudzījis mani slaukām asaras, viņš mani apskāva un noskūpstīja manus matus, tā saraudinādams mani vēl vairāk. Viņš domāja, ka es raudu tikai par savu mirušo vīru; viņš nezināja, ka es raudu ari sevis dēļ, raudu par to briesmīgo noziegumu, kam gatavojos.

Es biju brīdinājusi ķēkšu, lai netiktu izmantota salvija, un man izdevās nedaudz ieēst, kā arī iedzert mazliet vīna, kad bija jāsauc tosti. Brīdī, kad mielasts beidzās un kalpotāji aiznesa traukus, man jau bija aizsmakusi balss, izkliedzot atbildes Frančesko pakurlajam tēvam.

Ap to laiku sākās sarunas par tērpu. Fraričesko parādīja savas ieceres uzmetumu - tērpu ar augstu vidukļa vietu un stūrainu ņieburu. Piedurknēm nebija pierastās zvana formas; tās bija šauras, cieši pieguļošas un izcēla apakštērpu, kas dka izvilkts caur vairākiem šķēlumiem un dižmanīgi uzbužināts. Kakla izgriezums bija zems, tāpēc atklāja skatienam lielu daļu apakštērpa arī tur.

Mani tas pārsteidza. Mans nākamais vīrs it kā bija askētisks "gaudotājs", bet man nupat pasniedza ieceri, kas ņemta no jaunākās Spānijas modes, tieši no uzdzīvotāja Bordžijas pāvesta galma.

Frančesko, kurš sēdēja man pie otriem sāniem, izklāja uz galda audumu paraugu vīstokli. Pašā kaudzes galā mirgoja sudrabains damasts un plāns cangiante sarkanās un dzeltenās nokrāsās. Frančesko piebilda, ka galvas rotai piemēroti būtu granāti un pērles.

Neviena no šīm krāsām un dārgakmeņiem man nepiestāvēja.

-    Ak! - Frančesko iesaucās. - Viņa nav iepriecināta! Tad šis nederēs. - Viņš salocīja audumu un nekavējoties nolika malā.

Viņa tēvu tas aizkaitināja. - Tā nav viņas izvēle.

-   Tēvs, - Katerina asi noteica, - Frančesko vēlas uzklausīt visu viedokli.

Ierunājās Džovanna. - Varbūt kaut ko svaigu, kā pavasara pirmo plaukumu vai vasaras sākuma smalkās puķes? - viņa jautāja. - Sārtus un baltus toņus. Samtu un satīnu ar pērlītēm.

-    Viņai ir melnīgsnēja āda, - Katerina iebilda. - Bāli sārtais viņu darīs dzeltenīgu.

Tēvs zem galda satvēra un saspieda manu plaukstu. Pret Frančesko viņš pēdējā laikā izturējās tikpat atturīgi kā pret Piko pēc manas mātes nāves. - Skice ir ļoti glīta, - viņš paziņoja. - Es zinu, ka tā patīk ari Lizai. Gadu gaitā esmu pamanījis, ka visvairāk viņai piestāv zaļā, zilā un purpurkrāsa. Jo košāka, jo labāk. Un safīri… - Viņa balss uz brīdi apdzisa, bet tūlīt pat atguva spēku. - Safīri bija viņas mātes iecienītie dārgakmeņi, un arī Lizai tie ir mīļi. Safīri viņai piestāv. Un briljanti arī.

-    Pateicos, - Frančesko sacīja. - Pateicos, ser Antonio. Tātad Liza dabūs safīrus un briljantus. Un suligi piesātinātu zilo audumu ar nelielu purpurkrāsas pieskārienu.

-   Tev nav viņai jāizpatīk, - sers Masimo norūca un gribēja teikt vēl kaut ko, bet viņu apklusināja dēla paceltais pirksts.

-   Tas nav mans pienākums, bet es to darīšu, - Frančesko stingri noteica. - Biju cerējis iegūt pieticīgu līgavu ar glītu seju, bet nebiju iedrošinājies pat sapņot par pieticīgu un žilbinoši skaistu sievu. Tik daiļai sievietei jājūtas savā kāzu tērpā. Esmu to viņai parādā.

Es stingi lūkojos uz galdu; citi to, iespējams, uztvēra kā kautrības zīmi.

-   Skaista runa, - noteica Frančesko māsa Katerina. Tikai vēlāk, par to domājot, es uztvēru slēpto sarkasmu viņas balsi.

-   Tev tik ļoti paveicies, Liza! - iesaucās Džovanna Marija, uzmetot asu skatienu savam vīram Lauro. - Tik ļoti paveicies ar vīrieti, kurš tev tik ļoti izdabā, kuram nav vienaldzīgs tavs viedoklis!

Šī saruna bija mokoša, bet galu galā tā beidzās, un pie galda, uz kura bija svečturis un mūsu kausi, nekas vairāk, palika sēžam tikai mans tēvs un Frančesko. Tuvojās bridis, kad man vajadzēs ķerties pie viltības. Es pacēlu kausu pie lūpām, bet steigšus to nolaidu, jo mana roka pārāk manāmi drebēja.

Tēvs un Frančesko klusi sarunājās, liekdamies uz priekšu garām man. Frančesko bija izklājis sev priekšā uzmetumu un rādīja uz tērpa svārku daļu. - Tagad man šķiet, ka vajadzētu vieglāku audumu, - viņš skaidroja. Visi bija vienojušies, ka svārkiem tiks izmantots samts, bet tagad, par to padomājis, Frančesko secināja, ka šo lēmumu veicinājis neparastais aukstums šajā decembra vakarā. -Jūnijs, iespējams, būs silts. Liza, ko domā tu?

Mana balss pašas ausim skanēja apbrīnojami mierīga. - Es domāju, ka mans tēvs ir noguris un gatavs atvadīties, - es noteicu.

-   Liza, - tēvs mani maigi norāja. - Sers Frančesko vēl runā par tērpu. Un viņam ir tiesības baudīt vīnu.

-   Piekritu. Viņš var turpināt baudīt vīnu. Un tev vajadzētu iet atpūsdes.

Frančesko asi pagrieza galvu pret mani un pacēla melno uzaci.

Tēvs samirkšķināja acis un klusi ievilka elpu, mani uzmanīgi pētīdams. - Es… esmu noguris, - viņš pēc brīža noteica. Tas bija ticams apgalvojums. Sēžot viņš bija salicis rokas uz galda un balstījās uz elkoņiem, sakumpis uz priekšu zem neredzamas nastas. Pavarda uguns izgaismoja zeltu viņa matos, bet tagad tajos vizēja arī sudrabs. Viņa skatienā jautās noslēpumi; tagad es zināju vienu no tiem.

Viņš piecēlās un uzlika roku Frančesko uz pleca. - Lai Dievs ir ar jums. - Viņš šos vārdus izteica kā brīdinājumu un noliecās, uzspiezdams man uz vaiga skumju apdvestu skūpstu.

Es sagrābu kausa kājiņu un ieklausījos tēva soļos, kas pameta telpu, šķērsoja lielo zāli un uzkāpa pa kāpnēm.

Skaņa vēl nebija pagaisusi, kad ierunājās Frančesko. - Es tev atnesu dāvanu. - Viņš ieslidināja plaukstu zem audumu kaudzes un izvilka nelielu sarkana satina četrstūri, kas bija pārsiets ar lenti. - Vai vēlies to apskatīt?

Es pamāju, domādama, ka viņš man to pasniegs un ļaus atvērt, bet viņš tikai pavilka lentu un izņēma no mirdzošā satina kaut ko spožu.

Frančesko acīs dega savāda, drūma liesma. Viņš pacēla manu dāvanu pret sveču gaismu; tas bija smaragda karulis. Ķēdīte vijās pa viņa augšup pavērstās delnas pirkstiem, un dārgakmens lēni griezās, zeltam mirdzot. Viņa acis bija samiegtas, lūpas pavērtas. - Tu tik karsti mudināji tēvu aiziet. Vai ir kāds iemesls, kāpēc vēlējies palikt ar mani divatā?

-   Iespējams. - Es runāju klusi; varbūt viņš domāja, ka es cenšos izturēties pavedinoši, bet, ja es paceltu balsi, tā drebētu. Es riskēju nedaudz pasmaidīt, lai neļautu lūpām riebumā savilkties.

-    Vai tu biji kopā ar viņu? - Frančesko jautāja. Viņa skatiens bija caururbjošs. - Tavs tēvs teica, ka tu biji viņa namā mazāk nekā dienu.

Es stingi lūkojos uz savu kausu un papurināju galvu. Pirmie no maniem daudzajiem, pārdrošajiem meliem.

Mana atbilde viņu iepriecināja un līksmi satrauca. - Skaties uz mani, - viņš pavēlēja un šūpoja dārglietu man acu priekšā. - Vai tu to vēlies?

-Ko?

-   Kaklarotu. - Viņš paliecās uz priekšu, elpai plūstot man sejā; viņa balss kļuva skarba, drūma, draudīga. - Saki man, ka to vēlies.

Man pavērās mute. Es izstomiju: - Jā, es… es to vēlos.

-   Ko tu darīsi, lai to dabūtu? - Vārdi pāršķēla gaisu asi kā pā- taga.

Es apvaldīju dusmas un lūkojos uz viņu. Piecelšos un aiziešu, es domāju. Pasaukšu kalpotājus. Aizliegšu tev spert kāju šajā mājā. Bet… Ja sagādāšu viņam vilšanos, viņš aizies un visa pasaule uzzinās, ka es nesu zem sirds Džuljāno bērnu, ja likšu viņam vilties, viņš nodos manu tēvu Sinjorijas rokās, lai turpinātu nopratināšanu.

-   Visu, ko teiksi, - es nočukstēju.

-   Saki to skaļāk. No sirds. Skaties man acīs.

Es ieskatījos viņam acīs. Es atkārtoju pazemojošos vārdus.

Viņš strauji piecēlās, piegāja pie durvīm un aizvēra tās. Ar pāris steidzīgiem soļiem viņš jau nostājās man blakus un ar asu kustību pavilka manu krēslu nost no galda. Tad viņš piegāja man pretī un pieliecās, šūpodams kaklarotu man pie acīm.

Viņš bija aizdedzies; krūtis smagi cilājās, acis dega ar spožu, dzīvniecisku liesmu. - Uz ceļiem, - viņš pavēlēja. - Lūdzies to.

Manī kvēloja naids. Es palūkojos uz grīdu un apsvēru, uz ko esmu gatava, lai nosargātu Džuljāno bērnu. Mūsu bērnu. Ko esmu gatava darīt, lai glābtu tēvu. Es noslīdēju no krēsla un nometos ceļos.

-    Dod to man. Lūdzu.

-    Tā, tā. - Frančesko bija piesarcis un sajūsmā trīsēja. - Lūk, kāda ir tava cena. Tava cena. - Viņš nevērīgi atsvieda kaklarotu malā; tā nokrita uz paklāja pie pavarda.

Viņš uzrāva mani kājās. Es domāju, ka viņš mani noskūpstīs, tomēr mana seja viņu nepavisam neinteresēja. Viņš uzcēla mani uz ēdamgalda un ar rokas vēzienu pastūma nost kausus. Viens no tiem nokrita un saplīsa uz akmens grīdas.

Viņš spieda mani lejup pret cieto ozolkoku; manas kājas nokarājās lejup un apavu purngali skāra grīdu. Es instinktīvi spiedu plaukstas pie augšstilbiem, turēdama svārkus, bet viņš nostājās man starp kājām un parāva audumu augšup ar tādu spēku, ka mans smalkais franču auduma krekls spēji saplīsa.

Iegrimis drudžainā aizrautībā, Frančesko ar vienu roku pavilka lejup savas melnās bikses un pastūma nost apakšģērbu; zem tunikas viņam kamzoļa nebija. Mana pretošanās tikai pielēja eļļu viņa iekāres liesmai; to sapratusi, es piespiedu sevi ļengani, padevīgi gulēt, pat tad, kad viņš parāva manas rokas augšup virs galvas un ar mežonīgu spēku spieda plaukstas locītavas kopā.

Viņa izturēšanās bija nemīloša, dzīvnieciska. Viņš iegāja mani tik rupji, ka es sāpēs iekliedzos.

Tobrīd es pametu sevi. Es atstāju savu ķermeni un iegāju gaismu un ēnu saspēlē uz griestiem. Es mājoju sveču smaržā, kas dega tik bīstami tuvu manai galvai, elpoju siltumā, kas nāca no pavarda.

Es kļuvu par cietoksni; viņš bija bomis, kas cenšas mani sadragāt. Beigu beigās es noturējos pretī. Džuljāno un mūsu bērns palika drošībā otrā pusē mūriem.

Es atguvos brīdī, kad sajutu sevī ielīstam karstu šķidrumu, kas tūlīt pat ari tecēja laukā. Viņš atrāvās tikpat strauji, kā bija ienācis, un es sāpēs ievaidējos. Es pieliku plaukstu kājstarpei un atklāju, ka esmu savainota.

Man lēnām izdevās atjēgties un nedroši nostāties uz kājām. Frančesko, smagi elpodams, jau prasmīgi sabāza apakšģērbu atpakaļ biksēs, sakārtoja tuniku un jostu. Viņš pamanīja, ka es uz viņu skatos, un pasmaidīja. Viņš bija jautrs, mundrs, runāja rotaļīgā tonī.

-    Liza, Liza. Tu esi brīnišķīga Jezebele. Ej, paņem savu algu.

Mana seja nocietinājās; es novērsos.

-    Ej, - viņš pavēlēja, balsī ieskanoties draudīgai notij. - Vai man pasaukt kalpotājus, lai tie novāc kausus? Vai arī paaicināt tavu tēvu, pastāstīt viņam, ko esi izdarījusi?

Es klusēdama lēnām piegāju pie kaklarotas un pacēlu to no grīdas. Uguns pavardā bija sasildījusi dārgakmeni. Tas mirdzēja piesātināti zaļā skuju krāsā.

Nekad vēl nebiju redzējusi kaut ko tik atbaidošu.

Frančesko pienāca man klāt un aplika rotu man ap kaklu. Tiklīdz danjums bija noslēgts, viņš pārvērtās, kļūdams maigs un gādīgs.

-    Lūk, - viņš klusi, rāmi noteica. - Pirms sauc kalpotājus… - viņš ar mājienu norādīja uz kausa šķembām, - ļauj man palīdzēt. Es saburzīju tavu tērpu un sajaucu matus.

Es ļāvos viņa pieskārieniem; viņš sabāza izsprukušās matu cirtas atpakaļ manā zīda matu tīkliņā, pieglauda manus svārkus. - Man ļoti žēl, ka saplīsa tavs skaistais krekls. Es tā vietā nekavējoties atsūtīšu vēl skaistāku.

Balsij drebot, es pasaucu virtuves kalponi. Kamēr viņa slaucīja šķembas, Frančesko jokoja par savu neveiklību. Es klusēju.

Kad palikām vieni, es nepavadīju viņu līdz durvīm. Es neatbildēju, kad viņš viegli palocījās un klusi novēlēja man labu nakti.

Es devos uz savu istabu un ar Zalumas palīdzību novilku drēbes. Kreklu es iemetu stūrī. Es priecājos, ka tas saplēsts, jo tik un tā būtu to izsviedusi. Tas smirdēja pēc Frančesko.

Zaļuma bija atnesusi bļodu un lupatu, lai es varētu apmazgā- des; to ieraudzījusi, es sāku raudāt. Viņa apskāva mani un glāstīja man muguru, kā bērnībā to darīja māte.

Zaļuma neļāva man aizmest notraipīto kreklu. Viņa iedūra sev pirkstā un izspieda asins piles uz tā, priekšpusē un aizmugurē; uz žilbinoši baltā auduma sarkanie plankumi izskatijās vēl košāki. Viņa to rūpīgi salocīja, ievīstīja auduma gabalā, sasēja un nosūtīja uz Frančesko darbnīcu pilsētā.

LIII

Frančesko ieradās ciemos pēc divām dienām ar ieganstu, ka vēlas pārrunāt tērpa darināšanas gaitu un nolikt pielaikošanas datumu. Šoreiz viņš pats deva mājienu, ka tēvam vajadzētu atstāt mūs divatā.

Es neiebildu, jo zināju, ka tam jānotiek. Jau biju apspriedusies ar Zaļumu, kura piekrita, ka bērna dēļ man nav citas izvēles kā vien pakļauties. Jo biežāk es piedāvāšos Frančesko, jo spēcīgāka būs viņa pārliecība, ka gaidāmais bērns patiesi ir viņa radīts.

Šoreiz viņš man atnesa briljantu un opālu auskarus, kas krita man gar kaklu kā asaras.

Drīz vien Frančesko vairs nepūlējās izdomāt ieganstus, lai mani apraudzītu, un kļuva par pastāvīgu viesi pie mūsu vakariņu galda. Es savācu krietnu dārglietu kolekciju, bet ar laiku tās kļuva arvien pieticīgākas. Mans tēvs bez mudinājumā atstāja galdu pirms mums. Mēs nerunājām par Frančesko. Mūsu ciešanas bija klusas un tika pārdzīvotas vientulībā.

Pēc divām nedēļām - tūlīt pēc kārtējās brutālās kopošanās ar Frančesko es nevērīgi ieminējos, ka mana ikmēneša asiņošana kavējas.

Viņš nicīgi nošņācās kā vīrietis, kuram tādos jautājumos ir liela pieredze, bet tobrīd bija apmierināts un neklupa man virsū. - Ir pārāk agrs, Liza. Neraizējies. Vainīgs noteikti satraukums. Gan redzēsi.

Es ļāvu paiet vēl nedēļai un pēc tam pasūtīju ķēkšai savu iecienīto ēdienu: paipalu ar salviju un sīpoliem. Vakariņu laikā es apsēdos blakus Frančesko un, sagaidījusi savu šķīvi, pārliecos pār sīko putnu un tā kraukšķīgo, zeltaino ādu, dziļi ievilkdama nāsis tā smaržu.

Rezultāts atbilda manām cerībām. Es piešāvu plaukstu mutei priekšā un metos prom no galda; man neizdevās tikt laukā no istabas pietiekami ātri. Es atspiedos pret sienu, tēvam un Frančesko redzot, un izmisīgi vēmu.

Pat savās mokas es dzirdēju čīkstošo skaņu, ko radīja steidzīgi no galda atgrūsts krēsls. Kad man beidzot izdevās pagriezt galvu, es ieraudzīju, ka mans tēvs dūrēs savilktām plaukstām stāv un nikni lūkojas uz manu nākamo viru. Šoreiz viņš necentās slēpt savas dusmas un naidu.

Atnāca kalpone, kura uzkopa grīdu un nomazgāja man seju; mans tēvs pavēlēja, lai trauki tiktu aiznesti un zāle izvēdināta. Kad visi atkal sēdējām pie galda un es jutos atkopusies, es ierunājos: - Es nevēlos precēties jūnijā. Man labāk patiktu marts.

Mana teva skatiens pašāvās uz augšu un sāniem; viņš rēķināja. Tad viņa skatiens pievērsās Frančesko un ieurbās līdz pat tā dvēselei. Man likās, ka Frančesko nedaudz nodreb.

- Piektais marts, - tēvs paziņoja tik ļaunu vēstošā, nelokāmā balsī, ka ne man, ne manam saderinātajam nekas vairs nebija piebilstams.

Vēl nedēļu tēvs nepiekāpās un pēc vakariņām neatstāja mūs vienus, bet drīz pēc tam acīmredzot bija vienojies ar Frančesko, jo es atkal tiku atstāta sava līgavaiņa žēlastībā.

Uzzinājis par manu grūtniecību, Frančesko vairs man neko nedāvināja. Tagad viņš pieprasīja, lai lūdzos pašu kopošanās procesu, jo šādā stāvoklī acīmredzami biju nonākusi savas netiklās dabas dēļ. Es saucu sevi drausmīgos vārdos: padauza, ielasmeita, palaistuve.

Es baidījos, ka salūzīšu. Piektais marts tuvojās, un mani arvien vairāk pārņēma šausmas.

Tas pienāca pārāk ātri, un mana kāzu diena bija mitra, dzestra un neparasti silta salīdzinājuma ar pārējo ziemu; pelēcīgi zilās debesīs kustējās kupli mākoņi. Es varētu jāt baltā zirgā pār tiltu, kas veda uz Frančesko namu, bet mēs bijām gaidījuši aukstu dienu, tāpēc es kopā ar tēvu un Zaļumu braucu karietē, bet tēvocis Lauro, viņa sieva un bērni sekoja mums ratos.

Mans tērps bija darināts no koši zila, gaiša samta ar platu jostu no tādas pašas nokrāsas brokāta; sava augošā vēdera dēļ es nēsāju jostu tieši zem krūtīm. Zaļuma apgalvoja, ka tas izskatoties pavisam dabiski. Frančesko bija pasniedzis man zelta un safīru kaklarotu un tik dārgu galvassegu, ka mani tās nēsāšana darīja nemierīgu; tas bija smalks zelta tīkliņš, kurā ieausti sīki briljantiņi. Katru reizi, kad pagriezu galvu, briljanti uztvēra saules gaismu un es ar acs kaktiņu ieraudzīju zibšņus visās varavīksnes krāsās. Bija vēls rīts. Mani mocīja viegls nelabums, tāpēc es izliecos laukā pa logu, gribēdama ieelpot vēso gaisu.

Mēs atstājām Via Maggio un devāmies uz austrumiem pa Bor- go Satit'Iacopo, aiz muguras pametot manu Santospirito apkaimi. Tālāk mēs šķērsojām rosīgo Veco tiltu. Vīri un zēni, ieraudzījuši mūsu karieti, apsistu ar baltu satīnu, sauca mums pakaļ gan jokus, gan apsveikumus, gan dažus neķītrus vārdus.

Šo ceļu es izvēlējos pati. Kučierim ērtāk būtu braukt pār Svētās Trīsvienības dltu, bet man bija pārāk grūti vērst seju tā virzienā un lūkoties uz Arno ūdeni, domājot par Džuljāno nāvi.

Mēs sasniedzām Santa Maria Novella kvartālu, braucām pa Via Por Santa Maria un devāmies uz austrumiem pa Via Vacchereccia, kur slējās zīda darbnīcas, to skaitā arī Frančesko piederošā. Visas šīs darbnīcas apēnoja Zīda ģildes tornis.

Mana vīra nams slēpās šķērsielā aiz melniem dzelzs vārtiem; tas bija uzcelts īpaši Frančesko un viņa pirmajai sievai. Ēka bija darināta klasiskā romiešu stilā no tik bāli pelēcīga akmens, ka spožajā saules gaismā tas mirdzēja balts. Četrstūrainais, izturīgais un askētiski elegantais nams slējās četru stāvu augstumā, un fasāde bija pievērsta ziemeļiem, bet sētas puse - manām dzimtajām mājām. Šajā dienā es to ieraudzīju pirmo reizi.

Tuvojoties vārtiem, es izdzirdu saucienu. Frančesko stāvēja nama priekšā, izstiepis plaukstu ar izplestiem pirkstiem, pavēlot mums apstāties. Viņam blakus, tumšās mantijās ievlstljušies, stāvēja viņa salīkušais tēvs un trīs pusmūža viri melniem matiem - viņa brāļi.

Es pametu skatienu laukā pa logu. Uz bruģakmeņiem, stiepjoties no vienas ielas malas līdz otrai, bija izlikta satina lentīšu virkne mirdzoši baltos un tumši zilos toņos.

Martā ziedu nebija.

Brāļu uzmundrinājumu un joku pavadīts, Frančesko ar laimīgu smaidu uz lūpām iznāca laukā un pavilka vienu vienīgu pavedienu. Vitne piepeši vidū sadalījās, un, vīriem aplaudējot, viņš steigšus atvilka abas puses pietiekami tālu katrā malā, lai mūsu kariete tiktu cauri.

Frančesko lieliski padevās šis darbs; viņš to bija pietiekami bieži darījis. Es biju viņa trešā laulātā draudzene. Pirmā mira dzemdībās, otrā saslima ar drudzi. Es lieliski sapratu viņu nevēlēšanos turēties pie dzīvības.

Dzelzs vārti smagnēji atvērās. Frančesko un tā brāļi, uzkāpuši zirgos, izjāja laukā, un viņiem sekoja divi rati ar pārējiem radiem. Tāpat kā manu divu priekšteču laikā, ari mana kāzu kariete devās uz austrumiem pretī Svētās Ziedu Dievmātes baznīcas milzīgajam ķieģeļu krāsas kupolam. Es atkal izliecos ārā pa atvērto logu, juzdamās pateicīga par gaisu, kas kļuva arvien vēsāks. Debesis vairojās smagi, ar mitrumu piesūkušies mākoņi.

Mans tēvs atkārtoja seno teicienu: - Salijusi līgava ir laimīga līgava. - Tika uzskatīts, ka lietus kāzu dienā nes veiksmi.

Mēs beidzot iebraucām lielajā Doma laukumā un apstājāmies. Bridi bija jāpagaida, kamēr Frančesko kopā ar savu ģimeni mums pa priekšu iegāja Svētā Jāņa Baptistērijā, kas bija uzbūvēts uz sena, Marsam veltīta tempļa atliekām. Šeit visi krietnie Florences pilsoņi tika kristīti un laulāti.

Kamēr mans līgavainis un viesi ieņēma savas vietas, es gaidīju šķietami bezgalīgi, cīnīdamās ar nemieru un nelabumu; kad jau biju pārliecināta, ka tūlīt izvemšos, mums deva zīmi un es biju spiesta savaldīties. Zaļuma turēja manu trēnu, kamēr kāpu laukā. Tēvs, izskatīdamies izmisis, bet mīlošs, satvēra manu roku.

Turēdamās pie viņa, es pagāju garām skaistajām, Giberti darinātajām durvīm. Visu savu mūžu biju pavadījusi pilsētā, bet tikai reizi spēru kāju šajā akmens astoņsturī. Es gāju pa marmora grīdu, ko rotāja grifi un spirāles, uzlūkoju zelta sienas un apbrīnoju apzeltīto kupolu, spoži degošo svečturi.

Priesteris un Frančesko - cēls, godbijīgs, maigs - stāvēja pie baltā marmora altāra, mani gaidīdami.

Gājiens man šķita kā neskaidrs izjūtu virpulis; es manīju garā samta trēna vilkšanos aiz sevis, briljantu laistīšanos un zibšņus, savas piedurknes koši zilo krāsu, uzbužināta, smalka zīda mirdzošo baltumu. Es redzēju košās Kristus mozaīkas zilos, sarkanos un spoži dzeltenos toņos Pastarās Tiesas atainojumā, redzēju grēciniekus, kas cieš mokas ellē, dēmonu spīdzināti.

Tēvs cieši turēja mani, ļoti cieši, bet pienāca laiks mani atdot Frančesko. To izdarījis, viņš atkāpās un ļāva asarām birt uz vaigiem.

Sākās nebeidzama mise. Es jaucu vārdus lūgšanām, ko zināju kopš agras bērnības, klausījos priestera sprediķī, nesaprazdama ne vārda. Jo ilgāk stāvēju, jo vairāk baidījos zaudēt samaņu; katru reizi, kad nometos ceļos, biju pārliecināta, ka piecelties nespēšu.

- Vai piekriti? - priesteris beidzot jautāja.

Frančesko smaržoja pēc rozmarīna. Es palūkojos uz viņu, uz šo mānīgi gādīgo seju, un ieraudzīju savu drūmo, nelaimīgo nākotni. Es ieraudzīju savu bērnu piedzimstam, tēvu novecojam. Es redzēju, kā Džuljāno piemiņa izplēn un kļūst gaisīga kā čuksts.

]ā. Mana balss pārsteidza mani ar savu spēku un mieru. Piekritu, līdz mirs mans tēvs. Līdz mirs mans tēvs un es varēšu aizbēgt kopā ar bērnu.

Parādījās gredzens - vēl viena plāna, šaura zelta stīpiņa - un uzmirdzēja sveču gaismā. Šis bija pārāk ciešs, bet Frančesko ar spēku uzvilka to man pirkstā. Es neļāvu sev sarauties.

Frančesko skūpsts bija atturīgs, bikls. Pēc tam bija citi skūpsti, daudz skūpstu un daudz seju, daudz nomurminātu vārdu.

Blakus vīram es izgāju lielajā laukumā un dziļi ievilku elpu. Pēcpusdiena bija pelēcīga, un visapkārt pletās migla, tik maiga kā ūdens tvaiks; tā nosēdās man uz sejas, bet tās pieskāriens bija auksts.

LIV

Pēc ceremonijas mēs atgriezāmies manās jaunajās mājās. Šoreiz mana kariete rībēdama izbrauca cauri atvērtajiem melnajiem dzelzs vārtiem un pa apļveida taciņu, izbruģētu ar jaunām plāksnēm, virzījās garām mazu lauru kociņu audzei. Smalki izgreb- tās koka durvis bija augstākās, kādas jebkad mūžā biju redzējusi. Austrumu pusē pletās liela, stūraina lodžija, paredzēta viesu uzņemšanai labākos laika apstākļos.

Kariete apstājās, un Frančesko palīdzēja man izkāpt, bet Zaļuma tikmēr rūpējās par manu garo kleitu. Slieksni sargāja divi majestātiski akmens lauvas, uztupuši uz augstiem pjedestāliem. Mēs izgājām tiem cauri, un durvis atvērās kā uz burvju mājienu.

Kalpone aizveda mūs uz telpu kreisajā pusē. Tā bija plaša zāle ar nevainojami baltām sienām un mirdzoša, gaiša marmora grīdu, ko rotāja melni, inkrustēti klasiskie raksti. Tālāk aiz arkveida durvīm pletās ēdamzāle, un tās garā galda virsmu pilnībā nosedza šķīvji, nokrauti ar ēdienu. Šī telpa pēc sava izmēra butu vairāk piemērota princim un tā galmam, nevLs mūsu nelielajām viesībām. Uguns, kas dega ēdamzāles pavardā, nespēja pilnībā kliedēt vēsumu. Šī vieta bija auksta un skarba.

Mans jaunais vīrs bija ļoti bagāts cilvēks.

Es savu dzīvi pavadīju mājā, kas bija vairāk nekā gadsimtu veca, starp vienmuļām sienām un vienkāršām mēbelēm. Biju pieradusi pie nelīdzenām akmens grīdām, ko nobružājušas paaudžu kājas, pie kāpnēm, kas vidū ieliekušās, pie durvīm, kuru malas nomelnējušas no neskaitāmu roku pieskārieniem.

Šī māja bija lietota tikai nepilnu gadu desmitu, grīdas bija nevainojami līdzenas, gludas un mirdzošas, nenoslīpētās durvis rotāja spožas metāla skrūves un eņģes. Man tā nepavisam nepatika.

Neviens no mana tēva radiniekiem neatbrauca no laukiem, lai svinētu manas kāzas, bet Frančesko brāļi atveda līdzi sievas un bērnus. Kad iekšā ienāca viņa ģimene kopā ar tēvoča Lauro svītu, ēka vairs nešķita tik tukša, kaut gan jautrā murdoņa atbalsojās pret sienām. Kalpotāji salēja vīnu, un viesi daudz smējās; jautrība bija skaļa un grieza man ausīs.

Parasd līgava kāzās jāja uz balta zirga un no baznīcas kājām atgriezās tēva namā, kur pavadīja nakti vienatnē un šķistībā. Laulība tiktu piepildīta tikai otrajā naktī pēc dienu ilgušas svinēšanas.

Tomēr es atteicos no paražām arī otrajās kāzās, tāpat kā pirmajās. Es nejāju uz balta zirga. Un es negāju atpakaļ uz tēva māju, ievērojot vienošanos, kas bija panākta triju iemeslu dēļ: nedēļu iepriekš es slimoju ar drudzi un vēl biju vārga, laika apstākļi bija neparedzami, un es biju grūta. Pēdējais apstāklis netika atklāti pārrunāts, bet mans viduklis bija pietiekami piebriedis, lai vairums ļaužu to pamanītu. Tas izraisija tikai paviršu apkārtējo uzmanību, jo oficiāla saderināšanās tika uzskatīta par tikpat saistošu savienību kā laulība. Daudzām Florences līgavām nācās izlaist kāzu tērpu pirms jāšanas uz Svētā Jāņa Baptistēriju, un neviens par viņām slikti nedomāja.

Es sagaidīju vēl citus viesus, Sinjorijas priorus un Buonomini, Frančesko biedrus. Drīz notika kāzu mielasts, kas Savonarolam liktu saraukt pieri pārmērības dēļ: vesels cepts auns, divas veselas ceptas cūkas, trīs zosis un gulbis, neskaitāmi fazāni, vairāki truši un dučiem zivju; zupa, kūkas un krāsainas konfektes, sešu dažādu veidu makaroni buljonā, sieri, rieksti un žāvēd augļi.

Ēdiena smarža lika man bažīgi rīstīties, tomēr es smaidīju, līdz vaigi sāpēja. Es vismaz simt reizes uzklausīju sev veltītos vārdus, ka esmu skaistākā līgava, kāda jebkad redzēta Florencē. Es atbildēju bez pārdomām, vienmēr sniegdama īsto, pieklājīgo atbildi, kaut gan nepavisam tai neticēju.

Viesi sauca tostus, ari kādu parastu vēlējumu jaunlaulātajiem, lai kāzu nakti es ieņemtu bērnu. Es pacēlu kausu pie lūpām, bet neļāvu tām pavērties; viņa aromāts mani tā šķebināja, ka es aizturēju elpu.

Es ēdu tikai nedaudz maizes un mazu gabaliņu siera, kaut gan priekšā man bija pilns šķīvis. Es izveicīgi pārvietoju ēdienu uz tā, radīdama iespaidu, ka esmu apēdusi vairāk.

Pēc maltītes sākās dejas Frančesko nolīgtā kvarteta spēlētās mūzikas pavadībā. Apzinādamās, ka ceremonija un mielasts ir garām, es padevos īslaicīgam atvieglojumam. Biju pārguruši, tomēr smējos, rotaļājos un dejoju ar saviem jaunajiem krustbērniem, un uzlūkoju tos ar nesen dzimušām ilgām.

Reiz es pagriezos un ieraudzīju, ka tēvs mani vēro ar šādu pašu skatienu.

Kad sāka rietēt saule, līksmotāji devās prom, un mans tēvs atgriezās savā tukšajā namā. Viņu bija pametusi visa ģimene, pat Zaļuma. Un mana drosme dzisa līdz ar saules gaismu.

Es tukši skatījos uz kalpotājiem, ar ko mani iepazīstināja Frančesko: viņa istabenēm Izabellu un Elēnu; viņa sulaini Džordžo; virtuveni Agriplnu; virtuves kalponi Silvestru un kučieri Klaudio. Vairums no viņiem gulēja pretī virtuvei pirmajā dienvidrietumu spārna stāvā, kas bija savienots ar nama sētas pusi. Es skaļi atkārtoju viņu vārdus, zinādama, ka tūlīt pat tos aizmirsīšu; mana sirds sitās pārāk skaļi, lai es dzirdētu pat savu balsi. Bija arī citi, kurus es tovakar nesastapu, - staļļa puiši un staļļmeistars, otra virēja, kura tobrīd bija saslimusi, izsūtāmais zēns.

Elēna, sieviete ar patīkamu seju, kastaņbrūniem matiem un Madonnas rāmo skatienu, uzveda mani un Zaļumu augšā pa kāpnēm garām Frančesko istabām otrajā stāvā līdz trešajam, kur atradās plašās manā rīcībā nodotās istabas. Turēdama izstieptā rokā lampu, viņa vispirms parādīja man bērnistabu ar vientuļo, pamesto šūpuli zem sastingušas Marijas un tās vīrišķīgā bērna gleznojuma un tukšo zīdītājas kambari. Istabā valdīja drausmīgs aukstums - tajā droši vien nekad nav iekurināta uguns.

Pēc tam mēs aplūkojām manu dzīvojamo istabu ar krēsliem, galdu, uz kura uzlikta iedegta lampa, rakstāmgaldu un plauktu ar sievietes gaumei pielāgotām grāmatām - mīlas dzeju, psalmiem latīniski, klasisko valodu ābecēm, padomu krājumiem par to, kā namamātei jāvada sava saimniecība, kā izturēties pret viru un viesiem, kā ārstēt dažas parastākās slimības. Arī tajā istabā nedega uguns, bet telpa bija siltāka, jo atradās divus stāvus virs ēdamzāles karstā pavarda un vienu stāvu virs Frančesko apartamentiem.

Dzīvojamā istaba un bērnistaba atradās mājas fasādes daļā, un to logi bija vērsd pret ziemeļiem; Zalumas istabas (ko viņa dalīja ar Elēnu un Izabellu) un manējās bija novietotas otrā puse un pavēra skatu uz dienvidiem. Elēna aizveda mūs uz kalpotāju istabām un ļāva man iemest steidzīgu, paviršu skatienu iekšā; mana guļamistaba tēva mājās bija mazāka un nabadzīgāk iekārtota.

Pēc tam mēs šķērsojām gaiteni un Elēna atvēra durvis, kas veda uz līgavas istabu - manu istabu.

Tā bija neslēpti sievišķīga. Sienas bija baltas, grīdu izraibināja krēmkrāsas, sārts un zaļš marmors, kamīns un tā dzega izcirsti no balta granīta, kas mirguļoja līksmi sprēgājošas uguns gaismā. Pret pavardu bija pavērsti divi smalki dāmas krēsli, kuru mīksto sēdvietu klāja bāli zaļš brokāts; pie sienas aiz tiem bija piekārts liels gobelēns, kurā divas sievietes plūca apelsīnus no koka. Uz gultas bija izkaisītas kaltētas rožu ziedlapiņas virs smalki izšūta, bārkstaina pārklāja, darināta no tāda paša zila samta kā mans tērps. Gultai pāri stiepās melns baldahīns, no kura lejup karājās zili, ar zeltu apdarināti aizkari; iekšējie aizkari bija no balta, caurspīdīga šifona, kas rūpīgi sakārtots. Franču stila durvis vērās uz dienvidiem un - vismaz es tā pieņēmu - balkonu.

Gultai otrā pusē stāvēja galdi; uz viena no tiem bija nolikta balta bļoda, izrotāta ar ziedu rakstiem un piepildīta ar smaržīgu rož- ūdeni. Virs tās pie sienas karājās ovāls spogulis. Uz otra galda bija lampa, sudraba šķīvis ar rozīnēm, vīna karafe un sudraba kauss.

Istabas iekārtojums bija tik jauns, tik acīmredzami gatavots tieši man, ka bija grūti neuzskatīt sevi par pirmo tās iemītnieci.

Elēna man parādīja dzelzs ķēdi, kas karājās no griestiem blakus gultai; to pavelkot, es nošķindinātu zvanu kalpotāju istabās gaiteņa otrā pusē.

-    Pateicos, - es viņu atlaidu. - Man ir viss, kas nepieciešams. Es izģērbšos.

Vieglais smaids viņas lūpās, kas nemainījās visa šī gājiena laikā, nenozuda ari tagad. Turēdama lampu rokā, viņa pieliecās reveransā un aizgāja, aizvērdama aiz sevis durvis. Es klausījos, kā viņas apavi švīkst pret marmoru, kā otrā gaiteņa pusē atveras un aizveras durvis.

Zaļuma atraisīja manas piedurknes un ņieburu. Nomācošais tērps ar smago trēnu nokrita uz grīdas, un, ģērbusies tikai mirdzošajā apakštērpā, es ar smagām kustībām no tā izkāpu, klusi nopūzdamās.

Es nemierīgi piemetos uz gultas malas un vēroju, kā Zaļuma rūpīgi saloka piedurknes un tērpu, ieliekot to milzīgā skapja plauktā. Viņa uzmanīgi noņēma briljantiem rotāto matu tīkliņu un ievietoja to lādē blakus manām pārējām dārglietām. Pēc tam es nostājos pie spoguļa un ļāvu viņai atpīt manus matus. Lūkodamās atspulgā, es ieraudzīju savu māti - jaunu, pārbiedētu, grūtu.

Arī Zaļuma redzēja savu bijušo saimnieci. Viņa maigi pacēla suku un laida to lejup, ar brīvo roku piegludinādama manus matus. Katram sukas vilcienam tūlīt pat sekoja glāsts; viņa vēlējās mani mierināt, un šis bija vienīgais veids, ko viņa prata.

Matu sukāšana beidzās. Es pagriezos pret Zaļumu. Viņas seja bija savilkta uzspēlēti drosmīgā izteiksmē, tāpat kā manējā. Mēs gribējām viena otru uzmundrināt.

-   Ja jums kaut ko vajadzēs… - viņa iesāka.

-    Viss būs labi.

-    …es būšu tepat aiz durvim un gaidīšu.

-    Vai pēc tam atnāksi? - es jautāju. Lai gan manu prātu pārņēma bailes, es pamanīju, ka Frančesko nav ņēmis vērā kādu manu lūgumu. Šajā istabā nebija guļvietas Zalumai. Parasti gan kalpotāji gulēja atsevišķi no ļod bagātajiem saimniekiem, bet Zaļuma vienmēr gulēja blakus manas mātes gultai gadījumam, ja viņai sāktos lēkme. Pēc mātes nāves Zalumas klātbūtne sniedza man mierinājumu. Un tagad šajā aukstajā namā tas būtu vienīgais mierinājums, kas man dots. - Šī istaba ir pārāk liela, šī gulta arī. Es nespēšu gulēt viena.

-    Es atnākšu, - viņa klusi apsolīja.

Es pamāju. - Kad būs laiks, es tevi pasaukšu.

Un es novērsos, lai viņa varētu aiziet.

Pagāja ceturtdaļstunda, un ieradās Frančesko. Viņš nedroši pieklauvēja un, nesaņēmis tūlītēju atbildi, pavēra durvis, saukdams manu vārdu.

Es sēdēju pie akmens pavarda un lūkojos ugunī, apvijusi rokas ap ceļgaliem un piespiedusi vaigu pie tiem, kailajām pēdām uzsūcot raupjā granīta siltumu. Ja es butu tuvāk, karstums apsvilinātu manu ādu, bet tas tik un tā nespēja gaisināt aukstumu man visapkārt.

Es piecēlos un devos viņam pretī. Vēl joprojām ģērbies savās vīna krāsas kāzu drānās, viņš maigi, kautri pasmaidīja, kad apstājos divu rokas stiepienu attālumā no viņa. - Svinības norisinājās gludi. Domāju, ka mūsu viesi bija apmierināti. Kā tev šķiet? - viņš jautāja.

-   Jā, - es atbildēju.

-    Vai istabas tev liekas apmierinošas?

-   Tās pārsniedz manas cerības.

-    Labi. - Viņš brīdi klusēja. - Es tev atnesu dāvanu. - Viņš izņēma no kabatas zīda maisiņu.

Es pasniedzos pēc tā un centos atraisīt saites. Pirksti bija neveikli, nejūtīgi, it kā būtu peldējušies ledainā ūdeni. Frančesko klusi iesmējās un parāva vaļā aukliņu; saturs iekrita man rokā.

Ta bija liela piespraude, darināta no ozolzīles lieluma granāta, kam visapkārt sudrabā iestrādātas pērles.

-   Tā ir… ģimenes relikvija, - Frančesko noteica, piepeši sakautrējies. Viņš salika rokas aiz muguras. - Piespraude piederēja manai mātei un pirms tam vecmāmiņai.

Akmens bija duļķains, vienmuļš, pati dārglieta neievērojama, toties ļoti sena. Ap katru pērli bija spītīgi nosēdies melnums, kaut gan rota nesen tikusi spodrināta.

Relikvija, es nodomāju. Visām viņa līgavām.

-   Pateicos, - es stīvi sacīju, gatavodamās nežēlībai, kas noteikti sekos.

Tomēr notika kaut kas gluži neticams un pārsteidzošs: Frančesko sejas izteiksme nemainījās, tajā pat atplaiksnijās garlaiko- tība. Viņš apslāpēja žāvas.

-   Lūdzu, nav par ko, - viņš vienaldzigi noteica. - Nu tā. - Pametis apkārt neveiklu skatienu, viņš man uzsmaidīja. - Tev šī diena noteikti bijusi nogurdinoša. Tiksimies no rīta. Arlabunakti.

Es izbrīnā pavērtu muti skatījos uz viņu. Frančesko bija nemierīgs un mīņājās, acīmredzami alkdams tikt no manis vaļā.

-    Arlabunakti, - es atņēmu.

Viņš aizgāja. Es steigšus nometu piespraudi, piespiedu ausi pie aizvērtajām durvim un klausījos, kā viņš aiziet pa gaiteni un kāpj lejup. Pārliecinājusies, ka viņš ir prom, es atvēru durvis, lai pasauktu Zaļumu - un satrūkos, ieraudzījusi viņu acu priekšā.

Verdzenes skatiens bija pievērsts tumsā slīgstošajām kāpnēm.

-    Vai viņš atgriezīsies? - Zaļuma čukstus man jautāja.

-    Nē. - Es ievilku viņu savā istabā.

Viņai mute atvērās, acis plati iepletās. - Kas notika?

-    Nekas. - Mani pārņēma apziņa, ka šonakt vairs nekas nav jādara. Piepeši jutos pārguruši un tik tikko paspēju tikt līdz gultai, pirms kājas atteicās mani noturēt. Es apsēdos, atspiedusi muguru pret izturīgo koka galvgali, un izklaidīgi paņēmu rozes ziedlapiņu, burzīdama to pirkstos. Zaļuma ielēja sudraba kausā vīnu un pasniedza man. Vīna aromāts bija pārsteidzoši aicinošs, ņemot vērā, ka dienā biju jutusies tik slikti. Es iedzēru mazu, piesardzīgu malku un izbaudīju to uz mēles; tas bija gards vīns, tikpat labs ka Mediči namā pasniegtais.

Es pirmo reizi šīs dienas laikā jutos pietiekami atslābinājusies, lai nopētītu Zaļumu. Viņa stāvēja pie gultas un rauca pieri, uzmanīgi mani vērodama, lai pārliecinātos, ka dzēriens ir patīkams, ka man nekļūs slikti. Todien viņa bija diezgan skaista; raizes par mani bija likušas viņai nokristies svarā, tāpēc vaigu kauli zem tumšajām, ieslīpajām acīm bija vēl izteiktāki. Nakts melnie mati, kas ieskāva viņas seju, bija smalki sapīti un noslēpti zem zīda plīvura; viņas tērps bija darināts no piesātināti brūna vilnas auduma, kas apšūts ar zelta krāsas lentīti.

-   Ko viņš teica? - Zaļuma noprasīja, vairs nespēdama izturēt manu klusēšanu.

-   Viņš man pasniedza dāvanu. - Es ar galvas mājienu norādīju uz granāta piespraudi blakus gultai. - Pasniedza dāvanu, teica, ka es droši vien esmu nogurusi, un atvadījās.

Zaļuma neizpratne lūkojās uz piespraudi. - Viņš zaudējis prātu.

-    Varbūt viņš saslimis, - es prātoju. - Vai arī noguris pēc tik ilgstošas gatavošanās. Paskaties uz šo gultu. - Verdzene nopētīja izšūto samta pārklāju, pieskaņotos aizkarus. - Viņš man sagādāja visu šo.

-   Tas ir mazākais, ko viņš varēja darīt, - Zaļuma skarbi teica.

Es iedzēru vēl vienu malku vīna un atskārtu, ka esmu izsalkusi kā vilks. Es uzmetu skatienu rozīņu šķīvim pie gultas un saraucu pieri. Kalpotāji domāja, ka būšu paēdusi, visu dienu dzīrojot, un atstāja žāvētās vīnogas kā saldu uzkodu, ko baudīt kopa ar vīnu; viņi vēl nezināja, ka man negaršo rozīnes.

Zaļuma uzreiz pamanīja manu skatienu. - Esat izsalkusi? Šodien jūs neko neēdāt.

-   Es ļoti labprāt apēstu nedaudz maizes un siera.

-    Es pameklēšu.

-   Un atnes vēl vienu kausu, - es lūdzu. - Sev. Un ņem visu, ko vēlies. Es negribu ēst viena. - Frančesko tas šķistu nepiedienīgi, bet man bija vienalga. Man reiba galva no atvieglojuma, un pat nogurums neaptumšoja manu piepešo kāri pēc svinībām. Vismaz šo vienu nakti biju brīva no Frančesko brutālās uzmanības.

-    Vai esat pārliecināta, madonna?

Es nepatikā noklakšķināju mēli un aizsūtīju viņu prom.

Kamēr Zaļuma meklēja ēdienu, es aizvērtām acīm sēdēju gultā. Biju neizsakāmi pateicīga liktenim, ka otrajā kāzu nakti esmu pamesta viena; es nevēlējos apgānīt atmiņas par pirmo. Es skaļi apsolīju Džuljāno: - Mīļais, es tavam bērnam stāstīšu visu, ko par tevi zinu, par tavu un tava tēva labestību. Es viņam stāstīšu par tavu tēvoci, savu tēvu. Un es viņam mācīšu visu, ko zinu par mīlestību un laipnību.

Es aizvēru acis un redzēju Džuljāno, nometušos ceļos uz kapelas grīdas tūlīt pēc vītnes pārraušanas, un redzēju viņa smaidu.

Arī es pasmaidīju. Kad durvis parādījās Zaļuma, vienā rokā turēdama paplāti, manas lūpas vēl joprojām bija izliektas laimē. Un paplātes bija salikti trīs dažādi sieri un puse apaļa maizes klaipa. Es priecājos, redzot, ka viņa atnesusi otru kausu.

-   Jūs jūtaties labāk, - viņa apmierināta secināja. - Nekad neesmu redzējusi tādu virtuvi. Varētu domāt, ka viņi šodien gaidījuši viesos armiju. - Zalumas balsī skanēja kaut kas dīvains.

-    Kas noticis? - es jautāju, zinādama, ka viņa kaut ko atklājusi, kaut ko redzējusi. - Ko tu zini?

Verdzene uzmanīgi pastūma lampu nostāk un novietoja paplāti uz naktsgaldiņa. - Sers Frančesko, - viņa apjukusi noteica. - Kad nogāju lejā, es redzēju lampas degam pie parādes durvīm un dzirdēju vīriešu balsis.

-Un?

-   Es piegāju pie loga; man nebija sveces, tāpēc viņi mani neredzēja. Staļļa puisis vēra vaļā vārtus. Sers Frančesko viens pats jāja zirga mugurā. Viņš runāja ar puisi. Droši vien pateica, kad gaidīt viņu atgriežamies. Viņš nemitīgi lūkojās apkārt, it kā raizētos, ka viņu kāds pamanīs.

-    Viņš aizjāja, - es domīgi noteicu, cenzdamās saprast, ko tas nozīmē. Varbūt man vajadzētu raizēties, bet es tikai priecājos, ka viņš ir prom. - Tam nav nozīmes, - es paziņoju. - Ņem. - Es pacēlu vīna karafi. - Dzer kopā ar mani un ēd! Esmu pārcietusi savu pirmo nakti šeit.

Mēs ēdam un dzērām. Kad mūs pārmāca nogurums, es uzstāju, lai Zaļuma apguļas man blakus. Viņa bija verdzene, tāpēc šāda brīvība - gulties savas saimnieces gultā - lika viņai justies neērti; viņa nevēlējās radīt iespaidu, ka aizmirsusi savu vietu pasaulē, un zināja, ka Izabella un Elēna pamanīs viņas prombūtni. Tomēr beigu beigās viņa aizmiga.

Arī es uz brīdi iesnaudos. Man sapnī rādījās, ka esmu nepareizajā mājā kopā ar neīsto vīrieti; skumjas mani pamodināja. Es piecēlos sēdus un ieraudzīju, ka man blakus klusi krāc Zaļuma, vēl joprojām ģērbusies savā vilnas tērpā un nošķiebusi plivuru; pagales pavardā bija pārvērtušās par kvēlojošiem pelniem.

Tajā brīdī es beidzot skaidri aptvēru, ka esmu precējusies ar Frančesko, ka Džuljāno ir miris, ka noticis nenovēršamais. Es sapratu, ka tūlit raudāšu, turklāt ļoti skaļi - un nevēlējos, lai kāds mani redz vai dzird.

Es klusi izslīdēju no gultas un, aukstumā drebēdama, steidzīgi izgāju no istabas. Aizvērusi durvis, es noskrēju līdz kāpņu vidum un apsēdos uz tām.

Pirms paguvu ļaut vaļu pirmajam aizsmakušajam šņukstam, mani apturēja troksnis - neveikli soļi manā virzienā. Tālu lejā šūpojās dzeltena lampas gaisma, kas pakāpeniski pletās gar sienu kā traips.

Jau pirms viņa parādīšanās es zināju, ka tas ir mans vīrs. Viņš līgodamies apstājās uz otrā stāva kāpņu laukuma dkai dažus soļus zem manis, pūlēdamies saprast, kur atrodas.

-   Frančesko, - es klusi ierunājos, pad sevi pārsteigdama, jo gribēju to tikai nodomāt. Es nevēlējos, lai kāds mani pamana, it īpaši viņš.

Bet viņš to dzirdēja un satrūcies palūkojās augšup.

-    Liza, - viņš nošļupstēja. Mans vīrs bija ļoti piedzēries. Viņš pacēla lampu un piemiegtām acīm skatījās uz, mani. Viņš bija pavirši ievīstījies melnā mantijā; paceļot roku, tās mala noslīdēja lejup un atklāja viņa kāzu tuniku.

Pie labā gurna tunikas apmale bija sagumzīta augšup, bet bikses samīcītas un pavilktas lejā; viņa apakškrekla baltā vilna rēgojās laukā kā karogs.

To ieraudzījusi, es uzjautrināta klusi iesmējos un, ievilkdama elpu, sajutu aso lētas lavandas smārdu. Jau iepriekš dažas reizes biju to manījusi tirgū, kur tas nāca no koši ģērbtām, spilgti izkrāsotām sievietēm; tās ieraugot, Zaļuma vienmēr virzīja mani prom.

Es dzirdēju Frančesko balsi prātā, redzēju viņa baudkāro, spīdīgo acu skatienu. Padauza. Netikle. Palaistuve.

Bet kopš šī rīta es biju cienījama, precēta sieviete.

Un es biju brīva.

-   Man nenāca miegs, - es steigšus paskaidroju. - Bet domāju, ka tagad varēšu aizmigt. Arlabunakti.

-   Arlabunakti, - Frančesko līgodamies atkārtoja. Skrienot augšup pa kāpnēm, es dzirdēju viņu iestenamies.

Atgriezusies savā istabā, es aizvēru durvis, atspiedos pret tām un skaļi smējos, līdz pamodināju Zaļumu.

LV

Sākās pavasaris, un laiks kļuva siltāks. Dienā es atvēru stiklotās divviru durvis un apsēdos uz balkona. Man pa kreisi bija staļļi un virtuves dārzs, kura robežas iezīmēja lavandas un rozmarīna krūmi. Tieši zem manis bija izveidots angļu dārzs ar bruģakme- ņu takām, jauniem lauru kociņiem un rūpīgi apcirptiem krūmājiem. No rīta es vienatnē pastaigājos pa dārzu garām akmens lauvam, kuram no žokļiem šļācās atvēsinoša ūdens strūkla, krājoties akmens akā. Aiz strūklakas bija izveidots ērkšķainu rožu krūmu apvīts arkveida režģis, kas veda uz nelielu Jaunavas grotu; viņas rokas bija ieplestas, gaidot lūdzējus.

Bērns auga manā vēderā. Aprīlī es jau biju redzami apaļīga; mana zoda līnijas kļuva maigākas, vaigi pilnīgāki. Nelabuma vietā stājās tik alkains izsalkums, ka es turēju blakus gultai ēdiena šķīvjus un nakts laikā modos, lai ēstu. Frančesko mani aprūpēja maigi kā tēvs, pavēlēdams Agripinai katru dienu atnest man spaini piena, vēl putaina un silta.

Virs man ne reizi nepieskārās. Mēs viens pret otru izturējāmies kā tāli, bet pieklājīgi paziņas; viņš man deva visu, ko es lūdzu. Frančesko neiebilda, kad es pavēlēju atnest Zalumai guļvietu, ko nolikt manas gultas kājgalī. Tomēr būtībā es biju viņa gūstekne. Man vairs nebija ļauts iet uz tirgu. Es drīkstēju apmeklēt Savonarolas sprediķus un, ja vēlējos, doties uz mūsu ģimenes kapelu Vis- svētās Pasludināšanas baznīcā. Visiem pārējiem izgājieniem bija nepieciešama īpaša mana vīra atļauja.

Mēs ar Frančesko parasti tikāmies reizi dienā - vakariņu laikā. Mums pievienojās mans tēvs. Likās, ka viņš gūst īpašu prieku no manas sabiedrības, un katru reizi, kad tika pieminēts gaidāmais bērns, viņš atplauka. Tomēr viņš kritās svarā tik strauji, ka es raizējos par viņa veselību. Kad viņš sēdēja pie galda, klausīdamies Frančesko stāstos, es manīju klusās skumjas, kas tēvu saēda no iekšpuses. Biju pārliecināta, ka viņš nekad vairs nebūs laimīgs.

Ari mana nākotne nebija gaiša, kaut gan pagaidām mana dzīve nebija tik drausmīga, kā biju baidījusies. Frančesko no rīta klausījās Savonarolas sprediķi un naktī devās pie savām palaistuvēm; ja arī viņš raizējās par nesakritību starp savu sabiedrisko un privāto dzīvi, viņš to neizrādīja. Pavadījis dienu savā darbnīcā un Sinjorijas namā, kur kalpoja par Buonomo, viņš priecājās par vakariņām un uzmanīgajiem klausītājiem. Mēs ar tēvu klusēdami uzsūcām Frančesko atstāstus par dienas notikumiem.

Brālis Džirolamo, nolēmis, ka Dievam vajadzētu vairāk iesaistīties Sinjorijas darbā, bija ieviesis daudz izmaiņu. Tika pieņemti vairāki likumi. Par sodomiju piesprieda ugunīgu nāvi pie mieta, dziļš tērpa izgriezums bija pelnījis publisku izsmieklu un naudas sodu. Dzeju un azartspēles izsludināja ārpus likuma. Laulības pārkāpēji drebēja bailēs no nomētāšanas ar akmeņiem. (Frančesko to atstāstīja pilnīgā nopietnībā, šķietami pilnīgi aizmirsis, ka pats ir tāds.) Vīrieši un sievietes, kas uzdrošinājās nēsāt dārglietas, riskēja tās zaudēt, jo ielās patrulēja jauni zēni, uzticīgi klostera priekšniekam un apņēmības pilni atņemt jebkādu "nevajadzīgu" bagātību kā "ziedojumu" Baznīcai. Pilsoņi ielās staigāja bažīgi, raizēdamies, ka ar neapdomātu rīcību piesaistīs nevēlamu uzmanību, ka nejaušu piezīmi kāds uztverts kā vienaldzību pret Dievu.

Mēs visi baidījāmies.

Tas Kungs paziņoja, ka Florenci vairs nepārvaldīs bagātie. Viņš deva priekšroku Lielajai Padomei, līdzīgi kā Venēcijā; ja tāda netikšot izveidota, Viņš satriekšot pilsētu pīšļos. Arī Dievmāti interesēja politika. Viņa parādījās brālim Džirolamo un Toskānas dialektā daiļrunīgi sprieda par reformas nepieciešamību.

Savonarola sāka kaismīgi nosodīt Romu un pāvesta Aleksandra skandalozo uzvedību; viņš bija iemitinājis Vatikānā savu pusaudzi mīļāko.

Frančesko man iemācīja jaunu jēdzienu - Arrabbiati jeb trakie suņi. Tā dēvēja cilvēkus, kuri rūca pretī Savonarolam, kuri apgalvoja, ka klostera priekšniekam nevajag iejaukties politikā. Frančesko pret šiem ļaudīm juta tikai riebumu.

Mans tēvs, reiz tik daiļrunīgs mūka ideju aizstāvis, tagad tikai blāvi smaidīja vai īstajās reizēs rauca pieri, bet runāja maz. Viņa uguns bija apdzisusi, kaut gan viņš vēl joprojām kopā ar Frančesko devās klausities Savonarolas sprediķos.

Runas par pravieti mani kaitinaja. Viņš savos sprediķos vairs nepieminēja sievietes, jo vairāk pievērsās politikai - izņemot sestdienas, kad sprediķoja tieši maigā dzimuma pārstāvēm. Man apmeklējums bija obligāts, jo mans vīrs bija Buonomo. Mēs ar Zaļumu stīvi sēdējām un nekustīgām sejām viņā klausījāmies.

Tomēr bija reizes, kad es runāju ar Dievu. Pēc tēva atveseļošanās biju Tam Kungam zināmā mērā piedevusi. Bet es lūdzos tikai mūsu ģimenes kapelā, kur jutos labi. Man patika tās senums, nelielie izmēri un vienkāršais iekārtojums.

Tikmēr Francijas karalis Kārlis bija ticis līdz Neapolei, bet beigu beigās cieta sakāvi. Viņa armija atgriezās pa savām pēdām uz ziemeļiem, bez kavēkļiem atkal izgāja cauri Romai un atradās divu dienu jājiena attālumā no Florences.

Savonarola aicināja mūs visus nožēlot grēkus, citādi Dievs karaļa Kārļa rokām mūs saberzīšot pīšļos. Klostera priekšnieks arī devās uz Sjēnu, uzklausīja Kārļa grēksūdzi, iebaroja viņam dievmaizīti un aci pret aci draudēja ar Dieva dusmām, ja karalis nenodos mūsu rokās Pizu.

Kārlis par šo jautājumu klusēja kā mēms; Savonarola atgriezās, nesaņēmis atbildi, un florenciešus pārņēma nemiers, jo francūži nesteidzās pamest Sjēnu.

Tomēr es nespēju satraukties par kaut ko tādu. Es sēdēju savā balkonā un skatījos, kā uzzied baltās lilijas.

Maijā plūdi noslīcināja visu jauno, maigo labību, kas auga Arno krastos. Pravietis to sauca par Dieva neapmierinātības zīmi; ja mēs nenožēlosim grēkus, Tas Kungs kā nākamo sērgu sūtis Kārli. Es vēroju, kā lauru koki sakuplo un vējā sudrabaini trīs; es vēroju, kā tie liecas, pelēkā lietus nomākti.

Jūnijā es aplūkoju rozes, tik koši sarkanas uz sulīgi zaļā fona; es ieelpoju to smaržu, ko atnesa vēsma. Ūdens plūda no lauvas mutes, mierpilni un vienmuļi burbuļodams.

Augusts bija tveicīgs un man sagādāja neizturamas mokas. Man neļāva aizmigt karstums, nemierīgais bērns, sāpošā mugura. Man bija neērti gulēt, sēdēt, stāvēt; es Vairs neredzēju savas kāju pēdas, nevarēju pati novilkt apavus, tik tikko spēju piecelties no gultas vai krēsla. Laulību gredzens tik cieši iegrauzās pirkstā, ka sagādāja sāpes. Zaļuma dāsni to ieziepēja un beigu beigās pamanījās gredzenu noraut; es skaļi kliedzu.

Mēs ar Zaļumu daudz skaitījām. Domājām, ka bērns ieradīsies pasaulē mēneša pirmajā vai otrajā nedēļā. Kad mēnesis jau bija gandrīz beidzies, Zaļuma priecājās - bērna vilcināšanās nostiprinātu Frančesko pārliecību, ka viņš ir tēvs -, bet es jutos pārāk slikti, lai spētu novērtēt savu veiksmi.

Pirmajā septembri es izturējos riebīgi pret visiem, pat Zaļumu. Vairs nekāpu lejā vakariņās; Frančesko sūtīja man sīkas dāvaniņas, bet es biju pārāk nokaitināta, lai spētu tās novērtēt.

Tonedēļ kādā īpaši tveicīgā naktī es spēji pamodos, savādas trauksmes pielieta. Es svīdu. Iepriekš biju savīstījusi naktstērpu murskulī un pabāzusi to zem spilvena; mitrais lina palags tik cieši lipa klāt man pie vēdera, ka es redzēju bērna kustības.

Es neveikli piecēlos un uzvilktu naktstērpu. Zaļuma savā gultā klusi krāca. Es kustējos, cik vien nemanāmi mans milzu vēders ļāva, un klusi izlavījos laukā pa durvīm. Man slāpa, un es gribēju noiet lejā, kur bija vēsāks, un sameklēt svaigu ūdeni. Acis bija pielāgojušās tumsai, tāpēc es nepaņēmu līdzi sveci.

Kāpdama lejup, es pamanīju gaismu tuvojamies no pretējās puses un pieļāvu, ka tas ir Frančesko. Būdama laba sieva, es pagriezos ar nodomu pieklājīgi kāpt augšā, bet sievietes smiekli lika man apstāties, piespiest muguru pie sienas, lai vairītos no gaismas mestā apļa, un palūkoties lejup.

Kāpņu laukumā stāvēja Izabella, jaunā, skaistā Izabella, tērpusies baltā lina kreklā, vienā paceltajā rokā turēdama atslēgu, otrā sveci. Viņa liecās atpakaļ vīrieša skavās, kurš bija apvijis rokas viņai zem krūtīm un vilka meiteni pie sevis, piespiezdams seju viņai pie kakla. Viņš meiteni skūpstīja, un viņa pūlējās apslāpēt smieklus - neveiksmīgi, un vīrietis viņu apklusināja. Izabella atrāvās no viņa un atvēra durvis, kas veda uz mana vīra istabām. Tur jau dega lampa, gaidot viņa atgriešanos.

Frančesko un Izabella. Mans vīrs acīmredzot atgriezies stundu vai divas agrāk; varbūt kāda no viņa netiklēm saslimusi, jo parasti viņa gaitas bija paredzamas. Mani nepavisam nepārsteidza un neaizvainoja doma par šo dēku, kaut gan es jutos nedaudz vīlusies Izabellā.

Bet vīrietis, kurš pacēla seju augšup, nebija mans vīrs.

Es paguvu uzmest tikai vienu skatienu viņa žilbinošajam smaidam, pirms viņš izņēma atslēgu Izabellai no rokas. Tas bija tumšmatains jauneklis, apmēram sešpadsmit gadus vecs, tāpat kā es. Nekad mūžā nebiju viņu redzējusi. Vai Izabella ielaidusi mājā zagli?

Es stāvēju nekustīgi, tikai bērns vēderā spārdījās. Vēl joprojām es nevaru paskaidrot, kāpēc nejutu bailes no šī cilvēka.

Izabella pagriezās un veltīja jauneklim kaislīgu skūpstu; kad viņa devās lejā pa kāpnēm, nesdama līdzi sveci, viņš bez skaņas uzsita meitenei pa dibenu. Pēc tam viņš viens iegāja Frančesko istabā.

Es ieklausījos nepazīstamajos soļos. Likdama lietā visu neveiklo graciozitāti, es zaglīgi nogāju lejā pa kāpnēm garām iebrucējam, kurš kavējās mana vīra darbistabā. Es tiku līdz virtuves pavardam, paņēmu lielu dzelzs kruķi un klusi uzkāpu atpakaļ līdz Frančesko apartamentiem.

Slēpdamās ēnās, es vēroju svešinieku stāvam pie Frančesko galda, uz kura viņš bija uzlicis degošo lampu, ko paņēmis no mana vīra guļamistabas. Atvilktne bija vaļā, un atslēga nolikta tai blakus; svešinieks bija atlocījis papīra lapu un sarauktu pieri lasīja, lūpām veidodams vārdus. Viņš bija skaists jauneklis ar lielu, spēcīgu degunu un vērīgām acīm, ko ieskāva ogļmelnas skropstas; sejas ovālu apņēma brūni melnas cirtas. Viņš bija ģērbies kā amatnieks - pelēka tunikā, kas krita gandrīz līdz ceļiem, apsedzot melnas, salāpītas bikses. Ja viņam rokās būtu mana vīra dārglietas, mūsu zelta vai sudrablietas vai jebkas vērtīgs, es sauktu kalpotājus. Bet viņu interesēja tikai dokuments.

Viņš mani nepamanīja, līdz paspēru soli uz priekšu, iznākdama no tumsas, un noprasīju:

-    Ko jūs darāt?

Viņš pārsteigts pacēla zodu un pagriezās, ļaudams papīra lapai izkrist no pirkstiem. Man izdevās to saķert vēl gaisā virpuļojošu.

Svešais sakustējās, it kā gribēdams to man atņemt, bet es draudīgi pacēlu kruķi. Viņš ieraudzīja manu ieroci, un pilnīgās lūpas izliecās pusmēness formas smaidā. Tajā jautās gan baudkāre, gan labsirdīgs humors. Viņš nebaidījās no manis un lieliski apzinājās, ka vajadzētu tikai paspert dažus soļus atpakaļ, lai sasniegtu kruķi, kas bija nolikts pie aukstā kamīna. Viņš uzmeta tam ātru skatienu, bet atgaiņāja šo domu.

-    Monna Liza. - Viņš runāja kā cilvēks, kurš ir viegli izbrinīts, sastopot senu draugu negaidītā vietā. Jauneklis izskatījās pēc nabadzīga mācekļa, un pēc viņa izrunas varēja pazīt amatnieku.

-    Kas jūs esat? - es jautāju.

-    Sātans ar miesu un asinīm. - Viņa smaids nenozuda; acīs parādījās apjukums un izaicinājums, it kā es būtu ienākusi neaicināta, nevis viņš. Šis puisis bija nekaunīgs, jautrs noziedznieks.

-    Kā jūs zināt manu vārdu?

-    Drīz mājās atgriezīsies jūsu vīrs. Vai jums nešķiet, ka man vajadzētu iet prom? Citādi mums abiem būs lielas nepatikšanas. Jums vēl nav pienācis laiks tikt pieķertai naktstērpā kopā ar jaunu viried. - Viņš nopētīja kruķi, nosprieda, ka es to neizmantošu, un pasniedzās pēc salocītā papīra man rokā. - Jūs izvēlējāties nepiemērotu bridi. Ja es varētu vēl brīdi aplūkot šo vēstuli, lūdzu…

neko vairāk, tad ar prieku atdošu to jums un iešu prom. Un jūs varēsiet izlikties, ka mani neredzējāt…

Viņa pirksd skāra papīru; jau nākamajā mirkli viņš to paņemtu. Es pieņēmu lēmumu.

-    Palīgā! - es iekliedzos. - Zaglis! Zaglis!

Viņa smaids kļuva platāks, atklājot baltus zobus ar nelielu spraudziņu starp abiem priekšējiem. Es domāju, ka viņš atkal mēģinās satvert vēstuli, bet viņš tikai raudzījās uz mani spožām acīm, kurās mirdzēja apbrīna.

Es atkal iekliedzos.

-   Tādā gadījumā man jāatvadās, - viņš noteica un pārsteidzoši vieglā solī metās lejup pa kāpnēm. Es viņam sekoju, cik ātri vien varēju, un skatījos, kā viņš atgrūž vaļā durvis uz parādes ieeju. Svešais atstāja tās atvērtas, un es vēroju viņa tumšo stāvu, kas joņoja pāri bruģētajam piebraucamajam ceļam, nozūdot nakti.

Notikušais mani ārkārtīgi mulsināja un modināja ziņkāri. Kad Klaudio un Agripīna man atsaucās, es salocīju papīru un ieslēpu to padusē, kur mana naktstērpa krokas to pilnībā nosedza.

Pārbiedētie kalpotāji atskrēja, smagi elpodami, un es viņiem paziņoju: - Man droši vien rādījās murgi. Šķita, ka šeit kads ir… bet neviena nebija.

Viņi atgriezās savās istabās, galvu purinādami; Klaudio kaut ko nomurmināja par grūtniecēm.

Kad viņi aizgāja, es atgriezos Frančesko darbistabā un pacēlu papīru pie lampas gaismas. Tā patiešām bija vēstule, pārlocīta trijās daļās, un melnais vaska zīmogs bija uzlauzts. Rokraksts spēcīgi sliecās uz labo pusi un bija trekns, it kā rakstītājs sparīgi spiestu spalvu. Papīrs bija nobružāts, it kā veicis tālu ceļu.

ļūsu bažām par Aleksandra atriebību nav pamata; izslēgšana no Baznīcas ir tikai baumas. Kad tās kļūs par ko vairāk, mēs to izmantosim savā labā.

Pagaidām turpiniet viņu iedvesmot Romas un Arrabbiati nosodīšanai. Un atsūtiet man visu Bigi vārdus…

Es aprāvos. Bigi - pelēkie, vairums paveci un sabiedrībā augstu stāvoši, Mediči atbalstītāji. Es jau biju dzirdējusi šo vārdu no vīra un tēva lūpām.

…bet neko vairāk nedariet; šobrīd cirtiens būtu pāragrs. Es pētu Pjēro plānus uzbrukumam. Viņš pagaidām iekārtojies Romā, un es tur atradu atbalstītājus, kas ir gatavi rīkoties tāpat, kā lūs darījāt ar Piko. \a to panāksim, Bigi vairs nebūs drauds.

Kā vienmēr, Jūsu palīdzība tiks pieminēta un apbalvota. Es salocīju vēstuli un noliku to atpakaļ galdā, kur Frančesko glabāja savu korespondenci. Pēc tam es aizslēdzu galdu un bridi svārstīju rokā atslēgu. Izabella bija iedevusi to jauneklim; vai tā piederēja manam virām vai ari bija kopija?

Es nolēmu atslēgu paturēt. Ja Frančesko tās pietrūks, paskaidrojumi tiks prasīti no Izabellas, nevis manis:

To nospriedusi, es atgriezos savā guļamistabā. Zaļuma pus- aizmigusi nomurmināja, ka dzirdējusi lejā troksni.

- Nieks vien. Guli, - es pavēlēju, un viņa ar prieku man paklausīja.

Es nevēlējos likties gultā, tāpēc izgāju laukā uz balkona, ļau- damās pārdomām. Gaiss bija nomācoši silts un smags kā ūdens; es to ieelpoju un jutu nelielas daļiņas smagnēji nosēžamies plaušās un ap sirdi.

…turpiniet viņu iedvesmot Romas un Arrabbiati nosodīšanai… Es atcerējos, cik cītīgi Frančesko apmeklē katru Savonarolas sprediķi. Cik uzmanīgi ieklausās ikvienā vārdā. Kā viņš atgriežas mājās, savā greznajā pilī, un lutina mani ar dārglietām. Kā ik nakti dodas pie savām netiklēm.

…ir gatavi rīkoties tāpat, kā Jūs darījāt ar Piko. Es acu priekšā redzēju Piko turam rokās kausu un uzsmaidām Lorenco; redzēju Piko, izdēdējušu, tukšām acīm. Atcerējos, ka Frančesko klusi ieminējās: Piko? Viņš bija Lorenco draugs, vai ne? Diemžēl… tiek uzskatīts, ka viņš ilgi nedzīvos.

Toreiz man šķita, ka vislielākās briesmas man pašai un tēvam draud, ja Frančesko gluži vienkārši atvērtu muti, atklātu manu saistību ar Mediči. Runātu.

Būtu briesmīgi, ja jūsu tēvam nāktos pārciest jaunas mokas. Briesmīgi, ja viņš nomirtu.

Man likās, ka es izprotu savu vīru. Patiesībā es neko nesapratu.

Pasaule bija karsta, smagnēja un smacējoša. Es piespiedu galvu pie ceļgaliem, bet nespēju pat ievilkt elpu, lai izraudatos.

Mans ķermenis atvērās; es dzirdēju šķidruma šļakstu un atskārtu, ka tas nāk no manis. Mans krēsls, kājas, tērps - viss bija izmircis. Kad es iztrūkusies piecēlos, mani sagrāba dk drausmīgas spazmas, ka es šķietami pārplīsu uz pusēm.

Es izsaucos un pieķēros pie balkona margām. Kad elsodama parādījās Zaļuma, acis plati iepletusi, es pavēlēju viņai atsaukt vecmāti.

LVI

Frančesko nosauca zēnu par Mateo Masimo: otrais vārds tika dots par godu Frančesko tēvam, bet Mateo bija viņa vectēva vārds. Es padevīgi pieņēmu šo patriarhālo lēmumu, jo vienmēr biju zinājusi, ka nevarēšu viņu nosaukt par Džuljāno. Un mani priecēja ziņa, ka Mateo nozīmē "Dieva dāvana". Dievs man nevarētu pasniegt neko vērtīgāku.

Mateo bija brīnišķīgs un skaists; viņš atdzīvināja manu sirdi. Bez viņa es nespētu izturēt vīra darbistabā uzzināto; bez viņa man nebūtu iemesla nezaudēt drosmi. Viņa dēj es turēju mēli aiz zobiem un par vēstuli pastāstīju tikai Zalumai - turklāt nepieciešamības pēc, jo viņa pamanītu atslēgu, ko es paturēju. Frančesko to ne reizi nepieminēja.

Kad atkārtoju vēstules rindiņu par Piko, Zaļuma nekavējoties visu saprata un bailēs pārkrustījās.

Mateo tika kristīts dienu pēc savas dzimšanas Svētā Jāņa Bap- tistērijā, kur notika manas otrās laulības. Svinīgās kristības notika divas nedēļas vēlāk Vissvētās Pasludinašanas baznīcā nedaudz tālāk uz ziemeļiem Baptistērija kaimiņu apgabalā. Frančesko ģimenei jau neskaitāmās paaudzēs tur piederēja privāta kapela. Baznīca atradās laukuma malā, un tai pretī bija bāreņu nams Ospcdale dclla Santa Maria degli Innocenti. Graciozi izliektās ēku kolonādes, uz kurām bija Mičeloco zīmogs, bija pavērstas pret ielu.

Man kapela šķita mierpilna. Balsinātas sienas, ko rotāja tikai mocekļa Kristus krucifikss, bija kailas un cēlas virs tumša koka altāra, ko no abām pusēm sargāja divi dzelzs svečturi manā augumā un divtik plati kā es. Divdesmit četru sveču gaišais starojums centās atsvaidzināt bezlogu krēslu. Telpā oda pēc putekļiem, koka un akmens, pēc saldām smaržām un sveču vaska; tās sienās atbalsojās gadsimtiem murminātas lūgšanas.

Kopš dēla piedzimšanas es vairījos no Frančesko; naids, riebums, bailes mani sasniedza tādus apmērus, ka es nespēju uz viņu pat paskatīties. Viņa izturēšanās nemainījās, tā vēl joprojām bija rāma un pieklājīga, bet tagad, pētot viņa seju, es redzēju cilvēku, kurš spējīgs uz Piko un, iespējams, ari Lorenco slepkavību. Es redzēju cilvēku, kurš palīdzējis izdzīt no pilsētas Pjēro un tādējādi veicinājis mana Džuljāno nāvi.

Es mēģināju domāt tikai par mātes pienākumiem, izdzēšot no apziņas sava vīra tumšos noslēpumus un Savonarolu - it kā aizmiršanās spētu kā ar burvestības palīdzību pasargāt no tiem Mateo. Es mēģināju - bet, sēžot kapelā un uzsmaidot bērnam, es jutu kaklā kāpjam nelabumu tāpēc vien, ka blakus sēdēja Frančesko.

Tēvocis Lauro un Džovanna Marija bija krustvecāki. Mateo bija neticami apmierināts bērns; lielāko ceremonijas daļu viņš nogulēja, bet pamodies sāka smaidīt. Es sēdēju, vēl neatguvusies pēc ilgajām dzemdībām, un priekā vēroju, kā mans tēvs tur rokās bērnu un Lauro atbild viņa vietā.

Pēc tam mans tēvs lepni nesa savu mazbērnu pa baznīcas eju un pārējie viņam sekoja, bet es pakavējos, lai paņemtu no priestera rokām Mateo apliecību. Garīdznieks bija jauns un satraucies; ceremonijas laikā viņam vairākkārt aizlūza balss. Kad satvēru apliecību, viņš to nelaida vaļā, zaglīgi pamezdams skatienu apkārt. Pārliecinājies, ka visi ir pievērsušies bērnam, viņš klusi nošņāca:

- Naktī. Lasiet to tikai naktī - šonakt, kad paliksiet viena.

Es satrūkusies atkāpos… un palūkojos uz savu roku. Viņš man iedeva ko vairāk nekā tikai vienu pergamenta gabalu; zem tā bija iebāzts glīti salocīts papīrs.

Domādama, ka viņš zaudējis prātu, es sekoju pārējiem.

Tikusi laukumā, es jau gandrīz panācu viesus, bet man ceļu aizšķērsoja jauns mūks. Viņam mugurā bija melns talārs, kādu valkāja "Marijas kalpi" - mūku ordenis, kura klosteris bija izmitināts Vissvētās Pasludināšanas baznīcā. Kapuce bija pacelta, aizēnojot viņa pieri un acis; uz rokas viņš bija uzlicis lielu grozu, pilnu ar olām. Kad pa traucos viņam garām, viņš klusi ierunājās: - Skaists bērns, monna.

Es pagriezos, gribēdama viņam uzsmaidīt. Un ieraudzīju pazīstamo Velnēna smīnu.

-    Tu, - es nočukstēju.

Tas viņu iepriecināja. Viņš paliecās uz priekšu, gaismā, un atklāja uzjautrinātās acis, kurās tomēr pavīdēja ari bailes, ka mūs pamanīs mans virs. - Šonakt, - viņš klusi atkārtoja. - Vienatnē. - Savu pateicis, viņš pagriezās un mundri aizsoļoja.

Kad pievienojos pārējiem, kuri sarunājās un jūsmoja par Mateo, mans virs atrāva skatienu no puikas un maigi, izklaidīgi uzlūkoja mani. - Kas tas bija? - viņš jautāja.

-   Nekas, - es atbildēju, iedama viņam klāt. Apliecību es cieši turēju rokā, uzmanīdamās, lai tā pilnībā aizsegtu slepus saņemto vēstuli.

Frančesko atgriezās savā darbnīcā.

Par ziņu es nestāstīju nevienam, pat ne Zalumai. Kad dienas- vidū viņa nokāpa lejā, lai paēstu pusdienas kopā ar pārējiem kalpotājiem un atstāja mani vienu ar Mateo uz balkona, es atlocīju papīra lapu. Skaidrajās debesīs spoži spīdēja saule, tomēr es nespēju gaidīt un arī neredzēju nekādu iemeslu to darīt. Mateo gulēja man blakus, silts un mīksts. Vai es uzdrošināšos iesaistīties vēl kādā apmānā?

Aplūkojusi papīru, es izgrūdu pretīguma pilnu nopūtu. Tas bija tukšs, pilnīgi tukšs. Sātans bija izspēlējis joku, turklāt ne īpaši labu. Ja tobrīd kurētos kamīns, es iesviestu lapu ugunī. Tomēr es apvaldīju dusmas, izgludināju locījuma vietas un ieliku papīru atvilktnē. Es grasījos izmantot to korespondencei, jo lapa bija labas kvalitātes, gliti apgriezta un izbalināta pavisam balta.

Vēlu vakarā mani pamodināja Mateo raudas bērnistabā; tās spēji aprāvās, kad piecēlās zīdītāja, lai viņu pabarotu, bet es vairs nespēju aizmigt. Gaiss bija šim gadalaikam neparasti silts; es svīzdama gulēju gultā un nemierīgi knosījos, bet Zaļuma tikmēr rāmi šņākuļoja savā vietā.

Man atmiņā atausa priestera vārdi: lasiet to tikai naktī. Šonakt, kad būsiet viena.

Es piecēlos un uzmanīgi virzijos uz priekšu tumsā, kaut gan Zaļumu pamodināt bija grūti. Es aizdedzu sveci, ļoti lēni atrāvu atvilktni pie savas gultas un izņēmu priestera doto papīra lapu.

Juzdamās vienlaikus smieklīga un nobijusies, es pacēlu to pie liesmas.

Es ilgi lūkojos uz balto tukšumu, pieri raukdama, bet tad kaut kas iešāvās prātā. Es pietuvināju papiru svecei klāt, tik tuvu, ka liesma nosliecās un sāka melni dūmot.

Manu acu priekšā parādījās burti, caurspīdīgi un ūdeņaini brūni. Es pārsteigta strauji ievilku elpu.

Sveicu Jūs.

Piedodiet, ka nevarēju atbildēt uz Jūsu atsūtīto vēstuli.

Rīt, sestajā lūgšanu stundā, bez pavadoņiem ejiet lūgt atbildi Dievam.

Jau gadsimtiem ilgi ticīgie iedalīja dienu lūgšanu stundās. Pazīstamākās bija rīta dievkalpojums ausmas stundā un vesperas vakarā. Pēc rītausmas nāca trešā rīta stunda jeb terce un sestā jeb sext dienas vidū.

Es lūkojos uz rokrakstu, uz nevainojami vertikālajiem burtiem, uz garajiem, krāšņajiem "i" un burtiem, robustajiem "n", paviršo pareizrakstību. Biju to redzējusi tikai divas reizes mūžā, bet uzreiz pazinu.

Sveicu Jūs, madonna Liza, no Milānas…

LVII

Visu atlikušo nakti es nespēju ai/migt, tikai gulēju gultā un prātoju par vēstuli. Leonardo man lika lūgt Dievu. Vienatnē. Tas noteikti nozīmēja, ka man jāpamet māja, bet Florencē bija vismaz simt baznīcu. Kuru viņš bija domājis?

Beigu beigās es nospriedu, ka vienīgā loģiskā vieta ir mūsu ģimenes kapela, kurp es pavisam vienkārši varēju doties lūgt Dievu, neraisot aizdomas, un kur pēdējo reizi biju satikusi Velnēnu.

No rīta es piecēlos un neko nestāstiju Zalumai, bet viņa sajuta manu nemieru un jautāja, kas mani satrauc. Kad es paziņoju par savu nodomu lūgt Dievu vienatnē, viņa sarauca pieri. Es reti kaut kur devos bez viņas.

-    Tas saistīts ar vēstuli, - viņa ieminējās, šie vārdi lika man satrūkties, bet es sapratu, ka viņa runā par velnišķīgā jaunekļa nomesto vēstuli, to, par kuru biju viņai pastāstījusi. - Es zinu, ka jūs negribat mani biedēt, madonna, tomēr es nevaru nesatraukties. Man negribētos domāt, ka jūs iepinades bīstamās dēkās.

-    Es nemūžam nerīkotos tik muļķīgi, - es apliecināju, tomēr pati dzirdēju šaubas savā balsī.

Zaļuma papurināja galvu. - Labi, ejiet viena, - viņa drūmi sacīja, tik tikko noturoties robežās, kas noteica, ko verdzene drīkst teikt savai saimniecei. - Bet neaizmirstiet, ka jums ir bērns.

Manā atbildē nebija ne miņas no šaubām. - Nemūžam.

Kučieris aizveda mani uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu. Es liku viņam gaidit atklātajā laukumā pie baznīcas pretī Bāreņu slimnīcas graciozajām kolonnām. Tiklīdz zvani sāka aicināt ticīgos, es pārkāpu pār narteksa slieksni, pagāju garām mūkiem un dievlūdzējiem, kas pamazām pildīja svēto namu, un devos uz mūsu mazo kapelu.

Telpa bija tukša; man tas vienlaikus sagādāja vilšanos un atvieglojumu. Mani negaidīja priesteris; sveces nebija iedegtas, gaisā nesmaržoja vīraks. Es neko nebija pasūtījusi, nestāstīju par savu ierašanos nevienam, tikai Zalumai un kučierim. īsti nezinādama, ko tagad darīt, es piegāju pie altāra un nometos ceļos. Dažas nākamās minūtes es savaldījos, skaitīdama rožukroņi. Beidzot izdzir- dusi sev aiz muguras vieglus, straujus soļus, es pagriezos.

Velnēns man uzsmaidīja, tērpies savā mūka talārā. Kapuce nosedza viņa galvu; rokās viņš turēja salocītu melnu audumu.

-    Monna Liza, - viņš mani sveicināja. - Vai sekosiet man? - Viņš centās spēlēt savu lomu, izturēties pieklājīgi un atturīgi, tomēr nespēja noslēpt šķelmīgumu acīs un balsī.

Es atbildot piecēlos un devos jauneklim pretī. Viņš pastiepa melno audumu; locījuma vietas izlīdzinājās, atklājot apmetni.

-   Tas ir muļķīgi, - es teicu vairāk sev nekā viņam.

-    Nepavisam, - Velnēns atbildēja un turēja apmetni atvērtu man, nemitīgi mezdams skatienus uz kapelas durvju pusi. - Drīz viss kļūs skaidrs.

Es ļāvu viņam ievīstīt sevi apmetni, ļāvu pacelt kapuci un pavilkt to uz priekšu, nosedzot manu cepuri un plīvuru līdz ar seju. Melnā kokvilna stiepās līdz pat grīdai un vilkās pa to, slēpjot manus svārkus.

-    Nāciet, - viņš aicināja.

Velnēns izveda mani atpakaļ uz ielas drošā attālumā no gaidošās karietes; laukumā valdīja kņada, tā bija pilna ar vīriem, bērniem un tirgotājiem, tāpēc neviens nepamanīja divus mūkus. Viņš aizveda mani līdz ļodzīgiem ratiem, kas bija piesieti pie staba; tajos bija iejūgts vecs zirgs ar ieliektu mugurkaulu.

-    Ļaujiet, es palīdzēšu jums iekāpt. - Viņš ar mājienu lika man sēsties iekšā.

-   Nē. - Es piepeši atcerējos, ka šis jauneklis spēj ielauzties manā mājā kā zaglis. Kā es varēju būt pārliecināta, ka viņam nav nodoma mani nolaupīt un nopratināt par mana vīra slepenajām darbībām?

Viņš pacēla rokas riebuma pilnā padošanās žestā. - Tādā gadījumā nenāciet. Atgriezieties savā jaukajā namā. Aizveriet acis.

Jauneklis runāja nopietni; viņš soli atkāpās. Ja gribētu, es varētu viņu atstāt un atgriezties kapelā. Varēju šķērsot laukumu un iet pie sava kučiera. - Palīdzi man, - es pavēlēju.

Viņš to izdarīja, atsēja grožus un uzkāpa man blakus. - Vispirms nedaudz piesardzības. - Viņš pastiepās pēc auduma gabala uz sēdekļa starp mums un, prasmīgi izlīdzinājis to ar vienu rāvienu, iesniedzās manā paceltajā kapucē. Viņa straujie, veiklie pirksti apvija audumu man ap acīm un sasēja to uz pakauša, pirms es sapratu, kas notiek.

Man bija uzlikts acu apsējs. Es panikā pacēlu rokas.

Velnēns noklakšķināja mēli, it kā nomierinādams dzīvnieku. - Kuš. Tas nav nekas slikts. Apsējs domāts jūsu drošībai, nevis manai. - Es nodrebēju, juzdama kaut ko mīkstu noslīdam pār vaigu, un atrāvos, kad tas tika iebāzts man ausīs. Visa skaņa bija apslāpēta - pūļa troksnis laukumā kļuva par nesaprotamu dūkoņu - bet es dzirdēju Velnēnu runājam, droši vien skaļāk nekā parasti: - Viss ir labi. Drīz būsim klāt…

Rati noraustījās un sāka virzīties uz priekšu; es šūpojos un turējos pie malas, lai nezaudētu līdzsvaru. Mēs braucām vairākas minūtes. Es centos ieklausīties apkārtējās skaņās, bet sapratu, kāpēc esmu izsaukta tieši pusdienā. Visi baznīcu zvani jau bija noskandinājuši savu dziesmu; neviens vairs neskanēja ar savu īpatnējo melodiju, tāpēc nekas neliecināja, kurā pilsētas daļā atrodamies.

Beidzot rati apstājās. Jaunā Velnēna balss deva man norādījumus pagriezties pa kreisi. Es dzirdēju kustību, jutu rokas sniedzamies man pretī; ar to palīdzību es akli izkāpu no ratiem. Viņš satvēra manu elkoni un mudināja iet ātrāk, gandrīz skriet; es pacēlu svārkus, baidīdamās paklupt. Pat ar nevērpto vilnu ausīs, pat bez redzes es jutu pārmaiņu, no saules sasildītā gaisa ieejot iekštelpās, kur bija piesmakušāks un vēsāks.

Pirksti satvēra manu roku, lika man apstāties; mans pavadonis klusi iesvilpās. Pēc mirkļa klusuma atskanēja atbildes svilpiens, kluss un apslāpēts, caur vilnu nesaprotams. Silts ķermenis nostājās man preti un pagriezās. Mēs ar Velnēnu sekojām. Nogājuši dažus soļus, mēs uzkāpām pa kāpnēm. Mani atkal apturēja, un es klausījos, kā smags koks čīkstēdams slīd uz akmens, it kā kāds pastumtu malā sienu. Atvērās durvis, un telpā iekļuva viegla vēja pūsma.

Mani brīdi veda lēnākā solī pa grīdu, ko smilšu kārta darīja graudainu. Es biju gājusi garām pietiekami daudzam mākslinieku darbnīcām, lai pazitu verdošas linsēklu eļļas un karsētu kaļķu aromātu. Mani ar rokas kustību atsēdināja krēslā ar zemu atzveltni. Velnēns vīzdegunīgā, līksmā balsī vērsās pie trešā cilvēka, runādams pietiekami skaļi, lai es saprastu katru vārdu.

-    Lūdz, un tev taps dots.

-   Vai atnesīsi, ko es prasīju?

-   Ja tas nepieciešams, jā. Cik ilgi pēc tam varu būt brīvs?

-   Nedod mums vairāk kā pusstundu. Drošības pēc. - Balss bija virišķiga un maiga. - Parūpējies, lai mēs nepārsniedzam laiku.

Dzirdot šo balsi, es pacēlu rokas un novilku acu apsēju pāri galvai.

Velnēns jau bija aizgājis; gaiteni atbalsojās viņa soļi. Vīrietis, kurš stāvēja man pretī un jau sniedzās pēc apsēja tajā pašā mirklī, kad es to noņēmu, bija gludi skūts, ar viegli viļņainiem, brūni dzelzspelēkiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem un vidū bija šķirti. Arī viņš bija uzvilcis "Marijas kalpu" talāru.

Pirmajā brīdī es viņu nepazinu. Bez bārdas asi izcēlās viņa negaidīti smailais zods, vaigu kauli un žoklis šķita skarbāk izkalts; rugāji, kas mirdzēja izkliedētajā gaismā, jau gandrīz visi bija sudraboti. Viņš joprojām bija skaists; ja vaibsti būtu pareizāki - acis mazāk iegrimušas, virsdegune ne tik izcelta, augšlūpa pilnīgāka - viņš šķistu tikai glīts. Leonardo maigi pasmaidīja, redzēdams manu apjukumu, un grumbas viņa gaiši pelēko acu kaktiņos ievilkās vēl dziļāk.

Es izvilku vilnu no ausīm un izrunāju viņa vārdu, instinktīvi pieceldamās. Viņu redzot, ar jaunu spēku pamodās atmiņas par manu Džuljāno, par Lorenco. Es atcerējos vēstuli, sūtitu Džuljāno, kurā viņš ziņoja par Milānas hercoga nodomiem, un jutos pateicīga. Man gribējās viņu apskaut kā tuvu draugu, kā ģimenes locekli.

Leonardo jutās tāpat. Es to redzēju viņa žilbinošajā, bet nedrošajā smaidā, viņa rokās, kas apņēmīgi karājās gar sāniem, bet saspringa alkās pacelties, pieskarties, apskaut. Ja uzdrošinātos, viņš droši vien pieliktu pirkstus man pie sejas un nolasītu tās kontūras. Viņš mani milēja, un es nesapratu, kāpēc.

Viņam aiz muguras bija logs, aizsegts ar auduma gabalu, kas bija piegriezts atbilstoši loga izmēriem, piekarināts pie stieņa un piestiprināts virvēm, kas kalpoja kā trīsis un audumu pacēla vai nolaida. Šobrīd tas bija pacelts, atklājot skatienam biezu ieeļļota papīra kārtu. Tas bija pietiekami matēts, lai noslēptu visu aiz loga, bet arī tik caurspīdīgs, ka ielaida telpā dzeltenu, izkliedētu gaismu.

-    Lūdzu, sēdiedes, - viņš sacīja un ar roku norādīja uz ķebli. - Vai drīkstu? - Es pamāju, un viņš pavilka to man tuvāk, lai varētu apsēsdes.

Aiz viņa bija novietots molberts ar lielu koka plāksni; es paliecos uz priekšu un pamanīju krēmkrāsas papīra lapu, kas pārlocīta pār plāksnes augšmalu un piespiesta pie molberta, lai noturētos vietā. Pa kreisi no molberta uz maza galdiņa, kas bija nosēts ar izkaisītiem ogles gabaliem un nelielu kaudzi pūkainu vistas spalvu, dega lampa. Uz grīdas šim galdiņam blakus bija nolikts grozs ar olām, aizkorķēta eļļas pudele un dažas saburzītas, netīras lupatas.

-     Madonna Liza, - Leonardo silti ierunājās. Talāra drūmais melnums izcēla viņa iekritušos vaigus. - Pagājis ilgs laiks. - Viņa sejā piepeši parādījās savāda atturība. Smaids nozuda, un balss kļuva skarbāka. - Lūdzu, piedodiet šādu noslēpumainību. Tā aizsargā ari jūs. Ceru, ka Salajs jūs nenobiedēja.

Salai nozīmēja "velnēns". Ļoti piemērota iesauka. Es pavisam īsi iesmējos. - Nē. Ne pārāk.

Viņš pasmaidīja, redzot manu pēkšņo jautrību. - Viņa īstais vārds ir Džans Džakomo, bet tas viņam nepiestāv. Tas zēns ir nelabojams. Viņš atnāca pie manis, būdams ielas palaidnis. Pēdējo dažu gadu laikā es daru visu, lai viņu izglītotu. Viņš ir iemācījies rakstīt, kaut gan ne īpaši labi, un ir pieņemams mākslinieka māceklis. Bet dažreiz es padodos izmisumam, mācot viņam pieklājīgāku izturēšanos. Lai nu kā, viņš ir uzticigs līdz nāvei un tādējādi ļoti noderīgs. - Leonardo balss kļuva laipnāka. - Jūs izskatādes labi, madonna. Mātes loma jums piestāv. Salajs teica, ka jums ir jauks dēls.

-Jā, Mateo. - Es atplauku.

-    Labs vārds. Vai viņš ir vesels?

-   Ļoti! - Es nespēju apvaldīt savu sajūsmu. - Viņš vienmēr ēd un grib vēl. Un vienmēr kustas, tikai tad ne, kad guļ…

-    Vai viņš līdzinās jums?

-   Jā, domāju gan. Šobrīd viņa acis ir zilas kā ahati, bet tās noteikti drīz satumsīs. Un viņam ir tik daudz matu, tik mīksti, ar nelielām cirtām… Es pielieku pirkstu viņam pie galvvidus, lūk, šādi, un savērpju to visu vienā lielā sprogā… - Es apklusu, piepeši apķērusies. Frančesko acis bija ledaini zilas, viņa mad taisni. Nupat es gandrīz atzinos, ka mans dēls izskatās pēc sava tēva - ar cirtainiem matiem un acīm, kas noteikti būs tumšas. Jau grasījos aprakstīt mīlīgo bedrīti bērna vaigā. Džuljāno bedrīti.

Manā balsi iezagās vēsums. -Šķiet, jūs daudz, zināt par mani un manu viru, - es ieminējos. - Vai esat atgriezies Florencē? Man šķita, ka jūs apmetāties Ludoviko galmā Milānā.

Viņa sejas izteiksme bija neizdibināma. - Taisnība. Bet esmu ieradies Florencē uz neilgu laiku. Brīvdienās.

-    Un jūs atvedāt šurp mani, turklāt tik noslēpumaini… Kāpēc?

Viņš neatbildēja, jo parādījās Salajs, nesdams paplāti ar vīnu,

sieru un riekstiem. Leonardo piecēlās, to paņēma un aizsūtīja palīgu prom. Viņš aiznesa paplāti pie gara, šaura galda, kas nosedza gandrīz visu sienu aiz mums. Viņam nācās piepūlēties, lai atrastu tai brīvu vietu.

Es pagriezos, gribēdama piedāvāt palīdzību, bet ieraudzītais mani tā aizrāva, ka es piecēlos un piegāju viņam klāt, lai labāk visu nopētītu. Uz galda bija salikti līmeņrāži un koka gabali ar garu, smailu galu; pelēkbaltu sermuļādu kaudzes ar caurumiem vietās, kur matiņi cits pēc cita bija rūpīgi izplūkāti un salikti ču- piņās blakus šķērēm. Uz galda bija arī spalvu kaudzes - lielākās, tumšākās bija nākušas no lijām, baltās no zosīm, mazākās un smalkākās bija duju spalvas. Turpat bija caurspīdīgi, cieti cūku sari. Tālākajā galā bija nolikts koka spainis, notraipīts ar kaļķiem un apklāts ar audumu; zem tā grīda bija notašķīta ar ģipsi. Tam blakus glitās, kārtīgās rindās uz auduma gabala žāvējās mazas, saviļātas krāsu pērlītes - baltas, melnas, dzeltenbrūnas, silti sārtas - un turpat bija nolikta arī liela piesta ar stampu; tajā vēl bija palikuši daži krikumi spoža malahīta. Es ierāudzīju arī lielu sarkana akmens plāksni, uz kuras bija sabērta kaudze tumši dzeltenbrūna pulvera, slīpēšanas ripa plaukstas lielumā un plāna koka lāpstiņa ar asu malu. Uz galda bija saliktas daudzas otas dažādos tapšanas procesa posmos. Lijas spalva bija noplūkta, gals nogriezts, pēc tam atverē rūpīgi ievietots biezs cūkas saru kušķis un cieši piesiets ar ievaskotu pavedienu. Es pamanīju arī vairākas ļoti smalkas koka šķēpeles, kas atgādināja vārpstiņu; viena bija ievietota spalvas stobrā, lai tas spētu izturēt mākslinieka rokas spiedienu.

- Šī ir mākslinieka darbistaba, - es iepriecināta noteicu.

Leonardo jau bija nolicis paplāti un uzjautrināts pētīja mani, liedams vīnu kausā. - Savā ziņā jā; bet tikai pagaidām. Milānā mana studija ir daudz labāka. Nekautrējieties, pieskarieties, kam vēlaties. Lūdzu.

Es dziļi ievilku elpu un sniedzos pēc puspabeigtās otas, kam trūka kāta. Tā bija taisīta no dūjas svītrainās spalvas; tās darinātājs bija uzmanīgi ievietojis baltā sermuļa matiņus nošņāptajā atverē un nosmailinājis otu gandrīz neiespējami asu. Es pieskāros zīdainajam galam un pasmaidīju. Tas bija instruments, ar ko krāsot vissmalkāko detaļu: vienu vienigu matiņu, skropstu.

Es to noliku un norādīju uz kaltētajām lodītēm. Krāsas bija pārsteidzoši vienādas. - Kā gatavo šīs? Un kā izmanto?

Viņš nolika vienu kausu un piepildīja otru; mani jautājumi viņu iepriecināja. - Vai redzat okeru tur, uz porfīra? - Viņš rādīja pulveri uz sarkanās akmens plāksnes. - Vislabāko okeru var atrast kalnos. Šo es atradu mežos pie Milānas. Ja rok piedekami dziļi, var atrast baltās, dzeltenīgās un sarkanās dzīslas, visas nokrāsas, sākot ar melnu, beidzot ar gaiši sarkanīgi brūnu. Minerāls tiek daudzreiz skalots, pēc tam daudzreiz berzts, lidz kļūst mirdzošs un tīrs. Pēc tam to apstrādā ar linsēklu eļļu vai ūdeni, kā nu kuram patīk, un izkaltē. Lūk, šis melnais ir darināts nevis no okera, bet gan apdedzinātām mandeļu čaumalām, kas rada ļoti skaistu, labi izmantojamu krāsu.

-    Un šis? Vai tas ir okers? - Es norādīju uz sārtu lodīti.

-   Tas ir cinabrese. To gatavo no baltajiem kaļķiem un visgaišākā sarkanā okera. Miesas gleznošanai. Kad esmu gatavs to izmantot, es saberžu lodīd kopā ar linsēklu eļļu, cik vien nepieciešams. - Viņš uz bridi apklusa un veltīja man savādi ziņkāru, kautru skatienu. - Es zinu, ka mums ir daudz kas pārrunājams, madonna. Bet es cerēju… - Leonardo pasniedza man vīna kausu. Biju pārāk satraukta, lai to vēlētos, bet pieklājības dēļ pieņēmu un iedzēru malku, lai viņš varētu pielikt lūpas pie sava kausa. Viņš iedzēra simbolisku malku un nolika kausu malā. - Es cerēju, ka varēsim nedaudz atpūsties, pirms ķerties pie smagiem jautājumiem. Un es cerēju, ka jūs piekritīsiet man pozēt. Kaut nedaudz.

-    Pozēt?

-   Portretam.

Es neticīgi iesmējos. - Kāda tam būtu jēga? - es izaicinādama jautāju. - Lorenco ir miris. Un Džuljāno… - Mana balss apdzisa.

-    Es tik un tā gribētu pabeigt darbu.

-Jums noteikti ir kāds cits iemesls, ne tikai pienākuma sajūta pret mirušajiem.

Leonardo neatbildēja uzreiz. Viņš pagrieza seju pret aizklāto logu, ļaudams sviestaini dzeltenajai gaismai apspīdēt vaibstus un matus. Viņa acis bija skaidras kā stikls, gandrīz bezkrāsainas, gaismas pielietas. - Es redzēju jūsu māti, - viņš noteica.

Mākslinieka balss bija tik klusa, ka es nebiju pārliecināta, vai pareizi sadzirdēju. Es strauji pacēlu galvu. - Ko tas nozīmē? Jūs pazināt manu māti?

-    Mēs bijām tikušies. Viņa un jūsu… viņas virs, sers Antonio, toreiz bieži viesojās Mediči namā. Pirms viņa saslima. Es netiku iepazīstināts ar seru Antonio. Viņš bija nesabiedrisks un parasti palika dārzā vai sarunājās ar staļļa puišiem. Bet divas reizes sēdēju blakus jūsu mātei banketos. Un mēs bieži sarunājāmies karnevāla svinībās. Viņa pazina mākslu, tāpat kā jūs. Spēja to novērtēt un saprast.

-Jā. - Mana balss nepacēlās augstāk par čukstu. - Tātad viņa bieži viesojās pie Mediči?

Leonardo lēni pamāja. - Lorenco viņa ļoti patika… kā draugs. Protams, viņš parādīja jūsu mātei savu kolekciju. Augstu vērtēja viņas viedokli. Viņas ģimene jau sen draudzējās ar Tornabuoni, Lorenco mātes dzimtu, un tā viņi satikās. Ar Lorenco starpniecību viņa iepazina Džuljāno.

-   Vai viņa… Vai visi zināja, ka viņiem ir dēka?

Leonardo plakstiņi nolaidās zemāk. - Nē, madonna. Jūsu māte bija tikumīga sieviete. Es no sirds ticu, ka viņa un Džuljāno nebija… - Viņš apravās un nosarka, mani izbrīnīdams.

-Jūs domājat, ka viņi nebija… kopā… līdz? - es viņu uzmudināju. Negribēju likt Leonardo kaunēties, bet es jau gadiem ilgi biju gaidījusi, kad uzzināšu patiesību par savas mātes dzīvi.

Viņš pacēla acis, bet nelūkojās uz mani. - Naktī pirms Džuljāno slepkavības… es ieraudzīju jūsu māti Via de Gori pie Mediči nama. Viņa devās satikt Džuljāno un priekā staroja, bija tik laimīga. Un… gaisma bija ļoti maiga, ļoti saudzīga. Bija krēsla, un viņa iznira no pustumsas. Es… - Leonardo balss apdzisa. Centieni ietērpt vārdos redzēto, kaut ko pārdabisku un mirklīgu, lika viņam sasprindzināt visus spēkus. - Nebija nevienas asas līnijas, nebija skaidras robežas starp viņas ādu un gaisu, kas to ieskāva. Viņa iznāca no tumsas, bet nebija šķirta no tās, nebija šķirta no debesim, ielas, ēkām. Un likās, ka viņa… ka viņa nonākusi ārpus laika. Tas bija brīnumains mirklis. Viņa tobrīd bija kas vairāk nekā tikai sieviete. Viņa bija Madonna, eņģelis. Gaisma bija… burvīga. - Mākslinieks aprāvās un jau nākamajā mirklī atgriezās realitātē, runādams daudz liedšķāk. - Piedodiet man, ka iegrimu dk muļķīgās pļāpās.

-   Tas nav pļāpas. Izklausas pcc dzejas.

-   Jūs zināt, cik skaista viņa bija.

-Jā.

-   Iztēlojieties viņu vel simtreiz skaistaku. Iztēlojieties, ka viņā no iekšpuses deg gaisma. Es ļoti, ļoti vēlējos viņu gleznot, bet… Džuljāno nomira. Un pēc tam Anna Lukrēcija saslima.

-    Viņa nebija slima, - es iebildu. - Viņas vīram nevarēja būt bērni. Viņš iesita manai mātei, uzzinājis, ka viņa ir stāvoklī. - Bija savādi runāt par savu tēvu tik atsvešināti, tik auksti, kaut gan mīlēju viņu, par spīti visiem grēkiem.

Leonardo acīs iedegās dusmas un sāpes, it kā viņš pats nupat būtu saņēmis sitienu. - Tātad… viņš visu zināja.

-    Viņš visu zināja.

Pagāja ilgs mirklis, līdz Leonardo atguva savaldību. - Man ļoti žēl. Tonakt es apņēmos gleznot jūsu māti. Gribēju notvert šo skaisto būtību un attēlot viņu tikpat laimīgu. Tikpat apmierinātu. Tādu, kāda viņa bija toreiz, gatavodamās satikt Džuljāno, nevis vēlāk. Viņai piemita dabisks mirdzums… un jūs to esat mantojusi, madonna Liza. Es redzu viņu jusu sejā. Ja es drīkstētu to iemūžināt… - Viņš aprāvās. - Es zinu, ka jums šobrīd būtu ļoti neērti pozēt, bet esmu saprads, ka liktenis ir untumains. Tonakt viņa bija kopā ar Džuljāno; viņa bija laimīga. Un jau nākamajā dienā viņš nomira. Kas gan zina, kur mēs būsim rīt?

Leonardo jau grasījās teikt vēl kaut ko, pārliecināt mani vēl kaismīgāk, bet es viņu apklusināju, uzlikdama plaukstu māksliniekam uz rokas. - Kur man jāsēž? - es jautāju.

Viņš ļāva man uzmest skatienu ogles skicei uz molberta, carto- ne jeb uzmetumam, kā viņš to dēvēja. Tas bija darināts, izmantojot zīmējumu Svētā Gara baznīcas dārzā dienu pēc Lorenco bērēm. Es vairs neuzlūkoju mākslinieku par plecu, kā darīju sudraba zīmuļa zīmējumā; tagad es sēdēju, atklājot visu seju skatītājam, nedaudz pagriezusi plecus un ķermeni. Es vairs nebiju tikai galva ar tik tikko manāmi ieskicētiem pleciem un galvassegu; man bija mati, kas plūda gari un brīvi kā jaunai meitenei. Mana tērpa izgriezums spētu satracināt Savonarolas kareivīgos ķerubus. Man bija plaukstas un pietiekami daudz ķermeņa, lai būtu noprotams, ka es sēžu.

Kad stāvēju blakus Leonardo, lūkodamās uz zīmējumu, viņš paskatījās uz mani, riebumā iestenējās, paķēra vistas spalvu no mazā galdiņa un ļoti viegli pārlaida to pār papīru. Spalvas gals nomelnēja; ogle zem tā pazuda.

-    Sēdiet, - viņš pavēlēja, pilnīgi iegrimis darbā. - Zods. Tam jābūt pareizam.

Es aizgāju līdz krēslam un apsēdos. Turēdams rokā spalvu, viņš sekoja un ļoti rūpīgi iegrozīja manu galvu īstaja pozā: zods nevainojami taisns, nepacelts uz augšu un nenolaists lejup, galva pagriezta precizā leņķi prom no auguma. Šobrīd viņu neinteresēja manas rokas. Viņš pat pasniedza man vīna kausu un mudināja nedaudz iedzert, pirms viņš sāka darbu.

Es klusēdama sēdēju, kamēr viņš beidza dzēst nepareizās līnijas; pēc tam viņš paņēma ogles gabalu, kas piestiprināts pie koka šķēpeles, un ar strauju, krāšņu žestu izlaboja zodu. Un tad viņš uz mani skatījās. Skatījās un parbaudīja deguna attiecību pret zīmējumu, manu labo aci, kreiso, katru uzaci un vēlreiz degunu. Man kļuva garlaicīgi, un es ļāvu skatienam klīst apkārt; tas pievērsās sienai blakus molbertam - nelielai koka plāksnei, kas bija noklāta ar ģipsi un pašreiz žuva. Turpat netālu bija nolikta asa koka šķēpele, kas acīmredzot izmantota, lai noskrāpētu plāksnes virsmu gludu.

-    Vai to jūs izmantosiet gleznai? - es painteresējos.

Leonardo sarauca pieri, traucējuma nedaudz aizkaitināts. - Jā.

Tam dažas dienas jāpažūst.

-   Vai virsmu veido tikai ģipsis?

-   Tas ir neparasts ģipsis, - viņš paskaidroja. - Ļoti smalks gesso sottile, Parīzes ģipsis ar nelieliem piemaisījumiem, ko pievienoju pats. Pamatne ir baltā papele. Uz tās tiek pielīmēts labs lina audums kā pamats gesso. To uzklāj ļoti gludā kārtā kā ziloņkaulu. Kad viss izžūs, es pārcelšu skici uz tā.

-   Jūs to nokopēsiet?

-   Tam esmu pārāk slinks. Es sadurstu uzmetumu, pielieku to pie sagatavotās plāksnes un uzberu virsū pulveri saberztu ogli. Tas notiek ļoti ātri. Pēc tam sākam gleznot. Un to mēs darīsim nākamajā tikšanās reizē, ja liktenis atļaus. - Viņš klusi nopūtās. - Lūdzu, iedzeriet vēl vīnu, madonna.

-   Jūs cenšaties mani piedzirdīt, - es noteicu, gribēdama pajokot, bet Leonardo nepasmaidīja.

-    Mums ir smagi jautājumi, ko pārrunāt, vai piekrītat?

Es atbildot iedzēru krietnu malku vīna. Tas bija lēts un nedaudz skābs. - Tādā gadījumā varam runāt par tiem. Man apnicis izskatīties rāmai un eņģeliskai. - Es lūkojos viņam sejā. - Jūs neatvedāt mani šurp, lai gleznotu portretu vai runātu dkai par laimīgākiem laikiem.

Leonardo balss sadrūma. - Labi. Sakiet man patiesību, madonna. Es… redzēju jūs kopā ar Frančesko del Džokondo…

Viņš gribēja teikt vēl kaut ko, bet es viņu pārtraucu. - Kad?

-   Jūsu bērna kristībās.

Tātad viņš mani vēroja, kad Salajam izdevās nogādāt man vēstuli.

Viņš turpināja runāt. - Vai jūs viņu mīlat?

Leonardo balsi skanēja rūgtums. Mani vaigi aizsvilās kā ugunis, un es iedūru skatienu akmens grīdā.

Viņš izgrūda tik tikko dzirdamu nopūtu un atmaiga. - Varbūt es maldos, bet šķiet, ka jūsu attiecības ir saspringtas…

Es pacēlu seju. - Kā jūs to zināt?

Likās, ka mana atbilde viņu iepriecina. - Es protu vērot cilvēkus. Ir ļod grūti pilnīgi noslēpt savas jūtas. Un es nemanīju siltumu jūsu žestos. Tā nav pirmā reize, kad es veiksmīgi saskatu tādu… neapmierinātību vīra un sievas attiecībās.

-    Es… - Mani sagrāba vainas apziņa. Es atcerējos tās baismās dienas, kad upurējos Frančesko, lai glābtu Mateo, kad ļāvu, lai viņš sauc mani par palaistuvi. - Manu tēvu arestēja. Frančesko piedāvājās viņu glābt, ja…

Es nespēju pabeigt teikumu. Viņš pamāja, likdams man saprast, ka tas nav nepieciešams. - Tad man jājautā, vai vēl joprojām esat uzticīga Džuljāno. Uzticīga Mediči dzimtai.

Es piepeši sapratu, kāpēc viņš mani izprašņā. Leonardo nevarēja zināt, ka esmu apprecējusies ar Frančesko piespiedu kārtā, nevarēja zināt, vai man ir kāda nojausma par Frančesko politiskajām spēlēm, vai es tās atbalstu.

-    Es nemūžam nenodotu Džuljāno! Es viņu mīlēju… - Mana balss apdzisa, un es pieķēros pie kakla.

Leonardo nekustīgi stāvēja pie molberta, pacēlis ogles gabaliņu virs zīmējuma.

-    Un joprojām mīlat?

-    Protams, - es atbildēju. Man acīs sariesās asaras un plūda pār vaigiem; es necentos tās aizturēt. - Protams, es viņu mīlu. Kad viņš nomira, arī es gribēju mirt. Es to būtu darījusi, būtu atņēmusi sev dzīvību, ja nenēsātu zem sirds viņa bērnu… - Es satrūkos, atskārtusi, ko nupat pateicu. - Nestāstiet nevienam… pat Salajam ne! Ja Frančesko to zinātu, viņš atņemtu man Mateo!

-    Džuljāno… miris. - Leonardo ļoti lēni nolika ogli uz mazā galdiņa, nenovērsdams skatienu no manis. - Tas nav bieži dzirdēts. Vairums ļaužu uzskata, ka viņš vēl ir dzīvs.

-   Nē. Frančesko man pastāstīja. Viņu atrada Arno ūdenī… Priori slepus apglabāja viņu ārpus pilsētas mūriem. Viņi baidijās, ka atkārtosies mesera Jākopo liktenis.

Leonardo bridi domāja. - Saprotu. Tas ļoti daudz izskaidro. - Viņš klusēja ilgu, neveiklu bridi, ko es pavadīju, pūlēdamās atgūt savaldību, apslāpēt visas šīs skumjas, ko man nebija ļauts pilnībā izsāpēt. Pēc tam viņš ļoti uzmanīgi ierunājās: - Tātad jūs vēl esat uzticīga Mediči. Un jūs nebaidītos palīdzēt Pjēro atgūt Florenci? Un protat klusēt?

-Jā. Uz abiem jautājumiem atbilde ir "jā". Es darītu visu… ja vien tas nekaitētu manam dēlam Mateo.

Es noslaucīju asaras un uzlūkoju mākslinieku. Viņš izskatījās apjucis, bet augstā barjera starp mums bija sākusi brukt.

Es atskārtu, ka viņam tas bija jaunums. Viņš nenojauta, ka es zinu par Džuljāno nāvi. Varbūt Leonardo uzskatīja, ka esmu spējīga nodot Džuljāno, apprecēties ar Frančesko, kamēr mans pirmais vīrs vēl ir dzīvs. Par spīti tam viņš bija izturējies pieklājīgi, pat lūdzis mani pozēt.

-   Ticiet man, es saprotu jūsu raizes par bērnu. Es nemūžam nelūgtu jums neko tādu, kas varētu viņu tieši apdraudēt. - Leonardo apklusa. - Jāatzīst, es biju pārsteigts, saņemot jūsu vēstuli, - viņš klusi ieminējās, cienīdams manas asaras. - Man… bija iemesls domāt, ka jūs gājāt bojā naktī, kad brāļi Mediči pameta Florenci. Saprotiet, es nepazinu jūsu rokrakstu. Tāpēc neatbildēju. Vēlāk es uzzināju, ka jūs apprecējāties ar Frančesko del Džokondo…

-    Es lasīju Salaja nomesto vēstuli, - es viņu pārtraucu. - To, kas bija rakstīta manam vīram. Man… līdz tai naktij man nebija ne jausmas, ka viņš ir saistīts ar Savonarolu. Es pat nezinu, kurš viņam to vēstuli sūtīja. - To pateikusi, es vēroju Leonardo. Viņš vēl joprojām neparasti cieši pētīja mani; likās, ka viņš vēlas man ticēt, bet kiut kas viņu attur.

-    Taisniba, - viņš noteica vairāk sev nekā man. - Kad kristībās ieraudzījāt Salaju, jūs varējāt pateikt vīram, ka viņš izņēmis vēstuli no galda. Šķiet, ka jūs to neizdarījāt.

-   Protams. Ko jūs vēlaties no manis? Ir kāds iemesls, kāpēc mani šurp atvedāt.

-   Ar jums vēlas runāt Pjēro de Mediči, - viņš paskaidroja.

Es pavērtu muti skatījos uz Leonardo. - Pjēro? Viņš ir šeit?

-   Viņš grasās atgūt pilsētu. Un viņam nepieciešama jūsu palīdzība. Vai viņš to dabūs?

-    Protams.

Leonardo atkāpās no molberta un tuvojās man. - Labi. Pēc trim dienām aizejiet uz Doma katedrāli tieši dienas vidū. Viņš jūs gaidīs ziemeļu puses sakristejā.

Es to apsvēru. - Sieviete sakristejā viena pati… Priesteriem radīsies aizdomas. Ja mani redzēs tur gaidām…

-    Priesteri zina, kas darāms. Sakiet viņiem, ka jūs sūta Džans Džakomo. Viņi jūs aizvedīs uz slepenu eju, kurā iespējams iekļūt tikai no sakristejas.

-    Kāpēc Pjēro nelūdza jus nodot man ziņu? Kāpēc viņš vēlas riskēt un ar mani tikties?

-    Es esmu tikai vēstnesis, madonna. Es neuzskatu, ka spēju viņu saprast.

Viņš piecēlās un pasauca Salaju, atvadīdamies no manis ar zemu paklanišanos. Salajs apsēja man ap acīm auduma gabalu un aizveda mani atpakaļ uz kapelu.

Istabā gaidīja Zaļuma. Es zināju, ka nevajag mēģināt slēpt savu nemieru; viņa noteikti nojauta manu tikšanos ar Leonardo. Tomēr es jau biju nolēmusi neatklāt nekādus sīkumus, lai lieki neapdraudētu Zaļumu. Pirms paguvu kaut ko pateikt, viņa ierunājās ļoti klusi, lai neviens gaitenī nevarētu mūs dzirdēt:

- Es zinu, ka jūs devādes kādu satikt un tam ir kāds sakars ar vēstuli, ko atrada zaglis. Man nav tiesību uzdot jautājumus. Bet es esmu jums blakus. Ja varu kā palīdzēt, es to darīšu. Pavēliet!

Es satvēru viņas rokas un noskūpstīju verdzeni kā māsu. Bet es neko neteicu par Leonardo un Pjēro; par tādiem vārdiem viņa varētu samaksāt ar galvu.

Tas pats bija attiecināms uz mani. Es devos uz bērnistabu un ilgi sēdēju, turēdama rokās Mateo, glāstīdama maigo, trauslo ādu viņam uz galvas, skardama nedcami smalkos matus. Es noskūpstīja viņa mīksto vaigu, sajuzdama piena un ziepju smaržu.

Trīs dienas pagāja ātri.

Klaudio sarauca uzaci, izdzirdis manu neparasto lūgumu braukt uz Doma katedrāli. Es to izteicu nevērīgi, kā untumu, it kā nebūtu pagājuši gadi kopš pirmās un pēdējās reizes, kad tur biju.

Tieši pirms dienasvidus, kad zvani jau apdullinoši zvanīja, es pārmetu krustu zem milzīgā, prātam neaptverama kupola un nometos ceļos netālu no augstā altāra, kas bija izgrebts no tumša koka un izrotāts ar zeltu.

Es skaitiju lugšanu kopā ar pārējiem, jaukdama vārdus, ko zināju jau kopš bērnības; es metos ceļos, cēlos kājās un īstajos mirkļos metu krustu. Cilvēku bija maz, jo vairums dievlūdzēju tagad deva priekšroku Svētā Marka klosterim un tā slavenajam priekšniekam vai Svētā Lorenco baznīcai, kur viņš bieži sprediķoja.

Tiklīdz rituāls beidzās, es piecēlos un steidzīgi aizgāju līdz katedrāles ziemeļu galam, kur bija galvenā sakristeja - telpa, kurā jaunais Lorenco atrada drošību sava brāļa slepkavības rītā. Durvis bija no gravētas bronzas, ļoti augstas un tik smagas, ka es ar pirmo grūdienu tik tikko spēju tās pakustināt.

Ķērusies pie otrā mēģinājuma, es izdzirdu aiz sevis soļus un pagriezos. Divi priesteri - viens jauns, otrs sirms un salicis - tuvojās sakristejai, nesdami rokās zelta kausu un kristāla karafi vīnam.

-    Madonna, - vecākais ierunājās. - Vai meklējat priestera palīdzību? - Viņa balsī skanēja atturība; sievietes parasti neuzturējās pie sakristejas, bet es acīmredzami biju no labas dzimtas, tāpēc viņš izturējās pieklājīgi.

Man nācās iekāsēties, pirms spēju izdabūt pār lūpām vārdus.

-    Mani šurp sūtija Džans Džakomo.

-   Kas? - Viņš aizdomīgi sarauca pieri.

-    Džans Džakomo, - es atkārtoju. - Viņš teica, ka jūs sapratīsiet.

Priesteris papurināja galvu un pārmija ašu, nemierīgu skatienu ar savu biedru. - Piedodiet, madonna. Es nesaprotu. Kāpēc lai kāds jūs sūtītu šurp?

-   Džans Džakomo, - es vēlreiz sacīju, šoreiz jau skaļāk. - Varbūt ir kāds cits priesteris, kurš varēs man palīdzēt…

Nu jau pieri rauca viņi abi. - Mēs nepazīstam šādu cilvēku, - vecākais priesteris stingri noteica. - Piedodiet, madonna, mums jāķeras pie darba. - Izmantodams savu brīvo roku, viņš atstūma smagās durvis, ielaida savu biedru un iegāja iekšā arī pats, ļaudams durvīm aizcirsties man deguna priekšā.

Es bridi soļoju uz priekšu un atpakaļ gar tām, cerēdama, ka atnāks vēl kāds priesteris. Vai neviens nebija saņēmis ziņu? Vai Pjēro sagūstīts? Leonardo taču nebūtu iemesla sūtīt mani lamatās…

Priesteri iznāca no sakristejas un ieraudzīja, ka es vēl kavējos.

-    Ejiet mājās! - jaunākais izmisis pavēlēja. - Ejiet mājās pie sava vira!

-    Jūs uzvedaties nepieklājīgi, madonna, - vecākais piebilda.

-    Kāpēc jūs atnācāt šeit, taujādama pēc vīrieša? Kur ir jūsu pavadonis?

Es atskārtu, ka viņi droši vien uzskata Džanu Džakomo par manu mīļāko, ar ko man norunāta tikšanās. Šajās Savonarolas valdīšanas dienās apsūdzība laulības pārkāpšanā būtu tikpat bīstama kā mans patiesais uzdevums; es atvainojos un gandrīz skriešus izskrēju no baznīcas.

Mājup es braucu satraukta un nikna. Leonardo bija mani apmuļķojis, un es nesapratu, kāpēc.

Atgriezusies mājās, es devos uz bērnistabu un ilgi sēdēju, turēdama rokās Mateo. Es nevēlējos stāties pretī Zalumas klusajam, pētlgajam skatienam, kamēr vēl biju tik dusmīga un varētu ari kaut ko izpaust. Es aizsūtīju prom zīdītāju un šūpoju savu dēlu. Kad Mateo pasdepa rociņu un parāva manu matu cirtu tik stipri, ka man patiešām sāpēja, es ļāvu sev nedaudz paraudāt.

Lidz šim es nesapratu, cik kaismīgi vēlos izdarīt kaut ko tādu, kas godātu Džuljāno piemiņu. Kopš viņa nāves es biju spiesta par viņu klusēt, izturēties tā, it kā mūsu laulība nebūtu notikusi. Tagad manas cerības bija pārvērstas par ļaunu joku.

Es sēdēju divatā ar dēlu jau gandrīz stundu, kad klusi ieradās Zaļuma un nostājās pie durvīm. - Man šķita, ka jūs būsiet izsalkusi, - viņa tik dkko dzirdami ierunājās.

Es papurināju galvu. Viņa pagriezās, bet apstajās un pameta skatienu aiz durvim, pārliecinādamās, ka gaitenī neviena nav.

- Kāds atstāja vēstuli, - viņa steidzīgi nočukstēja. - Uz galda pie jūsu gultas. Elēna vai Izabella to drīz pamanīs.

Neteikdama ne vārda, es pasniedzu viņai Mateo, devos uz savu istabu un aizvēru aiz sevis durvis.

Papīrs bija nevainojami balts, ar glīti apgrieztām malām, un vēl pirms atlocīšanas es jau zināju, ka tas būs tukšs.

Rīts bija vēss, un pavardā vēl dega vārga liesmiņa. Es piegāju pie tās, pietuvināju papīru ugunij un pietupos, lasīdama bāli brūnos burtus:

Piedodiet. Dievs visu paskaidros rītdien, kad dienvidu iesiet lūgties.

Es iemetu papīru uguni un skatījos, kā tas sadeg.

Zalumai es neko neteicu un nākamajā dienā devos uz kapelu lūgties.

šoreiz, kad man tuvojās Velnēns mūka ietērpā, es viņam veltīju niknu skatienu. Ratos viņš apsēja man audumu ap acīm un nočukstēja: - Šoreiz tas ir tikai jūsu drošības dēļ, monna. - Es klusēju. Kad apsējs tika noņemts un man acu priekšā parādījās Leonardo seja, es nepasmaidīju.

Viņa balss bija klusa, bet sejā jautās atvainošanās. - Lūdzu, piedodiet man, madonna Liza, - viņš sacīja. Garais, slaidais mākslinieks, ģērbies vaļīgajā mūka talārā, stāvēja pie aizklātā loga. Uz viņa zoda vairs nebija rugāju; viņš bija nesen skuvies, un uz kalsnā vaiga sārtojās bārdas naža atstāts iegriezums. Molberts bija tukšs; koka plāksne ar zīmējumu gulēja uz garā galda, apklāta ar melnu sodrēju kārtu. - Tā bija nežēlīga viltība, tomēr mūsu stāvoklis ir ārkārtīgi bīstams.

-   Jūs man melojāt. Pjēro negaidīja mani Doma katedrālē. - Es vērsu pret viņu visu savu dzedro niknumu.

-    Nē, negaidīja. - Leonardo pienāca man izstieptas rokas attālumā; viņa gaišajās acis es redzēju patiesu līdzjūtību. - Nešaubieties, ka man nesagādāja sajūsmu nepieciešamība rīkoties tik skarbi. Bet man bija jūs jāpārbauda.

-    Kāpēc? Kāpēc jūs man neuzticaties?

-   Tāpēc, ka jūs esat precējusies ar Mediči ienaidnieku. Es jūs gan pazīstu ilgi, bet ne pārāk labi. Un… es ari nevaru uzdeēties savam viedoklim par jums. Es neesmu… objektīvs.

Es nicīgi nošņācos. - Lūdzu! Nemēģiniet mani piemuļķot, izliekoties, ka jums pret mani ir jūtas. Es zinu, ka jūs nevarat mani milēt… Es zinu, par ko bijāt apsūdzēts. Zinu par jums un Salaju.

Leonardo acis spēji iepletās un tikpat strauji samiedzās, niknumā uzliesmojot. - Jūs zināt… - Viņš aprāvās; es vēroju, kā viņš savelk plaukstas dūrēs un atkal lēni atlaiž. - Jūs runājat par Sal- tarelli, - viņš saspringts paziņoja.

-    Kā, lūdzu?

-Jākopo Saltarelli. Divdesmit četru gadu vecumā mani apsūdzēja sodomijā. Tas ir pavisam vienkāršs vārds, ko jums, šķiet, ir grūti izrunāt. Tā kā jūs tik ļoti interesē sīkumi, es varu tos atklāt. Nakts Tiesa mani aizturēja un aizveda uz Bargello, kur es uzzināju, ka esmu pieminēts anonīma denunciācijas vēstule. Tajā bija izteikti apgalvojumi, ka es kopā ar vēl diviem vīriešiem, zeltkali Bartolomeo de Paskīno un Lionardo de Tornabuoni, esmu iesaistījies dažādās miesiskas izdarībās ar Jākopo Saltarelli. Tas bija tikai septiņpadsmit gadus vecs jauneklis. Atzīstu, ka viņš bija iz- virtis un droši vien pelnījis apsūdzību, bet viņš bija arī māceklis pie sava brāļa, ārkārtīgi veiksmīga zeltkaļa ar darbnīcu Via Vacca- rechia. Arī Paskīno piederēja darbnīca šajā ielā, un es bieži viesojos abās šajās vietās, jo viņiem šad tad bija nepieciešami mani gleznotāja pakalpojumi. Jūs noteikti esat dzirdējusi, ka neveiksmīgi tirgotāji dažreiz atbrīvojas no saviem sāncenšiem ar īstajā brīdī nosūtītu denunciācijas vēstuli?

-    Esmu par to dzirdējusi, - es nelaipni apstiprināju.

-    Pārējo darbnīcu īpašnieki tajā ielā apgalvoja, ka par mani rakstīja kāds Paolo Soljiano. Viņš bija gleznotājs un palīgs kādam citam zeltkalim Via Vaccarechia, vārdā Antonio del Pollajolo. Apsūdzības tika atsauktas pierādījumu trūkuma dēļ, kaut gan nopratināja daudzus iespējamos lieciniekus. Un pēc dažiem gadiem Soljiano palika uz ielas.

-   Tātad tā nebija taisnība. - Es nodūru skatienu klēpī.

-   Tā nebija taisnība. Lūdzu, padomājiet, kā justos jūs šādā situācijā! Kā justos jūs, kad naktī jūs izvilktu no gultas un aizrautu uz nopratināšanu? Ja jums būtu tas jāstāsta savam tēvam. Ja būtu jāpaļaujas uz saviem sakariem ar Lorenco de Mediči, jālūdz viņa pali- dzība, lai tiktu brīvībā un atgrieztos savā gultā, nevis cietumā. Dante apgalvo, ka sodomitiem lemts pavadīt mūžību, klīstot pa ugunīgu tuksnesi. Es varu pateikt, ki nav sliktāka tuksneša par Bargello kameru. - No Leonardo balss pagaisa dusmas; nākamie vārdi bija svārstīgi, bikli. - Tas nenozīmē, ka neesmu jutis mīlestību pret vīrieti. Un nenozīmē, ka manī nav dzimušas jūtas pret sievieti.

Es turpināju lūkoties uz savām rokām, domādama, cik grūti jauneklim bijis pateikt savam tēvam, ka viņš aizturēts par šādu noziegumu. Es domāju par viņa tēva dusmām un nosarku.

-Ja runājam par Salaju… - Leonardo balsī atgriezās sašutums; viņa vārdi pātagoja gaisu. - Varbūt jūs nepamanījāt, ka viņš ir zēns. Protams, viņš ir jūsu vecumā, bet tikpat labi varētu būt desmit gadus jaunāks; jūs pati redzat, ka viņš ir aušīgs kā bērns. Viņš vēl nav pietiekami vecs, lai zinātu, ko vēlas. Un es esmu pieaudzis vīrietis, viņa aizbildnis. Ir necienīgi apgalvot, ka mūsu attiecībās ir kaut kas vairāk, izņemot krietnu devu aizkaitinājuma no manas puses.

Beidzot atguvusi valodu, es ierunājos: - Piedodiet man par tik drausmīgiem vārdiem. Es zinu, kāds ir Bargello. Mani tur aizveda naktī, kad nomira Džuljāno. Tur bija arī mans tēvs. Mūs atbrīvoja tikai tāpēc, ka iejaucās Frančesko.

Leonardo seja nekavējoties atmaiga.

-    Vai jūs tiešām domājāt, ka es atvedīšu līdzi Frančesko? - es jautāju, bet mana balss bija zaudējusi sparigumu. - Lai aizturētu Pjēro? Un jūs?

Viņš papurināja galvu. - Es biju gandrīz pārliecināts, ka jums var uzticēties. Kā jau teicu, man bija jāpārbauda sava spēja jūs pareizi novērtēt. Man ir… - Leonardo sejā pazibēja sāpes. - Mana gatavība paļaudes uz iegribām un jūtām ir izraisījusi drausmu traģēdiju. Es nedrīkstēju pieļaut, ka tas notiek vēlreiz. - Viņš pienāca tuvāk un satvēra manas rokas. - Es rīkojos nežēlīgi, tomēr tam bija iemesls. Un es no sirds atvainojos. Vai piedosiet man, madonna Liza, un ļausiet man būt jūsu draugam?

Viņš runāja par draudzību, bet viņa acīs es redzēju kaut ko dziļāku. Pirms iemīlējos Džuljāno, es spētu atdot sirdi šim vīrietim; tagad biju pārāk smagi ievainota, lai spētu par to pat domāt. Es uzmanīgi atrāvu rokas.

-   Jūs zināt, ka es mīlēju Džuljāno.

Biju domājusi, ka šie vārdi sagādās sāpes, apdzēsīs mīlestību viņa acīs. Tas nenotika. - Es par to nešaubos, - Leonardo līksmi noteica un gaidpilni uzlūkoja mani.

-    Es jums piedodu, - es teicu un tā ari domāju. - Agrāk man bija tikai dēls. Tagad man ir ari šis. Vai saprotat? Neliedziet man iespēju būt noderīgai.

-    Apsolu, - viņš klusi noteica. - Jūs mums varat daudz palīdzēt.

-   Tātad Pjēro nav atgriezies Florencē?

-   Nē, madonna. Un, ja jūsu vīram būtu iemesls tā domāt, viņš noteikti papūlētos nokārtot viņa slepkavību.

Es neļāvos bailēm, ko šie vārdi man iedvesa. - Ko man darīt? - es jautāju. - Kā palīdzēt?

-   Vispirms varat man pastāstīt, ko atceraties no tās vēstules, ko Salajs lasīja, kad ieraudzījāt viņu sera Frančesko darbistabā.

Es visu pastāstīju. Pavēstīju Leonardo, ka mans virs saņēmis pavēli uzzināt visu Bigi vārdus un mudināt brāli Džirolamo sprediķos nolādēt Romu. Salajs acīmredzot bija slikts lasītājs ar ļoti vāju atmiņu. Es būtu daudz labāka spiedze.

Man tika izteikts lūgums katru nakti pārmeklēt Frančesko galdu, ja tas iespējams, un gadījumā, ja atrodu kaut ko interesantu, nolikt uz sava naktsgaldiņa kādu noteiktu grāmatu no manas bibliotēkas. Es nejautāju, kāpēc; man tas bija skaidrs. Izabella, kura palīdzēja Salajam iekļūt darbistabā, katru ritu tīrīja manu guļamistabu un vakaros iekurināja kamīnu. Manuprāt, viņa nezināja, kur iesaistījusies, un droši vien domāja, ka Salajs tikai palīdz kādam citam Buonomi izspiegot viņas saimnieku.

Dienu pēc zīmes, ko būšu devusi ar grāmatas starpniecību, man sestajā stundā jādodas uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu - it kā lūgties.

Pēc šīs sarunas manī mājoja divas sirdis: viena bija smaga, pielijuši ar skumjām atmiņām, ko uzjundīja Mediči vārda pieminēšana, bet otra bija liksma un pacilāta, priecājās par iespēju beidzot darīt kaut ko Savonarolas gāšanas labā, lai kristu ari Frančesko un atgrieztos Pjēro.

-    Ir vēl kaut kas, ko jūs varat darīt, - Leonardo ieminējās. Viņš pieveda mani pie garā, ar gleznotāja instrumentiem nokrautā galda. Uz tā bija uzlikta ar ģipsi apstrādātā papeles plāksne, apsegta ar ogles skici. Papīra stūrus piespieda četri gludi akmeņi; viss zīmējums bija apklāts ar mirdzošu, pulveri saberztu ogli.

-    Nedaudz maģijas, - Leonardo sacīja. - Neelpojiet. - Viņš noņēma akmeņus, ļoti uzmanīgi satvēra papīra augšējo kreiso un apakšējo labo stūri un pacēla to gaisā. Kustēdamies ārkārtīgi piesardzīgi, viņš atkāpās no galda un ļāva pulverim noslīdēt no zīmējuma un iebirt uz grīdas noliktā grozā; tumšu putekļu virpulis nosēdās uz viņa sejas un apģērba kā smalka sodrēju kārta.

Es stāvēju pie plāksnes, elpu aizturējusi. Uz plāksnes gludās ziloņkaula virsmas iezīmējās mana seja neskaidriem, pelēkiem, rēgainiem vaibstiem; tā gaidīja savu dzimšanu.

Es pozēju tikai pusstundu, lai Klaudio nerastos aizdomas. Leonardo pienesa plāksni ar ogles līnijām pie molberta. Viņš gribēja, lai es uzreiz apsēžos uz sava ķebļa, tomēr es pieprasīju iespēju vispirms aplūkot instrumentus. Uz mazā galdiņa blakus molbertam nelielā, lidz pusei ar eļļu pielietā skārda traukā tagad bija saliktas trīs smalkas sermuļādas otiņas, Litra ar sava izmēra ļoti smalku galu. Kaltētās krāsu lodītes bija sakārtotas uz nelielas koka paletes, dažas no tām jau pa pusei saspiestas. Es ieraudzīju trīs skarda traukus. Vienā bija melns šķidrums, pārējos divos - netīri zaļi brūns.

-    Tas ir mandeļu čaumalu melnais un verdaccio, - Leonardo paskaidroja. - Melnā krāsa domāta vaibstu kontūrām, otra izē- nošanai. Verdaccio ir radīts no tumšā okera, cinabrese, baltā kaļķa un kripatas melnās krāsas, tieši tik, lai nosegtu pašu paletes naža galiņu.

-   Ja jūs gleznojat tikai kontūras, kāpēc man jāpozē? - es painteresējos.

Viņš palūkojās uz mani kā uz prātu zaudējušu. - Man jāredz, kā krīt ēnas. Kā izceļas jūsu vaibstu līnijas, kā tās atkāpjas. Un man jāredz jūsu seja kustībā, ar tūkstošiem dažādu izteiksmju, jūsu domām plūstot. Kā gan citādi to attēlot pietiekami dzīvu?

Es ļāvu viņam nosēdināt mani uz ķebļa un ar prasmīgiem, maigiem pieskārieniem sakārtot manas rokas, galvu, ķermeni stingri noteiktos leņķos. To paveicis, viņš atgriezās pie molberta un veltīja tam drūmu skatienu.

-    Pārāk tumšs, - Leonardo noteica. - Es necienu skarbu gaismu, kas zog maigumu, bet mums vajag vairāk… - Viņš piegāja pie loga un izmantodams trīsi, pacēla auduma aizsegu augšā. Kad gaismas spožums bija apmierinošs, viņš sāka skaļi prātot, vai es varētu izlaist matus, jo viņš nevarot būt drošs, kādi tie ir tagad, bet mans uzjautrinātais skatiens viņu apklusināja. Es spēju tikai iedomāties, ko darītu Klaudio, ja es atgrieztos no kapelas ar ne- kārtigiem matiem.

Beigu beigās Leonardo paņēma pirkstos otu. Es ilgi sēdēju nekustīgi, klausīdamās mitrās vilnas klusajos švīkstos pret izžuvu- šo ģipsi, cenzdamās nekasīt degunu, negrozīties. Leonardo mani pat neredzēja; visa viņa uzmanība bija pievērsta darbam. Viņš uzlūkoja manu seju, redzēdams katru izliekumu, katru līniju, katru ēnu, bet viņš neredzēja mani. Pēc kāda laika es nenocietos un jautāju:

-   Vai glezna ir paredzēta Pjēro? Jūs atdosiet to viņam?

Leonardo pacēla uzaci, bet pamanījās nezaudēt koncentrēšanos. - Vēl nezinu, kam es to došu. Varbūt vispār nevienam.

To dzirdot, es saraucu pieri, un viņš mani nekavējoties norāja:

-    Nē, nē… Tagad drīkst tikai smaidīt. Domājiet tikai par kaut ko priecīgu.

-   Ko gan? Manā dzīvē nav nekā priecīga.

Viņš pacēla gaišās acis no gleznas un uzmeta man pārsteiguma pilnu skatienu. - Jums ir dēls. Vai ar to nepietiek?

Es nokaunējusies iesmējos. - Pārpārēm.

-    Lieliski. Un jums ir atmiņas par Džuljāno, vai ne?

Es pamāju.

-    Iztēlojieties… - Leonardo balsī ieskanējās vieglas skumjas.

-    Iztēlojieties, ka esat kopā ar Džuljāno, - viņš tik ilgpilni noteica, ka bija skaidri noprotams, cik ļoti to vēlētos ari viņš pats. - Iztēlojieties, ka rādāt viņam bērnu.

Es atbrīvojos no bēdām. Es iztēlojos. Jutu, kā mana seja atmaigst, bet es nespēju pasmaidīt.

Mani pārņēma drudžainas alkas veicināt Pjēro atgriešanos, bet daudzas dienas pēc tikšanās ar Leonardo manas zagligās nakts gaitas bija veltīgas; vecā vēstule bija nozudusi no Frančesko galda, bet tās vietā jauna neparādījās.

Septītajā nakti es atradu trijās daļās pārlocītu vēstuli ar uzlauztu melna vaska zīmogu. Rokām drebot, es to atlocīju un lasīju:

Pjero ir sazinajies ar Virginesu Orsini, savu kārotāju brālēnu no Neapoles. Šķiet, ka viņš pulcina karaspēku un pats apgalvo, ka rīkojas saskaņā ar pāvesta Aleksandra lūgumu pēc armijas, kas sargātu pizie- šus no karaļa Kārļa atgriešanās. Bet kurš var apliecināt, ka, reiz sapulcināts, šis spēks nedosies uz Florenci ar pavisam citu mērķi?

Kardināls Džovanni, protams, savu brāli aizstāv. Pāvests viņu uzklausa… Bet arī mans vārds ir vērā ņemams. Starp citu, Viņa Svētība uzrakstījis vēsti, kas drīz tiks nogādāta Sinjorijai. Viņš draud karalim ar izslēgšanu no Baznīcas, ja tas ar savu armiju nepametīs Itāliju, un to pašu soli arī Florencei, ja tā turpinās atbalstīt Kārli. Viņš pavēl arī pravietim pārtraukt sludināšanu.

Pēdējam nepiei'ērsiet uzmanību; uzticieties man! Patiesībā mūsu pravietim šobrīd vajadzētu divkāršot savu kvēli, it īpaši nosodot Mediči. Es parūpēšos, lai Viņa Svētība atkāpjas no sava nodoma. Runājot par Kārlis… mūkam labāk būtu no viņa attālināties.

Es uzrakstīju vēstuli Ludoviko. Mēs nevaram viņam uzticēties, bet iespējams, ka mums vajadzēs viņa vīrus, ja Pjēro drīzumā mēģinās iekarot pilsētu.

Pateicos par ielūgumu, bet mana ierašanās Florencē būtu pāragra. Vispirms noskaidrosim, kas padomā Pjēro.

Nododiet sveicienu maniem brālēniem. Man ir patiess prieks redzēt viņus atgriežamies mājās pēc tik daudziem gadiem, un mesers ļakopo beidzot ir atriebts. Florence vienmēr bijusi un vienmēr būs mūsu mājas.

Es stingi lūkojos uz vēstuli.

Mani brālēni… mesers Jākopo atriebts.

Atmiņas aiznesa mani daudzus gadus tālā pagātnē, kad mana māte Doma katedrālē raudādama stāstīja par sava mīļotā

Džuljāno nāvi. Kad es skatījos uz astrologu, kurš sēdēja savā karietē.

Jūsu zvaigznēs es redzēju vardarbību. Tā slēpjas gan jūsu pagātnē, gan nākotnē. Jums jāpabeidz tas, ko sākuši citi…

LI X

- Tas, kurš suta vēstulēs… Viņš ir no Paci dzimtas, - es ierunājos.

Leonardo lieliski prata valdīt pār sevi. Tomēr tajā lietainajā rudens stundā divas dienas pēc vēstules atrašanas es skaidri redzēju viņa nemieru.

Tobrīd es sēdēju uz. krēsla, rūpīgi ievirzīta vēlamajā pozā, bet viņš tikmēr liecās pār molbertu. Pirms apsēšanās es uzstāju, ka vēlos redzēt portreta pirmās līnijas. Mani vaibsti bija iezīmēti ar melnu, stūri padarīti maigāki ar dubļainā verdaccio kārtām; ēnu mākoņi melnēja zem mana žokļa labajā pusē, vaiga iekritumā, zem labās nāss. Es lūkojos no zīmējuma ar savādi tukšām, baltām acīm. Mani mati bija iekrāsoti ar vienmuļi melnu krāsu. Tagad es matus vienmēr nēsāju savītus un uzspraustus, parasti ari apklātus ar plīvuru, taču Leonardo lieliski atcerējies to izskatu pirms daudziem gadiem, kad ierados Mediči namā ar izlaistiem, brīvi krītošiem matiem. Tie slīdēja lejup, vijoties tieši pareizajā daudzumā, un galos es redzēju nelielo ieliekumu, kas tā ari nekļuva par pilnvērtīgu cirtu.

Šodien uz mazā galdiņa bija izlikti pieci nelieli skārda trauki: vienā bija salieta eļļa otām, otrā bija verdaccio, bet pārējos trijos bija salikts vairāku nokrāsu pelēcīgais materiāls, ko dēvēja par terra verte. Šīs pēdējās krāsas viņš uzklāja plāksnei ar slaidu, plūstošu kustību, teikdams, ka vēlas radīt "ēnas ēnās, kas slēpjas starp ēnām". Tumšajām krāsām vajadzēja klāties pirmajām, un pēc tam kārtu pēc kārtas tām sekotu gaišākās.

Es pēc atmiņas nocitēju Frančesko noslēpumainā vēstuļu rakstītāja vārdus. Man sala, un es aukstumā drebēju; mani svārki bija lietus piesūkušies pat par spīti melnajam apmetnim, kurā mani ietina Salajs. Telpā valdīja tumsa pat dienas vidū, tikai lampa meta dzeltenu gaismu pret ieeļļoto papīru, kas sedza logu. Pavardā dega uguns, bet pat tā nespēja gaisināt vēsumu un krēslu. Tuvojās ziema.

Leonardo pacēla skatienu un domīgi noglauda zodu, it kā aizmirsis, ka viņam vairs nav bārdas. - Jums ir bīstami tulkot lasīto, - viņš pēc brīža noteica.

-   Vai es maldos?

-   Atbilde uz jūsu jautājumu nav svarīga. Nozīme ir tikai jūsu drošībai.

-    Man vienalga, - es attraucu. - Pjēro tuvojas. Viņš pulcē armiju. Un viss mainīsies, kad viņš atgriezīsies.

-   Iespējams, viņš tuvojas, bet iespējams, ka ne… Vai jums patiesi šķiet, ka viņš ļautu Paci kaut ko uzzināt par saviem nodomiem? - Viņš nolaida roku, kurā turēja otu, un cieši lūkojās uz mani.

Mākslinieks jau grasījās bilst vēl kaut ko, bet es viņu pārtraucu. - Tas sākās jau sen, vai ne? Ar Lorenco?

Leonardo samirkšķināja acis, un es sajutu atturību, pat neapmierinātību, kas slēpās šajā sīkajā kustībā. - Lorenco pieļāva lielu kļūdu, pēc brāļa slepkavības ļaudams vaļu savam naidam. Dzīves pēdējos gados tas viņam sagādāja daudz raižu. Pēc viņa nāves par šo kļūdu maksā viņa dēli. Jājautā, vai šis vardarbības loks ir laužams.

-   Jūs zināt, ka es esmu. Jūs to pateicāt Lorenco. Tonakt Mediči namā, kad rādījāt man Džuljāno skulpturu, jūs devāt viņam zīmi.

Leonardo ziņkāri sarauca uzaci. - Jūs esat pārāk vērīga, madonna.

-   Vai… vai mans Džuljāno to zināja?

-    Kad jūs apprecējāties, viņš nezināja, bet… - Leonardo aprāvās. - Piesargieties, lai citi nepamana jusu domas. - Atkal pacēlis otu, viņš ļoti klusi, it kā runādams pats ar sevi, noteica: - Dažreiz es vēlos, kaut jūs tonakt nebūtu ieraudzījusi Salaju.

-    Mani nepieķers.

-    Iespējams. Tagad es redzu, ka esat tikpat gudra kā jūsu tēvs. Pārāk gudra. Es vēlreiz lūdzu jūs pārāk daudz nedomāt par saviem atklājumiem. Tas varētu veicināt jūsu slepeno gaitu atklāšanu, un par to jūs samaksātu ar dzīvību. Vai saprotat?

-    Es protu turēt mēli aiz zobiem. - Manā balsī ieskanējās asa nots. - Kā jau teicāt, es esmu gudra. Mani neviens nepieķers. Es dzīvoju kopā ar vīrieti, ko nicinu, bet viņam manas jūtas ir noslēpums.

-   Toties es tās pamanīju. Redzēju tās jūsu sejā, katrā kustībā. Vai var apgalvot, ka to nav ievērojuši arī citi?

Es klusēju.

Leonardo balss atmaiga. - Mani drūmie vārdi jums nepalīdzēs. Turklāt esmu noslaucījis smaidu no jūsu sejas. Es zinu, ka esat saprātīga dāma un protat klusēt. Parunāsim par kaut ko priecīgāku. Varbūt par jūsu dēlu? Viņš noteikti izskatā līdzinās jums.

Leonardo vārdi sasniedza savu mērķi; es atcerējos Mateo un bez kavēšanās atmaigu. - Viņš aug griezdamies. Jau sācis rāpot, - es lepni paziņoju. - Dažreiz pat ātrāk, nekā es staigāju. Un viņš izskatās pēc manis. Tumšām acīm, skaistām, garām skropstām un savas vecmāmiņas pilnīgajām lūpām… Kad skatos uz. viņu, es redzu ari viņa tēvu… Viņa mati ir mīkstāki un cirtaināki, līdzīgi Džuljāno.

Mākslinieks pacēla skatienu no molberta, viegli smaidīdams.

-   Un jūs? - es spēji iejautājos.

-   Kā, lūdzu?

-   Vai jūs, mani uzlūkojot, redzat manu tēvu? Manu īsto tēvu?

Viņa seja satumsa, un no tās nozuda jebkāda izteiksme. Brīdi

klusējis, viņš atbildēja: - Jā, es redzu jūsu tēvu. Bet visvairāk tomēr jūsu mati. Jūsu sejā vīd tās pašas skumjas, ko redzēju viņā, kad…

-    Kad? Vai jus redzējāt viņu ārpus Mediči nama?

Leonardo samirkšķināja un nodūra acis. Atbildot viņš lūkojās

uz portretu, nevis mani. - Es redzēju jūsu māti neilgi pēc viņa nāves. Svētā Gara baznicā.

Es ieinteresēta paliecos uz priekšu. - Ko jūs darījāt otrā Arno krastā?

Viņš paraustīja plecus. - Man bija pasūtījumi visā pilsētā, daudzās baznīcās. Es gribēju runāt ar dominikāņu klostera priekšnieku par altārgleznu kapelai…

-   Vai viņa lūdza Dievu? Mises laikā?

-    Mise bija beigusies, un viņa gāja laukā no baznīcas. Todien viņai blakus nebija vīra, tikai kalpone…

-   Zaļuma.

-   Tā sieviete ar neparastajiem matiem? Es tik ļoti gribēju tos zīmēt… Jā, viņai līdzās gāja kalpone. Viņa bija stāvoklī, gaidīja jūs.

Stāsts mani aizgrāba. - Kā viņa izskatījās?

-    Ļoti daiļa. Un salauzta, - viņš klusi noteica. - Salauzta, tomēr āri cerību pilna. Manuprāt, jūs devāt viņai iemeslu dzīvot.

Es novērsos, pagriezdama seju pret aizklāto logu un nespodro gaismu.

-   Man ļoti žēl, - Leonardo atvainojās, beidzot pievērsis skatienu man. - Es nevēlējos jūs apbēdināt.

Es paraustīju plecus, bet neskatījos uz viņu. - Mani dažreiz moka ziņkāre, vai vīrs ļāva mātei iet uz Džuljāno bērēm.

-   Viņam neizdevās to novērst, - Leonardo atbildēja ar tik dedzīgu naidu balsī, ka es satrūkusies pagriezos.

-   Jūs viņu tur redzējāt?

-Jā. - Mākslinieka vaigos sakāpa sārtums.

Es iztēlojos viņus abus - divus cilvēkus, kuri mīlējuši vienu vīrieti, - un prātoju, vai mana māte to zinājusi, vai viņi kādreiz par to runājuši. Es atvēru muti, gribēdama uzdot vēl kādu jautājumu, bet Leonardo rūpīgi ievietoja otu mazajā eļļas kārbiņā un atkāpās no molberta. - Pagājusi jau gandrīz stunda; jūs nedrīkstat palikt vēl ilgāk, - viņš stingri noteica. - Madonna, es uz laiku atgriezīšos Milānā. Man ir pienākumi pret savu patronu, Milānas hercogu, un arī pasūtījums Svētā Vakarediena gleznai klostera ēdamzālē…

-    Jūs aizbraucat? - Es nepaguvu noslēpt savu vilšanos un strauji piecēlos. Salaja melnais, pievilgušais apmetnis noslīdēja man no pleciem un sabruka uz krēsla.

-    Protams, es atgriezīšos, bet nevaru pateikt, kad tas notiks. Tikmēr šeit paliks Salajs. Turpiniet visu kā līdz šim, bet tagad atrasto vēstuļu saturu nododiet viņam. Un viņš to savukārt pavēstīs man.

-    Bet… ja nu ierodas Pjēro? Ko man darīt?

Leonardo maigi pasmaidīja. - Ja ieradīsies Pjēro, jums nebūs jāraizējas. Par jūsu pašas un bērna drošību parūpēsies.

-    Bet pagaidām… Iespējams, jūs uzzināsiet šo to satraucošu, varbūt pat dusmosieties. Lūdzu, saprotiet, ka es šobrīd jums daudz ko nestāstu tikai tāpēc, ka jums pretējā gadījumā draudētu vēl lielākas briesmas… Jums un jūsu sirdij tuvajiem.

Es ierunājos: - Ja jūs atgriežaties Milānā un mēs vēl ilgi netiksimies… Man jālūdz atbilde uz vēstuli, ko jums reiz nosūtīju.

Viņš lieliski zināja, ko vēlos dzirdēt, tomēr kavējās ar atbildi.

-   Slepkava Svētās Ziedu Dievmātes katedrālē dienā, kad mira Džuljāno, - es viņu mudināju. - Pirmais, kurš viņam uzbruka, vienīgais, kurš aizbēga. Mans Džuljāno, mans vīrs, par viņu stāstīja. Jūs esot pavēstījis Lorenco par šo cilvēku. Jūs bijāt katedrālē, kad viņš noslepkavoja Džuljāno Vecāko.

-   Viņš bija tērpies grēku nožēlnieka drānās, - Leonardo strupi noteica. - Ar kapuci. Viņa seju es skaidri neredzēju.

-   Bet jūs noteikti saskatījāt vismaz daļu! Mans Džuljāno teica, ka jūs viņu redzējāt. Ka viņa tēvocis mira jums uz rokām.

-    Es… redzēju daļu. Bet tas notika vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem; es viņu redzēju tikai mirkli. Jūs nevarat cerēt, ka es to atminēšos.

-   Varu gan, - es iebildu. - Jūs atcerējāties manu seju, kad bijāt ieraudzījis mani tikai vienu reizi Mediči namā. Jūs to ieskicējāt pilnīgi pareizi, tikai pēc atmiņas. Un jūs man pastāstījāt, kā iegaumēt seju; es neticu, ka jūs neizmantojāt šo paņēmienu Džuljāno slepkavas atpazīšanai. Jūs visur nēsājat līdzi savu mazo piezīmju grāmatiņu. Es neticu, ka jūs neuzskicējāt viņa seju… vismaz to daļu, ko redzējāt.

Gaitenī atskanēja soļi; es pagriezos un ieraudzīju durvis stāvam Salaju. - Viņai jāiet. Mākoņi ir melni; tuvojas stiprs lietus.

-   Saprotu, - Leonardo noteica un ar galvas mājienu aizsūtīja zēnu prom. Pēc tam viņš pievērsās man un dziļi ievilka elpu.

-    Esmu spiests atvadīties.

Es nebiju ar mieru. - Pirmajā reizē, kad tikāmies šeit, jūs stāstījāt, ka mani vēlas satikt Pjēro. Un es tik ļoti vēlējos jums ticēt, ka nepamanīju melus. Bet tagad es ļoti skaidri redzu, ka jūs nesakāt patiesību. JUs uzskicčjāt nožēlnieku, vai nav tiesa? Jūs noteikti meklējat viņu jau gadiem ilgi. Man ir tiesības redzēt tā vīra seju, kurš nogalināja manu tēvu. Kāpēc jūs man to nerādāt?

Leonardo seja kļuva cieta kā akmens; pagaidījis, līdz apklustu, viņš iejautājās: - Madonna, vai jums nav ienācis prātā, ka dažus noteiktus apstākļus jums labāk būtu nezināt?

Es sāku runāt, bet aprāvos.

-    Džuljāno slepkavība notika ļoti sen, - Leonardo turpināja.

-    Viņa brālis Lorenco ir miris. Mediči dzimta ir padzīta no Florences. Slepkava, ja viņš vēl elpo, noteikti vairs ilgi nedzīvos. Kādēļ mums tērēt laiku, meklējot vienu vienīgu cilvēku? Un kā jums šķiet, ko mums darīt, ja viņu atradisim?

Man atkal nebija atbildes.

-   Atriebība nekalpotu nekādam cēlam mērķim. Mēs tikai uzjundītu senas sāpes, senu naidu. Jau šobrīd esam iesprostoti situācijā, ko radījušas tālas kļūdas. Cerēsim, ka izdosies izvairīties no to atkārtošanas.

-   Esmu pelnījusi zināt, - es rāmi noteicu. - Un es nevēlos, lai man melo.

Leonardo asi parāva augšup zodu. - Es nekad jums nemelošu. To varu droši apgalvot. Bet, ja uzskatīšu, ka jums tā būs labāk, es slēpšu no jums patiesību. Neaizmirsdet, ka esat Mediči mantinieka māte. Tā ir smaga nasta. Jums abiem pienākas aizstāvība. Un mans pienākums ir to nodrošināt.

Es nenovērsdamās lūkojos uz Leonardo. Biju nokaitināta un kūsāju bezpalidzīgās dusmās, tomēr uzticējos viņam tikpat nešaubīgi kā vīram, kurš bija audzinājis mani kā savu bērnu.

-Jums jāiet, - viņš klusi sacīja. - Kučierim nedrīkst rasties aizdomas. Un līst lietus.

Es pamāju. Pacēlusi mitro apmetni no krēsla, es uzsviedu to plecos un pievērsos viņam. - Es nevēlos atvadīdes aizvainojumā.

-   Mani nav aizvainojuma, tikai laba griba. - Leonardo ar mājienu norādīja uz gleznu. - Es paņemšu to līdzi un strādāšu, ja izdosies. Varbūt jums vēl būs iespeja man pozēt.

-    Es zinu, ka būs. - Paspērusi soli uz priekšu, es satvēru viņa roku; mākslinieka tvēriens bija silts un tieši tik ciešs, cik vajadzīgs.

-    Uzmanieties! Un palieciet sveiks.

-   Jūs ari, madonna Liza. Es zinu, ka šis jums ir smags bridis. Varu tikai apsolit, ka beigās jūs gaida laime.

Leonardo balsi skanēja pārliecība, bet man tā nesniedza mierinājumu. Mans Džuljāno bija miris; laime man - tāpat kā reiz manai mātei - bija apglabāta pagātnē.

Salajs atkal apsēja melno audumu man ap acīm un atkal iebāza ausis nekārsto vilnu. Juzdama uz elkoņa viņa plaukstu, es lēni, nedroši gāju pa iso gaiteni un apstājos, kad liels koka gabals

-   laikam durvis vai sienas panelis - rībēdams atslīdēja malā, skrāpējoties pret akmens sienu.

Mēs gājām lejup pa kāpnēm, un es uzmanīgi spēru soļus, ar vienu roku satraukti pieturēdama garos svārkus, smago virstēr- pu, apmetņa malu, kas vilkās pa grīdu. Kā parasti, mēs apstājāmies, jo Salajs gaidīja sarga dotu zīmi, ka ceļš ir brīvs. Viņš to saņēma, un mēs riksi metāmies pār gludu grīdu.

Pēc tam pirmo reizi vilcinājāmies - pēc manas pārliecības, durvis, jo ārpusē smagi plīkšķēja lietus, lāsēm krītot tikai dažas collas tālāk no manas sejas. Dažas šautras, vēja pūstas, aiztraucās man gar vaigiem. Skanēja tik varens pērkona dārds, ka man zem kājām nodrebēja zeme.

Salajs man blakus saspringa, gatavodamies gājienam, un satvēra manu augšdelmu.

-    Skrieniet! - viņš pavēlēja un vilka mani sev līdzi.

Es akli metos skriet. Un spēji ievilku elpu, jūtot ledaino ūdeni gāžamies virsū. Lietus triecās lejup asā leņķī un lija man zem kapuces tieši sejā; es nolaidu to zemāk, mēģinādama vairīties no ūdens, bet mans apsējs strauji izmirka un lietus dzēla acīs. Es pacēlu brīvo roku pie tām.

Un tajā pašā brīdī aizķēros ar kurpi aiz apmetņa izmirkušās malas. Es zaudēju līdzsvaru un nokritu, izraudamās no Salaja tvēriena; es atsitos pret zemi ar brivo elkoni un ceļgaliem. Es centos piecelties; mana plauksta atspiedās pret aukstu, slidenu bruģa plāksni. Un vienlaikus es pacēlu otru plaukstu, lai noslaucītu sāpošās acis.

Slapjais apsējs paslīdēja un nokrita. Man acu priekšā parādījās Salaja glītā seja, ko izķēmoja panika.

Mums blakus gaidīja zirgs un rati. Un aiz tiem slējās lielā klostera sienas, ko es tik labi pazinu. Salajs sniedzās pēc manis, mēģināja mani aizturēt, bet bija jau par vēlu; es pagriezu galvu un caur pelēko lietusgāzi palūkojos uz laukumu tālumā aiz sevis.

No ielas otras puses uz mani lūkojās Bāreņu slimnīcas elegantās kolonnas. Vēl tālāk kreisajā pusē stavēja mans kučieris Klaudio, tik tālu, ka izskatījās sīks kā muša; viņš bija atradis patvērumu zem lodžijas.

Mēs ar Salaju stāvējām pie baznīcas ziemeļu gala; Klaudio mani gaidīja rietumu pusē, kas bija pievērsta laukumam.

Katru reizi, tiekoties ar Leonardo, es patiesībā nepametu Vis- svētās Pasludināšanas baznīcu.

LX

Es nerunāju ar Salaju; pātagojošais lietus darīja jebkādu saziņu neiespējamu. Viņš uzvilka mani kājās, uzstuma apmetņa kapuci atpakaļ man galvā, un mēs skrējām, šoreiz atpakaļ klostera sniegtajā patvērumā. Nokļuvuši telpā, kas izskatījās pēc guļam- zāles priekšistabas, mēs atvilkām elpu. Man sāpēja ceļgali un kreisais elkonis, uz kuriem noteikti bija ari lieli zilumi, bet nekas nelabojams nebija noticis.

Salajs necentās uzlikt man uz acīm apsēju un ar mājienu norādīja, lai izvelku no ausīm vilnu. Viņš nostājās man tik tuvu, ka mūsu ķermeņi saskārās, un klusi runāja man ausī: - Tagad jums dota vara mūs visus nodot. Pagaidiet šeit. Te nevienam nevajadzētu nākt. Ja kādu ieraugāt, nerunājiet. Kad atgriezīšos, kaut ko izdomāšu.

Es gaidīju. Pēc brīža Salajs atgriezās, nesdams lielu auduma gabalu. Viņš palīdzēja man novilkt melno, izmirkušo apmetni un skatījās, kā es cenšos noslaucīties.

- Lieliski, - viņš noteica, kad pasniedzu viņam audumu. - Es raizējos, kā izskaidrosiet savu… slapjo stāvokli kučierim.

-Jums nav nekas jāsaka Leonardo, - es ieminējos. - Par to, ka es zinu, kur mēs esam.

Viņš nicigi iespurdzās. - Mums nav nekādu cerību to no viņa noslēpt, monna. Viņš saož melus tikpat nekļūdīgi kā mēs asinis uz miesnieka rokām. Turklāt man apnicis jūs vadāt apkārt pa pilsētu. Nādet.

Salajs uzveda mani augšā pa kāpnēm un cauri gaiteņu labirintam, pec tam atkal lejup, lidz nonācām narteksā, kas veda uz galveno telpu. Tur viņš mani atstāja un pat ne reizi nepaskatījās atpakaļ.

Es izgāju laukā, nostājos zem pārkares un pavicināju roku uz lodžijas pusi, kur gaidija Klaudio.

Tovakar, kad Mateo beidzot aizmiga bērnistabā, Zaļuma atsai- tēja manas piedurknes. Man bija runātīgs noskaņojums, turklāt mani mocīja ziņkāre.

-   Vai tu pazini Džuljāno? - es jautāju. - Lorenco brāli?

Viņu jau plosīja nemiers; es atgriezos mājās satraukta un ar neizskaidrojami slapjiem matiem. Zaļuma apmānu saoda tikpat nekļūdīgi kā Leonardo. Kad painteresējos par Džuljāno, viņas noskaņojums pasliktinājās vēl vairāk.

-   Es viņu nepazinu labi, - Zaļuma noteica. - Tikai vairākas reizes satiku. - Viņa lūkojās tālumā, senā pagātnē, un viņas balss at- maiga. - Viņš bija ļoti neparasts vīrietis; tie attēli, ko esmu redzējusi, to īsti neataino. Viņš bija ļoti līksms, ļoti maigs, kā bērns šī varda labākajā nozīmē. Viņš izturējās labi pret cilvēkiem pat tad, kad nebija spiests to darīt. Laipns pret mani, vienkāršu verdzeni.

-    Vai tev viņš patika?

Zaļuma grūtsirdīgi pamāja, salocīdama manas piedurknes un ielikdama skapī. Pēc tam viņa atkal pievērsās man un sāka atraisīt tērpa saites. - Viņš ļoti mīlēja jūsu māti. Kopā ar Džuljāno viņa būtu ļoti laimīga.

-   Doma katedrālē bija kāds vīrs, - es ieminējos. - Todien, kad Džuljāno noslepkavoja. Kāds… kāds redzēja pašu notikumu. Vainīgs nebija tikai Barončelli un Frančesko de Paci. Bija kads cits, vīrs ar kapuci galvā, kas aizsedza seju. Viņš deva pirmo cirtienu.

-    Bija vēl kāds? - Zaļuma šausmās jautāja.

-   Jā, cits slepkava, kuram izdevās aizbēgt. Un viņu tā arī neatrada. Varbūt viņš vēl ir šeit, Florencē. - Mans tērps nokrita uz. grīdas, un es izkāpu no tā.

Zaļuma nikni nošņācās. - Jūsu māte Džuljāno mīlēja vairāk nekā dzīvību. Kad viņš nomira, man šķita, ka viņa… - Zaļuma papurināja galvu un pacēla tērpu.

Es ļoti klusi ierunājos: - Man šķiet, ka… kāds cits šeit Florencē… kāds zina, kas ir šis cilvēks. Un pienāks bridis, kad to uzzināšu es. Tajā bridi viņš beidzot saņems taisnu tiesu… cerams, no manas rokas.

-   Kāds no tā labums? - viņa noprasīja. - Ir jau par vēlu. Džuljāno dzīvība ir apdzisusi, jūsu mātes dzīve salauzta. Tovakar viņa grasījās doties pie Džuljāno. Vai jūs to zinājāt? Viņa grasījās pamest jusu tēvu, lai sekotu Džuljāno uz Romu… Vakarā pirms slepkavības viņa gāja to pavēstīt…

Es apsēdos pie pavarda, gribēdama sasildīties, un visu atlikušo pēcpusdienu vairs nerunāju ar Zaļumu. Lūkodamās liesmās, es domāju par savas mātes sadragāto dzīvi un klusībā sev apsolīju, ka atradīšu iespēju atriebt viņu un abus mūsu Džuljāno.

Ziema ritēja gausi. Leonardo prombūtnē es gandrīz katru dienu devos lūgties uz nelielo kapelu Visusvētās Pasludināšanas baznīcā. Man pietrūka mākslinieka; viņš bija vienīgā saikne ar manu īsto tēvu un mīļoto Džuljāno. Es zināju, ka ari viņš skumst par abu šo lielisko cilvēku zaudējumu.

Gandrīz katru vakaru, kad ceļš bija vaļā, tas ir, Frančesko viesojās pie savām padauzām, es nolavījos lejā, uz viņa darbistabu, un pārmeklēju galdu. Vairākas nedēļas neko neatradu. Es atvairīju vilšanos, atgādinādama sev, ka Pjēro drīz nāks. Kad viņš ieradīsies, es varēšu pamest Frančesko un kopā ar Mateo, tēvu un Zaļumu meklēt patvērumu pie Mediči.

Bet Pjēro nenāca.

Būdama augstu stāvoša "gaudotāja" sieva, es biju spiesta sestdienās apmeklēt Savonarolas sprediķus, kas bija domāti sievietēm. Es kopā ar Zaļumu devos uz Svētā Lorenco baznīcu un sēdēju tuvu pie altāra un kanceles vietā, kas tika taupīta pravieša tuvākajiem sabiedrotajiem. Es izturēju sprediķus, iztēlodamās, kā runāju ar Leonardo, pasūtot skaistu pieminekli savam Džuljāno. Tomēr manu uzmanību piesaistīja brāļa Džirolamo skanīgā balss, no kuras pilēja inde, vēršoties pie klusējošās draudzes:

-    Tie, kas pielūdz Pjēro de Mediči un viņa brāļus, Džuljāno un tā dēvēto kardinālu Džovanni…

Mēs ar Zaļumu stingi lūkojāmies uz priekšu; es neuzdrošinājos paskatīties uz viņu. Mani apžilbināja sāpes un dusmas. Es dzirdēju pravieša vārdus, bet neredzēju viņa seju. Muļķis, es nodomāju. Tu nezini, ka Džuljāno ir miris…

- Dievs zina, kas tie ir! Dievs pazīst to sirdis! Pieminiet manus vārdus, visi, kas turpina mīlēt Mediči, ir tādi paši ka viņi: bagātie, neticīgie, kas pielūdz pagānu skaistuma ideālus, pagānu mākslu, pagānu dārgumus. Kamēr viņi mirdz un dižojas ar savu zeltu un dārglietām, nabagi mirst badā! Dievs man vēstī - es nerunāju savā vārdā, jel dzirdiet, šo elku pielūdzēji pelnījuši just bendes zobenu pie kakla. Tie ir kā bezgalvaini, tie nedzird Dieva likumu, tajos nav līdzjūtības pret nabagiem. Un tāpēc tie zaudēs galvu arī patiesībā!

Es klusēju, bet iekšēji kūsāju dusmās, atcerēdamās rindu no pēdējās vēstules, ko biju atradusi Frančesko darbistabā. Patiesībā mūsu pravietim šobrīd vajadzētu divkāršot savu kvēli, it īpaši nosodot Mediči.

Es dusmojos. Un drebēju. Un lūdzos, kaut nāktu Pjēro.

Pa šo laiku es Frančesko istabā atradu tikai vienu vēstuli - atkal rakstītu tādā pašā smagnējā rokrakstā.

Jūsu bailes no izslēgšanas ir nepamatotas. Es jau teicu - nezaudējiet ticību. Lai viņš sprediķo bez bailēm! Nevaldiet viņu. Gan redzēsiet. Pāvests Aleksandrs piekāpsies.

Gadi nomainījās gandnz nemanāmi. Pašā pirmajā tūkstoš četrsimt deviņdesmit sestā gada dienā Milānas hercogs Ludoviko Sforca nodeva Florenci.

Viens no dārgumiem, ko karalis Kārlis savā gājienā uz dienvidiem nozaga Florencei, bija Pizas cietoksnis. Pizā vienmēr bija valdījusi Florence, bet tā jau ilgi alka pēc brīvības. Kopš iebrukuma pilsēta bija nonākusi franču rokās.

Bet Ludoviko uzpirka Pizas cietokšņa sargu, lai tas nodotu atslēgas piziešiem. Un ar šo vienu gājienu Piza atguva brīvību, nokratīdama gan Kārļa, gan Florences jūgu.

Viltīgais Ludoviko centās noslēpt savu saistību ar notikušo. Tā rezultātā florencieši uzskatīja, ka pats karalis Kārlis piešķīris pi- ziešiem brīvību. To bija nodevis Kārlis, ko Savonarola cildināja kā Dieva kareivi, kurš nesis Florencei mūžīgu slavu.

Un ļaudis vainoja Savonarolu. Slavinājumi pirmo reizi deva ceļu neapmierinātiem izsaucieniem.

Es padesību uzzināju no Salaja, kurš, nespedams apvaldīt savu sajūsmu, pačukstēja man to kādu dienu, kad skaitīju lūgšanas ģimenes kapelā. Man šīs ziņas lika pasmaidīt. Ja tas bija Leonardo roku darbs, es spēju ar prieku pārciest viņa prombūtni.

Ziema deva ceļu pavasarim, kas sev līdzi atnesa nemitīgu lietu. Pilsētas zemākās daļas applūda, daudzi veikaliņi tika sabojāti, to skaitā ari daudzas krāsotāju darbnīcas, un šis apstāklis radīja zaudējumus Frančesko zīda un mana tēva vilnas tirgotavām.

Tomēr pagaidām mums pārtikas bija vairāk nekā pietiekami - pateicodes Frančesko sakariem.

Mana vīra noskaņojums šajā laikā bija neparasti priecīgs. Iemeslu es uzzināju tikai kādās vakariņās, kad viņš bija īpaši runīgs.

Ārpusē vētra bija nomierinājusies, pārvēršoties par skaļu lietusgāzi. Pēc ilgstoši vēsajām nedēļām mūsu nams bija auksts un vēju izpūsts, tāpēc mēs trīs - es, Frančesko un mans tēvs - sēdējām pēc iespējas tuvāk kamīnam.

Frančesko pēcpusdienu bija pavadījis Sinjorijas pilī, tāpēc viņam mugurā bija labākais lucci - garā burgundieša krāsas tunika, kas pie piedurknēm un apkakles apdarināta ar brūnu sabuļādu. Viņš atgriezās mājās smaidīgs, un šis labais noskaņojums šķita tikai pieņemamies spēkā. Kad apsēdāmies pie galda un kalpotāji salēja vīnu, Frančesko vairs nespēja savaldīties.

- Labas ziņas, ser Antonio! - viņš iesaucās, vērsdamies pie mana tēva - mana bālā, izdēdējušā tēva, kurš gan bija Frančesko gados, bet izskatījās daudz vecāks. Frančesko acis kvēloja, vaigi un deguna gals vēl bija apsārtis no jāšanas mājās mitrajā aukstumā. Sīkas ūdens pilītes bija sakrājušās viņa sudrabotajos matos un mirdzēja uguns atspīdumā. - Jūs, protams, atceraties pāvesta ziņu pērn, kurā viņš pavēlēja brālim Džirolamo pārtraukt sprediķošanu?

-    Jā, - tēvs bezkaislīgi atbildēja. Savonarola turpināja savus sprediķus, ignorēdams saņemto pavēli. Daži runāja, ka izslēgšana no baznīcas vairs nav aiz kalniem.

-   Veicis rūpīgus pētījumus, Viņa Svētība sapratis, cik netaisns ir šis lūgums. Šodien Sinjorija saņēma ziņu, ka brālis Džirolamo drīkst sprediķot, ja vien nekridzē Romu un it īpaši Viņa Svētību. - Frančesko plati pasmaidīja, atgāza galvu un iedzēra lielu malku vīna.

Es klausījos, bet saglabāju sejā pieklājīgu, vienaldzīgu izteiksmi, klusībā prātodama, vai Frančesko to patiešām uzzinājis no Sinjorijas vai tomēr no sava noslēpumainā rakstītāja. Nolēmu naktī pārmeklēt viņa galdu, ja tas būs iespējams.

-   Labi vien būtu, ja viņš neaizvainotu Romu, - mans tēvs noteica. - Ļaudis jau sāk satraukties.

-   šīs raizes ir nepamatotas, - Frančesko viņu mierināja. - Un ļaudis pārāk ātri aizmirst visu, ko brālis Džirolamo darījis Florences labā. Ja neiejauktos mūks, Kārlis droši vien sagrautu pilsētu.

Mans tēvs tik tikko manāmi pamāja un izklaidīgi vērās uguni.

-   Bet es dzirdēju baumas, - tēlotā nevainībā ierunājos es, - ka pirms kāda laika tika pārtverta vēstule, kas ceļoja uz Franciju… no brāļa Džirolamo karalim.

Mans virs spēji pagriezās. - Kur to kaut ko tādu uzzināji?

-    Agripina teica, ka dzirdējusi sarunas tirgū. Runā, ka mūks lūdzies, lai karalis atgriežas Itālijā, jo Florence tad noticētu viņa pravietojumam.

-   Es zinu, ko ļaudis runā. Kāpēc tu atstāsti tik acīmredzamus melus?

-    Biju pārliecināta, ka tu zināsi patiesību, - es tik veikli vērsu visu par labu, ka pārsteidzu pati sevi. - Klīst arī baumas, ka pāvests apdomājot iespēju izstāties no Svētās Līgas. - Pāvests Aleksandrs bija izveidojis Līgu ar Neapoles, Milānas un Svētās Romas imperatora atbalstu; tās mērķis bija padzīt Kārli no Itālijas. Savonarola, protams, nostājās pret to, bet Roma izdarīja vērā ņemamu spiedienu uz Florenci, aicinot to pievienoties.

Mani vārdi nomierināja Frančesko. - To es nebiju dzirdējis. Bet tas ir ļoti iespējams. Mums tās būtu labas ziņas. - Viņš brīdi klusēja, iedzēra malku vīna un uzmeta viltīgu skatienu manam tēvam. - Ser Antonio, - viņš ierunājās, - manuprāt, jums pienācis laiks priecāties par vēl vienu mazbērnu. - Viņš aši pameta acis manā virzienā un izlieca lūpas smaidā, vērdamies uz savu kausu. - Es vairs neesmu jauns. Man nepieciešami dēli, kas varēs pārņemt savā ziņā ģimenes amatu. Kā jums šķiet?

Nelabuma pārņemta, es nolaidu acis un stingi lūkojos uz vīnu savā kausā, alkdama tajā noslīcināties.

-   Man šķiet, - tēvs lēni ierunājās, - ka man ir tikai viens bērns. Un citu man nekad nav trūcis. Es ļoti lepojos ar savu meitu.

-   Jā, viņa liek lepoties mums visiem, - Frančesko nevilcinoties atbildēja; viņam bija pārāk labs garastāvoklis, lai kaut kas to spētu sabojāt. - Un es, protams, rīkojos necienīgi, runājot par tādiem jautājumiem pirms apspriešanās ar savu mīļoto sievu. - Viņš iztukšoja vīna kausu un pieprasija vēl, spēji mainīdams tematu un pievērsdamies nejaukajiem laika apstākļiem.

-   Paredzamas augstas cenas, - mans tēvs pareģoja. - Tas reiz notika, kad vel biju zēns. Ja lietus nepārstās, nebūs labības. Un tādā gadījumā varu apliecināt, ka izsalkušie sadumposies.

-     Mums nav jāsatraucas, - Frančesko pārliecināts paziņoja.

-    Dievs uzsmaida Florencei. Lietus pārstās.

Uz manu tēvu znota lielīgie vārdi nekādu iespaidu neatstāja.

-    Ja nu tas nenotiek? Ja nu labības vispār nebūs? Savonarolam jāiejaucas, lai mums atkal uzspīdētu saule.

Frančesko smaids nedaudz padzisa; viņš uzmanīgi palūkojās uz manu tēvu. - Tas notiks, ser Antonio. Apzvēru, ka tas notiks.

-    Plūdi atnes mēri, - tēvs noteica. - Tāpat kā izsalkums. Es to jau esmu pieredzējis…

Es satrūkos, domādama par Mateo. Mans tēvs to pamanīja un nokaunējies satvēra manu roku. - Es nevēlējos tevi izbiedēt. Mēris mūs neskars, Liza.

-    Patiesi, - Frančesko apliecināja balsi, kurā skanēja brīdinājums. - Šeit mums nedraud ne plūdi, ne bads. Manā mājā nevienam nebūs jābadojas.

Mans tēvs piekāpdamies pamāja un nodūra acis.

Mēs ēdām klusēdami, tikai Frančesko sūdzējās, ka zemnieki vēl joprojām nesaprot patiesību, tas ir, ka piziešiem cietokšņa atslēgas iedevis Ludoviko Sforca, Milānas hercogs, nevis brālis Džirolamo. Tas bija neveiksmīgs pārpratums, jo lika ļaudīm izteikt neapmierinātību pret mūku, kurš viņus tik ļoti mīl un drudžaini lūdz Dievu viņu labā. Frančesko uzstāja, ka tas ir vienīgais iespējamais iemesls, kāpēc skaitā pieņemas Arrabbiati pulki; šobrīd bija ļoti ticams, ka šie cilvēki kļūs par atzītu polidsko partiju, kas stājas pretī Savonarolam un "gaudotājiem".

Pēc tam Frančesko deva neslēptu mājienu, ka mēs abi esam noguruši un agri dosimies pie miera; mans tēvs, kurš parasti palika ilgi un pavadīja laiku sava mazdēla sabiedrībā, to uztvēra pieklājīgi un devās prom.

Kad atvadījos, lai dotos uz savu istabu, Frančesko piecēlās un veltīja man zīmīgu skatienu.

-   Ej uz savu istabu, - viņš pavēlēja, bet viņa balss nebija nežēlīga; tajā skanēja kaut kas līdzīgs siltumam. - Liec, lai Zaļuma tevi izģērbj. Es drīz atnakšu.

Es paklausīju viņam ar tik izteiktu riebumu, ka tas izraisija gandrīz fizisku nelabumu. Zaļuma atraisīja manu tērpu, un mēs uzlūkojām viena otru ar bailēm, kas pēdējoreiz mūsu sejās atspoguļojās manā kāzu nakti.

-   Ja viņš jums nodarīs pāri… - Zaļuma drūmi nomurmināja.

Es papurināju galvu, viņu apklusinādama. Ja Frančesko darītu man sāpes, ne es, ne viņa neko nevarētu izdarīt. Es vēroju, kā Zaļuma ieliek manu tērpu skapī, un pacietīgi stāvēju, kamēr viņa izsukāja un sapina manus matus. Kad tas bija izdarīts, es aizsūtīju viņu prom. Ģērbusies tikai savā kreklā, es apsēdos uz gultas un klusībā lūdzu piedošanu Džuljāno. Frančesko skar tikai manu ķermeni, es viņam teicu. Viņš nekad neskars manu mīlestību pret

tevi.

Es vientulīgi gaidīju gultā ilgu pusstundu. Kad durvis atvērās, es ieraudzīju Frančesko; viņa acis bija apsārtušas un savādi spīdīgas, gaita nestabila. Rokā viņš turēja vīna kausu.

-   Mīļotā sieva, - viņš nomurmināja. - Ko teiksi par manu vēlmi radīt vēl vienu dēlu?

Es nelūkojos viņam acīs, cerēdama, ka viņš to noturēs par kautrību. - Tu esi mans vīrs. Es nevaru pretoties tavām vēlmēm.

Viņš apsēdās man blakus, ar visu svaru nevērīgi iegrimdams gultā, un nolika kausu uz naktsgaldiņa; vīns pāršļācās pāri malām un izplatīja savu smaržu. - Vai tev pašai nav vēlmju? Tu taču gribi bērnus. Kura māte tos negrib?

Es nespēju uz viņu paskatīties. - Protams, es vēlos citus bērnus.

Viņš satvēra manu roku; es ļāvu tai atslābt viņa tvērienā.

-    Es neesmu muļķis, Liza, - viņš ierunājās.

Šie vārdi lika matiņiem uz mana skausta sacelties stāvus. Vai viņš kaut ko zina? Vai pamanījis, ka es pārmeklēju viņa darbistabu? Vai Klaudio kaut ko redzējis?

Bet viņš turpināja: - Es zinu, ka tu mani nemīli, kaut gan cerēju, ka tas notiks ar laiku. Tu esi ļoti skaista un saprātīga sieviete. Es lepojos, ka varu saukt tevi par savu sievu. Un biju cerējis, ka tu atmaksāsi manu laipnību, dāvājot man daudz mantinieku.

-   Protams, - es atkārtoju.

Viņš piecēlās, un viņa balsī ieskanējās lietišķs, gandrīz draudīgs aukstums. - Apgulies.

Es paklausīju.

Turpmākais bija ļoti svešāds. Viņš nenoģērbās, tikai pavilka bikses uz leju - ne vairāk, kā nepieciešams. Rīkodamies uzmanīgi, bet bez maiguma, viņš iekārtojās man starp kājām, pacēla manu kreklu un iegāja manī. Tomēr viņš vēl nebija gatavs; tuvošanās man atvēsināja kaismi, un viņš sarāvās. Brīdi sastindzis un smagi elpodams, viņš piepeši grūda plaukstas pret matraci, paceldams ķermeņa augšdaļu.

Man šķita, ka viņš grasās atrauties. Es nekavējoties sakustējos, cerēdama, ka viņš atzīs sakāvi un aizies.

- Guli, es teicu! - Viņš pacēla roku un pagrieza to ar plaukstas virspusi pret mani, it kā gatavodamies sist. Es atrāvos un novērsu seju.

Tas viņam patika. Viņš piebrieda manī, aizvēra acis un sāka čukstēt: - Padauza. Nekautrā skuķe!

Es nedomāju. Es ļāvu galvai sisties pret gultas galvgali un klausījos, kā tas dauzās pret sienu.

Pagāja ilgi, sāpīgi mirkļi; viņam tas bija grūd, bet viņš uzkurināja sevi ar zemiskiem vārdiem, līdz beidzot sasniedza mērķi.

Pabeidzis viņš atgrūdās nost, steigšus sakārtoja apģērbu un aizgāja, neteicis ne vārda.

Es pasaucu Zaļumu. Laba sieva gulētu gultā un ļautu sēklai iesakņoties, bet es nekavējoties piecēlos. Kad ieradās Zaļuma, es drebošā balsī paziņoju: - Es nelaidīšu pasaulē viņa bērnu. Vai saproti? Nelaidīšu!

Zaļuma saprata. Nākamajā rītā viņa atnesa karafi tējas un pastāstīja, kā to lietot.

LXI

Mana tēva brīdinājums izrādījās pravietisks: lietus nepierima. Mēneša vidū Arno izgāja no krastiem, izskalojot sējumus. Jūnija sākumā to pašu izdarīja Rifredi, iznīcinot vēl atlikušos tīrumus.

Vasarā, kad lietus beidzot pārstāja mocīt zemi, pilsētu pārņēma drudzis. Rūpēdamās par Mateo, es nelaidu viesus bērnistabā un neļāvu viņam atstāt namu. Viņš jau sāka spert savus pirmos soļus; jo ilgāk lūkojos dēla sejā, jo skaidrāk saskatīju viņa tēva vaibstus.

Es reti izgāju no mājas. Kad drudzis sāka izplatīties, es aizliedzu Zalumai kopā ar Agripīnu iet uz tirgu un pavisam reti devos uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu, jo šo nedēļu laikā Frančesko galdā neatradu jaunas vēstules.

Tomēr, vēlēdamās radīt labas sievas iespaidu un atvairīt aizdomas, es turpināju sestdienās apmeklēt Savonarolas sprediķus, kas bija veltīti sievietēm. Viņš turpināja lamāt Mediči dzimtu un tās sekotājus, bet tagad viņu pārņēma jauna apsēstība - Aleksandra mīļākā Džūlija Farnēse, ar kuru kopā viņš dzīvoja Vatikānā, un pāvesta paradums aicināt prostitūtas uz savām viesībām.

- Ak, Baznīcas galva! - Savonarola auroja. - lk nakti tu dodies pie savas konkubīnes, ik ritu pieņem sakramentu; tu esi raisījis Dieva dusmas! Jūs netikles, jūs nožēlojamie savedēji; jūs savas baznīcas esat pārvērtuši par padauzu staļļiem! - Kad kardināli kurnēja, ka viņam nevajadzētu tā runāt par pāvestu, Savonarola paziņoja: - Ne es draudu Romai, to dara Dievs! Lai ko darītu Roma, tā neapdzēsīs šo liesmu!

Dažas dienas vēlāk, kad mans vīrs bija aizjājis apciemot savas konkubines un kalpotāji devušies pie miera, es ielavījos Frančesko darbistabā.

Galdā noslēptās vēstules tonis bija žēlabains.

Es teicu, lai jaujat viņam nolādēt Mediči. Bet es neiedrošināju viņu vērsties pret Aleksandru, nepavisam! Viņš iznīcina visu rūpīgo darbu, ko esmu paveicis Romā. Dariet visiem iesaistītajiem skaidri zināmu: ja viņi nekavējoties nepārtrauks šo neprātu, atmaksa būs barga!

Par citiem jautājumiem: ļaužu izsalkums var raisīt nemierus. Uz- mudriniet viņus! Pievērsiet viņu prātus paradīzei un brālim Džirolamo, prom no tukšajiem vēderiem.

Es prātā atkārtoju vārdus, iededzinādama tos atmiņā, lai varētu vēlāk atcerēties.

Nākamajā rītā es atstāju grāmatu vietā, kur to ieraudzītu Izabella. Dienu vēlāk es aizbraucu uz baznīcu brīdī, kad sāka skanēt zvani.

Salajs necentās mani apmānīt. Visi "Marijas kalpi" skaitīja lūgšanas un drīz pēc tam ēdīs vakariņas ēdamzālē; mūs neviens netraucēja. Mēs no kapelas aizgājām līdz šauram gaitenim un uzkāpām pa akmens vītņkāpnēm. Augšā bija tukša koka siena; Salajs piegāja pie stūra un iedūdojās kā balodis; sienā ieslēpts panelis atslīdēja malā, atbrīvojot mums ceļu.

Jauns mākslinieks, ģērbies garā, ar krāsu notraipītā sava amata tunikā, aizvēra paneli aiz mums. Mēs turpinājām iet pa gaiteni, kas veda uz trim istabām: mūka celli ar vienkāršu guļvietu, lielāku telpu, kur divi jauni vīrieši ar ģipša atstātām svītrām uz vaigiem, rokām un priekšaudem gatavoja fresku, un istabu, kur norisinājās manas tikšanās ar Leonardo.

Uz molberta vēl joprojām gozējās mans portrets; Salajs paskaidroja, ka Leonardo steigā aizmirsis paņemt to līdzi. Es to nopētīju; apveidi un ēnas bija vienīgās krāsas, pārējo miesu veidoja gesso plāksnes skaudrais baltums. Es izskatījos pēc spoka, kas pa pusei iznācis no tumsas.

Es uzsmaidīju gleznai.

Un es uzsmaidīju Salajam, noskaitīdama viņam vēstules saturu. Viņš lēni, rūpīgi pierakstīja vārdus, vairākas reizes apstādamies, lai lūgtu man kaut ko atkārtot.

Es izgāju no baznīcas ar vieglu sirdi. Leonardo pulēs nesa augļus. Pāvests noteikti apklusinās Savonarolu. Mediči ienaidnieku plāni bruka, un drīz es atkal redzēšu Pjēro.

Es smaidīju, jo biju muļķe. Es smaidīju, jo nesapratu, ka šī pēdējā vēstule patiesībā apdraud visu, kas man dārgs.

Rudenī sākās sērgas uzliesmojums. Savonarola skaitīja savus sprediķus, bet Frančesko ļāva man palikt mājās. No Romas nepienāca vēstules, kas liktu man doties uz ģimenes kapelu. Man tika liegti braucieni uz baznīcu; tā kā laiks kļuva arvien sliktāks, es nevarēju ne sēdēt uz balkona, ne pastaigāties pa dārzu. Mani nomāca piespiedu bezdarbība.

Pavasara ražas zaudējums atstāja sekas visā Toskānā. Saimnieki un zemnieki pameta neauglīgos laukus un appludināja pilsētu, meklējot pārtiku. Vīrieši un sievietes sastājās ielu malās, ubagodami atliekas un dāvanas. Viņi gulēja uz baznīcu pakāpieniem un darbnīcu durvis; Frančesko kādu ritu atrada pret sava veikala durvīm atspiedušos māti un divus bērnus, visus mirušus. Naktis kļuva vēsākas, un daudzi nosala, bet vairums mira no bada un sērgas. Katrs rits nesa daudz jaunu līķu, un vairs nebija iespējams tos visus novākt. Florence sāka nelabi ost.

Frančesko gan bija daudz naudas un sakaru, bet mēs sākām just trūkumu. Vispirms Agripīna izlietoja visu maizi, pēc tam miltus, tāpēc mēs iztikām bez pierastajiem makaroniem zupā; mednieki atnesa mums putnus, ko ēdām, līdz vairs nespējām uz gaļu pat paskatīties.

Ziemā pat bagātos pārņēma izmisums.

Pagāja Ziemassvētki un Jaunais gads. Sākās karnevāla laiks, kas reiz bija svinību laiks ar gājieniem, viesībām un jautrību, bet Savonarolas ietekmē jaunā Sinjorija aizliedza dk pagāniskus svētkus.

Beidzot pienāca ziņa, ka Sinjorija nolēmusi pārdot valdībai piederošos labības krājumus par saprātīgām cenām; tam bija jānotiek Graudu laukumā otrdienas rītā, sestajā februārī, pēdējā karnevāla dienā. Pēc tam sākās gavēnis.

Mūsu virtuvene Agripīna pirms dažām dienām bija zaudējusi māsasdēlu, kurš nomira no sērgas. Baidīdamās atnest mājās la moria, viņa neapmeklēja radinieka bēres, bet skaļi runāja, ka rastu mierinājumu tikai tad, ja varētu doties uz tuvējo Doma katedrāli, iedegt sveci un lūgties par viņa dvēseli.

Protams, viņas pienākums bija nopirkt mums graudus un maizi. Likās pavisam saprotami, ka viņai jāiet uz Doma katedrāli, jānoskaita lūgšanas, pēc tam jāmēro nelielais attālums lidz Graudu laukumam un jāiegādājas vajadzīgais.

Un es, mājās juzdamās kā ieslodzīta, noskaitīju Frančesko visus iemeslus, kāpēc man vajadzētu pavadīt Agripīnu uz katedrāli. Tas nepavisam nebija tālu; cilvēku būs maz; es kaismīgi vēlējos lūgties. Man par lielu prieku viņš piekāpās.

Un tā nu otrdien es iesēdos karietē kopā ar Agripīnu un Zaļumu, un Klaudio aizveda mūs uz austrumiem pretī oranžajam ķieģeļu kupolam.

Debesis bija skaidras un žilbinoši zilas. Vēja nebija, un, nekustīgi sēžot saules apspīdētā vietā, es varēju sajust vārgu siltumu; bet pat neliela ēna uzreiz uzvēdīja kodīgu aukstumu. Es lūkojos laukā uz veikaliem, namiem, baznīcām, uz ļaudīm, kas lēni staigāja ielās. Pirms Florences sirds nokļuva Savonarolas tvērienā, karnevāls bija skaists laiks; bērnībā es braucu pilsētai cauri un pavērtu muti lūkojos uz ēku fasādēm - iepriekš tik pelēkas un vienmuļas, karnevāla laikā tās pilnīgi pārvērtās ar sarkanu un baltu karogu, ar zeltu izrakstītu gobelēnu un košu papīra puķu vītņu palīdzību. Vīrieši un sievietes dejoja ielās, uzlikuši izkrāsotas maskas, rotātas ar zeltu un briljantiem; soļoja garām lauvas un kamieļi no Mediči menažērijām - pilsoņiem par prieku.

Tagad ielas atkal bija klusas un vienmuļas.

Zaļuma un virtuvene nesarunājās. Agripīna bija sirma sieviete no zemnieku dzimtas un reti uzrunāja tos, kurus uzskatīja par augstākiem. Viņa bija drukna, ar platu seju, lieliem kauliem un retiem zobiem. Viena brūnā acs bija duļķaina un akla, bet ar redzīgo aci viņa lūkojās laukā pa logu, acīmredzot izslāpusi pēc jauniem skatiem tāpat kā es.

Bijām vienojušās, ka prātīgāk būtu lūgties vēlāk un vispirms nopirkt ēdienu, pirms krājumi izsīkst. Tāpēc mēs pabraucām garām katedralei un turpinājām ceļu uz dienvidiem, kur slējās lielie, zobainie Sinjorijas pils torņa izrobojumi. Graudu laukums, diezgan pieticīga izmēra četrstūris, atradās pils austrumu pusē. Pie pils sienas bija pieslieti lieli apcirkņi ar kviešiem un rudziem, ko sargāja izturīgi koka žogi; tiem pretī bija uz ātru roku uzslietas letes ar svariem, kas domāti pirkumiem. Šis letes atradās aiz zemiem vārtiem, kas līdz tirgošanās sākumam bija slēgti.

Klaudio piebrauca karieti pie laukuma ārmalas; tālāk tikt mēs nevarējām. Biju gaidījusi pūli, tomēr ieraudzītais mani apstulbināja. Laukums bija kā piebāzts - ļaužu tik daudz, ka nebija manāms neviens brīvs zemes stūrītis. Te stāvēja simti zemnieku ar kailu galvu, netīrām sejām un nomelnējušām rokām, ap pleciem aptinuši vilnas skrandas, un viņi kliedza, lūgdami žēlastību, dāvanas, sauju graudu. Viņiem blakus, cenzdamās vairīties no netī- ribas, stāvēja kažokādās un samtā tērpušās augstdzimušās sievietes, kas nebija uzticējušās vergiem, un drūmi kalpotāji, kas spiedās garām tikpat apņēmīgiem nabagiem.

Es izbāzu galvu no karietes; būdama augstāk par ielas līmeni, es aiz letēm redzēju vairākus vīrus, kuri, salikušu galvas kopā, apspriedās pie vēl aizslēgtajiem vārtiem. Viņi juta arvien pieaugošo spriedzi, ko saoda pat mūsu zirgi, kas nemierīgi mīņājās. Neviens no mums nebija domājis ieraudzīt tādu pūli tik agri no rīta.

Klaudio nokāpa no bukas un uzlika rokas uz karietes durvīm, bet neatvēra tās. Viņš drūmi rauca pieri.

- Varbūt iet vajadzētu man, - viņš ieminējās. - Agripīna ir maza; viņa nevarēs izcīnīt sev ceļu līdz vārtiem.

Virtuvene nicīgi iespurdzās un izbolīja savu redzīgo aci. - Es šo ģimeni baroju jau četrdesmit gadus. Mani neapturēs nekāds pūlis.

Klaudio turpināja lūkoties uz mani.

-    Ejiet jūs abi, - es pavēlēju. - Tas uzlabos izredzes kaut ko dabūt. Mēs ar Zaļumu pagaidīsim kariete.

Klaudio strupi pamāja un atvēra durvis Agripīnai, kura ar grūtībām iztrausās ārā; viņa sniedzās Klaudio tikai līdz krūtīm. Abi pagriezās un devās uz pūļa pusi. Klaudio turēja roku uz sava garā naža spala.

Es skatījos, kā viņi nozūd pūlī, līdz karietes logā piepeši parādījās seja, mani izbiedējot.

Sieviete logā bija jauna, ne vecāka par mani; viņas neapsegtie mati bija netīri, zilās acis izspiedušās un mežonīgas. Iekritušos vaigus klāja sodrēju traipi. Pie viņas krūtīm šallē gulēja kluss zīdainis.

-   Žēlojiet, madonna, - viņa nenoslēpjamā lauku izrunā lūdzās.

-    Žēlojiet Kristus vārdā! Monētu, nedaudz ēdiena manam bērnam…

Zalumas seja bija skarba; viņa pacēla roku pie ņiebura. - Ej prom! Prom no mUsu karietes!

No ubadzes sarkanajām acīm un deguna tecēja šķidrums.

-    Madonna, Dievs jūs atsūtījis šeit! Kristus vārdā…

Ja viņai nebūtu bērna, es izturētos piesardzīgāk. Tomēr es neveikli sataustīju maciņu pie jostas un izvilku vienu soldi. Gribēju ielikt monētu viņas netīrajā, kailajā plaukstā, bet iedomājos par Mateo un sērgu, tāpēc pametu to viņas virzienā.

Viņa mēģināja noķert dāvanu ar nosalušiem, sdngiem pirkstiem; tā nokrita zemē deši pie loga, un viņa metās lejup, lai to atrastu. Viņa nebija vienīgā. Monētu ieraudzīja vēl kāds zemnieks un krita ubadzei virsū; viņa sāka spiegt, un drīz vien strīdā iesaistījās arī citi.

-    Ejiet prom! - Zaļuma sauca. - Lieciet mūs mierā!

Bet viņi nāca un nāca, vīrieši un jauni zēni. Kāds sāka sist jauno ubadzi, un viņa spiedza, līdz piepeši apklusa.

-    Viņai bija viena monēta! Jābūt vēl! - kāds ieaurojās. Mūsu zirgi iezviedzās un rāvās uz priekšu; kariete noraustījās un sāka šūpoties.

-    Nāvi bagātajiem! - kāds vīrs kliedza. - Viņi atņem mums ēdienu un neatstāj neko!

Logs pildījās ar netīrām sejām; rokas snaikstījās, pūloties mūs aizsniegt. Kāds atrāva vaļā durvis.

Zaļuma man blakus iebāza roku ņieburā un izvilka no tā šauru, abpusgriezīgu nazi. Viņa cirta pa rokām; vīrietis iekliedzās un nolamājās.

Un tad no pūļa puses atskanēja pērkondimdoši auri, koks nokrakšķēja kā zibens ķerts, un zeme šķita paveramies, apdullinoši dārdēdama. Ubagi, kas uzbruka mūsu karietei, pagriezās kā puķes, kas seko saulei; jau pēc mirkļa arī viņi skrēja uz skaņas pusi, mūs pametot.

Es pieķēros pie karietes durvīm un lūkojos ārā.

Pūlis bija izlauzies cauri slēgtajiem vārtiem un pabrāzies garām letēm; viņi uzklupa žogam, kas sargāja graudu tvertnes, un nogāza to. Divi vīrieši - viens vēl pavisam jauns - uzrāpās augšā un kaisīja graudu saujas izmisušajam pūlim.

Izbadējušās, netīrās miesas vilnis metās uz priekšu; neskaitāmas rokas tvarstīja gaisu, cenšoties uztvert dzīvinošās labības lietus lāses, šo neprātu pavadīja šausmu kliedzieni, jo ātrie un spēcīgie sabradāja lēnos un vārgos.

Kamēr smejošie vīri uz paaugstinājuma apbēra ar graudiem seju jūru apakšā, es izdzirdu zemu, ritmisku skandējumu, kas sākumā bija kluss, bet pieņēmās spēkā, ar uguns straujumu izplatīdamies cauri neprātā ieslīgušajam pūlim:

- Palle, palle, palle…!

Es cieši satvēru Zalumas roku un skaļi šņukstēju, bet nerau- dāju.

Todien aizgāja bojā vairāki duči cilvēku, nonākot citiem zem kājām vai nosmokot nežēlīgajā cīņā par pārtiku. Tika izsaukti visi kareivji un žandarmi, lai apspiestu trakojošos ļaudis un sūtītu tos atpakaļ mājās - ja tiem bija mājas. Agripīnai saspieda krūtis un kājas; Klaudio atgriezās pie karietes klibodams ar viņu uz rokam. Viņam bija kaut kā izdevies savākt par brīvu izdalītos graudus maisiņā. Es gandrīz domāju, ka Frančesko liks viņam tos atdot, jo šī labība galu galā bija zagta, bet mans vīrs klusēja.

Vēsts par pūļa saucienu pēc Mediči bija visu mutēs, pat mūsu kalpotāji par to runāja, un pēcpusdienā, kad atgriezās Frančesko, viņš bija drūms un neraksturīgi kluss. Uzzinājis par Ag- ripīnas savainojumiem, viņš tūlīt pat devās pie viņas gultas, nomurmināja dažus līdzjūtīgus vārdus un ataicināja pats savu ārstu.

Bet es vēl nekad nebiju redzējusi viņu tik nelāgā noskaņojumā. Kad Elēna uzdrošinājās bikli ievaicāties, vai viņš dzirdējis par Palle! saucienu, viņš pagriezās un nošņāca: - Ja vēl reizi manā mājā izrunāsi šo vārdu, tu būsi uz ielas!

Tovakar mans tēvs neieradās vakariņās un Frančesko no tām atteicās, jo devās - vismaz pats tā apgalvoja - uz Sinjorijas sanāksmi.

Mēs ar Zaļumu runājām maz. Bet nakti, kad bijām jau pie miera - viņa savā cietajā guļvietā, es savā mīkstajā gultā -, es klusi ierunājos.

-   Tev bija nazis. Es arī tādu gribētu.

-   Es jums atdošu savu, - viņa atsaucās.

Un no rīta viņa izpildīja savu solījumu.

Nākamā diena bija Pelnu trešdiena. Dienas vidū mēs ar Frančesko un manu tēvu devāmies uz Svētā Lorenco baznicu, lai noklausītos sprediķi, ko brālis Džirolamo veltīja visiem.

Es pacēlu skatienu uz pravieti kancelē, uz viņa izdēdējušo, neglīto seju ar vanaga degunu, un prātoju, vai viņš pats saprot, ka iedvesmu negūst no dievišķa avota.

Viņš nepieminēja pāvestu Aleksandru, toties sprediķoja par "tiem melīgajiem prelātiem, kas runā par Dievu, bet rotājas dārglietās un kažokādās". Un sparīgi nosodīja sievietes, kuras staigā apkārt "nepiedienīgos" tērpos no tik smalkiem audumiem, ka, pārdodot kaut vienu no dem, varētu pabarot daudzus izsalkušos ubagus, kas šo pašu brīdi mirst no bada Florences ielās.

Es uzmetu iesāņus skatienu savam vīram. Frančesko šķietami uzmanīgi klausījās, piekrītoši saraucis pieri, un viņa acīs mirdzēja aprēķināts nevainīgums.

Saulei rietot, Zaļuma ieģērba mani vienmuļi pelēkā tērpā ar vienkāršu galvassegu. Es vairījos no dārglietām; jau mēnešiem ilgi tās nenēsāju, baidīdamās pievērst sev puišeļu uzmanību. Tā bija Savonarolas armija - desmit gadus veci un vēl jaunāki zēni, kas ģērbās baltos talāros un staigāja pa Florences ielām, meklējot sievietes, kas pārkāpj nepiedienīga apģērba aizliegumu. Jebkurš ņieburs, kas deva mājienu par krūtīm zem tā, kaut neliels zelta vai dārgakmeņu mirdzums bija noziegums. Kaklarotas, auskari, piespraudes - viss tika atņemts kā "dāvinājumi" nabagiem. Pēdējo mēnešu laikā nepielūdzamie ķerubi gāja no mājas uz māju visā pilsētā, atņemot gleznas, statuetes, dažādus mākslas retumus -jebko, kas šajā Pelnu trešdienā varētu kalpot par mācību visiem, kas dižmanīgi izrāda savu bagatību.

Bet viņi ne reizi neieradās mūsu namā.

Kad biju gatava, es gaidīju, līdz mani pasauca Frančesko. Viņš nopētija manu neinteresanto tērpu, neievērojamās, sapītās bizes, pieticīgo melno plīvuru un noteica dkai: - Labi.

Tad viņš pasniedza man gleznu, kas platumā nepārsniedza mana apakšdelma garumu. - Es gribu, lai šovakar tu ziedo šo.

Es aplūkoju gleznu. Biju to jau redzējusi pie sienas gaitenī blakus bērnistabai. Uz. koka plāksnes bija attēlota Frančesko pirmā sieva Nanīna Atēnas tērpā. Viņa bija parādīta profilā; galvā viņai bija neliela sudraba ķivere, no kuras krita garas, rūpīgi sacir- totas melnu matu šķipsnas. Mākslinieka stils bija raupjš, tam trūka dziļuma. Sievietes āda bija nedabiski balta, acis nedzīvas, stāja stīva, kaut gan domāts bija attēlot viņu cienīgu.

Mums mājā bija daudz gleznu ar pagānisku tematiku - Frančesko darbistabā bija attēlota kaila Venēra - bet viņš bija izvēlējies šo pavisam nevainīgo zīmējumu, droši vien gribēdams sabiedrībai iedvest, ka neko grēcīgāku mēs nespējām atrast.

Un viņš bija izņēmis gleznu no smagā sudraba rāmja.

Es neko neteicu, un mēs klusēdami braucām uz Sinjorijas laukumu. Frančesko vēl joprojām bija nīgrs.

Nakts bija tumša, apmākušās debesis slēpa gan sauli, gan mēnesi, bet, tuvojoties pārpildītajam laukumam, es redzēju gaismas atspīdumu. Mūsu kariete apstājās pie Sinjorijas pils, un es pamanīju visur degam lāpas. Tās bija saliktas blakus paaugstinājumam, uz kura sēdēja pravietis ar savu baltos talāros tērpto fanci- ulli armiju; tās dega abās pusēs Sinjorijas pils ieejai; tās bija sažņaugtas skatītāju rokās un no visām četrām pusēm ieskāva milzīgo Greznības sārtu. Visos pils un apkārtējo namu logos atspīdēja sveču gaisma, un cilvēki tajos vēroja izrādi laukumā.

Mēs ar Frančesko izkāpām no karietes un pievienojāmies pūlim, kas stāvēja pie ugunskura. Mans vīrs bija ietekmīgs valdības loceklis; cilvēki viņu pazina un deva ceļu, līdz mēs nonācām vistuvākajā lokā.

Sārts bija liels koka veidojums, gandrīz tikpat augsts, plats un dziļš kā divstāvu darbnīca vai pieticīgs tirgoņa nams, un tam bija astoņas kārtas, kas sanaglotas kopā kā milzīgas kāpnes, lai bērni varētu viegli uzkāpt no pirmā līmeņa līdz pašai augšai. Virsotnē bija uzlikts ar salmiem piebāzts resnā Karnevāla karaļa veidols ar izkrāsotu auduma galvu. Viņa seja attēloja nevis laipno monarhu, ko biju redzējusi iepriekšējos karnevālos, bet gan atbaidošu dēmonu ar ilkņiem, kas rēgojās no mutes, un asinssarkanām acīm.

Uz nekrāsotajiem koka dēļiem bija sakrauti visi greznuma priekšmed, ko pēdējos mēnešos savākuši mūka mazie kareivji: zelta kaklarotas, pērļu kaudzes, izšūta samta un satina gabali, can- gianti zīda šalles, apzeltīti rokas spogulīši, sudraba matu sukas un ķemmes, no zelta austi matu tīkliņi, bārkstaini gobelēni, persiešu tepiķi, vāzes un keramikas izstrādājumi, statuetes un gleznas. Zevs, Marss, Apollons, Erots, Atēna, Hēra, Artemīda, Venēra un Herkuls, Florences spēka simbols. Glezna pie gleznas, visas krāsotas uz koka, auduma un akmens; skices uz papīra, zīmētas ar sudraba stiepli, sarkano krītu, zīmuli un tinti. Visi noziegumi šeit bija vienādi - pagānisms un kailums. Mani pārņēma līdzīgas izjūtas, kā pirmo reizi ieejot Lorenco darbistabā - apbrīna, redzot tik daudz skaistuma, tik daudz bagātibas.

Atskanēja trompetes; sāka spēlēt lautas. Frančesko man piebikstīja un ar galvas mājienu norādīja uz gleznu, ko turēju rokās.

Es piegāju pie sārta līdz ar citiem ietekmīgiem pilsoņiem, kuri alka sabiedrībai izrādīt savu dievbijību. Dēļi bija noklāti ar priekšmetiem un piesūkušies ar terpentīnu; es novērsos, glābdamās no smacīgajiem izgarojumiem, un sāniski iestūmu Nanīnas portretu starp diviem augstiem, smagiem svečturiem, kuru bronzas pamatni veidoja kailas sievietes ar augšup izstieptām rokām.

Pagriezdamās es pieskāros kustīgam ķermenim un pacēlu skatienu. Man blakus bija pavecs, drukns vīrs melnā ietērpā ar augstu apkakli. Viņu ieraudzījusi, es apstājos. Viņš bija sasniedzis mūža sesto desmitgadi, un bālajā, pieblīdušajā sejā dega apsār- tušas acis; zem izvirzītā zoda ļumēja tukla miesa.

Sandro, man ausīs ieskanējās Leonardo balss, un es iztēlojos šo vīru vairākus gadus jaunāku; viņš turēja ceptas paipalas kāju pie lūpām, plad smaidīja un jokoja: Diemžēl, tu gardais putns…

Sandro vairs nesmaidīja; lāpu gaismas atspīdums viņa nogurušajās acīs atklāja neizturamas skumjas.

Viņš ielūkojās man sejā, bet nepazina mani; viņa domas bija pievērstas gleznai, ko viņš turēja rokās. Tas bija sievietes attēls - slaida būtne ar pagarinātiem locekļiem un ādu, kas mirdzēja kā pērle. Viņa bija kaila, tikai dzintarkrāsas matu cirta plūda pār vienu krūti. Viena roka stiepās pretī nepabeigtām debesīm.

Viņš uzlūkoja to ar maigu, sērīgu skatienu - un ar apņēmīgu žestu grūda gleznu prom, uz tuvākā dēļa virs lielas urnas, kur tā palika, bīstami šūpodamās.

Es vēroju, kā viņš nozūd pūlī, un atgriezos pie vīra.

Kad atskanēja pils torņa zvans, četri fanciulli vadoņi nokāpa no paaugstinājuma un paņēma lāpas, kas tos jau gaidīja. Zem sārta četrās vietās bija sabāzti salmu un posās kumšķi - divi priekšā un aizmugurē pa vidu, divi pie katras malas.

Trompetes pūta, lautas dziedāja, šķīvji šķindēja; pūlim klusējot, baltā tērptie zēni nostājās blakus pravietim un pacēla savas jaunās, skaistās balsis slavinājuma himnā.

Salmi aizsvilās ātri, melnām čūskām uzvijoties košā liesmā. Dēļi dega lēnāk, izplatot gaisā smagnēju sveķu aromātu. Greznumlietas kūpēja, un no tām cēlās devas melnu dūmu strūklas.

Es divas stundas stāvēju blakus Frančesko un skatījos, kā deg sārts, kā Botičelli pērļainā dieviete satumst un izkūst. Sākumā es situ kājas pret zemi, lai glābtos no aukstuma, bet augšējie dēļi apsviluši sabruka, un uguns spēji uzšāvās gaisā. Es palaidu mantiju vaļīgāk; mani vaigi svila, un es piespiedu pie tiem plaukstas, lai nedaudz atvēsinātos.

Beigu beigās tveice dzina mūs prom. Frančesko pieskārās manam elkonim, bet es vēl brīdi sastingusi vēroju spēcīgās liesmas, kas oranži sarkanas trakoja uz sārtojošo debesu fona. Sprēgājošās kaudzes vidū gulēja tumšās, kūstošās greznumlietas.

Kad atgriezāmies karietē, es svīdu. Mums braucot mājās, mainījās vēja virziens; sarkanas ogles šāvās pa gaisu un kā mirdzoši jāņtārpiņi uzklupa namu fasādēm.

- Šonakt būs ugunsgrēki, - Frančesko ieminējās.

Bāla un klusa kā sniegs es neatbildēju un sēdēju ar seju pret logu, vērodama pelnus nolaižamies.

LXII

Pjēro gatavojas uzbrukumam. Runā, ka viņš ieplānojis tuvoties no ziemeļiem; varam uzskatīt, ka viņam padomā ir Sjēna. Gatavojieties tam, bet nepadodieties trauksmei. Viņam ir tikai Orsīni un algotņi, apmēram tūkstoš trīssimt vīru kopumā. Par maz.

Kad viņš cietīs neveiksmi, izmantojiet izdevību, lai jaunās padomes sanāksme notiktu publiski. Arrabbiati pārāk daudz trokšņo, tāpat arī Bernardo del Nero un viņa Bigi. Padomei viņi jāapklusina.

Patvērusies slēptajā studijā Vissvētās Pasludināšanas baznīcā, es atkārtoju vēstules tekstu Salajam. Viņš to pierakstīja - neveikli, tracinoši lēni - un vairākas reizes pārjautāja man, ko es biju teikusi. Kad pastiepu roku, lai pati paņemtu spalvu, viņš atsprāga nost.

-   Nē, monna! Jūsu rokrakstu var atpazīt.

Kad viņš bija pabeidzis un piecēlās, lai pavadītu mani prom, es nekustējos no vietas. - Vai tev šķiet… kā tu domā, vai Pjēro iespējams uzvarēt? Vai viņš atgūs Florenci?

Salaja lūpas savilkās sājā smaidā, un viņš tēlotā bezspēcībā izlaida roku caur savām īsajām, melnajām cirtām. - Man ir vienaldzīga politika, un par militārām dēkām es zinu vēl mazāk. Zinu tikai, ka ņemšu rokās ieročus un pievienošos katram, kurš izteiktu vēlēšanos gāzt šo trako pravieti un viņa padevīgos puišeļus.

-    Vai zini, kā rīkoties ar nazi? - es jautāju, un viņš atplauka platā smaidā.

-    Es piedzimu ar nazi rokā.

Es neveikli izvilku no ņieburā ieslēptās maksts Zalumas ab- pusgriezīgo nazi, uzmanīdamās, lai nesagriežos.

Salajs saviebās. - Cik meitenlgi. Ja nepamanīsieties sagraizīt sevi lupatās, jūsu pretinieks jau smieklos vārtīsies pa zemi.

-   Nesmejies par mani. Parādi, kā to izmantot.

-    Leonardo tas nepadktu. - Salajs mani ķircināja, viņa acis vēl joprojām jautās smaids. - Man nekad nav izdevies pārliecināt viņu pat paņemt nazi rokā. Tādā ziņā viņš ir vēl nederīgāks par sievied.

-    Leonardo šeit nav.

-   Lielisks novērojums. - Viņš iesmējās. - Pirmkārt, neglabājiet to ņieburā. Tas ir neveikli un aizkavē jūs. Saprotiet, jums jāsnie- dzas augšup, lai to satvertu. Labāk turēt nazi pie jostas, ap vidukli.

-    Bet es vienmēr nenēsāju jostas.

-   To vajadzēs darīt, ja gribat nēsāt nazi. Labu, platu jostu. Vai tad tā nav jaunākā mode? Vienkārši ietūcījiet to zem auduma. Tikai, lūdzu, neturiet to kā ēdamrīku.

Es samirkšķināju acis un palūkojos uz savu ieroci.

-    Ja atļausiet… - Salajs ieminējās. Viņš nostājās man aiz labā pleca un uzlika savu plaukstu manējai. Es turēju nazi cieši un stīvi; viņš kustināja manu plaukstas locītavu, līdz tvēriens nedaudz atslāba. - Tagad jūsu plauksta ir tam virspusē, - Salajs noteica, - un gals rāda lejā. Izdariet tieši pretēji: tvērienu apakšā, bet galu pavērsiet augšup. Bet pavisam nedaudz. Lūk.

Viņš pagrieza manu plaukstu un virzīju galu uz augšu, pūzdams siltu elpu uz manas auss. Viņš smaržoja pēc vīna un linsēklu eļļas. Es pametu skatienu pār plecu un pirmo reizi atskārtu, ka, par spīti savam bērnišķīgumam, Salajs patiesībā ir jauns vīrietis manos gados, turklāt glīts, ar spēcīgu, staltu augumu. Pamanījis manu skatienu, viņš pavedinoši uzsmaidīja. Es piesarku, šī kaisles uzliesmojuma nokaunināta, un novērsos. Bet tagad es zināju, kāpēc Izabella ar viņu tā aizrāvusies.

-    Pareizi, - Salajs klusi noteica. - Labi, ka nazis ir abpusgrie- zlgs, jums būs mazāk raižu. Un nu parādiet man, kā uzbrūkat. Uz priekšu, nogaliniet kādu.

Es paspēru soli uz priekšu un izgrūdu nazi gaisā. Salajs iesmējās.

-   Protams, tas derēs, ja pretinieks stāv pilnīgi nekustīgi un jūs gribat viņu tikai nedaudz ieskrambāt. Skatieties.

Viņš nostājās man blakus un zibenīgi izvilka no talāra dzīlēm garu, šauru nazi. Pirms paguvu pārsteigumā atrauties, viņš spēra soli un grūda nazi zemu sev pretī, bet tūlīt pat ar niknu žestu parāva to taisni gaisā.

-   Vai redzat? - Viņš pagriezās pret mani, nenolaizdams roku. - Merķējiet zemu, vēderā; tas ir visvārīgākais punkts. Un nespēcīgai meitenei to ir vieglāk pārdurt. Sirds, plaušas - tur ir pārāk daudz kaulu, vajadzīga pārāk liela piepūle. Mērķējiet vēderā, gandrīz pie cirkšņiem, pēc tam pārliecinieties, ka viņam vairs netiktu dota iespēja kaut ko iesākt, un strauji raujiet nazi augšup. Līdz pašam galam, kur jūs apturēs ribas. Tāds grieziens saplosa visus svarīgos orgānus. Ar to pietiks, lai nogalinātu cilvēku. Viņš noasiņos līdz nāvei gandrīz tikpat strauji, it kā būtu pārgriezta rikle. - Salajs pasmaidīja un noslēpa savu nazi. - Tagad mēģiniet jūs.

Vārdi vēl nebija pilnībā izskanējuši, kad es jau metos uz priekšu tik ātri, ka viņš satrūkās. Es turēju galu nedaudz paceltu uz augšu. Es atcerējos, ka jādur zemu, jāvelk augšā taisnā, spēcīgā un nežēlīgā kustībā.

Salajs pārsteiguma pilnā apbrīnā noklakšķinaja mēli. - Un jūs esat augstdzimusi sieviete no labas ģimenes? Jūs ātri mācāties, monna Liza! Jūs ar nazi rīkojaties kā uz ielas dzimusi.

Tovakar pēc maltītes es vienatnē izgāju uz balkona. Es turēju ieroci rokā, galu nedaudz pavērsusi augšup, un mācījos. Es veicu izklupienu, dūru ar nazi; es rāvu to augšup un klausījos, kā asmens svelpdams šķeļ gaisu.

Es metos uz priekšu vēl un vēl. Es švīkstināju nazi. Es ievainoju un nogalināju. Neskaitāmas reizes dūru asmeni vēderā Paci, vēderā trešajam vīram.

Pjēro neatnāca. Divas nedēļas pēc tikšanās ar Salaju manā istabā ienāca Zaļuma ar izmisīgas sakāves izteiksmi sejā. Pilsētu ka vilnis pāršalca jaunumi. Pjēro ar saviem vīriem bija iznācis no Sjēnas un ticis lidz pat Sangadžio. Bet pa ceļam atvērās debesis, un nevaldāms lietus spieda armiju meklēt patvērumu un pārlaist vētru. Rezultātā viņi zaudēja nakts aizsegu. Kavēšanās ļāva ziņām par tuvojošos ienaidnieku sasniegt Florences karaspēku, kas bija apmeties ziemeļos, Pizā. Pjēro bija spiests atkāpties, lai nezaudētu pārspēka priekšā.

Protams, Savonarolas piekritēji to dēvēja par Dieva pirkstu. Pārējie bija nomākti un baidījās runāt.

Un manī milža rūgtums. Rūgtums, jo es sapratu, ka mana vīra un Paci vainas dēļ mēs nekad nezināsim visu patiesību. Dienā es turēju rokās bērnu; naktī es auklēju nazi.

Pēc Mediči neveiksmīgā mēģinājuma atgūt Florenci es biju domājusi, ka Frančesko būs lielisks noskaņojums. Patiesībā es nebūtu pārsteigta, ja viņš ļauni priecātos. Tomēr nākamajā dienā pie vakariņu galda viņš bija manāmi iegrimis pārdomās un neteica nevienu vārdu par Pjēro izgāšanos.

-    Es dzirdēju, ka nupat ievēlētajā Sinjorijā ir tikai Arrabbiati, - mans tēvs neizdibināmā balsī noteica. - Brālis Džirolamo noteikti ir neapmierināts.

Frančesko neskatījās viņam acīs. - Jūs zināt labāk nekā es, - viņš nomurmināja, bet tad izrāvās no sava drūmā noskaņojuma un jau skaļāk sacīja: - Tas neko nenozīmē. Sinjorija vienmēr mainās. Divus mēnešus mums būs jāpacieš Arrabbiati. Varbūt nākamreiz būs tikai gaudotāji. Lai nu kā, Sinjorija nevarēs sagādāt pārāk daudz, nepatikšanu. Pateicodes nesenajiem draudiem, mums nupat izdevās radīt Astoņu padomi.

Mans skatiens pievērsās šķīvim uz galda. Es zināju, ka viņš runā par Pjēro; varbūt viņš neuzdrošinājās viņa vārdu izrunāt skaļi, baidodes mani apbēdināt.

-    Astoņu padome? - tēvs interesējās.

-   Tie ir astoņi viri, kas izvēlēd, lai sargātu pilsētu no draudiem. Viņi paturēs acīs Bernardo del Nero un viņa Bigi pardju. Un stingri apkaros jebkādus spiegošanas mēģinājumus. Visas vēstules, kas ceļos uz un no Florences, tiks pārtvertas un izlasītas. Mediči atbalstītāji atklās, ka parastie saziņas ceļi viņiem slēgti.

Es cītīgi lūkojos uz ceptā zaķa gabalu sev priekšā. Graudi vēl joprojām bija retums, un Agripīna, pēc tās drausmīgās dienas Graudu laukumā kļuvusi kliba uz mūžu, paļāvās uz vietējiem medniekiem, kuri piepildīja mūsu pieliekamos. Es lupināju gaļu nost no kauliem, bet neēdu.

- Ko par to saka brālis Džirolamo? - mans tēvs uzmanīgi pajautāja. Es pārsteigta pacēlu skadenu. Viņš katru dienu devās uzklausīt mūka sprediķi un dažreiz ari pats ar fanātisko pravieti sarunājās. Viņš noteikti zināja atbildi.

Frančesko balsi ieskanējās skarbums. - Patiesībā tas bija viņa ieteikums.

Mēs pabeidzām maltīti klusumā. Frančesko ne reizi nesavilka muti smaidā. Tonakt es atstāju Zaļumu vienu un nogāju lejā uz Frančesko darbistabu. Es priecājos, ka virs pēc sava vienīgā mēģinājuma padarīt mani grūtu vairs nav apciemojis manu istabu; acīmredzot viņa riebums pret fizisku tuvību Baznīcas svētītā laulībā bija nepārvarams.

Jau tuvojās pavasara beigas, un gaiss bija patīkams; visi logi bija atvērti, un gaisu atdzīvināja rožu smarža līdz ar kukaiņu skaņām. Tomēr es nespēju baudīt nakts skaistumu; manas domas nepārtraukti vajāja apziņa, ka Pjēro, iespējams, neizdosies atgūt Florenci, ka es novecošu un miršu kopā ar Frančesko neprāša pārvaldītā pilsētā.

Es ielavījos vīra darbistabā, kurā valdīja tumsa; to gaisināja tikai lampa, kas vārgi mirgoja blakusistabā. Es steidzīgi atslēdzu galdu, domadama, ka neko neatradīšu un varēšu klusi atgriezties savā gultā.

Bet atvilktnē bija vēstule, vēl neredzēta, ar nupat atlauztu zīmogu. Es saraucu pieri; šoreiz es labprātāk neko nebūtu atradusi. Man nebija īstā noskaņojuma, lai ar Salaju pārrunātu Pjēro neveiksmi. Tomēr mans pienākums bija paņemt vēstuli, iezagties vira guļamistabā - jo darbistabā nebija gaismas - un pacelt to pie lampas.

Šķiet, mūsu pravietis vēl joprojām pārlieku dedzīgi nolādē Romu no savas kanceles. Viņa Svētība ir neapmierināts, un šobrīd es neko daudz vairs nevaru darīt, lai viņu nomierinātu. Viss mūsu darbs svārstās bezdibeņa malā! Kura rokām man piedēvēt šo drausmo neveiksmi? Mans nodoms bija ļaut pravietim brīvu vaļu Mediči nomelnošanā - kā ļūs varējāt pārprast? jūs zināt, ka es gadiem ilgi pūlējos gūt pieeju pāvestam, nopelnīt pāvesta uzticēšanos… Un tagad ļūs vēlaties to visu izjaukt? Vai man vajadzētu ļums šoreiz noticēt un vainot Antonio? Ja pravietis tiešām viņā ieklausās, lai viņš izmanto savu varu. Piespiediet viņu darīt visu, kas viņa spēkos! Ja viņam neizdodas, ja pravietis viņam vairs neuzticas vai viņš zaudējis apņēmību, drīkstat izlemt, vai atteikties no viņa pakalpojumiem vai arī izmantot meitu un mazbērnu. Es atstāju šo lēmumu Jūsu ziņā, jo Jūs neesat tikai neieinteresēts malā stāvētājs. Ja Antonio atkāpjas, izmantojiet Domeniko pakalpojumus, kā jau reiz to darījāt, jo viņš ir pierādījis, ka spēj paveikt visu nepieciešamo.

ja pāvests Aleksandrs patiesi nostāsies pret mūku, mums nebūs citas iespējas, kā vien ķerties pie galējiem līdzekļiem. Varbūt Bernardo del Nero un viņa atbalstītājiem nāksies kalpot par priekšzīmi ļaudīm.

- Antonio, - es nočukstēju un atspiedos pret naktsgaldiņu, lai noturētos kājās. Es neticīgi lūkojos uz vēstuli, vēl vairākas reizes to pārlasīdama.

Man patiesi bija šķitis, ka Frančesko mani apņēma par sievu mana skaistuma dēļ.

Ja Antonio atkāpjas, izmantojiet Domeniko pakalpojumus, kā jau reiz to darījāt…

Es domāju par savu skumīgo, izdziestošo tēvu. Es atcerējos to drausmo bridi Svētā Marka klostera sakristejā, kad brālis Domeniko nostājās virs manas mātes ķermeņa. Kad viņš uztvēra mana tēva skatienu un uzsvērti palūkojās uz mani.

Draudēdams.

Un mans tēvs metās ceļos. Viņš gandrīz aizrijās niknumā, bet metās ceļos.

Es atceros, kā vēlāk viņš lūdzās, lai eju viņam līdzi, lai noklausos Savonarolas sprediķos. Kad es atteicos, viņš raudāja gaužas asaras. Tāpat kā raudāja dienā, kad apprecējos ar Džuljāno, drudžaini saukdams, ka nevarēs mani glābt.

Es atcerējos, kā atvēsa tēva draudzība ar Piko pēc manas mātes nāves. Es atcerējos Piko nāvi un saspīlēto draudzību, ko tēvs šobrīd uzturēja ar manu vīru.

… izmantot meitu un mazbērnu…

Es nespēju raudāt. Biju pārāk satriekta, pārāk sāpināta, pārāk nobijusies.

Smagi vilkdama elpu, es liku sev izslieties taisni un rūpīgi iegaumēju katru vārdu. Kad tas bija izdarīts, es atgriezos vīra darbistabā, ieliku vēstuli atvilktnē un to aizslēdzu.

Pēc tam es uzlavījos augšā, sameklēju nazi un ieslēpu to aiz jostas. Tā apbruņojusies, es pārgāju pāri gaitenim līdz bērnistabai. Mateo gulēja savā šūpulī. Es viņu nemodināju, tikai sēdēju uz grīdas bērnam blakus, līdz dzirdēju pārnākam Frančesko, līdz dzirdēju viņu iekārtojamies gultā, līdz mājā iestājās klusums, līdz debesīs pacēlās saule un sākās jauna diena.

LXIII

Agri no rīta es aizsūtīju Zaļumu bez karietes ar uzdevumu apciemot tēvu darbnīcā un pavēstīt, ka vēlos tikdes ar viņu divatā. Nebija vēl pagājušas pat divas stundas, kad Zaļuma atgriezās ar ziņu, ka mans tēvs nejūtas labi, ka viņš dodas uz mājām un cer sagaidīt mani tur.

Protams, viņš nejutās nevesels. Kad mērojām ceļu karietē uz tēva namu, Zaļuma, uz ceļgala turēdama Mateo, lūkojās uz mani tik ilgi, lidz es beidzot noteicu: - Mans tēvs ir iesaistīts.

Nebija jēgas vairīties no patiesības. Es jau biju atklājusi viņai pirmās Frančesko darbistabā atrastās vēstules saturu; viņa zināja, ka mans virs ir saistīts ar Savonarolu, zināja, ka viņš kaut kā pielicis savu roku Piko nāvē. No rīta viņa atrada mani aizmigušu pie Mateo gultas un nebija muļķe. Jau kopš brīža, kad aizsūtīju viņu aprunāties ar manu tēvu, Zaļuma gaidīja paskaidrojumu par notiekošo.

Likās, ka mani vārdi viņu nepārsteidz. - Kopā ar Frančesko?

Es pamāju.

Viņas sejā parādījās skarbums. - Kāpēc tad jūs braucat pie viņa? - Zalumas balsī skaidri skanēja šaubas. Es palūkojos laukā pa logu un neatbildēju.

Tēvs gaidīja mani lielajā zālē, kur bija ievedis Džuljāno dienā, kad tas ieradās lūgt manu roku, tajā pašā zālē, kur mana māte runāja ar astrologu. Diena bija pusē un aizkari atvilkti, lai iekšā iespīdētu saule. Mans tēvs sēdēja spožās gaismas strēlē. Man ienākot, viņš piecēlās. Telpā nebija kalpotāju, kas viņu aprūpētu, un es nosūtīju Zaļumu uz citu istabu pieskatīt Mateo.

Tēva seja bija savilkta raizēs. Es nezinu, kādos vārdos Zaļuma ietērpa manas domas un ko gaidīja mans tēvs. Katrā ziņā ne to, ko es pateicu.

Tiklīdz Zaļuma aizvēra aiz sevis durvis, es izslējos pavisam taisni un pat nepa pūlējos sasveicināties. - Es zinu, ka jūs ar Frančesko esat iejaukti sazvērestībā, lai vadītu Savonarolu. - Mana balss bija pārsteidzoši mierīga. - Es zinu par Fiko.

Tēva seja atslāba, lūpas pavērās. Pirms tam viņš bija sakustējies uz priekšu, grasīdamies mani apskaut; tagad viņš atkāpās un smagi nolaidās uz krēsla. - Kungs Jēzus, - viņš nočukstēja. Pārlaidis plaukstu pār seju, viņš satriekts pacēla skatienu. - Kas… kurš tev to pateica? Zaļuma?

-   Zaļuma neko nezina.

-    Kāds no Frančesko kalpotājiem?

Es papurināju galvu. - Man ir zināms, ka tu runā ar Savonarolu. Zināms, ka tev uzdots pavēlēt viņam nolādēt Mediči, bet ne pāvestu Aleksandru. Un es zinu, ka tev tas nepadodas.

-    Kurš? Kurš tev to visu stāsta? - Es klusēju, un viņa sejā at- plaiksnīja akla panika. - Tu esi spiedze. Mana meita ir Mediči spiedze… - Tā nebija apsūdzība; viņš ieslēpa seju plaukstās, šīs domas šausmināts.

-    Es neesmu spiedze, - es iebildu. - Neesmu sazinājusies ar Pjēro kopš Džuljāno nāves. Es zinu tikai to, ko nupat pateicu. Šīs ziņas manās rokās nonāca nejauši.

Tēvs ievaidējās; man šķjta, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

-   Es zinu… zinu, ka tu to darīji tikai tādēļ, lai nosargātu mani, - es turpināju. - Un neesmu ieradusies tevi apsūdzēt. Es gribu tev palīdzēt.

Viņš sniedzās pēc manas rokas un saspieda to. - Man ļoti žēl, - tēvs sacīja. - Ļoti žēl, ka tev tas bija jāuzzina. Es vēl joprojām… Brālis Džirolamo ir godīgs cilvēks. Labs cilvēks. Viņš vēlas darīt Dieva darbu. Es no sirds viņam ticēju. Manī dzima cerība… Bet viņam visapkārt ir ļaundari. Un viņš ir pārāk viegli ietekmējams.

Reiz viņš ar mani runāja, uzticējās man, bet tagad es vairs neesmu par to pārliecināts.

Es cieši turēju tēva plaukstu. - Tam nav nozīmes. Tagad jāuztraucas par to, ka esi sadusmojis savus pavēlniekus. Tev draud briesmas. Mums jābēg. Tev, man un Mateo - mums jābēg prom no Florences. Nav vairs iemesla palikt.

-   Tu nekad neesi bijusi drošībā. - Mans tēvs pacēla acis, kurās vīdēja tukša bezcerība.

-    Zinu. Bet tagad briesmās esi arī tu. - Es noslīgu uz ceļiem viņam blakus, nelaizdama vaļā viņa roku.

-    Vai tev nešķiet, ka esmu jau domājis par bēgšanu? Jau pirms vairākiem gadiem, kad mira tava māte, es gribēju aizvest tevi pie sava brāļa Džovanni uz laukiem, kur mēs abi būtu drošībā. Viņi to uzzināja. Viņi nosūtija bruņotu vīru uz mana brāļa namu, lai draudētu; tas pats tika izdarīts ar mani. Viņi mūs vēro. Pat tagad, kad aizvedīšu tevi atpakaļ uz karieti, Klaudio nopētīs tavu seju. Ja būsi satraukta, viņš visu pastāstīs Frančesko, visu. - Tēvs asi, sāpīgi ievilka elpu. - Ir šis tas, ko es tev nevaru stāstīt, vai saproti? Tu nedrīksti to zināt, jo Klaudio un Frančesko visu izlasīs tavās acīs. Tu rīkosies pārsteidzīgi un mūs visus apdraudēsi. It īpaši Mateo.

Es brīdi svārstījos. - Nedomāju, ka Frančesko tiešām ļautu kādam nodarīt pāri Mateo. - Mans vīrs izrādīja patiesu pieķeršanos zēnam; man bija tam jātic, lai nezaudētu prātu.

-    Paskaties uz viņu, - mans tēvs noteica, un es uzreiz nesapratu, pat ko viņš runā. - Viņš vēl ir pavisam mazs, bet pat es redzu viņa sejā bērna īsto tēvu!

Šie vārdi caururba mani kā zobens; es sastingu. - Kad skaties uz mani, kādu seju tu redzi?

Viņš uzlūkoja mani ar sāpju un mīlestības pielietu skatienu. - Es redzu seju, kas ir daudz skaistāka par manējo… - Tēvs pacēla manu roku pie lūpām un noskūpstīja. Pēc tam viņš piecēlās, uzvilkdams mani sev līdzi. - Man vienalga, ka viņi draud man, bet tev un bērnam… Es kaut ko izdomāšu. Viņiem visur ir spiegi, visā Florencē, Milānā, Romā… Bet es kaut kur atradīšu kādu drošu vietu. Nerunā par to, nevienam neko nesaki. Mēs vēl aprunāsimies, kad būsim glābti. - Bridi domājis, viņš pajautāja: - Vai kāds redzēja Zaļumu aizejam, lai runātu ar mani?

Es papurināju galvu. - Klaudio palika mājās. Mēs visiem pateicām, ka viņa dodas pie aptiekāra. - Tas šķita piedekami ticams aizbildinājums; aptiekāra veikals atradās pavisam netālu no mana tēva darbnīcas.

Tēvs pamāja. - Labi. Pasaki viņiem, ka Zaļuma atnāca pie manis, uzzināja, ka esmu saslimis un devies mājās… Un tad tu ieradies mani apciemot. Parūpējies, lai Zaļuma saka tieši to pašu. Un tagad tu priecājies, jo apraudzīji mani un uzzināji, ka man nekas īpaši slikts nekaiš.

Nākamajā mirklī tēvs mani piepeši ievilka mīlošā skāvienā. Es cieši turējos pie viņa. Manī neritēja viņa asinis, tomēr viņš bija mans tēvs vairāk nekā jebkurš cits.

Viņš atrāvās un piespieda sejas vaibstus atmaigt, runādams jau priecīgākā balsī. - Pasmaidi, bērns. Smaidi un priecājies Mateo un manis dēļ. Smaidi un esi jautra, kad tevi aplūkos Klaudio un kad būsi mājās, jo tajā namā nav neviena, kam tu varētu uzticēties.

Es pamāju, noskūpstīju tēvu uz vaiga un pasaucu Zaļumu. Kad viņa atnāca, vezdama līdzi Mateo, es paskaidroju, ka mēs pie Frančesko paliksim vēl pavisam nedaudz un pagaidām jātēlo bezrūpīgs prieks.

Mēs abas atgriezāmies pie karietes, Mateo grīļīgi tenterēja mums blakus. Es piespiesti uzsmaidīju Klaudio.

Todien man nebija citas izvēles, kā vien atstāt grāmatu uz naktsgaldiņa, kur to ieraudzītu Izabella. Es gan bijos no tikšanās ar Salaju, bet uzzinātais bija pārāk svarīgs, lai to nenodotu; mūsu ienaidnieki pamazām zaudēja savu ietekmi pār pāvestu un mūku - un, vēl svarīgāk, apsvēra iespēju izrēķināties ar Bigi.

Tomēr man nebija nodoma atklāt visu padesību. To nakd es pavadīju nomodā, klusībā atkārtodama vēstules tekstu un izlaizdama visu, kas attiecās uz Antonio, meitu, mazbērnu. Manai rīcībai nebūtu ļaunu seku; Leonardo un Pjēro tik un tā uzzinātu visu svarīgo.

Un Salajs, šis bezrūpīgais zēns, neko nepamanīs.

No rīta, galvā jaucoties neskaidrām, apdullušām domām, es paziņoju Zalumai, ka Klaudio būs jāaizved mani uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu. Viņa neko nejautāja, bet drūmais, nopietnais skatiens liecināja, ka viņai ir aizdomas par mana brauciena īsto mērķi.

Bija maija pirmā nedēļa. Sēdēdama karietē, es miedzu acis spožajā saules gaismā un smagi atspiedos pret durvju ietvaru, līdz nokļuvām pie baznīcas.

Salajs parādījās kapelas durvīs; es drošā attālumā sekoju viņam lejup pa gaiteni, augšā pa izliektām kāpnēm un gaidīju kopā ar jaunekli, kamēr viņš pieklauvēja pie koka paneļa sienā un tas atslīdēja malā, dodot mums ceļu.

Biju apņēmusies nodot ziņu ātri, neiesaistīties sarunā, sūdzēties par nogurumu un steigties mājās.

Parasd Salajs nekavējoties apsēdās pie Leonardo mazā galdiņa, no kura bija novākti gleznotāja riki, atstājot vietu dntes pudelītei, spalvai un papīram, un pierakstīja visu, ko biju uzzinājusi iepriekšējā nakti.

Šoreiz viņš ar mājienu norādīja uz manu krēslu ar zemo atzveltni, liksmā satraukumā smaidīdams. - Lūdzu, monna Liza… Viņš tūlīt atnāks.

Viņš. Es izbijusies ievilku elpu un pametu skatienu apkārt. Uz molberta atkal bija uzlikts mans portrets; tam blakus bija mazais galdiņš, noklāts ar jaunām otām, maziem skārda trauciņiem, saberztu cirtabrese lodīti sejas krāsošanai, trauku ar tcrra verte un citu ar silti brūnu krāsu.

Es pacēlu plaukstu pie atslēgas kaula. Nekas nav mainījies, es centos sev iestāstīt. Nekas nav mainījies. Leonardo ir šeit, un tu priecājies, viņu redzot. Un tu smaidīsi, un tu atkārtosi visu tieši tā, kā iecerēji. Un tad tu viņam pozēsi.

Nepagāja ne minūte, kad manā priekšā smaidīdams stāvēja Leonardo. Viņš izskatījās atpūties; viņa seja daudz laika bija pavadījusi saules staros. Viņa mati bija garāki un krita līdz pleciem, un zodu atkal sedza bārda, šoreiz īsāka, rūpīgi kopta un gandriz visa piebērta ar sudrabu.

Es atbildēju uz viņa smaidu. Manējais bija nedaudz saspringts, bet noteikti daudz patiesāks nekā Klaudio veltītais.

-   Madonna Liza, - viņš noteica, stāvēdams man pretī, un saņēma manas rokas. - Cik patīkami jūs atkal redzēt! Ceru, ka jums klājas labi?

-   Jā, pat ļoti. Jūs izskatāties lieliski; Milāna, šķiet, nāk jums par labu. Vai jau sen esat Florencē?

-   Nepavisam. Un kā jūtas jūsu ģimene? Kā Mateo?

-    Visiem klājas labi. Mateo tikai aug un aug. Viņš jau sācis skriet. Viņam izdodas nogurdināt mūs visus. - Es viegli iesmējos, cerēdama, ka Leonardo piedēvēs manu izmocīto izskatu mātes lomas sekām.

Viņš palaida vaļā manas rokas un soli atkāpās, vērtējoši pētīdams mani. - Labi. Lieliski. Salajs teica, ka jums ir kaut kas ziņojams. Ceru, ka varam tikt ar to galā ātri. - Viņš sakrustoja rokas. Preteji Salajam, kurš visu pierakstīja, Leonardo gluži vienkārši noklausījās manos vārdos.

-Jā, protams. - Es nokremšļojos; man vaigos sakapa sārtums, un es neizsakāmā riebumā pret sevi sapratu, ka esmu pietvīkusi. - Atvainojiet, - es noteicu, bikli pasmaidīdama. - Naktī man neizdevās izgulēdes, un es esmu nedaudz nogurusi, bet… centīšos.

-   Protams, - Leonardo piekrita, mani cieši vērodams.

Es apņēmīgi ievilku elpu un sāku runāt. Pirmie septiņi vēstules teikumi nāca viegli; es tos redzēja gara acīm, redzēju melnos, treknos burtus tieši tādus, kādi tie parādījās uz lapas. Un tad, pati to nemaz negribēdama, es iesāku: - Un tagad ļūs vēlaties to visu izjaukt? Vai man vajadzētu jums šoreiz noticēt un…

Es panikā aprāvos. Es zināju, kā jāpabeidz šī frāze: vainot Antonio. Tomēr es neuzdrošinājos izteikt tēva vārdu, kaut gan doma bija jāturpina. - Piedodiet, - es atvainojos un atsāku citēt: - …vainot mūsu draugu. - Pēc tam, gribēdama saglabāt teksta viengabalainību, es noritēju visu, kas attiecās uz manu tēvu, aizvietodama viņa vārdu ar "mūsu draugs". Un es pieliku visas pūles, lai nesastomītos, izlaižot draudus par meitu un mazbērnu.

Pabeigusi savu uzdevumu, es palūkojos uz Leonardo. Viņš nekā nereaģēja, tikai stāvēja, veltīdams man rāmu, bezkaislīgu skatienu, kas tomēr urbās mani kā nazis.

Ilgā klusuma dēļ man noreiba galva; es nolaidu acis un izmisumā jutu, ka vaigi atkal piesarkst.

Beidzot viņš ierunājās klusā balsi, kurā nebija ne miņas no pārmetuma. - Jūs esat sliktāka spiedze, nekā man likās, Liza. Jūs nespējat noslēpt, ka melojat.

-   Tie nav meli! - es iebildu, bet nespēju ielūkoties viņam sejā.

Leonardo nopūtās un skumji noteica: - Labi. Izmantosim citus vārdus: jūs slēpjat patiesību. Es zinu, kas ir "mūsu draugs". Varbūt man lūgt jūs atkārtot šo vienu frāzi vairākas reizes… līdz beidzot pateiksiet man, kas tajā bija rakstīts.

Es biju pārskaitusies uz sevi un neizsakami kaunējos. Savas muļķības dēļ biju nodevusi to cilvēku, kuram visvairāk nepieciešama mana aizstāvība. - Es jums pateicu par vēstuli visu, kas jums jāzina. Jūs nevarat… jūs domājat, ka visu zināt, bet tā nav.

Leonardo sejā vēl joprojām atspoguļojās rāmas skumjas. - Madonna… Jūs man nepateiksiet neko tādu, ko es jau nezinu. Es saprotu, ka vēlaties viņu pasargāt, bet ir jau par vēlu.

Es aizvēru acis, pēc brīža atkal atvēru un teicu: - Lūdzu, apsoliet man, ka neviens viņu neaizskars. Ka viņam nenodarīs neko ļaunu… Ja es domātu, ka jūs… ka Pjēro… ka kāds no jums viņu apdraudētu, es…

-    Liza, - viņš asi pārtrauca mani. - Jūs mēģināt aizstāvēt cilvēku, kurš nav tā vērts. - Leonardo pievērsa seju logam. - Biju cerējis, ka šis mirklis nepienāks, ka tev nevajadzēs to izciest. Tagad, protams, es saprotu, ka tas bija neizbēgami.

-   Ja nodarīsiet viņam pāri, es jums nepalīdzēšu. - Mana balss drebēja.

-   Salaj! - Leonardo tik skaļi iesaucās, ka es satrūkos, uz brīdi nodomājusi, ka viņš kliedz uz mani. - Salaj!

Jau pēc mirkļa durvīs parādījās smaidošais Salajs; ieraugot mūs, no viņa sejas pazuda jautrība.

-   Pieskati viņu, - Leonardo pavēlēja un aizgāja. Pēc mirkļa es dzirdēju, ka viņš kaut ko meklē blakusistabā.

Atgriežoties viņš rokā turēja foliantu un ar aprautu galvas mājienu aizsūtīja Salaju prom. Pēc tam viņš pienesa foliantu pie garā galda, kas stiepās gar tālāko sienu, atvēra un sāka pārskatīt zīmējumus - dažus darinātus ar ogli, citus ar tinti, bet lielāko daļu ar plūstoši smalku, sarkanīgi brūnu krītu. Beidzot Leonardo atrada meklēto.

Viņš uzlika tam bargu, apsūdzošu pirkstu.

Es nostājos viņam blakus un lūkojos uz zīmējumu.

-   Tev bija taisnība, - Leonardo atzina. - Es uzmetu skici tūlīt pēc notikušā un ļoti ilgi to paturēju. Šo es pagatavoju pavisam nesen, Milānā. Kad uzdevāt man jautājumu, es sapratu, ka reiz pienāks laiks to parādīt.

Tas bija pilnībā izstrādāts vīrieša galvas zīmējums ar viegli uzmestu kaklu un pleciem. Viņš bija attēlots brīdī, kad pagriežas un pār plecu skatās kaut kur tālu, tālu. Viņam bija kapuce, kas noslēpa matus un ausis, aizēnojot lielāko daļu sejas. Bija saskatāms tikai deguna galiņš, zods un mute.

Vīrieša lūpas bija pavērtas, viens mutes kaktiņš pavilkts vairāk uz leju; es prātā dzirdēju viņa spēji ievilkto elpu. Acis gan slēpās tumsā, bet viņa šausmas, izmisīgās dusmas, strauji augošā nožēla bija nepārprotami attēlota ar vienu ģeniālu, drausmu pārņemtu apakšlūpas līnijas vilcienu, ar nospriegotiem kakla muskuļiem.

Es lūkojos uz šo cilvēku. Man šķita, ka viņu pazīstu, bet es nekad nebiju redzējusi šo seju. - Tas ir nožēlnieks, - es ieminējos. - Vīrs, kuru redzējāt katedrālē.

-   Jā. Vai jūs viņu pazīstat?

Es vilcinājos, bet beigās atbildēju: - Nē.

Leonardo attīrīja vietu uz galda un izņēma zīmējumu no mapes. - Tagad es parādīšu kaut ko, ko pats uzzināju pavisam nesen. - Viņš paņēma gabalu drūpoša, sarkana krīta un ar mājienu aicināja mani tuvāk.

Un viņš sāka zīmēt ar dabisko vieglumu, ar kādu cits staigā vai elpo. Vispirms viņš ar rūpīgiem, asiem žestiem laida kritu pār žokli un zodu; pagāja mirklis, līdz es sapratu, ka viņš zīmē matus, bārdu. Tas padarīja nožēlnieka sejas lejasdaļu maigāku; augš- lūpa nozuda zem kuplām ūsām. Viņš uzzīmēja divas līnijas, un vīrieša mutes kaktiņus piepeši izgrumboja vecums.

Zem viņa rokas pamazām parādījās vīrietis, kuru es pazinu, kuru biju redzējusi katru savas dzīves dienu.

Es aizgriezos un aizvēru acis, jo negribēju redzēt neko vairāk.

-   Tagad jūs viņu pazīstat. - Leonardo balss bija ļoti klusa un nelaimīga.

Es akli pamāju.

-    Viņš neiesaistījās sazvērestībā naivuma dēļ, Liza. Viņš tajā piedalījās no paša sākuma. Pievienojās greizsirdības un naida, ne dievbijības dēļ. Viņš nav pelnījis aizstāvību. Viņš iznīcināja Annu Lukrēciju. Iznīcināja.

Es uzgriezu muguru viņam un zīmējumam, soli atkāpdamās.

-    Vai jūs gājāt pie viņa, Liza? Vai teicāt viņam kaut ko? Vai stāstījāt par mani, par Pjēro?

Es piegāju pie krēsla un apsēdos. Saliku rokas kopā un paliecos uz priekšu, atbalstījusi elkoņus pret ceļgaliem. Man gribējās vemt. Todien biju ielikusi aiz jostas nazi, alkdama mirkļa, kad sastapšu trešo vīru.

Leonardo palika stāvam pie galda un zīmējuma, bet pievērsās man. - Lūdzu, atbildiet! Ir runa par cilvēku, kurš nebaidījās izdarīt slepkavību. Vai gājāt pie viņa? Vai kaut ko teicāt viņam, kādam citam?

-    Nē, - es nočukstēju.

Es atklāju Leonardo pusi patiesības - ka nebiju teikusi neko par viņu un Frančesko vēstulēm. Varbūt šī puspatiesība atspoguļojās manā sejā, jo Leonardo jautājumus vairs neuzdeva.

Tomēr pat viņš ar visu savu apburošo šarmu nespēja pārliecināt mani todien pozēt vai iesaistīties sarunā par notikumiem kopš mūsu pēdējās redzēšanās. Es atgriezos mājās agri.

Frančesko savukārt atnāca vēlu. Viņš neiegriezās bērnistabā, lai apsveicinātos ar mani un Mateo; viņš noslēpās savās istabās un neizgāja laukā lidz pat aicinājumam vakariņās.

Arī mans tēvs tovakar kavējās un neienāca bērnistabā pretēji savam paradumam. Ēdamzālē es ieraudzīju Frančesko auksto seju; viņš izskatījās sakauts, ledaina, bezspēcīga niknuma pārņemts. Viņš nomurmināja manu vārdu un strupi pamāja, bet viņa vaibsti pat nesakustējās.

Mans tēvs centās smaidīt, bet, atcerodes visu no Leonardo uzzināto, man bija grūti ielūkoties viņam acīs. Kad tika pasniegts ēdiens, viņš apvaicājās par manu un Mateo veselību; manas atbildes skanēja atturīgi un neveikli. Sarunas pieklājīgā daļa bija pabeigta, un viņš sāka runāt par politiku, kā bieži darīja kopā ar Frančesko, lai es kaut ko saprastu un uzzinātu.

-    Brālis Džirolamo šobrīd raksta apoloģiju. "Krista triumfu". Daži apgalvo, ka viņš ir ķeceris, kas dumpojas pret Baznīcu, bet šis darbs parādīs, cik ortodoksāli ir viņa uzskati. Viņš to raksta īpaši Viņa Svētībai kā atbildi savu kritiķu celtajām apsūdzībām.

Es sāniski uzmetu skatienu Frančesko, kurš visu uzmanību pievērsa savai zupai un neatklāja savu viedokli. - Jāatzīst, - es bikli iesāku, - ka viņš ļoti dedzīgi nosodījis Romu.

-   Viņš nosoda grēku, - mans tēvs maigi iebilda. - Nevis pāvesta troni. Viņa rakstītais paudīs neapgāžamu cieņu pret pēdējo.

Es zināju, ka tā nav taisnība, tomēr iedūru skatienu šķīvī un neatbildēju.

-    Manuprāt, brālis Džirolamo rīkojas prātīgi, ķeroties pie tādiem jautājumiem, - tēvs noteica, bet ne es, ne Frančesko neuzskatīja par vajadzīgu turpināt sarunu, tāpēc viņš padevās, un mēs ēdām klusējot.

Pēc brīža Frančesko mani pārsteidza, pēkšņi ierunādamies aukstā, sarūgtinātā balsī: - Lai pravietis raksta, ko vēlas! Daži uzskata, ka Savonarolam nav izredžu samierināties ar Viņa Svētību.

Mans tēvs asi pacēla skadenu no šķīvja. Ieraudzījis Frančesko ledainās acis, viņš nekavējoties nodūra galvu.

Vakariņas beidzās, vairs nesakot nevienu vārdu. Mans tēvs uzreiz atvadījās, sagādādams man lielu atvieglojumu, jo šodien uzzinātais neļautu justies ērti viņam blakus. Frančesko atgriezās savā istabā. Es devos uz bērnistabu un rotaļājos ar Mateo, pūlēdamās uzlabot sev garastāvokli, izdzēst no atmiņas ainu, kurā mans tēvs iegrūž dunci Džuljāno mugurā.

Tikai tad, kad noliku dēlu gulēt un devos uz savu istabu, es beidzot sapratu, kāpēc Frančesko tā dusmojās. Pirms sasniedzu durvis, tās atvērās manā priekšā, un Zaļuma ierāva mani istabā. Steidzīgi aizvērusi durvis, viņa atspiedās pret tām, acīm spīdot; viņa kūsāja līksmā satraukumā, ko caurvija arī bailīgums.

-    Vai dzirdējāt? Vai dzirdējāt, madonna? Izabella man nupat pateica… šonakt ziņas izplatās strauji!

-    Ko dzirdēju?

-   Savonarola. Pāvests beidzot to izdarījis! Viņš izslēgts no Baznīcas!

L xiv

Vasara atnesa otru, vēl nežēlīgāku la moria jeb nāves uzliesmojumu. Florence cieta smagi; it visur bija redzamas nestuves, kurās stiepa uz slimnīcām gājējus, kuri sabrukuši pa ceļam uz mājām, veikaliem, baznīcām.

Mani braucieni uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu tika pārtraukti. Pat ja es vēlētos spert soli sērgas plosītajās ielās, man nebija nekādu jaunumu, ko pavēstīt Leonardo, jo es vairs nevarēju piekļūt vīra vēstulēm. Baidīdamies no slimības, Frančesko atteicās no naksnīgajām pastaigām un palika savās istabās, bieži vien sēdēdams darbistabā; viņš gāja tikai uz savu darbnīcu, kad atradās turpat tuvumā, un retāk uz Sinjorijas pili, kad bija kādi svarīgi jautājumi kārtojami. Tomēr par spīti sērgai viņš uzņēma vairāk viesu nekā jebkad - priorus, Buonomo un citus, ko nekad neiepazīstināja ar mani, par kuriem es nekad neuzdevu jautājumus. Sa- vonarolam draudēja politiskas briesmas, un Frančesko izmisīgi centās viņu glābt.

Lai vairītos no nepatīkamā ceļojuma pāri Arno, mans tēvs uz laiku apmetās pie mums. Kad viesi devās prom, mans vīrs viņu bieži vien iesauca savā darbistabā, un abi ilgi sarunājās. Es nemēģināju izspiegot šīs tikšanās, bet dažreiz dzirdēju viņu klusās balsis, toņus un noskaņas. Frančesko vienmēr izklausījās uzmācīgs, valdonīgs; mana tēva balsī skanēja tikai skumjas.

Kādu ritu pēc dīvaini agras, ilgstošas sarunas ar kādu no pri- oriem, kurš bija negaidīti ieradies ciemos, Frančesko un mans tēvs nokāpa lejā brokastīs. Es jau sēdēju pie galda un turēju klēpī ķepurojošos Mateo; nekad vēl nebiju nesusi dēlu uz ēdamzāli, bet tagad viņam jau bija gandrīz divi gadi, un es ar nepacietību gaidīju bridi, kad iemācīšu viņam izmantot karoti. Kad parādījās abi vīrieši, Mateo līksmi dauzīja ēdamrīku pret Frančesko skaistā, pulētā galda virsmu. Es domāju, ka vīrs būs neapmierināts un kaut ko asi uzsauks, jo pēdējā laikā bija ļoti nelāga noskaņojumā. Tomēr Frančesko pirmo reizi daudzu dienu laikā smaidīja.

Mans tēvs stāvēja viņam blakus, drūms un piesardzīgs.

-   Brīnišķīgas ziņas! - Frančesko iesaucās, paceldams balsi, lai es viņu dzirdētu caur Mateo sacelto troksni; viņš bija pārāk priecīgs, lai šīs skaņas viņu aizkaitinātu. - Mēs notvērām Mediči spiegu!

Es mēģināju ievilkt elpu, bet neizdevās; es spēji izslejos, dk tikko pagūdama izvairīties no Mateo vicinātās rokas sitiena. - Spiegu?

Likās, ka tevs sajūt manas piepešas bailes; viņš atvilka krēslu no galda un apsēdās man blakus. - Lamberto dell'Antello. Tu esi par viņu dzirdējusi; viņš bija Pjēro draugs, - tēvs klusi paskaidroja, pietuvinājis lūpas manai ausij. - Viņš pat devās Pjēro līdzi uz Romu. Atklājās, ka viņš cenšas ielavīties Florencē ar vēstuli…

Frančesko smaidīdams stāvēja mums pretī; es apturēju Mateo roku un neņēmu vērā viņa žēlabas. - Jā, Lamberto dell'Antello. Vakar viņu notvēra un šobrīd nopratina. Bigi pienākušas beigas. Lamberto jau runā, viņš nosauca vārdus. - Frančesko pievirzījās tuvāk virtuvei. - Kur ir Agripīna? Man vajag ēdienu, turklāt ātri. Tūlīt jādodas uz Sinjorijas pili. Viņu šobrīd tur Bargello cietumā.

-   Vai tu domā, ka ir droši iet laukā? - es jautāju, kaut gan patiesībā mani Frančesko veselība neinteresēja itin nemaz.

-   Tam nav nozimes. Tas ir pārāk svarīgi. - Viņš iegāja virtuvē. - Agripīna!

Tiklīdz Frančesko nozuda skatienam, tēvs mani rūpīgi nopētīja. Es pūlējos izlikties, ka ziņas par Lamberto mani maz interesē, ka mana uzmanība ir pievērsta bērnam, kurš locījās klēpī. Es centos, bet domāju, ka tēvs pamanīja manas bailes.

Es noteikti pamanīju viņējās.

Kad Frančesko bija paēdis un iesēdies karietē, mēs ar tēvu izvedām Mateo paskraidīt pa dārzu aiz mājas. Tas bija zaļš un lekns, no lauvas strūklakas cēlās patīkama, vēsa migla. Es gāju blakus tēvam, ļaudama dēlam skriet pa priekšu, uzsaukdama viņam, lai nesabradā krumus, lai neaizskar ērkšķainās rozes. Tikpat labi varēju aizrādīt, lai viņš pārstāj būt mazs zēns.

Mani vēl joprojām mājoja dusmas pret tēvu. Es zināju, ka viņš nemūžam nenodarītu man neko ļaunu, bet katru reizi, kad uz viņu palūkojos, es redzēju nožēlnieku. Par spīti visam, es tomēr raizējos par viņa drošību.

-   Man bail, - es atzinos. - Izslēgšana no Baznīcas… Frančesko teiks, ka tu esi viņu pievīlis.

Tēvs viegli paraustīja plecus, atvairīdams manu drūmo pareģojumu. - Neraizējies par mani. Es runāju ar brāli Džirolamo un nedarīju to viens. Viņš beidzot ir pārliecināts, ka jālabo nodarītais ļaunums. Viņš zina, ka izturējies muļķīgi, ka nav savaldījis mēli un kancelē runā kā apsēsts. Bet viņš uzrakstīs savu apoloģi- ju. Un viņš jau nosūtījis personiskas vēstules Viņa Svētībai, lūgdams piedošanu. Aleksandrs piekāpsies.

-    Un ja nu tas nenotiks?

Tēvs lūkojās uz savu veselīgo mazbērnu. - Tad Florencei tiks uzlikts pāvesta aizliegums. Nevienai kristīgajai pilsētai nebūs ļauts ar mums tirgoties, ja nenodosim Savonarolu soģiem. Bet tas nenotiks. - Viņš pasniedzās pēc manas rokas, gribēdams mierināt.

Es nevilšus, pati to neapjauzdama, atrāvos no šī pieskāriena. Tēva acīs iezibējās sāpes.

-    Tu dusmojies uz mani. Es tevi nevainoju, jo esmu darījis daudz slikta. Briesmu darbus, par ko lūdzu Dievam piedošanu, kaut gan jau sen atmetu cerību nokļūt debesīs.

-   Es nedusmojos. Es vēlos tikai vienu: kaut mēs varētu pamest Florenci kopā ar Mateo. Šeit es vairs nespeju uztureties. Visapkart kļuvis pārāk bīstami.

-    Tev taisnība, - viņš skumji atzina. - Tomēr šobrīd tas nav iespējams. Atraduši Lamberto dell'Antello, priori padevās neprātam. Viņi visi tagad ir "gaudotāji" un alkst asiņu. Visi deviņi pilsētas vārti ir slēgti; neviens nevar iekļūt iekšā vai izkļūt ārā, Astoņu padome pārtver un lasa visas vēstules. Viņi visus nopratina, meklējot Mediči spiegus. Ja es nebūtu tik noderigs Frančesko, viņi pratinātu ari mūs. - Tēva balsi parādījās aizsmakums. - Viņi iznicinās Bigi, katru, kurš neienīda Lorenco un tā dēlus. Un viņi nocirtis galvu Bernardo del Nero.

-   Nē, - es nočukstēju. Bernardo del Nero bija viens no cienījamākajiem Florences pilsoņiem, sens Lorenco de Mediči draugs. Tas bija spēcīgs septiņdesmit piecus gadus vecs atraitnis ar skaidru galvu, bez bērniem, tāpēc bija veltījis dzīvi pilsētas pārvaldei. Viņš priekšzīmīgi pildīja gonfalonjera pienākumus un bija neapšaubāmi godīgs. Viņš bija guvis tik labu reputāciju, ka pat Sinjorija cienīja un piecieta viņa atrašanos Bigi priekšgalā. - Viņi neuzdrošināsies aizskart Bernardo del Nero! Pilsoņi to nepieļaus.

Tomēr es vēl vairāk satraucos par Leonardo, kurš bija praktiski ieslodzīts pilsētā un nespēja sazināties ar ārpasauli.

Mans tēvs purināja galvu. - Pilsoņiem nāksies to pieļaut. Lamberto dell'Antello parādīšanās sējusi bailes visu "gaudotāju" sirdīs. Pēc pārtikās dumpja Graudu laukumā Sinjorija izmisīgi cenšas apslāpēt palle saucienus.

-   Bet, kad padzina Pjēro, Savonarola aicināja izrādīt žēlastību Mediči draugiem, - es iebildu. - Viņš uzstāja, ka visiem jāpiedod.

Mans tēvs lūkojās uz dārzu, uz bruģakmens celiņu, kam abās pusēs auga plaukstoši rožu krūmi, uz savu mazdēlu, kas šobrīd bija pievērsies kādai vabolei. Šim skatam vajadzētu priecēt sirdi, tomēr viņa acīs atausa skumjas.

-   Vairs nebūs žēlastības, - viņš noteica ar tāda cilvēka pārliecību, kurš glabā daudz noslēpumu. - Un cerības. Būs tikai asinis.

Es alku doties uz baznīcu, lai brīdinātu Leonardo par briesmām, kas draudēja Bernardo del Nero un viņa politiskajai partijai, bet Frančesko negribēja ne dzirdēt par manu nodomu iziet ārā no mājas un lūgties - it īpaši uz ģimenes kapelu, kas bija pretī

Bāreņu namam; tur šobrīd mājoja daudzi slimnieki. Un nekādi iebildumi nespēja pārliecināt Klaudio neņemt vērā saimnieka doto pavēli.

Tā nu es paliku ieslodzīta mājās. Frančesko vēstulēs Bigi vienmēr tika minēti kā ienaidnieki, kas jāapspiež; tagad bija skaidrs, ka viņi taps iznīcināti. Es cerēju, ka Leonardo par šiem draudiem zina vairāk nekā es.

Pagaidām es turpināju iziet uz balkona un vilkt ārā no paslēptuves nazi. Mans pretinieks vairs nebija trešais vīrs, mana īstā tēva slepkava. Tas bija Frančesko un vēstuļu rakstītājs - mana mīļotā Džuljāno slepkavas. Nakti pēc nakts.es vēzēju savu asmeni. Nakti pēc nakts es viņus nogalināju un veldzējos šajā apziņā.

Aizturētos apsūdzētos pakļāva spīdzināšanai. Beigās piecus vīrus aizveda uz Sinjoriju un Lielo padomi, lai tie piespriestu sodu. Šie nolemtie bija cēlais Bernardo del Nero; Pjēro brālēns Lorenco Tornabuoni, kurš, kaut gan vārda pēc būdams Bigi galva, tomēr bija iemīļots pilsonis un dievbijīgs "gaudotājs"; Nikolo Ridolfi, pavecs vīrs, kura dēls bija apņēmis par sievu Lorenco meitu Kontesinu; Džannoco Puči, vēl jauneklis, Pjēro draugs, un Džovanni Kambi, kuram bija daudz kopīgu darījumu ar Mediči dzimtu.

Žēlastību! sauca atbalstītāji, būdami pārliecināti, ka piespriestais sods būs viegls un Bernardo del Nero gadījumā arī vēl papildus mīkstināts. Visi apsūdzētie bija tautas apbrīnoti, priekšzīmīgi pilsoņi; viņu atzīšanās, ka visi bijuši aktīvi iesaistīti centienos panākt Pjēro de Mediči atgriešanos pilsētas pašpasludinātā valdnieka lomā, bija izvilktas nežēlīgas spīdzināšanas gaitā.

Tauta meklēja padomu pie Savonarolas. Mūks noteikti vēlreiz aicinās izrādīt žēlastību un iecietību.

Bet brālis Džirolamo bija pārāk aizņemts ar saviem centieniem pielabināties saniknotajam pāvestam. Viņš paziņoja, ka vairs nevar pievērsties politikai. - Lai viņi visi mirst vai tiek aizsūtīti trimdā! Man tas nerūp.

Nemiera pārņemtie sekotāji neskaitāmas reizes pieklusinātās balsīs atkārtoja šos vārdus.

Trīs stundas pirms divdesmit septītā augusta rītausmas mūs ar Zaļumu no miega izrāva dauzīšanās pie istabas durvīm. Zaļuma piecēlās no savas guļvietas un tās atvēra. Aiz tām stāvēja Izabella saburzītās drēbes un turēja rokā sveci, miegdama acis tās gaismā. Vēl īsti nepamodusies, es piegāju pie durvīm un apjukusi uzlūkoju meiteni.

-   Jūsu vīrs vēlas jūs redzēt, - kalpone paziņoja. - Viņš lika nodot, ka jums steigšus jāsaģērbjas svinīgam notikumam un jākāpj lejā.

Es saraucu pieri un paberzēju acis. - Un Zaļuma? - Es dzirdēju, kā viņa aiz manis meklē kramu, ar ko iedegt lampu.

-   Jānāk tikai jums.

Zaļuma palīdzēja man uzvilkt pieticīgu pelēka zīda tērpu, izšūtu ar melnu diegu, bet es tikmēr sāku satraukties. Kas gan tas par "svinīgu notikumu", kura dēļ mani jāmodina nakts vidū? Varbūt kāds nomiris; man prātā nekavējoties iešāvās tēvs. Savonarolas izslēgšana no Baznīcas bija izraisījusi viņa pavēlnieku neapmierinātību. Vai tie beidzot nolēmuši no viņa atbrīvoties?

Gaiss bija smagnējs, silts un nekustīgs; karstuma dēļ es gulēju nemierīgi. Kad biju pilnīgi apģērbusies, krūtis un paduses jau bija noklājušās sviedriem.

Es atstāju Zaļumu un nokāpu lejā, apstādamās vienu posmu pirms kāpņu beigām, lai ieietu viesu apartamentos, kur tagad gulēja mans tēvs. Es vilcinājos pie aizvērtajām durvim, tomēr izmisums izrādījās sdprāks par pieklājību. Es pavēru durvis, iemetu skatienu aiz priekškambara guļamistabā un pārliecinājos, ka mans tēvs mierīgi guļ.

Es klusi aizvēru durvis, noskaitīju pateicības lūgšanu un devos lejā.

Frančesko jau staigāja gar parādes durvīm, pilnīgi pamodies un nemierīgs. Es neteiktu, ka viņš bija līksms, tomēr viņa sejā un acīs vīdēja tramīgs triumfs, drūms prieks. Tikli tad es sapratu, ka mēs gaidām Klaudio, ka nodek kaut kas neiedomājami svarīgs un Frančesko ir ar mieru riskēt, pakļaujot sevi un savu sievu sērgas briesmām.

-   Vai kāds nomiris? - es jautāju kā laba sieva, piešķirdama savai balsij pareizo rūpju pieskaņu.

-   Es nevēlos to pārrunāt tagad; tu tikai satrauksies, kā jau sieviete. Drīz tu redzēsi, kur mēs dodamies. Es tikai lūdzu, lai savaldies, liec lietā visu drosmi, uz ko esi spējīga. Dari mani lepnu.

Es uzlūkoju Frančesko ar arvien uzmācīgākām bailēm sirdī. - Centīšos.

Viņš drūmi pasmaidīja un aizveda mani uz karieti, kur jau gaidīja Klaudio. Gaiss bija smacējošs, nebija nevienas vēsmiņas. Brauciena laika mēs nesarunājāmies. Es lūkojos tumšajās ielās un jutu, kā bailes pieņemas spēkā. Zirgi paauļoja garām Doma katedrālei un pagriezās uz dienvidiem.

Mēs piebraucām pie Sinjorijas laukuma. Prioru pils logos dega visas lampas - bet tas nebija mūsu galamērķis. Kariete rībēdama apstājās pie citas ēkas - pie Bargello cietuma, kurā reiz iemeta mani, uz kuru Nakts sardze aizveda Leonardo. Tas bija šausminošs, četrstūrains cietoksnis, ko vainagoja zobaini robojumi. Abās pusēs milzīgajām ieejas durvīm dega lielas lāpas.

Klaudio atvēra durvis, un mana sirds sažņaudzās. Viņi notvēruši Leonardo, es nodomāju. Frančesko visu zina. Viņš atvedis mani uz pratināšanu… Tomēr neizrādīju savas bažas, tikai rāmu seju satvēru Klaudio roku un mierīgi izkāpu uz bruģa. Acu priekšā uz bridi pazibēja Zalumas nazis, ko biju atstājusi mājās zem matrača.

Frančesko izkāpa un satvēra manu elkoni, vadīdams mani uz durvju pusi. Es ieraudzīju, ka tuvumā stāv pieci rati, sadzīti tuvu kopā, un tos pieskatīja drūmi, melnā tērpti vīri. lzdzirdusi žēlu brēcienu, es pagriezu galvu un tos aplūkoju uzmanīgāk; melnā plīvurā ietinusies sieviete sēdēja ratu augšgalā un tik nevaldāmi šņukstēja, ka būtu nokritusi, ja kučieris viņu nesatvertu.

Mēs gājām iekšā. Es domāju, ka mani vedīs uz kameru vai zāli, kas pilna ar nežēlīgiem prioriem. Bruņoti sargi mūs nopētīja, kamēr šķērsojām vestibilu un izgājām lauka, plašā pagalmā. Katrā no četriem stūriem slējās augsts pīlārs no tā paša vienmuļi brūnā akmens, no kā celta visa ēka; uz katra no šiem pīlāriem bija piestiprināts melns dzelzs gredzens, un katrā no tiem dega lāpa, metot kustīgu, oranžu gaismu.

Pie tālākās sienas bija stāvas kāpnes, kas veda lejup no balkona, un to piekājē bija uzsliets plats paaugstinājums. Uz tā bija izmētāti salmi. Zem svaigi cirsta koka un salmu aromāta vēdīja viegls, nepatīkams cilvēka izkārnījumu smārds.

Mēs ar Frančesko nebijām vieni. Es redzēju ari citus augstu stāvošus "gaudotājus": septiņus svīstošus priorus sarkanajās tuni- kās, saujiņu Buonomi un Astoņu padomes locekļus. Visspilgtāk izcēlās gonfalonjers Frančesko Valori, kurš šo amatu pildīja jau trešo reizi; kalsnais vīrs ar skarbām acīm un gariem, sudrabotiem matiem pēdējā laikā kāri sauca pēc apsūdzēto Bigi asinim. Viņš bija atvedis līdzi savu jauno sievu, glītu būtni ar zeltainām matu sprogām. Mēs klusējot sasveicinājāmies ar galvas mājieniem un pievienojāmies cilvēkiem, kas gaidīja pie paaugstinājuma. Es izgrūdu trīsošu elpu; biju atvesta kā lieciniece, ne ieslodzītā, vismaz pagaidām.

Cilvēki sačukstējās, bet piepeši apklusa, jo uz paaugstinājuma uzkāpa bende ar smagu, vienpusgriezigu cirvi rokās. Viņam sekoja palīgs, kurš nolika uz salmiem apskrambātu koka bluķi.

- Nē, - es nobālušām lūpām čukstēju. Es atcerējos tēva teikto par Bigi, kam nevēlējos noticēt. Ja man izdotos sazināties ar Leonardo, vai es spētu to novērst?

Frančesko pielieca galvu man tuvāk, norādīdams, ka nav dzirdējis manus vārdus, ka man vajadzētu tos atkārtot, bet es klusēju un kopā ar visiem pārējiem stingi uzlūkoju ešafotu, bendi, salmus.

Vispirms atskanēja ķēžu žvadzoņa; pēc tam uz balkona parādījās apsūdzēde, kurus veda sargi ar gariem zobeniem pie sāniem.

Pirmais nāca Bernardo del Nero. Viņš vienmēr bija cēls vīrs baltiem matiem, lielām, nopietnām acīm un taisnu degunu. Šīs acis tagad bija gandrīz pilnībā aizvērušās, samīcītais un melnām asinīm nolijušais deguns uzpampis. Viņš vairs nespēja nostāvēt taisni un smagi atbalstījās pret savu cietumsargu, lēni sperdams katru soli lejup. Viņš līdz ar visiem bija spiests novilkt kurpes un dodes pretī nāvei basām kājām.

Es nepazinu jauno Lorenco Tornabuoni; viņa virsdegune bija sadragāta, bet seja tā apdauzīta un pietūkuši, ka viņš vispār neko neredzēja un sargi paši veda viņu lejā. Sekoja vēl trīs cietumnieki: Nikolo Ridolfi, Džannoco Puči, Džovanni Kambi, visi salauzīti un gatavi pieņemt nāvi. Neviens no viņiem nelikās manām sapulcinātos ļaudis.

Kad viņi beidzot nostājās uz ešafota, gonfalonjers nolasīja apsūdzības un piespriesto sodu: spiegošana un nodevība, nāve, nocērtot galvu.

Bernardo del Nero tika dota žēlsirdīgā iespēja mirt pirmajam. Bende lūdza viņam piedošanu un to saņēma vārgā, neskaidrā balsī. Un tad Bernardo uzlūkoja mūs, noteikdams: - Lai Dievs piedod arī jums.

Viņš bija pārāk nespēcīgs, lai pats nomestos ceļos; sargs palīdzēja viņam ievietot zodu bluķa iedobumā, kas bija notraipīts melns. - Cērtiet labi, - viņš mudināja bendi, kurš pacēla savu cirvi.

Man bija vienalga, vai daru Frančesko lepnu; es novērsos, aizvēru acis, bet tūlīt ari tās atvēru, siltās strūklas un pūļa vienbalsīgā elsiena iztrūcināta. Es ar acs kaktiņu pamanīju, ka Bernardo ķermenis krīt uz sāniem, ka asinis uzšļācas platā lokā no kakla; ka sargs paiet uz priekšu, lai paņemtu no salmiem kaut ko sarkanu un apaļu.

Un es piepeši atcerējos. Atcerējos dienu pirms daudziem gadiem Svētā Marka baznīcā, kad mana māte drausmām acīm lūkojās uz Savonarolu kancelē. Un viņa toreiz sauca:

Viņu aprīs liesmas, līdz visi locekļi cits pēc cita iekritīs ellē! Viņu pazudinās pieci vīri bez galvas!

Pieci vīri bez galvas.

Es atkāpos un uzminu uz kāda priora apautās kājas. Frančesko satvēra manu roku un palīdzēja noturēties kājās. - Nervi, - viņš pačukstēja apvainotajam. - Piedodiet viņai, tie ir tikai nervi. Viņa ir jauna, nepieradusi pie tādiem skatiem; gan viss būs labi.

Sargi aiznesa līķi; citi pastūma uz priekšu Tornabuoni, piespieda to nomurmināt piedošanas vārdus, mesties ceļos, nomirt. Sekoja vēl divi. Džovanni Kambi bija pēdējais. Viņš bailēs sabruka, un sargi aizvilka viņu līdz bluķim; viņš mira kliegdams.

Salmi bija piemirkuši slapji. Svaigā koka smaržu pārmāca asiņu un dzelzs smārds.

Kad mēs ar Frančesko devāmies mājās, tumsa vēl joprojām nebija kļuvusi gaišāka. Mēs sēdējām klusumā, līdz Frančesko skaļi ierunājās:

- Lūk, kas nodek ar Mediči atbalstītājiem. - Viņš cieši vēroja mani. - Lūk, kas nodek ar spiegiem.

Varbūt viņam aizdomīgs šķita mans bālums; varbūt viņš vēlējās tikai izbaudīt savu politisko uzvaru. Lai nu kā, es neatbildēju. Es domāju par savas mātes vārdiem. Es domāju par tēvu un to, kas notiks ar viņu, kad tiks gāzts pravieds.

LXV

Laiks kļuva vēsāks, un arī sērga, kas žņaudza pilsētu, pamazām atlaida savu tvērienu. Mans tēvs atgriezās savā namā, Frančesko atkal sāka apciemot savas prostitūtas, bet es pēc iespējas biežāk devos uz tirgu un baznīcu. Kādu rītu es noliku grāmatu uz sava naktsgaldiņa, kaut gan nebiju atradusi Frančesko galdā jaunu vēstuli, un nākamajā dienā devos uz Vissvētās Pasludināšanas baznīcu.

Man par lielu atvieglojumu izrādījās, ka Leonardo nekas nekaiš. Viņš pat bija gleznojis. Manu vaibstu izteiksmīgie apveidi un ēnas bija mīkstinātas, pievienojot gaišu citiabrese, caurspīdīgu miesas kārtu. Es sāku izskatīdes cilvēciska.

Kad pastāstīju viņam par tēva bridinājumu, ka Bigi samaksās ar savām asinīm, un izteicu nožēlu, ka nevarēju ierasdes ātrāk, Leonardo noteica: - Notikušajā nav jūsu vainas. Jau krietni pirms jūsu sarunas ar tēvu mēs zinājām, ka draud briesmas. Ja kāds ir vainīgs, tas esmu es. Es nespēju… nepaguvu pietiekami ātri iejaukties. Un visbriesmīgākais, ka pat tad, ja mēs varētu sarīkot glābšanas mēģinājumu… - Viņš apklusa, balsij aizžņaudzoties.

-    Pat ja viņus varētu glābt, to nevajadzētu darīt, - es pabeidzu.

-    Jā, - Leonardo nomurmināja. - Tas ir visbaisākais. Labāk, ka viņi ir miruši. - Tā bija taisnība; nāvessods saniknoja visu Florenci, pat vairumu "gaudotāju", kuriem šķita, ka mūkam vajadzēja izrādīt to pašu piedošanu, ko viņš tik brīvi dāļāja dienās pēc Pjēro padzīšanas. Izabella, Elēna, pat dievbijīgā Agripīna, kura nekad neriskēja izpelnīties mana vīra neapmierinātību, neslēpjoties kritizēja brāli Džirolamo.

-    Mana māte teica… - es iesāku un aprāvos, nevarēdama saprast, kā labāk paust savu domu, neizklausoties pēc jukušas. - Pirms daudziem gadiem māte man pateica… ka Savonarola kritīs. Piecu bezgalvainu vīru dēļ.

-    Tava māte? Tava māte pirms daudziem gadiem runāja par Savonarolu?

-    Es zinu, ka tas izklausās ļoti dīvaini. Bet… domāju, ka viņa teica patiesību. Manuprāt, šis būs Savonarolas sakāves cēlonis. Varbūt viņš pat mirs.

Leonardo sastinga, izskatīdamies ārkārtīgi ieinteresēts. - Vai viņa par brāli Džirolamo teica vēl kaut ko?

-    Man vismaz šķiet, ka jā. Māte teica tā: "Viņu aprīs liesmas, līdz visi locekļi cits pēc cita iekritīs ellē. Viņu pazudinās pieci vīri bez galvas."

Nākamie vārdi no Leonardo mutes mani apstulbināja. - Tātad viņš mirs ugunī. Un šie nāvessodi kalpos par iemeslu viņa krišanai. Mēs to gaidīsim, gatavosimies.

-Jūs man ticat, - es pārsteigta sacīju.

-    Es ticu jūsu mātei.

Es tik ilgi lūkojos uz mākslinieku, ka viņš nolaida skatienu un ar negaidītu maigumu balsī ierunājās: - Es jau stāstīju, ka reiz satiku jūsu māti, kad viņa bija gaidībās.

-Jā.

-    Viņa man teica, ka nes zem sirds meitu. Ka es uzgleznošu jūsu portretu. - Leonardo bridi vilcinājās. - Toreiz es viņai iedevu medaljonu ar Džuljāno slepkavības attēlu. Un palūdzu, lai viņa pasniedz tev to kā piemiņu.

Man piepeši gribējās raudāt. Es pastiepos pēc viņa rokas.

Sinjorija izmisīgi centās atjaunot tautas zaudēto mīlestību pret Savonarolu. Priori pasūtīja medaļu par godu brālim Džirolamo, uz vienas puses uzspiežot viņa biedējošo profilu, uz otras bez- ķermenisku roku, kas tur zobenu zem uzraksta Ecco gladius

Domini super terram cito et velocter. Turklāt viņi iedrošināja mūku ignorēt pāvesta aizliegumu sprediķot. Tā nu Frančesko paziņoja, ka mēs abi kopā dosimies klausīties pravieša runu. Mans tēvs jutās nevesels un nolēma palikt mājās.

Priori bija nosprieduši, ka piemērotākā vieta Savonarolas uzkāpšanai kancelē būtu Doma katedrāle, kas spētu uzņemt sevī gaidīto ļaužu pulku, bet, kad mēs ar Frančesko iegājām katedrālē, es izbrīnīta ieraudzīju, ka tā ir pustukša. Likās, ka retais ir gatavs riskēt un izsaukt pār savu galvu atriebīgā pāvesta lāstu.

Frančesko lēmums apmeklēt sprediķi raisīja manu ziņkārību. Pēc piecu Bigi sodīšanas ar nāvi viņš kļuVa piesardzīgāks, runājot par Savonarolu. Viņš vairs ļauni nepriecājās par "gaudotāju" panākumiem un nedziedāja slavas dziesmas pravietim. Kad Agripīna izteica kādu kritisku piezīmi par mūku, viņš neko neteica. Tomēr parādīšanās šajā dievkalpojumā liecināja par dedzīgu atbalstu. Vai arī - daudz ticamāk - Frančesko vēlējās novērot savu marioneti un sabiedrības reakciju uz viņu.

Todien Doma katedrālē neskanēja raudas, gaisā nesprakšķēja emocijas; pilsoņi bija nopietni un piesardzīgi. Kad Savonarola uzkāpa kancelē, iestājās gaidpilns klusums.

Brālis Džirolamo izskatījās pēc rēga. Savu klusēšanas mēnešu laikā viņš badojās un tagad bija vēl kalsnāks nekā iepriekš; melnās acis dega dzeltenīga ziloņkaula krāsas sejā. Viņš abām rokām pieķērās pie kanceles malām un lūkojās uz pūli; no viņa staroja gandrīz taustāms izmisums, tik mokpilns un visaptverošs, ka viņš bija spiests tajā dalīties vai padoties neprātam. Viņš elpoja tik smagi un nikni, ka es pat no savas sēdvietas redzēju viņa krūtis cilājamies.

Kad mūks beidzot ierunājās, es satrūkos; biju piemirsusi, cik spalga un nepatīkama ir viņa balss.

Viņš sāka savu sprediķi klusi un pazemīgi, skandēdams tekstu. - Kungs, mani mocītāji pieņēmušies skaitā. Daudz to, kas gatavi saceldes pret mani.

Viņš nolieca galvu un veselu minūti bija pārāk aizkustināts, lai spētu parunāt. Beidzot viņš turpināja: - Esmu tikai instruments

Dieva tā Kunga rokās. Es nemeklēju slavu, nealkstu atzinības; esmu lūdzis Dievu, lai Viņš ļauj man dzīvot vienkāršu mūka dzīvi un dot klusēšanas zvērestu, nekad vairs saviem soļiem neaptraipot kanceli. Jūs, kas mani nosodāt, jūs, kas apgalvojat, ka man vajadzēja iejaukties Florences politiskajā dzīvē! Vai neredzat, ka es atturējos pazemības, ne cietsirdības dēļ? Ne es pacēlu cirvi, ne es… - Savonarola aizvēra acis. - Kungs, ļauj man atpūtināt acis, guldi mani zemē! Ļauj izbaudīt mieru! Bet… Dievs mani nedzird. Viņš neļauj man nomirt!

Un mūks ievilka gaisu, pārvēršot šo kustību par saraustītu šņukstu. - Dievs neļauj man atpūsties. Tas Kungs grib, lai es runāju. Runāju pret šīs pasaules prinčiem, nebaidoties atmaksas.

Frančesko man blakus saspringa.

- Vai esmu necienīgi izturējies pret pāvesta krēslu? - brālis Džirolamo jautāja. - Nē! Tas ir Dieva radīts. Vai Jēzus neteica: "Uz šās klints es gribu celt Savu draudzi." Un patiesi, visiem krietniem kristiešiem jāciena pāvests un jāievēro Baznīcas likumi. Bet pravietis vai pāvests ir tikai instruments Dieva rokās, nevis pielūdzams elks. Un pravietis, kurš ļaujas centieniem apklusināt savu mēli, vairs nav instruments… Un ari pāvests, kurš noliedz Dieva likumus, ir salauzts rīks, nevērtīgs instruments. Ja viņa sirdi pilda ļaunums, ja viņa ausis ir nedzirdīgas, kā Dievs var viņu izmantot? Nevar! Tāpēc krietniem kristiešiem jāprot izšķirties starp Dieva un cilvēka likumiem. Aleksandrs ir salauzts instruments, un manis izslēgšana no Baznīcas ir ķecerība. Jūs, kuri šodien atnācāt, to sirdī zināt. Tie, kas neatnāca, baidoties no pāvesta, ir gļēvuļi, un Tas Kungs ļaus savām dusmām nākt pār tiem.

Es uzmetu skatienu savam vīram. Frančesko aukstām acīm lūkojās taisni uz priekšu. Doma katedrālē valdīja neparasts klusums, un Savonarolas vārdi atbalsojās augstajā kupola izliekumā.

Pravietis nopūtās un nožēlā pašūpoja galvu. - Es cenšos runāt labu par Viņa Svētību, bet, kad nostājos šeit, Dieva svētītajā vietā, mans pienākums ir teikt patiesību. Man jāatzīst, ko man teicis Dievs. "Džirolamo," Tas Kungs teica, "ja esi noniecināts uz zemes, debesīs tiksi svētīts tūkstoškārt."

Pravietis pacēla rokas pret griestiem un pasmaidīja, it kā klausīdamies Dieva vārdos; kad Dievs bija beidzis runāt, mūks atbildot izkliedza: - Kungs! Ja reiz lūgšu piedošanu par šo izraidīšanu, sūti mani tieši uz elli!

Es dzirdēju gaisa plūsmu katedrālē. Tā nāca no klausītājiem, kas visi vienlaikus šausmās un niknumā noelsās. Viņu vidū bija ari Frančesko.

Mūks pazemīgi nolieca galvu. Atkal pievērsies draudzei, viņš ierunājās rāmā, saprātigā balsī: - Bet kā man atbildēt neticīgajiem, kuri apgalvo, ka es nerunāju ar Dievu? Es saku, ka Tas Kungs savā bezgalīgajā viedumā drīz dos zīmi, kas apklusinās tos uz mūžiem. Es nealkstu izaicināt Dievu, bet, ja būšu spiests, tad došu Florencei brīnumu, ko tā pieprasa.

Kamēr gājām atpakaļ uz karied, Frančesko bija iegrimis drūmās pārdomās. Es vīru uzrunāju, un viņš, pacēlis skatienu, likās mani nepazīstam.

- Brālim Džirolamo nepieciešams brīnums, - es ierunājos, uzmanīdamās, lai manā balsī skanētu pienācīga cieņa. - Cerēsim, ka Dievs drīz tādu sagādās.

Frančesko veltīja man pētlgu skatienu, bet neatbildēja.

Lai nolādēts Askanio Sforca un viņa brālis Ludoviko! Un nolādēta pravieša vēstule valdniekiem! Tā nonāca kāda Ludoviko aģenta rokās, un kardināls Askanio vēstuli nogādāja tieši pāvestam. Mūsu vara pār Sinjoriju nav mūžīga. Pat "gaudotāju" vidū sākusies šķelšanās. ]a mūks turpinās uzvesties, kā ]ūs vēstāt, nebūs iespējams izvairīties no pāvesta uzlikta aizlieguma Florencei.

Es mēģināju izmantot pret Viņa Svētību paņēmienus, kas ļāva mums tikt galā ar Piko. Bet Aleksandrs ir pārāk viltīgs, pārāk labi apsargāts. Nav cerību, ka mums izdosies viņu aizstāt ar kādu mūsu mērķim labvēlīgāku kandidātu.

Pravieša laiks pārāk strauji izsīkst, un manējais vēl nav pienācis. Es vairs nevaru paļauties uz pāvesta armiju; Sinjorijā man nav pietiekami daudz draugu. Bet es neatteikšos no savām cerībām! Vēl ir kāda iespēja. Sagādājiet pravietim viņa brīnumu.

Ja tas neizdosies, mums steigšus jārod iespēja pielabināties Sinjori- jai un tautai. Ja Savonarolam piešķirta sātana loma, man jāietērpjas glābēja bruņās. Padotnājiet par to un ziņojiet!

Es ilgi lūkojos uz savu portretu, kas atradās uz molberta Vissve- tās Pasludināšanas baznīcā. Krāsa vēl žuva - pavisam, pavisam gaišs gliemežnīcas sārtais tonis, kas radīja maigu pietvīkumu manos vaigos un lūpās, - tāpēc es neuzdrošinājos gleznai pieskarties, bet mani pirksti ilgpilni vilcinājās gaisā virs manas kakla iedobes.

-   Te ir nedaudz zilās krāsas, - es ieminējos. Un arī zaļās; nojausma par vēnu, kas slēpjas zem ādas. Es izsekoju līnijai ar pirkstu; likās, ka es sajustu savu pulsu, ja varētu tai pieskarties. - Es izskatos kā dzīva.

Leonardo pasmaidīja. - Vai iepriekš to nepamanījāt? Dažreiz man šķiet, ka es redzu sitamies pulsu. Jūsu āda tur ir gandrīz caurspīdīga.

-   Nekad neesmu tik ilgi lūkojusies spogulī.

-    Žēl, - mākslinieks noteica bez mazākās ironijas pieskaņas.

-    Ar vislielāko skaistumu apveltītie paši to novērtē vismazāk.

Viņš runāja tik atklāti, tik acīmredzami no sirds, ka es nokaut- rējos un steidzīgi mainīju sarunas tematu. - Tagad esmu ar mieru pozēt.

Kā vienmēr pirms apsēšanās, es noskaitīju viņam vēstules tekstu. Leonardo klausījās, raukdams pieri, un pēc tam secināja:

-    Viņus pārņem izmisums. Ja Savonarola nedabūs savu brīnumu, tie viņu izbaros vilkiem un izmēģinās citu ceļu. Viņš nemūžam nepadosies.

-   Un tas cilvēks, lai kas viņš būtu, vēlas sagrābt varu Floren- cē. - Es brīdi vilcinājos. - Kas viņš ir? Es jau zinu, ka tas ir viens no Paci, bet vēlos saprast, kāpēc viņš tā alkst pēc varas.

Leonardo neatbildēja uzreiz, tāpēc es neatlaidos.

-    Kā man nāktu par ļaunu tādas zināšanas? Ja mani pieķers, tad droši vien nogalinās tāpēc vien, ka zinu par vēstulēm. Galu galā es zinu, ka šis cilvēks gribēja nogalināt pāvestu, zinu, ka iejaukts Askanio Sforca un viņa brālis Ludoviko.

Leonardo bridi pētīja mani un klusi nopūtās. Mēs abi zinājām, ka man ir taisnība. - Viņa vārds ir Salvatore. Frančesko de Paci ārlaulības dēls, - Leonardo paskaidroja. - Kad tika nogalināts Džuljāno, viņam bija desmit gadu; toreiz Lorenco sodīja ar nāvi daudzus viņa ģimenes locekļus, bet pārējos izsūtīja trimdā. Viņi zaudēja visu - mantību, zemi… Salvatore kopā ar māti bēga uz Romu.

-    Vairums Paci ir labi, godājami ļaudis; Lorenco bija netaisnīgs pret viņiem, izraisīdams daudz dusmu. Tomēr viņi gluži vienkārši vēlējās atgriezties Florencē, savās senču mājās.

-   Bet Salvatore ir citāds. Māte jau no pirmajām dienām iedvesa viņam kvēlu naidu un rūgtumu. Viņš ir ļoti gudrs un godkārīgs un jau sen nolēmis iegūt Florenci savas ģimenes pārvaldīšanā, lai atriebtos Mediči.

-   Viss atkārtojas, - es noteicu. - Lorenco atriebās, un tagad to pašu vēlas Paci.

-    Ne jau visa Paci dzimta. Tikai Salvatore. Viņš izmantoja to, ka viņa ģimene ir pāvesta baņķieri, lai iegūtu pāvesta uzticību.

Es apjukusi paliecos uz priekšu. - Kāpēc gan… kāpēc viņš sadarbojās ar Savonarolu?

Leonardo apsēdās uz krēsla man pretī. - Tas ļoti garš stāsts, - viņš atzina. - Viss sākās ar Džovanni Piko. Jaunībā viņš bija sieviešu mīlētājs un gudrs filosofs. Pāvests gribēja viņu izslēgt no Baznīcas un pat apsvēra iespēju sadedzināt viņu uz sārta par neapšaubāmi nekristietigo sinkrētisma ideju. Lorenco de Mediči ķērās pie diplomātijas un tūkstoš četrsimt deviņdesmitajā gadā viņu izglāba. Krietni pirms tam, kad sabojājās Mediči attiecības ar pāvesta krēslu. Tomēr Piko atmiņa bija īsa. Viņš sāka tikties ar mīļāko no Paci dzimtas, un tā noskaņoja viņu pret Lorenco. Kad nomira Džuljāno un Lorenco tik drausmīgi atriebās Paci, Piko sāka meklēt iespēju pavērst ļaudis pret Mediči, panākt Paci atgriešanos. Noklausījies Savonarolas sprediķi Ferrārā, Piko ieraudzīja cilvēku, kurš prot aizraut pūli un nosoda visus bagātos un samaitātos. Viņš ieraudzīja izdevību panākt ļaužu noskaņojuma maiņu par sliktu Mediči. Un brālis Džirolamo ir ārkārtīgi vientiesīgs, dedzīgs vīrs; Piko pareizi secināja, ka spēs pārliecināt Savo- narolu sprediķot pret Mediči un iedvest mūkam, ka tā bijusi viņa paša doma.

-   Vai Savonarola zina par Paci? Par šo Salvatori? - es pārtraucu Leonardo.

Viņš papurināja galvu. - Itin nemaz. Savonarola uzklausa tavu tēvu un brāli Domeniko. Bet tas jau ir cits stāsts. Runājot par Piko… Ar mīļākās starpniecību viņš bija uzzinājis par Frančesko de Paci dēlu Salvatori. Kad Paci tika izsūtīti no Florences, Piko sāka sarakstīties ar zēnu. Viņš uzkurināja zēna naidu, stāstot par Mediči pārmērībām, par lidzekļu zagšanu no sabiedrības krājumiem. Sasniedzis jaunekļa gadus, Salvatore jau gribēja izraut Florenci no Mediči rokām. Un viņš apspriedās ar Piko par iespējām to panākt. Piko ierosināja, ka varētu izmantot Savonarolu, lai mainītu tautas noskaņojumu, un iedomājās lietot lēnas iedarbības indi pret Lorenco. Piko pietiekami labi pazina Mediči, lai nekļūdīgi saprastu, ka Pjēro nav tādu pašu politisko sakaru kā tēvam, tātad viņš būs vājš un viegli novācams no ceļa. Sākotnējais plāns bija nogalināt Lorenco, padzīt Pjēro un iecelt Salvatori par jauno Florences valdnieku. Diemžēl vai par laimi Lorenco nomira, pirms Salvatore paguva savākt karaspēku un atbalstu no Sinjorijas puses. Tomēr Salvatorem izdevās atrast valdībā vienu uzticamu atbalstītāju: Paci piekritēju, kādu Frančesko del Džokondo. Un viņš iepazīstināja Frančesko ar Džovanni Piko. Kopā viņi abi izperināja plānu, kā noskaņot Florenci pret Mediči. Tas noteikti izdevās daudz labāk, nekā viņiem abiem rādījās sapņos. Tomēr pēc kāda laika Piko pārmāca vainas apziņa par Lorenco slepkavību. Viņš sāka ieklausīties Savonaro- las vārdos, nožēlot izdarīto. Tas darīja viņu bīstamu, radās draudi, ka viņš atzīsies nodarītajā. Un par to viņu nogalināja.

-    Mans tēvs, - es skumīgi noteicu.

-    Antonio di Gerardini, - Leonardo mierīgi izlaboja. - Anto- nio bija pašam savi iemesli atbalstīt Paci. Viņš nebija domājis, ka iepīsies politiskās spēlēs.

Es nolaidu skatienu uz savām rokām. Paraduma pēc tās bija saliktas viena uz otras, kā parasti gribēja Leonardo. - Un Frančesko apprecējās ar mani, lai varētu valdīt pār manu tēvu.

Leonardo nekavējās ar atbildi. - Nevērtē sevi par zemu, Liza. Tu esi skaista sieviete. Tas vīrs to apzinās; es redzēju, kā viņš izturējās tev blakus kristībās.

Es noraidīju šo atzinību, paraustīdama plecus. - Kas tā par "pravieša vēstuli"? Kāpēc tā viņiem kaut ko sabojāja?

Leonardo sāji pasmaidīja. - Savonarolu apvaldīt nav viegli. Savas varenības apziņas uzplūdā viņš aizsūtīja vēstules Eiropas valdniekiem - Francijas Kārlim, Spānijas Federiko, imperatoram Maksimiliānam un vēl citiem -, mudinādams tos apvienoties un gāzt pāvestu. Viņš apgalvoja, ka Aleksandrs nav kristietis un netic Dievam.

Es šausmās iepletu acis. - Viņš ir zaudējis prātu!

-    Ļoti ticams.

-   Un jūs pielikāt savu roku, - es ieminējos. - Kāds iedeva vēstuli hercogam Ludoviko, kurš savukārt iedeva to savam brālim, kardinalam Sforcam, bet tas pāvestam.

Leonardo neatbildēja, tikai laipni skatījās uz mani.

-    Bet ja nu šis tā dēvētais brīnums nenotiek… - es skaļi prātoju. - Ja tauta nevēlas apvienoties un nostāties blakus Savonaro- lam… Kas notiks tad?

-    Vardarbība, - viņš īsi noteica.

-    Ja viņiem nebūs citas iespējas kā vien pieļaut Savonarolas gāšanu, ja viņi to noslepkavos vai kā citādi panāks viņa nāvi… Tad viņiem vairs nebūs vajadzīgs mans tēvs. Antonio…

Leonardo seja atmaiga; viņam manis bija žēl. Tomēr es redzēju arī viņa atturību.

-    Ko man darīt? - Es no sirds ticēju mātes pareģojumam, ka mūku gaida nāve. - Jo ilgāk palieku, jo lielākas briesmas draud manam tēvam. Palīdziet mums! Izvediet mūs no Florences! Paņemiet mūs līdzi uz Milānu!

-    Liza… - Es dzirdēju žēlumu viņa balsī. - Ja būtu iespējams, es to izdarītu jau sen. Bet tas nav tik vienkārši. Esat jūs, jūsu tēvs, bērns… droši vien ari verdzene. Četri cilvēki. Protams, jūs zināt, ka visas jūsu gaitas tiek novērotas. Tieši tāpēc es palieku šeit, Vis- svētās Pasludināšanas baznīcā, jo šeit jūs varat ierasties bieži, neraisot ai/domas. Bet jūs nemūžam netiksiet garām pilsētas vārtiem, kamēr jūsu virām ir kaut nedaudz varas.

-   Tātad man jāpaliek, - es rūgti noteicu, - līdz būs jau par vēlu un mans tēvs mirs?

Mani vārdi iedzēla Leonardo, bet viņa balss nezaudēja maigumu. - Jūsu tēvs nav bezpalīdzīgs. Viņš ir izdzīvojis līdz šim. Un drīz pienāks laiks, kad varēsiet aizbraukt. Apsolu. Tas pienāks.

-   Tad jau būs par vēlu, - es drūmi novilku.

Šobrīd es ļoti vēlos, kaut toreiz būtu maldījusies.

LXVI

Florenri savā varā sagrāba alkas pēc Savonarolas apsolītā brīnuma, un tā sākās notikums, ko nodēvēja par "Pārbaudi ar uguni".

Brāļa Džirolamo klusēšanas laikā viņa vietā Svētā Marka baznīcas kancelē stājās brālis Domeniko. Būdams stūrgalvīgs un diezgan padumjš, viņš nebija tik iecienīts kā pravietis, toties viņš bija neparasti sīksts un fanātiski uzticīgs Savonarolam. Viņš sparīgi uzstāja, ka ik vārdu, kas atskanēja no brāļa Džirolamo lūpām, tur ielikusi Dieva roka.

Arī citi sāka sprediķot. To vidū bija kāds daiļrunīgs franciskā- nis no Santa Croce baznīcas, brālis Frančesko da Pulja, kurš meta drosmīgu izaicinājumu:

- Es iziešu caur uguni ar jebkuru, kurš vēlas pierādīt, ka Savonarola ir pravietis un runā Dieva vārdus. Jo es uzskatu, ka brālis Džirolamo ir melis un ķeceris, tāpēc katrs, kurš spers kāju ugunī, ticēdams, ka tā nav, neapšaubāmi mirs. Es nedomāju, ka pats spēšu izdzīvot… bet ikviens, kurš veiksmīgi izietu caur liesmām, ticot un paļaujoties uz brāli Džirolamo, pēc tam varēs būt pārliecināts, ka viņš runā patiesību.

Runas par šo izaicinājumu nokļuva Domeniko ausīs. Un kādu svētdienu viņš no savas kanceles Svētā Marka baznīcā paziņoja, ka ir nodomājis iziet cauri ugunij. Viņa dedzīgā apņēmība tā aizkustināja draudzi, ka ikviens vīrietis un sieviete kaismīgi pieteicās viņam sekot.

Pilsētu pārņēma neprātīgas gaidas. Šoreiz Arrabbiati un "gaudotāji" bija vienisprātis - Savonarolam jāpieņem izaicinājums un jāpierāda bez jebkādām šaubām, vai viņš ir vai nav Dieva izredzēts.

Abas puses iesniedza šo priekšlikumu Sinjorijai, kas nekavējoties to apstiprināja un paziņoja, ka Sinjorijas laukumā tiks uzcelta skatuve. Izrāde bija paredzēta sestdien, septitajā aprīli, stundu pēc dienvidus. Visi alka redzēt sacensību. Cienījamais Arrabbiati Leonardo Stroci izteica valdošo noskaņojumu ar vārdiem: "Mums nepieciešams steigšus noskaidrot Savonarolas iedvesmas avotu - Dievu vai velnu."

Aizrāvušies bija visi, izņemot Savonarolu. Pravieds pauda nožēlu, ka viņa sekotāji vēlas veikt pārbaudi, kuras rezultātā kāds varētu iet bojā; cilvēkiem taču noteikti esot pietiekami daudz pierādījumu viņa iedvesmai, un vairāk prasīt tie nedrīkstētu. Viņš atklāti norāja Domeniko, kurš nostādījis viņu "citiem bīstamā" situācijā. Savonarola mēģināja - tomēr neveiksmīgi - pārliecināt "gaudotājus", ka pārbaude būtu nevajadzīga, godkāra izrāde.

Bet viņš vairs nevarēja apturēt lavīnu. - Ja mans skolotājs neieies liesmās, - viedi sprediķoja Domeniko, - to izdarīšu es pats un pierādīšu, ka viņš ir Dieva izredzētais.

Tā nu septītajā aprīlī desmitos no rīta mēs ar vīru karietē braucām uz Sinjorijas pili. Pirms tam pilsēta parūpējās par stingriem drošības pasākumiem, padzenot visus svešiniekus un aizslēdzot Florences vārtus. Ielās patrulēja nelielas pilsoņu grupas, un visapkārt drūzmējās "gaudotāji", kuri kājām devās uz laukumu. Bija slēgti visi ceļi uz to, izņemot trīs, un tos sargāja Sinjorijas kareivji.

Sievietēm nebija ļauts vērot izrādi - vismaz tām, kurām nebija ietekmīga vīra un karietes. Mans vīrs šobrīd bija viens no ietekmīgākajiem visā Florencē, beidzot ievēlēts par prioru. Mēs rīkojām svinības, lai to atzīmētu - diezgan greznas svinības, un neviens no viņa paziņām nebūt neiebilda.

Frančesko ļoti lepojās, valkājot priora garo, sarkano tuniku, un šis rīts nebija izņēmums. Ieraudzījuši tuniku, sargi nekavējoties zemu palocījās. Frančesko sveica sargus ar pieklājīgu, augstprātīgu žestu, un mūs palaida tālāk. Mans vīrs pārmaiņus veltīja man laipnu, rāmu smaidu un gremdējās drūmās pārdomās. Manuprāt, viņš vēl loloja cerību, ka notiekošais izvērtīsies par labu Savonarolam.

Mūsu ceļamērķis bija Sinjorijas pils. Kad nonācām galā. Frančesko atvadījās un devās pie pārējiem prioriem; tie visi sēdēja rirtg- hiera - margām norobežotā, pārjumtā laukumiņā pie pils, no kura pavērās labākais skats uz notiekošo. Es apsēdos nedaudz tālāk mazā, neuzkrītošā lodžijā, kur bija salikti ērti krēsli valdības ierēdņu sievām. Mēs bijām četras. Man blakus sēdēja Violeta, Frančesko Valori zeltmatainā sieva; viņas vīrs bija tas, kurš tik asinskāri sauca pēc Bernardo del Nero galvas. Rīts bija vēss, bet Violeta bija paņēmusi līdzi vēdekli un ar to nervozi apvēdinājās, runādama par brīnumu, kas noteikti notiks. Cik lieliski, viņa sacīja, ka šie Arrabbiati beidzot būs spiesti apklust.

Es vēroju apkārtni. Priori, kuru vidū bija arī gonfalonjers Valori un mans vīrs, sēdēja blakus milzīgam akmens lauvam - karaliskajam Marzocco, ko bija veidojis Donatello. Netālu no tā bija redzams viens gara koka paaugstinājuma gals. Tas kāpa diezgan augstu gaisā un nebija pat pietiekami plats, lai divi vīri varētu iet viens otram blakus. Zem šīs būves bija grāvis, piepildīts ar zariem un krūmiem; virs tiem glītās kaudzēs bija salikti neapdedzināti ķieģeļi, lai neļautu aizdegties paaugstinājumam. Veidojums stiepās ievērojamā garumā - no viena laukuma gala līdz pat otram.

Apkārt valdošā noskaņa man atgādināja karnevālu. Debesis bija skaidras, zilas un mirdzošas. Gājēji, kuri jau agrāk iekļuvuši laukumā, līksmoja. "Gaudotāji" norādīja uz savu pārliecību, nesot rokās mazus, sarkanus krustus un dziedot himnas; Arrabbiati un vēl neizlēmušie dziedāja jautrus meldiņus un apmainījās jokiem. Savonarola gan bija aicinājis ticīgos gavēt, bet no pils iznāca kalpotāji un piedāvāja mums, dāmām, maizi ar sieru un vīnu, it kā šis būtu bruņinieku turnīrs.

Beidzot parādījās divi vīri ar krūkām rokās un sāka apslacīt kokus un krūmājus ar eļļu. Citi atnesa lāpas un pielaida uguni grāvjiem; pūlis uzgavilēja. Pret debesīm pacēlās melni dūmi. Vēl kādu stundu uguns auga augumā, un ļaudīs saglabājās līksmība un satraukums, bet pēc tam sajūsmu nomainīja nemiers.

Vēl pēc stundas mūsu garlaicību kliedēja franciskāņu parādīšanās; tie ieradās visi kopā, ģērbušies pelēkos talāros un izkaisīti kā nekārtīgs baložu bars. Viņu pārstāvis nekavējoties devās pie prioriem, un visi saspiedās kopā, lai apspriestos. Tikmēr pārējie franciskāņi ieņēma vietas lodžijā, kas bija savienota ar mūsējo.

Violeta lika mums visiem satrūkties; viņa nolika malā vēdekli, piegāja pie akmens reliņiem un uzšņāca franciskāņiem: - Kāpēc viņš runā? Vai jūsu brālis neies ugunī?

Viņa piesaistīja jauna mūka neapmierināto skatienu. Neuzklausīdams vecāko biedru doto padomu, mūks pagriezās, lai atbildētu. - Viņš ies. Viņš nebaidās. Bet mums ir iemesls ticēt, ka brālis Domeniko, kurš nemainīgi uzstāja, ka tieši viņš izies uguns pārbaudi, nevis Savonarola, valkā apvārdotu apģērbu.

- Meli! - Violeta iebilda. Es kopā ar kāda Buonotni sievu novilku viņu atpakaļ uz krēsla.

Dominikāņi kavējās; Sinjorija negribīgi nosūtīja vīru, lai tas pavadītu viņus uz laukumu. Mūki ieradās ļoti dramadski: pirmais gāja brālis Domeniko, uz pleciem stiepdams mocekļa krustu, gandrīz tikpat garu kā viņš pats. Savonarola sekoja savam māceklim, nesdams mazu sudraba trauciņu ar svēto dievmaizi, jo bija uzstājis, ka Domeniko nebūs drošībā, ja nenesīs dievmaizi sev līdzi liesmās. Viņiem aiz muguras nāca viri no Svētā Marka draudzes ar lāpām un maziem, sarkaniem krustiem, un gājienu noslēdza pārējie mūki.

Pūlis sāka šņākt un svilpt, skanēja prieka saucieni un šņuksti. Vīri izkliedza lāstus, svētību, lūgšanas un ņirgas. Franciskāņi un dominikāņi sāka dziedāt.

Svētā Marka svīta ieņēma savas vietas drošā attālumā no franciskāņiem, un gonfalonjers Frančesko Valori aicināja Domeniko un Savonarolu pienākt pie prioriem.

Es vēroju viņu sarunu, bet neko nedzirdēju. Valori vērsās pie Savonarolas, kurš izmisīgā bezspēcībā noplātīja rokas. Domeniko, tobrīd jau nolicis savu krustu, mierinādams uzlika plaukstu uz sava skolotāja pleca. Pēc tam Valori kopā ar manu viru ieveda Domeniko Sinjorijas pili.

Pūlis kurnēja. Visi jau ilgi gaidīja un nesaprata, kāpēc Domeniko piepeši pazudis. Tomēr mēs, sievietes, zinājām iemeslu, un es nejutos pārsteigta, kad pēc brīža Domeniko parādījās, ieģērbies franciskāņu talārā. Violeta man piebikstīja un pietiekami skaļi, lai to dzirdētu arī franciskāņi, ierunājās: - Vai redzat? Ja viņa apģērbs būtu apvārdots, viņš to nenovilktu tik ātri un bez ierunām. Viņš nebaidās ieiet ugunī.

Brālis Domeniko un Savonarola sāka virzīties uz paaugstinājuma pusi, kur stāvēja divi kareivji un brālis Džuljāno, jaunais franciskānis, kurš bija pieteicies ieiet ugunī kopā ar Domeniko. Viņš piepeši spēra soli uz priekšu un kaut ko pateica. Rezultātā Domeniko un Savonarola aizsteidzās atpakaļ pie prioriem.

Pūlis aizkaitinājumā nopūtās.

Valori, mans vīrs un vēl divi "gaudotāji" pārtvēra Domeniko un kaut ko ātri skaidroja. Domeniko riebumā papurināja galvu, bet ļāva aizvest sevi uz pili.

Violeta man blakus aizcirta ciet vēdekli, nometa to uz krēsla un piegāja pie margām. - Kas tagad noticis? - viņa izaicinoši jautāja. -Jūs laikam apgalvosiet, ka Domeniko pats ir apvārdots un tāpēc nedrīkst ieiet ugunī!

Viņai pievērsās pavecs franciskānis. - Nē, madonna. Bet vai nav iespējams, ka arī brāļa Domeniko apakšģērbs ir apvārdots tāpat kā virsdrēbes? Varbūt jums to grūti saprast, bet mūsu vidū ir ļaudis, kas no sirds tic, ka brāļa Džirolamo varas avots nav Dievs un viņam palīdz kāds daudz ļaunāks spēks.

-   Tas ir absurds! - Violeta pārliecās zemu pār margām. - Jūs tikai vilcināt laiku, jo baidāties!

-   Protams, mēs baidāmies, - mūks rāmi atbildēja. - Mēs zinām, ka brālis Džuljāno mirs, ieejot ugunī. Mums ir tikai viens jautājums.

Violeta sarauca pieri un gaidīja.

-    Ja brālis Džirolamo nebaidās un zina, ka Dievs viņu saudzēs, pierādot, ka viņš ir pravietis, kāpēc viņš pats neiet liesmās un visu nenokārto?

Violeta atkāpās; viņa apsēdās krēslā un drudžaini apvēdinā- jās, murminādama kaut ko par franciskāņu netaisnīgumu. Tomēr es pamanīju šaubu dzirksti viņas acīs. Uzpūta vēss vējš, atmetot malā manu plīvuru. Es pacēlu skatienu uz vēl nesen tik skaidrajām debesīm. Negaidītas brāzmas bija sadzinušas tumšus mākoņus, kas smaržoja pēc lietus.

Atkal parādījās Domeniko, acīmredzot novilcis iespējami noburtos apģērba gabalus. Viņš beidzot pacēla lielo krustu, ko bija ienesis laukumā.

Gonfalonjers Valori uzsita viņam pa plecu un ar mājienu pavēlēja nolikt krustu. Domeniko gurdeni paklausīja.

Pūlī atskanēja vairāki riebuma pilni saucieni.

Jaunajam brālim Džuljāno bija pievienojies vēl kāds mūks, un abi jau trešo reizi devās pie valdības pārstāvjiem. Tur gaidīja arī Savonarola, stāvēdams blakus sudraba trauciņam ar dievmaizi, godbijīgi noliktam uz galda. Kad abi franciskāņi sāka runāt ar ierēdņiem, Savonarola ieaurojās. Viņš drudžaini rādīja uz trauciņu, uz pārējiem mūkiem, uz manu vīru un Frančesko Valori. Pēc tam viņš pagriezās pret Domeniko, un druknais mūks pakratija galvu, apliecinādams, ka strīds nonācis strupceļā.

- Kas notiek, kas notiek? - Violeta sauca.

Mūki neatbildēja, bet es ievēroju Savonarolas uzsvērto žestu, kas norādīja uz sudraba trauku, un noteicu: - Viņi negrib ļaut Domeniko nest dievmaizi.

Tam visi piekrita jau no paša sākuma. Kāds dominikāņu mūks bija sapņojis, ka Domeniko sekmīgi iziet cauri liesmām, jo tur rokā svētītu maizīti; Savonarola uzstāja, ka tas jāpieļauj. Līdz šim franciskāņi neiebilda.

Domeniko pārskaities iesoļoja laukumā un stūrgalvīgi nostājās pie paaugstinājuma gala, lūkodamies liesmās; viņa niknā seja asi kontrastēja ar maigajām himnām, ko dziedāja mūki. Vējš purināja talāru ap viņa kājām un augumu. Debesis satumsa arvien vairāk.

Pavecais franciskānis, kurš pirms tam bija atbildējis Violetai, pagriezās un vērsās pie mums, sievietēm. - Kāpēc brālis Domeni- ko baidās ieiet ugunī bez dievmaizes? - viņš laipni pajautāja. - Vai ar ticību nepietiek, lai viņu glābtu? Un kāpēc Savonarola nepārtrauc šos strīdus? Ja viņu dara nepacietīgu mūsu prasības, kāpēc viņš gluži vienkārši pats neiet cauri liesmām?

Violeta klusēja un sarauktu pieri vēroja prioru rindas, kur viņas vīrs un franciskāņi strīdējās ar brāli Džirolamo.

-   Gļēvulis! - kāds iekliedzās.

Sāka krist pirmās retās lietus lāses. Es biju drošībā zem lodži- jas pārsega un vēroju, kā tās atsitas pret margām.

-   Gļēvulis! - pievienojās cita balss. - Ej ugunī!

-   Viņš baidās! - iesaucās vīrieša rupjais'bass. - Vai neredzat? Viņš baidās!

Biedējoši tuvu nodārdēja pērkons; Violeta satrūkās un pieķērās man pie rokas. Drūms, spēcīgs un nepiekāpīgs Domeniko stāvēja zem lietus strūklām, kas strauji pieņēmās spēkā, bet Savonarola turpināja strīdēties ar prioriem.

Atkal nogranda pērkons un kāds iebrēcās: - Viņš mums meloja! Vienmēr ir melojis!

Lejup gāzās pelēka ūdens siena, strauji applūdinot laukumu. Debesīs atplaiksnīja zibens. Sievietes pameta savus krēslus un atkāpās uz lodžijas vidu. Es pametu skatienu ārā, - Domeniko nekustējās. Arī pūlis pat nedomāja bēgt. Viņi bija ieradušies uzzināt taisnību par pravieti un nebija ar mieru aiziet, nesaņēmuši gaidīto.

Uguns, kas vēl pirms mirkļa dega lielām liesmām, apdzisa; koks un lapas piesūcās ar ūdeni, kas aizstāja eļļu.

Tikpat strauji izgaisa arī ļaužu aizrautība. Cilvēku kliedzieni pārspēja lietus radīto troksni.

-    Pats Dievs viņu nosoda!

-   Brālis Džirolamo izsauca vētru, lai slēptu savus melus!

Mans vīrs un Valori nosūtīja savu pārstāvi lietū, lai tas pateiktu dažus vārdus kareivju komandieriem. Tie sāka mudināt pūli izklīst un doties mājās. Bet viri laukumā, no kuriem vairums bija nometis savus mazos, sarkanos krustiņus zemē, atteicās iet prom.

-    Kāpēc tu neej liesmās?

-   Sodomīts!

-   Ķeceris!

-    Melis!

Sievietes kļuva tramīgas; viņas steidzās pie saviem vīriem. Es nostājos blakus Frančesko. Turpat tuvumā stāvēja ari Savonarola, kurš nebija salijis, bet drebēja, it kā ūdens būtu izsūcies līdz pat kauliem.

-    Es nevaru aiziet bez pavadoņiem! Franciskāņi noskaņojuši tautu pret mani!

-   Es to nokārtošu, - Valori apsolīja un nozuda pilī. Frančesko aizsūtīja pāžu uz laukumu, lai tas pasauc Klaudio.

Kamēr braucām mājās, lietusgāze aprima tikpat spēji, kā bija sākusies. Frančesko palūkojās laukā pa logu un izgrūda savādu, ilgu nopūtu.

-   Viss ir beidzies.

LXVII

Mēs atgriezāmies savā namā, un todien Frančesko vairs negāja laukā. Viņš pavēlēja, lai vārti tiktu aizvērti un aizslēgti, un uzdeva tos sargāt staļļa puišiem, apbruņotiem ar zobeniem. Pēc tam viņš iegāja savā darbistaba un neiznāca pat uz vakariņām.

Ari mans tēvs neparādījās, un tas mani satrauca. Es nebiju viņu redzējusi jau vairākas dienas, bet Frančesko aizliedza mums visiem tovakar pamest namu. Par laimi, mūsu ielā valdīja klusums, bet es redzēju lāpu gaismu rietumos, kur atradās Svētā Marka klosteris un baznīca.

Torīt Izabella bija nemierīgi gaidījusi kopā ar Svētā Marka draudzes sievietēm - ziņkārības, ne ticības dēļ - lai uzzinātu uguns pārbaudes iznākumu. Viņa mums stāstīja, ka Savonarola atgriežoties apsūdzējis franciskāņus, kuri pārbaudi novilcinājuši tik ilgi, ka izsaukuši Dieva dusmas, un Tas Kungs sūtījis vētru. Sievietes to uztvēra skeptiski, un šis izjūtas pieņēmās spēkā, kad parādījās viņu viri, nikni uz savu pravieti. Izabella ziņoja, ka baznīcēni pat sākuši kauties ar mūkiem, tāpēc viņa bailēs devusi kājām vaļu.

Nākamā diena bija Pūpolsvētdiena. Frančesko negāja uz baznīcu, nolēmis palikt mājās, un aizliedza doties turp ari mums. Todien viņam bija vairāki viesi, katrs savā laikā. "Gaudotāju" vadonis Frančesko Valori ieradās agri no rīta un runāja divatā ar manu viru darbistabā; ierodoties un aizejot viņš izskatījās satriekts, it kā nupat atklājis, ka viss viņa zelts pārvērties par smiltīm. Otrs viesis bija gados jauns ziņnesis ar vēstuli; mans vīrs uzstāja, ka to pieņems pats.

Trešais ieradās cienījams Arrabbiati biedrs, kāds Benedetto de Nerli. Viņš atnāca vakarā, pēc maltītes, un atvainojās, ka mūs traucē tik vēlu, bet paskaidroja, ka viņam ļoti nepieciešams aprunāties ar seru Frančesko.

Mans vīrs pieņēma viņu mūsu lielajā dzīvojamā istabā. Es dzirdēju rosību un nokāpu lejā; mani gan neaicināja pievienoties vīriešiem, tomēr es paliku pie atvērtajām durvīm un klausījos. Seram Benedetto bija dziļa, skanīga balss, un viņš runāja ļoti skaidri, viesdams manā sirdī pateicību.

-    Es nesu sliktas ziņas, - viņš iesāka.

Frančesko atbildēja klusāk un ar krietnu sarkasma pieskaņu balsī. - Nevaru iedomāties, kā viss varētu pavērsties vēl sliktāk.

Sers Benedetto ignorēja šo piezīmi un turpināja runāt, cieņ- pilni vērsdamies pie mana vīra. - "Gaudotāji" zaudējuši savu vadoni. Frančesko Valori šovakar nogalināts.

Iestājās klusums; mans vīrs centās aptvert nupat uzzināto.

-    Kā tas notika?

-   Viņš apmeklēja vakara lūgšanu Svētā Marka baznīcā. Kaušļu bars pārtrauca dievkalpojumu un draudēja nodedzināt viņa namu. Sākās cīņa; vadonim uzbruka, bet viņš pamanījās aizbēgt. Atgriezies mājās, viņš noslēpās skapī; neģēļi viņam sekoja un iešāva Valori sievai pierē bultu. Pēc tam viņi atrada gonfalonjeru un sāka vilkt viņu uz Sinjorijas pusi…

-    Muļķīgs ceļš, ja viņu gribēja nogalināt, - mans vīrs iejaucās.

-   Tur viņš atrastu patvērumu.

Sera Benedetto balsī ieskanējās piepešs vēsums. - Iespējams. - Ļāvis Frančesko uztvert mājienu, viņš turpināja: - Pa ceļam uz Sinjoriju viņi sastapa Vičenco Ridolfi un Simoni Tornabuoni…

Es zināju šos vārdus. Tie bija divu ar nāvi sodīto vīru Lorenco Tornabuoni un Nikolo Ridolfi radinieki.

-    …nevar šiem kungiem pārmest vēlmi atriebties Valori, kurš visdedzīgāk pieprasīja viņu tuvinieku nāvi. Viņi izgājuši ielās tāpat kā daudzi citi, cerēdami aizturēt Savonarolu. Tornabuoni pacēla dārza sirpi….

Es aizvēru acis.

-    …un pāršķēla Valori galvu uz pusēm, bet Ridolfi iekliedzās: "Tu nekad vairs nevaldīsi!" Cik zinu, Valori līķis vēl joprojām guļ uz ielas.

-   Kāpēc jūs to stāstāt man? - Frančesko jautāja. Viņa balss nebija auksta un naidīga, kā biju domājusi; tajā jautās pakļāvība.

-    Kā jums jau zināms, šobrīd Sinjorija ir sadalījusies līdzīgi starp jūsu partiju un manējo. Ja tas nemainās, nebūs nekādas likumīgas iespējas atrisināt Savonarolas jautājumu. Tas notiks ielās, līstot asinīm, un cietīs visi pilsoņi. Bet, ja…

Mans vīrs viņu pārtrauca. - Ja kaut viens "gaudotāju" priors mainīs savus uzskatus un piesliesies Arrabbiati…

-   Tieši tā. Taisno tiesu būs iespējams lemt ātri, saudzējot daudz dzīvību.

-   Ser Benedetto, - mans vīrs teica ar to pašu silto laipnību, kādu veltīja ikvienam cienījamam viesim, - es apdomāšu jūsu vārdus. Un sniegšu atbildi no rīta, kad Sinjorija sapulcēsies.

-    Es to gaidīšu ar nepacietību, - sers Benedetto sacīja, un es viņa balsī dzirdēju brīdinājumu.

Dzirdēju brīdinājumu un priecājos. Es gribēju, lai brālis Džirolamo deg ugunīs. Un vēl kvēlāk gribēju redzēt Domeniko sadegam viņam līdzās.

Pirmdienas rītā pēc vīra lūguma pavēlēju kalpotājiem sagatavot namu augsta viesa uzņemšanai, kurš apmetīšoties pie mums uz dažām nedēļām; pēc tam viņš devās uz Sinjoriju. Ielas gan bija drošākas, pateicoties nelielajām patruļnieku grupām, kas nodrošināja kārtību, bet viņš negribēja iet viens, tāpēc pieprasīja, lai Klaudio viņu aizved un karietē sēžas vēl divi bruņoti vīri.

Es biju ieslodzīta mājās, bez kučiera. Mēs ar Zaļumu gan varējām divatā jāt ar zirgu, ja būtu izmisīga nepieciešamība atstāt namu, bet vienmēr bija drošāk kaut kur doties kopā ar pavadoni vīrieti - gan parastos apstākļos, gan tik nemierīgos laikos. Turklāt visi kalpotāji, kas varētu mūs pavadīt, bija pārāk aizņemti, pildot Frančesko pavēli sagatavot māju viesim.

Es alku ieraudzīt tēvu. Nolēmu, ka tūlīt pēc Frančesko atgriešanās lūgšu atļauju apciemot tēvu, lai pārliecinātos, ka viņam nekas nekaiš. Es prātā iztēlojos sarunu ar Frančesko, viņa atteikumu, atsaucoties uz bīstamību, un savu uzstājlbu. Biju nodomājusi paņemt līdzi Klaudio un divus bruņotus vīrus.

Mēs ar Zaļumu izvedām Mateo pastaigā pa dārzu, jo diena bija patīkama. Mēs skraidījām un smējāmies. Es satvēru dēlu aiz plaukstām un griezu riņķi, līdz viņa kājas pacēlās no zemes.

Mans nodoms bija mūs abus nokausēt. Nezināju citu iespēju, kā atbrīvodes no drūmajām domām. Tomēr šī bija pirmā reize, kad Mateo nogura pirmais un aizmiga man rokās. Dēls šķita pārāk smags, lai es spētu viņu noturēt. Es gāju blakus Zalumai garām rožu krūmiem.

Zaļuma klusi iejautājās: - Kā jums šķiet, kas nodks ar Savonarolu?

-    Domāju, ka Frančesko pievienosies Arrabbiati, - es atbildēju, - un Savonarola mirs. Tiks sadedzināts pie staba, kā pareģoja mana māte. Viņai bija taisnība par pieciem vīriem bez galvas, vai atceries?

-   Atceros. - Zaļuma lūkojās uz tālu olīvu audzi pakalnā, iegrimusi slēptās atmiņās. - Viņai bija taisnība ne tikai par to. - Verdzenes balss kļuva skarbāka. - Es priecāšos, kad viņš nomirs.

-   Tas neko nemainīs, - es iebildu.

Viņa spēji pagrieza galvu un veltīja man nedcības pilnu skatienu. - Ko jūs gribat teikt? Tas mainīs visul

Es nopūtos. - Florencē valdīs de paši ļaudis, kas šobrīd. Tas nemainīs itin neko.

Vēlāk, kad Mateo jau gulēja savā istabā un visi kalpotāji virtuvē ēda, es devos uz Frančesko kabinetu.

Bija muļķīgi to darīt dienas vidū, tomēr mani mocīja nemiers un arvien pieaugošas raizes. Un es pat nebiju apdomājusi, kā sazināšos ar Leonardo, ja atradīšu jaunu vēstuli.

Pienācis laiks pievienoties Arrabbiati un upurēt pravieti. Mēs jau ķērāmies pie Jūsu ierosinājuma atvilināt Pjēro uz Florenci un izmantot viņu kā grēkāzi sabiedrības acīs. Tauta vēl dusmojas; mēs viņiem dosim vēl vienu iespēju izgāzt savu naidu. Citādi, Savonarolam aizejot, viņi pārāk atvilgs savā attieksmē pret Mediči. Mēs izmantosim mesera Jākopo veco plānu: es atmaskošu nodevēju nozieguma brīdī, aizvedīšu viņu uz laukumu, izrādot visai sabiedrībai, un paļaušos uz algotņiem. Pirms daudziem gadiem tie pievīla meseru Jākopo, bet varu apliecināt, ka mūsējie visu izdarīs, ka pienākas. "Popolo e liberta!"

Uzmeklējiet priorus, kuri varētu mūs atbalstīt. Sniedziet tiem dāsnu atmaksu. Apsoliet nozīmīgus amatus jaunajā valdībā; bet tikai Jūs būsiet mana labā roka.

Neapstāsimies savos plānos tikai pie Pjēro. Mums jātiek vaļā no visiem Mediči brāļiem; ja izdzīvos kaut viens, mēs nekad nebūsim drošībā. Kardināls Džovanni ir vismazākais drauds, un mani palīgi mēģinās tikt ar viņu galā Romā, kur viņš noteikti paliks.

Bet jaunākais - viņš ir visbīstamākais, jo viņam piemīt prāts un politiskā atjautība, kā trūkst vecākajam brālim. Un ļūsu namā saldi guļ vislabākā ēsma, ar ko atvilināt viņu uz Florenci.

Es klusi sabruku uz grīdas, it kā slepkavas zobena nopļauta, un strauji kampu gaisu, sēdēdama savu svārku ielokā un turēdama klēpī šo neticamo vēstuli. Biju pārāk satriekta, lai spētu uztvert tās saturu. Es to neuzdrošinājos. Tēvam bija taisnība: ja es zinātu visu patiesību, Frančesko un Klaudio redzētu to manā sejā, ikvienā žestā.

Sava tēva un bērna dēļ es nolēmu atslēgt prātu. Nedrīkstēju ne domāt, ne just. Man nebija dota iespēja cerēt vai padoties niknumam.

Es trīsošām kājām piecēlos, rūpīgi salocīju vēstuli un ieliku to atpakaļ aploksnē. Tikai pēc tam es atgriezos savā istabā un lēnām, apdomātām kustībām izņēmu grāmatu no lādes, nolikdama to uz naktsgaldiņa, kur to noteikti pamanīs Izabella.

Uz kāpnēm un gaitenī atskanēja strauji soļi; es devos pie durvīm, bet Zaļuma tās atvēra pirmā.

Viņa nepamanīja, ka es esmu satriekta, bāla, plaši ieplestām acīm. Viņas melnās uzacis un tumšās lūpas bija kā asas, dziļas bēdu līnijas.

-    Loreta, - viņa noteica. - No jusu teva nama. Viņa atbraukusi. Nāciet.

Loreta paskaidroja, ka mans tēvs mirst. Pirms trim dienām viņa iekšas sāka asiņot, viņš vairs nevarēja ne ēst, ne dzert un drudzi murgoja. Loreta uzsvēra, ka tā neesot melnā sērga. Tā neizraisītu asiņaino caureju. Tēvs jau divas dienas saucot pēc manis.

Un katru reizi, kad Loreta ieradās, viņu prom aizsūtīja Klaudio, Frančesko vai kāds no bruņotajiem vīriem.

Šoreiz viņa bija pad atbraukusi ratos. Es nekavējos, nedomāju, neuzdevu jautājumus un nevienam neko neteicu, tikai piegāju pie ratiem un iekāpu tajos. Zaļuma man sekoja. Loreta apsēdās kučiera vietā, un mēs devāmies prom.

Tas bija mokošs brauciens pāri Arno, pāri Svētās Trīsvienības tiltam, pāri neskaidrajam ūdens klajam, kur it kā noslīcis Džuljāno. Es centos neļaut sev domās atkārtot izlasīto, bet tas neizdevās.

Bet jaunākais - viņš ir visbīstamākais…

Un jūsu namā saldi guļ vislabākā ēsma.

-    Nē, - es skaļi paziņoju. Zaļuma uzmeta man raižpilnu skatienu, bet neko neteica. Vēstule noteikti bija lamatas; Frančesko droši vien atklājis, ka es rakņājos pa viņa galdu, vai Izabella nobijusies un visu izstāstījusi. Tas nebija iespējams. Pasaule nevarētu zināt, ka viņš ir dzīvs, un man to nepateikt.

Es dziļi ievilku elpu un piespiedu sevi atcerēties, ka mans tēvs mirst.

Zeme man zem kājām bija salīgojusies, un es izmisīgi tvēru pēc atbalsta.

Pirmo reizi mūžā es iegāju sava tēva Antonio guļamistabā. Bija dienas vidus; ārpusē pūta vēss vējš. Mana tēva istabā valdīja tumsa, kaut gan pavardā dega karsta uguns, un gaiss oda pēc vārdā neminamiem izdalījumiem.

Antonio kails gulēja zem izdilušas segas gultā, kas no tīrīšanas kļuvusi mitra. Viņa acis bija aizvērtas; gaisma, kas nāca iekšā pa puspievērtajiem slēģiem, padarīja viņu pelēcīgi baltu. Līdz šim es nebiju pamanījusi, cik ļoti viņš izdilis; zem kailajām krūtīm vīdēja izspiedušās ribas, un es tās varēju pat saskaitīt. Likās, ka viņa sejas āda kūst un slīd nost no kauliem.

Es piegāju pie gultas, un tēvs atvēra acis. Tās bija tukšas un drudžaini mirdzēja, baltumi kļuvuši pavisam dzelteni. - Liza, - viņš nočukstēja. Viņa elpa bija šķebīgi salkana.

-   Tēvs, - es atsaucos. Loreta atnesa man krēslu. Es viņai pateicos un lūdzu kalponi aiziet, bet Zaļumu palikt. Pēc tam es apsēdos un satvēru tēva roku; viņš bija pārāk vārgs, lai saspiestu manu plaukstu.

Viņš elpoja strauji un sekli. - Tu tik ļoti līdzinies savai mātei… bet esi vēl skaistāka. - Es atvēru muti, grasīdamās iebilst, bet viņš sarauca pieri. - Jā, vēl skaistāka… - Tēva skatiens pārslīdēja pāri istabai. - Vai Mateo ir šeit?

Mani caururba vainas apziņa; kāpēc es liedzu viņam vienīgo prieku - mazdēlu?

-   Piedod, - es atvainojos. - Viņš guļ.

-   Tas labi. Šī ir drausmīga vieta bērnam.

Es neskatījos uz Zaļumu, tikai uzlūkoju tēvu un noteicu: - Tātad viņi tevi noindējuši.

-Jā. Tas notika ātrāk, nekā domāju… - Viņš samirkšķināja acis. - Es tevi gandrīz neredzu. Ēnas… - Viņš saviebās spējā sāpju uzplūdā un pēc brīža veltīja man vainīgu skatienu. - Es gribēju izdabūt mūs visus laukā no Florences. Man bija paziņa, es domāju, ka viņš mums palīdzēs… Viņi iedeva šim cilvēkam vairāk naudas. Man ļoti žēl. Pat to es nevarēju tev sagādāt…. - Ilgā runa tēvu nogurdināja; viņš elsodams aizvēra acis.

-    Ir vēl kaut kas, ko vari man dot, - es ieminējos. - Patiesību.

Viņš nedaudz pavēra acis un uzmeta man iesāņus skatienu.

-   Es zinu, ka tu nogalināji Džuljāno Vecāko, - es sacīju. Zaļuma man aiz muguras izgrūda pārsteiguma un dusmu saucienu; mans tēvs sāka lūpām veidot atvainošanās vārdus. - Lūdzu, nesatraucies, es negribu, lai tu attaisno savu ricību. Es zinu, ka tu nogalināji Piko. Zinu, ka pildīji Frančesko pavēles, lai es būtu drošībā. Bet visi noslēpumi nav atklāti. Tev jāpastāsta vēl kaut kas. Par manu pirmo viru. Manu vienīgo viru.

Tēvs saviebās, un no viņa mutes izspruka klusa, drausma skaņa, kas varēja būt šņuksts. - Ak, bērns, - viņš teica. - Man lūza sirds, tik nežēlīgi melojot.

-   Tātad tā ir taisnība. - Es aizvēru acis, gribēdama trakot, ļaut vaļu savam niknumam, priekam un skumjām, bet nespēju izdot ne skaņu. Kad atvēru acis, viss man apkārt likās mainījies.

-   Ja es tev pateiktu, - tēvs čukstēja, - tu mēģinātu doties pie viņa. Un tevi nogalinātu. Nogalinātu bērnu. Ja viņš gribētu nākt pie tevis, nogalinātu arī viņu.

-   Džuljāno, - Zaļuma nočukstēja. Es pagriezos pret viņu. - Es nezināju, - verdzene paskaidroja. - Nebiju pārliecināta. Tirgū kāds reiz kaut ko ieminējās, un es domāju, ka varbūt… Bet nolēmu, ka viņš ir jucis. Un Florencē tikai retais uzdrošinās kaut izdvest Mediči vārdu, ja tam neseko lamas. Neviens cits neuzdrīkstējās kaut ko pateikt manā un jūsu klātbūtnē, jo jūs apprecējāties ar Frančesko. Un Frančesko visiem kalpotājiem aizliedza pieminēt Džuljāno vārdu, it kā baidītos jūs apbēdināt.

Tobrid es sapratu, cik ļoti ierobežota bijusi mana dzīve pie Frančesko; es satiku kalpotājus, sava vīra viesus un paziņas, redzēju tikai baznicu. Un neviens ar mani nerunāja par Džuljāno. Neviens, izņemot Frančesko, vispār nerunāja par Mediči ģimeni.

Es atkal pievērsos tēvam un nespēju noslēpt sāpes savā balsī. - Kāpēc viņš nenāca pie manis?

-   Nav taisnība. Viņš atsūtīja ziņnesi; Frančesko to nogalināja. Viņš atsūtīja vēstuli; Frančesko lika man rakstīt atbildi, ka tu esot mirusi. Nedomāju, ka viņš noticēja šiem meliem; Frančesko stāstīja, ka kāds devies uz Bapdstēriju un sameklējis laulību reģistrus.

Salajs. Leonardo. Varbūt Džuljāno dzirdēja runas par manām kāzām un par tām pārliecinājās; varbūt viņš domāja, ka es tīšām ļauju viņam uzskatīt sevi par mirušu.

Iztēlojieties, ka esat kopā ar Džuljāno, Leonardo teica. Iztēlojieties, ka rādāt viņam bērnu…

-   Tu gribēji zināt patiesību, - Antonio čukstēja. - Ir vēl kaut kas. Iemesls, kāpēc es tā saniknojos uz tavu māti…

Viņa balss pamazām dzisa; es pieliecos tuvāk.

-    Ielūkojies savā sejā, bērns. Savā sejā. Tu tur neredzēsi manus vaibstus. Esmu lūkojies uz tevi tūkstošiem reižu un nekad neesmu redzējis Džuljāno de Mediči. Bija vēl kāds vīrietis…

Es uztvēru šo pēdējo teikumu kā dzimušu murgos un ilgi par to nedomāju, jo mans tēvs sāka klepot. Atskanēja guldzošs troksnis, un ap viņa lūpām parādījās asiņainas putas.

Zaļuma jau stāvēja man blakus. - Pieceliet viņu sēdus!

Es pasniedzos zem tēva paduses, pacēlu viņu augšā un uz priekšu; šīs kustības dēļ no viņa mutes izšļācās tumša asiņu strūkla, kas trāpīja tēvam uz ceļiem. Zaļuma aizskrēja pasaukt Loretu, bet es tikmēr ar vienu roku turēju tēva plecus, otrā atbalstīju viņa galvu. Viņš sāka rīstīties, un sekoja otra, gaišāka asiņu strūkla; likās, ka tā sniedz atvieglojumu, un viņš atlaidās sēdus, smagnēji elpodams. Man gribējās pajautāt, kā seju tēvs redz manos vaibstos, tomēr zināju, ka vairs nav laika.

-    Es tevi mīlu, - es iečukstēju viņam ausī. - Un zinu, ka tu mīli mani. Dievs piedos tavus grēkus.

Tēvs mani dzirdēja, iestenējās un mēģināja papliķēt man plaukstu, bet viņam vairs nepietika spēka.

-    Drīz es aizbēgšu kopā ar Mateo, - es klusi čukstēju. - Gan atradīšu iespēju doties pie Džuljāno, jo tagad es Frančesko vairs neesmu vajadzīga. Neraizējies par mums. Mēs būsim drošībā un vienmēr tevi mīlēsim.

Viņš satraukts purināja galvu, mēģinādams runāt, bet no rīkles izlauzās tikai klepus.

Istabā ienāca Loreta ar dvieļiem, un mēs tēvu notīrījām, cik labi spējām. Pēc tam ļāvām viņam atgulties. Viņš vairs nerunāja skaidri. Acis bija blāvas, un viņš nereaģēja uz manu balsi. Drīz vien viņš aizvēra acis un šķietami aizmiga.

Es sēdēju viņam blakus visu pēcpusdienu. Sēdēju pie viņa vakarā un naktī. Kad ieradās Frančesko, zem tēlotas līdzjūtības slēpdams savu sašutumu par manu aizbēgšanu, es nelaidu viņu sava tēva istabā.

Es sēdēju tēvam blakus stundu pēc pusnakts un sapratu, ka viņš jau labu bridi neelpo. Es pasaucu Loretu un Zaļumu, bet pati nokāpu lejā, ēdamistabā, kur sēdēja Frančesko un dzēra vīnu.

-   Vai viņš ir miris? - mans virs iejūtīgi jautāja.

Es pamāju. Manas acis bija sausas.

-    Es lūgšu Dievu par viņa dvēseli. Vai ir zināms, no kā viņš nomira?

-    No drudža, - es atbildēju. - To izraisīja zarnu slimība.

Frančesko uzmanīgi nopētīja manu seju un šķita apmierināts

ar redzēto. Varbūt es tomēr nebiju slikta spiedze. - Man ļoti žēl. Vai tu paliksi pie viņa?

-   Jā. Līdz bērēm. Man jārunā ar kalpotājiem, jāatrod tiem vieta pie mums vai jaunas ģimenes. Un būs ari citi jautājumi, kam jāpievēršas…

-    Man jāatgriežas mājās. Es gaidu ziņas par mūsu viesa ierašanos, un vēl ir daudz risināmu jautājumu Sinjorijas darbā.

-   Jā. - Es zināju, ka Frančesko savlaicīgā pievēršanās Arrabbiati uzskatiem sekmējusi Savonarolas arestu. Man vismaz vairs nebūs jātēlo, ka mēs ar vīru esam dievbijīgi ļautiņi.

-   Vai tu atnāksi uz bērēm?

-   Protams. Kaut Dievs mums visiem dotu spēku.

-   Jā, - es piekritu. Es gribēju spēku. Man tas būs nepieciešams, lai nogalinātu Frančesko.

LXVIII

Tonakt es paliku tēva namā un gulēju savas mātes gultā. Zaļuma atgriezās Frančesko mājā, no kuras atnesa man dažas mantas un sēru tērpu līdz ar bērēm domātu plīvuru. Paklausot manam lūgumam, viņa paņēma ari lielo smaragdu, ko Frančesko man uzdāvināja pirmajā nakti, kad ļāvu viņam sevi aptraipīt, un auskarus ar briljantu un opālu. Mateo palika mājās pie zīdītājas; man nepietika drosmes atvest viņu uz tik drausmas nelaimes apdvestu vietu.

Gaidīdama Zalumas atgriešanos, es neskatījos, kā Loreta mazgā mana tēva ķermeni. Es devos uz viņa darbistabu, kur sameklēju pergamenta lapu, spalvu un tinti.

Džuljāno di Lorenco de Mediči

Romā

Mans mīļais, mana mīla!

Man meloja un teica, ka esi miris. Bet manas jūtas pret Tevi nemainījās.

Es brīdinu Tevi: Salvatore de Paci un Frančesko del Džo- kondo grasās atvilināt Tevi un Pjēro šurp, lai nogalinātu. Viņi pulcē Florencē armiju, gribēdami atkārtot - tikai šoreiz ar panākumiem - mesera Jākopo de Paci plānu, uzkurinot Sinjori- jas laukumā tautu pret Mediči.

Nenāc.

Es vilcinājos, turēdama spalvu pie papīra. Kad pagājis tik ilgs laiks, kā lai viņš pazīst manu rokrakstu? Ko man pateikt, lai pārliecinātu viņu, ka vēstule ir īsta?

Es tikai lūdzu, kā to darīju jau reiz iepriekš: nosauc man uietu kādā citā pilsētā un laiku. Jebkurā gadījumā es drīz pie Tevis ieradīšos. Nesūti man ziņu pa parastajiem ceļiem - Tavu vēstuli pārtvers un izlasīs, apdraudot mani un mūsu bērnu, Tavu dēlu.

Mani no Tevis šķīra drausmi meli. Tagad, zinot patiesību, es vairs ne mirkli ilgāk nevaru izturēt Tavu prombūtni.

Tava mīlošā sieva, Liza di Antonio Gerardini.

Kad Zaļuma atgriezās, es pasniedzu viņai salocīto lapu. - Es nevaru to sūtīt kā vēstuli, - es paskaidroju. - Astoņu padome to pārtvertu un nocirstu man galvu. Nāksies kādu uzpirkt, lai šis cilvēks paslēptu vēsti sev pie krūtīm, aizjātu līdz pat Romai un parūpētos, ka tā nonāk adresātam tieši rokās. - Es atdevu verdzenei smaragdu un auskarus.

-   Tu esi vienīgā, kam es uzticos. - Biju domājusi, ka varu uzticēties Leonardo, bet tagad nespēju pat izrunāt viņa vārdu bez indes balsī. Viņš tīši bija slēpis no manis vienīgo patiesību, kas spētu dziedēt manu sirdi.

Džuljāno… miris. Tas nav bieži dzirdēts. Vairums ļaužu uzskata, ka viņš vēl ir dzīvs.

Vai tad jūs viņu vairs nemīlat?

Mūsu pirmajā tikšanās reizē viņš izturējās atturīgi, jo domāja, ka esmu apprecējusies ar citu vīrieti, kamēr mans pirmais vīrs vēl ir dzīvs. Viņš uzskatīja mani par spējīgu uz absolūtu nodevību - jo pats bija uz to spējīgs.

Zaļuma paņēma dārgakmeņus un rūpīgi tos ievietoja kabatā, kas bija ieslēpta tērpa ielocēs.

-   Ja tas ir iespējams, es par to parūpēšos, - viņa solīja.

Mēs norunājām, ka Zaļuma agri no rīta dosies meklēt uzticamu kurjeru ar ieganstu, ka esmu ļoti nobēdājusies un viņa aizies pie aptiekāra, meklējot kādu līdzekli nervu nomierināšanai. Agrās rīta stundas dēļ es nevēlos gaidīt, kad pamodīsies Klaudio un sagatavos zirgus, tāpēc savās bēdās aizsūtu Zaļumu kājām.

Mani šausmināja doma, ka viņai jādodas tik bīstamā uzdevumā; it īpaši mani uztrauca viens apstāklis. - Es nepaņēmu savu nazi, - es atzinos. Būtu labi nekavējoties atdot to viņai.

Zalumas smaids bija viegls, toties īpašs. - To paņēmu es.

Tonakt es nejāvos sērām. Es gulēju mātes gultā, kuras kājgalī vēl joprojām atradās Zalumas guļvieta, ko tēvs tā arī nespēja aiznest, un vaļējām acīm lūkojos griestos. Tagad, kad Antonio bija miris, es Frančesko biju noderīga vairs tikai kā ēsma, bet šo lomu es atteicos spēlēt. Bija pienācis laiks bēgt; mans ceļamērķis bija Roma. Es apsvēru dučiem dažādu veidu, kā tikt garām pilsētas vārtiem, bet neviens no tiem nebija drošs vai paveicams, ceļojot kopā ar nemierīgu, divus gadus vecu zēnu.

Es pieņēmu lēmumu; mēs trīs - Zaļuma, Mateo un es - dosimies prom īsi pirms rītausmas, kad Frančesko jau būs atgriezies no saviem klejojumiem. Tad es varēšu nogalināt savu vīru, kad viņš piedzēries gulēs gultā.

Rīta klusumā, kad visi vēl gulēja, pienāca laiks Zalumai doties meklējumos. Es satvēru viņas plaukstas un noskūpstīju vaigu.

- Mēs vēl tiksimies, - viņa apsolīja. - Ne vēlāk kā jūsu tēva bērēs, ja kavēšos, es jūs uzmeklēšu baznīcā. - Verdzene viegliem soļiem tuvojās durvīm, bet kaut ko atcerējās un pameta skatienu pār plecu. - Jūs savam tēvam piedevāt daudz, - viņa ieminējās. - Pārāk daudz. Bet varbūt ari es centīšos viņam piedot.

Kad viņa aizgāja, es atgriezos tēva guļamistabā. Viņš izskatījās nosalis un nelaimīgs savā baltajā lina kreklā, salicis plaukstas ap mazu, sarkanu krustiņu. Es to izvilku no viņa tvēriena un iebāzu skapī zem tuniku kaudzes, kur Loreta to neatradīs. Un tur es ieraudzīju mazu un nāvējošu stiletu ar zelta spalu, ko noslēpu aiz jostas.

Bēres notika tūlīt pēc none, pēcpusdienas vidus, Svētā Gara baznīcā. Loreta jau bija visu nokārtojusi; tā kā sērga vairs nebija tik plaši izplatīta, kapračus nolīgt bija vieglāk nekā cerēts.

Manam tēvam veltītā mise bija īsa un skumja. Frančesko nepacietīgi noklausījās dievkalpojumu un aizsteidzās prom, paziņodams, ka Sinjorija ir kaut kas svarigs kārtojams. Man tas sagādāja atvieglojumu; bija gandrīz neiespējami slēpt savu visaptverošo naidu pret viņu.

Pie tēva kapa stāvēja pavisam maz ļaužu, tikai tēvocis Lauro ar sievu un bērniem, Loreta, mana tēva staļļu puisis, virtuvene un es. Mateo palika mājās pie zīdītājas. Uzmezdama pirmo zemes sauju uz tēva zārka, kas atdusējās blakus mātes mīlīgajiem akmens ķerubiem, es nelēju asaras.

Varbūt man tās nozaga bailes; Zaļuma vēl nerādījās. Es sev klusībā teicu, ka bijusi kļūda palaist viņu kaut kur vienu pašu ar tik dārgām rotaslietām, it īpaši agri no rīta, kad ielas vēl tukšas. Ja viņa sastapusi zagli, kurš gan dzirdētu viņas kliedzienus?

Pienāca laiks atgriezties tēva namā uz bēru mielastu. Tēvocis Lauro un pārējie mēģināja pierunāt mani doties viņiem līdzi uz vecāku mājam, bet es atteicos. Gribēju pavadīt mirkli vienatnē ar tēvu un māti; gribēju palikt šeit gadījumam, ja Zaļuma beidzot atgrieztos.

Visi aizgāja, bet es paliku viena tikai uz īsu mirkli. Man tuvojās kāds no Svētā Gara baznicas augustīniešu mūkiem sava ordeņa tradicionālajā talārā ar paceltu kapuci.

Es nenovērsu acis no tēva kapa, jo nevēlējos sarunāties. Tomēr mūks nostājās tieši man blakus un klusi ierunājās:

-    Madonna Liza. Man ļoti žēl.

Balss skaņa viesa manī pretīgumu. Es novērsos.

-   Jūs ar grāmatas palīdzību vēstījāt par vēstules atrašanu, - viņš turpināja, - bet neieradādes uz tikšanos, un es sāku raizēties. Mani padesi skumdina ziņa, ka cēlonis bija Antonio nāve.

-    Ejiet prom, - es saraustītā balsī noteicu. - Ejiet un neatgriezieties.

Ar acs kaktiņu es manīju, ka Leonardo noliec galvu. - Jums ir tiesības dusmoties; es nespēju viņu glābt, kaut gan jūs to lūdzāt. Es neatradu nekādu iespējamo bēgšanas ceļu. Neko, kas neapdraudētu jūs un Mateo. Varbūt, kad aprims skumjas, jūs sapratīsiet…

-   Es saprotu, ka esat melis un mānījāt mani jau kopš paša sākuma. Jūs zinājāt… - Es mēģināju izrunāt vārdus, bet nespēju un strauji pievērsos viņam. - Džuljāno ir dzīvs. Un jūs ļāvāt man visu šo laiku dzīvot mokās! Jūs nežēlīgi izmantojāt mani kā jau spiegs!

Leonardo izslēja zodu, iztaisnoja plecus. - Es jums jau sen pateicu, ka nedrīkstu stāstīt visu, jo jūs tas apdraudētu. Es jūs neizmantoju. Jūs man esat dārgāka, nekā pati apzināties.

-   Meli! Jūs tikai skatāties uz mani, lai varētu gremdēties apcerēs par savu mīļo, zaudēto Džuljāno.

Viņš piesarka un brīdi klusēja, mēģinādams savaldīties.

-   Kā jūs uzzinājāt, ka viņš ir dzīvs? No vēstules?

-   Un sava tēva, pirms viņš nomira.

Leonardo izdarīja kaut ko nepieklājīgu; viņš satvēra manu elkoni ar vīra vai brāļa ģimeniskās tuvības žestu. Es pretojos, bet viņš nelaida mani vaļā. - Sakiet man, ar ko jūs par to runājāt? Vai Frančesko nojauš, ka jums zināma patiesība?

Es pūlējies atkratīties, bet viņš tikai satvēra mani ciešāk. - Nē, - es atbildēju. - Neesmu tāda muļķe. Kāpī'c jūs man to neteicāt? Kāpēc ļāvāt tik ilgi ciest?

-    Paskatieties taču uz sevi, - Leonardo sacīja vēl nedzirdēti aukstā, asā balsī. - Jūs pati atbildat uz savu jautājumu. Cilvēki nogalina un mirst, jo nespēj savaldīt savas izjūtas. Pirmajā reizē, kad tikāmies Vissvētās Pasludināšanas baznīcā, jūs mani pazināt diezgan pavirši. Jums nebija iemesla man ticēt. Ja es jums pateiktu, ka Džuljāno ir dzīvs, jūs nekavējoties viņam rakstītu vēstuli. Vai mēģinātu doties uz Romu, lai viņu sameklētu. Nekas, ko es pateiktu, jūs neapturētu. Un jūs pati, viņš vai jūs abi tā rezultātā mirtu. Ja es Džuljāno pateiktu, ka jūs apprecējāties ar Džo- kondo, jo uzskatījāt viņu par mirušu, viņš…

-   Džuljāno mestos pie manis, vai ne? Tātad jus melojāt arī viņam! Kāpēc man tagad jums uzticēties? - Mana seja saviebās; asaras, kas tik ilgi apspiestas, tagad bez apstājas plūda pār vaigiem. - Kāpēc man atklāt jums vēstules saturu? Es pati brīdināšu viņu par briesmām…

-    Ak Dievs, - Leonardo nočukstēja, un viņa sejā parādījās tādas šausmas, ka es apklusu. - Liza… apzvēri man, ka nemēģinājāt ar viņu sazināties!

-    Es neko nezvērēšu. - Manā balsi skanēja nevaldāms naids. - Viņi grib atvilināt Džuljāno un Pjēro šurp, lai abus nogalinātu. Viņi grib visu atkārtot, sakūdīt tautu pret Mediči, kā to grasījās darīt mesers Jākopo, un šoreiz uzvarēt. Vai jūs mani uzskatāt par tik naivu, ka es ļautu Džuljāno iekļūt lamatās? Es viņu brīdināju neierasties. Pavēlēju palikt tālumā. - Es papurināju roku. - Laidiet mani vaļā!

Leonardo atkal sniedzās pēc manis; es atkāpos tuvāk kapračiem. - Liza… Viņi to atklās. Un nogalinās jūs.

-    Viņi to neuzzinās. Es par to parūpējos.

Tālumā kāds sauca manu vārdu. Es pagriezos un ieraudzīju Loretu, kura gandrīz skriešus mums tuvojās.

-   Liza, lūdzu. - Es nekad vēl nebiju dzirdējusi Leonardo balsī tādu izmisumu. - Neejiet viņai līdzi… Jūs notvers, mēģinās nogalināt vai izmantot pret Džuljāno. Ko man darīt, lai jūs pārliecinātu? Viss, ko jebkad esmu darijis, ir jūsu un jūsu bērna drošibas dēļ. - Mākslinieka acis mirdzēja; es pārsteigta sapratu, ka tās pildās asarām.

Es nospriedu, ka tas ir brīnišķīgs tēlojums. Loreta vēl bija pārāk tālu, lai mūs dzirdētu, bet pietiekami tuvu, lai es redzētu paniku viņas sejā; Leonardo bija spiests atlaist manu roku, lai kalpone neredzētu mūka aizdomīgo izturēšanos. - Jums būs jāpārliecina mani ļoti ātri, jo es atgriezīšos mājās. - Uzgriezusi viņam muguru, es paspēru soli pretī Loretai.

-    Liza, es jūs mīlu, - Leonardo steigšus paziņoja.

Es uzmetu viņam skatienu pār plecu. - Ne tik ļoti, ka mīlējāt Džuljāno, - es nikni noteicu.

-   Vairāk, - viņš atzina. - Pat vairāk, nekā mīlēju jūsu māti.

Man sapinās kājas. Es apstājos. Un palūkojos uz Leonardo.

-    Džuljāno de Mediči nebija tavs tēvs, - viņš sacīja. - Tas esmu es.

-    Madonna Liza! - Loreta aizelsusies sauca. Viņa jau bija sasniegusi kapsētas vārtus. - Mateo ir slims! Viņš ir slims, varbūt tā ir la moria'. Klaudio jūs gaida, viņš aizvedīs jūs mājās!

-   Mateo ir slims, - es atkārtoju, lūkodamās uz Leonardo. Viņš atvēra muti un atkal sniedzās pēc manis, bet nepaguva man pieskarties, nepaguva ierunāties, jo es pieturēdama svārkus, steidzos pretī Loretai.

Es ieskrēju mūsu namā pa parādes ieeju un jau grasījos mesties augšup pa kāpnēm, bet no ēdamzāles mani pasauca vīrs.

-    Liza! Nāc, apsveicinies ar mūsu viesi!

Frančesko iznāca laukā, ierasti labvēlīgi smaidīdams, un satvēra manu roku. - Nāc, - viņš aicināja un vilka mani sev līdzi, pirms paguvu iebilst.

Pie garā ēdamgalda, vidū, sēdēja vīrietis; ieraudzījis mani, viņš piecēlās un paklanījās. Viņš bija vismaz galvastiesu īsāks par Frančesko un divdesmit gadus jaunāks. īsā tunika, smailā bārdiņa un akcents liecināja par Romas iedzīvotāju. - Madonna Liza, vai ne tā?

-    Ser, - es viņu sveicināju. - Lūdzu, atvainojiet mani. Mans dēls ir ļoti slims. Man jādodas pie viņa.

Frančesko smaids neapdzisa. - Nekur nav jāsteidzas. Nāc, apsēdies kopā ar mums.

Viņa rāmā sejas izteiksme itin nemaz neiederējās situācijā; mani pārņēma panika. Vai mans bērns ir miris un Frančesko cenšas mani nomierināt? Vai šis svešinieks ir ārsts, kurš pasaukts, lai palīdzētu man atgūties? - Kur ir Mateo? - es noprasīju.

-    Drošībā, - Frančesko atbildēja, un šis asais, noskaldītais vārds dzēla kā abpusgriezīgs zobens.

Viņš nemēģināja mani apturēt, kad es drudžainā steigā uzlidoju augšā pa kāpnēm, klupdama pret saviem svārkiem. Atrāvusi vaļā bērnistabas durvis, es ieraudzīju, ka tā ir tukša. Visas Mateo mantas bija aizvāktas, un arī zīdītājas istabā nekā nebija. Uz mazās gultiņas nebija veļas, ari šūpuli kāds bija iztukšojis.

Es atgriezos lejā, lauzīdama rokas kā prātu zaudējusi. Frančesko apturēja mani otrajā stāvā uz laukuma pie savām istabām.

-    Kur viņš ir? - es klabošiem zobiem noprasīju. - Kur tu viņu aizvedi?

-    Mēs visi gaidām tevi darbistabā, - viņš mierīgi noteica un satvēra manu roku tikai mirkli, pirms es sniedzos pēc naža.

Es pārlaidu skatienu darbistabai; mana bērna tur nebija. Pie mazā, apaļā galdiņa telpas vidū blakus kamīnam sēdēja mūsu viesis. Viņam abās pusēs stāvēja divi vīri - Klaudio un viens no kareivjiem, kas sargāja mūsu namu tūlīt pēc Savonarolas uguns pārbaudes.

Kareivis turēja nazi Zalumai pie rīkles.

-    Kā tu spēj tā rīkoties? - es caur lūpām uzšņācu Frančesko.

-    Kā tu vari to nodarīt mūsu dēlam?

Viņš izdvesa klusu, pretīguma pilnu skaņu. - Es neesmu akls. Viņš ir tāds pats kā māte - apšaubāmas izcelsmes radība. - Frančesko bija cilvēks bez sirds.

Viņš aizveda mani līdz krēslam pretī viesim; es tajā ieslīgu, piekalusi skatienu Zalumai. Viņas seja bija cieta ka akmens, stāja nepakļāvīga. Es nodūru acis. Uz galda man priekšā bija Džuljāno veltītā vēstule, atlocīta un atvērta tā, lai to būtu viegli lasīt. Tai blakus bija nolikta spalva un dntnīca, kā arī tīra papīra lapa.

Frančesko nostājās man pie sāniem un uzlika roku uz pleca.

-    Šī vēstule nav gluži pareiza. Tā jāpārraksta.

Es sarāvos un ielūkojos Zalumas acīs; tās bija kā neizdibināmi, melni spoguļi. Mūsu augstais viesis viegli pamāja kareivim, un tas iespieda naža galu viņas baltajā kaklā, līdz Zaļuma iestenējās. Dūruma vieta parādījās tumša strūkliņa, kas notecēja līdz kakla iedobei. Viņa novērsās, negribēdama rādīt man savu seju un izbailes tajā, negribēdama man atklāt savu pārliecību, ka tūlīt mirs.

-   Nē, - es ievaidējos. - Es rakstīšu, ko gribat. - Es nopētīju kareivi, Klaudio un vīru ar bārdiņu, kas visi atradās galdam otrā pusē; es palūkojos uz Frančesko man blakus. Ja es sniegtos pēc stileta, ko biju paslēpusi aiz jostas, mani apturētu, pirms es tiktu galdam apkārt, un Zaļuma ietu bojā.

Frančesko pieklājīgi pamāja vīram ar bārdiņu. - Ser Salvatore, - viņš ierunājās. - Lūdzu.

Salvatore atbalstīja elkoņus pret galdu un paliecās man tuvāk.

-    Atkārtojiet divas pirmās rindiņas, - viņš pavēlēja. - Vēstulei jāizklausās kā jūsu rakstītai.

Es iemērcu spalvu tintnīcā un uzšņāpu vārdus:

Mans mīļais, mana mīla!

Man meloja un teica, ka esi miris. Bet manas jūtas pret Tevi nemainījās.

-    Lieliski, - Salvatore noteica un nodiktēja nākamos vārdus.

Mums abiem ar Tavu dēlu draud nāves briesmas; mūs sagūstījuši

Tavi ienaidnieki, ļa Tu un Tavs brālis Pjēro neieradīsieties Svētās Ziedu Dievmātes katedrālē uz augsto misi divdesmit ceturtajā maijā, viņi mūs nogalinās, ļa sūtīsi armiju vai kādu citu savā vietā, mēs mirsim.

Tava mīlošā sieva Uza di Antonio Gerardini.

Viņš gan nosauca arī vārdu "Džokondo", bet to es ietiepīgi nerakstīju.

Frančesko salocīja vēstuli un pasniedza to Klaudio. Kučieris iebāza papīru kabatā. - Un nu, - mans viltus vīrs ierunājās, pievērsies man, - parunāsim par tavu spiegošanu.

-    Man nebija nodoma spiegot, - es iebildu. - Mani māca ziņkāre, un es izlasīju tikai vienu vēstuli.

-   Ziņkāre? Izabella saka ko citu. Viņa saka, ka tu atstāj grāmatu uz sava naktsgaldiņa, dodot zīmi pateikt kādam Džankarlo, ka nākamajā dienā dosies lūgties.

Salvatores balss bija nevērīga, gandrīz draudzīga. - Ar ko jūs satiekaties Vissvētās Pasludināšanas baznīcā, Liza?

-   Tikai Džankarlo, - es nekavējoties atbildēju. - Es viņam pastāstu, kas rakstīts vēstulē.

-    Viņa melo. - Frančesko runāja tajā pašā nežēlīgajā tonī, ko izmantoja, saucot mani par palaistuvi.

Salvatore bija ļoti, ļoti mierīgs. - Manuprāt, jūsu vīram ir taisnība, madonna Liza. Un domāju, ka viņš arī nemelo par jūsu pieķeršanos verdzenei. Viņa piederēja jūsu mātei, vai taisnība?

Es stingi lūkojos uz galda virsmu. - Man bija tikšanās ar spiegu, - es atzinu. - Tas bija pavecs vīrs ar sirmiem matiem. Es nezinu viņa vārdu. Kādu vakaru es atradu Džankarlo tavā darbistabā ar vēstuli, un mani pārņēma ziņkāre. Es to izlasīju.

-   Cik sen tas notika? - Salvatore painteresējās.

-   Nezinu. Pirms gada, varbūt diviem. Viņš teica, ka darbojoties Mediči labā. Es nolēmu sekot viņa ieteikumam iet uz Vissvē- tās Pasludināšanas baznīcu un pastāstīt vecajam vīram par vēstulēm.

Salvatore palūkojās uz kareivi, kurš turēja gūstā Zaļumu. Gluži vienkārši palūkojās un pacēla pirkstu.

Es sekoju viņa skadenam. Kareivja nazis veica ašu, īsu kustību zem Zalumas zoda. Ašu, īsu un vienkāršu; es dzirdēju šļakstošu skaņu. Viņa nokristu zemē, bet kareivis viņu uztvēra un palēnināja kritienu. Viņa nolaidās uz grīdas tik skaisti un graciozi kā gulbis.

-   Pasauc kalpotāju, - Salvatore pavēlēja kareivim. - Lai kāds visu satīra.

Es iekliedzos un pielēcu kājās; Frančesko mani nogrūda atpakaļ uz krēsla.

Salvatore pievērsās man. - Jūs melojat, madonna Liza. Jūs zināt, ka jaunekļa vārds nav Džankarlo; viņu sauc Džans Džakomo. Un jūs zināt vecā vīra vārdu.

Es histēriski šņukstēju, nespēdama apklust, nespēdama runāt. Zaļuma bija mirusi, un man gribējās mirt.

Frančesko nācās runāt ļoti skaļi, lai pārspētu manas raudas.

- Izbeidz, Liza, vai man pasaukt mazo Mateo? Varam šurp atvest

arī vinu. Vai arī tu mums nosauksi vecā vīra vārdu? /

-   Atved, - es izdvesu. - Atved viņu un parādi, ka mans dēls ir dzīvs! Ja tā nav, tev būs mani jānogalina.

Frančesko izgrūda neizsakāma aizkaitinājuma pilnu noputu, bet Salvatore ar mājienu pavēlēja viņam atstāt istabu. Viņš atgriezās pavisam drīz, un viņam sekoja jaunā, pārbiedētā zīdītāja, kas gāja pieliekusies, jo veda pie rokas Mateo.

Viņš smējās un gribēja nākt pie manis, stiepdams rokas man pretī. Ieraudzījis Zaļumu guļam uz gridas un mād šņukstam, zēns arī pats sāka raudāt. Es tiecos pēc viņa, bet Frančesko zēnu pacēla un atdeva zīdītājai; mani pirksd skāra tikai viņa tuklo plauk- stiņu.

-   Nu, nu, - Frančesko noklakšķināja mēli un aizvēra durvis.

Viņi abi ar Salvatori pievērsās man. - Vārdu, Liza, - Frančesko pavēlēja.

Es neredzēju Zaļumu, jo viņa bija nokritusi aiz galda, tomēr jutu viņas ķermeni, kā citreiz jūtu uguns siltumu. Es noliecu galvu, lūkodamās uz savām rokām, un ļoti klusi atbildēju:

-   Leonardo da Vinči.

Kad marti veda laukā, es neskatījos uz Zaļumu, negribēdama atcerēties viņu tādu pašu, kādu atcerējos māti - tukšām acīm un asinīm nošļakstītu. Mans pavadonis bija Klaudio; Frančesko un Salvatore tikmēr sarunājās. Salvatores balsī skanēja bažas. - Vai mums jāmaina plāns? Ja viņa to pastāstījusi citiem, šim Leonardo…

Frančesko bija daudz mierīgāks. - Izabella teica, ka viņai nepietika laika aiziet uz baznīcu. Viņa atklāja vēstuli pirms došanās pie tēva, un kopš tā brīža nekur nav gājusi, tikai uz viņa māju un bērēm.

Tobrīd tie manām ausīm bija tikai garām skrienoši vārdi. To jēgu es sapratu tikai vēlāk.

Dažas turpmākās nedēļas es pavadīju, ieslodzīta savās istabās. Pie manām durvīm sardzē stāvēja dažādi vīri. Frančesko paziņoja kalpotājiem, ka esmu pieķerta spiegojam Mediči labā un Sinjorija vēl nav izlēmusi, vai izvirzīt man apsūdzību. Izrādot laipnību, priori atļāvuši viņam turēt mani uzraudzībā mūsu namā.

Pirmajā dienā, kad mani ieslēdza istabā, es pavadīju stundu vienatnē un, par spīti drausmajām skumjām, sapratu, ka vajadzētu noslēpt tēva stiletu, pirms mani kāds pārmeklē vai izģērbj. Es ieslidināju to dziļi matrača dūnās tālākajā malā, kas bija vērsta pret sienu, tāpēc vakarā, kad atnāca Elēna ar ēdiena paplāti un nodomu atraisīt manu tērpu, es viņu sagaidīju bez bažām.

Elēnas mūžam rāmais smaids bija pagaisis; mana klātbūtne darīja kalponi nemierīgu, un viņa vairījās no mana skatiena.

Es ļoti centos runāt skaidri un nešņukstēt. - Es vēlos viņu nomazgāt.

Elēna nolika paplāti uz galdiņa blakus kamīnam, palūkojās uz mani un steigšus iedūra skatienu gridā. - Kā, lūdzu, madonna?

-    Es gribu palīdzēt nomazgāt Zalumas līķi. Viņa man bija ļoti tuva. Un… - Man aizlūza balss. - …es vēlos parūpēties, lai viņu pienācīgi apglabā. Ja palūgsi Frančesko… Viņš varētu nosūtīt man līdzi sargu. Viņa palīdzēja man nākt pasaulē. Lūdzu… Pajautā viņam…

Elēna skumīgi nolieca galvu. - Es pajautāšu, madonna. Viņam nav sirds, un viņš atteiks, bet es pajautāšu.

Es apsēdos krēslā pie aukstā pavarda, aizvēru acis un piespiedu kopā saliktas plaukstas pie lūpām, bet biju pārāk satriekta, lai spētu lūgties. Elēna nostājās man blakus un maigi pieskārās manai rokai.

-    Es centīšos viņu pārliecināt, madonna. - Viņa brīdi klusēja. - Tas ir tik drausmīgi… Tas, ko viņi nodarīja Zalumai… Viņi teica, ka Zaļuma bijusi spiedze, bīstama nodevēja, bet es zinu patiesību. Es nepavadīju visu mūžu sera Frančesko namā. Es šeit ierados kopā ar savu saimnieci madonnu Nanīnu. Es viņu ļoti mīlēju, un, kad viņa nomira… - Elēna papurināja galvu. - Es gribēju pāriet uz citu namu. Tagad es nožēloju, ka to neizdarīju. Man no viņa ļoti bail.

-   Un Mateo, - es izmisusi turpināju. - Ja es varētu noskaidrot, vai…

Elēna nedaudz atplauka un beidzot ieskatījās man acīs. - Jūsu bērnam nekas nekait. Viņam nedara pāri - tas laikam šķistu pārāk nežēlīgi pat seram Frančesko. Viņš šobrīd uzturas pirmajā stāvā netālu no kalpotājiem.

Sāpes, kas žņaudzīja man krūtis, nedaudz norima, un es uzdrošinājos pajautāt: - Un Izabella?

-    Viņa ir prom. Aizbēga… - Elēna aprāvās un klusēja, sapratusi, ka pakļauj sevi briesmām. Viņa atraisīja manu tērpu un ielika to skapī, un es paliku viena. Gaitenī skanēja krēsla skrāpēšanās pret grīdu, un tajā iekārtojās smags ķermenis. Droši vien Klaudio vai kareivis.

To pirmo nakti es pavadīju apjukusi un nobijusies. Biju zaudējusi jau tik daudzus - savu māti, Džuljāno, tēvu… Bet Zaļuma vienmēr bija blakus un par mani rūpējās. Zaļuma, kura prastu mani mierināt tagad, kad man atņemts Mateo. Es pie sevis atkārtoju, ka Salvatore varbūt gribēs nodarīt ļaunu Mateo, bet Frančesko to nemūžam nepieļaus. Tomēr šīs manas cerības bija trausls pavediens; ja ķeršos pie tā pārāk spēcīgi, tas pārlūzis.

Es negribēju gulēt savā milzīgajā dūnu gulta, kurā slēpās duncis. Es ierāpos Zalumas nelielajā gultiņā un tur raudāju, līdz iemigu.

Frančesko, protams, negribēja ne dzirdēt, ka es varētu palīdzēt Zaļumu apglabāt vai apmeklēt dievkalpojumu; viņš ļāva man mocīties drausmā neziņā par savas iemīļotās pavadones mirstīgo atlieku likteni.

Pirms nomira mans tēvs un Zaļuma, pirms man atņēma Mateo, es nemaz nezināju, cik visaptverošs naids spēj pārmākt sirdi. Tas aprija mani tāpat kā manu tēvu Antonio, kad viņš domāja, ka zaudēs savu sievu citam vīrietim. Es sapņoju par slepkavību un zināju, ka nespēšu gulēt mierīgi, līdz redzēšu sava tēva dunci iegremdētu Frančesko krūtīs līdz pašam spalam.

Jūsu raksturs ir karsts kā krāsns, reiz teica astrologs, kurā tiek kaldināts taisnīguma zobens.

Man bija vienaldzīgs taisnīgums. Es alku atriebības.

To ilgo, vientuļo dienu laikā es izvilku stiletu un svārstīju rokā, juzdama tā aukstumu un svaru. Es pārliecināju sevi, ka tas bijis vecākā Džuljāno slepkavības ierocis, ka mans tēvs to paturējis kā atgādinājumu par savu noziegumu un vainu. Viss atkārtojas, reiz čukstēja mana māte, un es beidzot viņu sapratu. Viņa neteica, ka mēs abas iemīlēsimies vīriešos, kuru vārds ir Džuljāno, vai laidīsim pasaulē bērnus, kuru tēvs nav tas, ko par tādu uzskata pasaule, vai jutīsimies ieslodzītas mājās.

Iūs esat iesprostota varmācības, asiņu un krāpšanas gredzenā. Jums jāpabeidz tas, ko sākuši citi.

Es pieliku pirkstu pie naža smailes, nāvējoši smalkas un spīdīgas, un ļāvu tai klusi, bet asi pārdurt ādu. Griezumā vietā satecēja asinis kā tumša pērle, un es uztvēru tās ar mēli, pirms sarkanais šķidrums paguva notraipīt manus svārkus. Tas garšoja pēc metāla, pēc asmens; es vēlējos, kaut tās piederētu Frančesko.

Kam jāatkartojas? Kā man lemts to pabeigt?

Es centos atsaukt atmiņā visu, ko māte man stāstīja par Džuljāno nāvi; es apdomāju katru atsevišķo soli.

Doma katedrālē priesteris pacēla ar vīnu pildīto kausu, sniegdams to Dievam ar lūgumu pēc svētības; tā bija slepkavām dotā zīme uzbrukt.

Zvanu tornltl, kas bija savienots ar katedrāli, sāka zvanīt zvans; tā bija zīme meseram Jākopo iejāt Sinjorijas laukumā, kur viņš pasludinātu Mediči valdīšanas beigas un viņam pievienotos algotņi, kas palīdzētu pārņemt savā varā Sinjorijas pili, tas ir, pašu valdību.

Mesera Jākopo plāns izgāzās, jo nolīgtie kareivji viņam nepievienojās un tauta palika uzticīga Mediči.

Doma katedrālē plāns savukārt daļēji izdevās.

Mirkli pirms paceltā kausa dotās zīmes mans tēvs Antonio raidīja cirtienu, ievainodams Džuljāno mugurā. Sekoja Barončelli vēziens; trešais bija Frančesko de Paci drudžainais, brutālais uzbrukums. Bet Lorenco baznīcas otrā malā izrādījās pārāk veikls saviem iespējamiem slepkavām. Viņš guva tikai pavisam nelielu brūci un atkāvās no uzbrucējiem, līdz viņam izdevās aizbēgt uz ziemeļu puses sakristeju.

Ja Pjēro un Džuljāno ieradīsies, viņi spēlēs abu brāļu lomu. Un man nebija nekādu šaubu, ka Frančesko un sers Salvatore parūpēsies, lai katedrālē viņus sagaidītu neskaitāmi slepkavas. Bija acīmredzams, ka Salvatores sapnis ir pārņemt mesera Jākopo lomu un uzvaroši iejāt Sinjorijas laukumā, paziņot pūlim, ka viņš nupat izglābis Florenci no Mediči varas.

Bet kāda būs mana loma? Es negrasijos rāmi sēdēt un gaidīt brīdi, kad mani nogalinās; es zināju, ka mana dzīvība ir nolemta neatkarīgi no šīs sazvērestības iznākuma. Un dēls man sekos, ja vien es kaut ko nedarīšu, lai to novērstu.

Un tad es sapratu: es būšu grēku nožēlniece, vienīgā, kuru uz priekšu dzen personisks, nevis politisks naids. Tā, kura raidīs pirmo cirtienu.

Es bieži domāju par Leonardo. Tajās vientuļajās dienās manas asaras lija no daudzām akām; viena no tām bija vainas apziņa par savu nodevību pret viņu. Izabella no nama bija pazudusi, un Elēna par viņu neko vairs nestāstīja; es cerēju, ka viņa izbēgusi un brīdinājusi Salaju līdz ar tā kungu. Varēju tikai lūgt Dievu, kaut viņi būtu atstājuši Vissvētās Pasludināšanas baznīcu krietni pirms Salvatores vīru ierašanās.

Es domāju par pēdējiem vārdiem, ko viņš veltīja man. Džuljāno de Mediči nebija tavs tēvs. Tas esmu es.

Liza, es tevi mīlu. Arī tie bija vārdi no viņa mutes. Tie man atgādināja kādu citu, kādu, kurš runājis kaut kad sen, bet pagāja ilgs pārdomu laiks, līdz es atcerējos.

Lorenco de Mediči gulēja uz nāves gultas, un es viņam pajautāju, kāpēc viņš ir tik labs pret mani.

Jo es mīlu tevi, bērns.

Vai viņš domāja, ka ir mans tēvocis? Vai Leonardo pastāstīja viņam patiesību?

Es pacēlu savu spogulīti un ielūkojos tajā. Kad reiz teicu Leonardo, ka reti skatos uz savu atspulgu, es meloju. Uzzinājusi par savas mātes attiecībām ar Džuljāno, es cītīgi pētīju savu seju, meklēdama kādu nojausmu par smaidīgo jaunekli, kurš pozēja, lai Leonardo radītu terakotas krūšutēlu. Un ne reizi viņu tur neie- raudzīju.

Tagad, kad ieskatījos spogulī, man pretī lūkojās Leonardo, nomocīts un izbijies.

Divdesmit trešajā maijā, dienu pirms paredzētās tikšanās Doma katedrālē ar Džuljāno, es pamodos vēlu. Nakti biju gulējusi slikti, jo mani pamodināja Mateo apslāpētās raudas pirmajā stāvā; arī es lēju asaras ilgi pēc rītausmas, līdz iegrimu smagā miegā, kas nesniedza mierinājumu.

Piecēlusies es izgāju uz balkona un samiegtām acīm lūkojos saulē, ar izbrīnu atklādama, ka tā jau pabijusi virs manas galvas un tagad viegli sliecas uz rietumiem. Es biju nogulējusi līdz pēcpusdienai. Debesis bija pārsteidzoši zilas un tīras - tikai austrumos cēlās garš tumšu dūmu pirksts.

Es kā apmāta lūkojos uz to, līdz ienāca Elēna. Atgriezos istabā, kad viņa nolika uz galda paplāti ar maizi un augļiem. Iztaisnojusies viņa drūmi uzlūkoja mani. - Jūs redzējāt dūmus.

-   Jā, - es lēni atbildēju, vēl īsti nepamodusies. - Vai tas ir…?

-   Savonarola, - viņa atbildēja.

-   Tātad viņu sadedzinājuši. - Pēdējo nedēļu laikā kopš uzzināju, ka Savonarola ir aizturēts, es nebiju saņēmusi nekādas vēstis. Tomēr, ieraugot dūmus, es visu uzreiz sapratu.

-    Vispirms viņu pakāra, - Elēna nelaimīgā balsī paskaidroja.

-    Laukuma, tajā pašā vietā, kur notika Greznības sārts un uguns pārbaude. Es no rīta tur aizgāju. Sers Frančesko mums visiem ieteica to darīt.

-   Vai viņš kaut ko sacīja?

-    Brālis Džirolamo? Nē, ne vārda. Viņš bija ģērbies tikai savā vilnas apakštērpā. Tas viss bija ļoti nepatīkami. Viņi uzcēla apaļu ešafotu ugunij, piepildīja to ar posu un vidū uzslēja augstu mietu, tik augstu, ka vajadzēja pielikt garas kāpnes. Bende uznesa viņu pa tām un aplika ap kaklu cilpu. Viņš nedaudz pacīnījās, uzreiz nenomira. Pēc tam aizdedzināja uguni. Kāds muļķis bija ielicis posā petardes un visus sākumā iztrūcināja. Ap mūkiem aplika ķēdes, lai, virvēm sadegot, ķermeņi nekristu lejā ugunī un lēni ceptos. Sinjorija vēlējās sarīkot izrādi. - Elēna nodrebinājās.

-    Mūki sāka melnēt; un tad kāds jauneklis vienam iemeta ar akmeni, un zarnas izgāzās asiņainā kaudzē… Beigās liesmas kļuva tik karstas un sacēlās tik augstu, ka ķermeņi izcepās pavisam, un tad rokas un kājas sāka krist…

Es uz mirkli aizvēru acis. - Jā, - es noteicu. - Jā, protams. - Es uzmetu skatienu Elēnai. - Tu runāji par mūkiem… Tātad viņš nebija vienīgais, ko sodīja ar nāvi?

-    Nē. Tas smagnējais brālis, tas, kurš sāka pārbaudi ar uguni… Kā viņu sauca? Domeniko. Brālis Domeniko nomira lidz ar Savonarolu.

-    Paldies, - es pateicos. - Tagad es ēdīšu brokastis. Pasaukšu tevi, kad būšu gatava apģērbies.

Elēna aizgāja. Es neēdu, tikai atgriezos uz balkona, lai pasēdētu saulē un vērotu dūmu celšanos pretī debesim. Pēc Savona- rolas gāšanas brālis Domeniko acīmredzot bija kļuvis par apgrūtinājumu Salvatorem un Frančesko.

Zaļuma priecātos.

LXX

Nākamajā rītā, ieradusies mani apģērbt, Elēna atnesa mazu samta maisiņu. Viņa atvēra to virs galda, un ārā izbira safīra kaklarota kopā ar briljantiem rotāto matu tīkliņu, ko es nēsāju dienā, kad izgāju par sievu pie Frančesko.

Visas dārglietas bija izņemtas no manas lādes. Es to atvēru otrajā ieslodzījuma dienā un atklāju, ka pazudis viss vērtīgais; biju meklējusi iespēju uzpirkt Elēnu, lai tā aizbēgtu kopā ar Mateo.

Frančesko mani labi pazina. Bet ne pietiekami.

Elēna piegāja pie skapja un izvilka no tā koši zilā samta kāzu tērpu, kā ari manu smalkāko apakškreklu. - Sers Frančesko teica, ka šodien jums jāizskatās īpaši skaistai. - Tātad es būšu labi rotāta ēsma.

Kamēr Elēna mani saģērba, es klusēju. Šoreiz brokāta josta tika uzlikta zemu, lai es to varētu viegli aizsniegt ar strauju rokas kustību.

Es klusēju ari tad, kad Elēna izsukāja manus matus. Bet, kad viņa sāka tos rūpīgi kārtot mirdzošajā tīkliņā, es ierunājos: - Tātad tu nepalīdzēsi Mateo.

Kalpones seju es redzēju spogulītī; tā bija tikpat skumīga kā viņas balss. - Es neuzdrošinos. Jūs atceraties, kas notika ar Zaļumu…

- Jā, - es skarbi noteicu. - Es atceros, kas notika ar Zaļumu. Vai tev nešķiet, ka tas pats gaida mani un manu dēlu?

Viņa kaunā nolieca seju un vairs neuzlūkoja mani, nepaceldama arī balsi. Kad viss bija pabeigts un es biju gatava, kalpone pavirzījās uz durvju pusi.

-   Pagaidi, - es pavēlēju, un viņa apstājās. - Ir kāds sīkums, ko vari izdarīt manā labā. Man nepieciešams bridis vienatnē. Tikai bridis, lai varu saņemt drosmi.

Elēna negribīgi pievērsās man. - Es nedrīkstu atstāt jūs vienu, madonna. Sers Frančesko īpaši piekodināja…

-    Tad neatstāj mani vienu, - es steidzīgi pārtraucu kalponi. - Es atstāju šalli uz balkona. Lūdzu, atnes to man.

Viņa saprata. Viegli nopūtusies, Elēna pamāja un lēni devās uz balkona pusi, uzmanīdamās, lai pret mani visu laiku būtu pavērsta viņas mugura.

Es kustējos ātri un klusi. Izvilkusi tēva stiletu no matrača dūnām, es ieslēpu to aiz jostas.

Elēna lēni atgriezās. - Jūsu šalles tur nav, - viņa paziņoja.

-    Pateicos, ka meklēji, - es atbildēju.

Kareivis, kurš nogalināja Zaļumu, naidīga izskata jauneklis ar rētainiem vaigiem, aizveda mani uz karieti, kur jau gaidīja Frančesko un Salvatore de Paci. Frančesko bija ģērbies savā smalkākajā priora tērpā; pirmo reizi mūžā es redzēju viņu ar garu nazi pie siksnas. Salvatorem mugurā bija tumši zaļa lucco - deši tāda eleganta, bet pieticīga tunika, kādu varētu izvēlēdes Lorenco de Mediči. Ari viņš bija bruņots - pie gurna piesprādzējis glitu zobenu.

-    Skaisd, skaisti, - Salvatore nomurmināja, mani ieraudzījis. Viņš paliecās uz priekšu, pietupdamies karietē, un piedāvāja roku, lai palīdzētu man iekāpt; es atteicos un nopurināju kareivja roku, kas mani turēja. Satvērusi durvju malu, es uzvilku augšā sevi pašu un smago tērpu ar garo trēnu.

-   Viņa padesi ir glīta, vai ne? - Frančesko lepni noteica, it kā pats būtu mani radījis.

-   Patiesi. - Salvatore aplaimoja mūs ar augstprātīgu smaidu.

Es apsēdos blakus kareivim. Mūs veda Klaudio; aizmugurē sekoja otra kariete, un es izliecos laukā pa logu, mēģinādama saskatīt, kas tajā sēž. Es redzēju tikai ēnainus apveidus.

-   Sēdi, Liza, - Frančesko asi pavēlēja, tāpēc es pagriezos pret viņu. Kariete izbrauca caur vārtiem uz ielas. - Neesi tik ziņkārīga. Drīz vien uzzināsi vairāk, nekā jebkad esi vēlējusies zināt. - Viņa acis mirdzēja līksmas gaidas un satraukums. Es drūmi skatījos uz viņu un jutu tēva naža smagumu pie vidukļa.

Diena bija silta, pārāk silta smagajam samta tērpam, tomēr manī mājoja aukstums - un gaisā vēl jautās dumu smārds no iepriekšējās dienas sārta. Gaisma bija pārāk skarba, krāsas nepatīkami košas. Tērpa piedurknes zilais tonis dzēla man acis.

Doma laukumā ļaužu bija maz; droši vien Svētā Marka baznīcā valdīja vēl lielāks tukšums. Nostājusies starp Frančesko un Salvatori, kam sekoja mans kareivis, es pagāju garam astoņstūrainajam Svētā Jāņa Baptistērijam, kur biju laulājusies un kristījusi savu dēlu. Frančesko satvēra manu roku un vadīja mani taisni uz priekšu, lai es neredzētu, kas izkāpa no karietes aiz mums.

Katedrālē bija vēss un krēslains. Kad pārkāpu slieksnim, tagadnes robežas kļuva neskaidras un saplūda ar pagātni. Es vairs nevarēju pateikt, kur viena sākas un otra beidzas.

Mēs kopā gājām pa sānu eju. Salvatore spēra soļus blakus Frančesko, kurš turējās man kreisajā pusē. Jaunais, slepkavnieciskais kareivis neatkāpās no maniem labajiem sāniem. Mūsu solis bija straujš; es centos palūkoties garām savam viltus vīram, garām Salvatorem, izmisīgi meklēdama mīlētu seju, lūgdama Dievu, kaut es to redzētu, un vienlaikus cerēdama, ka to neatradīšu.

Tomēr man izdevās redzēt maz, jo mēs strauji tuvojāmies altārim. Es guvu tikai dažus gaistošus iespaidus. Dievnams bija mazāk nekā trešdaļu pilns. Ubagi, mūķenes melnos tērpos, tirgoņi; divi mūki, kas mēģina savaldīt nemierīgu dažādu vecumu ielaspuiku pulciņu. Kad gājām garām citiem augstdzimušajiem uz savu vietu - otrajā rindā no altāra un nedaudz malā, pie kora nodalījuma, - Frančesko smaidīja un māja paziņām. Es sekoju viņa skatienam un ieraudzīju sešus priorus, kas bija iekārtojušies mums visapkārt.

Es prātoju, kuri no tiem ir līdzdalībnieki un kuri kļūs par upuriem.

Beidzot mēs apstājāmies zem milzīgā kupola. Es nostājos starp savu vīru un neapmierināto kareivi un pagriezu galvu pa labi, ieraudzījusi kustību uz mūsu pusi.

Mateo. Mans dēls gāja ar mazām, spēcīgām kājelēm, turēdamies pie savas zīdītājas rokas. Ietiepīgais zēns; viņš neļāva, lai viņu nestu rokās. Viņam tuvojoties, man paspruka kluss kliedziens. Frančesko sagrāba manu roku, bet ar otru es sniedzos pēc dēla. Viņš mani ieraudzīja un ar sirdi plosošu smaidu sauca pēc manis. Es atbildēju.

Zīdītāja viņu satvēra, uzcēla augšā un nesa, līdz nostājās blakus kareivim - mūsu barjerai. Mateo locījās, pūlēdamies tikt pie manis, bet meitene viņu cieši turēja, un kareivis nedaudz pagāja uz priekšu, lai es nevarētu pieskarties savam bērnam. Es izmisusi novērsos.

- Mums likās, ka labāk būtu, ja māte redzētu savu bērnu, - Frančesko man klusi paskaidroja. - Ja viņa redzētu, kur tas atrodas, un neaizmirstu rīkoties, kā bērnam nāk par labu.

Es palūkojos uz kareivi. Biju domājusi, ka viņš ieradies tikai kā mans sargs un slepkava. Tagad es redzēju viņu gaidām ar lielo nazi blakus manam dēlam; manas krūds žņaudza tāds naids, ka es tik tikko turējos kājās.

Biju atnākusi uz Doma katedrāli ar vienu domu: nogalināt Frančesko, pirms tiks dota zīme sākt uzbrukumu. Tagad es vilcinājos. Kā man glābt bērnu un vienlaikus parūpēties, lai mans mocītājs mirtu? Man bija dota tikai viena iespēja. Ja uzbrukšu kareivim, Frančesko noteikti uzbruks man - un Salvatore de Paci atradās zobena cirtiena attālumā no Džuljāno mantinieka.

Tavs bērns jau ir miris, es sev atgādināju. Tāpat ka tu. Mums nebija glābiņa; man dota tikai viena iespēja - atriebt, nevis izglābties.

Es viegli uzliku uz vidukļa roku, to pašu, kas bija sniegusies pēc Mateo, un sajutu tur apslēpto dunci. Un es no sirds biju pārsteigta, ka esmu ar mieru pamest dēlu likteņa varā, lai klausītu naida balsij. Cik ļoti es šobrīd līdzinājos savam tēvam Antonio! Tomēr es ietiepīgi nodomāju, ka viņš cietis tikai vienu zaudējumu; man bija atņemts daudz vairāk.

Es pirkstiem taustīju jostu un nezināju, ko darīt.

Sākās mise. Priesteris un tā palīgi devās pie tumšā, ar zelta segu apklātā altāra, kam pāri slējās grebums ar mirstošo Jēzu pie krusta. Vīraka trauciņš svaidīdamies atstāja ēnainajā krēslā smaržīgus dūmus, vēl vairāk sapludinot apveidus un laika robežas. Koris nodziedāja Introit un Kyrie. Aiz mums smejošu bāreņu pulciņš spiedās tālāk uz baznīcas priekšpusi, sajaucoties ar aizvainotajiem augstmaņiem. Bērniem sekoja viens no mūkiem un klusi rājās. Uz mūsu pusi uzvēdīja netīru, nemazgātu bērnu smaka; Frančesko neapmierināts pacēla pie deguna mutautu.

Dominus vobiscum, lai Dievs ir ar jums visiem, teica priesteris.

Et cum spiritu tuo, Frančesko atbildēja.

Priestera palīgam skaitot Epistulu, es ar acs kaktiņu pamanīju kādu kustību. Kāds tumšā ģērbā un ar kapuci bija izslīdējis cauri pūlim un nostājies aiz manis. Man šķita, ka dzirdu viņa elpu, jūtu tās siltumu uz sava pleca. Es zināju, ka viņš atnācis pēc manis.

Pagaidām viņš necirtis, es sev teicu, cīnīdamās ar vēlmi sniegties pēc sava ieroča. Viņš mani nenogalinās, pirms tiks dota zīme.

Frančesko pameta skatienu pār plecu uz slepkavu, kura seja slēpās kapuces tumsā; viņa skatienā uzmirdzēja atzinība. Tas bija viņa plāns. Pagriezis galvu, Frančesko pamanīja, ka es viņu vēroju, un viņam patika manas bailes. Nelietis veltīja man aukstu, tēloti labsirdīgu smaidu.

Koris dziedāja: Celies, Kungs, savās svētajās dusmās; cel savu roku pret manu naidnieku nodomiem.

Man kreisajā pusē tālu prom sākās sīks kustības vilnis, kas izgāja caur prioru un augstdzimušo rindu un aizplūda līdz Sal- vatorem de Paci. Viņš pagriezās pret manu vīru un kaut ko nočukstēja. Es sasprindzināju dzirdi.

- …pamanīja Pjēro. Bet nekur…

Frančesko atrāvās un nevilšus pastiepa kaklu, lūkodamies sev pa kreisi pūli. - Kur ir Džuljāno?

Es saspringu, līdz sāpēm sajuzdama slepkavu sev aiz muguras un kareivi, kurš stāvēja blakus manam bērnam. Ja Džuljāno nav ieradies, varbūt viņi mūs nogalinās nekavējoties. Divi ielaspuikas mums aiz muguras skaļi iesmējās; mūks viņus apklusināja.

Es nedzirdēju sprediķi. Priestera balss skaitīja vārdus, bet es tos neuztvēru. Manas labās rokas pirksti skāra jostas malu. Ja kareivis vai mans slepkava sakustētos, es akli cirstu.

Uz Salvatores pusi aizceļoja jauns čukstu vilnis. Viņš ar zodu norādīja kaut kur pa kreisi un nomurmināja: - Viņš ir šeit…

Viņš ir šeit.

Šeit, kaut kur man tuvumā, ārpus mana redzesloka un balss skaņas, neaizskarams man brīdi pirms nāves. Es neraudāju, bet sagumu zem šīs apziņas smaguma. Es iedūru skatienu marmorā sev zem kājām un lūdzos. Dzīvo un esi vesels. Dzīvo…

Priesteris noskandēja Oremus, paņēma dievmaizi un pacēla to pretī krustā sistajam Jēzum.

Offerimus tibi Dominē…

Salvatore uzlika roku uz zobena spala un pieliecās tuvāk Frančesko. Viņa lūpas izveidoja vārdu "drīz".

Tajā pašā mirklī mans slepkava ar vienu plūstošu, strauju kustību paliecās uz priekšu, uzkāpdams uz mana trēna, lai es nevarētu mesties prom, un piespieda lūpas man pie auss.

-    Monna Liza, - viņš nočukstēja. Ja viņš nepateiktu šos divus vārdus, es ķertos pie dunča. - Kad došu zīmi, krītiet.

Es nespēju paelpot. Pavērusi lūpas, es vilku gaisu iekšā pa muti un vēroju, kā priestera palīgs pieiet pie altāra un sāk liet kausā vīnu. Frančesko roka cēlās pie gurna.

Otrs palīgs pagāja uz priekšu, nesot karafi.

-    Tagad, - Salajs nočukstēja un piespieda kaut ko cietu un trulu man pie muguras, zem ribām, radot iespaidu, ka dod pēdējo cirtienu.

Es klusēdama noslīgu uz aukstā marmora.

Frančesko man blakus iekliedzās un nokrita ceļos tajā pašā brīdī, kad izvilka savu nazi; tas nograbēja uz grīdas viņam blakus. Es piecēlos sēdus. Salaja ielaspuiku armija metās uz priekšu, ielencot kareivi. Viens iegrūda nazi tam mugurā un novilka jauno vīrieti lejā, lai otrs varētu pārgriezt rīkli.

Pasaule uzsprāga kliedzienu jūrā. Es uztrausos kājās, saukdama Mateo vārdu un nolādēdama savus svārkus, kuros pinos.

Bāreņi bija apstājuši viņu un zīdītāju; es izvilku sava tēva stiletu un metos tiem pretī. Mans dēls bija iekārtojies rokās mukām no bāreņu slimnīcas.

-    Liza! - viņš sauca. - Liza, nāc mums līdzi!

Sāka skanēt torņa zvans. Man garām paskrēja panikas pārņemts augstmanis kopā ar savu sievu, gandrīz notriecot mani zemē. Es noturējos kājās, bet viņiem sekoja izbiedētu dievlūdzēju pūlis. - Leonardo, nes viņu prom! - es kliedzu. - Es jums sekošu, sekošu, tikai bēdziet!

Viņš negribīgi pagriezās un aizskrēja. Es noturējos, par spīti joņojošajam pūlim, un pievērsos Frančesko.

Viņš bija nokritis uz sāna; Salajs, ievainojis viņu, bija aizspēris prom garo nazi. Frančesko bija bezpalīdzīgs.

-    Liza, - viņš ierunājās, šausmās iepletis acis. - Kāds no tā labums? Kāds labums?

Patiesi - kāds labums? Es pietupos un tuvojos viņam, pacēlusi nazi virs galvas - nepareizā tvērienā. Salajam tas nepatiktu. Bet es gribēju to triekt lejup tāpat, kā Frančesko de Paci tuvināja savu ieroci Lorenco brālim - mežonīgi, neapdomīgi, niknuma krampjos, asinīm šjācoties, ar tūkstoš cirtieniem par katru pastrādāto ļaundarību. Es nesaudzētu nevienu sprīdi viņa miesas.

Tu iedzini lamatas manu tēvu.

Noslepkavoji manai sirdij tuvos.

Nozagi manu dzīvi un bērnu.

-   Tu neesi mans vīrs, - es riebumā noteicu. - Nekad neesi bijis. Un sava patiesā vīra labā es tevi nogalināšu! - Es pieliecos vēl tuvāk.

Un viņš cirta pirmais. Ar nelielu asmeni, ko bija noslēpis dūrē. Tas iekodās miesā tieši zem kreisās auss un ļoti ātri steidzās uz labo ausi, bet nepaguva sasniegt kakla vidu, kad es pārsteigtā atrāvos un apsēdos uz grīdas.

-    Maita, - viņš nokrāca. - Vai domāji, ka es ļaušu tev visu sabojāt? - Frančesko atslīga uz grīdas, vēl dzīvs, un glūnēja uz mani naidpilnām acīm.

Es pieliku roku pie kakla un uzreiz atrāvu atpakaļ. Mana plauksta bija granātu krāsā - asinssarkana kaklarota, Frančesko pēdējā dāvana.

Varu šeit noasiņot līdz nāvei, es domāju. Varu atriebties. Varu nogalināt Frančesko un noasiņot, un mani vēlāk atradīs šeit, sakņupušu pār viņa līķi.

Es pieņēmu lēmumu. Nenogalināt.

Man ausis skanēja ūdens šalkoņa. Es slīku tāpat kā Džuljāno Frančesko stāstītajos melos, it kā būtu iekritusi Arno no Svētās Trīsvienības dlta. Iekritusi un nogrimusi dziļi lejā. Un esmu beidzot sasniegusi vietu, kur visas manas izjūtas sastingušas.

Es vairs nesatraucos par Mateo. Es zināju, ka viņš ir drošībā sava vectēva rokās. Es neraizējos par sevi, necentos bēgt no uzbrucējiem, jo zināju, ka vairs neesmu viņu mērķis. Es neraizējos par Frančesko un savu naidu. Par to es ļaušu parūpēties Dievam un laicīgajai varai. Tas nav mans uzdevums. Tagad es zināju, ko liktenis paredzējis man.

Dievs, lūdzu, ļauj man izglābt Džuljāno.

Notika brīnums; es piecēlos.

Mans ķermenis šķita pielijis ar svinu, gaiss bija smags kā ūdens, pa to bija grūti iet, bet es liku sev paveikt neiespējamo: es sekoju Salvatorem de Paci, meklējot savu mīļoto. Stilets šķita smags; mana roka trīsēja, pūloties to noturēt.

Es dzirdēju viņa balsi.

Liza! Liza, kur tu esi?

Mans vīrs, es nāku! Es atvēru mud, lai atsauktos, bet mana balss bija tikai sāpju pilns dvesiens, kas pagaist plūdu rēkoņā.

Katedrāle šķita pielieta ar neskaidru, duļķainu ūdeni; es tik tikko redzēju cīnītāju plūstošos apveidus uz galvu reibinošā nevainīgu bēgļu fona. Es manīju bāreņus, netīrus puikas ar maziem, mirdzošiem nažiem, un vīrus ar paceltiem zobeniem, zemniekus, priesterus un augstmaņus, bet man tas viss paslīdēja garām. Šalkoņa ausīs dzisa, līdz zvanu drudžainā skaņa pagaisa nebūtībā. Upē viss bija kluss.

Pa atvērtajām durvīm, kas ved uz Via de Servi, ieplūda gaisma, un tās staros es redzēju viņu: Džuljāno. Viņš bija ietērpies mūka talārā. Kapuce bija atmesta atpakaļ, atklājot skatienam tumšos, sprogainos matus un bārdu, ko es neesmu redzējusi. Rokā viņš turēja garu zobenu, pavērsis tā galu pret zemi, un skrēja uz priekšu. Viņš ir vīrietis; kamēr bijām šķirti, mans Džuljāno ir pieaudzis. Viņa sejas vaibsti, tik patīkami nesimetriski, bija saspringti, un ap viņa muti rotājās rūgtums.

Viņš ir brīnišķīgs un skaists, un dziļā brūce, kas tik ilgi mājojusi manā sirdī, beidzot sadzija.

Bet man vairs nebija ļauts sekot sirdij; esmu šeit, lai labotu citu kļūdas. Esmu ieradusies paveikt to, ko vajadzēja izdarīt jau pirms diviem gadu desmitiem: novērst nevainīgu cilvēku nāvi.

Un es viņu redzēju, Salvatori, Frančesko de Paci dēlu, kurš izcīnīja ceļu cauri bēgošo dievlūdzēju straumei, turēdams zobenu pie sāniem. Viņš virzījās pretī Džuljāno.

Bet Džuljāno viņu neredzēja. Džuljāno redzēja tikai mani. Viņa acis bija gaisma otrā krastā; viņa seja bija bāka. Viņš sauca manu vārdu.

Es alku doties pie viņa, bet nedrīkstēju pieļaut kļūdas, ko pieļāva Anna Lukrēcija, Leonardo, Džuljāno Vecākais. Es nedrīkstēju padoties kaismei. Es atrāvu skatienu no Džuljāno sejas un piekalu to Salvatorem. Es nespēju paiet, bet klupdama sekoju viņam. Es turējos kājās, kaut gan pūlis vilka mani sev līdzi. Dievs deva man brīnumu: es nekritu. Es nezaudēju samaņu un nenomiru. Es gandrīz skrēju.

Kad tuvojos abiem vīriešiem. Džuljāno gavilējošā līksme deva ceļu nemieram un trauksmei. Viņš redzēja asinis, kas lija no mana kakla, izmērcējot ņieburu. Viņš neredzēja Salvatori, kurš tuvojas no sāniem; viņš redzēja tikai mani tam aiz muguras. Viņš neredzēja Salvatori rokas stiepiena attālumā, neredzēja Salvatori, kurš paceļ zobenu, gatavs to nolaist, nogalināt Lorenco viskarstāk mīlēto dēlu.

Bet es viņu redzēju. Ja man pietiktu spēka, es nostātos starp abiem vīriešiem. Es uztvertu cirtienu, kas paredzēts manam mīļotajam. Bet es nepaspēju, nevarēju iespraukties starp viņiem. Es varēju tikai mesties uz priekšu, izmantojot visu vēl plaušās palikušo gaisu, un uzbrukt Salvatorem no muguras.

Un mirkli, pirms Salvatore pacēla asmeni, mirkli, pirms viņš to tuvināia Džuljāno, es pasniedzos tālāk nekā iespējams. Ar savu asmeni es atradu mīksto vietu zem Salvatores ribām un iegremdēju to līdz spalam.

Es atcerējos zīmējumu uz Bargello sienas, kurā attēlots Bernardo Barončelli. Es atcerējos tintes skici, kurā viņš karājas virvē, nodūris galvu, kurai uzspiests nožēlas zīmogs. Un es čukstēju:

- Saņem, nodevēj.

Es atvieglota izgrūdu nopūtu. Džuljāno bija dzīvs, viņš stāvēja Arno krastā, lāsmojošas saules gaismas apmirdzēts, un gaidīja mani atplestām rokām. Es tajās iekritu un slīku lejup, lejup, vēl dziļāk, kur ūdens ir nebeidzams un melns.

Epilogs

1498. gada jūlijs

LXXI

Es izrāvos no nāves ķetnām, un ari Frančesko izdzīvoja. Cirtiens, ko veltīju Salvatorem de Paci, notrieca viņu zemē, un tur viņu asiņojošu nogalināja kāds cits.

Viņa algotņi iejāja Sinjorijas laukumā, zvaniem skanot, bet tur sastapa baismu pretestību. Ieraudzījuši Pjēro armiju un uzzinājuši, ka Salvatore neieradīsies musināt tautu pret Mediči un vadīt iebrukumu pilī, gāžot Sinjoriju, algotņi izklīda un devās prom.

Mesers Jākopo netika atriebts.

Mans vīrs paskaidroja, ka vēl nav pienācis laiks Mediči atgriezties Florencē un pārņemt varu; Sinjorija viņus vēl pietiekami neatbalstīja. Pjēro bija guvis mācību, ka pacietība ir vērtīgāka par zeltu. Bet reiz pienāks īstais laiks. Tas pienāks.

Mani uzjautrināja ziņa, ka Frančesko cenšas saglabāt ilūziju Florences acīs. Viņš visiem stāsta, ka es vēl joprojām esmu viņa sieva, ka es tikai devos uz laukiem kopā ar bērnu, jo Doma katedrālē piedzīvotais atstājis nelāgu iespaidu uz maniem nerviem. Izmantojot savu viltību un sakarus, viņš izbēga no cilpas, tomēr tagad ir kritis nežēlastībā. Viņš nekad vairs netiks valdības krēslā.

Es beidzot esmu Romā kopā ar Džuljāno un Mateo. Šeit ir siltāks, mazāk mākoņu un lietus. Nav tik daudz miglas kā Florencē; Romā saule visu apspīd koši un bez slēpšanās.

Tagad, kad esmu nedaudz atguvusi spēku, mūs apciemot ieradies Leonardo. Es atkal viņam pozēju, kaut gan ap kaklu man ir apsējs, un sāku domāt, ka glezna nekad viņu pilnībā neapmierinās. Viņš to nemitīgi maina, apgalvodams, ka mana tikšanās ar Džuljāno atspoguļosies manā sejā. Viņš sola nepalikt Milānā uz visiem laikiem; izpildījis savu pienākumu pret hercogu, viņš grib apmesties Romā, kur Džuljāno būs viņa patrons.

Drīz pēc Leonardo ierašanās, kad pirmo reizi pozēju viņam Džuljāno piederošajā Romas pilī, es uzdevu māksliniekam jautājumus par savu māti. Tiklīdz viņš man pateica, ka esmu viņa bērns, es zināju, ka ta ir patiesība. Nemitīgi meklējot savā atspulgā cita vīrieša vaibstus, es nepamanīju viņējos. Bet tie lūkojās man pretī sievišķā atveidā katru reizi, kad uzsmaidīju savam attēlam uz papeles plāksnes.

Viņš patiesi bija aizrāvies ar Džuljāno - līdz brīdim, kad ar Lorenco starpniecību iepazina Annu Lukrēciju. Viņš ne reizi nepauda viņai savas jutas, jo bija zvērējis nekad neapņemt sievu, lai neapdraudētu savu mākslu un pētniecību. Tomēr šīs izjūtas kļuva gandrīz nevaldāmas. Ieraudzījis manu māti ēnu apdvestajās ielās vakarā, kad pirmo reizi pamodās alkas viņu gleznot, Leonardo saprata, ka viņa un Džuljāno ir mīļākie. Šī atskārsme modināja drausmu greizsirdību. Viņš atzinās, ka tobrīd arī pats spētu Džuljāno nogalināt.

Un nākamajā rītā Doma katedrālē šī pati greizsirdība neļāva viņam sajust tuvojošos traģēdiju.

Tas bija īstais iemesls, kāpēc viņš nevienam neatklāja, ko uzzinājis drīz pēc ierašanās Vissvētās Pasludināšanas baznīcā - ka mans tēvs bijis nožēlnieks, kurš deva Džuljāno nāvējošo cirdenu. Kā viņš varētu aizturēt cilvēku, kurš padevies greizsirdības ļaunajiem čukstiem, ja pats bijis tās varā? Tas nebūtu taisnīgi, un nelikās arī nepieciešams mocīt mani ar šādu vēsd.

Pēc slepkavības Leonardo pārņēma neizturamas bēdas. Un dienā, kad Svētā Lorenco baznīcā notika Džuljāno bēres, viņš satriekts izgāja no dievnama un devās uz kapsētu, lai klusībā ļautu vaļu savām sāpēm. Tur viņš ieraudzīja manu raudošo māti un atzinās gan savā vainas apziņā, gan mīlestībā. Kopīgās bēdas viņus saistija, un šo izjūtu vara viņi zaudēja apvaldu.

- Lūk, cik daudz nelaimju mana kaislība sagādāja tavai mātei un tev, - Leonardo sacīja. - Es nespēju paciest domu, ka tu varētu pieļaut tādu pašu kļūdu. Negribēju riskēt un atklāt tev, ka Džuljāno ir dzīvs, jo baidījos, ka tu centīsies ar viņu sazināties un pakļausi jūs abus briesmām.

Es pametu skatienu laukā pa logu, vērodama uzmācīgo saules gaismu. - Kāpēc tu man to nepateici jau pašā sākumā? - es uzmanīgi jautāju. - Kāpēc ļāvi domāt, ka esmu Džuljāno meita?

-   Es vēlējos, lai tev būtu visas Mediči mantinieces tiesības; viņi par tevi varēja parūpēties daudz labāk nekā nabadzīgs mākslinieks. Nevienam tas nekaitēja, un Lorenco vismaz guva kaut nedaudz prieka uz savas nāves gultas. - Leonardo sejā atplaik- snija skumīgs maigums. - Un vissvarīgākais iemesls bija mana nevēlēšanās aptraipīt tavas mātes piemiņu. Viņa bija ļoti tikumīga sieviete un atzinās, ka visā kopā ar Džuljāno pavadītajā laikā nav viņam ļāvusies, kaut gan visa pasaule uzskatīja pretējo. Tāda bija viņas uzticība vīram, un tāpēc vēl neizturamāks bija kauns, guļot ar mani. Kāpēc man atzīties, ka viņa un es, sodomīts, bijām mīlnieki, un iedragāt cieņu, kas viņai pienācās?

-    Mana cieņa pret viņu nav mazinājusies, - es iebildu. - Es mīlu jūs abus.

Leonardo smaids bija žilbinošs.

Kad Leonardo atgriezīsies Milānā, es nosūtīšu portretu viņam līdzi. Kad viņš to pabeigs - ja tas kādreiz notiks, - mēs ar Džuljāno to nepieņemsim. Es vēlos, lai tas paliek mākslinieka rokās.

Jo viņam ir tikai Salajs. Bet, ja viņš paturēs gleznu, viņam blakus vienmēr būšu es un mana māte.

Toties man ir Džuljāno un Mateo. Un katru reizi, kad ielūkojos spogulī, es redzu savu māti un tēvu.

Un manās lūpās rotājas smaids.

ANNAS MEDIČI Ģimene

NOTI kumu skala

>4.78. qada 26. aprīlis - Lorenco brālis Džuljāno de Mediči tiek noslepkavors Svētās Ziedu Dievmātes katedrālē.

gada decembris - Leonardo da Vinči uzzīmē skici, atainojot pakārto Bernardo Barončelli.

qada >y marts — datums, kas tiek reģistrēts kā Lizas di Antonio Gerardini dzimšanas diena.

1482. gads — Leonardo pamet Florenci un dodas uz Milānu.

/gq2. gada 8. aprīlis - mirst Lorenco de Mediči.

qada 8 novembris- Pjēro de Mediči kopā ar brāļiem tiek padzīts no Florences. Brāļi Mediči ar laiku apmetas Romā.

igg^. gada 17. novembris — Francijas karalis Kārlis VIII kopā ar savu armiju ienāk Florencē.

gada f marts — Liza Gerardini apprecas ar Frančesko del Džokondo.

gada 7- februāris - Savonarolas sarīkotais "Greznības

sārts".

14.98. gadaaprīlis- bēdīgi slavenā "uguns pārbaude".

14.98. gaiia 2->. maijs - Savonarola tiek sodīts ar nāvi.

'S°3- tfddt* decembris - Pjēro di Lorenco de Mediči noslīkst Gariljiāno upē.

tp2. gada augusts - Džuljāno di Lorenco de Mediči tiek sagaidīts mājās kā Florences valdītājs.

'S'3- " marts ~ Džovanni di Lorenco de Mediči ievēlēts par pāvestu un iegūst vārdu Leons X.

ip6. gads - Leonardo dodas uz Franciju. Karalis Fransuā I iegādājas "Monu Lizu". Glezna līdz šai baltai dienai tiek glabāta Francijā, Luvras muzejā.

Džina Kalogridisa

ES, MONA LIZA

Redaktore Liene Akmens

Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

Dž. Kalogridisa

Ka 290 Es, Mona Liza/ No angļu vai. tulk. Diāna Smilga. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2009. - 520 lpp.

ISBN 978-9984-35-433-0

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

[1] Sers - augstas kārtas pārstāvja tituls Itālijā. Līdzība ar Lielbritānijā piešķiramo titulu ir tikai fonētiska, atveidojot vārdu latviešu valodā. (Tulkotājas piezīme.)

Content

Kalogridisa Džina Es, Mona Liza

Prologs gada jūnijs