Adlers-Olsens Jusi

Fazānu slepkavas

Jusi Adlers-Olsens

Fazānu slepkavas

..

PROLOGS

PĀR KOKU GALOTNĒM norībēja vēl viens šāviens.

Dzinēju saucieni bija kļuvuši daudz skaidrāki. Pulss dunēja pret bungādiņām, bet miklais gaiss spiedās plaušās tik ātri un stipri, ka radīja sāpes.

"Tikai skrien! Nekrīti! Ja nokritīsi, vairs nepiecelsies. Velns, kāpēc es nevaru atbrīvot rokas? Skrien, skrien… kuš. Viņi nedrīkst mani sadzirdēt. Vai viņi dzirdēja? Vai tas notiks tagad? Vai mana dzīve tiešām beigsies šādi?"

Zari cirtās sejā, ievilkdami asiņainas švīkas, un asinis sajaucās ar sviedriem.

Tagad vīriešu balsis skanēja no visām pusēm. Tikai šajā mirklī parādījās nāves bailes.

Atskanēja vēl daži šāvieni. Lodes caur aso gaisu tagad svilpa tik tuvu, ka sviedri plūda aumaļām un noklājās zem apģērba kā komprese.

Pēc minūtes vai divām viņi būs klāt. Kāpēc rokas uz muguras neklausa? Kā gan tā līmlente var būt tik stipra?

Piepeši, švīkstinot spārnus, virs koku lapotnēm pacēlās izbiedētu putnu bars. Ēnu deja aiz egļu ciešās ierindas kļuva skaidrāka. Tagad līdz viņiem varbūt bija tikai simt metru. Viss kļuva skaidrāks. Balsis. Mednieku asinskāre.

Kā viņi to darīs? Viens vienīgs šāviens, viena bulta, un viss būs garām? Vai tā?

Nē, kāpēc lai viņi ar to aprobežotos? Tik žēlsirdīgi tie sātani nebija. Protams, ne. Viņiem bija ieroči un asinīm nosmērēti naži. Viņi jau bija nodemonstrējuši, cik efektīvi ir viņu arbaleti.

"Kur es varētu paslēpties? Vai te ir kāda vieta? Vai varu paspēt aizskriet atpakaļ?"

Skatiens pārmeklēja mežu. Šurpu turpu. Taču meklēšanu apgrūtināja līmlente, kas gandrīz aizsedza acis, un kājas klupdamas turpināja skriet.

"Tagad es pats sajutišu, kā tas ir būt viņu varā. Es nebūšu izņēmums, tieši tā jau viņi gūst apmierinājumu. Tikai tā tas var beigties."

Sirds tagad sitās tik stipri, ka puksti radīja sāpes.

1. NODAĻA

VIŅA ĻOTI RISKĒJA, uzdrošinādamās doties uz Strēgeti. Pa pusei aizsegusi seju ar netīri zaļu šalli, viņa slīdēja garām apgaismotiem veikalu skatlogiem, kamēr modrās acis skenēja ielu. Bija svarīgi pazīt cilvēkus, bet pašai palikt nepazītai. Spēt mierīgi sadzīvot ar saviem dēmoniem, bet pārējo atstāt tiem, kas steidzās garām. Pārējo atstāt nolādētajiem nezvēriem, kas vēlēja viņai ļaunu, un tiem, kuri nedzīviem skatieniem izvairījās no viņas.

Kimija palūkojās augšup uz laternām, kuru ledaini aukstā gaisma gūla pār Vesterbrogādi. Viņa iepleta nāsis. Drīz naktis kļūs aukstas. Jāsagatavo ziemas miga.

VIŅA STĀVĒJA DRŪZMĀ pie gājēju pārejas starp nosalušiem Tivoli apmeklētājiem un skatījās uz Centrālo staciju, kad pamanīja sev blakus sievieti tvīda mētelī. Viņu nopētīja piemiegtas acis, sieviete sarauca degunu un paspēra mazu solīti nostāk. Tie bija tikai pāris centimetru, taču ar to pietika.

"Mierīgi, Kimij!" pakausī pukstēja brīdinājuma signāls, bet dusmas centās gūt virsroku.

Viņas skatiens slīdēja lejup pa sievietes augumu, līdz sasniedza stilbus. Zeķbikses viegli spīdēja, potītes nostieptas augstpapēžu kurpēs. Kimija lūpu kaktiņos sajuta nodevīgu smaidu. Ar stipru spērienu viņa varētu to visu satriekt. Sieviete nolaistu. Viņa pieredzētu, ka pat Kristiāna Lakruā tērps nosmērējas uz slapjas ietves. Varbūt viņa iemācītos uzvesties.

Kimija ielūkojās sievietei sejā. Spilgts acu zīmulis, nopūderēts deguns, frizūra gluži kā apgriezta pa vienam matiņam. Stīvs un noraidošs skatiens. Jā, Kimija šo sugu pazina labāk nekā citi. Viņa pati reiz tur bija starp augstprātīgām labāko aprindu dāmītēm ar pilnīgi tukšu sirdi. Tādas toreiz bija viņas tā sauktās draudzenes. Tāda bija viņas pamāte.

Kimija viņas nicināja.

"Nu dari taču kaut ko!" čukstēja balsis viņai galvā. "Nesamierinies! Parādi viņai, kas tu esi. Nu!"

Kimija palūkojās uz bariņu tumšādainu zēnu otrpus ielai. Ja ne šo zēnu klīstošie skatieni, viņa būtu pagrūdusi sievieti, kad garām aizbrauca četrdesmit septītā maršruta autobuss. Kimija skaidri iztēlojās, kādu brīnišķīgu asins peļķi autobuss atstātu aiz sevis. Kādu šoku augstprātīgās sievietes sakropļotais augums izraisītu pūlī. Kādu patīkamu taisnības izjūtu tas sagādātu viņai.

Tomēr Kimija nepagrūda. Ļaužu pūlī vienmēr bija kāda modra acs, un arī viņā pašā kaut kas atturēja šaušalīgā atbalss no ļoti senām dienām.

Kimija pacēla piedurkni pie sejas un dziļi ieelpoja. Sievietei, protams, bija taisnība. Drēbes briesmīgi smirdēja.

Kad iedegās zaļais signāls, Kimija izgāja uz pārejas, vilkdama nopakaļ čemodānu uz šķībiem ritenīšiem. Tas būs čemodāna pēdējais gājiens, laiks izmest to veco grabažu.

Laiks nomainīt ādu.

STACIJAS LIELĀS ZĀLES vidū pie DSB kioska stāvēja reklāmas slietnis ar šīsdienas avīžu virsrakstiem, apgrūtinādams dzīvi steidzīgajiem un aklajiem. Ceļā caur pilsētu Kimija vairākkārt bija pamanījusi šīs reklāmas, no tām viņai kļuva nelabi.

Cūka, viņa nomurmināja un pagāja slietņiem garām, stīvi lūkodamās uz priekšu, tomēr, pagriezusi galvu, paspēja ieraudzīt seju avīzes BT reklāmā.

Uzlūkojot šo vīrieti, viņa sāka trīcēt.

Zem attēla bija rakstīts: Ditlevs Prams par divpadsmit miljardiem nopērk privātās slimnīcas Polijā. Kimija nospļāvās uz flīžu grīdas un bridi stāvēja nekustīgi, kamēr ķermenis nomierinājās. Viņa ienīda Ditlevu Pramu. Viņu un Torstenu, un Ulriku. Bet kādu dienu viņi redzēs! Kādu dienu viņa dabūs tos rokā. Noteikti dabūs.

Kimija mirkli pasmaidīja, un viņai uzsmaidīja kāds pretimnācējs. Vēl viens lētticīgs muļķis, kurš domā, ka zina, kas notiek citu galvā.

Piepeši viņa apstājās.

Mazliet tālāk savā parastajā vietā stāvēja Žurku Tīne. Salīkusi un viegli šūpodamās, netīrām rokām un smagiem plakstiem, pastiepusi uz priekšu roku stulbā paļāvībā, ka šajā skudru pūznī būs kāds, kurš iedos viņai desmit kronas. Tikai narkomāni spēja tā stāvēt stundu pēc stundas. Nabadziņi.

Kimija aizslīdēja viņai aiz muguras un devās taisnā ceļā uz Reventlovsgādes izeju, bet Tīne bija viņu pamanījusi.

Sveika! Ei, Kimij! Kimijai aiz muguras mirkļa apskaidrībā atskanēja nazāla balss, taču viņa nereaģēja. Atklātā telpā Žurku Tīne bija pilnīgi nelietojama, viņas smadzenes kaut cik darbojās, tikai divatā sēžot uz soliņa.

Toties viņa bija vienīgais cilvēks, kuru Kimija spēja paciest.

IELĀS ŠAJĀ DIENĀ vilka neizskaidrojami auksts vējš, tāpēc visi ātri steidzās mājās. Taksometru rindā pie stacijas kāpnēm Istedgādes pusē ar ieslēgtu motoru stāvēja pieci melni mersedesi. Tad jau kāds tur vēl būs, kad radīsies vajadzība, Kimija nodomāja. Vairāk neko viņai nevajadzēja zināt.

Kimija aizvilka čemodānu pāri ielai līdz taizemiešu veikaliņam pagrabā un novietoja to blakus logam. Viņai tikai vienu reizi bija nozaguši čemodānu, kad viņa to tur atstāja. Šodien tā nenotiks, šādā laikā pat zagļi nebāž degunu laukā. Turklāt bija jau arī vienalga. Čemodānā nebija nekā svarīga.

Laukumā pie Centrālās stacijas viņai vajadzēja pagaidīt tikai desmit minūtes, līdz parādījās ķēriens. No taksometra izkāpa satriecoši skaista sieviete ūdeļādas kažokā ar čemodānu uz kārtīgiem gumijas ritenīšiem, vingrais augums bija ietērpts ne lielākā izmērā par trīsdesmit astoto. Agrāk Kimija bija meklējusi tikai sievietes ar četrdesmito izmēru, bet tas bija jau pirms vairākiem gadiem. Bezpajumtnieces dzīve nepadarīja resnu.

Kimija nozaga čemodānu, kamēr sieviete stāvēja pie biļešu automāta stacijas zālē. Viņa devās uz otru izeju un pēc īsa mirkļa jau stāvēja lejā pie taksometriem Reventlovsgādē.

Meistarība aug trenējoties.

Kimija iecēla nozagto čemodānu pirmā taksometra bagāžniekā un lūdza šoferi izbraukt ar viņu nelielu līkumu.

No mēteļa kabatas viņa izvilka biezu žūksni simtkronu naudaszīmju. Dabūsiet pāris simtu pa virsu, ja darīsiet, kā es teikšu, viņa sacīja, ignorēdama šofera aizdomīgo skatienu un trīsošās nāsis.

Apmēram pēc stundas viņa atgriezīsies paņemt veco čemodānu. Tērpusies jaunās drēbēs, ar svešas sievietes smaržu uz miesas.

Ap to laiku šofera nāsis noteikti trīsēs citādi.

2. NODAĻA

DITLEVS PRAMS BIJA glīts vīrietis un pats to apzinājās. Lidmašīnu biznesa klasē netrūka sieviešu, kam nebija iebildumu, ja viņš pastāstīja par savu lambordžīni un attēloja, cik ātri ar to var nokļūt viņa mājās Rungstedā.

Šoreiz viņš bija iekārojis sievieti ar mīkstiem matiem un brillēm melnos, biezos ietvaros, kas lika viņai izskatīties nepieejamai. Tas viņu uzbudināja.

Ditlevs sievieti neveiksmīgi uzrunāja. Piedāvāja viņai žurnālu The Economist ar atomelektrostacijas attēlu uz vāka un saņēma noraidošu žestu ar roku. Viņš parūpējās, lai sievietei atnes dzērienu, bet viņa to nedzēra. Kad lidmašīna no Šcecinas precīzi paredzētajā laikā nolaidās Kastrupas lidostā, visas deviņdesmit dārgās minūtes bija izšķiestas velti.

Šādas neveiksmes padarīja viņu agresīvu.

Viņš soļoja cauri trešā termināļa stikla gaiteņiem un ieraudzīja savu upuri, sasniedzis slīdošo celiņu. Celiņa virzienā apņēmīgi devās vīrietis ar nedrošu gaitu.

Ditlevs pielika soli un nokļuva pie celiņa tieši mirklī, kad vecais vīrs tam uzlika vienu kāju. Ditlevs to iztēlojās pavisam skaidri: priekšā pašauta kāja liks kaulainajam augumam smagi gāzties uz organiskā stikla pusi, seja ar šķībajām brillēm noslīdēs gar stiklu, bet vecis drudžaini centīsies piecelties.

Ditlevs ļoti labprāt būtu gribējis īstenot šo domu dzīvē. Viņš taču bija tieši tāds, viņš un pārējie draugi bija ar to uzauguši. Tas nelikās ne šķebinoši, ne apkaunojoši. Ja viņš tiešām to izdarītu, tā savā ziņā būtu šī sievišķa vaina. Viņa taču varēja vienkārši atbraukt līdzi. Abi jau pēc stundas varētu gulēt viņa gultā.

Pie velna, viņa pati vainīga!

MOBILAIS TELEFONS IEZVANĪJĀS, kad atpakaļskata spogulī ieslīdēja Strandmellekroen restorāns un viņa priekšā atkal žilbinoši pletās jūra.

-Jā, viņš sacīja, paskatījies displejā. Tas bija Ulriks.

-    Viņu kāds redzējis pirms pāris dienām, Ulriks sacīja. Pie gājēju pārejas uz Centrālo staciju.

Ditlevs izslēdza MP3 pleijeru. Ak tā. Kad tieši?

-     Pirmdien. Desmitajā septembri. Ap deviņiem vakarā.

-     Un ko tu darīji?

-     Mēs ar Torstenu aizgājām apskatīties, bet viņu neatradām.

-     Torstens bija līdzi?

-    Jā. Nu, tu jau saproti. No viņa nebija nekādas jēgas.

-     Kam tu esi uzdevis šo darbiņu?

-     Olbekam.

-     Labi. Kā viņa izskatījās?

-    Man stāstīja, ka bijusi diezgan labi ģērbusies. Tievāka nekā agrāk, bet smirdējusi.

-     Smirdējusi?

-    Jā, pēc sviedriem un urīna.

Ditlevs pamāja ar galvu. Tas Kimijā bija visļaunākais. Viņa ne tikai nozuda uz mēnešiem vai gadiem, bet nekad nevarēja zināt, kas viņa īsti ir. Neredzama un piepeši biedējoši redzama. Kimija bija visbīstamākais viņu dzīvē. Vienīgā, kas patiesi varēja viņus apdraudēt.

-     Šoreiz mums viņa jādabū rokā. Skaidrs, Ulrik?

-    Un kā tad tu domā, kāpēc es zvanu?

3. NODAĻA

>

TIKAI NOSTĀJIES PIE Q nodaļas tumšā biroja Policijas pārvaldes pagrabā, Karls Mērks aptvēra, ka atvaļinājums un vasara patiešām ir cauri. Viņš ieslēdza gaismu un pārlaida skatienu savam rakstāmgaldam, kuru haotiskos laukumos sadalīja pietūkušas izmeklējamo lietu mapes. Radās uzmācīga vēlme aizcirst durvis un laisties lapās. Neko nelīdzēja arī tas, ka Asads visam pa vidu bija iestutējis gladiolu pušķi, kas varētu aizšķērsot vidēji lielu galveno ielu.

-     Sveiks mājās, bos! sacīja balss Karlam aiz muguras.

Viņš pagriezās un ielūkojās Asada dzīvīgi spožajās, brūnajās

acīs. Plānie, tumšie mati gandrīz pretimnākoši izspūruši visos virzienos. Pilnībā gatavs atkal gulties uz Policijas pārvaldes altāra. Ak kungs!

-     Skat, ko! Asads sacīja, ievērojis šefa gurdeno skatienu. Nevarētu iedomāties, ka tu esi atgriezies no atvaļinājuma, Kari.

Karls papurināja galvu. Vai tad esmu?

TREŠAJĀ STĀVĀ VISS atkal bija pārkārtots. Sasodītā reforma! Drīz vajadzēs izmantot GPS, lai sameklētu slepkavību nodaļas vadītāja kabinetu. Viņš bija prom tikai trīs nožēlojamas nedēļas, un tagad vismaz piecas jaunas sejas blenza uz viņu tā, it kā viņš būtu kaut kāds marsietis.

Kas, ellē, viņi tādi?

-    Man ir labas ziņas, Kari, sacīja slepkavību nodaļas vadītājs Markuss Jakobsens, kamēr Karla skatiens slīdēja pār viņa jaunā kabineta sienām. Dažas gaišzaļas plāksnes, kas atgādināja kaut ko vidēju starp operāciju zāli un krizes vadības centru Lena Deitona trilleri. No visām pusēm uz viņu blenza līķi ar dzeltenīgām acīm. Kartes, diagrammas un darba grafiki daudzkrāsainā juceklī. Izskatījās nomācoši efektīvi.

-    Labas ziņas, tu saki? Tas neizklausās labi, Karls atbildēja, smagi nokrizdams krēslā pretim priekšniekam.

-    Jā, Kari, drīz tev būs ciemiņi no Norvēģijas.

Karls lūkojās uz viņu gurdām acīm.

-    Es dzirdēju, ka ciemos pie Q nodaļas ieradīsies piecu cilvēku delegācija no Oslo Policijas direktorāta. Nākampiektdien pulksten desmitos. Tu taču neesi aizmirsis? Markuss pasmaidīja un pamirkšķināja ar aci. Viņi ļoti priecājoties par šo iespēju.

Šīs jūtas nebija abpusējas.

-     Šajā sakarā esmu tavai komandai piešķīris pastiprinājumu. Viņu sauc Roze.

Karls mazliet saslējās krēslā.

PĒC TAM VIŅŠ stāvēja aiz nodaļas vadītāja kabineta durvīm, cenzdamies nolaist savas uzrauktās uzacis. Kā mēdz teikt, nelaime nenāk viena. Tie nudien nebija meli. Piecas minūtes darbā, un tu jau esi sekretariāta praktikantes skolotājs, nemaz nerunājot par to, ka drīz vajadzēs kļūt par to troļļu gidu. Viņam veiksmīgi bija izdevies to aizmirst.

-     Kur tad ir tā jaunā, kas man piekomandēta? viņš apjautājās Sērensena kundzei aiz sekretariāta letes.

Tas sievišķis pat nepacēla skatienu no tastatūras.

Karls viegli pieklauvēja pie letes. It kā tas varētu ko līdzēt.

Tad viņš sajuta pieskārienu pie pleca.

-Te nu tu viņu satiec personiski, Roze, atskanēja balss viņam aiz muguras. Vai drīkstu iepazīstināt: Karls Mērks.

Karls pagriezās, ielūkojās divās pārsteidzoši vienādās sejās un nosprieda, ka melnās krāsas izgudrotājs mūžu nav nodzīvojis velti. Ogļmelni, superisi, izspūruši mati, melnum melnas acis un drūmi tumšas drēbes. Sasodīti neomulīgi.

-    Ak kungs, Līsa! Kas ar tevi noticis?

Nodaļas visefektīgākā sekretāre izlaida pirkstus caur saviem agrāk tik maigi gaišajiem matiem un žilbinoši uzsmaidīja Karlam. Smuki, vai ne?

Viņš lēnām pamāja.

Karls palūkojās uz otru sievieti, kura stāvēja uz mežonīgi augstiem papēžiem un vēroja viņu ar smaidu, kas varētu pārbiedēt jebkuru. Tad viņš pievērsa skatienu Līsai, kas izskatījās pārsteidzoši līdzīga šai sievietei. Dievs vien zina, kura no kuras šo tēlu noskatījusi.

-     Tā ir Roze. Viņa strādā pie mums jau pāris nedēļu un ir aplaimojusi sekretariātu ar savu starojumu. Tagad es atdodu viņu tavā gādībā. Parūpējies par viņu, Kari!

KARLS IEBRĀZĀS MARKUSA kabinetā, sagatavojis visus argumentus, bet pēc divdesmit minūtēm saprata, ka vilciens ir aizgājis. Viņam deva nedēļu laika, bet pēc tam meitene tik un tā būs jāved lejā. Markuss Jakobsens paziņoja, ka telpa blakus Karla kabinetam, kurā glabājās aprīkojums nozieguma vietu norobežošanai, jau esot iztīrīta un iekārtota. Roze Knudsena būs jaunā Q nodaļas darbiniece, un punkts.

Lai kādi būtu Jakobsena motīvi, Karlam tie nepatika.

Viņai policijas skolā bija teicamas sekmes, bet viņa izkrita braukšanas eksāmenā, un tad jau ar cilvēku ir cauri, lai cik spējīgs viņš būtu. Varbūt Roze bija mazliet par vārīgu praktiskajam darbam, tomēr viņa gribēja nokļūt policijā, tāpēc izmācījās par sekretāri un gadu nostrādāja centra iecirknī. Pēdējās pāris nedēļas viņa aizstāja Sērensena kundzi, bet nu jau Sērensena kundze ir atpakaļ, Markuss Jakobsens sacīja, piecpadsmito reizi griezdams uz riņķi savu pilno cigarešu paciņu.

-    Kāpēc tad tu to jauniņo nesūtīji atpakaļ uz veco iecirkni, ja drīkstu jautāt?

-Jā, kāpēc gan? Tur bija kaut kādas iekšējas rīvēšanās. Nekas tāds, kas attiektos uz mums.

-    Skaidrs.

Vārds "rīvēšanās" skanēja draudīgi.

-    Nu, tagad tev vismaz ir sekretāre, Kari, un viņa ir ļoti prasmīga.

Tā jau šefs teica par visiem.

-    VIŅA TAK LIKĀS ļoti jauka, manuprāt, Asads mēģināja uzmundrināt Kārlu zem Q nodaļas dienasgaismas spuldzēm.

-    Es tev varu pastāstīt, ka iepriekšējā darbavietā viņai ir bijusi rīvēšanās. Tādi cilvēki nav jauki.

-    Rīvēšanās…? Kas tas ir, Kari?

-    Aizmirsti to, Asad.

Palīgs pamāja ar galvu un iedzēra malciņu pēc piparmētrām smaržojošās substances, ko bija ielējis savā krūzītē. Paklau, Kari. Tajā lietā, kuru tu man atstāji, kamēr biji prom, es nekur tālāk netiku. Es paskatījos šur un tur, un visās neiespējamās vietās, bet papīri bija pazuduši haosā tur augšā.

Karls pacēla acis uz griestiem. Pazuduši? Nolādēts! Bet lai jau. Tad šajā dienā tomēr būs noticis arī kaut kas pozitīvs.

-   Jā, pavisam pazuduši. Bet tad es mazdrusciņ parakājos kaudzēs un atradu šito. Tā ir ļoti interesanta.

Asads pasniedza viņam gaišzaļu mapi un stāvēja sastindzis kā sālsstabs ar gaidpilnu izteiksmi sejā.

-    Vai tu domā tur stāvēt, kamēr es lasīšu?

-    Jā, paldies, Asads atteica un nolika krūzīti uz Karla rakstāmgalda.

Karls piepūta vaigus un tad lēnām izelpoja, atvērdams mapi.

LIETA BIJA VECA. Ļoti veca. Precīzi izsakoties no 1987. gada vasaras. Togad Karls ar vilcienu devās uz karnevālu Kopenhāgenā. Tur kāda rudmataina meitene iemācīja viņam dejot sambu. Meitenes ciskas bez mitas kustējās sambas ritmā, un tas bija pavisam debešķīgi, kad viņi noslēdza vakaru uz segas aiz kāda krūma Karaļa dārzā. Karlam bija mazliet pāri par divdesmit, un pēc šī brauciena viņš nemaz vairs nebija nevainīgs.

1987. gada vasara bija laba. Tovasar viņu no Vejles pārcēla uz Antonigādes policijas iecirkni.

Slepkavības acīmredzot bija notikušas astoņas līdz desmit nedēļas pēc karnevāla, ap to brīdi, kad rudmatainā meitene nolēma piekļaut savu sambas augumu citam jitlandietim. Jā, tieši laikā, kad viņš devās savās pirmajās nakts patruļās Kopenhāgenas šaurajās ieliņās. Patiesībā savādi, ka viņš neko par to neatcerējās, jo šī lieta bija pietiekami neparasta.

Kādā vasarnīcā netālu no Dībesē ezera Rērvigā atrada līdz nepazīšanai piekautus jauniešus māsu un brāli, septiņpadsmit un astoņpadsmit gadus vecus. Meitene piekaušanas laikā bija cietusi lielas sāpes, par to liecināja atvairoties gūtie ievainojumi.

Karls skatījās tekstā. Nekādu seksuāla uzbrukuma pēdu, nekas nebija pazudis.

Tad viņš vēlreiz izlasīja autopsijas protokolu un pēc tam pašķirstīja avīžu izgriezumus. To nebija daudz, toties virsraksti bija tik skaļi, cik nu vien varēja būt.

"Piekauti līdz nāvei," ziņoja Berlingske Tidende, savam konservatīvajam avīžniecības stilam netipiski detalizēti aprakstot atrastos līķus.

Abi līķi gulēja kamīna istabā, meitene ģērbusies peldkostīmā, bet brālis kails, ar rokā sažņaugtu pustukšu konjaka pudeli. Viņu bija nogalinājis sitiens pa pakausi ar trulu priekšmetu; vēlāk atklājās, ka šis priekšmets ir galdnieka āmurs, kuru atrada viršu pudurī starp Flindersē un Dībesē ezeru.

Motīvs nebija zināms, bet aizdomas ātri pievērsās grupai internātskolas audzēkņu, kas uzturējās viena audzēkņa vecāku milzīgajā vasarnīcā tuvāk pie Flindersē. Viņi vairākas reizes bija izraisījuši nekārtības vietējā krogā Den Runde, un pāris vietējo huligānu bija smagi cietuši.

-    Vai esi ticis līdz vietai, kur rakstīts, kas bija aizdomās turamie?

Karls sarauktām uzacīm pablenza uz Asadu. Ar šo atbildi

vajadzēja pietikt, bet Asads nebija apturams.

-    Nu, protams, esi. Ziņojums arī norāda, ka viņu visu tēvi pelnīja lielu naudu. Un tādu jau zelta astoņdesmitajos, vai kā nu tos gadus sauc, bija daudz, vai ne?

Karls pamāja ar galvu. Tagad viņš bija nonācis līdz šai teksta daļai.

Patiešām. Visu jauniešu tēvi bija sabiedrībā pazīstami cilvēki gan tolaik, gan tagad.

Karls pāris reižu pārlaida acis internātskolas audzēkņu vārdiem. Tur jau sviedri izspiedās uz pieres jo ne tikai viņu tēvi pelnīja lielu naudu un bija zināmi ikvienam. Pēc dažiem gadiem tādu pašu statusu ieguva arī vairāki grupas jaunieši. Piedzimuši ar sudraba karotīti mutē. Tur bija vairāku ekskluzīvu privāto slimnīcu dibinātājs Ditlevs Prams, starptautiski atzītais dizainers Torstens Florīns un biržas analītiķis Ulriks Dibels-Jensens. Visi bija uzkāpuši Dānijas veiksmes kāpņu augšgalā tāpat kā nu jau mirušais rēderis Kristiāns Volfs. Pēdējie divi grupas locekļi nebija tik veiksmīgi. Pie zelta jaunatnes piederēja arī Kirstena Marija Lasena, bet šodien neviens nezināja, kur viņa palikusi. Savukārt Bjarne Tēgersens, kas bija atzinies slepkavībās un tagad sēdēja cietumā, bija dzimis pieticīgākā ģimenē.

PABEIDZIS LASĪT, KARLS nometa lietas materiālus uz galda.

-    Njā, es gan nesaprotu, kā tie pie mums nonākuši, Asads sacīja. Parasti viņš šajā vietā būtu pasmaidījis, bet šoreiz to nedarīja.

Karls papurināja galvu. Es arī nesaprotu. Par šo noziegumu kāds ir ielikts cietumā. Viņš ir atzinies, saņēmis mūža ieslodzījumu un joprojām sēž aiz restēm. Turklāt viņš pieteicās pats, tad kāpēc šaubīties? Beigta balle. Karls aizcirta mapi.

-Jā. Asads iekoda lūpā. Bet viņš pieteicās tikai deviņus gadus pēc slepkavībām.

-    Nu un tad? Viņš taču pieteicās. Slepkavību brīdī viņam bija tikai astoņpadsmit gadu. Varbūt turpmākā dzīve viņam iemācīja, ka netīra sirdsapziņa nekad neizbalē?

-     Neizbalē?

Karls nopūtās. Jā, neizbalē. Neiznīkst. Ar gadiem netīra sirdsapziņa nepazūd, Asad. Notiek gluži pretēji.

Bija gandrīz redzams, kā Asada galvā čirkstēja zobratiņi. Pie šīs lietas kopīgi strādāja Nikēbingas Zēlandes un Holbekas policija, un arī Mobilā vienība piedalījās. Bet es neredzu, kurš mums to atsūtījis. Tu redzi?

Karls pievērsa skatienu mapes pirmajai lapai. Nē, tas nekur nav rakstīts. Ļoti dīvaini.

Ja mapi nebija atsūtījusi neviena no šīm iestādēm, kurš tad? Un kāpēc vispār kustināt šo lietu, ja tā bija pabeigta ar notiesājošu spriedumu?

-    Vai tas varētu būt sakarā ar šo te? Asads pajautāja. Viņš šķirstīja mapi, līdz atrada Muitas un nodokļu pārvaldes pielikumu un pasniedza to Karlam. Uz tā bija rakstīts: Gada deklarācija. Tā bija izdota Bjarnem Tēgersenam, adrese: Albertslundas komūnā, Vridslēselilles cietumā. Vīrietim, kas bija nogalinājis divus jauniešus.

-    Paskat! Asads norādīja uz milzīgu summu ailītē, kur jāieraksta no akciju pārdošanas iegūtie līdzekļi. Ko tu saki?

-     Es saku, ka viņš nāk no ļoti bagātas ģimenes un viņam ir bijis pietiekami daudz laika spēlēties ar naudu, un to viņš acīmredzot prot labi. Uz ko tu mērķē?

Viņš nenāk no bagātas ģimenes, es tev teikšu, Kari. Viņš no tā internātskolas bara bija vienīgais, kuram mācību maksu sedza stipendija. Viņš ļoti atšķīrās no pārējiem. Skaties! Asads pašķīra atpakaļ.

Karls atspieda galvu plaukstā.

Tā tas bija ar atvaļinājumiem.

Tie beidzās.

4. NODAĻA

1986. gada rudens

VIŅI BIJA ĻOTI atšķirīgi, taču viena lieta visiem sešiem ģimnāzijas otrās klases audzēkņiem bija kopīga kad beidzās stundas, viņi satikās mežā vai parkā un no pīpes smēķēja hašišu, pat ja lietus gāza kā ar spaiņiem. Viss glabājās gatavs koka dobumā, par to parūpējās Bjarne. Cigaretes, sērkociņi, folija un labākais hašišs, kādu par naudu varēja dabūt Nestvedā.

Viņi stāvēja bariņā un ātri vilka dūmu svaigajā gaisā, uzmanīdamies nenoreibt tik ļoti, lai acu zīlītes varētu viņus nodot.

Ne jau reibumā bija tā sāls. Galvenais bija pašiem būt noteicējiem. Nospļauties uz visām autoritātēm vissliktākajā iespējamā veidā. Un hašiša pīpēšana blakus internātskolai laikam bija ļaunākais, ko iespējams izdarīt.

Viņi laida pīpi apkārt, izsmēja skolotājus un centās pārspēt cits citu, stāstīdami, ko viņi ar skolotājiem darītu, ja vien rastos tāda izdevība.

Tā pagāja rudens līdz dienai, kad Kristiānu un Torstenu gandrīz pieķēra ar hašiša smaku, ko nespēja nomaskēt pat desmit ķiploka daiviņas. Viņi nolēma turpmāk hašišu apēst, jo to vismaz nevarēs saost.

Pēc tam viss sākās pa īstam.

VIŅUS PIEĶĒRA NOZIEGUMA vietā, kad viņi stāvēja brikšņos netālu no upes un iereibuši pļāpāja, bet no lapām pilēja izkususi sarma. Aiz krūmiem piepeši izslējās kāds zēns no jaunākajām klasēm un skatījās tieši viņiem acīs. Gaišmatains un ambiciozs draņķis, kaitinošs teicamnieks, kurš te medīja vaboli, ko varētu parādīt bioloģijas stundā.

Vaboles vietā viņš ieraudzīja Kristiānu, kurš lika mantas dobumā, Torstenu, Ulriku un Bjarni, kas smējās, vēderus turēdami, un Ditlevu, kurš bija pabāzis roku Kimijai zem blūzes. Arī viņa smējās kā traka. Hašs reti gadījās tik labs.

-     Es pateikšu direktoram! zēns viņiem uzsauca un laikus nepamanīja, cik zibenīgi noklusa vecāko biedru smiekli. Veiklais zēns bija pieradis citus ķircināt un būtu varējis aizbēgt no iereibušajiem biedriem, ja vien krūmi nebūtu tik biezi un apdraudējums tik nopietns.

No izslēgšanas visvairāk varēja zaudēt Bjarne, tāpēc tieši viņu Kristiāns pagrūda uz priekšu, kad viņi knēveli noķēra. Bjarne sita pirmais.

-    Tu zini, ka mans tēvs var iznīcināt tava tēva firmu, ja vien sagribēs. Lasies, stulbeni, citādi tev pašam ies plāni. Laid vajā, idiot! zēns kliedza.

Mirkli viņi vilcinājās. Zēns bija padarījis dzīvi neciešamu daudziem skolasbiedriem. Šajā skolā bija mācījušies viņa tēvs, tēvocis un vecākā māsa. Stāstīja, ka ģimene pastāvīgi ziedojot skolas fondam. Tieši no šādiem ziedojumiem bija atkarīgs Bjarne.

Tad uz priekšu panāca Kristiāns. Viņam nebija šādu finansiālu problēmu. Ja cietīsi klusu, tu dabūsi divdesmit tūkstošus kronu, viņš sacīja, domādams to nopietni.

-     Divdesmit tūkstošus! Zēns nicīgi nospurcās. Man tikai jāpiezvana tēvam, un es dabūšu divtik. Un viņš iespļāva Kristiānām sejā.

-    Velns parāvis, sīkais perdeli! Ja tu izpļāpāsies, mēs tevi nogalināsim!

Atskanēja sitiens, zēns aizlidoja atmuguriski, atsizdamies pret koka stumbru un kritienā ar dzirdamu knakšķi pārlauzdams dažas ribas.

Mirkli viņš gulēja, elsdams no sāpēm, bet acis joprojām bija spītīgas. Tad viņam tuvojās Ditlevs.

-    Mēs varam tevi nožņaugt, tā nav problēma. Vai paturēt zem ūdens upē. Varam arī tevi palaist un iedot divdesmit tūkstošus par mutes turēšanu. Ja tu tagad atgriezīsies skolā un pateiksi, ka nokriti, viņi tev ticēs. Nu, ko teiksi, smerdeli?

Zēns neatbildēja.

Ditlevs piegāja pavisam tuvu klāt gulošajam zēnam un ziņkārīgi viņu nopētīja. Sīkaļas reakcija viņu fascinēja. Viņš pacēla roku straujā kustībā, it kā grasītos sist, bet zēns joprojām nereaģēja. Tad Ditlevs stipri iesita viņam pa galvu. Zēns pārbijies sarāvās, bet Ditlevs sita atkal. Tā bija patīkama sajūta, Ditlevs sizdams smaidīja.

Vēlāk viņš stāstīja, ka šis sitiens bijis pirmais īstais kaifs viņa dzīvē.

-    Es arī gribu! iesmējās Ulriks un izspraucās pie šokētā zēna. Viņš bija lielākais no trim, un dūres sitiens atstāja neglītu zīmi uz zēna vaiga.

Kimija mazliet protestēja, bet viņu neitralizēja jauna smieklu lēkme, kas aizbiedēja no krūmiem visus mazos putniņus.

Viņi paši aiznesa zēnu atpakaļ uz skolu un noskatījās, kā viņu aizved ātrā palīdzība. Dažiem sametās bail, taču zēns nepļāpāja. Viņš nemaz neatgriezās skolā. Runāja, ka tēvs aizvedis viņu mājās uz Honkongu, bet varbūt tā nebija taisnība.

Pēc dažām dienām viņi mežā uzbruka kādam sunim un sasita to līdz nāvei.

Pēc tam vairs nebija ceļa atpakaļ.

5. NODAĻA

j

UZ MŪRA VIRS trim lielajiem logiem bija rakstīts Caracas. Šī savrupmāja bija uzbūvēta par kafijas tirdzniecībā nopelnītu bagātību.

Ditlevs Prams tūlīt bija pamanījis ēkas potenciālu. Dažas kolonnas šur un tur. Daži leduszaļa stikla mūri pāris metru augstumā. Taisnu līniju baseini ar čalojošu ūdeni un gludi zālieni ar futūristiskām skulptūrām Ēresunda krastā neko vairāk nevajadzēja, lai radītu fonu jaunākajai privātslimnīcai Rungstedas piekrastē. Tā specializējās stomatoloģiskajā ķirurģijā un plastiskajās operācijās. Tas nebija oriģināli, bet neparasti ienesīgi gan Ditlevam, gan daudzajiem indiešu un austrumeiropiešu ārstiem un zobārstiem, kurus viņš bija pieņēmis darbā.

Ditlevs, viņa vecākais brālis un divas jaunākās māsas bija mantojuši lielu bagātību, ko viņu tēvs sapelnījis astoņdesmitajos gados, spekulējot ar akcijām un uzpērkot uzņēmumus. Savu mantojumu Ditlevs pārvaldīja prasmīgi. Tagad viņa impērijā ietilpa sešpadsmit slimnīcu, un uz rasējumu dēļiem bija vēl četras jaunas. Ditlevs vairs nebija tālu no mērķa savākt savā kontā vismaz piecpadsmit procentu peļņas no visām Ziemeļeiropā veiktajām krūšu un sejas plastiskajām operācijām. Diezin vai uz ziemeļiem no Švarcvaldes bija kāda turīga sieviete, kas nebija koriģējusi dabas kaprīzes uz Ditleva Prama slimnīcas tērauda galdiem.

īsi sakot, viņam klājās sasodīti labi.

Raizes sagādāja vienīgi Kimija. Viņas rudimentārā eksistence aizņēma Ditleva prātu jau desmit gadus, un nu reiz bija gana.

Ditlevs pārvietoja Mont Blanc pildspalvu, kas gulēja uz rakstāmgalda mazliet šķībi, un vēlreiz ieskatījās savā Breitling pulkstenī.

Laika pietika visam. Olbeks būs ldāt tikai pēc divdesmit minūtēm. Pēc piecām minūtēm ieradīsies Ulriks un, Dievs vien zina, varbūt arī Torstens.

Ditlevs piecēlās un caur melnkoka paneļiem klātajiem gaiteņiem aizgāja garām slimnīcas nodaļai un operāciju zālēm, laipni pamādams ar galvu visiem, kas zināja, ka viņš ir neapstrīdamais boss. Tad viņš atgrūda durvis uz virtuves bloku, kas atradās apakšstāvā ar pasakainu skatu uz ledaini zilajām debesīm un Ēresundu.

Ditlevs paspieda roku šīsdienas pavāram un uzslavēja viņu tā, ka pavārs apmulsa. Tad papliķēja pa plecu viņa palīgiem un nozuda gaitenī, kur atradās veļas mazgātava.

Veicis daudzus aprēķinus, viņš zināja, ka Berndsena tekstila serviss spētu izmazgāt gultasveļu ātrāk un lētāk, taču vietējai mazgātavai bija pavisam cits nolūks. Tajā viegli pieejama bija ne tikai izmazgātā veļa, bet arī sešas filipīniešu meitenes, ko viņš bija nolīdzis mazgātavas apkalpošanai. Un ko gan tādā gadījumā izteica nauda?

Ditlevs pamanīja, ka jaunās, tumšādainās sievietes, viņu ieraudzījušas, saraujas, un tas viņu, kā allaž, uzjautrināja. Tad viņš satvēra tuvāko un ievilka veļas noliktavā. Meitene izskatījās nobijusies, bet labi zināja procedūru. Viņai bija visšaurākie gurni un vismazākās krūtis, toties visvairāk pieredzes. Savu mākslu viņa bija apguvusi Manilas bordeļos, tāpēc tas, ko viņa piedzīvoja pie Ditleva, bija tīrais nieks.

Meitene novilka viņam bikses un tūlīt piesūcās viņa loceklim. Kamēr viņa sūkdama berzēja Ditlevam vēderu ar vienu roku un locekli ar otru, viņš sita meitenei pa pleciem un augšdelmiem.

Kulmināciju viņš nekad nesasniedza šādi, orgasmu viņa audos izraisīja kas cits. Adrenalīna pumpis strādāja ar pilnu jaudu, un pēc pāris minūtēm viņš bija pilnībā uzpildījies.

Ditlevs atrāvās no meitenes, aiz matiem uzvilka viņu augšā un iebāza mēli dziļi viņai mutē, pavilkdams uz leju biksītes un iebāzdams pāris pirkstu vagīnā. Kad viņš nogrūda meiteni atpakaļ uz grīdas, viņiem abiem bija vairāk nekā gana.

Ditlevs sakārtoja drēbes, iestūma meitenei mutē tūkstoš kronu banknoti un atstāja veļas mazgātavu, laipni pamājis strādniecēm ar galvu. Viņas izskatījās atvieglotas, taču priecājās par agru. Viņš klīnikā pavadīs visu nākamo nedēļu. Meitenes vēl manis, kurš te ir saimnieks.

ŠAJĀ PRIEKŠPUSDIENĀ PRIVĀTDETEKTĪVS izskatījās pavisam nožēlojami. Neparasti nepiemērotā kontrastā Ditleva mirdzošajam kabinetam. Bija pārāk skaidri redzams, ka tievais vīrs visu nakti ir uzturējies Kopenhāgenas ielās. Bet kas par to? Vai tad ne par šādu pakalpojumu viņi detektīvam maksāja?

Nu ko, Olbek? blakus Ditlevam ieņurdējās Ulriks, izstiepdams kājas zem apspriežu galda. Vai ir kas jauns pazudušās Kirstenas Marijas Lasenas lietā?

"Tā viņš vienmēr iesāk visas sarunas ar Olbeku," Ditlevs nodomāja, aizkaitināti raudzīdamies uz tumši pelēkajiem viļņiem aiz milzīgajiem logiem.

Velns parāvis, kā viņam gribētos, kaut tas ātrāk būtu galā! Lai Kimija vairs visu laiku negrauztu viņa atmiņu. Kad Kimiju dabūs rokā, viņai vienkārši jāpazūd uz visiem laikiem. Viņš noteikti izdomās, kā.

Privātdetektīvs izstaipīja kaklu un apspieda žāvas. Kimiju pāris reižu ir redzējis vīrietis no apavu darbnīcas Centrālajā stacijā. Viņa staigā, vilkdama līdzi čemodānu, un pēdējā reizē viņai mugurā bija svārki ar skotu rūtīm. Tās pašas drēbes, ko redzēja sieviete pie Tivoli. Bet, cik zinu, Kimija stacijā neierodas regulāri. Viņai vispār nepiemīt itin nekā regulāra. Es tur aptaujāju visus: dzelzceļa darbiniekus, policistus, bezpajumtniekus, pircējus.

Daži no viņiem zina, ka tāda sieviete eksistē, bet nezina, kur viņa uzturas un kas viņa tāda ir.

-    Tev jānoorganizē komanda, kas dienu un nakti novēro staciju, līdz viņa atkal parādīsies. Ulriks piecēlās. Viņš bija liela auguma, bet izskatījās mazāks, kad viņi runāja par Kimiju. Varbūt viņš bija vienīgais, kurš toreiz bija nopietni iemīlējies Kimijā. Diezin vai viņu joprojām moka tas, ka viņš bija vienīgais, kurš Kimiju nedabūja, Ditlevs nodomāja jau nezin kuro reizi un klusībā pasmaidīja.

-    Diennakts novērošana? Tas maksās milzīgu naudu, Olbeks sacīja. Viņš jau grasījās no savas smieklīgi mazās plecu somas izvilkt kalkulatoru, bet nepaspēja.

-    Apklusti! Ditlevs iesaucās un jau gribēja mest viņam ar kaut ko pa galvu, taču atspiedās pret atzveltni. Nerunā par naudu, jo tev par to nav nekādas saprašanas, skaidrs? Cik tas būs, Olbek? Pārsimt tūkstošu? Kaut kas tādā garā? Kā tu domā, cik Ulriks, Torstens un es esam nopelnījuši, kamēr te sēžam, apspriezdami tavu smieklīgo stundas likmi? Viņš tomēr paņēma pildspalvu un meta ar to detektīvam. Mērķēja acī, bet netrāpīja.

Kad Olbeka tievais stāvs bija aizcirtis aiz sevis durvis, Ulriks pacēla Mont Blanc pildspalvu un iebāza to kabatā.

-     Kas atrasts, ir tavs, viņš noteica un iesmējās.

Ditlevs to nekomentēja. Gan jau Ulriks par to dabūs citā reizē.

-    Vai Torstens šodien ir devis kādu ziņu? viņš jautāja.

Ulrika seja sadrūma. Jā, viņš no rīta devās uz muižu Grib-

skovā.

-    Vai viņam ir pilnīgi vienalga, kas te notiek?

Ulriks paraustīja plecus, kas bija platāki nekā jebkad agrāk. Tā notika, ja pavāri mājās specializējās foie gras gatavošanā.

-    Viņš šobrīd nejūtas labi, Ditlev.

-    Ak tā. Bet tad jau mums pašiem jātiek galā, vai ne? Ditlevs sakoda zobus. Jārēķinās ar to, ka Torstens kādu dienu sabruks pavisam. Un tad viņš būs tikpat liels drauds kā Kimija.

Ulriks viņu nopētīja. Ditlevs to sajuta.

-    Tu taču Torstenam neko nenodarīsi, Ditlev?

-     Protams, ne, vecīt. Tas taču ir Torstens.

Viņi mirkli skatījās viens uz otru kā plēsoņas, nodurtu galvu un vērtējošu skatienu. Ditlevs zināja, ka sporta veidā, ko sauc par stūrgalvību, viņš Ulriku Dibelu-Jensenu neuzvarēs nekad. Viņa tēvs bija radījis biržas analīzes institūtu, bet tieši Ulriks bija piešķīris tam milzīgu ietekmi. Ja viņš ietiepīgi uzstāja, tad notika tā, kā viņš gribēja. Pat ja tam jāizmanto visi līdzekļi.

-    Labi, Ulrik, Ditlevs pārtrauca klusumu. Ļausim Olbekam darīt viņa darbu un tad jau redzēsim.

Ulrika sejas izteiksme pārvērtās. Vai fazānu medībām viss ir gatavs? viņš jautāja aizrautīgi kā bērns.

-    Jā, Bents Krūms ir savācis visu komandu. Ceturtdien pulksten sešos no rīta pie Tranekēras restorāna. Mums vajadzēs uzaicināt kādu no vietējiem stulbeņiem, bet tā noteikti būs pēdējā reize.

Ulriks pasmaidīja. Jums droši vien ir plāns medībām.

Ditlevs pamāja ar galvu. Jā, pārsteigums ir gatavs.

Ulrika žokļu muskuļi saspringa. Bija skaidri redzams, ka šī doma viņu uzbudina. Uzbudināts un nepacietīgs tāds bija Ulrika īstais es.

-    Ko teiksi, Ulrik? Vai gribi redzēt, kā iet pie filipīniešu meičām mazgātavā?

Ulriks pacēla galvu, piemiedzis acis. Dažkārt tas nozīmēja "jā", bet citreiz "nē". To nekad nevarēja zināt. Viņam piemita pārāk daudz pretrunīgu noslieču.

6. NODAĻA

>

-     LĪSA, VAI TU zini, kā šī lieta nonāca uz mana galda?

Līsa paskatījās uz Karla mapi, kārtodama savu jauno, izspūrušo frizūru. Nolaisti lūpu kaktiņi laikam nozīmēja "nē".

Karls pastiepa mapi Sērensena kundzei. Un jūs zināt?

Sērensena kundzei vajadzēja piecas sekundes, lai ar acīm noskenētu pirmo lappusi. Diemžēl ne, viņa atbildēja. Viņas skatienā iemirdzējās triumfs; to Sērensena kundze sajuta vienmēr, kad Karlam gadījās problēmas. Tie bija vieni no labākajiem brīžiem.

Ari Markuss Jakobsens, viņa vietnieks Larss Bjerns un citi izmeklētāji neko nemācēja teikt. Lietas mape gluži vienkārši bija nokļuvusi uz Karla galda pati.

-     ES PIEZVANĪJU HOLBEKAS policijai, Kari! no sava kurpju kastes izmēra kabineta uzsauca Asads. Cik viņi zina, mape stāvot viņu arhīvā, kur tai jāstāv. Bet viņi pārbaudīs, kad būs brīvāks laiks.

Karls uzcēla savas četrdesmit piektā izmēra Ecco kurpes uz galda. Ko saka Nikēbinga Zēlande?

-     Mirklīti. Es zvanu! Nospiezdams numuru, Asads nosvilpoja pāris rindiņu no savas dzimtenes skumjajām dziesmām. Izklausījās, it kā viņš svilpotu atmuguriski. Kaut kas traks.

Karls pacēla acis uz ziņojumu dēli pie sienas. Tur cita citai blakus karājās četras aizkustinoši vienprātīgas avīžu pirmās lapas: Merētes Lingordas lieta bija atrisināta spoži. Jaunā Q nodaļa, kas Karla Merka vadībā nodarbojās ar īpašas nozīmes lietām, bija guvusi izcilus panākumus.

Viņš paskatījās uz savām gurdajām rokām, kas tik tikko spēja noturēt nožēlojamu, trīs centimetrus biezu dokumentu mapi, un viņam nebija ne jausmas, kā tā te nokļuvusi. Šādā situācijā vārdam "panākumi" bija gluži vai tukša skaņa.

Karls nopūtās un pārlasīja dokumentus vēlreiz. Noslepkavoti divi jauni cilvēki. Zvēriska slepkavība. Aizdomās turēti vairāki bagātnieku bērni, bet pēc deviņiem gadiem policijā piesakās viens no grupas dalībniekiem, patiesībā vienīgais nabags, un atzīst savu vainu. Augstākais, vēl trīs gadi, un Tēgersens atkal būs brīvībā. Jāpiemin, ka viņam būs pilnas kabatas ar naudu, ko viņš, sēdēdams aiz restēm, nopelnījis akciju tirdzniecībā. Vai tas cietumniekiem vispār bija atļauts? Sasodīti neomulīga doma.

Karls rūpīgi pārlasīja nopratināšanas protokolu kopijas un trešo reizi pavirši pārlaida acis pārējai Bjarnes Tēgersena apsūdzībai. Slepkava acīmredzot nebija pirms tam pazinis savus upurus. Lai gan notiesātais apgalvoja, ka pāris reižu ticies ar nogalinātajiem, to nekādi nevarēja pierādīt. Patiesībā materiāli norādīja uz pretējo.

Viņš atkal paskatījās uz mapes vāku. Tur bija rakstīts: Holbekas policija. Kāpēc ne Nikēbinga? Kāpēc kopā ar viņiem nestrādāja Mobilā vienība? Vai Nikēbingas policisti bija pazīstami ar upuriem? Vai varbūt viņi nebija pietiekami kompetenti?

Hi, Asad! Karls uzsauca pār blāvi apgaismoto gaiteni. Piezvani uz Nikēbingu un pajautā, vai iecirknī kāds nogalinātos pazina personiski.

Nekādas atbildes no Asada kambarīša. Tikai murmināšana pa telefonu.

Karls piecēlās un šķērsoja gaiteni. Asad, pajautā, vai iecirknī kāds…

Asads viņu apturēja ar rokas mājienu. Viņš jau runāja. Jā, jā, jā, viņš sacīja klausulē, un pēc tam sekoja vēl desmit "jā" tādā pašā toņkārtā.

Karls smagi nopūtās un aplaida skatienu telpai. Uz Asada plauktiņa bija parādījušies daži jauni fotorāmlši. Tagad ar visām pārējām ģimenes bildēm sacentās fotogrāfija, kurā redzamas divas pavecas sievietes. Vienai bija tumšas pūciņas uz virslūpas, otra bija pavisam korpulenta, ar kupliem matiem, kas gandrīz atgādināja motociklista ķiveri. Asada tantes, ja kāds jautātu.

Karls norādīja uz fotogrāfijām, kad Asads nolika klausuli.

-    Tās ir manas tantes no Hamas. Tā ar matiem jau ir mirusi.

Karls pamāja ar galvu. Spriežot pēc tā, kā viņa izskatījās, būtu jābrīnās par pretējo. Ko teica Nikēbinga?

-    Viņi ari nav nosūtījuši mums lietu, Kari. Viņi to nevarēja pamatotu iemeslu dēļ paši to nedabūja.

-    Ak tā? Materiālos teikts, ka izmeklēšanā sadarbojās Nikēbinga, Holbeka un Mobilā vienība.

-    Nē. Nikēbinga teica, ka viņi apskatīja līķus un tad atdeva lietu pārējiem.

-    Skaidrs. Manuprāt, mazliet dīvaini. Tu nezini, vai Nikēbingā bija kāds, kam ar upuriem bija personiskas attiecības?

-     Gan jā, gan nē.

-     Kāpēc tā?

-    Tāpēc, ka abi nogalinātie bija viena inspektora bērni. Asads norādīja uz savām piezīmēm. Viņu sauca Hennings. Hennings P. Jergensens.

Karls iztēlojās piekauto meiteni. Tas bija visu policistu lielākais murgs atrast savus bērnus noslepkavotus.

-    Ak tā, tas gan ir bēdīgi. Bet tad laikam mēs zinām, kāpēc lietu atkal atvēra. Aiz tā noteikti stāv kāda personiska interese. Bet tu nupat teici: gan jā, gan nē. Kāpēc?

Asads atspiedās pret atzveltni. Es tā teicu tāpēc, ka iecirkni vairs nav neviena, kas būtu rados tiem bērniem. Tūlīt pēc līķu atrašanas bērnu tēvs aizbrauca atpakaļ uz Nikēbingas Zēlandes iecirkni. Viņš sasveicinājās ar puisi, kas dežurēja, un tad iegāja ieroču glabātavā un izšāva savu dienesta pistoli tur. Asads ar diviem strupiem pirkstiem norādīja uz deniņiem.

POLICIJAS REFORMA BIJA atnesusi līdzi daudz dīvainību. Iecirkņiem vairs nebija veco nosaukumu, darbiniekiem nebija veco amatu, arhīvi bija pārvietoti. Visā visumā lielākā daļa darbinieku šajā juceklī centās atrast pamatu zem kājām, un daudzi bija izmantojuši izdevību izlēkt no vilciena un doties priekšlaicīgā pensijā.

Agrāk pensionēties kā policistam nebija nekas patīkams. Atlikušais dzīves periods pēc nogurdinošās karjeras nebija izsakāms pat ar diviem cipariem. Tikai žurnālistiem situācija bija vēl sliktāka, bet caurmērā šī profesionālā grupa noteikti bija iztukšojusi arī daudz vairāk alus kausu. Nāvei taču vajag kādu iemeslu.

Karls pazina inspektorus, kuri pat nepaspēja nosvinēt pensijas gada jubileju, kad jau nolika karoti un atstāja šo pasauli jauniem mundierotiem censoņiem. Taču šis laiks, paldies Dievam, beidzot bija garām. Pat policisti vēlējās apskatīt pasauli un redzēt mazbērnus pabeidzam vidusskolu. Tāpēc daudzi pameta dienestu tāpat kā Klēss Tomasens, pensionētais Nikēbingas Zēlandes policists ar alus vēderiņu, kurš tagad stāvēja viņu priekšā un māja ar galvu. Ar trīsdesmit pieciem gadiem zili melnā mundierī pietiekot, viņš teica. Tagad ari sieva pavadot mājās daudz vairāk laika. Karls saprata, ko viņš ar to grib teikt, lai gan tā sieva mazliet kremta. Apžēliņ, tehniski ņemot, Karlam joprojām bija sieva, bet nu jau bija pagājis vairāk nekā gads, kopš Viga viņu pameta, un viņas mīļākie ar garajām ķīļbārdiņām noteikti protestētu, ja Karls gribētu viņu atpakaļ.

It kā viņš kaut ko tādu varētu iedomāties.

Ļoti smuka vieta, Asads sacīja, caur dubultajiem logiem apbrīnā raudzīdamies uz laukiem, kas ieskāva Stenlēsi un Klēsa Tomasena glīti nopļauto mauriņu.

-     Paldies, ka piekritāt ar mums tikties, Tomasen, Karls sacīja. Vairs nav palicis daudz tādu, kas policijā pazina Henningu Jergensenu.

Klēsa Tomasena smaids nozuda. Viņš bija vislabākais kolēģis un draugs, kādu varētu iedomāties. Mēs toreiz dzīvojām kaimiņos. Tieši tāpēc mēs pārcēlāmies. Kad atraitne vēlāk saslima un sajuka prātā, mums tur vairs nepatika. Pārāk nelāgas atmiņas.

-     Es tā saprotu, ka Hennings Jergensens nezināja, kas vasarnīcā nogalināts?

Tomasens papurināja galvu. Mums piezvanīja vasarnīcas kaimiņš, viņš bija iegājis apsveicināties un atradis jauniešus noslepkavotus. Viņš piezvanīja uz iecirkni, un pie telefona gadījos es. Jergensenam pašam todien bija brīvs. Viņš vienkārši ieraudzīja policijas mašīnas pie vasarnīcas, kad aizbrauca pakaļ bērniem. Nākamajā dienā viņiem pēc vasaras brīvlaika bija jāsāk mācības ģimnāzijas pēdējā klasē.

-    Jūs bijāt tur, kad viņš ieradās?

-Jā, kopā ar tehniķiem un izmeklēšanas vadītāju. Tomasens pašūpoja galvu. Bet viņš arī jau ir miris. Gāja bojā autoavārijā!

Asads izvilka bloknotu un pierakstīja. Karls nepagūs ne apskatīties, kad palīgs jau visu pratīs pats. Viņš šo dienu gaidīja ar prieku.

-     Ko jūs atradāt vasarnīcā? Tā vispārīgos vilcienos? viņš pajautāja.

-     Mājā visas durvis un logi bija plaši vaļā. Vairāki pēdu nospiedumi. īstos apavus tā arī neatradām, taču nedaudz no izbirušajām smiltīm vēlāk atklājām uz terases viena aizdomās turētā vecāku mājā. Un tad mēs iegājām kamīna istabā un ieraudzījām līķus uz grīdas. Tomasens apsēdās pie žurnālu galdiņa un ar žestiem norādīja, lai viesi seko viņa piemēram.

-    Jūs sapratīsiet, ka skatu ar nogalināto meiteni es vislabprātāk vēlētos aizmirst. Es taču viņu pazinu, Tomasens stāstīja, kamēr viņa sirmā sieva ielēja kafiju. Asads atteicās, taču sieviete atteikumu ignorēja.

-     Nekad neesmu redzējis tik sadauzītu ķermeni, Tomasens turpināja. Viņa bija tik maza un trausla. Es vispār nesaprotu, kā viņa varēja tik ilgi izdzīvot.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Autopsijā atklājās, ka meitene bijusi dzīva, kad viņu pameta. Varbūt vēl veselu stundu. Asinis no aknām sakrājās vēdera dobumā, un asins zudums izrādījās pārāk liels.

-     Slepkavas uzņēmās lielu risku.

-     Patiesībā ne. Viņas smadzenes bija tik smagi cietušas, ka viņa nespētu neko liecināt, pat ja izdzīvotu. Tas bija redzams uzreiz. Tomasens domīgi pagrieza galvu pret pļavu. Karls pazina šīs izjūtas. Atmiņu ainas radīja vēlēšanos skatīties pasaulē un tai garām.

-     Un slepkavas to zināja?

-Jā, šāda veida vaļējs galvaskausa lūzums neatstāj nekādas šaubas. Tieši pierei pa vidu. Diezgan neparasti. Tas bija redzams uzreiz.

-     Un zēns?

-     Viņš gulēja blakus. Ar apmulsušu, bet mierīgu sejas izteiksmi. Viņš bija tik jauks zēns. Es viņu bieži satiku gan mājās, gan iecirknī. Viņš gribēja kļūt par policistu tāpat kā tēvs. Tomasens pievērsa skatienu Karlam. Reti gadījās redzēt rūdītu policistu ar tik skumjām acīm.

-     Un tēvs ieradās un visu ieraudzīja?

-     Diemžēl jā. Tomasens pašūpoja galvu. Viņš tūlīt gribēja ņemt bērnu līķus līdzi. Izmisīgi skraidīja apkārt pa nozieguma vietu un, protams, iznīcināja daudz pēdu. Mums vajadzēja izvilkt viņu no mājas ar varu. Es tagad to ļoti nožēloju.

-     Un tad jūs atdevāt lietu Holbekai?

-     Nē, mums to atņēma. Tomasens pamāja sievai, tagad uz galda visa bija gana. Cepumu? viņš pajautāja ar tādu sejas izteiksmi, ka viņi droši varētu atteikties un iet.

-    Tātad lietu mums atnesāt jūs?

-     Es ne. Tomasens iedzēra malku kafijas un paskatījās uz Asada piezīmēm. Bet es priecājos, ka tā ir atjaunota. Katru reizi, kad televīzijā ieraugu tos neliešus Pramu, Florlnu un to biržas mākleri, es visu dienu jūtos sūdīgi.

-     Kā saprotu, jums ir pašam savs viedoklis par vainīgajiem.

-    Tieši tā.

-    Bet notiesātais Bjarne Tēgersens?

Pensionētā policista kāja zem galdiņa zīmēja apļus uz parketa, bet seja bija mierīga. Ticiet man, tie nolādētie bagātnieku bērneļi to izdarīja kopā. Prams, Florīns, biržas mākleris un tā meitene, kas bija ar viņiem. Mazais sūdabrālis Tēgersens arī noteikti tur bija, bet viņi visi bija vainīgi. Ari sestais Kristiāns Volfs. Un viņš nenomira no sirdslēkmes. Ja gribat dzirdēt manu teoriju, pārējie viņu novāca, jo viņam kaut kāda iemesla dēļ sametās bail. Arī tā bija slepkavība.

-     Cik zinu, Kristiāns Volfs gāja bojā no nejauša šāviena medībās, vai ne? Izmeklēšanā noskaidrojās, ka viņš iešāvis sev ciskā. Viņš noasiņoja, bet neviena no pārējiem medību dalībniekiem tuvumā nebija.

-     Es tam neticu. Tā bija slepkavība.

-     Un uz ko balstās jūsu teorija? Asads paliecās pār galdu un paņēma cepumu, raudzīdamies uz Tomasenu.

Tomasens paraustīja plecus. Policista intuīcija. Viņš droši vien nodomāja: ko Asads par to zina?

-     Nu, bet vai jums par Rērvigas slepkavībām ir kaut kas tāds, ko mēs varbūt nevarētu atrast citur? Asads turpināja.

Klēss Tomasens pastūma cepumu trauku mazliet tuvāk Asadam. Nedomāju vis.

-     Kam tad ir? Asads jautāja, pabīdīdams trauku atpakaļ. Kurš mums var palīdzēt? Ja mēs to nezināsim, lieta nonāks atpakaļ kaudzē.

Pārsteidzoši patstāvīgs novērojums.

Es mēģinātu sameklēt Henninga sievu Martu Jergensenu. Sāciet ar viņu. Viņa pēc slepkavībām un vīra pašnāvības mēnešiem ilgi uzplijās izmeklētājiem. Apciemojiet Martu.

7. NODAĻA

GAISMA VIRS DZELZCEĻA rītausmā izskatījās pelēka. Viņpus elektrības vadu zirnekļa tīklam jau stundām dūca pasta termināļa dzeltenās mašīnas. Ļaudis bija ceļā uz darbu, un piepilsētas vilcieni, kas sadrebināja Kimijas māju, bija piebāzti līdz pēdējam.

Tas varēja būt parastas dienas sākums, taču viņā bija izlauzušies dēmoni. Tie bija gluži kā drudža murgi: ļaunu vēstoši, nevaldāmi un negaidīti.

Kimija uz mirkli nometās ceļos un lūdzās, lai balsis apklust, taču arī šajā dienā augstākajiem spēkiem bija brīvdiena. Tāpēc viņa iedzēra lielu malku no pudeles, kas stāvēja blakus viņas pagaidu gultai.

Kad puse viskija pudeles bija izdedzinājusi organismu, Kimija nolēma atstāt čemodānu mājās. Viņai pietika, ko nest. Naids, riebums, dusmas.

Torstens Florīns rindā bija pirmais, un tā tas bija kopš Kristiānā Volfa nāves. Viņa visu bija daudzkārt pārdomājusi.

Kimija ieraudzīja Torstena lapsas seju kādā nedēļas žurnālā. Viņš, lepni izslējies, stāvēja blakus savam renovētajam un apbalvotajam, stikla pilij līdzīgajam modes namam vecajā brīvostā. Tur viņa gribēja konfrontēt Torstenu ar īstenību.

Kimija sāpošiem krustiem noslīdēja no šķībās lāviņas un paostīja sev paduses. Smaka vēl nebija sīva, tāpēc ar mazgāšanos DGI kompleksa baseinā varēja arī pagaidīt.

Viņa paberzēja ceļgalus, tad pabāza roku zem lāviņas, izvilka mazo lādīti un atvēra vāciņu.

Vai tu labi gulēji, mīlulīt? viņa jautāja, ar vienu pirkstu noglāstīdama mazo galviņu.

Cik mīksti mati un garas skropstas, viņa katru dienu nodomāja. Tad viņa silti uzsmaidīja mazulim, piesardzīgi aizvēra vāku un iestūma lādīti atpakaļ. Kā allaž, tas bija dienas jaukākais bridis.

Kimija pacēla mazo drēbju kaudzīti un sameklēja vissiltākās zeķbikses. Pelējuma plankumi augšā zem griestu papes viņu brīdināja. Šogad rudens bija kaprīzs.

Pabeigusi ģērbties, Kimija piesardzīgi atvēra savas ķieģeļu mājiņas durvis un paskatījās uz dzelzceļu. No vilcieniem, kas traucās garām gandrīz visu diennakti, viņu šķīra nepilns pusotrs metrs.

Neviens viņu neredzēja.

Tad viņa izlavījās ārā, aizslēdza durvis un aizpogāja mēteli. Aizsoļoja divdesmit soļu apkārt tēraudpelēkajai transformatoru stacijai, ko dzelzceļa strādnieki retu reizi pārbaudīja, devās tālāk pa asfaltēto celiņu, kas aizveda līdz režģu vārtiņiem uz Ingerslevsgādi, un atslēdza tos.

Reiz viņas lielākais sapnis bija kaut viņai piederētu šo vārtiņu atslēgas. Tas bija tolaik, kad viņa varēja nokļūt līdz mājiņai, tikai ejot pa šķembām gar žogu no Dibelsbro stacijas. Tam bija jānotiek naktī, citādi viņu pamanītu. Tad atlika tikai triju četru stundu miegs, iekams viņai atkal bija jāpamet mazā, apaļā mājiņa. Ja viņu ieraudzītu kaut vienu reizi, dzelzceļnieki viņu noteikti padzītu to Kimija zināja. Tāpēc nakts bija viņas pavadone līdz pat ritam, kad viņa uz restotajiem vārtiņiem pie Ingerslevsgādes pirmo reizi ievēroja uzrakstu. Tur bija rakstīts: Legstrup Hegn.

Kimija piezvanīja uz fabriku un pateica, ka esot Lilija Karstensena no DSB saimniecības nodaļas. Viņa norunāja tikšanos ar atslēgu meistaru uz ielas pie vārtiņiem. Šai dienai par godu viņa bija uzvilkusi labi izgludinātu zilu bikškostīmu un līdzinājās valsts iestādes vidējā līmeņa vadītājai. Kad ieradās meistars, Kimija dabūja divas atslēgu kopijas un rēķinu, ko apmaksāja skaidrā naudā. Tagad viņa varēja nākt un iet, kad vēlas.

Ja tikai viņa uzmanītos un dēmoni liktu viņu mierā, tad viss būtu labi.

KIMIJA AR AUTOBUSU aizbrauca uz Esterportu, juzdama sev pielipušos skatienus. Viņa zināja, ka murmina pie sevis. "Izbeidz, Kimij," viņa sev teica, taču mute neklausīja.

Dažkārt viņa klausījās savos vārdos, it kā runātu kāds svešinieks, un tā notika ari šajā dienā. Viņa uzsmaidīja mazai meitenei, kura par atbildi viņu izmēdīja.

Tātad bija pavisam slikti.

Kimija izkāpa dažas pieturas agrāk, juzdama mugurā duramies daudzos skatienus. Viņa sev apsolīja, ka tā ir pēdējā reize, kad viņa brauc ar autobusu. Cilvēki vienkārši bija pārāk tuvu, labāk tad braukt ar vilcienu.

Daudz labāk, viņa skaļi noteica un devās uz priekšu pa Storekongensgādi. Uz ielas gandrīz nebija cilvēku, gandrīz nevienas mašīnas. Gandrīz nekādu balsu galvā.

Ēku ostmalā Kimija sasniedza pēc pusdienu pārtraukuma un konstatēja, ka Brand Nation stāvvieta, kas saskaņā ar uzrakstu uz emaljētās plāksnītes piederēja Torstenam Florīnam, ir tukša.

Viņa atvēra savu rokassomu un ieskatījās tajā. Somu viņa kinoteātra Palads vestibilā bija nočiepusi kādai meitenei, kas bija aizņemta ar sevi un kosmētikas spogulīti. Skuķes vārds bija Līse Maja Petersone, kā to varēja izlasīt uz veselības apdrošināšanas kartītes. Droši vien kārtējais numeroloģijas upuris, Kimija nodomāja, atstumdama sāņus rokasgranātu un no paciņas izvilkdama vienu no Līses Majas neprātīgi labajām Peter Jackson cigaretēm. Uz paciņas bija rakstīts: Smēķēšana izraisa sirds slimības.

Aizsmēķēdama Kimija skaļi iesmējās un ievilka dūmus dziļi plaušās. Viņa smēķēja, kopš tika izmesta no internātskolas, bet sirds joprojām pukstēja nevainojami. Ne jau sirdslēkme viņu nogalinās, par to viņa bija pilnīgi droša.

Pēc pāris stundām, iztukšojusi paciņu un izsmērējusi cigarešu galus pa flīzēm, Kimija satvēra aiz piedurknes vienu no jaunajām meitenēm, kas ik pa laikam izvalsēja pa Brand Nation durvīm.

-    Vai jūs zināt, kad parādīsies Torstens Florins? Kimija jautāja, taču atbildē saņēma tikai klusumu un aizdomīgu skatienu.

-    Vai jūs zināt? Kimija ar uzsvaru atkārtoja un sapurināja meitenes piedurkni.

-    Laidiet vaļā! meitene iesaucās, ar abām rokām satvēra Kimijas delmu un centās to nokratīt.

Kimija samiedza acis, viņa necieta, ka citi viņu rausta. Necieta, ka viņi neatbild, necieta viņu skatienus, tāpēc atvēzēja brīvo roku no gurna un ar slīdošu kustību trāpīja meitenei pa vaigu.

Meitene nokrita kā maiss. Tā reizē bija un nebija laba sajūta. Kimija zināja, ka tā nedrīkst darīt.

-     Nu, runājiet! viņa sacīja, noliekusies pār šokēto sievieti. Vai jūs zināt, kad parādīsies Torstens Florins?

Kad sieviete trešo reizi izstostīja "nē", Kimija pagriezās, labi zinādama, ka paies krietns laiciņš, līdz viņa atkal varēs te rādīties.

VIŅA UZSKRĒJA ŽURKU TĪNEI pie Jacob's Full Houses ēkas apdrupušā stūra Skelbekgādē. Tur viņa ar savu plastmasas maisiņu stāvēja zem izkārtnes Sezonas sēnes, kosmētika uz sejas jau sen bija izsmērējusies. Pirmie klienti, kuriem viņa atsūkāja mazajās sānieliņās, saņēma viņas pakalpojumu komplektā ar spilgti apvilktām acīm un sarkani nosmiņķētiem vaigiem, bet pēdējiem bija jāsamierinās ar mazumiņu. Tagad viņa stāvēja ar izsmērējušos lūpu krāsu un acīmredzamām liecībām, ka no sejas ar piedurkni noslaucīta sperma. Tīnes klienti nelietoja prezervatīvus. Tīne jau sen vairs nevarēja to pieprasīt. Nevarēja pieprasīt vispār neko.

-     Čau, Kimij, saulīt! Forši tevi satikt! viņa caur degunu teica, grīļodamās Kimijai pretim uz tievām kā sērkociņi kājām.

-    Es tevi meklēju, saulīt, viņa piebilda, vicinādama tikko aizkūpināto cigareti. Vai tu zināji, ka Centrālajā stacijā staigā cilvēki, kas tevi meklē?

Viņa satvēra Kimiju aiz rokas un aizvilka pāri ielai uz soliņiem pie kafejnīcas Yrsa.

-    Kur tu biji? Man tevis tā pietrūka, Tīne sacīja, izvilkdama no maisiņa divas alus pudeles.

Kamēr Tīne atvēra pudeles, Kimija lūkojās uz Fisketorva laukumu.

-    Kas mani meklēja? viņa jautāja, pastumdama atpakaļ Tīnes sniegto pudeli. Alus bija proletāriešu dzēriens, to viņa bija iemācījusies mājās.

-     Ai, kaut kādi vīrieši. Tīne nolika lieko pudeli zem soliņa. Kimija zināja, ka Tīnei patīk tur sēdēt. Tur viņa visvairāk atdzīvojās. Aliņš rokā, nauda kabatā, un dzeltenīgie pirksti satvēruši jaunu cigareti.

-     Izstāsti man visu, Tīne.

-    Ai, Kimij, tu taču zini, ka man ir slikta atmiņa. Tu tak zini, narkotikas. Tad jau te nekas vairs lāgā nedarbojas. Viņa ar pirkstu piesita sev pie pieres. Bet es neko neteicu. Sacīju, ka man nav ne jausmas, kas tu esi. Viņa sāka smieties. Viņi man parādīja tavu bildi, Kimij. Tīne papurināja galvu. Johaidī, cik tu toreiz biji smuka, saulīt!

Viņa dziļi ievilka dūmu. Es gan arī tolaik biju glīta. Reiz kāds tā teica. Viņu sauca… Tīne skatījās gaisā. Arī tas bija aizmirsies.

Kimija pamāja ar galvu. Vai par mani jautāja vairāki?

Tīne pamāja un iedzēra vēl vienu malciņu. Bija divi, bet ne abi reizē. Viens no viņiem atnāca naktī, tieši pirms stacijas slēgšanas, tas varēja būt ap četriem. Vai tā varētu būt, Kimij?

Kimija paraustīja plecus. Būtībā bija vienalga. Galvenais tagad viņa zināja, ka ir divi.

-     Cik tas maksās? Balss atskanēja no augšas. Kimijas priekšā parādījās kāds stāvs, bet viņa nereaģēja. Tas bija Tīnes lauciņš.

-     Cik tu gribi par atsūkāšanu? balss jautāja vēlreiz.

Kimija sajuta Tīnes elkoni sānā.

-     Viņš jautā tev, Kimij, Tīne vienaldzīgi sacīja. Šodien viņa jau bija nopelnījusi vajadzīgo.

Kimija pacēla galvu un ieskatījās sejā pavisam parastam puisim ar nožēlojamu grimasi un kabatās sabāztām rokām.

-     Lasies! viņa teica un uzmeta puisim iznīcinošu skatienu. Lasies, pirms dabū pa galvu.

Vīrietis atkāpās un izslējās. Tad viņš greizi pasmaidīja, it kā šie draudi būtu gana liels apmierinājums.

-    Piecsimt. Piecsimt, ja tu vispirms izskalosi muti. Es negribu tavas siekalas uz sava daikta, skaidrs?

Puisis izvilka naudaszīmes no kabatas un pavicināja tās gaisā, bet Kimijas galvā ieskanējās balsis. "Sadod!" čukstēja viena. "Viņš pats ir vainīgs," skandēja koris, bet Kimija paķēra zem soliņa nolikto pudeli un pielika pie mutes, kamēr puisis centās noturēt viņas skatienu.

Viņš atsprāga atpakaļ apstulbušu seju, kad Kimija atgāza galvu un iespļāva alu viņam acīs. Puisis nikni paskatījās uz savu jaku un atkal notvēra viņas skatienu. Kimija zināja, ka tagad viņš ir bīstams. Skelbekgādē uzbrukumi nebija reta parādība. Tamils, kas krustojumā dalīja bezmaksas avīzes, diezin vai iejauksies.

Tāpēc viņa paslējās no soliņa un ar alus pudeli gāza vīrietim pa galvu tā, ka stikla lauskas aizlidoja līdz greizajai pastkastītei otrpus ielas. No auss notecēja asiņu straumīte un nopilēja uz apkakles. Vīrietis blenza uz nodauzīto pudeles kakliņu, kas bija pavērsts pret viņu, droši vien drudžaini domādams, kā to izskaidrot sievai, bērniem un kolēģiem. Tad viņš skriešus metās uz staciju, zinādams, ka vajadzēs ārsta palīdzību un jaunu mēteli, lai dzīve atkal atgrieztos normālās sliedēs.

-     Es to idiotu jau esmu redzējusi, Kimijai blakus nošļupstēja Tīne, raudzīdamās uz alus peļķi, kas izpletās uz flīzēm. Velns parāvis, Kimij! Tagad man jāiet uz Aldi pēc vēl viena aliņa, vai ne? Žēl tās labās mantas. Kāpēc tam idiotam bija jāvelkas te garām, kad mēs tik forši sēdējām?

Kimija palaida vaļā pudeles kakliņu, noskatoties, kā vīrietis nozūd tālumā. Tad viņa iebāza roku biksēs, izvilka ādas maciņu un atvēra to. Avīžu izgriezumi bija pavisam svaigi. Viņa tos laiku pa laikam nomainīja, lai varētu sekot līdzi, kā pārējie izskatās. Kimija atlocīja izgriezumus un piebāza tos Tīnei pie acīm.

-    Vai viņš bija viens no tiem, kas mani meklēja? Viņa pielika pirkstu pie fotogrāfijas. Apakšā bija rakstīts: Ulriks Dibels-Jensens, UDJ biržas analīzes institūta direktors, atsakās no sadarbības ar labējo pētniecības organizāciju.

Ulriks bija kļuvis par lielu vīru. Gan fiziskā, gan pārnestā nozīmē.

Tīne caur zilganbaltu cigaretes dūmu mākonīti paskatījās uz izgriezumu un papurināja galvu. Tik resns neviens nebija.

-    Tad varbūt šis? Tā bija bilde no sieviešu žurnāla, ko Kimija bija atradusi papīrgrozā Esterfarimagsgādē. Torstens Florins ar garajiem matiem un nevainojamo ādu izskatījās pēc homoseksuālista, lai gan tāds nebija. To Kimija varēja garantēt.

-     Es esmu viņu redzējusi. Televīzijā vai kaut kur citur. Kaut kas saistīts ar modi, vai ne?

-     Vai tas bija viņš, Tīne?

Tīne iespurcās, it kā tā būtu spēle. Tātad tas nebija arī Torstens.

Kad Tīne bija noraidījusi arī izgriezumu ar Ditlevu Pramu, Kimija visu iebāza atpakaļ biksēs. Ko tie vīrieši par mani teica?

-     Viņi tikai sacīja, ka tevi meklējot, saulīt.

-     Vai tu viņus pazītu, ja mēs kādu dienu aizietu tos pameklēt?

Tīne paraustīja plecus. Viņi jau nav tur katru dienu, Kimij.

Kimija iekoda lūpā. Tagad viņai jāuzmanās. Viņi nāca tuvāk.

-    Tu man pateiksi, ja manīsi viņus vēlreiz, labi? Ievēro, kā viņi izskatās. Pieraksti, lai vari atcerēties. Viņa uzlika plaukstu uz Tīnes ceļgala, kas zem izdilušajiem džinsiem izspiedās kā naža asmens. Ja tev ir kādi jaunumi, pabāz lapiņu zem tās dzeltenās zīmes. Viņa norādīja uz izkārtni ar uzrakstu: Autonoma Atlaides.

Tīne ieklepojās un pamāja ar galvu.

-    Tu dabūsi tūkstoš kronu savai žurkai katru reizi, kad sagādāsi man derīgu informāciju. Ko teiksi, Tīne? Varēsi nopirkt žurkai jaunu būrīti. Tu viņu joprojām turi istabā, vai ne?

KIMIJA PIECAS MINŪTES stāvēja lejā pie stāvvietas labi pazīstamās K. E. Bastas Tauku kausētavas ēkas galā, līdz jutās pilnīgi droša, ka Tīne viņu nevēro.

Neviens nezināja, kur viņa dzīvo, un tā tam ari jāpaliek.

Kad Kimija pāri ielai devās uz režģu vārtiņiem, viņai sāka sāpēt galva un ādu durstīja kā ar adatiņām. Niknums un frustrācija reizē. Dēmoniem tas nepatika.

Sēdēdama uz šaurās lāviņas ar viskija pudeli rokā un lūkodamās apkārt mazās istabiņas vārajā gaismā, viņa beidzot sajuta mieru. Šī bija viņas īstā pasaule. Te viņa bija drošībā, te bija viss, kas viņai vajadzīgs. Lādīte ar viņas vislielāko dārgumu zem gultas, plakāts ar bērnu rotaļas attēlu pie durvīm, mazās meitenes fotogrāfija, avīzes, ko viņa izolācijai salīmējusi pie sienām. Drēbes kaudzē, pods uz grīdas, avīžu kaudzes aiz tā, divas miniatūras, ar baterijām darbināmas luminiscējošās caurulītes. Ar to visu viņa varēja darīt, ko vēlējās, un, ja viņa gribēja kaut ko jaunu, tad varēja atļauties arī to.

Kimija iesmējās, sajutusi, ka viskijs iedarbojas, un pārbaudīja iedobumus aiz trim ķieģeļiem sienā. Viņa to darīja gandrīz vienmēr, kad atgriezās savā mazajā mājiņā. Vispirms iedobumu ar kredītkartēm un pēdējām bankomātu kvītīm un tad dobumus ar skaidro naudu.

Viņa katru dienu izrēķināja, cik vēl atlicis. Uz ielas Kimija dzīvoja jau vienpadsmit gadu, bet viņai vēl bija palicis viens miljons trīssimt četrdesmit četri tūkstoši kronu. Ja viņa turpinās tāpat kā līdz šim, šī nauda nekad netiks izlietota. Ar viņas sazagto vien jau būtībā pietika, lai segtu ikdienišķās vajadzības. Viņa zaga arī drēbes. Ēdienu viņa daudz nedabūja, bet valdība, kas it kā turēja rūpi par pilsoņu veselību, bija gādājusi, lai alkohols šobrīd nemaksātu tikpat kā neko. Tagad varēja nodzerties par summu, uz pusi mazāku nekā agrāk, tik brīnišķīga šī valsts bija kļuvusi. Kimija atkal iesmējās, izņēma no somas rokasgranātu, ielika trešajā iedobumā pie pārējām un iebāza ķieģeļus atpakaļ tik rūpīgi, ka ap tiem gandrīz nevarēja saskatīt spraugas.

Bailes šoreiz uznāca pilnīgi bez brīdinājuma. Parasti tā nenotika. Visbiežāk viņu brīdināja iztēles ainas. Rokas, kas pacēlās sitienam. Dažkārt asinis un sakropļoti ķermeņi. Citkārt gaisīgas atmiņas par smiekliem sensenos laikos. Čuksti par solījumiem, kas vēlāk pārkāpti. Taču šoreiz balsis nepaspēja viņu brīdināt.

Kimija sāka trīcēt un juta, kā krampji vēderā sažņaudz iekšas. Tam neizbēgami sekoja nelabums un asaras. Viņa bija mēģinājusi noslīcināt jūtu ugunsgrēku alkoholā, bet tas ļauno padarīja vēl ļaunāku.

Šādos brīžos viņa vienkārši stundām ilgi sēdēja un gaidīja tumsu.

Kad galvā viss būs atkal skaidrs, viņa piecelsies. Aizies uz Dibelsbro staciju, ar liftu nobrauks uz trešo peronu un otrā galā gaidīs, līdz garām trauksies kāds caurbraucošais vilciens. Viņa izstieps rokas, nostāsies pavisam tuvu perona malai un teiks: "Jūs netiksiet cauri sveikā, cūkas."

Pēc tam viņa ļaus balsīm sevi vadīt.

8. NODAĻA

i

KARLS TIK TIKKO bija ienācis telpā, kad pamanīja plastikāta mapīti galda vidū.

"Ko, ellē, tas nozīmē!" viņš nodomāja un pasauca Asadu.

Kad Asads nostājās durvis, viņš norādīja uz plastikāta vāciņiem. Vai tu zini, no kurienes tie uzradās?

Asads papurināja galvu.

-    Mēs tos neaiztiksim, skaidrs? Tur var būt pirkstu nospiedumi.

Abi skatījās uz virsējo papīra lapu. Tur ar lāzerprinteri bija uzdrukāts: Internātskolas uzbrukumi.

Tas bija saraksts, kurā uzskaitīta virkne vardarbīgu uzbrukumu, to izdarīšanas laiks, vieta un upuru vārdi. Izskatījās, ka tie norisinājušies ilgākā laika periodā. Jauns vīrietis liedagā pie Nīborgas. Dvīņubrāļi gaišā dienas laikā sporta laukumā. Laulāts pāris Langelandē. Vismaz divdesmit uzbrukumu.

-    Tagad mums ir jānoskaidro, kurš tās mantas te atstāj, Asad. Piezvani tehniķiem. Ja tas ir kāds no pārvaldes, tad nebūs grūti atrast pirkstu nospiedumus.

-     Manu pirkstu nospiedumu viņiem nav. Asads izskatījās gandrīz vilies.

Karls nogrozīja galvu. Kāpēc nav? Galu galā ar Asada pieņemšanu darbā saistījās tik daudz reglamenta pārkāpumu.

-     Sameklē noslepkavoto jauniešu mātes adresi, Asad. Viņa pēdējos gados vairākas reizes ir pārcēlusies, bet acīmredzot vairs neuzturas savā deklarētajā adresē Tisvildē, tāpēc darbojies radoši, labi? Piezvani viņas kaimiņiem, varbūt viņi kaut ko zina.

Telefona numuri ir tur. Karls norādīja uz lapiņu kaudzīti, ko tikko bija izvilcis no kabatas.

Pēc tam viņš pavilka tuvāk bloknotu un pierakstīja turpmākos darbus. Radās izjūta, ka ir iesākta jauna lieta.

-     ZINI KO, KARL! Netērē laiku lietai, kas noslēgusies ar notiesājošu spriedumu. Slepkavību nodaļas vadītājs Markuss Jakobsens purināja galvu, rakņādamies piezīmēs uz sava rakstāmgalda. Četras jaunas, smagas lietas tikai astoņās dienās. Tam jāpieskaita trīs atvaļinājuma iesniegumi un divas slimības lapas. Viens no slimajiem noteikti būs prom ilgu laiku. Karls labi zināja, ko priekšnieks šobrīd domā: kuru darbinieku kurai izmeklēšanai noņemt? Paldies Dievam, tā nebija viņa problēma.

-    Labāk pievērsies norvēģu vizītei, Kari. Visi tur ir dzirdējuši par Merētes Lingordas lietu un grib zināt, kā tu strukturē savus darba uzdevumus un nosaki prioritātes. Domāju, ka viņiem ir daudz vecu lietu, ko viņi labprāt vēlētos pabeigt. Ja tu koncentrētos un sagatavotu savu kantori vizītei, un vēl sniegtu priekšlasījumu par Dānijas policijas darbu, tad viņiem būtu par ko runāt, kad viņi vēlāk apciemos ministri.

Karls nodūra galvu. Vai viņa viesi pēc tam strēbs kafiju pie augstprātīgās tieslietu ministres un pļāpās par viņa nodaļu? Tas nu gan nebija patīkami.

-    Man jāzina, kurš met lietas man uz galda, Markus. Tad redzēsim, ko es izdomāšu pēc tam.

-    Labi, labi, tu pats izlem, Kari. Bet, ja tu ņemsi to Rērvigas lietu, tad mūs tur nekādi nejauc iekšā. Mums nav nevienas liekas cilvēkstundas.

-    Tikai mieru, Karls attrauca un piecēlās.

Markuss paliecās pret telefonu. Līsa, vai tu neienāktu uz mirklīti? Es nevaru atrast savu kalendāru.

Karls pievērsa skatienu grīdai. Tur gulēja priekšnieka plānotājs, droši vien nokritis no galda malas.

Viņš ar kurpes purngalu pastūma to zem rakstāmgalda atvilktņu sekcijas. Varbūt pa to pašu ceļu nozudis ari tikšanās ar norvēģiem.

Karls uzmeta Līsai siltu skatienu, kad sekretāre aizspraucās garām. Osa viņam patika labāk pirms metamorfozes, bet kas par to? Viņa bija un palika Līsa.

"Es gaidu, kad varēšu doties pie jums lejā," aiz letes signalizēja Rozes Knudsenas smieklu bedrītes, dziļas kā Marianas dziļvaga.

Smieklu bedrītes nesaņēma atbildi, bet Karlam jau tādu arī nebija.

ASADS PAGRABĀ JAU bija gatavs. Pēcpusdienas lūgšana bija galā. Mugurā liela vējjaka un padusē maza ādas mape.

-     Noslepkavoto jauniešu māte dzīvo pie senas draudzenes Roskildē, Asads pavēstīja un piebilda, ka viņi varot tur nokļūt mazāk nekā pusstundas laikā, ja drusciņ piedos gāzi. Bet zvanīja arī no Hornbekas, Kari. Tās nebija tik labas ziņas.

Karls iedomājās par Hārdiju. Divsimt septiņi centimetri paralizētas miesas ar seju, kas pavērsta pret Eresundu un jahtām, kuras tur noslēdza sezonu.

-     Kas noticis? viņš pajautāja, sajuzdamies pavisam slikti. Nu jau bija pagājis vairāk nekā mēnesis, kopš viņš pēdējo reizi apciemoja veco kolēģi.

-    Viņi saka, Hārdijs bieži raudot. Lai gan viņam dod daudz tablešu un tamlīdzīgi, viņš tik un tā raud.

TĀ BIJA PAVISAM parasta mājiņa Fasanvejas galā. Uz misiņa plāksnītes bija rakstīts: Jenss Arnolds un Ivete Larseni, bet apakšā maza kartona plāksnīte drukātiem burtiem vēstīja: MARTA JERGENSENA.

Durvis atvēra eņģeliski trausla sieviete krietnā pensijas vecumā. Tik skaista veca sieviete, ka Karls maigi pasmaidīja.

-Jā, Marta dzīvo pie manis. Viņa te dzīvo kopš mana vīra nāves. Es tikai gribētu teikt, ka šodien viņa nejūtas labi, sieviete gaitenī čukstēja. Ārsts teica, ka tagad strauji kļūstot sliktāk.

Viņi dzirdēja draudzenes klepu, jau pirms izgāja ziemas dārzā. Marta Jergensena sēdēja un skatījās uz ienākušajiem dziļi iegrimušām acīm, bet viņai priekšā rindojās neskaitāmas zāļu pudelītes. Kas jūs esat? sieviete jautāja un ar trīcošu roku nopurināja cigaretes pelnus.

Iekārtojies krēslā, ko klāja izbalējušas vilnas segas un istabas augu nokaltušās lapas, Asads bez ceremonijām satvēra Martas Jergensenas roku un pievilka to sev klāt. Es jums varu teikt vienu, Marta. Tā, kā jums ir tagad, es esmu redzējis arī savu māti, un tas nebija nekas priecīgs.

Ja tā būtu Karla māte, viņa atvilktu roku, bet Marta Jergensena to nedarīja. "Kā gan Asads kaut ko tādu zina?" Karls prātoja, mēģinādams atrast savu lomu šajā scenārijā.

-     Mēs varam paspēt iedzert tēju, pirms ieradīsies māsiņa, Ivete sacīja ar viegli uzstājīgu smaidu.

Marta mazliet apraudājās, kad Asads pastāstīja, kāpēc viņi ieradušies.

Viņi dabūja tēju un kūkas, kamēr Marta saņēmās tiktāl, lai spētu kaut ko pateikt.

-     Mans vīrs bija policists, viņa beidzot sacīja.

-Jā, mēs zinām, Jergensena kundze. Tie bija Karla pirmie vārdi.

-    Es saņēmu lietas materiālu kopijas no viņa vecā kolēģa.

-    Ak tā. Vai tas bija Klēss Tomasens?

-     Nē, viņš ne. Marta ieklepojās un apspieda lēkmi, dziļi ievelkot cigaretes dūmus. No viena cita, viņu sauca Arne, bet viņš jau ir miris. Viņš savāca visus materiālus par šo lietu vienā mapē.

-    Vai drīkstam to apskatīt, Jergensena kundze?

Marta pielika pie galvas gandrīz caurspīdīgu plaukstu, un viņas lūpas nodrebēja. Nē, tas nav iespējams. Man tās vairs nav. Viņa bridi sēdēja samiegtām acīm. Acīmredzot viņai sāpēja galva. Es nezinu, kam pēdējam to iedevu. To ir skatījušies vairāki.

-    Vai šī te? Karls parādīja viņai gaišzaļo mapi.

Marta papurināja galvu. Nē, tā bija lielāka. Pelēka un daudz lielāka. To nevarēja noturēt ar vienu roku.

-    Vai ir vēl kādi materiāli? Varbūt jūs mums varat kaut ko aizdot?

Marta paskatījās uz savu draudzeni. Vai mēs drīkstam stāstīt, Ivete?

-     Es īsti nezinu, Marta. Tu domā, ka tas ir labi?

Slimā sieviete pievērsa savas dziļi iekritušās zilās acis dubultportretam uz palodzes. Tas stāvēja starp aprūsējušu lejkanniņu un Asīzes Franciska smilšakmens figūriņu. Paskaties uz viņiem, Ivete. Ko viņi bija izdarījuši? Martas acis kļuva valgas. Mani bērniņi! Vai mēs to nevaram izdarīt viņu dēļ?

Ivete nolika uz galda šokolādes kārbiņu. Laikam jau varam. Viņa nopūtās un aizgāja uz telpas kaktu, kur izlietots Ziemassvētku dāvanu papīrs un iesaiņojuma kastītes veidoja viņu personisko mauzoleju. Tādu rada vecums un atmiņas par laikiem, kad pieticība bija ikdienišķs vārds.

-     Lūdzu, viņa sacīja, izvilkusi līdz augšai piepildītu kasti. Pēdējos desmit gadus mēs ar Martu šad un tad papildinājām izgriezumu mapi. Kopš nomira mans vīrs, mēs palikām tikai divas.

Asads paņēma kasti un atvēra to.

-    Tur ir avīžu izgriezumi par neatklātiem uzbrukumiem, Ivete turpināja. Un vēl izgriezumi par fazānu slepkavām.

-     Fazānu slepkavām? Karls jautāja.

-    Jā, kā tad lai tādus nosauc? Ivete mazliet parakājās kastītē un sameklēja uzskatāmu piemēru.

Jā, viņus tiešām varēja saukt par fazānu slepkavām. Tur viņi visi bija redzami stāvam lielā fotogrāfijā kādā žurnālā. Pāris karaliskās ģimenes pārstāvju, mazs bariņš buržuju un Ulriks Dibels-Jensens, Ditlevs Prams un Torstens Florins. Visi ar bisēm zem rokas un vienu kāju uzvaroši paspertu uz priekšu, bet aiz viņiem rindām nošautu fazānu un irbju.

-    Oi! izsaucās Asads. Neko citu laikam ari nevarēja pateikt.

Viņi juta, ka Marta Jergensena kļūst nemierīga, bet nezināja,

kas tagad notiks.

-     Es ar to nesamierināšos! viņa piepeši iekliedzās. Viņiem visiem jāpazūd. Viņi nogalināja manus bērnus un manu vīru. Lai viņi nonāk ellē!

Sieviete mēģināja piecelties, bet nokrita uz priekšu un stipri sasita pieri pret galda malu. Gandrīz izskatījās, ka viņa to nejūt.

-     Viņiem ari jāmirst, Marta nošņācās, piespiedusi vaigu pie galdauta, un izstiepa rokas uz priekšu, apgāzdama tējas tasītes.

-     Mierīgi, Marta, Ivete centās viņu nomierināt, atvilkdama aizelsušos draudzeni atpakaļ spilvenu krāvumā.

Kad Marta atkal mierīgi elpoja un pasīvi kūpināja savu cigareti, Ivete ieveda policistus ēdamistabā. Viņa atvainojās par draudzenes reakciju: audzējs smadzenēs tagad esot tik liels, ka nekad nevarot zināt, kā un uz ko viņa reaģēs. Agrāk viņa tāda nav bijusi.

It kā viņiem būtu nepieciešama atvainošanās.

-     Pie mums ieradās kāds vīrietis un pastāstīja Martai, ka toreiz esot labi pazinis Līsbeti. Ivete mazliet pacēla gandrīz neeksistējošas uzacis. Līsbete bija Martas meita, bet dēlu sauca Sērens. To jau jūs zināt, vai ne?

Asads un Karls pamāja.

-     Varbūt to mapi paņēma Līsbetes draugs, es nezinu. Ivete skatījās uz ziemas dārzu. Viņš cieši apsolīja Martai kaut kad atnest to atpakaļ. Ivete lūkojās uz viņiem tik skumji, ka radās vēlēšanās viņu apskaut. Izskatās, ka viņš to nepaspēs, pirms būs par vēlu.

-    Tas vīrietis, kurš paņēma mapi… vai atceraties viņa vārdu, Ivete? Asads jautāja.

-     Diemžēl ne. Manis nebija klāt, kad viņš to paņēma, un viņa jau vairs neko daudz neatceras. Ivete ar pirkstu piesita pie galvas. Audzējs.

-Jūs nezināt, vai viņš bija policists? Karls pajautāja.

-     Nedomāju vis, bet var jau būt. Es nezinu.

-     Kāpēc tad viņš nepaņēma šito? Asads vaicāja, norādīdams uz kasti, ko turēja padusē.

-    Ak to? To jau tikai Marta izdomāja. Viens vīrietis taču ir atzinies slepkavībās, vai ne? Es palīdzēju viņai vākt izgriezumus tāpēc, ka tas nāca viņai par labu. Vīrietis, kurš paņēma mapes, droši vien domāja, ka tie nav īpaši svarīgi. Gan jau nav arī.

Tad viņi apjautājās par Martas vasarnīcas atslēgu un pēc tam painteresējās par slepkavību laiku, bet, kā norādīja Ivete, tas galu galā notika pirms divdesmit gadiem, turklāt nebija nekas tāds, ko cilvēkam gribētos atcerēties.

Viņi atvadījās, kad ieradās mājas aprūpes māsiņa.

UZ HĀRDIJA NAKTSSKAPĪŠA stāvēja viņa dēla fotogrāfija; tā bija vienīgā lieta, kas norādīja, ka šim nekustīgajam stāvam ar salipušiem, taukainiem matiem un caurulīti urinizvadkanālā reiz ir bijusi citāda dzīve nekā tā, kuru viņam varēja sniegt elpināmais aparāts, mūžīgi ieslēgtais televizors un steidzīgie aprūpētāji.

-    Tev nu gan vajadzēja varen ilgu laiku, lai atvilktos šurp, Hārdijs sacīja, stingi pievērsis acis kādam iedomātam punktam tūkstoš metru virs mugurkaula traumu klīnikas Hornbekā. Kādai vietai, kas pavēra brīvu skatu. No tādas varēja krist tik smagi un dziļi, lai nekad vairs nepamostos.

Karls meklēja prātā labu aizbildinājumu, taču nespēja neko izdomāt. Viņš paņēma fotorāmīti un sacīja: Dzirdēju, ka Madss esot iestājies universitātē.

-     No kā tu to dzirdēji? Vai tu kniebies ar manu sievu? To teikdams, Hārdijs pat nesamirkšķināja acis.

-     Pie velna, Hārdij, kā tu vari kaut ko tādu teikt? Es zinu, jonu, es nezinu, kurš pārvaldē to pateica.

-     Kur tad tavs mazais sīrietis? Vai viņu aizsūtīja atpakaļ uz tuksnesi?

Karls pazina Hārdiju. Tā bija tikai laika novilcināšana.

-     Saki, ko tu domā, Hārdij. Tagad es esmu šeit. Viņš dziļi ievilka elpu. Turpmāk es tevi apciemošu biežāk, vecīt. Tu taču saproti, man bija atvaļinājums.

-    Vai tu redzi tās šķēres uz galda?

-    Protams.

-     Tās tur stāv visu laiku. Ar tām viņas griež marli un leikoplastu, ar ko pielīmē zondes un katetrus. Tās izskatās asas, vai ne?

Karls paskatījās uz šķērēm. Jā, Hārdij.

-Vai tu varētu tās paņemt un iedurt man miega artērijā, Kari? Es ļoti priecātos. Hārdijs īsi iesmējās, bet tad strauji aprāvās. Man dreb augšdelms, Kari, šķiet, ka tieši zem pleca muskuļa.

Karls sarauca pieri. Tātad Hārdijs juta, ka dreb. Nabadziņš! Kaut nu tā būtu. Vai man tur pakasīt, Hārdij? Karls mazliet pavilka segu sāņus un apsvēra, vai pavilkt kreklu augšup vai kasīt caur to.

-     Velns parāvis, stulbeni, klausies, ko es saku! Tas dreb. Vai tu neredzi?

Karls pavilka kreklu augšup. Hārdijs vienmēr bija uzskatījis par goda lietu izskatīties pievilcīgs, sakopts un iededzis. Tagad āda, izņemot smalkus, gaišzilus asinsvadus, bija balta kā tārpam.

Karls uzlika plaukstu Hārdij am uz augšdelma. Tur vairs nebija palicis ne grama muskuļu. Gluži kā pieskāriens vītinātai vēršgaļai. Taču nekādu drebēšanu viņš nejuta.

-    Es to ļoti vāji sajūtu pavisam niecīgā punktā, Kari. Paņem šķēres un mazliet pabaksti. Ne pārāk ātri, es pateikšu, kad tu trāpīsi pareizi.

Nabaga velns! Paralizēts no kakla uz leju. Mazliet jutīguma vienā plecā, un tas ir viss. Pārējais bija tikai izmisuša cilvēka cerība.

Tomēr Karls durstīja, kā Hārdijs bija lūdzis. Ļoti sistemātiski no augšdelma vidus uz augšu un visapkārt. Kad viņš nonāca gandrīz līdz padusei mugurpusē, Hārdijs strauji ievilka elpu.

-    Tur, Kari. Paņem pildspalvu un atzīmē.

Tā arī tika izdarīts. Draugs paliek draugs.

-     Izdari tā vēlreiz. Mēģini mani piemānīt, Kari. Es tev pateikšu, kad tu trāpīsi atzīmētajā vietā. Es aizvēršu acis.

Hārdijs iesmējās vai varbūt mazliet iestenējās, kad Karls atkal nokļuva līdz mazajam krustiņam. Tur! viņš iesaucās. Tas nudien bija neticami, gluži vai šermuļi pārskrēja.

-     Nesaki to māsiņai, Kari.

Karls sarauca uzacis. Bet kāpēc ne, Hārdij? Tas taču ir fantastiski. Varbūt, par spīti visam, ir maza cerība. Tad viņiem būs ar ko strādāt.

-    Es gribu padarīt to laukumu lielāku, Kari. Es gribu atgūt roku, tu saproti? Šajā brīdī Hārdijs pirmo reizi paskatījās uz savu veco kolēģi. Un nevienam nav nekādas daļas, ko es darīšu ar to roku, skaidrs?

Karls pamāja. Jebko, ja vien tas var palīdzēt Hārdijam nenolaist degunu. Sapnis par to, ka viņš pats varētu paņemt šķēres no galda un ietriekt tās kaklā, acīmredzot bija vienīgais, kam viņš dzīvoja.

Tātad atlika tikai jautājums, vai mazais punktiņš uz augšdelma tur ir bijis visu laiku. Bet to labāk necilāt. Hārdija gadījumā tik un tā neko nevarēja nokavēt.

Karls sakārtoja viņa kreklu un uzvilka segu līdz zodam. Vai tu vēl tiecies ar to psiholoģi, Hārdij? Karls iztēlojās Monas Ibsenas pievilcīgo augumu. Debešķīgs skats.

-Jā.

-    Skaidrs. Par ko jūs runājat? Karls jautāja, cerēdams, ka atbildē neatskanēs viņa vārds.

-    Viņa visu laiku ņemas ap to šaušanu Amagerā. Es nezinu, kāda tam jēga, bet, kad viņa ir šeit, viņu visvairāk interesē tā nolādētā naglotāja lieta.

-     Nūja.

-     Zini ko, Kari?

-Nu?

-     Viņa ir piespiedusi mani to visu pārdomāt, lai gan man nemaz negribas. Kāda velna pēc tas jādara, es domāju, un tomēr jautājums paliek.

-    Par kādu jautājumu tu domā, Hārdij?

Kolēģis paskatījās Karlam acīs. Tāpat kā brīžos, kad viņi pratināja kādu aizdomās turamo. Ne apsūdzoši un arī ne pretēji. Tikai satraucoši. Tu, es un Ankers ieradāmies tajā mājiņā astoņas vai desmit dienas pēc tam, kad vīrietis bija noslepkavots, vai ne? -Jā-

-    Slepkavām bija milzum daudz laika, lai likvidētu visas pēdas. Kāpēc viņi to nedarīja? Kāpēc gaidīja? Viņi taču varēja to sūda būdeli nodedzināt. Aizvākt līķi un būdu nodedzināt.

-    Jā, tur ir par ko brīnīties. Man ari tā šķiet.

-     Bet kāpēc viņi atgriezās mājā, kad tur bijām mēs?

-     Ari par to jābrīnās.

-Jābrīnās? Zini, Kari, es neko daudz nebrīnos. Vairs ne. Hārdijs mēģināja nokremšļoties, bet tas viņam neizdevās.

-    Varbūt Ankers varētu kaut ko pastāstīt, ja vēl būtu dzīvs, Hārdijs beidzot piebilda.

-    Ko tu ar to domā? Karls jau vairākas nedēļas nebija atcerējies par Ankeru.

Tikai deviņus mēnešus pēc tam, kad superkolēģis puspuvušajā mājelē bija nošauts viņu acu priekšā, viņš jau bija izslīdējis no apziņas. Diezin cik ilgi par viņu pašu kāds domātu, ja tā notiktu ar viņu.

Kāds gaidīja mūs pie tās mājas, Kari, citādi notikušajam nav jēgas. Es domāju: tā nebija parasta izmeklēšana. Viens no mums bija tur iejaukts, bet es tas nebiju. Varbūt tu, Kari?

9. NODAĻA

UZ ŠĶEMBĀM NOKAISĪTĀ ceļa pie Tranekēras restorāna dzeltenās fasādes stāvēja seši džipi, un Ditlevs izbāza galvu pa sānu logu un deva zīmi, lai tie viņam seko.

Kad viņi sasniedza mežu, saule joprojām trīsēja virs apvāršņa, bet dzinēji nozuda aiz medību aploka. Vīri džipos zināja procedūru, tādēļ pēc dažām minūtēm viņi jau stāvēja pie Ditleva atpogātām jakām un noliektiem ieroču stobriem. Dažiem blakus bija suņi.

Pēdējais, kā vienmēr, pienāca Torstens Florīns. Sīkrūtainas golfa bikses un pieguloša īpaša piegriezuma medību jaka bija šīsdienas apģērba kokteilis. Viņš šādā ietērpā varētu doties uz balli.

Ditlevs ar netīksmi palūkojās uz putnu suni, kuru kāds pēdējā brīdī izlaida pa mašīnas aizmugures durvīm, un tikai pēc tam nopētīja sapulcējušos sejas. Pāris dalībnieku viņš nemaz nebija ielūdzis.

Ditlevs pavilka nostāk Bentu Krumu. Kurš viņu uzaicināja, Krum? viņš čukstēja. Prama, Florīna un Dibela-Jensena advokāts Bents Krūms koordinēja viņu medības. Vispusīgs vīrs, kurš gadiem ilgi bija dzēsis viņu ugunsgrēkus un tagad bija pilnībā atkarīgs no vairāk nekā dāsnās summas, ko viņi katru mēnesi ieskaitīja advokāta kontā.

Tava sieva, Ditlev, Krūms klusi atbildēja. Viņa sacīja, ka Lisana Hjorta varot doties līdzi vīram. Tev jāzina, ka viņa ir labāka šāvēja nekā Hjorts.

Labāka šāvēja? Pie velna, tam taču nebija nekāda sakara ar šo lietu. Ditleva medībās nepiedalījās sievietes. Vairāku iemeslu dēļ. It kā Krūms to nezinātu. Velna Telma!

Ditlevs uzlika roku Hjortam uz pleca. Man žēl, veco zēn, bet mēs šodien nevaram ņemt līdzi tavu sievu. Viņš palūdza Hjortu iedot sievai mašīnas atslēgas, lai gan bija skaidrs, ka tas radīs problēmas. Viņa var braukt uz restorānu. Es varu viņiem piezvanīt un palūgt atslēgt. Un viņai jāņem līdzi jūsu nevaldāmais suns. Šīs ir īpašas dzinēju medības, un tev to vajadzētu zināt, Hjort.

Daži mēģināja iejaukties. Veci buržuju idioti bez īstas turības, it kā viņiem te būtu kāda teikšana! Bet varbūt viņi nepazina to briesmīgo putnu suni.

Viņš padauzīja ar zābaka purngalu pa zemi un vēlreiz atkārtoja: Nekādu sieviešu. Ejiet, Lisana!

Ditlevs izdalīja visiem oranžas šalles, izvairīdamies no Lisanas Hjortas skatiena, kad gāja viņai garām. Neaizmirstiet paņemt, suni, viņš vienkārši sacīja.

Velns un elle, viņi nejauksies medību noteikumos. Tās nebija parastas medības.

-Ja mana sieva nevar piedalīties, tad es ari nepiedalīšos, Ditlev, Hjorts mēģināja izdarīt spiedienu. Nožēlojams vīrelis nožēlojamā, apdilušā Moorland jakā. Vai tad viņš nebija izjutis, ko nozīmē sanaidoties ar Ditlevu Pramu? Vai tas bija nācis par labu viņa biznesam? Vai tad viņš nebija gandrīz bankrotējis toreiz, kad Ditlevs pārsvieda savus granīta iepirkumus uz Ķīnu? Vai viņš tiešām gribēja atkal saņemt sodu? To viņš varēja.

Tu pats izlem. Ditlevs pagrieza pārim muguru un paskatījās uz pārējiem. Jūs zināt noteikumus. Tas, ko jūs piedzīvosiet šodien, nav citu darīšana, skaidrs? Viņi pamāja. Viņš jau arī nebija gaidījis neko citu. Mēs esam izraudzījušies divsimt fazānu un irbju gan gaiļus, gan vistas. Pietiks visiem. Viņš iesmējās. Irbju sezonai ir mazliet par agru, bet kāda citiem tur daļa? Viņš palūkojās uz vietējā mednieku pulciņa biedriem. Viņi turēs muti. Viņi visi kaut kādā veidā strādāja Ditlevam vai kopā ar viņu. Bet kāpēc runāt par putniem, tos jūs dabūsiet jebkurā gadījumā. Daudz interesantāks ir otrs medījums, ko esmu jums šodien sagatavojis. Es neteikšu, kas tas ir. Gan uzzināsiet paši.

Gaidpilni skatieni sekoja Ditleva kustībām, kad viņš pagriezās pret Ulriku un paņēma zariņu saišķi. Lielākā daļa zina noteikumus. Divi no jums izvilks zariņus, kas ir īsāki par pārējiem. Laimīgie noliks bises un vietā dabūs šautenes. Viņiem nebūs vistveidīgo, toties pavērsies iespēja pārnest mājās dienas īpašo medījumu. Gatavi?

Daži nometa zemē cigaretes un izberzēja tās ar kāju. Katrs savā prātā gatavojās medībām.

Ditlevs pasmaidīja. Labākajos brīžos viņi visi bija karaļi. Nežēlīgi un katrs pats sev tuvākais gluži kā pēc grāmatas.

Jā, parasti abi veiksminieki sadala medījumu savā starpā, Ditlevs sacīja, bet tas, kurš dzīvnieku nošaus, ari izlems, vai tā būs. Mēs taču visi zinām, kas notiek, ja trofeju dabū Ulriks. Iesmējās visi, izņemot Ulriku. Lai tās būtu akcijas, sievietes vai mežacūkas, Ulriks ne ar vienu nedalījās. Visi viņu pazina.

Ditlevs noliecās un pacēla divus futrāļus. Redziet, viņš teica, mūsu vecos Sauer Classic esmu atdevis atpakaļ Hunters House, lai varam izmēģināt šos mazos brīnumus. Viņš pacēla virs galvas vienu Sauer Elegance šauteni. Tās ir piešautas, un ellīgi patīkami turēt tādu rokā. Izpriecājieties labi!

Viņš pastiepa uz priekšu zariņu saišķi, ignorēdams Hjortu laulātā pāra nikno sarunu, un pēc izlozes pasniedza šautenes veiksminiekiem.

Torstens bija viens no viņiem. Viņš šķita satraukts, bet diezin vai medību dēļ. Vajadzēs vēlāk ar viņu aprunāties.

-Torstens to jau ir piedzīvojis, bet Saksenholdam tā būs pirmā reize, tāpēc vēlam veiksmi. Ditlevs pamāja ar galvu jaunajam puisim un, tāpat kā pārējie, pacēla pret viņu savu mutautu. Dāmu mīlulis ar pieglaustiem matiem. īsts privātskolas zēns un tāds paliks līdz pēdējai stundiņai. Jūs esat vienīgie, kas drīkst šaut uz šīsdienas īpašo medījumu, tāpēc jums tas jādara kārtīgi. Atcerieties, ka jāšauj, līdz medījums vairs nekustas. Un atcerieties, kas tas, kurš to nomedīs, saņems dienas balvu.

Ditlevs pakāpās soli atpakaļ un izvilka no iekškabatas aploksni. Līgums par burvīgu trīsistabu dzīvoklīti Berlīnē ar skatu uz Tegel lidostas skrejceļiem. Bet neuztraucieties, lidosta drīz pazudīs, un jums zem logiem būs jahtu osta. Viņš pasmaidīja, kad visi sāka aplaudēt. Sieva pusgadu bija uzplijusies viņam ar to dzīvokli, bet vai viņa kaut reizi turp aizbrauca? Nē, pat ar to stulbo mīļāko ne. Tad prom to krāmu!

-     Mana sieva brauks prom, Ditlev, bet suni es ņemšu līdzi, atskanēja balss no aizmugures. Ditlevs pagriezās un ielūkojās Hjorta stūrgalvīgajā sejā. Skaidrs, ka viņš mēģināja tirgoties, lai nezaudētu cieņu.

Ditlevs paraudzījās pār plecu un uz milisekundi notvēra Torstena skatienu. Neviens nenoteiks pār Ditlevu Pramu. Ja viņš teica, ka suni nevar ņemt līdzi, tad cilvēks pats vainīgs, ja neklausīja.

-    Tu uzstāj, ka ņemsi suni līdzi, Hjort? Nu labi, lai tā būtu, Ditlevs sacīja, izvairīdamies no viņa sievas skatiena.

Viņš negribēja strīdēties ar to veceni. Tā bija viņa un Telmas lieta.

HUMUSA SMARŽA NO pameža kļuva vājāka, kad viņi nonāca skrajumā pakalna virsotnē. Piecdesmit metru lejup dūmakā grima maza birztala, bet aiz tās bija krūmājs līdz pat biezam mežam, kas pletās zem viņiem kā jūra. Lielisks skats.

-    Izkliedējieties mazliet, Ditlevs sacīja un apmierināti pamāja ar galvu, kad starp medniekiem bija septiņi astoņi metri.

Dzinēju klabināšana lejā aiz birztalas vēl nebija pietiekami skaļa. Tikai daži no fazāniem uz bridi pacēlās gaisā un atkal nolaidās mazajā birzītē. Mednieki ap Ditlevu tagad spēra soļus klusi un gaidpilni. Daži no viņiem bija smagi atkarīgi no adrenalīna, ko ieguva šajā rīta dūmakā. Gaiļa nospiešana varēja sagādāt viņiem dienām ilgu apmierinājumu. Viņi pelnīja miljonus, bet tieši slepkavošana palīdzēja justies dzīviem.

Ditlevam blakus gāja jaunais Saksenholds, bāls no uztraukuma, bet tāds bija arī viņa tēvs laikos, kad piedalījās medībās. Viņš gāja uzmanīgi, skatienu stīvi pievērsis birztalai, krūmājam aiz tās un mežmalai pārsimt metru tālāk. Apzinādamies, ka labi mērķēts šāviens var apbalvot viņu ar mīlas ligzdiņu, ko vecāki nevarētu kontrolēt.

Ditlevs pacēla roku, un visi apstājās. Hjorta putnu suns aiz satraukuma smilkstēja un griezās ap savu asi, bet tas idiots pūlējās viņu nomierināt. Nu, protams!

Tad no birztalas pacēlās pirmie putni. Ātriem šāvieniem sekoja mirušo ķermeņu būkšķi pret zemi. Hjorts vairs nespēja savaldīt savu suni. Izkāris mēli, tas aizskrēja, kad kaimiņš nokomandēja: apport. Tajā pašā mirklī gaisā pacēlās simtiem putnu un mednieki zaudēja savaldību. Šāvienu troksnis un atbalsis biezoknī bija apdullinoši.

Tieši to Ditlevs mīlēja. Nemitīgos šāvienus. Nebeidzamo slepkavošanu. Plīvojošus plankumus debesīs, kas uzsprāga krāsu orģijā. Putnu lēno krišanu. Aizrautīgo ieroču lādēšanu. Ditlevs manīja, cik aizkaitināts ir Saksenholds par to, ka nevar kā pārējie šaut ar bisi. Skatiens šaudījās no birztalas uz mežmalu un pāri līdzenajam, krūmiem noaugušajam laukam. No kurienes nāks viņa medījums? To Saksenholds nezināja. Jo lielāka asinskāre pārņēma pulciņu, jo ciešāk viņš sažņaudza ieroci.

Piepeši Hjorta suns metās pie rīkles citam sunim, un tas palaida vaļā savu medījumu un smilkstēdams atkāpās. To pamanīja visi mednieki, izņemot Hjortu, kas lādēja un šāva, lādēja un šāva un vēl nebija trāpījis nevienam putnam.

Kad putnu suns trešo reizi atgriezās ar medījumu un atkal iekoda citam sunim, Ditlevs pamāja ar galvu Torstenam, kas jau sekoja sunim ar acīm. Vienā murskulī jaucās muskuļi, instinkts un slikta audzināšana. Nelāgas īpašības medību sunim.

Un notika tā, kā Ditlevs bija paredzējis. Pārējie suņi bija apmuļķojuši putnu suni un vairs neļāva tam nokļūt pie putniem, kas krita skrajumā, tāpēc Hjorta suns nozuda mežā, lai meklētu tālāk.

-     Tagad uzmanieties! Ditlevs uzsauca abiem ar šautenēm. Atcerieties, ka uz spēles ir pilnībā iekārtots dzīvoklis Berlīnē. Viņš iesmējās un no abiem stobriem izšāva uz jaunu putnu baru, kas pacēlās no birztalas. Labākais paņems visu.

Šajā brīdī Hjorta suns jau skrēja ārā no tumšajiem krūmiem pēc nākamā putna. No Torstena šautenes atskanēja viens vienīgs šāviens, un suns nokrita, pirms paspēja izskriet klajumā. Tikai Ditlevs un Torstens pamanīja, kas notika ar dzīvnieku, jo vienīgā reakcija mednieku bariņā bija Saksenholda ātrais elsiens un pēc tam pārējo mednieku smiekli, kad viņi nosprieda, ka šautene ir izšāvusi pa tukšo.

Taču pēc brīža, kad Hjorts atradīs savu suni ar cauršautu galvaskausu, smiekli iesprūdis viņam rīklē. Jādomā, ka viņš būs guvis mācību. Nekādu slikti audzinātu suņu viņu medībās, ja reiz Ditlevs Prams bija tā noteicis.

Mirklī, kad no krūmāja aiz birztalas atskanēja jaunas skaņas, Ditlevs pamanīja, kā Krūms nogroza galvu. Tātad arī advokāts bija redzējis, ka Torstens nogalina suni.

-Jūs nešausiet, iekams būsiet pilnīgi pārliecināti, skaidrs? viņš klusi sacīja vīriem sev blakus. Dzinēji nosedz visu platību aiz birztalas, tāpēc es domāju, ka zvērs iznāks no krūmiem. Viņš norādīja uz dažiem augstiem kadiķu krūmiem. Tēmējiet aptuveni metru virs zemes tieši medījumam pa vidu. Tad neprecīzs šāviens trāpīs zemē.

-     Kas tur ir? Saksenholds čukstēja, pamādams ar galvu uz koku puduri, kur piepeši sākās kustība. Atskanēja samītu zaru krakšķi, sākumā klusi, tad skaļāk, bet dzinēju kliedzieni kļuva aizvien spalgāki.

Un tad tas skrēja.

Saksenholda un Torstena šāvieni atskanēja reizē, bet tumšais siluets mazliet pagāzās sāņus un turpināja neveikli skriet uz priekšu. Tikai tad, kad tas bija nonācis plašā klajumā, vīri ieraudzīja, kas tas ir. Viņi sajūsmā iekliedzās, bet Saksenholds un Torstens nomērķēja otro reizi.

-    Stop! iesaucās Ditlevs, kad strauss apstājās un brīdi apstulbis skatījās apkārt. Līdz putnam bija simt metru. Šoreiz mērķējiet galvā! viņš sauca. Pa vienam. Saksenhold, šauj pirmais.

Visi stāvēja nekustīgi, kad puisis pacēla šauteni un, aizturējis elpu, nospieda gaili. Šāviens trāpīja mazliet par zemu, tāpēc pāršķēlās kakls, bet galva nozuda aizmugurē. Tomēr pūlis kliedza aiz sajūsmas, un arī Torstens pievienojās. Ko lai viņš iesāktu ar trīsistabu dzīvokli Berlīnē?

Ditlevs smaidīja. Viņš bija gaidījis, ka putns nokritīs zemē, bet tas vēl dažas sekundes bez galvas skraidīja apkārt, līdz mirušais ķermenis nogāzās nelīdzenajā pļavā. Tas bridi gulēja, raustīdamies krampjos, iekams kājas nolaidās zemē. Neticams skats.

-    Velns un elle! jaunais puisis iestenējās, kamēr grupa izšāva pāris zalvju uz pēdējiem putniem. Strauss! Johaidī ar ārā, es esmu nošāvis strausu! Va vellos, kā es krogā šovakar medīšu zaķus. Un es pat zinu, kuru.

VIŅI VISI TRĪS satikās restorāna zālē un iedzēra pa glāzītei, ko bija pasūtījis Ditlevs. Bija skaidri redzams, ka Torstenam tas ļoti nepieciešams.

-     Kas noticis, Torsten? Tu izskaties pēc izpļūtītas biezputras, Ulriks sacīja, vienā rāvienā izmezdams savu Jдgermeister.

-    Vai dusmojies, ka neuzvarēji? Tu tak jau esi šāvis strausus.

Torstens grozīja glāzīti. Kimija. Tagad tas kļūst nopietni.

-    Tad viņš glāzīti iztukšoja.

Ulriks pielēja to no jauna un pacēla savu glāzi sveicienā. Olbeks pie tā strādā, drīz viņa būs mums rokā. Nomierinies, Torsten.

Torstens Florins izņēma no kabatas sērkociņu kastīti un aizdedza sveci uz galda. Viņš bieži mēdza teikt, ka nav nekā skumjāka par sveci bez liesmiņas. Es ceru, tu neiedomājies, ka Kimija ir mazs sievišķītis, kas staigā pa ielām vecās, netīrās drēbēs un ļaujas, lai jūsu stulbais privātdetektīvs viņu atrod? Viņš neatradis, Ulrik. Mēs taču runājam par Kimiju, velns un elle! Jūs viņu pazīstat. Viņu neatradis, un šī problēma mums maksās dārgi, vai saprotat?

Ditlevs nolika savu glāzi un palūkojās augšup uz sijām. Ko tu ar to gribi teikt? Viņam riebās, kad Torstenam uznāca šāds noskaņojums.

-     Kimija vakar pie modes nama piekāva vienu no mūsu modelēm. Viņa bija tur stāvējusi un gaidījusi stundām ilgi. Uz flīzēm bija izsmērēti astoņpadsmit cigarešu gali. Kā jums šķiet, ko viņa gaidīja?

-     Ko tu domā ar "piekāva"? Ulriks izskatījās noraizējies.

Torstens pašūpoja galvu. Mieru, Ulrik. Nebija tik ļauni,

viens vienīgs sitiens, policija netika iejaukta. Es iedevu meitenei nedēļu atvaļinājuma un biļetes nedēļas nogalei Krakovā.

-     Vai esi pārliecināts, ka tā bija viņa?

-Jā, es meitenei parādīju vecu Kimijas bildi.

-     Nekādu šaubu?

-     Nē. Tagad Torstens izskatījās aizkaitināts.

-     Mēs nevaram pieļaut, ka Kimiju notver policija, Ulriks turpināja.

-     Nē, pie velna, nevaram gan. Un mēs nevaram pieļaut, ka viņa tiek klāt kādam no mums, vai ne? Esmu drošs, ka viņa ir spējīga uz visu.

-Jūs domājat, ka viņai vēl ir nauda? Ulriks jautāja, kad ienāca viesmīlis un apvaicājās, vai kungi kaut ko vēlas.

Ditlevs pamāja ar galvu flegmātiskajam vīram. Paldies, mums ir viss, kas nepieciešams.

Viņi klusēja, līdz viesmīlis paklanījies atstāja telpu.

Velns parāvis, Ulrik! Cik tad īsti viņa no mums toreiz saņēma? Nepilnus divus miljonus. Un cik, tavuprāt, viņa izlieto uz ielas? Torstens novaikstījās. Neko, un tas ar garantiju nozīmē, ka viņa var atļauties nopirkt visu, ko grib. Arī ieroci. Es zinu, cik liels ir piedāvājums, ja viņa pastaigās ap Kopenhāgenas akmens tiltiem.

Ulrika druknais augums sakustējās. Varbūt mums vajadzētu pastiprināt Olbeka komandu?

10. NODAĻA

9

-     KĀ JŪS TEICĀT ar ko jūs gribat runāt? Ar kriminālasistentu el-Asadu? Karls palūkojās uz telefona klausuli. Kriminālasistents?!! Pie joda, tas nu gan bija pārsteidzošs paaugstinājums!

Viņš nospieda savienojuma pogu un dzirdēja, kā pēc sekundes telefons iezvanās uz Asada galda.

-    Jā, Asads atbildēja savā slotu skapī.

Karls sarauca uzacis un pašūpoja galvu. Kriminālasistents el-Asads! Kā viņš uzdrošinājās?

-     Holbekas policija zvanīja un teica, ka viņi visu rītu meklējuši Rērvigas slepkavību mapi. Asads pakasīja bārdas rugājiem klātās smieklu bedrītes. Viņi abi tagad bija pētījuši materiālus jau divas dienas, un viņš izskatījās diezgan noguris. Un zini, ko viņi teica? Viņiem tās vienkārši vairs nav. Tā ir aizpūsta ar vēju.

Karls nopūtās. Tad pieņemsim, ka to kāds ir savācis, vai ne? Un nez vai tas nebūs tas pats Arne, kurš iedeva Martai Jergensenai pelēko mapi? Tu nepajautāji, vai viņi atceras tās krāsu? Vai tā bija pelēka?

Asads papurināja galvu.

-    Nūjā, tas jau ari nav svarīgi. Marta teica, ka tas vīrietis esot miris, tāpēc ar viņu mēs tik un tā nevaram aprunāties. Karls samiedza acis. Un tad ir vēl viena lieta, ko es gribētu noskaidrot, Asad. Vai tu man nepateiktu, kad esi iecelts par kriminālasistentu? Man šķiet, ka tev vajadzētu piesargāties uzdoties par policistu. Likumā ir kāds pants, kas uz to raugās diezgan stingri.

Ja gribi zināt, simt trīsdesmit pirmais pants. Tu riskē dabūt sešus mēnešus cietumā.

Asada galva mazliet parāvās atpakaļ. Kriminālasistents? viņš sacīja un uz sekundi aizturēja elpu, ķerdams pie krūtīm, it kā gribētu pasargāt savu nevainību. Līdzīgu sašutumu Karls nebija redzējis kopš premjerministra reakcijas uz preses apvainojumiem par dāņu karavīru netiešu saistību ar spīdzināšanām Afganistānā.

-     Tas man nemūžam neienāktu prātā, Asads sacīja. Tieši otrādi. Es teicu, ka esmu kriminālasistenta asistents. Cilvēki tak kārtīgi neklausās, Kari. Viņš noplātīja rokas. Vai tā ir mana vaina?

Kriminālasistenta asistents! Lai Dievs nogrābstās! No šitādām lietām varēja dabūt kuņģa čūlu.

-     Būtu pareizāk, ja tu sevi sauktu par vicekriminālkomisāra asistentu vai vēl labāk par policijas komisāra asistentu. Bet, ja tu noteikti gribi lietot šo titulu, tad manis dēļ dari to. Tikai izrunā to ļoti skaidri, vai saprati? Un tagad vari iet uz garāžu un sagatavot mūsu smuko vecenīti. Mēs brauksim uz Rērvigu.

VASARNĪCA ATRADĀS EGĻU audzes vidū un ar gadiem bija lēnām iegrimusi smiltīs. Spriežot pēc logiem, neviens to nebija izmantojis kopš slepkavībām. Lielas, necaurredzamas rūtis starp satrūdējušiem baļķiem. Visai bezcerīgi.

Viņi lūkojās uz riepu nospiedumiem, kas aizvijās gar vasarnīcām. Protams, tik vēlā septembrī jūdzēm tālu nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Asads pielika plaukstas pie acīm un veltīgi pūlējās ielūkoties pa vasarnīcas lielāko logu.

-     Nāc, Asad, Karls sacīja. Atslēgai vajadzētu karāties šeit.

Viņš palūkojās augšup zem jumta pārkares mājas otrā pusē.

Atslēga divdesmit gadu bija karājusies vietā, kur to varēja ieraudzīt ikviens. Uz sarūsējušas naglas virs virtuves loga, tieši tā, kā stāstīja Martas Jergensenas draudzene Ivete. Un kurš gan lai to būtu ņēmis? Nevienam noteikti nebija vēlēšanās ieiet šajā mājā. Bet zaglēni, kas katru gadu siroja vasarnīcās pēc atpūtas sezonas? Viņi pavisam skaidri redzēja, ka te neko neatradīs. Šīs mājas starojums lika griezties apkārt un doties prom.

Karls pasniedzās pēc atslēgas un atslēdza durvis. Pārsteidzoši cik viegli padevās vecā slēdzene un cik viegli atvērās durvis.

Viņš pabāza iekšā galvu un sajuta drūmu laiku dvaku. Mitrums, aizmirstība un pamestība. Dvaka, kas vēdī vecu cilvēku guļamistabās.

Karls mazajā gaitenī meklēja elektrības slēdzi un konstatēja, ka elektrības padeve ir pārtraukta.

-     Ņem! Asads sacīja, paceldams Karlam pie sejas halogēnu lukturīti.

-    Aizvāc to lampu, Asad. Mums to nevajag.

Bet Asads jau bija iegājis pagātnē, gaismas kūlim šūpojoties pār magoņu krāsas mēbelēm un zili emaljētiem virtuves traukiem.

Iekšā nebija pavisam tumšs. Pelēka un vāra saules gaisma no ārpuses iespiedās caur putekļainajām rūtīm, un istaba izskatījās kā nakts aina no vecas melnbaltās filmas. Liels laukakmeņu kamīns. Plati grīdas dēļi. Lupatu paklāji krustu šķērsu. Un Trivial Pursuit spēle, kas joprojām stāvēja uz grīdas.

-    Tieši kā ziņojumā, Asads sacīja, viegli pastumdams spēles kasti. Reiz tā bija bijusi jūraszila, tagad tā bija melna. Spēles galdiņš nebija pavisam netīrs, tāpat arī abi kauliņi, kas joprojām atradās uz tā. Cīņas karstumā tie bija aizstumti no saviem lauciņiem, bet droši vien ne pārāk tālu. Sārtajā kauliņā bija četri trīsstūrīši. Brūnajā neviena. Karls minēja, ka sārtais kauliņš ar četrām pareizām atbildēm piederējis meitenei. Tādā gadījumā todien viņai noteikti bija skaidrāka galva nekā brālim. Varbūt viņš bija izdzēris pārāk daudz konjaka. Katrā ziņā uz to norādīja autopsijas protokols.

-    Tā ir stāvējusi te kopš 1987. gada. Vai spēle tiešām ir tik veca, Kari? Es nesaprotu.

-    Varbūt pagāja vairāki gadi, iekams tā nonāca Sīrijā, Asad. Vai to spēli Sīrijā vispār var nopirkt?

Karls ievēroja, cik kluss piepeši kļuva Asads. Tad viņš palūkojās lejup uz abām kastītēm, kurās atradās kartītes ar jautājumiem. Pie katras kastītes gulēja viena atsevišķa kartīte. Tātad tie bija pēdējie jautājumi, uz kuriem abi jaunieši atbildēja šajā dzīvē. Patiesībā ļoti skumji, ja tā padomā.

Viņš pārlaida skatienu grīdai.

Uz tās joprojām bija redzamas diezgan skaidras slepkavību pēdas. Vietā, kur bija atrasta meitene, vīdēja tumši plankumi. Noteikti asinis, tāpat kā tumšie traipi uz spēles galdiņa. Pāris vietās vēl bija manāmi tehniķu apvilktie apļi ap pirkstu nospiedumiem, bet numuri bija izdzisuši. Pirkstu nospiedumu pulveri vairs gandrīz nevarēja samanīt, bet tas jau bija saprotams.

-    Viņi neko neatrada, Karls pie sevis noteica.

-    Ko?

-     Visi atrastie pirkstu nospiedumi bija saistīti ar abiem jauniešiem vai viņu tēvu un māti. Viņš atkal paskatījās uz spēli. Savādi, ka spēle vēl stāv tepat. Tehniķiem to būtu vajadzējis paņemt līdzi sīkākai izpētei.

-Jā. Asads pamāja un piesita ar pirkstu pie galvas. Labi teikts, Kari. Tagad es atceros. Spēli patiesībā izmantoja kā pierādījumu lietā pret Bjarni Tēgersenu, tā ka viņi to faktiski paņēma.

Abi stingi raudzījās uz spēli.

Tai nevajadzēja atrasties šeit.

Karls sarauca uzacis. Tad viņš izvilka mobilo telefonu un piezvanīja uz Policijas pārvaldi.

Līsa neizklausījās sajūsmināta. Mums lika skaidri manīt, ka vairs neesam tavā rīcībā, Kari. Vai tu vispār zini, cik mums daudz darba? Vai esi dzirdējis par policijas reformu? Ja ne, es labprāt atsvaidzināšu tavu atmiņu. Un tagad tu mums nozodz arī Rozi.

Rozi nu gan viņi varēja paturēt, ja tas ko līdzētu.

-     Ei, pagaidi! Tas esmu es, Karls. Nomierinies.

-    Tev tagad ir pašam sava palīdze, lūk, tā. Runā ar viņu. Acumirkli!

Karls apjucis paskatījās uz telefonu un pacēla to pie auss tikai tad, kad atskanēja pazīstama balss.

-    Jā, šef, kā varu palīdzēt?

Karls sarauca uzacis. Hm, kas tur runā? Roze Knudsena?

Meitenes piesmakušie smiekli raisīja bažīgas nākotnes nojautas.

Karls palūdza Rozi noskaidrot, vai kopā ar pārējām mantām no Rērvigas slepkavībām kaut kur stāv arī zila Gēnus Trivial Pursuit spēle. Ak nē, viņam nav ne jausmas, kur to meklēt. Jā, iespēju ir daudz. Kam apvaicāties vispirms? Tas viņai jānoskaidro pašai. Bet jāpasteidzas.

-     Kas tur bija, Kari? Asads jautāja.

-    Tava konkurente, Asad. Uzmanies, ka viņa neaizstumj tevi atpakaļ pie spaiņa un zaļajiem gumijas cimdiem.

Bet Asads to nedzirdēja, viņš jau bija notupies pie spēles un skatījās uz asins traipiem.

-    Vai tas nav jocīgi, ka uz spēles nav vairāk asiņu, Kari? Viņu tak piekāva beigtu tur, viņš sacīja, norādīdams uz plankumu grīdsegā sev blakus.

Karls atsauca atmiņā nozieguma vietas un līķu fotogrāfijas. Jā, viņš teica, pamādams ar galvu. Jā, tev taisnība.

Meitene bija saņēmusi milzum daudz sitienu un zaudējusi milzum daudz asiņu, bet uz spēles galdiņa to bija maz. Velns, kāpēc viņi nebija paņēmuši līdzi mapi, lai varētu visu salīdzināt ar fotogrāfijām?

-    Es it kā atceros, ka uz galdiņa bija daudz asiņu, sacīja Asads, ar pirkstu bakstīdams dzelteno laukumu galdiņa vidū.

Karls notupās viņam blakus, piesardzīgi pabāza pirkstu zem galdiņa un pacēla to. Patiešām, tas bija mazliet pārvietots. Pāris centimetru zem tā grīdā bija iesūkušies vairāki asins plankumi. Pavisam neloģiski.

-     Tas nav tas pats galdiņš, Asad.

-     Nē, nav gan.

Karls piesardzīgi ļāva plāksnītei noslīdēt atkal uz grīdas un tad uzmeta skatienu spēles kārbai un šķietami izdzisušajām pirkstu nospiedumu pulvera pēdām. Gluda kārba un divdesmit gadu sena pagātne. Galu galā, ja tuvāk ieskatās, tas pulveris varētu būt jebkas. Kartupeļu milti, īsts svina baltais. Jebkas.

-     Diezin kas gan to spēli te nolicis, Asads sacīja. Vai tu zini to spēli, Kari? viņš turpināja.

Karls neatbildēja.

Viņš skatījās uz plauktiem, kas gar griestiem ieskāva visu istabu. Niķelēti Eifeļa torņi un alus krūkas ar alvas vāciņiem no Bavārijas reiz bija vispāratzītas ceļojumu trofejas. Vismaz simt suvenīru uz plauktiem liecināja, ka ģimenei piederējis kempinga vagoniņš un tā labi pazinusi Brennera pāreju un Harca mežus. Karls iedomājās savu tēvu. Viņu pārņēma nostalģija.

-     Ko tu meklē, Kari?

-     Nezinu. Karls papurināja galvu. Taču kaut kas man liek domāt, ka mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Vai tu varētu atvērt logus, Asad? Mums vajag vairāk gaismas.

Karls piecēlās un vēlreiz pārskatīja visu grīdu, kamēr roka sameklēja krūšu kabatā cigarešu paciņu, bet Asads dauzīja pa loga rāmi.

Izņemot to, ka līķi bija prom un kāds bija aizticis spēli, viss šķietami izskatījās tāpat kā toreiz.

Karls aizsmēķēja cigareti mirklī, kad iezvanījās mobilais telefons. Tā bija Roze.

Spēle joprojām atrodoties arhīvā Holbekā, viņa sacīja. Lietas materiālu mape pazudusi, bet spēle viņiem esot.

Tātad gluži bezcerīga viņa tomēr nebija.

-    Piezvani vēlreiz, Karls sacīja, ievilkdams plaušās kārtīgu dūmu. Pajautā par kauliņiem un sieriem.

-     Sieriem?

-Jā, tā mēdz saukt mazos trīsstūrīšus, ko saņem par pareizu atbildi. Tos saliek kauliņos. Pajautā, kādi tortes gabaliņi ir katrā kauliņā. Pieraksti to par katru kauliņu.

-    Tortes gabaliņi?

-Jā, sasodīts! Tā tos arī mēdz saukt. Sieriņi vai tortes gabaliņi, vai nav vienalga. Tādi mazi trīsstūrīši. Vai tu nepazīsti Trivial Pursuit?

Roze atkal iesmējās savus nelaimi vēstošos smieklus. Trivial? Mūsdienās to sauc par Bezzervvizzer, vectētiņ! Viņa pārtrauca sarunu.

Nekāda mīla tur nesanāks.

Karls ievilka vēl vienu dūmu, lai nomierinātu pulsu. Varbūt viņš varētu apmainīt Rozi pret Līsu? Līsa katrā ziņā būtu krāšņs rotājums blakus Asada tantēm vienalga, ar panku matiem vai bez.

Tieši šajā brīdī atskanēja neparasti nepatīkams lūstoša koka un plīstoša stikla skaņu mikslis, kam sekoja pāris Asada svešvārdu, kuriem noteikti nebija nekāda sakara ar pēcpusdienas lūgšanām. Toties sabirzušās rūts efekts bija diezgan satriecošs, jo tagad gaisma ielauzās katrā kaktiņā un neatstāja nekādu šaubu, ka zirnekļiem šajā mājā ir bijušas spožas dienas. Zirnekļu tīkli karājās no griestiem kā vītnes, bet putekļi uz garo plauktu suvenīriem bija sagūluši tik biezā kārtā, ka visas krāsas izskatījās vienādas.

Karls un Asads atsauca atmiņā notikumus, par kuriem bija lasījuši ziņojumos.

Kāds agrā pēcpusdienā bija ienācis pa atvērtajām virtuves durvīm un nogalinājis zēnu ar vienu vienīgu āmura sitienu; āmuru vēlāk atrada pārsimt metru tālāk. Zēns acīmredzot neko nebija aptvēris. Beigts uz vietas vēstīja gan līķa apskate, gan autopsija. Par to liecināja krampjainais tvēriens ap viskija pudeli.

Meitene noteikti bija mēģinājusi pielēkt kājās, bet uzbrucēji viņai tūlīt uzklupuši. Pēc tam viņu piekāva līdz nāvei vietā, kur uz paklāja bija redzams tumšais plankums un kur bija atrastas noslepkavotās smadzeņu, siekalu, urīna un asiņu atliekas.

Visi pieņēma, ka slepkavas novilkuši jaunajam puisim peldbikses, lai viņu pazemotu. Peldbikses tā ari neatrada, taču neviens neticēja iespējai, ka Trivial Pursuit māsa būtu spēlējusi, ģērbusies bikini, bet brālis kails. Incests bija pilnīgi neiedomājams. Viņiem abiem bija partneri un harmoniskas attiecības.

Šie partneri naktī pirms uzbrukuma bija nakšņojuši vasarnīcā, taču no rīta devušies uz Holbeku, kur viņi gāja skolā. Aizdomas viņus neskāra. Abiem bija alibi, turklāt slepkavības viņus bija pamatīgi satriekušas.

Atkal iezvanījās mobilais telefons. Karls palūkojās uz numuru displejā un ievilka nomierinošu dūmu.

-Jā, Roze, viņš sacīja.

-     Viņiem šķita, ka jautājumi par tortes gabaliem un sieriem ir ļoti dīvaini.

-Un?

-     Nu, viņi pārbaudīja.

-Un?

-     Sārtajam kauliņam bija četri trīsstūrlši. Dzeltens, sārts, zaļš un zils.

Karls palūkojās uz kauliņu, kas atradās viņam priekšā. Jā, viss saskanēja, te bija tāpat.

-     Zilais, dzeltenais, zaļais un oranžais kauliņš nebija izmantoti. Tie bija kastē kopā ar pārējiem un tukši.

-    Jā, un kā ar brūno kauliņu?

-    Brūnajā bija viens brūns un viens sārts trisstūritis.

Karls neatbildēja. Viņš skatījās uz tukšo brūno kauliņu, kas atradās uz galdiņa. Ļoti, ļoti savādi.

-    Paldies, Roze, viņš sacija. Lieliski pastrādāts.

-    Nu ko, Kari? Asads jautāja. Ko viņa teica?

-    Brūnajā kauliņā vajadzēja būt brūnam un sārtam trīsstūrītim, bet tas ir tukšs.

Abi skatījās uz kauliņu.

-    Tad varbūt mums jāmeklē tie mazie štruntiņi, kuru trūkst? Asads sacīja, noliekdamies un palūkodamies zem ozolkoka bufetes, kas stāvēja pie sienas.

Karls vēlreiz dziļi ievilka dūmu. Kāpēc gan kāds bija nolicis uz grīdas Trivial Pursuit spēli, aizstājot oriģinālo? Te taču acīmredzami kaut kas nebija kārtībā. Un kāpēc virtuves durvju slēdzene bija tik viegli atverama? Kāpēc šo lietu kāds nometa pagrabā uz viņa galda? Kas aiz tā slēpās?

-    Viņi reiz ir svinējuši vasarnīcā Ziemassvētkus, tas noteikti ir bijis auksti, Asads sacīja, no bufetes apakšas izvilkdams eglītes rotājumu pītu Ziemassvētku sirdi.

Karls pamāja ar galvu. Aukstāk nekā šobrīd šajā mājā nevarēja būt. Te viss oda pēc pagātnes un nelaimes. Kurš gan no tā laika vēl bija palicis dzīvajos? Veca sieva, kas drīz mirs no audzēja smadzenēs, un viss?

Viņš palūkojās uz trim durvīm, kas veda uz guļamistabām. Viens, divi, trīs. Tēvs, māte un bērni. Viņš pēc kārtas ielūkojās istabās. Kā jau gaidīts, priežkoka gultas ar maziem naktsskaplšiem un rūtotām galdsedziņām. Meitenes istabu rotāja Duran Duran un Wham plakāti, zēna istabā redzēja Sūziju Kvatro piegulošās, melnās ādas drēbēs. Reiz tur uz palagiem nākotne bija izskatījusies gaiša un nebeidzama, bet dzīvojamā istabā Karlam aiz muguras to viņiem brutāli atņēma. Tātad ass, ap kuru griezās dzīve, atradās tieši vietā, kur viņš šobrīd stāvēja.

Uz sliekšņa starp cerībām un īstenību.

-    Virtuves skapīšos vēl ir grādīgie, Kari! Asads uzsauca no virtuves. Tātad šajā mājā nebija paviesojušies zagļi.

KAD VIŅI STAVEJA un vēroja māju no ārpuses, Kārlu pārņēma jūtams nemiers. Tas bija gluži kā ķert dzīvsudrabu. Bīstami pieskarties, neiespējami noturēt. Gaistoši un konkrēti reizē. Pagājuši tik daudzi gadi. Kāds vīrietis atzinis savu vainu. Internātskolas grupa joprojām gozējās sabiedrības virsotnē.

"Ko te var meklēt? Kāpēc vispār turpināt?" Karls sev jautāja, pagriezdamies pret savu biedru. Man šķiet, ka mums jāliek tā lieta mierā, Asad, viņš sacīja. Nāc, brauksim mājās.

Karls iespēra pa zāles kumšķi smiltīs un izņēma mašīnas atslēgas. Tas nozīmēja, ka viss ir izšķirts. Tomēr Asads viņam nesekoja. Viņš stāvēja un vēroja izsisto logu uz kamīna istabu, it kā būtu pavēris ceļu uz svētumu.

Es īsti nezinu, Kari, viņš sacīja. Vai tu saproti, ka mēs tad esam vienīgie, kas tagad var kaut ko darīt nogalināto labā?

"Darīt kaut ko nogalināto labā," Asads bija sacījis. It kā šī mazā Tuvo Austrumu radība būtu saikne uz pagātni.

Karls pamāja. Es nedomāju, ka mēs šeit vēl kaut ko atradīsim, bet paiesimies mazliet pa ceļu, viņš teica un aizsmēķēja jaunu cigareti. Svaigs gaiss, ieelpots caur cigaretes dūmu, bija vislabākais.

Viņi pāris minūšu gāja uz priekšu vieglā pretvējā, kas nesa līdzi vēlas vasaras smaržas, līdz nonāca pie vasarnīcas, kurā dzirdamās skaņas ļāva manīt, ka pēdējais pensionārs vēl nav devies atpakaļ uz savu ziemas migu.

-Jā, šobrīd te nav daudz cilvēku, bet ir jau arī piektdiena, sacīja aiz mājas sastaptais sārtsejainais vīrs ar bikšu siksnu zem pašām krūtīm. Atnāciet rīt. Sestdienās un svētdienās te ir ļaužu ka biezs, un tā būs vēl vismaz mēnesi.

Ieraudzījis Karla policista apliecību, vīrs ļāva mēlei vaļu. Viņi uzzināja par visu vienā garā teikumā. Zādzības, noslīkuši vācieši, ātruma pārsniedzēji pie Vigas.

Itin kā šis vīrs gadiem ilgi būtu dzīvojis Robinsona Krūzo salā bez komunikācijas, Karls nodomāja.

Šajā mirklī Asads satvēra vīru aiz rokas. Vai tas bijāt jūs, kas nogalināja tos divus bērnus?

Tas bija vecs vīrs. Viņš aprāvās vienā elpas vilcienā, vairs nemirkšķināja acis, tās kļuva nespodras kā mirušam, lūpas pavērās un sazilēja. Viņš nespēja pat pacelt rokas pie krūtīm, bet vienkārši krita atmuguriski, un Karlam vajadzēja steigties palīgā.

-     Dievs žēlīgais, Asad! Ko tu dari! Tie bija Karla pēdējie vārdi, pirms viņš atsprādzēja vīra siksnu un atpogāja apkaklīti.

Pagāja desmit minūtes, iekams večuks atguvās, un pa to laiku viņa sieva, kas bija atskrējusi no saimniecības piebūves, neteica ne vārda. Tās bija desmit ļoti garas minūtes.

-     Es ļoti, ļoti atvainojos par savu kolēģi, Karls sacīja šokētajam vīram. Viņš te ir ieradies Irākas un Dānijas policijas apmaiņas programmā un vēl nepārvalda dāņu valodu visās niansēs. Dažkārt mūsu metodes saskrienas.

Asads neko neteica. Varbūt vārds "saskrienas" atņēma viņam runas spēju.

-     Es labi atceros to lietu, beidzot ierunājās vecais vīrs, trīs minūtes dziļi vilcis elpu sievas apskāvienos. Briesmīgs gadījums. Bet, ja gribat kādam par to apvaicāties, jautājiet Valdemaram Florīnam. Viņš dzīvo Flindersēvejā, piecdesmit metru pa labi. To norādi nevar nepamanīt.

-    KĀPĒC TU TEICI par to Irākas policiju, Kari? Asads jautāja, mezdams akmeni jūras virzienā.

Karls viņu ignorēja, raudzīdamies uz Valdemara Florīna rezidenci, kas slējās pakalnā. Astoņdesmitajos šo bungalo tipa mājiņu bieži redzēja nedēļas žurnālos. Tieši šeit uzdzīvoja sabiedrības elite. Leģendāras ballītes bez mēra izjūtas. Klīda baumas, ka tas, kurš mēģinot sacensties ar Florīna ballītēm, iegūstot nāvīgu ienaidnieku uz mūžu.

Valdemars Florīns visos laikos bija bijis cilvēks bez kompromisiem. Viņš bieži balansēja uz likuma robežas, taču neizprotamu iemeslu dēļ viņu nekad nepieķēra likumu pārkāpšanā. Apžēliņ, pāris kompensācijas prāvu par seksuālo uzmākšanos meitenēm darbavietā, bet tas ari bija viss. Florins bija izcils tirgonis. Ēkas, dažādi ieroči, milzīgas pirmās palīdzības preču partijas, veiklas darbības naftas tirgū Roterdamā viņš pieprata visu.

Tagad tā bija vairs tikai leģenda. Savu pievilcību skaisto un bagāto acīs Valdemars Florins zaudēja, kad viņa sieva Beāte izdarīja pašnāvību. Kopš tās dienas viņa mājas Rērvigā un Vedbekā kļuva par cietokšņiem, kurus neviens nevēlējās apciemot. Visi zināja, ka sievu nāvē iedzinusi vīra tieksme uz jaunām meitenēm. To nepiedeva pat šajās aprindās.

-     Kāpēc, Kari? Asads atkārtoja. Kāpēc tu teici par to Irākas policiju?

Karls paskatījās uz savu mazo pārinieku. Vaigi zem brūnās ādas bija koši piesarkuši. Nevarēja zināt, vai tas no sašutuma vai Skansehāges aukstajām vēja brāzmām.

-Asad, tu nedrīksti nevienam draudēt ar tādiem jautājumiem. Kā tu varēji veco vīru apsūdzēt par to, ko viņš nav izdarījis? Kāda tam jēga?

-    Tu pats tā dari.

-    Tad lai tā arī paliek.

-    Bet Irākas policija?

-     Aizmirsti to, Asad. Tas bija grābts no gaisa, Karls atbildēja. Tomēr viņš sajuta Asada skatienu pakausī, kad viņus ieveda Valdemara Florīna dzīvojamā istabā, un ierakstīja to savā ilglaicīgajā atmiņā.

VALDEMARS FLORĪNS SĒDĒJA pie panorāmas loga, no kurienes varēja skatīties lejā uz Flindersēveju un gandrīz bezgalīgi tālu uz Hesselē līci. Aiz viņa četras stikla dubultdurvis vērās uz smilšakmens terasi un peldbaseinu, kas atradās dārza vidū kā izkaltis rezervuārs tuksnesī. Reiz tur kūsāja dzīvība. Te bija viesojušies pat karaliskās ģimenes locekļi.

Florīns mierīgi sēdēja un lasīja grāmatu. Kājas uz soliņa, kamīnā uguns, uz marmora galdiņa glāze ar viskiju un sodu. Viss ļoti harmoniski, ja neņēma vērā daudzās grāmatas lappuses, kas bija izkaisītas pa vilnas paklāju.

Karls pāris reižu nokremšļojās, bet vecais finansists nepacēla skatienu no grāmatas lappuses un paraudzījās uz viņiem tikai tad, kad lappusi bija izlasījis, izplēsis un nometis uz grīdas pie pārējām.

-    Tā es zinu, cik tālu esmu ticis, viņš sacīja. Kam varu pateikties par šo godu?

Asads lūkojās uz Kārlu trīsošām uzacīm. Viņš joprojām nespēja tūlīt aptvert daudzu spārnotu frāžu nozīmi.

Florīna smaids pazuda, kad Karls parādīja viņam apliecību. Uzzinājis, kādā jautājumā viņi ieradušies no Kopenhāgenas policijas, Florīns lūdza viņus pazust.

Viņam varēja būt ap septiņdesmit pieciem gadiem, taču slaikā, augstprātīgā zebiekste joprojām koda. Aiz viņa gaišajām acīm snauda latentas, viegli izraisāmas dusmas, kas tā vien gribēja izlauzties. Vajadzētu tikai mazliet pakacināt, un tās izpaustos itin koši.

-    Jā, mēs nākam nepieteikušies, Florīna kungs, un, ja jūs gribat, lai ejam prom, mēs to darīsim. Es jūs ļoti cienu un apbrīnoju, tāpēc, protams, darīšu, kā jūs vēlēsieties. Es varu atnākt ari agri no rīta, ja tas jums der labāk.

Aiz Florīna bruņām nozibēja reakcija. Karls tikko bija viņam pasniedzis to, ko vēlējās visi. Aizmirsti par laipnību, glaimiem un dāvanām; vienīgais, ko cilvēki patiesi vēlas, ir cieņa. Cieni savus līdzcilvēkus, un viņi dancos pēc tavas stabules, bija sacījis pasniedzējs policijas skolā. Tas tiešām darbojās.

-     Es neiekritīšu uz skaistiem vārdiem, vīrietis sacīja. Un tomēr iekrita.

-    Vai drīkstam apsēsties, Florīna kungs? Tikai uz piecām minūtēm.

-    Par ko ir runa?

-     Vai jūs domājat, ka Bjarne Tēgersens 1987. gadā abus jauniešus nogalināja viens pats? Es varu pastāstīt, ka ir uzradies kāds cilvēks, kurš apgalvo ko citu. Jūsu dēls netiek turēts aizdomās, bet pārējie viņa biedri gan.

Florīns paraustīja vienu nāsi, it kā grasītos laist pār lūpām lāstu, tomēr savaldījās un uzmeta uz galda grāmatas atliekas.

-     Helēna! viņš uzsauca pār plecu. Atnes vēl vienu viskiju ar sodu. Viņš aizkūpināja Ēģiptes cigāru, nepiedāvādams viesiem.

-     Kurš? Kurš to apgalvo? viņš sacīja ar savādu možumu balsī.

-    To mēs diemžēl nevaram atklāt. Bet ir skaidrs, ka Bjarne Tēgersens slepkavības nepaveica viens.

-     Ak, tā sīkā niecība! Tonis bija nicīgs, bet neko vairāk Florīns neteica.

Ienāca gadus divdesmit veca meitene melnā tērpā un baltā priekšautiņā. Viņa ielēja viskiju un ūdeni, it kā ik dienas to vien darītu. Neuzmezdama viņiem ne skatiena.

Meitenes plauksta izslīdēja caur Florina plānajiem matiem, kad viņa spraucās vecajam garām. Viņa bija labi audzināta.

-     Godīgi sakot, Florīns ierunājās, sūkdams viskiju, es labprāt palīdzētu, bet tas bija ļoti sen, un es domāju, ka labāk būtu likt šo lietu mierā.

Karls tam nepiekrita. Vai jūs pazināt sava dēla draugus, Florīna kungs?

Parādījās greizs smaids. Jūs esat diezgan jauns, bet es varu pastāstīt, ka tolaik biju ļoti aizņemts, ja jūs to nezināt. Tie bija tikai jaunieši, ko Torstens saticis internātskolā.

-     Vai jūs izbrīnīja pret šo grupu vērstās aizdomas? Es domāju: tie taču bija patīkami jauni cilvēki, vai ne? Visi no labām ģimenēm.

-     Neatceros nekādu izbrīnu. Florīns iesāņus palūkojās pār glāzi. Tās acis bija daudz pieredzējušas. Arī lielākus pārbaudījumus par Kārlu Merku.

Tad viņš nolika glāzi. Bet izmeklēšanā 1987. gadā daži no viņiem izcēlās.

-     Ko jūs ar to domājat?

-    Nu, es un mans advokāts, protams, ieradāmies Holbekas iecirknī, kad jaunos cilvēkus nopratināja. Mans advokāts sēdēja blakus visiem sešiem.

-     Bents Krūms, vai ne?

Jautājumu uzdeva Asads, taču Valdemars Florīns nelikās par viņu zinis.

Karls pamāja Asadam ar galvu. Trāpīga piezīme.

-    Jūs teicāt: izcēlās? Kurš, jūsuprāt, nopratināšanās izcēlās? viņš turpināja.

-     Varbūt jums vajadzētu piezvanīt Bentam Krūmam un apjautāties viņam, ja jau jūs viņu pazīstat. Esmu dzirdējis, ka viņam joprojām esot izcila atmiņa.

-     Ak tā? Kas tā saka?

-    Viņš ir mana dēla advokāts. Jā, un arī Ditleva Prama un Ulrika advokāts.

-    Man šķita, jūs teicāt, ka jauniešus nepazīstat, Florīna kungs. Tomēr pieminat Ditlevu Pramu un Ulriku Dibelu-Jensenu tā, ka varētu domāt pavisam ko citu.

Florīns viegli atmeta galvu. Es pazinu viņu tēvus. Tā, lūk.

-    Vai jūs pazināt arī Kristiānā Volfa un Kirstenas Marijas Lasenas tēvus?

-     Nedaudz.

-     Un Bjarnes Tēgersena tēvu?

-     Sīks vīriņš. Viņu es nepazinu.

-    Viņam bija kokmateriālu tirgotava Ziemeļzēlandē, Asads piebilda.

Karls pamāja ar galvu. Arī viņš pats to atcerējās.

-     Paklausieties, ierunājās Valdemars Florins, caur jumta logiem pavērdamies kristāldzidrajās debesīs. Kristiāns Volfs ir miris. Kimija jau daudzus gadus kopš pazudusi. Mans dēls stāsta, ka viņa klīstot pa Kopenhāgenas ielām ar čemodānu. Bjarne Tēgersens sēž cietumā. Par ko mēs, velns parāvis, runājam?

-     Kimija? Vai jūs domājat Kirstenu Mariju Lasenu? Vai tā viņu sauc?

Florīns neatbildēja. Tikai iedzēra malku viskija un paņēma savu grāmatu. Audience bija galā.

IZEJOT NO MĀJAS, abi caur verandas logiem redzēja, kā Florīns nomet savu saplēsto grāmatu uz grīdas un satver telefonu. Viņš izskatījās dusmīgs. Varbūt brīdināja advokātu par policistu ierašanos. Varbūt zvanīja Securitas, lai apjautātos, vai viņi piedāvā signalizācijas sistēmas, kas gādā, lai šādi apmeklētāji tiktu atraidīti jau pie dārza vārtiņiem.

-    Viņš visu ko zināja, Kari, Asads sacīja.

-    Jā, iespējams, bet ar tādiem kā viņš nekad nevar būt drošs. Viņi visu dzīvi ir mācījušies domāt, pirms runā. Vai tu zināji, ka Kimija dzīvo uz ielas?

-    Nē, tas nekur nav rakstīts.

-    Mums viņa jāatrod.

-    Jā. Bet mēs taču varam pirms tam parunāt ar pārējiem.

-     Varbūt. Karls lūkojās pār ūdens klaju. Protams, būs jārunā ar visiem. Bet, ja tāda sieviete kā Kimija Lasena pagriež muguru savai turīgajai pagātnei un nonāk uz ielas, tas nav bez pamata. Tādiem cilvēkiem var būt neparasti lielas brūces, kurās iebakstīt, Asad. Tāpēc mums viņa jāatrod.

Kad viņi nokļuva lejā līdz mašīnai pie vasarnīcas, Asads uz mirkli apstājās un pārdomāja. Es nesaprotu par to Trivial spēli, Kari.

"Diži prāti domā līdzīgi," Karls nodomāja, bet skaļi sacīja: Mēs apskatīsim vasarnīcu vēlreiz, Asad. Es tikko grasījos to ierosināt. Mums noteikti jāpaņem tā spēle līdzi un jāpārbauda pirkstu nospiedumi.

ŠOREIZ VIŅI PĀRMEKLĒJA visu: saimniecības ēku, pagalmu aiz mājas ar metru garu zāli, gāzes balonu šķūnīti.

Atkal nonākuši dzīvojamā istabā, viņi vēl neko nebija atraduši.

Kamēr Asads nometās ceļos uz grīdas, lai vēlreiz pameklētu divus brūnā kauliņa trīsstūrīšus, Karla skatiens lēnām pārslīdēja suvenīru plauktiem un mēbelēm.

Beidzot tas pievērsās kauliņiem un Trivial Pursuit spēlei.

Bija tik savādi skatīties uz kauliņiem, kas atradās dzeltenā laukuma vidū. Mazi zibšņi lielā kopumā. Viens kauliņš ar vajadzīgajiem trisstūrīšiem un viens, kuram divu trūka. Sārtā un brūnā.

Un tad viņam iešāvās prātā kāda doma.

-    Te ir vēl viena Ziemassvētku sirds, Asads norūca, izvilcis to no paklāja apakšas.

Bet Karls neko neteica. Viņš lēnām pieliecās un pacēla kartītes, kas atradās pie kastītēm. Divas kartītes ar sešiem jautājumiem uz katras, katram jautājumam sava krāsa.

Šobrīd viņu interesēja tikai brūnie un sārtie jautājumi.

Tad viņš apgrieza kartītes otrādi un paskatījās uz atbildēm.

Sajūta, ka pasperts milzu solis, lika viņam dziļi nopūsties.

-     Skat! Te kaut kas ir, Asad, viņš sacīja, cik klusi un savaldīgi vien spēdams. Paskaties.

Asads piecēlās ar Ziemassvētku sirdi rokā un Karlam pār plecu palūkojās uz kartītēm.

-Kas?

-    Vienā kauliņā trūka sārtā un brūnā trīsstūrīša, vai ne? Viņš pasniedza Asadam vispirms vienu kartīti un tad otru.

-     Paskaties uz sārto atbildi šajā kartītē un brūno otrā. Kas tur rakstīts?

-    Uz vienas rakstīts: Arne Jakobsens un uz otras: Johans Jakobsens.

Abi mirkli skatījās viens uz otru.

-    Arne. Tā sauca policistu, kurš paņēma mapi no Holbekas un iedeva to Martai Jergensenai, vai ne? Vai atceries, kāds bija viņa uzvārds?

Asads pacēla uzacis. Tad viņš izņēma no krūšu kabatas bloknotu un šķīra atpakaļ piezīmēs, līdz atrada pierakstus par Martas Jergensenas nopratināšanu.

Viņš nočukstēja pāris nesaprotamu vārdu un pacēla acis.

-Tev taisnība, viņu sauca Arne. Te tā rakstīts. Bet Marta Jergensena nenosauca uzvārdu.

Viņš atkal nočukstēja dažus arābu vārdus un palūkojās uz spēli. Ja Arne Jakobsens ir policists, kas tad ir tas otrs?

Karls paņēma mobilo telefonu un piezvanīja uz Holbekas policiju.

-     Arne Jakobsens? jautāja dežurants. Nē, tad viņam būtu jārunā ar kādu no vecākajiem kolēģiem. Mirklīti, viņš tūlīt savienos.

Pēc tam pagāja tikai trīs minūtes un Karls varēja sarunu beigt.

11. NODAĻA

i

TAS BIEŽI NOTIEK dienā, kad cilvēkam aprit četrdesmit gadu. Vai dienā, kad viņš ir nopelnījis pirmo miljonu. Vai vismaz dienā, kad viņa tēvs aiziet pensijā pavadīt atlikušo dzīvi kopā ar krustvārdu mīklām. Šajā dienā lielākā daļa vīriešu beidzot atbrīvojas no patriarhālās augstprātības, visžēlīgām piezīmēm un kritiskām acīm.

Bet ar Torstenu Florinu tā nenotika.

Viņš bija pārspējis tēvu bagātībā un krietni attālinājies no četriem jaunākajiem brāļiem un māsām, kas nebija neko nozīmīgu sasnieguši. Viņš pat bija daudz biežāk nekā tēvs uzstājies televīzijā un presē. Dānijā viņu pazina visi. Viņu apbrīnoja it īpaši sievietes, kuras allaž tā iekāroja viņa tēvs.

Tomēr Torstenam kļuva slikti, izdzirdot tēva balsi telefonā. Viņš jutās kā apgrūtinošs bērns mazvērtīgs un nicināts. Šis nenoteiktais kamols vēderā pazuda tikai tad, ja viņš nometa klausuli.

Bet Torstens nenometa klausuli. Nekad, ja zvanīja tēvs.

Pēc šādām sarunām, lai cik īsas tās būtu, bija gandrīz neiespējami tikt vaļā no dusmām un aizkaitinājuma.

"Vecākā bērna nasta," bija sacījis vienīgais labais skolotājs internātskolā, un Torstens ienīda viņu par šiem vārdiem. Jo, ja tā bija taisnība, tad kā gan iespējams kaut ko mainīt? Šis jautājums viņu mocīja dienu no dienas, bet Ulrikam un Kristiānām bija tāpat.

Viņus apvienoja sāpīgais kopīgais naids pret saviem tēviem. Kad Torstens piekāva nevainīgos upurus, apgrieza kaklu labā skolotāja pasta baložiem vai vēlāk dzīvē ielūkojās konkurentu izbiedētajās acīs, kad tie aptvēra, ka viņš ir radījis vēl vienu nepārspējamu kolekciju, visos šajos brīžos viņš domāja par tēvu.

-    Stulbais maita, viņš drebēdams izgrūda, kad tēvs nolika klausuli. Stulbais maita! viņš čukstēja diplomiem un daudzajām medību trofejām pie sienas. Ja blakustelpā neatrastos dizaineri, galvenais iepircējs un četras piektdaļas firmas labāko klientu un konkurentu, viņš savu nicinājumu būtu izkliedzis skaļi. Tagad Torstens tikai paķēra veco metramēru, kuru bija saņēmis firmas piecu gadu jubilejā, un trieca ar to pa izbāzto kalnu kazas galvu, kas karājās pie sienas.

-     Maita, maita, maita! viņš čukstēja, sizdams atkal un atkal.

Sajutis, kā uz skausta sakrājas sviedri, Torstens apstājās un

mēģināja sakārtot domas. Tēva balss un tas, ko viņš bija pastāstījis, prātā aizņēma pārāk daudz vietas.

Torstens pacēla skatienu. Ārpusē, kur dārzu ieskāva mežs, laidelējās dažas izsalkušas žagatas. Tās jautri žadzināja, knābādamas putnu skeletus, kas bija atlikuši no viņa iepriekšējiem dusmu izvirdumiem.

"Maitasputni," viņš nodomāja, zinādams, ka tagad dusmas pierims. Pēc tam viņš no āķa nocēla medību loku, izņēma pāris bultu no kastes aiz rakstāmgalda, atvēra terases durvis un izšāva uz putniem.

Kad žadzināšana bija noklususi, arī niknuma skurbulis degošajā galvā bija pagaisis. Tas vienmēr palīdzēja.

Torstens aizgāja pār zālienu, izvilka bultas no putnu ķermeņiem, aizspēra līķus uz mežmalu pie pārējiem, atgriezās kabinetā, ieklausījās viesu nekautrajā čalošanā, pakāra loku vietā un iemeta bultas kastē. Pēc tam viņš piezvanīja Ditlevam.

-    Kriminālpolicija Rērvigā ir runājusi ar manu tēvu, viņš sacīja, tiklīdz Ditlevs pacēla klausuli.

Otrā līnijas galā uz mirkli iestājās klusums. Okei, Ditlevs atbildēja ar uzsvaru uz otro zilbi. Ko viņi gribēja?

Torstens dziļi ievilka elpu. Viņi jautāja par brāli un māsu pie Dībesē ezera. Neko konkrētu. Ja vecais āksts ir sapratis pareizi, tad kāds ir vērsies policijā un izteicis šaubas par Bjarnes vainu.

-     Kimija?

-     Es nezinu, Ditlev. Cik saprotu, viņi nenosauca vārdu.

-     Brīdini Bjarni, skaidrs? Šodien pat! Kas vēl?

-     Tēvs policistiem ieteicis sazināties ar Krumu.

Ditleva smiekli otrā līnijas galā bija tipiski. Absolūti bezkaislīgi. No Krūma tie neko neizspiedīs, viņš sacīja.

-    Jā gan, bet viņi ir uzsākuši kaut kādu izmeklēšanu, un tas jau ir pietiekami slikti.

-     Vai viņi bija no Holbekas policijas? Ditlevs jautāja.

-    Diezin vai. Vecais domāja, ka viņi esot no Kopenhāgenas slepkavību nodaļas.

-    Velns! Vai tēvs uzzināja viņu vārdus?

-    Nē, tas iedomīgais maita, kā parasti, kārtīgi neklausījās, bet Krūms to uzzinās.

-    Aizmirsti to. Es piezvanīšu Olbekam. Viņam pārvaldē ir daži paziņas.

PĒC SARUNAS TORSTENS kādu brīdi sēdēja un akli blenza gaisā, un viņa elpa kļuva aizvien dziļāka. Šobrīd viņa smadzenes bija apsēdušas ainas ar izbiedētiem cilvēkiem, kas lūdzās žēlastību un sauca pēc palīdzības. Atmiņas par asinīm un pārējo grupas biedru smiekliem. Sarunas pēc tam. Kristiānā fotokolekcija, kas pulcēja viņus katru vakaru, kad viņi nopīpējās līdz reibumam vai sarijās amfetamīnu. Šādos mirkļos visu atcerējies, viņš to baudīja un ienīda savu baudu.

Torstens iepleta acis, lai atgrieztos īstenībā. Parasti vajadzēja pāris minūšu, lai izdzītu no asinīm neprāta skurbuli, bet erotiskais uzbudinājums vienmēr palika.

Viņš pataustīja kājstarpi loceklis atkal bija ciets.

Nolādēts! Kāpēc viņš nespēja kontrolēt šis sajūtas? Kāpēc tas nekādi nebeidzās?

Tad viņš piecēlās un aizgāja aizslēgt durvis uz blakustelpām, no kurienes skanēja vai puses Dānijas modes karaļu balsis.

Torstens dziļi ievilka elpu un lēnām noslīga ceļos.

Viņš sakļāva plaukstas un nodūra galvu. Dažkārt tas bija tik ļoti nepieciešams. Augstais Dievs debesīs, viņš dažas reizes nočukstēja. Piedod man, jo es nespēju neko darīt.

12. NODAĻA

j

DITLEVS PRAMS DAŽU sekunžu laikā iepazīstināja Olbeku ar situāciju, ignorēdams šī muļķa žēlabas par cilvēku trūkumu un garajām naktīm. Viņam vienkārši jātur mute, kamēr viņi maksā, cik viņš prasa.

Tad Ditlevs pagrieza biroja krēslu un laipni pamāja ar galvu saviem uzticamajiem darbiniekiem, kuri sēdēja pie apspriežu galda.

-    Atvainojiet, viņš angliski sacīja. Man ir problēmas ar vienu vecu tanti, kas visu laiku mūk prom no mājām. Šajā gadalaikā taču viņa jāatrod, pirms pienāk nakts.

Visi draudzīgi smaidīja. Viņi saprata: ģimene pāri visam. Tā tas bija arī tur, no kurienes viņi nāca.

-    Paldies par lielisko izklāstu! Ditlevs plati pasmaidīja. Es tik ļoti priecājos par to, ka šī komanda ir kļuvusi par īstenību. Ziemeļeiropas labākie ārsti vienkopus, ko gan vairāk varētu vēlēties? Viņš uzsita ar plaukstām pa galdu. Nu, vai sāksim? Lūdzu, Staņislavi

Plastiskās ķirurģijas nodaļas galvenais ārsts pamāja ar galvu un nospieda projektora pogu. Viņš rādīja vīrieša seju, uz kuras bija uzvilktas līnijas. Tur būšot griezumi, viņš teica. Viņš to esot jau izmēģinājis. Piecas reizes Rumānijā un divas reizes Ukrainā. Jutīgums sejas nervos katru reizi atgriezies pārsteidzoši ātri, izņemot vienu gadījumu. Viņa stāstā šī procedūra izklausījās gluži droša. Tādā veidā sejas nostiepšanai būtu vajadzīgs divkārt mazāk griezumu nekā parasti, viņš apgalvoja.

-    Paskatieties, ārsts sacīja. Tieši vaigubārdas zonas augšdaļā tiek izgriezts trijstūrveida laukums, bet šo laukumu paceļ un sašuj ar dažiem dūrieniem. Vienkārši un ambulatori.

Te iejaucās Ditleva slimnīcas direktors: Mēs esam nosūtījuši operācijas aprakstus žurnāliem. Viņš pacēla četrus Eiropas un Amerikas žurnālus. Tie nebija visatzītākie, bet labi diezgan. Raksts tiks publicēts pirms Ziemassvētkiem. Mēs devām procedūrai nosaukumu The Stanislav's Facial Correction.

Ditlevs pamāja ar galvu. Tur noteikti varēja nopelnīt daudz naudas, un šie cilvēki bija prasmīgi. Izcili profesionāli skalpeļa tehniķi. Visi saņēma algu, kādu viņu dzimtenē nopelnīja desmit ārsti kopā. Nekādu sirdsapziņas pārmetumu, bet šajā ziņā visi šeit bija vienādi. Ditlevs pelnīja no viņu darba, bet viņi savukārt pelnīja no citiem. Neparasti noderīga hierarhija, it īpaši tāpēc, ka viņš pats sēdēja tās virsotnē. Tomēr šobrīd viņš gluži objektīvi lēsa, ka viena neizdevusies operācija no septiņām ir pilnīgi nepieņemami. Ditlevs izvairījās no nevajadzīga riska, to viņam bija iemācījis internātskolā pavadītais laiks. Ja draudēja nepatikšanas, no tām vienkārši vajadzēja izvairīties. Tieši tāpēc viņš pēc mirkļa pateiks "nē" šim projektam un atlaidīs slimnīcas direktoru par to, ka tas bez atļaujas nosūtījis materiālus publicēšanai. Un tieši tāpēc viņš būtībā spēja domāt tikai un vienīgi par Torstena telefona zvanu.

Piepeši ieskanējās sarunu sistēma viņam aiz muguras. Ditlevs pasniedzās un nospieda pogu. Jā, Birgite, viņš sacīja.

-    Jūsu sieva nāk šurp.

Ditlevs paskatījās uz pārējiem. Ar brāzienu būs jānogaida, bet sekretārei tie raksti jāaptur.

-    Palūdz Telmai palikt turpat, viņš sacīja. Es aiziešu uz mājām. Mēs jau esam beiguši.

NO KLĪNIKAS UZ viņu villu pāri pagalmam stiepās simt metru garš stikla gaitenis, lai varētu caur dārzu iziet sausām kājām un reizē baudīt skatu uz jūru un skābaržiem. Šo ideju viņš bija noskatījis Luiziānas Modernās mākslas muzejā, tikai šeit pie sienām nebija mākslas darbu.

Telma bija sagatavojusies scēnai. Ditlevs nevēlējās, lai kaut kam tādam būtu liecinieki viņa kabinetā. Sievas acis bija naida pilnas.

-     Es runāju ar Lisanu Hjortu, viņa asi sacīja.

-    Ak tā gan. Vai tad tev šobrīd nebija jābūt Olborgā pie māsas?

-    Es nebiju Olborgā, es biju Gēteborgā un ne jau ar māsu. Lisana teica, ka jūs nošāvāt viņu suni.

-    Ko tu domā ar to "jūs"? Es varu pastāstīt, ka tas bija kļūmīgs šāviens. Suns kļuva nevaldāms un ieskrēja medījuma barā. Es brīdināju Hjortu. Starp citu, ko tu darīji Gēteborgā?

-     Suni nošāva Torstens.

-Jā, tā bija, un viņam ļoti žēl. Vai nopirkt Lisanai jaunu suņuku? Vai par to ir runa? Pasaki man, ko tu darīji Gēteborgā!

Telmas pierē ievilkās ēnas. Tikai neparasti nikns noskaņojums spēja veidot grumbas neiedomājami gludajā ādā, kādu radījušas piecas sejas savilkšanas, bet Telmai Pramai tas bija pa spēkam. Tu manu Berlīnes dzīvokli uzdāvināji tam mazajam smerdelim Saksenholdam. Manu dzīvokli, Ditlev. Telma pastiepa pirkstu viņa virzienā. Tās bija jūsu pēdējās medības, skaidrs?

Ditlevs tuvojās sievai. Tikai tā viņš varēja piespiest Telmu atkāpties atmuguriski. Tu taču tāpat to dzīvokli neizmantoji. Tavs mīļākais nebrauca līdzi uz turieni, vai ne? Viņš pasmaidīja. Vai tik tu drīz viņam nebūsi par vecu, Telma?

Sieva pacēla galvu, apbrīnojami viegli pārciezdama zemiskās piezīmes. Tu neapjēdz, ko runā. Vai šoreiz esi aizmirsis uzrīdīt man Olbeku, ja jau nezini, kas viņš ir? Tā ir, Ditlev? Ja jau tu nezini, ar ko es biju Gēteborgā? Tagad smējās viņa.

Ditlevs apstājās. Tas bija pārsteidzošs jautājums.

-    Tā būs dārga šķiršanās, Ditlev. Tu dari dīvainas lietas. Tas dārgi maksā, ja iesaistās advokāti. Tavas perversās spēlītes kopā ar Ulriku un pārējiem. Kā tu domā, cik ilgi es glabāšu to visu noslēpumā par pliku velti?

Ditlevs pasmaidīja. Tas bija blefs.

-    Tev šķiet, es nezinu, ko tu tagad domā, Ditlev? Tu domā: viņa neuzdrīkstēsies. Viņai pie manis ir pārāk labi. Diemžēl, Ditlev, esmu no tevis izaugusi. Tu man esi vienaldzīgs. Manis pēc vari sapūt cietumā. Tikmēr tev vajadzēs iztikt bez verdzenēm veļas mazgātavā. Tu to varēsi, Ditlev?

Ditlevs skatījās uz Telmas kaklu. Viņš taču zināja, cik stipri jāsit. Zināja, kur.

Telma gluži kā civetkaķis atkāpās, nojauzdama briesmas.

Vajadzēs sist no aizmugures. Neviens nav neievainojams.

-    Tu esi slims, Ditlev, Telma sacīja. Es to vienmēr esmu zinājusi. Tikai agrāk tu biji slims tādā uzjautrinošā veidā, bet tagad vairs ne.

-     Nu tad sameklē sev advokātu, Telma.

Sievas smaids bija kā Salomei, kad viņa lūdza Hērodam uz paplātes atnest Jāņa Kristītāja galvu. Lai otrpus galdam sēdētu Bents Krūms? Nē, to es nedarīšu, Ditlev. Man ir pavisam citi plāni. Es vienkārši gaidīšu īsto bridi.

-    Tu draudi?

Telmas mati izira zem matu lentes. Viņa nolieca galvu, atklādama kailo kaklu. Viņa parādīja, ka nebaidās no vīra. Viņa Ditlevu izsmēja.

-     Tu domā, ka es draudu? Sievas acīs liesmoja uguns. Es nedraudu. Es sakravāšu savas drēbes, kad gribēšu. Vīrietis, kuru esmu atradusi, mani gaida. Nobriedis vīrietis. Jā, tev nebija ne jausmas, vai ne? Viņš ir vecāks par tevi. Es zinu, kas man nepieciešams, puišelis to nespēj.

-    Ak tā. Un kas viņš ir?

Telma greizi pasmaidīja. Franks Helmonds. Jā, tas gan tev laikam ir pārsteigums.

DOMAS MALĀS DITLEVA galvā.

Kimija, policisti, Telma un tagad Franks Helmonds.

"Tagad jāuzmanās," viņš sev sacīja un mirkli apsvēra, vai neiet lejā un nepalūkoties, kura no filipīniešu meitenēm strādā vakara maiņā.

Tad viņu pārņēma jauns pretīguma vilnis. Franks Helmonds. Cik pazemojoši! Labi paēdis vietējais deputāts. Padotais. Pilnīgi mazvērtīga būtne.

Ditlevs sameklēja Helmonda adresi internetā, lai gan zināja to jau tāpat. Helmonds neslēpa sveci zem pūra, bet tāds nu viņš bija, visi to zināja. Dzīvoja villā, ko nevarēja atļauties, kvartālā, kura iemītniekiem prātā nenāktu ievilkt krustiņu pie viņa smieklīgās niecību partijas.

Pēc tam Ditlevs piegāja pie grāmatplaukta, izvilka biezu grāmatu un atvēra to. Tai vidū bija tukšums pietiekami daudz vietas mazajiem kokaīna maisiņiem.

Pirmais celiņš izgaisināja ainu ar Telmas samiegtajām acīm. Otrais lika viņam uzraut plecus, paskatīties uz telefonu un aizmirst, ka viņa vārdnīcā nav vārda "risks". Viņam gribējās tikai visu apturēt. Tad kāpēc nedarīt to pa īstam? Kopā ar Ulriku. Tumsā.

-    Vai paskatīsimies filmu pie tevis? viņš jautāja mirklī, kad Ulriks pacēla klausuli. Otrā līnijas galā atskanēja apmierināta nopūta.

-    Tu tiešām to gribi? Ulriks vaicāja.

-    Vai tu mājās esi viens?

-   Jā. Pie velna, Ditlev, tu tiešām to gribi? Viņš jau bija uzbudinājies.

Tas būs lielisks vakars.

VIŅI BIJA REDZĒJUŠI šo filmu neskaitāmas reizes. Bez filmas nebūtu gluži tas.

Pirmo reizi viņi Mehānisko apelsīnu noskatījās internātskolā, ģimnāzijas otrās klases sākumā. Kāds jauns skolotājs, pārpratis skolas mācību programmā tēmu par kultūras daudzpusību, bija parādījis klasei gan šo filmu, gan otru filmu ar nosaukumu Ja par sacelšanos kādā Anglijas privātskolā. Galvenā mācību tēma bija sešdesmito gadu angļu filmas, domājams, ļoti piemēroti dāņu skolai ar britu tradīcijām. Bet, lai cik interesanta būtu skolotāja izvēle, skolas vadība pēc sīkākas iepazīšanās uzskatīja filmas par ārkārtīgi nepiemērotām. Tāpēc viņš šajā skolā nostrādāja pavisam īsu laiku.

Tomēr kaitējums jau bija nodarīts, jo Kimija un klases jaunpienācējs Kristiāns Volfs nekritiski uzsūca sevī filmu vēsti. Viņi tajās atrada jaunas atbrīvošanās un atriebības iespējas.

Iniciatīvu uzņēmās Kristiāns. Viņš bija nepilnus divus gadus vecāks, nevienu necienīja, un visa klase viņu apbrīnoja. Kristiānām kabatās vienmēr bija daudz naudas, lai gan tas bija pretrunā ar skolas noteikumiem. Šis puisis ar možajām acīm savai grupai rūpīgi izraudzījās Ditlevu, Bjarni un Ulriku. Daudzējādā ziņā viņi bija ļoti līdzīgi. Nepieradināti. Pilni ar naidu pret skolu un citām autoritātēm. Jā, tieši tas un Mehāniskais apelsīns "salīmēja" viņus kopā.

Viņi sameklēja šo filmu videoierakstā un daudzas reizes slepus skatījās Kristiānā un Ulrika istabā. Filmas apburti, visi noslēdza paktu. Viņi gribēja būt tādi paši kā Mehāniskā apelsīna banda. Vienaldzīgi pret apkārtējiem. Vienmēr meklēt spriedzi un pārkāpt robežas. Velnišķīgi un nežēlīgi.

Kad viņi uzbruka zēnam, kurš pieķēra viņus smēķējam hašišu, viss piepeši apvienojās augstākā līmenī. Tikai vēlāk Torstens ar savu parasto teatrālisma garšu izdomāja, ka viņiem jāvalkā maskas un cimdi.

DITLEVS UN ULRIKS aizbrauca no Fredensborgas, spiežot gāzes pedāli lidz grīdai. Vairāki celiņi kokaīna asinis. Tumšas brilles un gari, lēti mēteļi. Cepures galvā, cimdi rokās. Skaidras, nejūtīgas smadzenes. Vienreizējais aprīkojums jautram vakaram anonimitātes zīmē.

-    Ko mēs meklējam? Ulriks jautāja, kad viņi stāvēja pie JFK kafejnīcas safrāndzeltenās fasādes Hilleredas laukumā.

-    Pagaidi, gan redzēsi, Ditlevs atbildēja, atvērdams durvis uz piektdienas vakara tusiņu. Trokšņaini cilvēki visās malās. Nebija slikta vietiņa, ja patika džezs un nepiespiesta sabiedrība. Ditlevs ienīda abus.

Viņi atrada Helmondu pašā pēdējā telpā. Apaļu, spīdīgu galvu viņš stāvēja zem bāra lustras, dedzīgi žestikulēdams kāda cita neievērojama vietējā deputāta sabiedrībā. Viņu īpašais krusta karš publiskajā telpā.

Ditlevs norādīja uz Helmondu. Var paiet kāds laiciņš, līdz viņš dosies prom, tāpēc iedzersim pa aliņam, viņš sacīja un aizgāja atpakaļ pie cita bāra.

Ulriks palika nekustīgi stāvam un vēroja medījumu milzīgām acu zīlītēm aiz tonētajiem briļļu stikliem. Noteikti apmierināts ar redzēto. Žokļu muskuļi jau aktīvi darbojās.

Ditlevs viņu pazina.

VAKARS BIJA MIGLAINS un rēns, un Franks Helmonds ilgi stāvēja pie durvīm un runāja ar savu pavadoni, iekams abi aizgāja katrs uz savu pusi. Franks tipināja pa Helsingērsgādi, bet viņi tam sekoja piecpadsmit metru attālumā, labi apzinādamies, ka līdz policijas iecirknim ir, augstākais, divsimt metru. Vēl viens parametrs, kas lika Ulrikam smagi elpot aiz baudas.

-    Pagaidīsim, līdz sasniegsim mazo ieliņu, Ulriks čukstēja. Kreisajā pusē ir lietoto apģērbu veikals. Neviens nestaigā pa šķērsielu tik vēlu.

Tālāk pa miglā tīto ielu gāja pavecs pāris. Noslīgušiem pleciem tie devās uz gājēju ielas galu. Krietni pāri savam gulētiešanas laikam.

Ditlevam viņi bija pilnīgi vienaldzīgi, tā iedarbojās kokaīns. Izņemot šo pāri, iela bija tukša, un viss izskatījās ideāli. Flīzes bija sausas. Mitra brīze nolaidās pār fasādēm un trim vīriem, kas pēc dažām sekundēm spēlēs katrs savu lomu rūpīgi izplānotā un kārtīgi izmēģinātā rituālā.

Ulriks pasniedza Ditlevam masku dažu metru attālumā no Franka Helmonda. Kad viņi sasniedza Helmondu, lateksa maskas bija savās vietās. Ja viņi būtu karnevālā, cilvēki smietos. Ulrikam bija pilna kartona kaste ar šādām maskām. Vajadzēja taču izvēles iespējas, kā viņš pats teica. Šoreiz viņš bija izvēlējies 20027. un 20048. modeli. Maskas varēja nopirkt internetā, bet to Ulriks nedarīja. Viņš tās atveda no ārzemju braucieniem. Visur tās pašas maskas, tie paši numuri. Neiespējami sadzīt pēdas. Tie bija tikai divi veci vīri ar dzīves sagādātām rievām, kas dziļi iegriezušās ādā. Ļoti reālistiski un ļoti atšķirīgi no sejām, kas slēpās aiz tām.

Kā parasti, Ditlevs sita pirmais. Tieši viņa sitiens nogāza upuri ar klusu vaidu, bet Ulriks to satvēra un ievilka šķērsielā.

Tagad sita Ulriks. Trīs reizes tieši pa pieri un pēc tam vienu reizi pa kaklu. Atkarībā no sitienu spēka šajā brīdī upuri bieži bija bez samaņas. Šoreiz viņš nebija sitis tik stipri, tādi bija Ditleva norādījumi.

Viņi aizvilka ļengano ķermeni sev līdzi, kājas sitās pret ieliņas segumu. Kad viņi nokļuva līdz pils ezeram desmit metrus tālāk, seanss atkārtojās. Sākumā viegli sitieni, šoreiz pa rumpi, pēc tam stiprāki. Kad sastingušais vīrietis aptvēra, ka viņu laikam nogalinās, no viņa mutes izlauzās klusas, neartikulētas skaņas. Viņam nevajadzēja neko teikt, upuriem vispār nevajadzēja neko teikt acis parasti pateica visu.

Tieši šajā brīdī Ditleva augumu piepildīja pulsējoši karstas strāvas, un tieši tās viņš meklēja. Brīnišķīgas, karstas strāvas.

Tāpat kā toreiz saulē vecāku dārzā, kad viņš bija tik mazs, ka pasaule vēl joprojām sastāvēja tikai no elementiem, kas vēlēja viņam labu. Sasniedzis šo sajūtu, Ditlevs savaldījās, lai neatņemtu upurim dzīvību.

Ar Ulriku bija citādi. Nāve viņu patiesībā neinteresēja. Viņu pievilka tukšums starp varu un bezspēcību, un tieši tādā tagad atradās viņu upuris.

Ulriks nostājās virs nekustīgā auguma un caur masku lūkojās vīrietim acīs. Tad viņš izvilka no kabatas Stanley nazi. Turēja to tā, ka nazis gandrīz pazuda viņa milzīgajā plaukstā. Mirkli šķita, it kā viņš diskutētu ar sevi, vai paklausīt Ditleva norādēm vai rīkoties pamatīgāk. Tad abu skatieni sastapās, acīm lūkojoties caur masku caurumiem.

"Diezin vai manas acis izskatās tikpat ārprātīgas?" Ditlevs nodomāja.

Ulriks pielika nazi pie vīrieša kakla un ar trulo pusi noslidināja to pār asinsvadiem. Pēc tam nazi uzslīdināja augšup gar degunu, pāri trīsošajiem plakstiem, līdz vīrietis sāka pārāk strauji elpot.

Tas bija ļaunāk nekā kaķa spēle ar peli. Medījums necerēja uz bēgšanas iespēju.

Tas jau bija padevies savam liktenim.

Ditlevs mierīgi pamāja Ulrikam un pievērsa skatienu vīrieša kājām. Pēc brīža būs redzams, kad Ulriks griezīs. Kājas sarausies aiz šausmām.

Tagad! Tagad Helmonda kājas noraustījās. Šī brīnišķā raustīšanās, kas labāk par visu atklāja upura bezspēcību. Nekas cits Ditleva dzīvē nespēja sagādāt tādu kaifu.

Viņš redzēja asinis nopilam smiltīs, bet Franks Helmonds neizdvesa ne skaņas. Viņš atzina savu lomu. Par to viņu varēja cienīt.

Atstājuši Helmondu vaidam ezera malā, viņi zināja, ka labi padarījuši darbu. Šis vīrietis izdzīvos fiziski, bet iekšēji būs miris. Paies gadi, iekams viņš uzdrīkstēsies atkal iziet uz ielas.

Abi misteri Haidi varēja doties mājās, bet doktori Džekili augšāmcelties.

KAD DITLEVS PĀRRADĀS mājās Rungstedā, bija pagājusi jau puse nakts un viņa galva bija diezgan skaidra. Viņš un Ulriks bija nomazgājušies, iemetuši cepures, cimdus, mēteļus un saulesbrilles krāsniņā, bet Stanley nazi paslēpuši zem kāda akmens dārzā. Pēc tam viņi piezvanīja Torstenam un pastāstīja par vakara norisi. Torstens, saprotamā kārtā, pārskaitās. Viņš bļāva, ka nav īstais laiks tādām lietām, un viņi zināja, ka Torstenam ir taisnība. Taču Ditlevam nebija jāatvainojas Torstenam un nebija viņš jālūdzas. Torstens labi zināja, ka viņi ir vienā laivā. Ja iekritīs viens, iekritīs visi. Un, ja policija nāks uz pēdām, viņiem vienkārši vajag gatavus alibi.

Tikai šī iemesla dēļ Torstens piekrita abu pārējo izgudrotajam stāstam: Ditlevs un Ulriks vēlu vakarā satikušies JFK Hilleredā un izdzēruši pa kausam alus, bet pēc tam devušies pie Torstena uz Eljstrupu. Viņi tur ieradušies vienpadsmitos vakarā, tas bija pats galvenais. Tātad pusstundu pirms uzbrukuma. Neviens nevarētu pierādīt pretējo. Varbūt kāds bija viņus redzējis krogā, bet kurš gan atcerētos, kad, kur un cik ilgi? Trīs vecie draugi bija sadzēruši Gribskovas mežos. Runājuši par senajām dienām. Nekā īpaša, tikai omulīgs vakars draugu lokā. To viņi teiktu, pie tā viņi turētos.

Ditlevs iegāja hallē un apmierināts konstatēja, ka māja ir tumša un Telma uzgājusi augšā uz savu istabu. Pēc tam viņš kamīna istabā ātri izdzēra trīs glāzes Kipras brendija, lai nomierinātu domas un laimes skurbulis pēc veiksmīgās atriebības varētu pāriet dabiskā stāvoklī.

Viņš iegāja virtuvē, nolēmis atvērt kaviāra kārbiņu, kuru gribēja izēst, kavēdamies atmiņās pie Franka Helmonda šausmu pārņemtās sejas. Tieši virtuves flīžu grīda bija apkopējas Ahilleja papēdis. Kad Telma to inspicēja, vienmēr sākās jandāliņš: lai kā apkopēja pūlētos, viņa nekad nevarēja apmierināt Telmas prasības. Un kurš gan to varēja?

Tieši tāpēc bija skaidrs kā diena, ka te kaut kas nav kārtībā. Ditlevs raudzījās lejup uz šaha rūšu rakstu un pamanīja kurpju atstātus nospiedumus. Tās nebija lielas kurpes, bet arī ne mazas kā bērnam. Netīras pēdas.

Ditlevs saknieba lūpas. Viņš brīdi stāvēja ar visām maņām trauksmes gatavībā, bet neko nemanīja. Ne smaržu, ne skaņu. Tad viņš sāniski aizslīdēja līdz nažu statīvam un izvēlējās lielāko no Misono nažiem. Šis nazis varēja izfilēt suši kā nieku, un, ja kāds stātos tam ceļā, tad ļaunāk viņam pašam.

Ditlevs pa bīdāmajām durvīm piesardzīgi izgāja ziemas dārzā un tūlīt sajuta, ka no logiem velk vējš, lai gan tie bija aizvērti. Tad viņš pamanīja caurumu vienā rūtī. Pavisam niecīgs caurumiņš, tomēr tas tur bija.

Viņš pārlaida acis ziemas dārza flīzēm. Tur bija vairāk pēdu nospiedumu un vairāk postījumu. Haotiski izkaisītās stikla lauskas liecināja par vienkāršu ielaušanos. Tā kā signalizācija nebija iedarbojusies, tas droši vien notika, pirms Telma devās pie miera.

Piepeši Ditlevu pārņēma panika.

Iedams atpakaļ uz halli, viņš izvilka no statīva vēl vienu nazi. Spali abās rokās radīja drošības izjūtu. Viņš baidījās ne tik daudz no uzbrukuma spēka, cik no pārsteiguma, tāpēc pie katra soļa vicināja nažus uz sāniem un pār plecu.

Beidzot viņš uzkāpa augšā pa kāpnēm un nonāca pie Telmas guļamistabas.

Zem durvīm vīdēja šaura gaismas svītra.

Vai tur iekšā kāds stāvēja un gaidīja viņu?

Ditlevs cieši satvēra nažus un piesardzīgi pavēra durvis uz gaismas jūru. Gultas vidū gulēja Telma. Dzīva, ģērbusies negližē, lielām, dusmīgām acīm.

Vai esi ieradies mani nogalināt? viņa jautāja ar milzīgu riebumu skatienā. Vai tā?

Tad viņa izvilka no segas apakšas pistoli un nomērķēja uz Ditlevu.

Nevis pistole, bet saltums sievas balsī lika Ditlevam apstāties un palaist vaļā nažus.

Viņš pazina Telmu. Ja tas būtu jebkurš cits, to varētu uzskatīt par joku, bet Telma nejokoja. Viņai nepiemita humora izjūta, tāpēc Ditlevs sastinga kā sālsstabs.

-     Kas te notiek? viņš jautāja, nopētīdams pistoli. Tā izskatījās īsta un bija tik liela, ka varētu aizvērt muti jebkuram.

-    Es redzu, ka mājā ir notikusi ielaušanās, bet te neviena vairs nav, tāpēc tu vari to mierīgi likt nost, viņš sacīja, juzdams kokaīna reibuma atviļņus asinīs. Adrenalīna un narkotiku maisījums bija ne ar ko nesalīdzināma kombinācija. Tikai ne šobrīd.

-     Pie velna, kur tu ņēmi to pistoli? Esi tik laba un liec to nost, Telma. Pasaki, kas noticis!

Taču Telma nepakustējās ne par milimetru.

Tā gulēdama, viņa izskatījās tik kārdinoša. Kārdinošāka, nekā bijusi jau daudzus gadus.

Ditlevs gribēja pieiet tuvāk, bet Telma viņu atvairīja, sažņaugdama pistoli ciešāk. Tu uzbruki Frankam, Ditlev, viņa sacīja. Tu vienkārši nevarēji atstāt viņu mierā, vai ne, nezvēr?

Kā, ellē, viņa varēja to zināt? Turklāt jau šobrīd?

-    Ko tu ar to gribi teikt? viņš jautāja, cenzdamies noturēt sievas skatienu.

-    Tev jāzina, ka viņš izdzīvos. Tas nenāks tev par labu, Ditlev. To tu noteikti saproti?

Ditlevs atlaida sievas skatienu un pievērsa acis nažiem uz grīdas. Nevajadzēja tos nomest.

-    Man nav ne jausmas, par ko tu runā, viņš teica. Es šovakar biju pie Torstena. Piezvani un pajautā.

-    Tevi un Ulriku šovakar redzēja Hilleredas JFK, neko vairāk man nevajag zināt, skaidrs?

Senos laikos Ditlevs justu, ka viņa aizsardzības mehānismi sagatavojas meliem, taču šobrīd viņš nejuta neko. Telma galu galā bija viņu notvērusi slazdā.

-    Pareizi, viņš atteica, nepamirkšķinājis ne acu. Mēs tur bijām, pirms aizbraucām pie Torstena, un tad?

-    Es negribu tevī klausīties, Ditlev. Nāc šurp. Paraksties, vai arī es tevi nogalināšu.

Telma norādīja uz dokumentu, kas atradās gultas kājgalī, un tad izšāva. Lode ar blīkšķi ietriecās sienā Ditlevam aiz muguras. Viņš pagriezās un novērtēja postījumu apmēru. Caurums bija tik liels kā pieauguša vīrieša plauksta.

Pēc tam viņš uzmeta ātru skatienu augšējai lapai. Tā bija pietiekami skarba cena. Ja viņš parakstīsies, Telma būs nopelnījusi trīsdesmit piecus miljonus gadā par katru no divpadsmit gadiem, kad viņi riņķoja viens ap otru kā plēsoņas.

-    Mēs neziņosim policijai, ja tu parakstīsies, Ditlev. Tāpēc raksti.

-    Ja jūs ziņosiet, tev nekas netiks, Telma. Vai par to tu esi padomājusi? Sēdēdams cietumā, es ļaušu visam bankrotēt.

-    Tu parakstīsies. Domā, es to nezinu? Telmas smieklos skanēja nicinājums. Tu tikpat labi kā es zini, ka lietas nenotiek tik ātri. Es tik un tā dabūšu savu daļu laupījuma, pirms tu bankrotēsi. Varbūt ne tik daudz, bet pietiekami. Bet es pazīstu tevi, Ditlev. Tev ir praktisks prāts. Kāpēc zaudēt savu uzņēmumu un sēdēt cietumā, ja var tikt vaļā no sievas normālā veidā? Tāpēc tu parakstīsies un rīt pieņemsi Franku klīnikā, skaidrs? Gribu, lai viņš mēneša laikā būtu tikpat kā jauns. Pat vēl labāks.

Ditlevs nogrozīja galvu. Viņa allaž bijusi īsta ragana. Bet tāds tādu atrod kā mēdza teikt viņa māte.

-    Kur tu ņēmi pistoli, Telma? viņš mierīgi apjautājās, paņēma papīrus un uzskrīpāja savu parakstu uz divām augšējām lapām. Kas noticis?

Telma skatījās uz papīriem un nogaidīja ar atbildi, līdz bija dabūjusi tos rokā.

-Jā, žēl, ka tevis šovakar te nebija, Ditlev. Tad man laikam nemaz nevajadzētu tavu parakstu.

-     Ak tā. Kāpēc ne?

-     Viena netīra sieviete sadauzīja rūti un draudēja man ar šo. Sieva pavicināja pistoli. Viņa jautāja pēc tevis, Ditlev.

Telma iesmējās tā, ka negližē noslīdēja no viena pleca. Es teicu, ka nākamreiz viņu labprāt ielaidīšu pa durvīm. Tad viņa varēs padarīt savu, nedauzot stiklus.

Ditlevs juta, ka viņu pārklāj zosāda.

Kimija! Pēc tik daudziem gadiem.

-     Viņa iedeva man pistoli un papliķēja pa vaigu, it kā es būtu mazs bērns. Kaut ko nomurmināja un tad izgāja pa durvīm. Telma atkal iesmējās. Nebēdā, Ditlev. Man jānodod tev sveicieni un jāpastāsta, ka tava draudzene atnāks ciemos citu reizi.

13. NODAĻA

y

SLEPKAVĪBU IZMEKLĒŠANAS NODAĻAS vadītājs Markuss Jakobsens paberzēja pieri. Velns, kas par sākumu jaunai nedēļai! Tagad viņam bija iesniegts jau ceturtais atvaļinājuma pieteikums četru dienu laikā. Divi vīri no labākās izmeklēšanas grupas bija slimības atvaļinājumā, un tad vēl tas zvēriskais uzbrukums uz ielas pilsētas centrā. Kāda sieviete bija piekauta līdz nepazīšanai un iemesta atkritumu konteinerā. Vardarbība kļuva aizvien smagāka, un, saprotams, visi pieprasīja tūlītējus izmeklēšanas rezultātus. Avīzes, sabiedrība, policijas vadība. Ja sieviete nomirs, tad elle ies vaļā. Šis bija slepkavību rekorda gads. Būtu jāskatās vismaz desmit gadu senā pagātnē, lai ieraudzītu ko līdzīgu. Šī iemesla dēļ un ari tāpēc, ka daudzi pameta darbu policijā, vadība nemitīgi izsauca viņu uz sapulcēm.

Viņu nomāca nepārtraukts spiediens, un tagad ari Baks gribēja iet prom. Baks! Velns un elle!

Senos laikos viņš un Baks būtu aizkūpinājuši cigareti, izmetuši kādu loku pa iekšpagalmu un atrisinājuši problēmu uz līdzenas vietas par to Markuss bija pārliecināts. Taču senās dienas bija pagājušas, un nu viņš bija bezspēcīgs. Viņam vienkārši nebija ko piedāvāt saviem cilvēkiem. Alga bija nožēlojama, un darba laiks briesmīgs. Darbinieku skaits bija sarucis, bet darbu aizvien neiespējamāk bija izpildīt apmierinoši. Un viņš pat nevarēja nomierināt dusmas ar cigareti. Drausmīga situācija.

-Tev jāizdara spiediens uz politiķiem, Markus, sacīja viņa vietnieks Larss Bjerns, kamēr strādnieki gaitenī turpināja rībināties, lai viss izskatītos tik efektīvi un labi, kā paredzēja reforma. Kamuflāža un acu aizmālēšana.

Markuss pacēla uzacis un palūkojās uz savu vietnieku ar tādu pašu izmisīgu smaidu, kāds pēdējos mēnešos bija pielīmēts pie Larsa Bjerna lūpām.

-     Un kad tu taisīsies projām, Lars? Tu taču vēl esi diezgan jauns. Vai tu ari sapņo par citu darbu? Vai tava sieva negrib, lai tu vairāk laika pavadi mājās?

-    Sasodīts, Markus! Vienīgais darbs, ko es gribu vairāk par savējo, ir tavējais. Larss pateica to tik sausi un lietišķi, ka gluži vai metās bail.

Markuss pamāja ar galvu. Okei, bet tad es ceru, ka tev ir laiks gaidīt, jo es neiešu prom tik drīz. Tas nav manā stilā.

-    Parunā nu ar priekšnieci un palūdz viņu izdarīt spiedienu uz politiķiem, lai mēs varētu iegūt ciešamus darba apstākļus.

Pie durvīm pieklauvēja, un, pirms Markuss paspēja reaģēt, kabinetā jau stāvēja Karls Mērks. Vai tas vīrs kaut reizi nevarēja kaut ko izdarīt, kā pieklājas?

-    Ne tagad, Kari, Markuss sacīja, labi zinādams, ka Merka dzirde var būt pārsteidzoši selektīva.

-    Tikai mirklīti. Karls gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu Larsam Bjernam. Runa ir par lietu, pie kuras es strādāju.

-     Rērvigas slepkavības? Ja tu vari man pastāstīt, kurš vakar varētu būt uzbrucis sievietei Storekannikestrēdē, tad es noteikti paklausīšos. Citādi tev jātiek galā pašam. Tu zini, ko es domāju par to lietu. Tajā ir nolasīts spriedums. Atrodi kādu citu, kurā vainīgie joprojām staigā uz brīvām kājām.

-     Šajā mājā ir kāds cilvēks, kas iesaistīts tajā lietā.

Markuss bezcerīgi nodūra galvu. Ak tā. Kurš?

-     Kāds policists Arne Jakobsens pirms desmit piecpadsmit gadiem paņēma lietas materiālus no Holbekas iecirkņa. Vai tas tev kaut ko izsaka?

-     Glīts uzvārds, bet man ar to nav nekāda sakara.

-    Es varu pastāstīt, ka viņš bija personiski iejaukts šajā lietā. Viņa dēls draudzējās ar noslepkavoto meiteni.

-Un?

-    Un šis dēls vēl šodien strādā pārvaldē. Es izsaukšu viņu uz nopratināšanu. Es tevi tikai informēju.

-     Kas viņš ir?

-    Johans.

-    Johans? Johans Jakobsens, mūsu palīgs? Tas nevar būt.

-     Paklau, Kari, ja tu gribi uzaicināt uz nopratināšanu vienu no mūsu civilajiem darbiniekiem, tad labāk nosauc to kaut kā citādi, iejaucās Larss Bjerns. Man būs jārunā ar arodbiedrību, ja kaut kas noies greizi.

Markuss juta, ka briest strīds. Tūlīt abi izbeidziet! Viņš pagriezās pret Kārlu. Par ko ir runa?

-     Tu domā vēl bez tā, ka vecs policists ir paņēmis izmeklēšanas materiālus no Holbekas policijas? Karls izslējās teju vai par ceturtdaļmetru. Runa ir par to, ka viņa dēls ir nolicis materiālus uz mana galda. Turklāt Johans Jakobsens ir ielauzies nozieguma vietā un izlicis pēdas, kas apzināti pievērš viņam uzmanību, un vispār es domāju, ka viņam krājumā ir daudz vairāk materiālu. Markus, viņš par to lietu zina vairāk, nekā vispār iespējams, ja tā var izteikties.

-    Ak kungs, Kari! Šai lietai ir vairāk nekā divdesmit gadu. Vai tu nevari vienkārši klusi un mierīgi darboties savā pagrabā? Man šķiet, ka ir daudz lietu, kas tam būtu krietni piemērotākas.

-    Tev taisnība, tā ir veca lieta. Un tieši par to es pēc tava lūguma piektdien stāstīšu grupai nūģu no brūnā siera zemes. Remember? Tāpēc esi tik laipns un parūpējies, lai Johans ierodas pie manis, vēlākais, pēc desmit minūtēm.

-     To es nevaru.

-     Ko tas nozīmē?

-     Cik zinu, Johans ir saslimis. Markuss pār brillēm palūkojās uz Kārlu. Bija svarīgi, lai viņš uztver domu. Tu nemeklēsi viņu mājās, skaidrs? Vakar viņam bija nervu sabrukums. Mums nevajag nepatikšanas.

-    Kā tu vari zināt, ka tieši viņš nolika tev to lietu? pajautāja Larss Bjerns. Vai atradāt uz mapēm viņa pirkstu nospiedumus?

-    Nē. Es šodien saņēmu analīžu rezultātus, un tur nekā nebija. Bet es vienkārši zinu. Tas ir Johans. Ja viņš pirmdien nebūs atgriezies, es pie viņa aizbraukšu. Varat sacīt, ko gribat.

14. NODAĻA

9

JOHANS JAKOBSENS DZĪVOJA kooperatīva dzīvoklī Vesterbrogādē ieslīpi pretim Teātrim pie Melnā zirga un bijušajam Mehāniskās mūzikas muzejam. Patiesībā tieši vietā, kur 1990. gadā notika izšķirošā kauja starp skvoteriem un policiju. Karls tos laikus atcerējās pārāk labi. Cik reižu viņam bija nācies stāvēt šādās vietās kaujas formā, savaldot gandrīz vai paša vienaudžus?

Tās nebija patīkamākās atmiņas no vecajiem labajiem laikiem.

Viņiem bija vairākas reizes jāpiezvana pa pilnīgi jauno namruni, iekams Johans Jakobsens viņus ielaida.

-    Negaidīju jūs tik drīz, Jakobsens klusi sacīja un ieveda viņus dzīvojamā istabā.

No turienes, kā jau to varēja iztēloties, pavērās skats uz Melnā zirga un krodziņa vecajiem dakstiņu jumtiem.

Istaba bija liela, bet tajā nepavērās nekāds jaukais skats. Tai krietnu laiku nebija pieskārušās sievietes prasmīgās rokas un kritiskais skatiens. Uz galda kaudzēs šķīvji ar piekaltušu brūno mērci, uz grīdas apgāzušās kolas pudeles. Putekļi, tauki, nekārtība.

-    Atvainojiet, Johans sacīja, novākdams no dīvāna un žurnālu galdiņa netīrās drēbes. Pirms mēneša no manis aizgāja sieva, viņš piebilda. Šo nervozo saraušanos viņi pārvaldē bija redzējuši bieži. It kā vējš viņam pūstu sejā smiltis un viņš censtos izvairīties, lai tās neiekļūst acīs.

Karls pamāja ar galvu. Traki par to sievu. Viņš pazina šo sajūtu.

-Jūs zināt, kāpēc mēs esam šeit?

Johans pamāja ar galvu.

-    Tātad atzīstat, ka jūs nolikāt uz mana galda Rērvigas mapi?

Johans atkal pamāja.

-     Bet kāpēc jūs vienkārši mums to neiedevāt? jautāja Asads, atšiepis apakšlūpu. Ja viņš uzliktu naģeni, tad izskatītos apbrīnojami līdzīgs Jasiram Arafatam.

-    Vai jūs to būtu pieņēmuši?

Karls papurināja galvu. Diezin vai. Divdesmit gadus vecu lietu ar notiesājošu spriedumu? Nē, Johanam noteikti bija taisnība.

-     Vai tādā gadījumā jūs man jautātu, no kurienes man šie materiāli? Vai jūs brīnītos par manu interesi šajā lietā? Vai jūs atvēlētu man laiku, kas nepieciešams, lai jūs ieinteresētu? Es taču esmu redzējis kaudzes uz jūsu rakstāmgalda, Kari.

Karls pamāja. Un tad jūs kā pēdas nolikāt vasarnīcā jaunu Trivial Pursuit kasti. Tas nevarēja būt pārāk sen, jo virtuves durvju slēdzene padevās viegli. Vai man taisnība?

Johans pamāja.

Tātad Karlam bija taisnība. Labi, jūs gribējāt zināt, vai mēs kārtīgi iedziļināsimies lietā. To es saprotu. Bet bija riskanti darīt to šādā veidā, vai ne, Johan? Ja nu mēs nebūtu pievērsušies tai spēlei? Ja nebūtu pamanījuši vārdus uz kartītēm?

Johans paraustīja plecus. Tagad jūs esat šeit.

-     Es tik labi nesaprotu. Asads sēdēja pie loga uz Vesterbrogādi. Gaismai spīdot aiz muguras, viņa seja izskatījās pavisam tumša. Jūs tātad neesat apmierināts ar to, ka Bjarne Tēgersens atzinās?

-Ja jūs būtu tur bijuši sprieduma nolasīšanas brīdī, arī jūs nebūtu apmierināti. Viss bija izlemts jau iepriekš.

-Jā, protams, Asads atteica. Vai tad tas ir tik dīvaini, ja cilvēks piesakās pats?

-     Kas jums šajā lietā šķita neparasts, Johan? Karls iejaucās sarunā.

Johans izvairījās no Karla skatiena un palūkojās ārā pa logu, it kā pelēkās debesis varētu nomierināt vētru, kas plosījās viņā.

-     Viņi visu laiku sasmaidījās, viņš sacīja. Bjarne Tēgersens un advokāts. Un trīs iedomīgie maitasgabali, kas sēdēja starp klausītājiem.

-     Vai jūs domājat Torstenu Florīnu, Ditlevu Pramu un Ulriku Dibelu-Jensenu?

Johans pamāja, cenzdamies savaldīt trīsošās lūpas.

-    Jūs sakāt: viņi sēdēja un smaidīja. Tas ir ļoti niecīgs pamatojums, Johan.

-    Jā, bet tagad es zinu vairāk nekā toreiz.

-     Lietu izmeklēja jūsu tēvs Arne Jakobsens, Karls sacīja. -Jā-

-    Un kur tolaik bijāt jūs?

-    Es mācījos Tehniskajā skolā Holbekā.

-     Holbekā? Vai jūs pazināt abus noslepkavotos?

-Jā, Johans gandrīz nedzirdami atbildēja.

-    Arī Sērenu?

Viņš pamāja ar galvu. Jā, mazliet, bet ne tik labi kā Līsbeti.

-     Paklau, sarunā iejaucās Asads. No jūsu sejas es redzu: Līsbete bija pateikusi, ka jūs vairs nemīl. Vai tā nav, Johan? Viņa jūs tik un tā negribēja. Asada uzacis savilkās. Bet, ja jūs viņu nevarējāt dabūt, tad nogalinājāt un tagad gribat, lai mēs paši to atklājam un jūs arestējam un jums nevajadzētu izdarīt pašnāvību. Vai ne?

Johans pāris reižu ātri samirkšķināja acis, un tad viņa skatiens sastinga. Vai viņam te jāatrodas, Kari? viņš savaldīgi jautāja.

Karls papurināja galvu. Asada izlēcieni diemžēl pārvērtās par paradumu. Vai tu nevarētu ieiet blakusistabā, Asad? Tikai uz piecām minūtēm. Viņš norādīja uz durvīm Johanam aiz muguras.

Johans zibenīgi piecēlās. Bailēm bija daudz signālu, un Karls pazina lielāko daļu, tāpēc viņš paskatījās uz aizvērtajām durvīm.

-     Nē, tur ne, tur ir liela nekārtība, Johans sacīja, nostājies priekšā durvīm. Apsēdieties ēdamistabā, Asad. Varat ari virtuvē paņemt tasi kafijas, tā ir gatava.

Taču arī Asads bija uztvēris signālu. Nē, paldies, man labāk patīk tēja, viņš atteica, aizspraucās Johanam garām un plaši atvēra durvis.

Aiz durvīm bija vēl viena istaba ar augstiem griestiem. Rakstāmgaldi gar visu sienu, uz tiem papīru un mapju kaudzes. Bet visinteresantākā bija seja, kas no sienas lūkojās uz viņiem ar melanholiskām acīm. Tas bija metru augsts jaunas sievietes portrets. Rērvigā noslepkavotā meitene. Līsbete Jergensena. Izspūruši mati uz skaidru debesu fona. Vasaras ātrais uzņēmums ar dziļām ēnām pār seju. Ja ne šīs acis, fotogrāfijas izmērs un neparastais novietojums, to varbūt nemaz neievērotu. Tagad to ievēroja.

Viņi iegāja istabā un konstatēja, ka tā ir īsts templis. Viss bija saistīts ar Līsbeti. Svaigi ziedi pie sienas, kur piesprausti avīžu izgriezumi. Cita siena izrotāta ar raksturīgi kvadrātiskajām Instamatic fotogrāfijām izbalējušās krāsās. Blūzīte, pāris vēstuļu un pastkaršu. Laimīgas un nelaimīgas dienas cita pār citu.

Johans neteica ne vārda. Vienkārši nostājās pie lielās fotogrāfijas un saplūda ar meitenes skatienu.

-     Kāpēc mēs to nedrīkstējām redzēt, Johan? Karls jautāja.

Johans paraustīja plecus, un Karls saprata. Tas bija pārāk

intīmi. Pie šīm sienām bija izklāta viņa dzīve, dvēsele un sagrautie sapņi.

-     Sakiet, kā ir, Johan! Viņa izbeidza attiecības ar jums tajā naktī. Jums pašam būs labāk, atkal atskanēja Asada apsūdzība.

Johans pagriezās un asi paskatījās uz viņu. Es vienkārši teikšu, ka mīlēju viņu vairāk par visu pasaulē, bet viņu noslepkavoja cilvēki, kas tagad ņirdz par mums pašā sabiedrības elitē. Tas, ka mazais sūdabrālis un niecība Bjarne Tēgersens uzņēmās vainu, nozīmē tikai vienu runa ir par naudu. Jūdas graši, monetos, nožēlojams zelts. Lūk, tā!

-    Un tagad tam jāpieliek punkts? Karls jautāja. Bet kāpēc tieši tagad?

-Tāpēc, ka es atkal esmu palicis viens un vairs nespēju domāt ne par ko citu. Vai jūs tiešām nesaprotat?

JOHANAM JAKOBSENAM BIJA tikai divdesmit gadu, kad Līsbete pieņēma viņa bildinājumu. Abu tēvi bija draugi. Ģimenes viena otru bieži apciemoja, un Johans bija mīlējis Līsbeti, cik vien ilgi spēja atcerēties.

Viņš bija pie Līsbetes tajā naktī, bet viņas brālis ar savu draudzeni mīlējās blakusistabā.

Viņi nopietni aprunājās un tad mīlējās, tas bija gluži kā atvadu žests. Johans raudādams aizgāja, austot rīta gaismai, bet vēlāk tajā pašā dienā Līsbeti atrada mirušu. Tikai desmit stundu laikā viņš no lielākās laimes nonāca visdziļākajās bēdās un visbeidzot ellē. Pēc šīs nakts un nākamās pēcpusdienas Johans vairs tā arī neatguvās. Viņš gan atrada jaunu draudzeni, apprecējās, un viņiem piedzima divi bērni, tomēr viņam prātā bija tikai Līsbete.

Kad tēvs uz nāves gultas viņam atklāja, ka nozadzis lietas materiālus un atdevis tos Līsbetes mātei, Johans jau nākamajā dienā aizbrauca pie Martas un dabūja šo mapi.

Kopš tā laika šie papīri bija viņa dārgākais īpašums un Līsbete aizpildīja aizvien vairāk telpas viņa dzīvē.

Visbeidzot viņa aizpildīja par daudz, un tad Johanu pameta sieva.

-    Ko jūs domājat ar to "aizpildīja par daudz"? Asads jautāja.

-    Es visu laiku runāju tikai par šo lietu. Domāju par to dienu un nakti. Nemitīgi pārlasīju visus izgriezumus un ziņojumus.

-    Un tagad? Tagad jūs gribat no tā visa atbrīvoties? Tāpēc esat mūs iesaistījis? Karls vaicāja.

-Jā-

-     Un ko jūs varat mums piedāvāt? Šo? Karls iepleta rokas pār milzīgajām kaudzēm.

Johans pamāja. Ja jūs to visu izskatīsiet, tad uzzināsiet, ka to izdarīja internātskolas banda.

-Jūs esat mums sastādījis sarakstu par citiem uzbrukumiem. Mēs to jau redzējām. Vai to jūs domājat?

-     Tas saraksts ir tikai daļa. Viss saraksts man ir šeit. Viņš noliecās pār galdu, pacēla avīžu izgriezumu kaudzīti un izvilka A4 lapu, kas atradās zem tās.

-     Tas sākas šeit, pirms slepkavībām Rērvigā. Tekstā teikts, ka viņš mācījās internātskolā. Johans norādīja uz avīzes Politiken 1987. gada 15. jūnija lappusi, kur bija lasāmi virsraksti: Traģiska nelaime Bellahojā. Deviņpadsmitgadīgs puisis nositas, krītot no desmit metru tramplīna.

Johans vilka pirkstu lejup pār epizožu aprakstu, vairākas no tām Karls jau bija redzējis Q nodaļā noliktajā sarakstā. Starp visiem notikumiem bija trīs četru mēnešu atstarpes. Dažos iznākums bija letāls.

-     Tie tak visi varētu būt nelaimes gadījumi, sacīja Asads. Kāds tam sakars ar internātskolas audzēkņiem? Šīm nelaimēm taču nav obligāti jābūt saistītām. Vai jums ir pierādījumi?

-     Nē, tas ir jūsu darbs.

Asads atmeta galvu un novērsās. Godīgi sakot, tur taču nekā nav. Jūs vienkārši esat saslimis ar galvu, man jūsu žēl. Jums vajadzētu psihologa palīdzību. Vai nevarat aiziet pārvaldē pie tās Monas Ibsenas, nevis spēlēt ar mums paslēpes?

BRAUKDAMI ATPAKAĻ UZ Policijas pārvaldi, Karls un Asads nesarunājās, katram galva bija aizņemta ar savām domām. Lieta tur uzņēma pilnus apgriezienus.

-     Uzvāri mums tēju, Asad, Karls sacīja, nonācis pagrabā, un iestūma plastikāta maisiņus ar Johana Jakobsena materiāliem kaktā. Tikai ne pārāk saldu, labi?

Viņš uzcēla kājas uz galda, ieslēdza TV2 ziņas, "atvienoja" smadzenes un neko vairāk negaidīja no šīs dienas.

Visu mainīja turpmākās piecas minūtes.

Karls pacēla klausuli pēc pirmā signāla un palūkojās griestos, izdzirdis nodaļas vadītāja drūmo balsi.

-    Es runāju ar priekšnieci, Kari. Viņa neredz nekādu iemeslu, kāpēc tev vajadzētu rakņāties tajā lietā.

Sākumā Karls protestēja it kā pa jokam, bet, kad Markuss Jakobsens neizvirzīja nekādus citus argumentus, viņš sajuta pakausī karstumu.

-    Es vēlreiz jautāju: kāpēc ne?

-    Tā vienkārši vajag. Tev jānosaka prioritāte uzdevumiem tā, lai tu koncentrētos tikai uz lietām, kurās nav nolasīts spriedums, bet pārējās noliec atpakaļ arhīva plauktos.

-     Vai tad to galu galā neizlemju es pats?

-     Ne tādos gadījumos, ja iebilst priekšniece.

Ar to saruna bija galā.

-     Garda piparmētru tēja ar mazu drusku cukura, sacīja Asads, pasniegdams viņam tasīti, kurā tējkarote šajā sīrupa jūrā varētu stāvēt gandrīz vertikāli.

Karls paņēma tasi ar verdošo un šķebinošo šķidrumu un izrāva to vienā kampienā. Laikam jau viņš pamazām pierada pie šīs suslas.

-    Neskumsti, Kari. Mēs atstāsim lietu mierā pāris nedēļu, līdz tas Johans būs atpakaļ darbā. Un tad mēs uz viņu spiedīsim dienu no dienas. Tu redzēsi, viņš kaut kad atzīsies.

Karls nopētīja Asada priecīgo seju. Ja nezinātu, varētu domāt, ka tā ir uzkrāsota. Vai tad viņš tikai pirms pusstundas šīs pašas lietas dēļ nebija agresīvs, uzbrūkošs un drūms?

-    Atzīsies? Pie velna, par ko tu runā, Asad?

-    Viņš tajā naktī no Līsbetes Jergensenas uzzināja, ka meitene viņu nemaz negrib. Viņa noteikti pateica, ka viņai ir cits, un tad viņš priekšpusdienā atgriezās un abus nosita. Ja mēs drusku paraksim, tad noteikti atklāsim, ka bija ari kādi strīdi starp Līsbetes brāli un Johanu. Varbūt viņš kļuva pilnīgi traks.

-     Aizmirsti to, Asad. Mums šo lietu atņēma. Turklāt es neticu tavai teorijai, tā ir pārāk saputrota.

-     Saputrota?

-Jā, velns parāvis, un es nerunāju par putrām. Ja to būtu izdarījis Johans, viņš būtu sabrucis jau pirms simt gadiem.

-     Ne jau tad, ja viņam ir kāda skrūve vaļīga. Asads paplikšķināja sev pa pliko galvvidu.

-     Tāds, kam skrūve vaļīga, neizliek pēdas ar Trivial Pursuit kartītēm. Viņš iemet slepkavības ieroci tev acīs un aizgriež galvu. Vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Lietu mums atņēma.

Asads vienaldzīgi lūkojās uz plakano televizora ekrānu, kur rādīja reportāžu par uzbrukumu Storekannikestrēdē. Nē, es nedzirdēju. Es to negribu dzirdēt. Un kurš tad mums to atņēma?

Viņi saoda Rozes tuvošanos, jau pirms viņu ieraudzīja. Piepeši viņa stāvēja durvīs, turēdama pilnu klēpi kancelejas priekšmetu un konditorejas maisiņus ar Ziemassvētku rūķiem. Tas visādā ziņā bija par agru.

-     Tuk, tuk! viņa sacīja, ar pieri divreiz piesizdama pie stenderes. Ta-ta-ta-tā! Kavalērija ir klāt. Gardas bulciņas visiem.

Asads un Karls saskatījās. Viens ar izmocītu izteiksmi, bet otrs ar Ziemassvētku gaismiņām acīs.

-     Sveika, Roze! Laipni lūgta Q nodaļā. Vari būt droša, ka esmu tev visu sagatavojis, sacīja mazais pārbēdzējs.

Roze uzmeta Karlam daudznozīmīgu skatienu, kad Asads aizvilka viņu uz blakustelpu. "No manis tu netiksi vaļā," tas teica. Par to nu gan lems divi. It kā Kārlu varētu piekukuļot ar kūkas gabalu un cepumiem.

Viņš mirkli lūkojās uz plastmasas maisiņiem kaktā un izņēma no atvilktnes papīra lapu.

Pēc tam viņš uzrakstīja:

AIZDOMĀS TURAMIE

Bjarne Tēgersens?

Viens vai vairāki no internātskolas bandas?

Johans Jakobsens?

Nejauša slepkavība?

Kāds, kas saistīts ar internātskolas bandu?

Karls sarauca uzacis, aizkaitināts par nožēlojamo rezultātu. Ja Markuss būtu licis viņu mierā, viņš noteikti pats būtu šo papīru saplēsis, bet tā nenotika. Viņš bija saņēmis norādījumus apturēt lietu un tieši tāpēc nevarēja to darīt.

Bērnībā viņu āzēja tēvs. Viņš Karlam noteikti piesacīja neart pāri pļavas posmam, tāpēc Karls to izdarīja. Viņš brīdināja turēties tālāk no armijas, tāpēc Karls tajā iestājās. Viltīgais tēvs diriģēja viņu pat attiecībās ar meitenēm. Tā un tā saimnieka meita nederēja, tāpēc Karls skrēja viņām pakaļ. Tāds nu viņš bija. Neviens nedrīkstēja noteikt pār viņu, tāpēc viņš bija tik viegli vadāms. To viņš pats labi zināja. Jautājums tikai, vai to zināja arī priekšniece. Grūti iedomāties.

Bet, velns un elle, par ko te īsti bija runa? Kā priekšniece vispār zināja, ka viņš strādā pie šīs lietas? To zināja tikai nedaudzi.

Karls domās uzskaitīja visus kandidātus: Markuss Jakobsens, Larss Bjerns, Holbekas cilvēki, Valdemars Florīns, vīrietis vasarnīcā, noslepkavoto māte…

Viņš brīdi sēdēja un blenza griestos. Jā, visi šie cilvēki zināja un, ja tā padomā, vēl arī vesels bars citu.

Jau šobrīd bremzes varēja būt nospiedis jebkurš. Ja saistībā ar slepkavības lietu pieminēja vārdus Florīns, Dibels-Jensens un Prams, tad ātri vien nokļuva ļoti dziļos ūdeņos.

Karls papurināja galvu. Viņam patiešām bija pilnīgi vienalga, kas direktorei prātā. Viņi bija uzsākuši izmeklēšanu, un neviens to neapturēs.

Viņš pacēla acis. No Rozes kabineta gaiteni plūda jaunas skaņas. Dūcoši, savādi smiekli. Skaļas smieklu lēkmes un Asada balss ar pilnu jaudu. Ja viņi tā turpinās, sāks likties, ka tur sarīkots reivs.

Karls izkratīja no paciņas cigareti, aizsmēķēja un brīdi blenza uz dūmu mākulīti, kas nolaidās uz papīra. Tad viņš uzrakstīja:

UZDEVUMI

Līdzīgas slepkavības šajā laikā ārzemēs? Zviedrija? Vācija?

Kurš no toreizējās izmeklēšanas komandas vēl strādā?

Bjarne Tēgersens/cietums.

Nelaimes gadījums ar internātskolas audzēkni Bellahojas baseinā. Nejaušība?

Ar ko mēs varētu parunāt no tālaika internātskolas?

Advokāts Bents Krumsl

Torstens Florīns, Ditlevs Prams un Ulriks Dibels-Jensens: vai ir aktuālas lietas? Iesniegumi policijā? Psiholoģiskie profili?

Meklēt Kimiju alias Kirstenu Mariju Lasenu vai varam parunāt ar tuviniekiem?

Kristiānā Volfa nāves apstākļi.

Viņš pāris reižu uzsita ar zīmuli pa papīru un tad pavisam viegliem vilcieniem uzrakstīja:

Hārdijs.

Padzīt Rozi pie visiem velniem.

Kārtīgi izdrāzt Monu Ibsenu.

Palūkojies uz pēdējo rindiņu, viņš sajutās kā palaidnīgs tīnis, kas ieskrāpē solā meiteņu vārdus. Monai vajadzētu zināt, cik smagi kļūst viņa pauti, kad viņš gara acīm ierauga viņas dibentiņu un līganās krūtis. Karls dažas reizes smagi ievilka elpu, tad izņēma no atvilktnes dzēšamgumiju un sāka izdzēst divas pēdējās rindiņas.

-    Vai es iztraucēju, Kari? durvis atskanēja balss, kas lika viņa asinīm uzvārīties un sasalt ledū vienlaikus. Karla infrastruktūrā no mugurkaula izšāvās piecas komandas: nomet dzēšamgumiju, aizsedz pēdējo rindiņu, noliec cigareti, aizvāc muļķīgo sejas izteiksmi, aizver muti.

-    Vai iztraucēju? viņa vaicāja, kamēr Karls ieplestām acīm centās skatīties viņai tieši acis.

Tās joprojām bija brūnas. Mona Ibsena bija atgriezusies. Karls gandrīz nomira aiz bailēm.

-    KO MONA GRIBĒJA? ar greizu smaidu vaicāja Roze. It kā viņai gar to būtu kāda daļa.

Viņa stāvēja durvis un mierīgi košļāja krēma kūciņu, bet Karls centās atgriezties realitātē.

-    Ko viņa gribēja, Kari? Asads ar pilnu muti jautāja. Nekad iepriekš tik maz krēma nebija tik kārtīgi izsmērēts pa tik daudziem bārdas rugājiem.

-Vēlāk pastāstīšu. Karls pagriezās pret Rozi, cerēdams, ka viņa nemana kvēlojošos vaigus, kurus strauji pukstošā sirds bombardēja ar asinīm. Vai iekārtojies savā jaunajā mītnē?

-     0, mazliet intereses? Paldies. Nūjā, ja cilvēks ienīst saules gaismu, krāsainas sienas un draudzīgus cilvēkus apkārt, tad jūs man esat atraduši visideālāko vietu. Viņa iegrūda elkoni Asadam sānos. Tikai joks, Asad. Tu esi lāga zēns.

Mjā, tā nu gan būs jauka sadarbība.

Karls piecēlās un ar pūlēm uzrakstīja uz baltās tāfeles aizdomās turamo un darbu sarakstu.

Tad viņš pagriezās pret tikko "instalēto" sekretāres talantu. Ja Roze domā, ka šobrīd viņai ir kādas problēmas, tad Karls pierādīs pretējo. Viņa dabūs rukāt tik smagi, ka papes kastīšu presētāja darbs margarīna fabrikā liksies īsta paradīze.

-    Lieta, pie kuras mēs šobrīd strādājam, ir diezgan sarežģīta iespējamo iesaistīto personu dēļ, Karls sacīja, pievērsis skatienu kūciņai, kuru Roze skrubināja ar priekšzobiem kā vāvere. Asads pēc brīža varēs tevi informēt. Pēc tam es lūgšu tevi sakārtot hronoloģiskā secībā papīrus, kuri atrodas plastmasas maisiņos, un salikt tos pāros ar papīriem, kas atrodas uz galda. Un tad izgatavo kopijas sev un Asadam, izņemot šo vienu mapi, ar to mazliet jāpagaida. Viņš pastūma sāņus Johana Jakobsena un Martas Jergensenas pelēko mapi. Kad būsi beigusi, izpēti visu par šo punktu sarakstā. Viņš norādīja uz ierakstu par nāvi no tramplīna Bellahojā. Mums nav daudz laika, tāpēc pasteidzies. Tu atradīsi nelaimes datumu pārskata lapā pašā augšā sarkanajā maisiņā. 1987. gada vasara pirms Rērvigas slepkavībām -, kaut kad jūnijā.

Karls laikam bija gaidījis, ka Roze kurnēs un izmetīs kaut vienu skābu piezīmi, kas varētu sagādāt viņai vēl dažus uzdevumus, taču viņa izturējās pārsteidzoši vēsi. Tikai bezkaislīgi palūkojās uz kūciņu un iebāza tās atlikumu mutē, kas šķietami varētu aprit jebko.

Karls pagriezās pret Asadu. Kā tev patiktu uz pāris dienām tikt vaļā no pagraba?

-    Vai kaut kas ar Hārdiju?

-    Nē, tev jāatrod Kimija. Mums jāizveido pašiem savs priekšstats par to internātskolas bandu. Es ķeršos pie pārējiem.

Šķita, ka Asads mēģina to iztēloties. Viņš medī bezpajumtnieci Kopenhāgenas ielās, bet Karls sēž siltumā kopā ar bagātniekiem un dzer kafiju un konjaku. Katrā ziņā Karls pats to tā iztēlojās.

-     Es nesaprotu, Kari, Asads sacīja. Vai mēs turpināsim to lietu? Vai tad mēs tikko nedabūjām zināt, ka mums jāturas no tās pa gabalu?

Karls sarauca uzacis. Varbūt Asadam labāk vajadzētu turēt muti. Kas zina, vai Roze ir uzticama. Kāpēc viņa te vispār ir? Viņš taču nebija lūdzis atsūtīt Rozi.

-Ja reiz Asads par to ierunājās, priekšniece mums šajā lietā ieslēdza sarkano gaismu. Vai tev nav iebildumu? Karls jautāja.

Roze paraustīja plecus. Man vienalga. Bet nākamreiz tu cienāsi, viņa atteica un pacēla plastmasas maisiņus.

SAŅĒMIS NORĀDĪJUMUS, ASADS nozuda. Viņam bija noteikts divas reizes dienā zvanīt Karlam uz mobilo telefonu un ziņot, kas notiek Kimijas meklēšanā. Viņš bija saņēmis uzdevumu sarakstu, kurā bija paredzēta saruna Iedzīvotāju reģistrā, pilsētas kārtības policijā, domes sociālajā dienestā, Pestīšanas armijas mītnē un visās citās iespējamās vietās. Tas nebija nekāds nieka uzdevums vīram, kam vēl tuksneša smiltis aiz ausīm, it īpaši, ja vienīgās ziņas par Kimijas gaitām nāca no Valdemara Florīna. Viņš stāstīja, ka Kimija jau daudzus gadus staigājot pa Kopenhāgenas ielām ar čemodānu. Tas nebija daudz, ja tā vīra izteikumiem vispār varēja ticēt. Ņemot vērā internātskolas bandas apšaubāmo slavu, bija maz ticams, ka viņa vispār vēl ir dzīva.

Karls atvēra gaišzaļo mapi un pierakstīja Kirstenas Marijas Lasenas personas kodu. Tad viņš piecēlās un izgāja gaitenī, kur Roze kaitinoši enerģiski mala papīru kaudzes caur kopētāju.

-    Mums te vajag galdus, uz kuriem var salikt papīrus, viņa sacīja, nepaceldama acis.

-    Jā? Kādu noteiktu marku? Karls, greizi smaidīdams, atteica un pasniedza Rozei personas kodu. Man vajag visas ziņas par šo sievieti. Pēdējo adresi, iespējamās uzturēšanās slimnīcā, sociālos pabalstus, izglītību, vecāku adresi, ja viņi vēl ir dzīvi. Atstāj kopēšanu uz vēlāku laiku, man šis ziņas vajag tūlīt. Un visas, lūdzu.

Roze izslējās visā nagliņpapēžu augstumā. Viņas skatiens Karlam pie rīkles nebija patīkams. Pēc desmit minūtēm saņemsi pasūtījumu galdiem, viņa sausi sacīja. Es ņemšu no Mailing Beck kataloga. Viņiem ir galdi ar maināmu augstumu par pieciem līdz sešiem tūkstošiem gabalā.

KARLS GANDRĪZ BEZ apjēgas meta preces savos iepirkumu ratiņos, bet pa viņa organismu "riņķoja" Mona Ibsena. Viņai pirkstā nebija laulības gredzena tas bija pirmais, ko viņš ievēroja. To un arī savu sauso rīkli, kad Mona uz viņu paskatījās. Vēl viena zīme, ka viņam jau sen nav bijis darīšanu ar sievietēm.

Velns un elle!

Karls pacēla acis un mēģināja orientēties Kvickly lielveikala milzu piebūvē tāpat kā visi pārējie, kas apjukuši klīda apkārt un centās atrast tualetes papīru vietā, kur tagad stāvēja kosmētika. No tā varēja sajukt prātā.

Vecā manufaktūras preču tirgotava Konkurrenten gājēju ielas galā jau bija gandrīz nojaukta. Allereda vairs nebija līdzīga Korsbekai no seriāla Monopols, bet Karlam bija vienalga. Ja viņš nevar dabūt Monu Ibsenu, tad viņi var kaut vai nojaukt baznīcu un uzbūvēt tās vietā vēl vienu veikalu.

-    Apžēliņ, ko tu esi nopircis? jautāja viņa īrnieks Mortens Hollands, kad Karls izkravāja savus iepirkumus. Viņam arī esot bijusi grūta diena. Divas stundas studijās un trīs stundas videonomā. Jā, tā patiesi bija liela slodze.

-     Es iedomājos, ka tu varētu uztaisīt chili con carne, Karls sacīja, ignorēdams Mortena komentāru, ka tādā gadījumā būtu jauki, ja viņš būtu nopircis arī pupiņas un gaļu.

Viņš atstāja Mortenu kasām pakausi pie virtuves galda un uzkāpa otrajā stāvā, kur nostalģiskās mūzikas vilnis draudēja izgāzt Jespera durvis.

Aiz šīm durvīm viņš sēdēja Led Zeppelin skaņu orģijā, nolaizdams no kātiem karavīrus uz sava Nintendo, bet viņa zombijam līdzīgā draudzenīte sēdēja uz gultas un, izslāpusi pēc kontaktiem, raidīja pasaulē īsziņas.

Karls nopūtās, iedomājies, ka viņš pats kopā ar Belindu jumtistabiņā Brenderslevā gan bija daudz atjautīgāks. Lai dzīvo elektronika! Ja tikai viņu liek mierā.

Pēc tam viņš iegāja guļamistabā un akli blenza uz savu gultu. Ja Mortens nepaaicinās viņu vakariņās divdesmit minūšu laikā, tad gulta būs uzvarējusi divcīņā.

Viņš apgūlās, salicis rokas zem pakauša, un blenza griestos, iztēlodamies, kā zem segas izstaipās kaila Mona Ibsena. Ja viņš drīz nesaņemsies, tad viņa debesu zvani savītīs. Vai nu Mona Ibsena, vai pāris krogā sameklētu vienas nakts sakaru, citādi viņš tikpat labi var pieteikties darbā Afganistānas policijā. Labāk viena cieta lode paurī nekā divas šļauganas apakšbiksēs.

Caur sienu no Jespera istabas plūda kaut kas neparasti neglīts starp gangsteru repu un sabrūkošu skārda šķūnīšu ciematu. Nezin, vajadzētu iet lamāties vai aizbāzt ausis?

Karls palika guļam, piespiedis spilvenu pie galvas. Varbūt tieši tāpēc viņš iedomājās par Hārdiju.

Par Hārdiju, kas nespēja kustēties. Par Hārdiju, kas nespēja pat pakasīt niezošu pieri. Par Hārdiju, kam nebija nekā cita ko darīt kā vienīgi domāt. Karls viņa vietā jau sen būtu sajucis prātā.

Viņš palūkojās uz fotogrāfiju, kurā Hārdijs, Ankers un viņš pats stāvēja apskāvušies. "Trīs ellīgi labi policisti," Karls nodomāja. Kāpēc Hārdijs runāja tik savādi, kad viņš pēdējoreiz apciemoja kolēģi? Ko viņš domāja, teikdams, ka tie puiši viņus gaidīja Amageras mājiņā?

Karls skatījās uz Ankeru fotogrāfijā. Viņš bija vismazākais no trim, bet ar visspēcīgāko skatienu. Miris jau gandrīz deviņus mēnešus, bet viņa acu skatiens atmiņā joprojām tik skaidrs. Vai tiešām Hārdijs domāja, ka Ankeram varētu būt kāda saistība ar cilvēkiem, kuri viņu nogalināja?

Karls papurināja galvu. Grūti tam noticēt. Tad viņš pievērsa skatienu fotorāmīšiem, kuros glabājās aizgājušo gadu jaukie brīži kopā ar Vigu. No laikiem, kad Viga vēl bija traka pēc viņa, tālāk pie Brenderslevas māju fotogrāfijas un, visbeidzot, pie bildes, ko Viga bija uzņēmusi dienā, kad viņš pārnāca mājās savā pirmajā īstajā parādes formā.

Karls mazliet piemiedza acis. Stūrī, kur karājās šī fotogrāfija, bija tumšs, tomēr pavisam skaidrs, ka tur kaut kas nebija tā, kā tam jābūt.

Viņš nometa spilvenu un piecēlās, kad Jespers otrpus sienai ieslēdza jaunu šausmu orģiju. Karls lēnām tuvojās fotogrāfijai. Sākumā plankumi izskatījās pēc ēnām, bet, pienācis pavisam tuvu klāt, viņš redzēja, kas tas ir.

Tik svaigas asinis neļāva kļūdīties. Tikai tagad viņš redzēja, ka tās notek gar sienu tievās svītrās. Kā gan viņš varēja to nepamanīt? Un kas, pie velna, tas bija?

Karls pasauca Mortenu, izrāva Jesperu no snauduļošanas pie plakanā ekrāna un norādīja uz plankumiem, bet abi puiši lūkojās uz viņu attiecīgi ar riebumu un pārmetumu.

Nē, Mortenam ar šo cūcību neesot nekāda sakara.

Nē, Jesperam, ellē ratā, arī ne, un viņa draudzenei ne tik, ja Karls to domājot. Viņam zāģskaidas paurī, vai?

Karls atkal paskatījās uz asinīm un pamāja ar galvu.

Ar pareizajiem instrumentiem būtu nepieciešamas, augstākais, trīs minūtes, lai iekļūtu mājā, atrastu priekšmetu, uz kuru Karls lūkojas pietiekami bieži, uzšļakstītu mazliet dzīvnieku asiņu un atkal nozustu. Nebūtu nemaz tik grūti atrast trīs minūtes, ja padomā, ka Magnolievangena vai patiesībā viss Renneholtas parks no astoņiem līdz sešpadsmitiem nulle nulle ir tikpat kā izslaucīts.

Ja kāds iedomājās, ka tādas spēlītes liks viņam piebremzēt izmeklēšanu, tad tas nebija tikai neparasti stulbi vien. Tas bija ari pierādījums, ka viņi kaut kādā ziņā ir vainīgi.

15. NODAĻA

9

JAUKUS SAPŅUS VIŅA redzēja tikai tad, kad bija dzērusi. Tieši tāpēc viņa dzēra.

Ja neierāva pāris kārtīgu malku no viskija pudeles, tad iznākums bija zināms. Pēc snaudas stundām ar čukstošām balsīm viņa beidzot vairs neredzēs plakātu ar bērnu rotaļu uz durvīm un ieslīdēs smagās murgu ainās. Kad viņa iemiga, tās nolādētās ainas vienmēr jau gaidīja rindā. Atmiņas par mātes mīkstajiem matiem un seju, cietu kā akmens. Ainas ar mazu meitenīti, kas cenšas sarauties neredzama pilij līdzīgās villas kaktos. Briesmīgi brīži. Neskaidri mirkļi ar māti, kas viņu pameta. Aukstas jo aukstas rokas sievietēm, kas ieņēma viņas vietu.

Kad Kimija pamodās ar nosvīdušu pieri, bet augumam trīcot aiz aukstuma, sapņi parasti bija nonākuši līdz tam punktam viņas dzīvē, kad viņa uzgrieza muguru mietpilsoņu nepiesātināmajām cerībām un mākslotajām manierēm. Visam, ko viņa vēlējās aizmirst. Un dienām, kas sekoja pēc tam.

IEPRIEKŠĒJĀ VAKARĀ KIMIJA bija pamatīgi dzērusi, tāpēc rīts bija salīdzinoši vienkāršs. Ar aukstumu, klepu un briesmīgām galvassāpēm viņa varēja tikt galā, ja tikai domas un balsis bija mierīgas.

Viņa izstaipījās, pabāza roku zem kušetes un izvilka kartona kasti. Tā bija viņas pieliekamais, un sistēma bija vienkārša. Vispirms vienmēr vajadzēja apēst to ēdienu, kas atradās kastē pa labi. Kad šī puse bija iztukšota, viņa pagrieza kasti par simt astoņdesmit grādiem un atkal ēda to, kas atradās pa labi. Pēc tam tukšo kreiso pusi varēja aizpildīt ar jaunu pārtiku no Aldi. Vienmēr tā pati procedūra, un nekad vairāk par divām līdz trim dienām kastē. Citādi ēdiens sabojājās, it īpaši, ja saule karsēja jumtu.

Kimija bezkaislīgi izstrēba jogurtu. Drīz jau būs pagājuši daudzi gadi, kopš ēdiens viņai kaut ko nozīmēja.

Tad viņa pastūma kasti atpakaļ zem kušetes, taustījās, līdz atrada lādīti, un mirkli glāstīja to, čukstēdama: Tagad mammīte ies uz pilsētu, mīlulīt. Es drīz būšu atpakaļ.

Pēc tam viņa paostīja paduses un secināja, ka laiks iet mazgāties. Agrāk viņa šad tad mazgājās stacijā, bet nu ar to bija cauri, kopš Tīne brīdināja, ka tur viņu meklē. Gājiens uz staciju prasītu īpašu sagatavošanos.

Kimija nolaizīja karoti un izmeta plastmasas trauciņu atkritumu maisiņā, cenzdamās izdomāt nākamo soli.

Iepriekšējā vakarā viņa bija aizgājusi uz Ditleva māju. Stundu sēdējusi ārpusē uz Strandvejas un lūkojusies uz gaišo rūšu mozaīku, līdz balsis deva viņai zaļo gaismu. Tā bija skaista māja, taču klīniska un bezjūtīga kā Ditlevs pats. Un kā gan citādi? Kimija izsita rūti un skatījās apkārt, kad piepeši viņas priekšā nostājās negližē ģērbusies sieviete. Ieraudzījusi pistoli, viņa palūkojās uz Kimiju ar šausmām. Šī izteiksme nozuda, kad viņa uzzināja, ka mērķis ir viņas vīrs.

Pēc tam Kimija pasniedza pistoli sievietei, teikdama, ka viņa var to izmantot, kā vien vēlas. Sieviete mirkli skatījās uz ieroci, pasvārstīja to rokā un pasmaidīja. Jā, viņa zināja, kur to izmantot. Gluži kā balsis bija paredzējušas.

Kimija devās atpakaļ uz pilsētu viegliem soļiem, apzinādamās, ka tagad visiem viss būs skaidrs. Viņa uzbrūk. Tagad neviens vairs nevar justies drošs nekur. Viņa tos vēro.

Ja Kimija pazina viņus pareizi, tad ielās tagad parādīsies vēl vairāk ļaužu, kas viņu meklēs, un tas viņu uzjautrināja. Jo vairāk to būs, jo spilgtāk izpaudīsies viņu bailes.

Ja, viņa padarīs tos tik modrus, ka viņi vairs nespēs domāt ne par ko citu.

KAD KIMIJA MAZGĀJĀS dušā blakus citām sievietēm, visļaunākais nebija ne viņu piesardzība, ne arī mazo meitenīšu ziņkārīgie skatieni uz garajām rētām viņai uz vēdera un muguras. Tas nebija pat māmiņu un bērnu slikti slēptais prieks par to, ka viņi kaut ko dara kopā, vai bezbēdīgie trokšņi un smiekli baseinā.

Visļaunākais Kimijai bija sieviešu augumi, kas izstaroja dzīvību. Zelta gredzeni pirkstos, kam bija, ko glāstīt. Krūtis, kas baroja. Vēderiņi un klēpji, kas bija gatavi nest augļus. Tieši šādi skati sagādāja balsīm jaunu barību.

Tāpēc Kimija ātri novilka drēbes, uzmeta tās uz skapīšiem, neskatīdamās uz citām, bet plastmasas maisiņus ar jaunajām drēbēm atstāja uz grīdas. Visam jānotiek tik ātri, lai viņa būtu prom, pirms skatiens sāks klejot pats no sevis.

Kamēr viņa vēl visu kontrolēja.

Pagāja tikai divdesmit minūtes, un viņa jau stāvēja uz Tītgena tilta piegulošā mētelī, ar uzspraustiem matiem un nepierastu augstākās klases parfīma migliņu uz ādas un lūkojās uz sliedēm, kas ieslīdēja stacijā. Viņa sen nebija valkājusi šādas drēbes un nepavisam nejutās tajās labi. Šobrīd viņa atspoguļoja visu to, pret ko cīnījās, bet tas bija nepieciešams. Kimija gribēja lēnām noiet gar peronu, uzbraukt ar eskalatoru un apiet apkārt stacijas zālei kā jebkura cita sieviete. Ja viņa pirmajā reizē nepamanīs neko neparastu, tad apsēdīsies uz stūra pie Train Fast Food kioska ar kafijas tasi un pa brīžam palūkosies augšup uz pulksteni. Viņa gribēja izskatīties pēc parasta cilvēka, kas gaida savu vilcienu. Eleganta, ar glīti uzvilktām uzacīm virs saulesbrillēm ar tonētiem stikliem.

Kā viena no sievietēm, kas zina, ko grib no dzīves.

KIMIJA BIJA NOSĒDĒJUSI tur vienu stundu, kad pamanīja Žurku Tīni aizlīgojam garām pieliektu galvu un tukšumam pusmetru priekšā cieši piekaltu skatienu. Kārnā sieviete tukši smaidīja visam un nekam, acīmredzot tikko dabūjusi kārtējo heroīna devu. Nekad agrāk Tīne nebija šķitusi ievainojamāka un caurspīdīgāka, tomēr Kimija nekustējās. Tikai sekoja Tīnei ar acīm, līdz viņa nozuda kaut kur aiz McDonald's.

Tieši ar šo ilgo, pētīgo skatienu viņa pamanīja kārno vīrieti pie sienas runājam ar diviem citiem gaišos mēteļos. Viņas uzmanību pievērsa nevis tas, ka trīs pieauguši vīrieši stāvēja tik cieši kopā, bet drīzāk tas, ka viņi runādami neskatījās cits citam acīs, bet visu laiku pārlūkoja stacijas telpu. Šie skatieni un viņu gandrīz vienādās drēbes lika brīdinājuma lampiņās iemirgoties sarkanajai gaismai.

Kimija lēni piecēlās. Uzstūma brilles uz deguna un, sperdama garus, līganus soļus kurpēs ar nagliņpapēžiem, devās tieši vīriešu virzienā. Pienākusi tuvāk, viņa redzēja, ka visi ir ap četrdesmit gadu veci. Dziļas rievas pie mutes kaktiņiem norādīja uz smagu dzīvi. Ne tādas kā tās, ko ieguva uzņēmēji spuldžu gaismā, kad galdus līdz vēlai nakts stundai pārplūdināja papīri. Nē, šīs rievas bija iegriezuši laikapstākļi un bezgala garlaicīga gaidīšana. Šie vīri bija pieņemti darbā, lai gaidītu un novērotu.

Kad Kimija bija tikai pāris metru attālumā, visi trīs reizē paskatījās uz viņu. Kimija viņiem uzsmaidīja, smaidā neatklādama zobus. Viņa pagāja tiem garām dažu soļu atstatumā, juzdama, kā klusums samūrē vīrus kopā. Kad viņa bija nokļuvusi nedaudz tālāk, vīri atkal sāka runāt. Kimija apstājās un mazliet parakājās savā rokassomiņā. Viņa dzirdēja, ka vienu no vīriešiem sauc Kims. Protams, vārds ar K.

Vīri runāja par vietām un laikiem, nepievērsdami viņai uzmanību. Tātad viņa varēja staigāt brīvi. Meklētās apraksts nekādi neatbilda tam, par ko viņa šobrīd izlikās. Protams, ne.

Kimija čukstošo balsu pavadībā apgāja vienu apli pa zāli, kioskā otrā pusē nopirka sieviešu žurnālu un atgriezās savā izejas punktā. Tagad iepriekšējā vietā bija palicis tikai viens vīrietis. Viņš stāvēja, atspiedies pret ķieģeļu sienu, un noteikti bija gatavs tam, ka vajadzēs stāvēt ilgi. Visas kustības bija lēnas, tikai acis šķita steidzīgas. Tieši šādus vīrus ap sevi pulcināja Torstens, Ulriks un Ditlevs. Kūlijus. Aukstus neliešus. Cilvēkus, kas par naudu darīja gandrīz visu. Darīja lietas, par kurām nevar izlasīt darba sludinājumos.

Jo vairāk Kimija uz viņu skatījās, jo tuvāk šķita nokļūstam neliešiem, kurus gribēja iznīcināt. Uzbudinājums pieauga, bet balsis galvā runāja cita citai pretī.

Izbeidziet! viņa čukstēja, nodurdama skatienu. Kimija manīja, ka pie blakusgaldiņa sēdošais vīrietis paceļ skatienu no šķīvja. Viņš centās lokalizēt viņas dusmu objektu.

Ar to viņam pašam jātiek galā.

"Izbeidziet," viņa nodomāja un pievērsās kādam virsrakstam žurnāla lappusē. Tur lieliem burtiem bija rakstīts "Karo par savu laulību", taču viņa redzēja tikai K.

Lielu, izvītu K. Atkal šo K.

ĢIMNĀZIJAS TREŠAJĀ KLASĒ visi viņu sauca tikai par K, lai gan viņa vārds bija Kore. Tieši viņš saņēma gandrīz visas otrās klases balsis, kad balsoja par to, kuram izlaiduma klases skolēnam vajadzētu kļūt par audzēkņu padomes vecāko. Viņš izskatījās pēc grieķu dieva. Tieši par Kori visas meitenes sačukstējās istabiņās un guļamtelpā, bet viņu dabūja Kimija. Pēc trim dejām Komēdiju ballē pienāca viņas kārta, un Kore dabūja sajust viņas pirkstus vietā, kur neviena vēl nebija bijusi. Kimija pazina gan savu, gan zēna augumu, par to bija parūpējies Kristiāns.

Kore bija kā spīlēs.

Runāja, ka izcilā audzēkņa vidējā atzīme kopš tās dienas sākusi kristies, un tas bija savādi, ka tik labs un mērķtiecīgs skolēns piepeši zaudē kontroli. Kimijai tas patika. Tas bija viņas nopelns. Tieši viņas augums satricināja šī paraugzēna pamatus. Tikai viņas augums.

Korēm viss jau bija sagatavots. Viņa nākotni jau sen bija izplānojuši vecāki, kuri tā arī neuzzināja, kas viņu dēls patiesībā ir. Vajadzēja tikai turēt dēlu uz noteiktajām sliedēm, darot godu augstākajai sabiedrībai.

Ja varēja iepriecināt ģimeni un gūt panākumus, tad dzīves jēga bija atrasta, lai kādas būtu izmaksas.

Tā viņi domāja.

Tieši šī iemesla dēļ Kore kļuva par Kimijas pirmo upuri. Viņu šķebināja viss, ko Kore pārstāvēja. Prēmijas par uzcītību. Labākais šaušanā. Ātrākais skrejceļā. Izcils retorikā svinību reizēs. Mazliet labāk apgriezti mati, mazliet gludākas bikses. Kimija gribēja, lai tas viss pazūd. Gribēja nomizot viņu un paskatīties, kas aiz tā slēpjas.

Tikusi galā, viņa meklēja sarežģītāku medījumu. Izvēle bija plaša. Kimija nebaidījās ne no viena un ne no kā.

KIMIJA TIKAI PA brīdim pacēla acis no žurnāla. Ja vīrietis aizietu, viņa to pamanītu. Vairāk nekā desmit gadu uz ielas saasināja maņas.

Tieši šīs maņas pamodās, kad viņa pēc stundas pamanīja vēl vienu vīrieti staigājam pa zāli šķietami bezmērķīgajā manierē, kad ķermenis ļaujas, lai to nes uz priekšu kājas, kas tikai soļo un soļo, bet modrais skatiens līp pie visa sev apkārt. Tas nebija kabatzaglis, kas ar modru skatienu atrod upura somu vai vaļīgi uz rokas uzmestu mēteli. Nebija blēdis, kas pēc brīža pastieps uz priekšu plaukstu, kamēr otrs izdarīs netīro darbiņu. Nē, Kimija šos puišus pazina labāk par visiem, un šis tāds nebija.

Tas bija mazs, drukns vīrietis apnēsātās drēbēs. Biezs mētelis, lielas kabatas. Tas ietina augumu gluži kā čūskas āda, vēstīdams par trūkumu, bet ari tas nebija tiesa. Kimija zināja. Liktenim padevušies, no sabiedrības izraidīti vīrieši, par ko liecināja arī viņu apģērbs, nemaz neskatījās uz citiem cilvēkiem. Viņu skatieni bija pievērsti atkritumu urnām, ielai, kaktiem, kur varētu slēpties kāda tukša pudele. Jā, varbūt pat neinteresantam skatlogam vai nedēļas piedāvājumam SunSet. Viņi nekad nepētīja ļaužu skatienus un kustības, kā to darīja šis vīrs zem savām kuplajām uzacīm. Turklāt viņam bija tumša āda kā turkam vai irānim. Kurš gan bija redzējis turku vai irāni krītam tik zemu, lai bez pajumtes klīstu pa Kopenhāgenas ielām? Kurš?

Kimija sekoja svešajam ar acīm, līdz viņš pagāja garām vīrietim pie sienas; viņa gaidīja, ka abi dos viens otram kādu zīmi, bet tā nenotika.

Pēc tam viņa mierīgi palika sēžam, lūkodamās pār žurnālu, un lūdza balsis nejaukties iekšā. Kimija tā sēdēja, līdz mazais vīrietis atgriezās izejas punktā, taču arī šoreiz tie abi nesazinājās.

Šajā mirklī viņa piecēlās, uzmanīgi pastūma krēslu zem kafejnīcas galdiņa un pa gabalu sekoja mazajam, tumšajam vīrietim.

Viņš staigāja lēnām. Brīžiem izgāja no zāles un palūkojās uz Istedgādi, bet nekad neaizgāja tik tālu, lai Kimija nevarētu ar acīm sekot viņam no kāpnēm.

Nebija šaubu, ka viņš kādu meklē un šis kāds varētu būt viņa. Tāpēc Kimija turējās ēnā aiz stūriem un izkārtnēm.

Kad vīrietis jau desmito reizi stāvēja un skatījās apkārt pie stacijas pasta nodaļas, viņš piepeši pagriezās un palūkojās uz Kimiju. Viņa nebija to gaidījusi, tāpēc apcirtās uz augstajiem papēžiem un devās taksometru stāvvietas virzienā. Kimija gribēja paņemt taksi un doties projām, tas vīrietis viņu neaizkavēs.

Viņa nebija gaidījusi, ka Žurku Tīne pēkšņi nostāsies viņai tieši aiz muguras.

-Sveika, Kimij! Tīne skaļi teica blāvām acīm. Es jau domāju, ka tā esi tu, saulīt. Tu šodien izskaties traki smuka. Kas notiek?

Tīne pastiepa rokas pret Kimiju, it kā lai pārliecinātos, ka šis skats ir īstenība, bet Kimija spēji atrāvās un atstāja Tīni ieplestām rokām.

Aiz muguras viņa dzirdēja vīrieša skrejošos soļus.

16. NODAĻA

»

TONAKT TELEFONS IEZVANĪJĀS trīs reizes, bet ik reizi, kad Karls pacēla klausuli, līnijā valdīja klusums.

Pie brokastgalda viņš Jesperam un Mortenam apvaicājās, vai viņi mājā nav manījuši kaut ko dīvainu, bet atbildē saņēma tikai rīta īgnuma pilnus skatienus.

-    Varbūt jūs vakar aizmirsāt aizvērt logus vai aizslēgt durvis? Karls prašņāja. Kaut kur taču vajadzēja atrasties izejai uz miega paralizētajām smadzenēm.

Jespers paraustīja plecus. Vieglāk būtu izvilkt laimīgo lozi lielajā loterijā nekā izspiest no viņa kaut ko šajā diennakts stundā. Mortens par atbildi vismaz ieņurdējās.

Pēc brokastīm Karls apstaigāja māju, bet nemanīja neko neparastu. Slēdzene ārdurvīs bija bez skrāpējumu švīkām. Logi tādi paši kā parasti. Ielaušanos bija paveikuši cilvēki, kas pieprata savu darbiņu.

Pēc desmit minūšu izpētes Karls iesēdās savā dienesta mašīnā, kas bija novietota starp pelēkajām betona mājām, un konstatēja, ka tur ož pēc benzīna.

-     Velns parāvis! viņš iesaucās, sekundes simtdaļā atrāva Peugeot priekšējās durvis un sāniski izvēlās stāvlaukumā. Pāris reižu apvēlies uz riņķi, viņš patvērās aiz kāda furgona un gaidīja, kad Magnolievangenu satricinās dārds, kas izšķaidīs rūtis.

-     Kas notiek, Kari? aiz muguras atskanēja mierīga balss. Pagriezies Karls ieraudzīja savu grila klubiņa biedru Kenu, kas, par spīti rīta vēsumam, stāvēja plānā T kreklā un jutās gluži omulīgi.

-    Paliec uz vietas, Ken! Karls nokomandēja un skatījās uz Renneholtas parka ielu. Ainavā nekas nekustējās, izņemot Kena kustīgās uzacis. Varbūt kāds nospiedīs pulti, kad viņš nākamo reizi tuvosies mašīnai. Varbūt pietiks ar aizdedzes dzirksteli.

-     Kāds ir aizticis manu mašīnu, Karls sacīja, novērsis skatienu no ēku jumtiem un simtiem logu.

Mirkli viņš apsvēra, vai neizsaukt policijas tehniķus, taču atmeta šo domu. Tie, kas gribēja viņu iebiedēt, neatstāja pirkstu nospiedumus vai līdzīgas pēdas. Viņam jāpieņem notikušais un jābrauc ar vilcienu.

Mednieks vai medījums? Šobrīd to vairs nevarēja saprast.

KARLS VĒL NEBIJA novilcis mēteli, kad Roze jau stāvēja viņa kabinetā paceltām uzacīm un ogļmelnām skropstām.

-     Autonodaļas mehāniķi ir Alleredā un apgalvo, ka tavai mašīnai neesot atgadījies nekas īpašs. Tikai bojāta degvielas padeve. Vai tas tev šķiet kaut kas ārkārtējs?

Roze izteiksmīgi lēni aizvēra acis, bet Karls to ignorēja. Labāk iedvest respektu uzreiz.

-     Tu man uzdevi daudz darbu. Mēs pārrunāsim rezultātus, vai arī man pagaidīt, līdz no taviem bēniņiem būs izvējojies benzīns?

Karls aizsmēķēja cigareti un atspiedās pret atzveltni. Sper vaļā, viņš sacīja, cerēdams, ka mehāniķiem pietiks prāta atvest mašīnu uz pārvaldi.

-     Vispirms ņemsim nelaimi Bellahojas baseinā, par to nav daudz ko stāstīt. Puisim bija deviņpadsmit gadu, viņu sauca Kore Bruno. Roze cieši skatījās uz Kārlu, viņas vaigos dziļi ievilkās smieklu bedrītes.

-     Bruno? Ko tu ar to gribi teikt?

Roze apspieda kaut ko nenosakāmu, varbūt smieklus. Viņš bija labs peldētājs, patiesībā izcilnieks visos sporta veidos. Vecāki dzīvoja Stambulā, bet vecvecāki Emdrupā, netālu no Bellahojas baseina. Viņš parasti apciemoja vecvecākus brīvajās nedēļas nogalēs. Roze pašķirstīja papīrus. Lietas materiālos to sauc par nelaimes gadījumu, kurā vainojams pats Kore Bruno. Neuzmanība uz desmit metru tramplīna ir diezgan nesaprātīga, es teiktu. Viņa iesprauda pildspalvu matos. Tur tā nenoturēsies necik ilgi.

-    Priekšpusdienā bija lijis, tāpēc puisis noteikti paslīdēja uz slapjās virsmas; viņš droši vien gribēja kādam izrādīties es teiktu. Bruno tur bija viens, un neviens neredzēja, kas tieši notika. Katrā ziņā ne līdz brīdim, kad viņš gulēja lejā uz flīzēm, galva pagriezta par simt astoņdesmit grādiem.

Karls palūkojās uz Rozi ar jautājumu uz mēles, bet viņa pasteidzās pirmā. Jā, Kore mācījās vienā skolā ar Kirstenu Mariju Lasenu un pārējiem. Viņš bija trešajā, bet tie citi otrajā ģimnāzijas klasē. Vēl neesmu runājusi ne ar vienu no skolas, bet to es varētu izdarīt vēlāk. Roze apklusa tik pēkšņi kā lode, kas ietriecas betona klucī. Karlam būs pie tā jāpierod.

-     Labi. Pēc brīža visu apkoposim. Un kā ar Kimiju?

-    Tev tiešām šķiet, ka viņa šajā grupā ir ļoti svarīga, Roze sacīja. Kāpēc tā?

"Vai man noskaitīt līdz desmit?" Karls nodomāja.

-     Cik daudz meiteņu tad bija tajā bandā? viņš pajautāja. Un cik daudz meiteņu pa šo laiku ir pazudušas? Tikai viena, vai ne? Turklāt meitene, kurai droši vien gribētos mainīt savu šībrīža statusu. Tāpēc viņa mani īpaši interesē. Ja Kimija vēl ir dzīva, viņai varētu būt atbildes uz daudziem jautājumiem. Vai tev tā nešķiet?

-     Kurš ir teicis, ka viņa vēlētos mainīt šībrīža statusu? Daudzus bezpajumtniekus nav iespējams iedzīt atpakaļ zem jumta, ja tu to nezināji.

Ja viņa vienmēr tā tarkšķēs, viņš sajuks prātā.

-     Es jautāšu vēlreiz, Roze. Ko tu esi uzzinājusi par Kimiju?

-    Zini, Kari, pirms mēs turpinām, es gribu pateikt, ka tev vajadzētu nopirkt krēslu, uz kura mēs ar Asadu te varētu apsēsties, kamēr nododam ziņojumus. Man sāk sāpēt mugura, karājoties pie stenderes, kamēr jāizvētī vissīkākās detaļas.

"Pakarājies citā vietā!" Karls nodomāja un dziļi ievilka dūmu.

-     Tu noteikti esi redzējusi īsto krēslu kādā katalogā, viņš sacīja.

Roze nepūlējās atbildēt. Tātad jau rit te stāvēs krēsls, Karls nosprieda.

-     Publiskajos reģistros par Kirstenu Mariju Lasenu nav nekā daudz. Katrā ziņā viņa nekad nav saņēmusi sociālo palīdzību. Viņu izmeta no trešās ģimnāzijas klases, un viņa turpināja mācības Šveicē, bet par to man nav sīkākas informācijas. Pēdējā deklarētā adrese ir pie Bjarnes Tēgersena Arnevangenā Brēnshojā. Es nezinu, kad viņa fiziski aizgāja no turienes, bet tas noteikti nebija īpaši ilgi pirms tam, kad Tēgersens pieteicās policijā. Tas varētu būt 1996. gada maijs-jūlijs. Bet pirms tam, no 1992. līdz 1995. gadam, viņas deklarētā adrese bija pie audžumātes, kas dzīvo Kirkevejā Ordrupā.

-     Lūdzu, iedod man tās dāmas pilnu vārdu un adresi.

Roze pasniedza viņam mazu, dzeltenu lapiņu, vēl pirms teikums bija pateikts līdz galam.

Sievieti sauca Kasandra. Kasandra Lasena. Karls bija dzirdējis par Kasandras tiltu, bet ne šādu sievietes vārdu.

-    Un Kimijas tēvs? Vai viņš vēl ir dzīvs?

-     Ir gan, Roze atbildēja. Villijs K. Lasens, programmnodrošinājuma pionieris. Viņš dzīvo Montekarlo ar jaunu sievu un laikam dažiem ļoti maziem bērniem. Man tas kaut kur ir pierakstīts. Viņš piedzima ap 1930. gadu, bet laikam joprojām ir diezgan sparīgs, vai ari tā sieva viņu krāpj. Roze atplauka smaidā, kas aizņēma četras piektdaļas sejas, un to pavadīja dūcošie smiekli, kas agri vai vēlu liks Karlam zaudēt savaldību.

Roze apdzēsa smaidu. Es neredzu, ka Kirstena Marija Lasena būtu nakšņojusi kādā no patversmēm, kuras mēs parasti pārbaudām, bet tikpat labi viņa varētu būt noīrējusi istabiņu vai ko citu, par ko netiek ziņots nodokļu dienestiem. Galu galā tieši tā izdzīvo mana māsa. Viņai ir veseli četri īrnieki reizē. Kaut kā taču jāpabaro trīs knēveļi un četri kaķi, ja vīrs ir maita un aizbēg no mājām, vai ne?

-    Nedomāju, ka tev vajadzētu man stāstīt visu tik sīki, Roze. Es tomēr esmu likuma sargs, ja esi to aizmirsusi.

Roze pacēla rokas. Apžēliņ, ja jau viņš ir tik smalks, tad lai tā būtu sacīja viņas skatiens.

-     Bet man ir ziņas par Kirstenas Marijas Lasenas ārstēšanos Bispebjergas slimnīcā 1996. gada vasarā. Slimības vēsturi es nedabūju, jo viņiem tur arhīvā valda šausmīgs haoss, ja vajag vecākas ziņas par to, kas notika aizvakar. Man ir tikai uzņemšanas datums un brīdis, kad viņa pazuda.

-    Viņa pazuda no slimnīcas? Kamēr ārstējās?

-    Par pēdējo es neko nezinu, bet tur ir piezīme, ka viņa aizgāja pretēji ārstu ieteikumiem.

-     Cik ilgi viņa bija slimnīcā?

-    Deviņas vai desmit dienas. Roze pašķirstīja mazās, dzeltenās lapiņas. Lūk, no 1996. gada 24. jūlija līdz 2. augustam.

-     2. augustam?

-    Jā, kas ir?

-    Tajā dienā notika Rērvigas slepkavības. Tieši deviņus gadus pirms tam.

Roze pastiepa lūpas uz priekšu. Viņa noteikti jutās varen aizkaitināta, ka pati nav to iedomājusies.

-     Kurā nodaļā viņa gulēja? Psihiatrijā?

-     Nē, ginekoloģijā.

Karls pabungoja pa galda malu. Labi. Mēģini dabūt to slimības vēsturi. Aizbrauc turp un piedāvā savu palīdzību, ja nepieciešams.

Roze īsi pamāja.

-    Kā ar avīžu arhīviem, Roze? Vai esi meklējusi informāciju tur?

-    Jā, tur nekā nav. 1987. gadā bija tikai slēgtās tiesas sēdes, un Kimija nav pieminēta saistībā ar Bjarnes Tēgersena aizturēšanu.

Karls dziļi ievilka elpu. Tikai tagad viņš beidzot aptvēra, ka neviens no internātskolas grupas saistībā ar slepkavībām publiskajā telpā nekad nebija nosaukts vārdā. Viņi klusi, mierīgi un neaptraipīti bija uzkāpuši līdz sabiedrības virsotnei, un nevienam nebija ne mazākā iemesla saraukt uzacis. Tad jau jādomā, ka viņi cenšas šādu statusu saglabāt.

Bet kāda velna pēc tie bija centušies viņu iebiedēt tik diletantiskā un nepieņemamā veidā? Kāpēc nevērsties pie viņa personiski un neizskaidroties, ja jau viņi tagad zināja, ka tieši Karls izmeklē šo lietu? Kāpēc radīt aizdomas un pretestību?

-    Viņa pazuda 1996. gadā, Karls sacīja. Vai viņas meklēšanu neizsludināja presē?

-    Viņu nemeklēja. Arī policija ne. Viņa vienkārši pazuda. Ģimene neko nedarīja.

Karls pamāja ar galvu. Jauka ģimenīte.

-    Tātad avīzēs par Kimiju nekā nav, viņš noteica. Bet kā ar patversmēm un tamlīdzīgām vietām? Vai viņa nekur neparādījās? Ļaudis ar tādu pagātni taču tā dara.

-     Nav ne jausmas.

-    Tad, lūdzu, tūlīt pārbaudi. Apjautājies bulvārpresē, painteresējies Gossip. Viņu arhīvos glabājas ikviens. Kādu parakstu zem fotogrāfijas vai kaut ko tādā stilā taču varētu atrast.

Roze palūkojās uz Kārlu ar tādu sejas izteiksmi, kurai laikam vajadzēja likt manīt, ka viņa drīz padosies. Slimības vēstures atrašana droši vien prasīs ilgu laiku. Ar ko man sākt vispirms?

-    Ar Bispebjergas slimnīcu. Bet neaizmirsti žurnālus. Kimijas aprindu ļaudis tām maitu lijām ir īsts kampiens. Vai tev ir viņas personas dati?

Roze pasniedza lapiņu, bet tajā nebija nekā jauna. Dzimusi Ugandā. Ne brāļu, ne māsu. Bērnībā katru otro gadu jauna dzīvesvieta pārmaiņus Anglijā, ASV un Dānijā. Kad Kimijai apritēja septiņi gadi, vecāki izšķīrās, un savādā kārtā aprūpes tiesības paturēja tēvs. Un, starp citu, viņa bija dzimusi Ziemassvētku vakarā.

-    Tu man esi aizmirsis pajautāt par divām lietām, Kari. Manuprāt, tas ir nepatīkami.

Viņš pievērsa skatienu Rozei. No lejas meitene izskatījās pēc mollīgas Kruellas de Viltes, pirms viņa nolaupīja simt un vienu mazo dalmācieti. Varbūt nebūtu nemaz tik slikta doma par krēslu otrpus galdam, tas vismaz nedaudz mainītu perspektīvu.

-    Kas ir nepatīkami? Karls vaicāja, nevēlēdamies dzirdēt atbildi.

-    Tu neesi pajautājis par galdiem. Galdi ir gaitenī. Tie jau ir atvesti, bet stāv kartona kastēs, un tie ir jāsamontē. Man vajadzētu Asada palīdzību.

-    Manis pēc, ja viņš to pieprot. Bet, kā redzi, viņa te nav. Viņš ir laukā un ķer vēju.

-    Ak tā. Un tu?

Karls lēnām papurināja galvu. Skrūvēt galdus kopā ar Rozi? Viņa laikam būs saēdusies driģenes.

-    Un par ko tad vēl es neesmu pajautājis, ja uzdrošinos vaicāt?

Izskatījās, ka Roze negrib atbildēt. Ja mēs nesamontēsim tos galdus, tad es arī nekopēšu atlikušo daļu no tiem papīriem, ko tu lūdzi. Dots pret dotu.

Karls norija siekalas. Pēc nedēļas viņa būs prom, bet līdz tam tikpat labi varētu paauklēties ar tiem sasodītajiem troļļiem, kas ieradīsies piektdien. Un tad spēriens pa pēcpusi.

-    Jā, otrais bija tas, ka es runāju ar Ieņēmumu dienestu. Viņi man pastāstīja, ka Kirstenai Marijai Lasenai no 1993. gada līdz 1996. gadam bijis algots darbs.

Karls aprāvās, ievelkot dūmu. Darbs? Kur?

-     Divas no darbavietām jau ir likvidētas, bet pēdējā vēl joprojām pastāv. Tur viņa ari nostrādāja visilgāk. Tas ir zooveikals.

-     Zooveikals? Vai viņa bija pārdevēja zooveikalā?

-    Es nezinu, par to tev jājautā veikalā. Tas joprojām atrodas vecajā adresē. Ērbekgādē 62, Amagerā. Akciju sabiedrība Nautilus Trading.

Karls pierakstīja. Ar to gan būs mazliet jāpagaida.

Roze palūkojās uz viņu, pieliekusi galvu un pacēlusi uzacis. Jā, Kari, tas ir viss. Viņa pamāja. Nav par ko pateikties.

17. NODAĻA

»

-     ES GRIBĒTU ZINĀT, kurš kavē manu izmeklēšanu, Markus.

Nodajas vadītājs palūkojās pār savām lasāmbrillēm. Protams,

viņam nebija vēlēšanās atbildēt.

-    Tādā gadījumā, man šķiet, tev vajadzētu zināt, ka manās mājās ir bijuši nelūgti viesi. Paskaties!

Karls pacēla veco fotogrāfiju, kurā bija uzņemts parādes formā, un norādīja uz asins traipiem. Tā parasti karājas manā guļamistabā. Vakar asinis bija gluži svaigas.

Priekšnieks mazliet atgāzās krēslā un pievērsa viņam asu skatienu. Redzētais viņam nepatika.

-Un ko tu par to domā, Kari? viņš pēc pārdomu brīža jautāja.

-     Ko gan citu es varu domāt: kāds vēlas mani iebiedēt.

-    Visi policisti sagādā sev ienaidniekus. Kāpēc tu to saisti ar šobrīd izmeklējamo lietu? Kā ar taviem draugiem un ģimeni? Vai starp viņiem nevarētu būt kāds jokdaris?

Karls greizi uzsmaidīja priekšniekam. Labs mēģinājums. Tonakt man piezvanīja trīs reizes. Tu domā, ka otrā galā kāds runāja?

-    Ak tā! Ko tu gribi, lai es daru?

-     Es lūdzu tevi pastāstīt, kurš kavē izmeklēšanu. Bet varbūt tu labāk gribētu, lai es pats piezvanu priekšniecei?

-    Viņa pēcpusdienā ieradīsies šeit. Tad jau redzēsim.

-    Vai es varu ar to rēķināties?

-     Redzēsim.

Karls aizcirta durvis uz nodaļas vadītāja kabinetu mazliet stiprāk nekā parasti un ieraudzīja Baka bālo ģīmi. Melnā ādas jaka, kas vienmēr bija viņam kā pielīmēta, tagad nevērīgi karājās uz viena pleca.

-    Nu ko, Bak? Dzirdēju, ka tu mūs pamet. Vai esi saņēmis mantojumu?

Baks brīdi stāvēja, it kā apsvērdams, vai viņu kopīgās darba dzīves summa beigusies ar mīnusu vai plusu. Tad viņš mazliet piešķieba galvu un sacīja: Tu jau zini, kā tas ir. Vai nu tu esi sasodīti labs policists, vai ari sasodīti labs ģimenes tēvs.

Karls brīdi saminstinājās, domādams, vai neuzsist Bakam pa plecu, tomēr vienkārši paspieda viņam roku. Pēdējā diena! Es tev vēlu visu to labāko ģimenes dzīvē, Bak! Lai gan tu esi īsts maitasgabals, tu nebūtu pēdējais, ko es gaidītu atpakaļ, ja pēc kāda laika tev rastos tāda vēlēšanās.

Nogurušais vīrs pārsteigts paskatījās uz Kārlu. Vai varbūt pareizāk būtu teikt viņš apmulsa. Berges Baka mikroskopiskās jūtu izpausmes nebija viegli izprotamas.

-Tu gan nekad neesi bijis patīkams cilvēks, Kari, viņš sacīja, nogrozīdams galvu. Bet laikam jau tomēr lāga vecis.

Tā bija satriecoša komplimentu orģija abu starpā.

Karls pagriezās un pamāja ar galvu Līsai, kas stāvēja aiz letes ar vismaz tikpat lielu papīru kaudzi, kāda šajā brīdī atradās uz pagraba grīdas un gaidīja mirkli, kad nokļūs uz galdiem, kurus Roze jau bija saskrūvējusi.

-    Kari, Baks ierunājās, uzlicis plaukstu uz priekšnieka kabineta durvju roktura. Ne jau Markuss kavē tavu izmeklēšanu, to dara Larss Bjerns. Viņš pacēla rādītājpirkstu. Es tev neko neesmu teicis.

Karls uzmeta skatienu Bjerna kabinetam. Žalūzijas uz gaiteni, kā vienmēr, bija nolaistas, bet durvis stāvēja vaļā.

-    Viņš atgriezīsies tikai trijos. Cik sapratu, tikšanās ar priekšnieci. Tie bija Baka pēdējie vārdi.

KARLS ATRADA ROZI KNUDSENU nometušos uz grīdas pagraba gaitenī. Viņa atgādināja pa ledu šļūcošu leduslāci kājas uz sāniem, abi elkoņi uz noplēsta kartona gabala. Apkārt mētājās galdu kājas, stangas, dažādas skrūves, uzgriežņu atslēgas un citi instrumenti, bet desmit centimetru zem viņas deguna atradās kaudzīte montāžas pamācību.

Viņa bija pasūtījusi četrus paceļamos galdus. Karls cerēja, ka no šiem pūliņiem patiesi arī iznāks četri galdi.

-    Vai tev nav jābrauc uz Bispebjergu, Roze?

Roze nekustējās no vietas, tikai norādīja uz Karla durvīm. Tev uz galda ir kopija, viņa sacīja un atkal nozuda diagrammās.

Bispebjergas slimnīca pa faksu bija atsūtījusi viņai trīs lappuses, un tās patiešām bija uz Karla galda. Apzīmogotas, datētas un tieši tas, ko viņš meklēja. Kirstena Marija Lasena. Uzturējusies slimnīcā no 1996. gada 24. jūlija līdz 7. augustam. Puse vārdu bija latīņu valodā, bet to nozīme pietiekami saprotama.

-     Roze, lūdzu, ienāc uz brīdi! Karls uzsauca.

Gaitenī no grīdas atskanēja lamuvārdu straume, tomēr Roze piecēlās.

-Jā, viņa sacīja. Skropstu tušas iezīmētajā sejā vīdēja sviedru lāsītes.

-    Viņi atrada slimības vēsturi!

Roze pamāja.

-     Vai tu to izlasīji?

Viņa atkal pamāja.

-    Kimija bija stāvoklī un tika ievietota slimnīcā ar spēcīgu asiņošanu pēc smaga kritiena pa kāpnēm, Karls teica. Viņa saņēma pienācīgu ārstēšanu un šķietami atlaba, tomēr zaudēja bērnu. Bija jaunas traumas. Vai to tu arī izlasīji?

-Jā-

-     Te nekas nav rakstīts par tēvu vai citiem piederīgajiem.

-     Bispebjergā teica, ka viņiem nekā vairāk neesot.

-    Ak tā. Karls atkal paskatījās uz slimības vēsturi. Tātad, nonākot slimnīcā, Kimija bija ceturtajā mēnesī. Pēc dažām dienām ārsti nosprieda, ka aborta draudi ir pāri, tomēr devītajā dienā viņai sākās spontānais aborts. Izmeklēšanā uz viņas vēdera atrada jaunas sitienu pēdas, tās Kimija izskaidroja ar kritienu no slimnīcas gultas. Karls taustījās pēc cigaretes. Neparasti grūti tam noticēt.

Roze piemiegtām acīm paspēra pāris soļu atpakaļ un enerģiski pavicināja roku. Tātad viņai nepatika dūmi. Forši. Tad jau ir kaut kas tāds, kas var turēt viņu pa gabalu.

-     Neviens neziņoja policijai, viņa sacīja. Citādi jau mēs to būtu zinājuši.

-     Te nav rakstīts, vai viņai veica tīrīšanu vai ko tamlīdzīgu. Bet ko tas nozīmē? Karls norādīja uz dažām rindiņām zemāk. Placenta.

-     Es piezvanīju uz slimnīcu. Tas nozīmē, ka aborta laikā viņai acīmredzot neizdalījās visa placenta.

-    Cik liela ir placenta ceturtajā mēnesī?

Roze paraustīja plecus. Tas noteikti neietilpa biznesa skolas mācību programmā.

-    Tātad viņai nepaspēja veikt tīrīšanu?

-Nē.

-     Cik zinu, tam var būt fatālas sekas, ar dzemdes infekcijām nevar jokot. Turklāt viņa bija cietusi no sitieniem. Laikam jau smagi.

-     Tieši tāpēc ārsti negribēja laist viņu prom. Roze norādīja uz galdu. Vai redzēji to zīmīti?

Tā bija maza, dzeltena līmlapiņa. Kā gan Karls varētu pamanīt uz sava rakstāmgalda kaut ko tik sīku? To pat nevarēja salīdzināt ar adatu siena kaudzē.

Tur bija rakstīts: Piezvani Asadam.

-     Viņš zvanīja pirms pusstundas. Teica, ka laikam esot redzējis Kimiju.

Karlam iesāpējās pakrūtē. Kur?

-     Centrālajā stacijā. Tev jāpiezvana viņam.

Karls norāva mēteli no pakaramā. Līdz stacijai ir tikai četrsimt metru. Es būšu izgājis.

UZ IELAS CILVĒKI staigāja kreklos. Ēnas piepeši bija kļuvušas garas un asas, un visi smaidīja kā uz sacensībām. Bija septembra beigas, bet gaiss iesilis pāri par divdesmit grādiem, par ko tur būtu jāpriecājas? Cilvēkiem vajadzētu atgāzt galvu, palūkoties uz ozona slāni un krist šausmās. Karls novilka mēteli un uzmeta to pār plecu. Nākamais laikam būs sandales janvārī. Lai dzīvo siltumnīcas efekts!

Viņš izņēma mobilo telefonu, nospieda Asada numuru un konstatēja, ka akumulators ir izlādējies. Jau otrā reize dažu dienu laikā. Sūda akumulators.

Karls iegāja stacijas zālē un pārlaida acis pūlim. Izskatījās bezcerīgi, tomēr viņš izmeta ātru, nerezultatīvu loku caur čemodānu jūru.

-     Velns un elle! viņš pie sevis nolamājās un devās uz stacijas policijas iecirkni pie izejas uz Reventlovsgādi.

Tagad viņam nāksies piezvanīt Rozei un palūgt Asada numuru. Viņš jau dzirdēja meitenes dūcošos, nicīgos smieklus.

Karls nepazina policistus stacijas iecirknī, tāpēc izņēma savu apliecību. Labdien, Karls Mērks. Man izlādējās mobilais, vai varu izmantot jūsu telefonu?

Viens no policistiem norādīja uz noplukušu aparātu aiz letes, pūlēdamies nomierināt pusauga meiteni, kas bija pazaudējusi vecāko māsu. Senos laikos arī Karls pats bija mierinājis bērnus, strādājot patruļdienestā. Patiesībā skumji, ja tā padomā.

Karls sāka sastādīt numuru, kad piepeši ieraudzīja Asadu stāvam ārpusē pie kāpnēm, kas veda uz tualetēm. Palīgs apnēsātajā mētelī bija pa pusei aizslēpies aiz bariņa eksaltētu ģimnāzistu ar mugursomām plecos un lūkojās uz visām pusēm.

-    Paldies, Karls noteica, nolikdams klausuli.

Kad Karls izgāja no iecirkņa un grasījās pasaukt Asadu, starp viņiem bija tikai pieci seši metri. Šajā mirklī Asadam aiz muguras parādījās kāds cilvēks un satvēra viņa plecu. Viņš bija tumsnējs, mazliet pāri par trīsdesmit un neizskatījās draudzīgs. Vīrietis ar rāvienu apgrieza Karla palīgu un sāka kliegt viņam kaut ko sejā. Karls teikto nesaprata, bet Asada sejas izteiksme neatstāja šaubu tie abi nebija draugi.

Pāris meiteņu no ģimnāzistu bariņa sašutušas noskatījās uz viņiem. Nicīgajās sejās bija lasāms: "Salašņas! Idioti!"

Tad vīrietis iesita Asadam, bet Asads sita pretī. Satriecoši precīzi un paralizējoši, sastindzinot vīrieti uz vietas. Viņš mirkli stāvēja grīļodamies, kamēr ģimnāzisti diskutēja, vai nevajadzētu iejaukties.

Bet Asadam bija vienalga. Viņš cieši satvēra puisi un turēja, līdz tas atkal sāka klaigāt.

Kad skolēnu grupiņa attālinājās, Asads pamanīja Kārlu. Viņš reaģēja tūlīt: ar stipru grūdienu aizlidināja svešo prom pa gabalu un ar žestu parādīja, ka tam jāpazūd. Karls mirkli ielūkojās vīrieša sejā, pirms tas nozuda kāpnēs uz peroniem. Asa vaigubārda un spīdīgi mati. Glīts puisis ar naidpilnu skatienu. Tādu negribētos satikt otru reizi.

-    Kas te tikko notika? Karls jautāja.

Asads paraustīja plecus. Atvaino, Kari. Tas bija tikai viens idiots.

-    Ko tu viņam esi izdarījis?

-    Aizmirsti, Kari. Viņš ir idiots.

Asada acis šaudījās uz visām pusēm uz policijas iecirkni Karlam aiz muguras, uz ģimnāzistiem, uz Kārlu un atpakaļ. Šis bija pavisam cits Asads, ne tas, kurš vārīja piparmētru tēju pagrabā. Šim cilvēkam bija problēmas.

-    Tu man kādreiz pastāstīsi, kas te notika, labi?

-    Te nekas nenotika. Viņš vienkārši dzīvo netālu no manis. Asads pasmaidīja. Ne gluži pārliecinoši. Tu saņēmi manu ziņu? Tu tak zini, ka tavs mobilais ir pavisam beigts, vai ne?

Karls pamāja ar galvu. Kā tu zini, ka redzēji tieši Kimiju?

-    Viena narkomāne nosauca viņu vārdā.

-     Kur viņa ir tagad?

-     Es nezinu. Viņa paspēja aizšmaukt taksī.

-     Sasodīts, Asad! Tu taču sekoji?

-Jā. Mans taksis bija tieši aiz muguras, bet, kad mēs tikām līdz Gasverksvejai, viņas taksis apstājās aiz stūra. Viņa jau bija prom. Es ierados tikai sekundi par vēlu, un viņa bija prom.

Panākumi un izgāšanās reizē.

-    Šoferis viņas taksī sacīja, ka dabūjis piecsimt kronu. Viņa tikai iesēdusies un uzklieguši: ātri uz Gasverksveju, visa nauda būs tava.

Piecsimt kronu par piecsimt metriem. Tas nu gan ir izmisums.

-    Es, protams, viņu meklēju. Gāju veikalos, lai paprasītu, vai viņi nav kaut ko redzējuši. Zvanīju pie durvīm.

-    Vai tu dabūji taksometra šofera numuru? -Jā-

-    Atved viņu uz nopratināšanu. Te kaut kas nav kārtībā.

Asads pamāja ar galvu. Es zinu, kas ir tā narkomāne. Man

ir viņas adrese.

Viņš pasniedza Karlam lapiņu. Es to dabūju policijas iecirknī pirms desmit minūtēm. Viņu sauc Tīne Karlsena. Viņai ir kopmītņu istaba Gammelkongevejā.

-    Lieliski, Asad. Bet kā tu dabūji informāciju no policistiem? Par ko tu uzdevies?

-     Es parādīju savu pārvaldē izdoto karti.

-    Tā nedod tev tiesības uz šādu informāciju, Asad. Tu esi civilais darbinieks.

-     Nu, bet es tik un tā to dabūju. Un tad būtu labi, ka es dabūtu policijas karti, ja jau tu mani tik daudz sūti visādos uzdevumos, Kari.

-     Diemžēl tas nav iespējams. Karls papurināja galvu. Tu sacīji, ka policisti iecirknī viņu pazīst. Vai viņa ir bijusi aizturēta?

-     0 jā, daudz reižu. Viņa tiem ir galīgi apnikusi. Viņa parasti staigā ubagodama pie galvenās ieejas.

KARLS PALŪKOJĀS AUGŠUP uz dzelteno ēku pie Teātra pasāžas. Daudz istabu četros zemākajos stāvos, jumtistabiņas zem slīpā jumta pašā augšā. Nebija grūti uzminēt, kur apmetusies Tīne Karlsena.

Durvis piektajā stāvā atvēra skarba izskata vīrs apnēsātā, zilā peldmētelī. Tīne Karlsena? Tad jums pašam jāmeklē. Viņš aizveda Kārlu pāri kāpņu telpai, ieveda gaitenī ar četrām piecām durvīm un, kasīdams sirmo bārdu, norādīja uz vienām no tām. Mums diez ko nepatīk, ka te skraida policija, viņš sacīja. Ko viņa ir izdarījusi?

Karls piemiedza acis un veltīja vīram vienu no saviem skābākajiem smaidiņiem. Šis tips ņēma treknu īres maksu par savām nožēlojamām istabelēm. Tad viņš varētu attiecīgi izturēties pret saviem īrniekiem.

-     Viņa ir svarīga lieciniece ļoti skaļā lietā. Es lūgšu jūs sniegt viņai nepieciešamo atbalstu. Vai sapratāt?

Vīrietis palaida vaļā bārdu. Vai viņš saprata? Viņam nebija ne jausmas, par ko Karls runā. Nekas, ja tikai tas iedarbojas.

Tīne atvēra, kad viņi bija klaudzinājuši pie durvīm veselu mūžību. Bezgala izmocīta seja.

Istabā viņus sagaidīja skābena smaka, kādu rada dzīvnieciņu būri, ja tos netīra pietiekami bieži. Karls pārāk labi atcerējās to fāzi sava padēla dzīvē, kad uz viņa rakstāmgalda dienu un nakti pārojās zelta kāmīši. Visīsākajā laikā zvēriņu skaits bija četrkāršojies, un šī tendence turpinātos, ja padēls nebūtu zaudējis interesi un kāmīši nesāktu grauzt cits citu. Vairākus mēnešus smaka bija neatņemama mājas atmosfēras daļa, līdz Karls atdāvināja šo lopiņu atlikumus brīvā laika centram.

-    Redzu, ka jums ir žurciņa, viņš sacīja, noliekdamies pie šī briesmoņa.

-Tās vārds ir Laso, un tā ir pavisam piejaucēta. Vai man izņemt, lai jūs varat viņu paturēt rokā?

Karls mēģināja pasmaidīt. Paturēt rokā? Minicūku ar pliku asti? Viņš labāk apēstu tās barību.

Šajā brīdī viņš nolēma parādīt Tīnei savu apliecību.

Viņa vienaldzīgi palūkojās uz to un tad aizgrīļojās uz galda pusi un ar gadiem ilgi izkoptu veiklību diskrēti pastūma zem kāda žurnāla šļirci un folijas gabalu. Heroīns, ja Karlam kāds jautātu.

-     Kā dzirdēju, jūs pazīstat Kimiju?

Ja Tīne būtu pieķerta ar šprici vēnā, zogam veikalā vai apkalpojam klientu uz ielas, viņa tiktu ar to galā, nepakustinot ne vaibstu, taču šis jautājums lika viņai sarauties.

Karls atkāpās pie bēniņu loga un palūkojās lejup uz pastaigu takām gar ezeru. Ja šī meitene būtu normāla, viņa noteikti pāris reižu nedēļā skrietu ap ezeru tāpat kā tie, kas tur skrēja šobrīd.

Pēc tam viņa skatiens aizslīdēja uz autobusu pieturu Gammelkongevejā, kur vīrietis gaišā mētelī stāvēja un lūkojās augšup uz fasādi. Savos ilgajos dienesta gados Karls šo vīrieti laiku pa laikam bija saticis. Viņu sauca Finns Olbeks. Kārns spoks, kas savā laikā mēdza uzmākties Karlam un viņa kolēģiem, lai dabūtu kādu informāciju savam mazajam detektīvbirojam. Karls nebija redzējis Olbeku vismaz piecus gadus, un viņš joprojām bija tikpat neglīts.

-     Vai jūs pazīstat to vīrieti gaišajā mētelī? viņš jautāja. Vai esat viņu redzējusi?

Tīne piegāja pie loga, dziļi nopūtās un centās koncentrēties uz vīrieti. Esmu redzējusi vienu stacijā līdzīgā mētelī, bet viņš stāv par tālu, lai es varētu pateikt.

Karls skatījās uz Tīnes milzīgajām acu zīlītēm. Viņa to vīrieti nepazītu, pat ja tas būtu uzkāpis viņai uz pirkstgaliem.

-     Bet kas tas par tipu, ko jūs redzējāt stacijā?

Tīne atkāpās no loga un uzgrūdās žurnālu galdiņam, Karlam vajadzēja viņu saķert. Es nezinu, vai man gribas ar jums runāt, viņa caur degunu izgrūda. Ko Kimija ir izdarījusi?

Karls aizveda sievieti pie kušetes un ļāva viņai noslīgt uz plānā matrača.

"Jārīkojas citādi," viņš nodomāja un paskatījās apkārt. Istaba bija desmit kvadrātmetru liela un tik bezpersoniska, cik vien iespējams. Ja neskaita žurkas būri un drēbes, kas kaudzēs mētājās kaktos, tur bija pavisam nedaudz mantu. Daži salipuši žurnāli uz galda. Pēc alus smirdošu lielveikala plastmasas maisiņu kaudzes. Gulta ar rupju vilnas segu. Izlietne, vecs ledusskapis un uz tā netīrs ziepju trauks, nolietots dvielis, apgāzusies Matas šampūna pudele un kaudzīte matu sprādžu. Nekā pie sienas un nekā uz palodzes.

Karls paskatījās uz Tīni. Jūs gribētu ataudzēt garus matus, vai ne? Man šķiet, tie jums ļoti piestāvētu.

Tīne instinktīvi aizskāra pakausi. Tātad viņam bija taisnība tieši tādam nolūkam bija domātas matu sprādzes.

-    Jūs labi izskatāties arī ar pusgariem matiem, bet garie jums ļoti piestāvētu. Jums ir skaisti mati, Tīne.

Viņa nesmaidīja, bet acis uzgavilēja. Pavisam īsu mirkli.

-    Es labprāt paņemtu rokā jūsu žurciņu, bet man ir alerģija pret grauzējiem un citiem zvēriem. Man ļoti žēl. Es vairs nevaru ņemt rokās pat mūsu mazo kaķīti.

Tīne bija gatava.

-    Es mīlu šo žurciņu. To sauc Laso. Tīne pasmaidīja, atklādama šausmas, kas reiz bijusi baltu zobu rinda. Reizēm es žurciņu saucu par Kimiju, bet neesmu viņai to stāstījusi. Tā ir žurkas vaina, ka mani sauc par Žurku Tīni. Vai nav jauki zināt, ka tieši viņas dēļ esmu tā iesaukta?

Karls mēģināja izlikties, ka domā tāpat.

-     Kimija neko nav izdarījusi, viņš sacīja. Mēs vienkārši meklējam viņu tāpēc, ka viņas kādam pietrūkst.

Tīne iekoda vaigā. Es nezinu, kur viņa dzīvo. Bet pasakiet, kā jūs sauc, un es nodošu Kimijai ziņu, ja viņu satikšu.

Karls pamāja ar galvu. Gadiem ilgā cīņa ar varas iestādēm bija iemācījusi Tīnei piesardzības mākslu. Galīgā kaifā un tomēr modra. Visai iespaidīgi un reizē vismaz tikpat kaitinoši. Tas noteikti nenāks par labu izmeklēšanai, ja viņa pateiks Kimijai par daudz. Pastāvēja risks, ka Kimija nozudīs pavisam. Desmit gadu pieredze un Asada veiktā izsekošana bija pierādījušas, ka viņa to spēj.

-     Labi, es būšu godīgs pret jums, Tīne. Kimijas tēvs ir nopietni slims, bet, ja Kimija padzirdēs, ka viņu meklē policija, tad tēvs viņu nekad vairs neredzēs, un tas būtu ļoti skumji. Vai jūs varat viņai vienkārši pateikt, lai viņa piezvana uz šo numuru? Nepieminiet slimību un policiju, tikai lūdziet viņu piezvanīt.

Karls uzrakstīja savu numuru un iedeva Tīnei lapiņu. Vajadzēs uzlādēt mobilo.

-     Un, ja viņa jautās, kas jūs esat?

-    Tad pasakiet, ka jūs nezināt, bet es teicu, ka viņu kaut kas iepriecinās.

Tīnes plakstiņi lēnām aizvērās. Plaukstas slābani gulēja uz vājajiem ceļiem.

-    Vai jūs dzirdējāt, Tīne?

Viņa pamāja, neatvērusi acis. Es to izdarīšu.

-    Labi. Es ļoti priecājos. Tagad es iešu. Zinu, ka stacijā kāds Kimiju meklēja. Vai jūs zināt, kas viņš ir?

Tīne paskatījās uz Kārlu, nepaceļot galvu. Viņš tikai jautāja, vai es pazīstu Kimiju. Droši vien ari gribēja, lai viņa sazinās ar tēvu, vai ne?

KARLS UZ IELAS panāca Olbeku no aizmugures. Vecais paziņa sildās saulītē, viņš sacīja, uzlikdams smagu plaukstu

Olbekam uz pleca. Ko tu te dari, veco zēn? Sen neesam tikušies, viņš turpināja.

Olbeka acīs bija lasāms viss cits, tikai ne atkalredzēšanās prieks.

-     Es gaidu autobusu, viņš atbildēja un novērsās.

-    Skaidrs. Karls bridi stāvēja un skatījās uz viņu. Dīvaina reakcija. Kāpēc viņš meloja? Kāpēc vienkārši nevarētu pateikt: es strādāju, es te kādu izsekoju. Viņi abi taču zināja, ka tas ir viņa darbs. Olbeks nebija ne par ko apsūdzēts. Viņam nebija jāatklāj, kā labā viņš strādā.

Toties tagad Olbeks bija sevi nodevis. Nekādu šaubu. Viņš labi apzinājās, ka šķērso Karla ceļu.

"Gaidu autobusu," viņš bija teicis. Ak kungs, kāds stulbenis!

-     Tu savā darbā staigā visur kur, vai ne? Vai vakar tu gadījumā nebiji devies uz Alleredu, lai sacūkotu man vienu foto? Ko tu par to teiksi, Olbek? Biji?

Olbeks mierīgi pagriezās un paskatījās uz Kārlu. Tas bija tips, kuru var sist un spārdīt, bet viņš nereaģēs. Karls pazina vienu puisi, kurš bija piedzimis ar neattīstītām pieres daivām un vienkārši nespēja sadusmoties. Ja smadzenēs bija līdzīga vieta emociju izpausmēm un stresam, tad Olbeka gadījumā to noteikti bija aizstājis pilnīgs tukšums.

Karls mēģināja vēlreiz. Kas tad galu galā varētu notikt?

-     Vai tu man nepastāstīsi, ko šeit dari, Olbek? Vai tev nevajadzēja būt manās mājās Alleredā un zīmēt kāškrustus uz gultas gala? Starp lietām, pie kurām mēs abi šobrīd strādājam, taču pastāv kāda saistība, vai ne?

Olbeka seja gluži nepauda pretimnākšanu. Tu joprojām esi vecs, īgns perdelis, Merk. Man nav ne jausmas, par ko tu tur runā.

-    Tad kāpēc tu te stāvi un blenz uz piekto stāvu? Varbūt ceri, ka Kimija Lasena piekāps tur apciemot Tīni Karlsenu, ko? Tas taču esi tu, kas staigā pa staciju, prašņādams pēc viņas, vai ne? Viņš paspēra soli tuvāk Olbekam. Tu šodien esi uzķēris saistību starp Tīni Karlsenu un Kimiju, vai ne?

Tievā vīra žokļu muskuļi izspīlējās zem ādas. Es nezinu, ko tu tur muldi, Merk. Es esmu šeit tāpēc, ka viena zēna vecāki vēlas uzzināt, ko viņu dēls dara pie mūniešiem otrajā stāvā.

Karls pamāja ar galvu. Viņš atcerējās, cik glums tips ir Olbeks. Protams, viņš vajadzības gadījumā spēja safabricēt kādu aizbildinājumu.

-    Būtu jauki redzēt tavu pēdējā laika klientūru. Diezin vai tavi darba devēji nav ļoti ieinteresēti atrast šo Kimiju? Domāju, ka ir gan, tikai īsti nezinu, kāpēc. Tu man to pateiksi labprātīgi, vai pieprasīt tavus papīrus?

-    Vari pieprasīt, ko gribi. Tikai neaizmirsti orderi.

-    Olbek, veco zēn! Karls iedunkāja viņam pa muguru tik stipri, ka lāpstiņas sasitās kopā. Tu varētu pateikt saviem darba devējiem: jo vairāk viņi mani traucēs privāti, jo ciešāk es viņus pētīšu. Saprati?

Olbeks centās neievilkt elpu, bet to viņš pilnīgi noteikti darīs, kad Karls būs prom. Es sapratu tik daudz, ka tev galvā kaut kas ir sagājis uz īso, Merk. Liec mani mierā.

Karls pamāja ar galvu. Būt valsts mazākās izmeklēšanas vienības priekšniekam nozīmēja arī savus trūkumus. Ja viņam būtu vairāk cilvēku, viņš piestiprinātu Finnam Olbekam pāris supermagnētu. Noteikti atmaksātos izsekot šo kārno spoku. Bet kurš to darīs? Roze?

-    Mēs dosim tev ziņu, Karls noteica un iegriezās Vodrofsvejā.

Nozudis Olbeka skatienam, viņš, cik vien ātri spēdams, aizskrēja apkārt pa šķērsielu, tālāk aiz Codan ēkas un nonāca Gammelkongevejā pie Vernedamsvejas. Aizelsies viņš pāris lēcienos nokļuva otrpus ielai, lai paspētu ieraudzīt, ka Olbeks stāv pie ezera un runā pa mobilo telefonu.

Varbūt Olbeku bija grūti satraukt, taču priecīgs viņš neizskatījās.

18. NODAĻA

9

STRĀDĀDAMS PAR BIRŽAS analītiķi, Ulriks bija sapelnījis bagātību vairāk investoriem nekā jebkurš cits šajā nozarē, un viņa atslēgas vārdi bija informācija un vēlreiz informācija. Šajā nozarē bagātību nepelnīja ar nejaušībām un nepavisam jau ne ar veiksmi.

Nebija tādas sfēras, kurā viņam nebūtu kontaktu, un nebija mediju koncernu, kur viņam nebūtu savu informatoru. Ulriks bija drošs un piesardzīgs, viņš pamatīgi un visiem iespējamiem līdzekļiem izpētīja biržā kotētos uzņēmumus, pirms novērtēja to akciju rentabilitāti. Dažkārt pat tik pamatīgi, ka uzņēmumi lūdza viņu aizmirst, ko viņš uzzinājis. Ulriks palīdzēja saviem cilvēkiem, kam radās kādas problēmas, un viņu paziņām, kuriem bija vajadzīga palīdzība, lai izkļūtu no nelāgas situācijas, un viņa slava izplatījās kā apļi ūdenī, lai pēdīgi pārklātu visu jūru, kurā peldēja sabiedrības vislielākā platforma.

Nabadzīgākās valstīs tas būtu padarījis Ulriku par ārkārtīgi bīstamu vīru, kurš daudziem liktos patīkamāks ar pārgrieztu rīkli, bet šeit tā nebija. Ja mazajā Dānijā tev bija par kādu kaut kas zināms, tad šim cilvēkam bija kaut kas tikpat iznīcinošs par tevi pašu tik gudri bija iekārtota šī sistēma. Viena cilvēka vaina ātri pielipa citam, ja netika noklusēta. Ārkārtīgi praktisks princips, kura dēļ neviens neteica neko par citiem, pat ja pieķēra tos ar roku savā kabatā.

Neviens negribēja dabūt sešus gadus cietumā par iekšējās informācijas izmantošanu. Neviens negribēja zāģēt zaru, uz kura pats sēž.

Šajā lēni augošajā naudas kokā Ulriks noauda sev zirnekļa tīklu, ko labākās aprindās dēvēja par sociālo tīklu. Šis brīnišķi paradoksālais apzīmējums, kas darbojas saskaņā ar mērķi tikai tad, ja atsijā vairāk nekā iekļauj.

Ulriks savā tīklā ķēra īpaši labus lomus. Cilvēkus, par kuriem lasīja avīzēs. Cilvēkus, kurus cienīja. Pašu sabiedrības krējumu. Tie visi bija atrāvušies no saviem pamatiem un tagad lidinājās augšā, kur nevajadzēja dalīt saules gaismu ar pūli.

Tieši kopā ar šādiem ļaudīm Ulriks medīja vai satikās ložās. Kopā ar tiem, kas saprata, ka jāmeklē sev līdzīgie.

Šajā ziņā Ulriks bija ļoti svarīgs spēlētājs internātskolas bandā. Viņu pazina visi, un aiz viņa stāvēja bērnības draugi Ditlevs Prams un Torstens Florīns. Tā bija spēcīga, bet arī ļoti neviendabīga grupa, kuru gluži kā triumvirātu ielūdza uz visiem pasākumiem, kuros vien pilsētā bija vērts piedalīties.

Šajā pēcpusdienā viņi bija sākuši svinēt pieņemšanā kādā galerijā, kas bija saistīta gan ar teātri, gan karaļnamu, bet pēc tam nonākuši starp parādes mundieriem, medaļām un bruņinieka krustiem greznā suarejā, kur viesi teica labi sagatavotas runas, ko sacerējuši uz pasākumu neaicinātie sekretāri, bet stīgu ansamblis pa to laiku centās ievest kompāniju Brāmsa pasaulē, un šampanietis un lielība plūda straumēm.

Vai tā ir taisnība, ko es dzirdēju, Ulrik? viņam blakus ierunājās ministrs, kura alkohola aizmiglotās acis pūlējās noteikt attālumu līdz glāzei. Vai tā ir taisnība, ka Torstens vasarā medībās ar arbaletu nošāvis pāris zirgu? Tā vienkārši uz atklāta lauka? Viņš vēlreiz mēģināja ieliet dzērienu savā pārāk augstajā glāzē.

Ulriks pastiepa roku un piepalīdzēja šajās pūlēs. Netici visam, ko runā. Starp citu: kāpēc tu pats kādreiz neatbrauc uz medībām? Tad varēsi par visu pārliecināties savām acīm.

Ministrs pamāja ar galvu. Tieši to viņš vēlējās, un viņam tas patiks. Ulriks zināja. Vēl viens svarīgs vīrs tīklā.

Viņš pagriezās pret savu galda dāmu, kas jau ilgi centās notvert viņa skatienu.

-Tu šovakar esi skaista, Isabel! viņš sacīja, uzlikdams plaukstu sievietei uz delma. Pēc stundas viņa uzzinās, uz ko uzķērusies.

Ditlevs bija devis viņam šo uzdevumu. Ne jau katru reizi kāda uzķērās, bet šoreiz bija pilnīgi droši. Isabela šķita gatava uz daudz ko. Viņa, protams, činkstēs, bet gadiem ilga garlaicība un apmierinājuma trūkums noteikti izrādīsies pluss. Varbūt viņai būs grūtāk pieņemt to, kā ar viņas augumu apiesies Torstens, toties viņi bija pieredzējuši, ka tieši Torstens padara sievietes padevīgas. Viņš pazina sieviešu juteklību labāk par visiem citiem. Jebkurā gadījumā viņa pēc tam turēs muti. Izvarota vai ne, bet klusēs. Kāpēc gan riskēt pazaudēt pieeju daudzajiem miljoniem, ko pārvaldīja viņas impotentais vīrs?

Ulriks noglāstīja Isabelas delmu zīda piedurknē. Viņš mīlēja vēso materiālu, ko lielākoties valkāja karstasinīgas sievietes.

Ulriks pamāja ar galvu Ditlevam, kas sēdēja ieslīpi pie kāda cita galdiņa. Tas bija norunātais signāls, taču kāds vīrietis stāvēja noliecies pie Ditleva un novērsa viņa uzmanību. Vīrietis kaut ko čukstēja Ditlevam ausī, bet viņš sēdēja, uzdūris uz dakšiņas laša kumosu, un ignorēja visu pārējo. Skatiens stingi vērsts tālumā, piere saraukta. Tā noteikti nebija laba zīme.

Ulriks piecēlās, izgudrojis piemērotu aizbildinājumu, un uzsita Torstenam pa plecu, iedams garām viņa galdiņam.

Novārtā pamestajai sievietei būs jāpagaida līdz citai reizei.

Aizmugurē viņš dzirdēja, kā Torstens atvainojas savai galdabiedrei. Pēc mirkļa viņš noskūpstīs sievietei roku, no tāda vīra kā Torstens Florīns to gaidīja. Heteroseksuāls vīrietis, kurš apģērba dāmas, noteikti arī zināja, kā viņas labāk izģērbt.

Visi trīs satikās vestibilā.

Ar ko tu tur runāji? jautāja Ulriks.

Ditlevs pacēla roku pie sava tauriņa. Viņš vēl nebija sagremojis informāciju. Tas bija viens no maniem slimnīcas cilvēkiem. Viņš ieradās pateikt, ka Franks Helmonds vairākām māsiņām pastāstījis, ka viņam uzbrukām mēs abi.

Tieši tādas problēmas Ulriks necieta. Vai tad Ditlevs nebija apgalvojis, ka kontrolē situāciju? Un Telma esot apsolījusi, ka viņa un Helmonds turēs muti, ja šķiršanās un Helmonda plastiskā operācija noritēs gludi.

-    Velns! viņiem blakus izgrūda Torstens.

Ditlevs uzlūkoja abus pēc kārtas. Helmonds vēl bija narkozes iespaidā. Neviens tam nepievērsis uzmanību. Viņš raudzījās grīdā. Viss nokārtosies, bet ir vēl kas cits. Manam cilvēkam zvanijis Olbeks. Acīmredzot nevienam no mums nav ieslēgts mobilais.

Viņš pasniedza draugiem zīmīti, un Torstens to izlasīja Ulrikam pār plecu.

-    Es nesaprotu pēdējo teikumu, Ulriks sacīja. Ko tas nozīmē?

-    Tu nu gan vari būt tik neapķērīgs, Ulrik. Torstens viņu uzlūkoja bez cieņas. Ulriks to necieta.

-     Kimija kaut kur klīst, Ditlevs viņus pārtrauca. Tu to vēl nezini, Torsten, bet viņa šodien ir redzēta stacijā. Viens no Olbeka vīriem dzirdēja, kā kāda narkomāne sauc viņu vārdā. Viņš redzēja Kimiju tikai no aizmugures, bet bija vērojis jau agrāk dienā. Viņa bija ģērbusies dārgās drēbēs un labi izskatījās. Stundu pusotru nosēdēja pie galdiņa kafejnīcā. Viņš nosprieda, ka sieviete vienkārši gaida vilcienu. Viņa ari pagāja tuvu garām Olbeka cilvēkiem, kamēr viņš tiem deva instrukcijas.

-    Velns un elle! Torstens izsaucās.

Pēdējos jaunumus nebija dzirdējis ari Ulriks. Tas nebija lāgā. Tātad Kimija varbūt zināja, ka tiek meklēta.

Nolādēts! Protams, zināja. Tā taču bija Kimija.

-     Viņa atkal pazudis, es zinu, Ulriks noteica.

Viņi visi to zināja.

Torstena lapsas seja kļuva vēl šaurāka. Vai Olbeks zina, kur dzīvo tā narkomāne?

Ditlevs pamāja ar galvu.

-    Viņš par to parūpēsies, vai ne?

-Jā, tikai jautājums, vai nav par vēlu. Tur bija ari policija.

Ulriks pacēla roku un pamasēja skaustu. Ditlevam noteikti bija taisnība. Es joprojām nesaprotu pēdējo rindiņu zīmītē. Vai tas nozīmē, ka izmeklētājs zina, kur uzturas Kimija?

Ditlevs papurināja galvu. Olbeks to policistu pazīst. Ja viņš to zinātu, tad būtu aizvedis narkomāni uz pārvaldi. To viņš, protams, var izdarīt vēlāk, tāpēc mums jāpatur prātā šī iespēja. Labāk pievērsies augšējai rindiņai, Ulrik. Kā tu to saproti?

-    Karls Mērks dzen mums pēdas. Mēs taču to jau zinājām.

-     Izlasi vēlreiz, Ulrik. Olbeks raksta: Mērks mani redzēja. Viņš dzen mums pēdas.

-    Un kur ir problēma?

-     Tur, ka viņš šajā bridi sasaista kopā Olbeku, mūs, Kimiju un veco lietu. Kāpēc viņš to dara, Ulrik? Kā viņš zina par Olbeku? Vai tu esi izdarījis kaut ko tādu, ko mēs nezinām? Tu vakar runāji ar Olbeku, ko tu viņam teici?

-     Tikai to, ko parasti saka, ja cilvēki saķeras. Ka viņš var dot policistam brīdinājumu.

-    Idiots! Torstenam izlauzās.

-    Un kad tu biji iecerējis mums par to pastāstīt?

Ulriks skatījās uz Ditlevu. Kopš uzbrukuma Frankam Helmondam bija grūti izkļūt no skurbuļa. Viņš nākamajā dienā devās uz darbu, juzdamies neuzvarams. Aina ar nāvīgi pārbiedēto un asiņojošo Helmondu bija kā dzīvības eliksīrs. Visi darījumi un indeksi tajā dienā darbojās viņam par labu. Neviens viņu nevarēja apturēt. Ari ne sūda kruķis, kurš bāza degunu lietās, kas uz viņu neattiecās.

-    Es tikai pateicu Olbekam, ka viņš drīkst izdarīt spiedienu, Ulriks sacīja. Lai novieto brīdinājumu kādā vietā, kur tas atstātu iespaidu uz šo cilvēku.

Torstens pagrieza viņiem muguru un lūkojās uz marmora kāpnēm, kas sadalīja vestibilu. Skatoties uz viņa muguru, bija skaidrs, ko viņš domā.

Ulriks nokremšļojās un pastāstīja, kas noticis. Nekas īpašs. Runa bija tikai par dažiem telefona zvaniem un pāris vistas asiņu lāsēm uz fotogrāfijas. Mazliet vudū. Kā jau teikts nekas īpašs.

Abi draugi pievērsa viņam skatienu.

-    Atved Visbiju, Ulrik, Ditlevs nošņācās.

-    Vai viņš ir šeit?

-    Te ir puse ministrijas. Ko gan tu domāji?

TIESLIETU MINISTRIJAS NODAĻAS vadītājs Visbijs jau sen cerēja uz labāku posteni. Tā kā viņš, par spīti kvalifikācijai, nevarēja gaidīt, ka kļūs par departamenta vadītāju, un jau sen bija nokāpis no elites juristu karjeras takas un līdz ar to nogriezis sev ceļu uz augstākās instances tiesnešu amatiem, viņš tagad cītīgi meklēja jaunu, siltu vietiņu, pirms viņu panāks vecums un nelāgu darbu sekas.

Visbijs bija saticis Ditlevu kādās medībās un vienojies, ka pret dažiem pakalpojumiem varēs pārņemt viņu advokāta vietu, kad Bents Krūms pēc neilga laika dosies nebeidzamajos pensijas un sarkanvīna priekos. Tas nebija darbs ar smalkiem tituliem, toties ar īsu darbdienu un neparasti labu atalgojumu.

Visbijs jau vairākas reizes bija viņiem palīdzējis. Ļoti pareiza izvēle.

-    Mums vēlreiz būs vajadzīga tava palīdzība, Ditlevs sacīja, kad Ulriks izveda Visbiju vestibilā.

Nodaļas vadītājs palūkojās apkārt, it kā lustrām būtu acis, bet tapetēm ausis.

-    Šeit un tagad? viņš jautāja.

-     Karls Mērks joprojām turpina izmeklēšanu, viņš jāaptur, Ditlevs sacīja.

Visbijs taustīja savu tumšzilo kaklasaiti ar gliemenēm internātskolas simbolu, bet viņa skatiens šaudījās pa vestibilu. Es darīju, ko varēju. Es nevaru rakstīt vēl vairāk direktīvu citu vārdā, tieslietu ministre sāks par to interesēties. Šobrīd to joprojām var uzskatīt par kļūdu.

-    Vai tas jādara ar policijas priekšnieces ziņu?

Visbijs pamāja. Netieši jā. Es neko vairāk nevaru darīt šajā lietā.

-    Vai tu saproti, ko šobrīd saki? Ditlevs jautāja.

Visbijs saknieba lūpas. Ulriks redzēja, ka viņš jau ir izplānojis savu dzīvi. Sieva mājās gaidīja kaut ko jaunu. Laiku un ceļojumus. To, par ko sapņo visi.

-     Mēs varbūt varētu Merku atstādināt, nodaļas vadītājs ierunājās. Vismaz uz laiku. Pēc Lingordas lietas atklāšanas tas nebūs viegli, bet pirms nepilna gada kādas apšaudes dēļ viņam bija smaga depresija. Varbūt viņam varētu būt recidīvs. Nu, vismaz uz papīra. Es paskatīšos.

-     Es varu nokārtot, lai Olbeks viņu apsūdz uzbrukumā uz ielas, sacīja Ditlevs. Kā būtu ar šādu ideju?

Visbijs pamāja. Uzbrukums? Nav slikti! Bet tad vajadzīgi liecinieki.

19. NODAĻA

-     MARKUS, ES ESMU diezgan pārliecināts, ka aizvakar pie manis ielauzās Finns Olbeks, Karls sacīja. Vai tu dabūsi orderi, lai varam apskatīt viņa darba uzdevumu sarakstu, vai arī to darīt man?

Nodaļas vadītājs nepacēla acis no asiņainajām fotogrāfijām, kas atradās viņam priekšā. Storekannikestrēdē cietusī sieviete, maigi izsakoties, izskatījās briesmīgi. Zilas sitienu pēdas sejā, acis briesmīgi aizpampušas. Vai man ir taisnība, ja es pieņemu, ka tam visam ir saistība ar Rērvigas slepkavību izmeklēšanu, Kari?

-     Es vienkārši gribu zināt, kurš nolīdzis Olbeku. Neko citu.

-    Tu taču šo lietu vairs neizmeklē, Kari. Mēs par to jau runājām.

Pirmās personas daudzskaitlis? Tas stūrgalvis sacīja "mēs"? Vai slepkavību nodaļas vadītājs varbūt nepazina pirmās personas vienskaitli? Pie velna, kāpēc viņu vienkārši nelika mierā?

Karls dziļi ievilka elpu. Tieši tāpēc esmu pie tevis atnācis. Ja nu izrādītos, ka Olbeks pazīst kādu no tiem, kas tika turēti aizdomās Rērvigas lietā? Vai tas tev neliek aizdomāties?

Markuss nolika brilles uz galda. Kari! Pirmkārt, dari, kā priekšniecība lika. Lietā ir nolasīts spriedums, sistēmā ir citas prioritātes. Otrkārt, nenāc šurp un netēlo muļķi. Tu domā, ka tādi cilvēki kā Prams, Florins un tas biržas analītiķis ir tik stulbi, lai nolīgtu Olbeku parastā veidā? Ja, es uzsveru, ja viņi vispār ir to darījuši. Liec mani mierā. Pēc pāris stundām man ir tikšanās ar direktori.

-    Man šķita, ka tā bija vakar.

-Jā, un šodien ari. Tagad ej, Kari.

-     01, VELNS, KARL! no sava kambarīša uzsauca Asads. Nāc paskaties!

Karls piecēlās no krēsla. Asads pēc atgriešanās nelika neko manīt, taču Karls joprojām acu priekšā redzēja ainu stacijā un puiša auksto skatienu. Šādus skatienus radīja daudzu gadu naids. Kā gan Asads varēja teikt rūdītam kriminālpolicistam, ka tas neko nenozīmē? Itin neko?

Karls aizbrida pāri Rozes pusgatavajiem galdiem, kas joprojām gulēja uz pagraba grīdas kā krastā izmesti vaļi. Tagad viņai tie jāaizvāc. Karls nu nebūs tas, kurš uzņemsies atbildību, ja atnāks kāds no augšas un paklups uz šīm grabažām.

Viņš atrada Asadu sēžam ar starojošu smaidu uz lūpām.

-    Kas ir? Karls jautāja.

-     Mums ir bilde, Kari. Mums vienkārši ir bilde.

-    Kāda bilde?

Asads piespieda garo taustiņu, un uz monitora parādījās attēls. Tas nebija ass, nebija uzņemts no priekšpuses, bet tā bija Kimija Lasena. Karls viņu tūlīt pazina pēc vecajām fotogrāfijām. Tā Kimija izskatījās tagad. Mirkļa uzņēmums no sāniem: četrdesmitgadīga sieviete puspagriezienā. Ļoti raksturīgs profils. Taisns deguns ar mazliet uzrautu galiņu. Ļoti pilnīga apakšlūpa. Kārni vaigi un smalkas krunciņas, kas skaidri iezīmējās caur grima masku. Viņi varētu apstrādāt vecās fotogrāfijas, pievienojot šīs vecuma pazīmes. Kimija joprojām izskatījās pievilcīga, taču novārgusi. Ja datoristi paspēlētos ar savām attēlu apstrādes programmām, viņiem būtu noderīgs meklēšanas materiāls.

Tagad trūka tikai likumīga pamata izsludināt Kimiju meklēšanā. Varbūt to varētu lūgt kāds ģimenes loceklis? Tas noteikti jāizpēta.

-     Man ir jauns mobilais, tāpēc es nezināju, vai bilde izdevās. Es vienkārši nospiedu, kad viņa vakar aizmuka no manis.

Refleksi, tu jau zini. Es mēģināju to dabūt uz ekrāna vakar, bet izdarīju kaut ko nepareizi.

Vai viņš tiešām varēja izdarīt kaut ko nepareizi?

-     Nu, ko tu saki? Vai tas nav fantastiski, Kari?

-     Roze! Karls iesaucās, pagriezis galvu pret gaiteni.

-     Viņas te nav. Viņa ir Vigerslevas alejā.

-    Vigerslevas alejā. Karls nogrozīja galvu. Ko viņa tur dara?

-    Vai tu neteici, ka viņai jāpārbauda, vai par Kimiju ir kaut kas žurnālos?

Karls lūkojās uz fotorāmīti ar Asada vecajām, īgnajām tantēm. Drīz viņš pats ari tā izskatīsies.

-     Kad Roze atgriezīsies, iedod viņai to bildi, lai viņa palūdz apvienot to ar kādu no vecajām. Labi, ka tu to uzņēmi, Asad. Labs darbiņš! Viņš uzsita palīgam pa plecu, cerēdams, ka tas nepiedāvās viņam gabaliņu pistāciju košļājamās tabakas, kuru pats šobrīd košļāja. Pēc pusstundas mums ir tikšanās Vridslēselilles cietumā. Vai brauksim?

JAU UZ EGONA OLSENA ielas, kā tagad bija pārdēvējuši veco cietuma ceļu, Karls sajuta sava palīga skaidro netīksmi. Ne jau tas, ka Asads svīstu vai brauktu nelabprāt. Viņš vienkārši kļuva neparasti kluss un tukši blenza uz ieejas portāla torņiem, it kā tie gribētu viņu nospiest.

Karls tā nejutās. Viņam valsts cietums bija ērta atvilktne, kur nobāzt valsts lielākos nekrietneļus, stingri aizcērtot to ciet. Ja saskaitīja kopā laiku, ko tur izcieta nepilni divsimt piecdesmit ieslodzītie, iznāca vairāk nekā divtūkstoš dzīves gadu. Kāda dzīvības un spēka izšķiešana! Pēdējā vieta, kur cilvēkam gribētos vilkt dvašu, taču lielākā daļa bija pelnījuši šeit atrasties. Tā joprojām bija viņa stingrākā pārliecība.

-     Mums jāiet pa labi, Karls sacīja, kad formalitātes bija galā.

Asads nebija bildis ne vārda, kopš viņi ienāca pa durvīm. Viņš pat bija iztukšojis savas kabatas, kad neviens vēl nelūdza to darīt. Akli sekoja norādījumiem, acīmredzot pazina procedūru.

Karls pāri pagalmam norādīja uz pelēku ēku ar baltu uzrakstu. Tur bija rakstīts: Apmeklējumi.

Tur viņus gaidīja Bjarne Tēgersens, noteikti līdz zobiem bruņojies ar dažādiem aizbildinājumiem. Pēc diviem trim gadiem viņš būs laukā, viņam nevajag jaunas problēmas.

TĒGERSENS IZSKATĪJĀS LABĀK, nekā Karls bija gaidījis. Vienpadsmit gadi cietumā parasti atstāj pēdas. Rūgti vaibsti pie lūpu kaktiņiem, neskaidrs skatiens, savas nevērtības apziņa, kas beigās izpaužas ari stājā. Taču šeit sēdēja vīrs ar skaidrām, ķircinošām acīm. Lai gan tievs un, protams, modrs, tomēr neparasti labā formā.

Viņš piecēlās un sniedza Karlam roku. Nekādu jautājumu vai paskaidrojumu. Kāds acīmredzot Tēgersenam bija pastāstījis, kas viņu gaida. Tādas lietas Karls sajuta.

-     Karls Mērks, vicekomisārs, viņš tomēr sacīja.

-Tas man maksā desmit kronu stundā. Vīrietis savilka greizu smaidu. Es ceru, ka tas ir svarīgi.

Asadu Tēgersens nesveicināja, bet Asads jau ari to negaidīja. Viņš vienkārši pavilka krēslu un apsēdās gabaliņu tālāk.

-Jūs strādājat darbnīcā? Karls ieskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa vienpadsmit. Jā, tiešām darba laiks.

-    Par ko ir runa? Tēgersens jautāja, nedaudz par lēnu apsēzdamies uz krēsla. Arī labi pazīstams signāls. Tātad viņš tomēr drusciņ nervozēja. Lieliski.

-     Es nepavadu īpaši daudz laika kopā ar pārējiem ieslodzītajiem, viņš nemudināts turpināja. Tāpēc nevaru jums sniegt informāciju, ja to jūs meklējat. Citādi jau nekaitētu noslēgt mazu darījumu, varētu ātrāk tikt ārā. Viņš īsi iesmējās, cenzdamies iztaustīt Karla relaksēto sejas izteiksmi.

-    Jūs pirms divdesmit viena gada nogalinājāt divus jaunus cilvēkus, Bjarne. Jūs atzināties, tāpēc par šo aspektu mums vairs nav jārunā, toties man ir pazudis cilvēks, par kuru jūs man kaut ko varētu pastāstīt.

Tēgersens pamāja, pacēlis uzacis. Mazliet labvēlības un mazliet izbrīna.

-     Es runāju par Kimiju. Kā saprotu, jūs bijāt labi draugi.

-     Pareizi, mēs kopā mācījāmies internātskolā un kādu bridi ari satikāmies. Tēgersens pasmaidīja. Ļoti jauka meiča. Tā viņš pēc divpadsmit gadiem bez īsta seksa teiktu par visām. Sargs bija pastāstījis, ka Bjarni Tēgersenu neviens neapciemo. Nekad. Šis bija pirmais apciemojums daudzu gadu laikā.

-     Sāksim no sākuma, labi?

Tēgersens paraustīja plecus un mirkli nodūra acis. Protams, tas nebija labi.

-     Vai jūs atceraties, kāpēc Kimiju izmeta no internātskolas?

Tagad Tēgersens atgāza galvu un lūkojās griestos. Laikam

tāpēc, ka viņa satikās ar kādu no skolotājiem. Tas nav atļauts.

-     Kas ar viņu notika pēc tam?

-    Nu, aptuveni gadu viņa īrēja dzīvokli Nestvedā. Strādāja grilbārā. Tēgersens iesmējās. Jā, viņas vecie neko nezināja. Domāja, ka viņa mācās skolā, bet beigu beigās visu atklāja.

-    Viņa nonāca internātskolā Šveicē?

-Jā, bija tur četrus piecus gadus. Ne tikai internātskolā, bet ari universitātē. Kā to sauca? Viņš papurināja galvu. Nu, vienalga, taču viņa izmācījās par veterinārārsti. Ai nē, tā bija Berne. Bernes Universitāte.

-    Tad jau Kimijai bija izcila franču valoda?

-     Nē, vācu. Viņa teica, ka viss noticis vāciski.

-     Vai viņa pabeidza studijas?

-    Nē, ne gluži. Es nezinu, kāpēc, bet viņai kaut kāda iemesla dēļ vajadzēja pārtraukt mācības.

Karls palūkojās uz Asadu. Palīgs to pierakstīja bloknotā.

-    Un tālāk? Kur viņa dzīvoja pēc tam?

-    Viņa atgriezās mājās. Kādu laiku dzīvoja Ordrupā pie vecākiem nu, pie tēva un pamātes. Un tad ievācās pie manis.

-     Mēs zinām, ka viņa kādu laiku strādāja zooveikalā. Vai tas nebija viņas kvalifikācijai neatbilstošs darbs?

-    Kāpēc? Viņa taču studijas nepabeidza.

-    Un jūs? No kā jūs pārtikāt?

-     Es strādāju sava tēva kokmateriālu tirgotavā. Tas viss ir rakstīts lietas materiālos. Jūs taču zināt.

-     Vai nebija tā, ka jūs mantojāt tirgotavu 1995. gadā, bet neilgi pēc tam tā nodega? Un tad jūs kļuvāt par bezdarbnieku?

Acīmredzot šis vīrs prata izskatīties arī aizvainots. "Nemīlētam bērnam ir daudz sejas izteiksmju," mēdza teikt viņa vecais kolēģis Kurts Jensens, kas tagad slaistījās parlamentā.

-    Tās ir nekrietnas tenkas, Tēgersens protestēja. Mani neapsūdzēja ļaunprātīgā dedzināšanā. Un ko es no tā iegūtu? Tēva firma nebija apdrošināta.

"Jā," Karls nodomāja. "Būtu vajadzējis to izpētīt iepriekš."

Karls bridi sēdēja un lūkojās uz sienām. Viņš šajā telpā bija sēdējis neskaitāmas reizes. Šīs sienas bija uzklausījušas tonnām melu. Tonnām protestu un apgalvojumu, kuriem neviens neticēja.

-     Vai jūs zināt, kādas bija Kimijas attiecības ar vecākiem? viņš pajautāja.

Bjarne Tēgersens izstaipījās, tagad viņš jau bija nomierinājies. Šī bija tērzēšanas zona. Runa nebija par viņu, un tas viņam patika. Viņš jutās drošībā.

-     Ellīgas, viņš atbildēja. Vecie bija īsti maitas. Nedomāju, ka tēvs vispār nāca mājās. Un tā vecene, ar kuru viņš apprecējās, bija ļauna grezele.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Nu, jūs jau zināt. Tāda, kam prātā tikai nauda. Golddigger. Tēgersens izbaudīja šo vārdu. Viņa pasaulē tādu parasti nelietoja.

-    Viņi strīdējās?

-Jā, Kimija stāstīja, ka viņi briesmīgi strīdējās.

-     Ko Kimija darīja, kamēr jūs slepkavojāt tos abus?

Piepešais grūdiens atpakaļ senajos notikumos lika Tēgersena

skatienam sastingt pie Karla krekla apkaklītes. Ja Bjarnem Tēgersenam būtu pievienoti elektrodi, visi mēraparāti tagad saietu uz īso.

Viņš mirkli sēdēja klusēdams un, kā izskatījās, nevēlējās atbildēt. Tad sacīja: Viņa bija kopā ar pārējiem Torstena tēva vasarnīcā. Kāpēc jūs jautājat?

-    Vai viņi neko nemanīja, kad jūs atgriezāties? Jūsu drēbes taču noteikti bija asiņainas.

Karls nožēloja pēdējo jautājumu. Viņš nebija gribējis, lai saruna ievirzās tik konkrētās sliedēs. Tagad nopratināšana kādu laiku ies tukšgaitā. Tēgersens atbildēs: viņš stāstījis citiem, ka mēģinājis glābt sabrauktu suni. Tas taču bija rakstīts izmeklēšanas materiālos, velns parāvis!

-    Vai viņai tās asinis patika? kaktā pajautāja Asads, pirms Tēgersens paspēja atbildēt.

Bjarne apjucis paskatījās uz mazo vīriņu. Šajā skatienā varētu gaidīt mazliet nepatikas, bet ne jau kailo apmulsumu, kas skaidri vēstīja, ka Asads ir trāpījis desmitniekā. Vairāk nekā nevajadzēja. Vienalga, vai šis stāsts bija patiess vai ne, viņi tagad zināja, ka asinis Kimijai patika. Ļoti nepiemēroti cilvēkam, kas vēlējās veltīt dzīvi mazo zvēriņu glābšanai.

Karls īsi pamāja Asadam. Arī tāpēc, lai liktu Tēgersenam saprast, ka viņa reakcija ir pamanīta. Viņš ir reaģējis pārāk dedzīgi un aplami.

-     Patika? Tēgersens atkārtoja, vēlēdamies visu nogludināt. Nedomāju gan.

-    Tātad viņa ievācās pie jums, Karls turpināja. Tas bija 1995. gadā, vai ne, Asad?

Palīgs pamāja ar galvu no sava kakta.

-Jā, 1995. gada 29. septembri. Mēs kādu laiku bijām satikušies. Ļoti jauka meiča. To viņš jau bija teicis.

-    Kāpēc jūs tik skaidri atceraties datumu? Tas bija pirms ļoti daudziem gadiem.

Tēgersens noplātīja rokas. Jā, un kas tad ir noticis manā dzīvē kopš tā laika? Man tas joprojām ir pēdējais notikums, pirms es nokļuvu šeit.

-    Ak tā. Karls mēģināja izskatīties saprotošs, bet tad mainīja sejas izteiksmi. Vai jūs bijāt viņas bērna tēvs?

Šajā mirklī Tēgersens ieskatījās pulkstenī. Viņa gaišā āda mazliet piesarka. Bija skaidri redzams, ka stunda piepeši šķita nebeidzami gara.

-     Es nezinu.

Karls apsvēra, vai te nevajadzētu iekarst, tomēr atturējās. Nebija ne īstais laiks, ne vieta. Jūs apgalvojat, ka nezināt. Ko jūs ar to gribat teikt, Bjarne? Vai viņai bija vēl kāds cits, kamēr jūs dzīvojāt kopā?

Tēgersens aizgrieza galvu. Protams, nebija.

-     Tātad viņa tomēr bija stāvoklī no jums?

-Viņa taču aizgāja. Kā lai es zinātu, ar ko viņa pēc tam gulēja?

-     Pēc mums zināmās informācijas viņai bija spontānais aborts, kad auglis bija aptuveni astoņpadsmit nedēļas vecs. Tātad viņa joprojām dzīvoja pie jums, kad kļuva grūta.

Bjarne spēji piecēlās un apgrieza krēslu par simt astoņdesmit grādiem. Cietums iemācīja šādu uzvedību. Nevērīgu gaitu caur centrālo ēku. Relaksētas kustības, lai signalizētu vienaldzību. Cigaretes vaļīgi lūpu kaktiņos. Un šo manieri apgriezt krēslu un uzklausīt nākamo jautājumu, uzliekot rokas uz atzveltnes un ieplešot kājas. Tā vēstīja: "Nu, jautā, man nospļauties. Tu tāpat no manis neko neizspiedīsi, stulbais kruķi."

-    Vai nav vienalga, kurš tas bija? viņš sacīja. Sīkais taču ir beigts.

Desmit pret vienu: Tēgersens zināja, ka tas nav viņa bērns.

-    Un tad viņa pazuda?

-Jā, aizbēga no slimnīcas. Pilnīgi stulbi.

-    Vai tas viņai bija raksturīgi?

Tēgersens paraustīja plecus. Kā lai es to zinātu? Viņai taču pirms tam nebija abortu.

-    Vai jūs viņu meklējāt? iejautājās Asads.

Bjarne Tēgersens paskatījās uz Asadu tā, it kā tas uz viņu neattiektos.

-    Meklējāt? Karls atkārtoja.

-    Mēs jau kādu laiku nebijām kopā. Nē, nemeklēju.

-    Kāpēc jūs vairs nebijāt kopā?

-    Vienkārši nebijām. Mums nesanāca.

-    Vai viņa jūs krāpa?

Tēgersens vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Kopš iepriekšējās reizes bija pagājusi minūte. Kāpēc jūs domājat, ka neuzticīga bija tieši viņa? viņš pēdīgi pajautāja un izstaipīja kaklu.

Viņi apsprieda šīs attiecības piecas minūtes, bet tas neko nedeva. Tēgersens bija glums kā zutis.

Pa to laiku Asads pavisam lēnām bija pievilcis savu krēslu tuvāk. Maza kustība katru reizi, kad viņš kaut ko pajautāja, līdz beidzot viņš atradās gandrīz pie galda. Nekādu šaubu, ka viņš kaitināja Tēgersenu.

-    Mēs redzam, ka jums ir veicies Fondu biržā, Karls sacīja. Saskaņā ar nodokļu deklarācijām jūs esat kļuvis diezgan turīgs, vai ne?

Tēgersens apmierināti pasmīnēja, par to viņš runāja labprāt. Nesūdzos, viņš atteica.

-     Kurš sagādāja jums starta kapitālu?

-    To jūs varat redzēt deklarācijās.

-    Nu nav jau tā, ka jūsu pēdējo divpadsmit gadu deklarācijas būtu manā kabatā, tāpēc es domāju, ka jums pašam vajadzētu man to pastāstīt, Bjarne.

-     Es naudu aizņēmos.

-    Nav slikti. It īpaši ņemot vērā, ka jūs sēdējāt cietumā. Riskam gatavi aizdevēji, man jāteic. Kāda no narkotiku haizivīm šeit, cietumā?

-     Es to aizņēmos no Torstena Florlna.

"Bingo," Karls nodomāja. Viņš šajā mirklī vēlējās redzēt Asada seju, taču skatījās uz Tēgersenu.

-    Ak tā? Jūs joprojām bijāt draugi par spīti jūsu noslēpumam? Nu tam, ka jūs nogalinājāt tos bērnus? Izdarījāt šo briesmīgo noziegumu, par kuru ari Torstens savā laikā tika turēts aizdomās. Tas nu gan, jāteic, ir labs draugs. Bet varbūt viņš jums bija pakalpojumu parādā?

Bjarne Tēgersens apķērās, kurp tas ved, un apklusa.

-    Tātad jūs protat tirgoties ar akcijām? Tagad Asads bija pievilcis krēslu pie paša galda. Ieslīdējis šajā vietā tik nemanāmi kā reptilis.

Tēgersens paraustīja plecus. Jā, labāk par daudziem citiem.

-    Nopelnījāt piecpadsmit miljonus kronu. Asads izskatījās sapņains. Un summa vēl aug. Varbūt no jums varētu dabūt kādu padomu. Jūs dodat padomus?

-     Kā jūs sekojat līdzi tirgum, Bjarne? Karls piebalsoja.

-    Jūsu saziņa ar ārpasauli taču ir ļoti ierobežota un otrādi.

-     Es lasu avīzes, sūtu un saņemu vēstules.

-    Tad varbūt jūs izmantojat "Pērc un paturi" stratēģiju? Vai TA-7 stratēģiju. Jā? Asads mierīgi vaicāja.

Karls lēnām pagrieza galvu. Ko viņš tur dzejoja?

Tēgersens strupi pasmaidīja. Es turos pie sava labā deguna un KFX akcijām. Tad nevar noiet greizi. Viņš atkal pasmaidīja.

-     Šis ir bijis labs periods.

-     Ziniet, Tēgersen? Asads ierunājās. Jums vajadzētu parunāt ar manu brālēnu. Viņš sāka ar piecdesmit tūkstošiem, un nu ir pagājuši trīs gadi, bet viņam joprojām ir piecdesmit tūkstoši. Jūs viņam patiktu.

-     Manuprāt, jūsu brālēnam vajadzētu atturēties no akcijām, Tēgersens aizkaitināts izmeta un pievērsa skatienu Karlam. Vai tad mums nevajadzēja runāt par Kimiju? Kāds tam sakars ar maniem darījumiem?

-    Tas tiesa, vēl tikai vienu mazu jautājumu manam brālēnam, Asads uzstāja. Vai Grundfos ir labas akcijas KFX grozā?

-    Jā, nav sliktas.

-     Okei. Liels paldies. Es domāju, ka Grundfos nemaz nav kotēta biržā, bet jūs jau zināt labāk.

"Bingo," Karls nodomāja, kamēr Asads viņam gluži atklāti pamirkšķināja. Nebija grūti iztēloties, kā šobrīd jutās Bjarne Tēgersens. Tātad viņa naudu ieguldīja Ulriks Dibels-Jensens. Nekādu šaubu. Tēgersens neko nesaprata no akcijām, bet viņam būs gana par ko dzīvot, kad viņš iznāks no cietuma. Dots pret dotu.

Vairāk viņiem nemaz nevajadzēja zināt.

-    Mums ir kāda fotogrāfija, ko jums vajadzētu apskatīt, Karls sacīja un nolika Tēgersenam priekšā Asada izdrukāto iepriekšējās dienas fotogrāfiju. Tā bija mazliet apstrādāta, tagad pavisam asa.

Viņi abi skatījās uz Tēgersenu, kad viņš pievērsās fotogrāfijai. Viņi, protams, bija gaidījuši sava veida ziņkārību. Vienmēr ir īpaši redzēt, kā tava senā kaislība pārvērtusies gadu gaitā. Taču viņi nebija rēķinājušies ar reakcijas spēku. Šis vīrs bija dzīvojis starp Dānijas rūdītākajiem noziedznieldem. Desmit gadi pazemojumu. Sabiedrības samazgas sejā. Hierarhija, homoseksualitāte, piekaušana, draudi, šantāža, nodevība. Vīrs, kurš bija tik veiksmīgi izgājis tam visam cauri un izskatījās piecus gadus jaunāks par saviem vienaudžiem, piepeši kļuva pavisam pelēks. Viņa skatiens šaudījās no Kimijas sejas uz sāniem un atkal atpakaļ. Gluži kā nāvessoda lieciniekam, kurš negrib to vērot, tomēr nespēj atturēties. Briesmīgas emociju vētras. Karls daudz atdotu, lai tās izprastu.

-    Jūs nepriecājaties, viņu ieraugot? Viņa taču izskatās labi, Karls sacīja. Vai jums tā nešķiet?

Bjarne lēnām pamāja ar galvu, bet viņa rīkle krampjaini norīstījās. Tas vienkārši ir savādi, viņš sacīja.

Viņš mēģināja viegli pasmaidīt, it kā viņu būtu pārņēmušas skumjas, taču skumjas tās nebija.

-     Kā gan jums var būt viņas fotogrāfija, ja jūs nezināt, kur viņa atrodas?

Jautājums pats par sevi bija gluži saprātīgs, taču viņa rokas drebēja. Balss aizlūza, skatiens šaudījās.

Tēgersens baidījās. Tā tas bija.

Vienkārši izsakoties, Kimija viņu biedēja līdz nāvei.

-    TEVI GAIDA NODAĻAS vadītājs, sacīja dežurants, kad Karls un Asads pagāja garām Policijas pārvaldes caurlaižu birojam.

-     Tur ir ari direktore.

Karls devās augšup pa kāpnēm, galvā apkopodams argumentus. Viņš nu gan neklusēs. Kurš gan nepazina direktori? Vai tad viņa nebija tikai gluži parasta advokāte, kas lēnām slīdēja uz tiesneša posteni?

-    Ai, ai, ai! aiz letes atskanēja Sērensena kundzes uzmundrinošā balss. Gan Karls viņai vēl citu reizi parādīs tādu ai-ai-ai!

-    Labi, ka esi atnācis, Kari. Mēs tikko visu pārspriedām, kabinetā sacīja slepkavību nodaļas vadītājs, norādīdams uz brīvu krēslu. Tas neizskatās labi.

Karls sarauca uzacis. Vai tas nebija drusku pārspīlēti? Viņš pamāja ar galvu direktorei, kas sēdēja pilnā amata ietērpā un dzēra tēju kopā ar Larsu Bjernu. Tēja, phē!

-     Nu, tu jau noteikti zini, par ko ir runa, sacīja Markuss Jakobsens. Es tikai brīnos, kāpēc tu pats to nepieminēji, kad mēs no rīta tikāmies.

-    Par ko tu runā? Par to, ka es joprojām izmeklēju Rērvigas slepkavības? Vai tad mans uzdevums nav pašam izvēlēties lietas? Kāpēc jūs neļaujat man izlemt?

-     Sasodīts, Kari! Esi tak virs un neizlokies. Larss Bjerns izslēja krēslā savu sīko stāvu, lai priekšnieces impozantais rumpis viņu pavisam neaizēnotu. Mēs runājam par Finnu Olbeku, Detecto aģentūras īpašnieku, kuru tu vakar notrieci zemē uz Gammelkongevejas. Mums te ir viņa advokāta izklāsts, tāpēc tu pats vari izlasīt par šo incidentu.

Incidentu? Par ko viņi runāja? Karls paķēra papīru un uzmeta tam skatienu. Velns parāvis, ko tas Olbeks tur murgo? Tur melns uz balta bija rakstīts, ka Karls viņam uzbrucis. Viņi patiešām ticēja šādiem meliem?

Uz vēstuļpapīra bija lasāms Šēlunda un Virksunda advokātu kompānijas vārds. Augstākās sabiedrības bandīti apstiprina tās niecības melus.

Laiks gan bija minēts precīzi, tieši tobrīt Karls pārsteidza Olbeku pie autobusu pieturas. Dialogs ari bija puslīdz pareizs, taču grūdiens mugurā pārvērties par atkārtotiem stipriem dūres sitieniem pa seju un saplēstām drēbēm. Pievienotas ari traumu fotogrāfijas. Olbeks patiešām neizskatījās labi.

-To pamuļķi apmaksā Prams, Dibels-Jensens un Florins, Karls aizstāvējās. Es varu galvot, ka viņi pierunāja Olbeku sasist ģīmi, lai dabūtu mani prom no izmeklēšanas.

-     Ļoti iespējams, ka jūs tā domājat, Merk, tomēr mums jāreaģē. Jūs zināt, kāda ir procedūra, ja tiek saņemts ziņojums par vardarbību dienesta pienākumu pildīšanas laikā. Direktores acis bija uznesušas viņu virsotnē, kur patiešām varēja daudz ko pārredzēt. Ari Kārlu tās uz mirkli neitralizēja.

-    Mēs jūs neatstādināsim, Kari, viņa turpināja. Jūs taču agrāk neesat nevienu piekāvis, vai ne? Bet pavasari jums bija skumjš un traumatisks piedzīvojums. Varbūt tas jūs ietekmē vairāk, nekā jums pašam šķiet. Nedomājiet, ka mēs nesaprotam.

Karls viņai greizi uzsmaidīja. "Agrāk neesat nevienu piekāvis." Labi, ka viņa tā domā.

Nodaļas vadītājs domīgi skatījās uz Kārlu. Tagad, protams, notiks izmeklēšana, bet pa to laiku mēs izmantosim izdevību, lai ļautu tev iziet intensīvu ārstēšanu un tu pamatīgi izvētītu visu, ko esi pārcietis pēdējā pusgada laikā. Tikmēr tu šeit drīksti veikt tikai administratīvu darbu. Vari nākt un iet kā parasti, taču mums diemžēl jālūdz tevi šajā periodā nodot ieroci un dienesta apliecību. Markuss pastiepa uz priekšu plaukstu. Tā bija atstādināšana.

-    Pistoli tu atradīsi ieroču glabātavā, Karls sacīja, atdodams apliecību. Itin kā tās neesamība varētu viņu aizkavēt! To nu gan viņiem vajadzētu zināt. Bet varbūt tieši to viņi vēlējās? Lai viņš izdara kādu muļķību, tiek pieķerts dienesta pilnvaru pārkāpumos. Vai no viņa grib atbrīvoties?

-    Es pazīstu advokātu Timu Virksundu, paskaidrošu viņam, ka jūs vairs nestrādājat pie šīs lietas, Merk. Viņš noteikti būs ar to mierā. Virksunds labi pazīst sava klienta provocējošo uzvedību, un nevienam nebūs nekāda labuma, ja tas nonāks līdz tiesai, sacīja direktore. Tas atrisinās ari jūsu problēmu ar pakļaušanos direktīvām, vai ne? Viņa pacēla rādītājpirkstu Karla virzienā. Jo šoreiz jums tas būs jādara. Un jums jāzina, ka turpmāk es necietīšu nepaklausību, Merk. Ceru, ka jūs saprotat. Lieta ir noslēgusies ar spriedumu. Jūs uzzinājāt, ka mēs vēlamies, lai jūs nodarbojaties ar citām lietām. Cik skaidri un cik bieži mums tas jāatkārto?

Karls pamāja ar galvu un brīdi lūkojās ārā pa logu. Viņš ienīda tādu skaidrošanos. Viņa pēc tie visi trīs varētu tūlīt piecelties kājās un pazust.

-Vai drīkstu pavaicāt, kāpēc šī lieta patiesībā ir jānobremzē? viņš jautāja. No kurienes nāk šī direktīva? No politiķiem? Un ar kādu pamatojumu? Cik zinu, šajā valstī likuma priekšā visi ir vienlīdzīgi. Tas taču attiecas arī uz tiem, kurus turam aizdomās, vai ne? Vai varbūt es saprotu nepareizi?

Visi skatījās uz viņu tik bargi, it kā būtu inkvizīcijas tiesneši.

Nākamreiz viņu droši vien ostā iesviedīs ūdenī, lai pārbaudītu, vai viņš grimst vai ne un vispār nav antikrists.

-    TU NEMŪŽAM NEUZMINĒSI, ko es tev sagādāju, Roze sajūsmināti sacīja. Karls nopētīja pagraba gaiteni. Nu, vismaz galdi nebija samontēti.

-    Ceru, ka atlūgumu, viņš sausi noteica un iezvēlās krēslā savā kabinetā.

Šī piezīme lika skropstu tušai uz Rozes skropstām izskatīties vēl biezākai. Man ir divi krēsli tavam kabinetam. Karls palūkojās pāri galdam, brīnīdamies, kā gan šajā desmit kvadrātcentimetru brīvajā laukumā tagad ievietosies divi krēsli, nevis viens.

-    Ar to mēs pagaidīsim, viņš sacīja. Kas vēl?

-    Vēl man ir pāris bilžu no žurnāliem Gossip un Viņas Dzīve, Roze sacīja, nemainīdama balss toni, taču nosvieda uz galda rakstu kopijas asāk nekā parasti.

Karls vienaldzīgi skatījās uz tām. Kāds viņam ar to sakars, ja jau lieta ir atņemta? Patiesībā viņam vajadzētu lūgt Rozi aizvākt visus šos mēslus un sameklēt kādu naivu dvēseli, kas samontēs tos viņas sūda galdus par labu vārdu un buču uz vaiga.

Tad viņš paņēma kopijas.

Viena bija fotogrāfija no Kimijas bērnības. Žurnāls Viņas Dzīve bija publicējis Lasenu ģimenes portretu ar virsrakstu: Aiz panākumiem stāv mājas pavarda siltums. Rakstā bija teikts, ka pavarda siltumu rada Villija K. Lasena skaistā sieva Kasandra, taču fotogrāfija rādīja ko citu. Tēvs tievām kājām, pelēkā uzvalkā un pamāte košās krāsās, ar skarbu vēlo septiņdesmito gadu grimu. Turīgi cilvēki, abiem ap trīsdesmit pieci, pašpārliecināti un skarbām sejām. Viņus itin nemaz neietekmēja fakts, ka mazā Kirstena Marija stāvēja, iespiedusies viņiem pa vidu. Taču pavisam skaidri bija redzams, kā tas ietekmē Kimiju. Lielas, baiļpilnas acis. Meitenīte tik tikko uzdrošinājās elpot.

Pavisam citādi viņa izskatījās žurnālā Gossip pēc septiņpadsmit gadiem.

Tur bija rakstīts: 1996. gada janvāris. Tātad gads, kad viņa pazuda. Fotogrāfija bija uzņemta kaut kur krogu rajonā. Droši vien pie Det Elektriske Hjerne, bet tikpat labi varēja būt pie Sommersko vai drīzāk Cafē Victor. Kimija labā garastāvokli. Šauri džinsi, boa ap kaklu un pamatīgs alkohola reibums. Par spīti sniegam uz ietves, viņai bija dziļš izgriezums. Kimijas seja bija iemūžināta sajūsmas kliedzienā. Apkārt pazīstamas sejas, viņu vidū Kristiāns Volfs un Ditlevs Prams, visi milzīgos mēteļos. Paraksts zem fotogrāfijas bija sirsnīgs: Zelta jaunatne uzdzīvo. Triju kungu dienas priekšvakarā piedzimusi karaliene. Vai Dānijas iekārojamākais vecpuisis Kristiāns Volfs beidzot atradis savu otro pusīti?

-     Gossip redakcijas ļaudis bija ļoti jauki, Roze piebilda. Varbūt viņi sameklēs vēl kādas bildes.

Karls strupi pamāja. Ja tie maitu lijas Gossip redakcijā ir jauki, tad Roze toties ir šausmīgi naiva. Turpmākajās pāris dienās parūpējies, lai tie galdi gaiteni tiek samontēti, labi? Visu, ko atradīsi saistībā ar šo lietu, noliec tur ārā, tad es pats paņemšu, kad man to vajadzēs, skaidrs?

Spriežot pēc sejas izteiksmes, nebija vis skaidrs.

-    Kas notika augšā pie Jakobsena, šef? durvis atskanēja balss.

-     Kas notika? Esmu atstādināts, tomēr viņi vēlas, lai uzturos šeit. Tāpēc, ja gribat kaut ko no manis, uzrakstiet to uz lapiņas un nolieciet uz galda pie durvīm. Jūs nedrīkstat runāt ar mani par šo izmeklēšanu, citādi viņi mani aizsūtīs mājās. Un, Asad, palīdzi Rozei samontēt tos nolāpītos galdus. Karls norādīja uz gaiteni. Bet tagad aiztaisiet ausis: ja es gribēšu dot jums norādījumus, jūs tos saņemsiet uz šādām lapiņām. Viņš norādīja uz savu bloknotu. Lai jums būtu skaidrs: kad esmu šeit, es drīkstu veikt tikai administratīvu darbu.

-    Sūdlga kārtība, izmeta Asads. Košāk to laikam nevarēja pateikt.

-    Un vispār man jāiet uz terapiju, tātad es visu laiku nebūšu kabinetā. Redzēsim, kādu idiotu man uzgrūdis šoreiz.

-     Redzēsim gan, negaiditi atskanēja gaitenī.

Karls ar ļaunām nojautām palūkojās uz durvīm.

Jā, tā bija Mona Ibsena. Vienmēr klāt, kad viņu negaidīja. Tieši mirklī, kad stāvi nolaistām biksēm.

-    Šoreiz mums būs garāka terapija, Kari, viņa sacīja, aizspraukdamās garām Asadam.

Mona sniedza Karlam roku. Tā bija silta un vilinoša.

Gluda un bez laulības gredzena.

20. NODAĻA

9

KA NORUNĀTS, VIŅA atrada Tīnes zīmīti Skelbekgādē zem drūmās izkārtnes Autonoma Atlaides. Zīmīte bija iebāzta tieši virs zemākās skrūves melnajā laukumā, un mitrums jau bija saplūdinājis burtus kopā.

Neizglītotā sieviete tikai ar grūtībām uz mazās lapiņas bija atradusi vietu visiem drukātajiem burtiem, bet Kimija bija iemanījusies atšifrēt ķeburus.

Čau. Vabasi pie manii Uja policija — ainu iauca Ka^liMesJee vēl aie*ui. ttj. ielai teiU meklēja tai. m itacijai. Nejmu kai itiņl iA — ujmaniei tikiimiei uj ioliņa. "7 K.

Kimija pārlasīja zīmīti vairākas reizes un katru reizi nobremzēja pie K gluži kā preču vilciens pie barjeras. Burts sastinga tīklenē kā iededzināts. No kurienes šis K?

Policista vārds bija Karls. Karls, kuru raksta ar C. Tas bija labāks burts. Labāks nekā K, lai gan izrunājot izklausījās vienādi. No viņa Kimija nebaidījās.

Viņa atspiedās pret vīnsarkano Nissan, kas stāvēja zem izkārtnes jau veselu mūžību. Tīnes vārdi uzdzina viņai nevaldāmu nogurumu. Gluži kā balsis, kas plosījās pa iekšu un izsūca viņai dzīvību.

"Es neiešu prom no savas mājas," viņa nodomāja. "Viņi mani nedabūs."

Bet kā viņa varēja zināt, ka tas tomēr nenotiks? Tīne acīmredzot runāja ar cilvēkiem, kas viņu meklēja. Ļaudis izvaicāja Tīni par visādām lietām. Par lietām, ko tikai Tīne zināja par Kimiju. Daudzām un dažādām lietām. Un tādā gadījumā tā vairs nebija Žurku Tīne, kas bīstama tikai pati sev. Tagad viņa bija bīstama arī Ķīmijai.

"Viņa nedrīkst ne ar vienu runāt," Kimija nodomāja. "Man jāpasaka tā, lai viņa saprot, kad došu viņai to tūkstoti."

Viņa instinktīvi pagriezās un pamanīja bezmaksas avīžu izplatītāja gaišzilo neilona vesti.

"Vai viņam ir likts mani uzmanīt?" viņa domāja. Vai tas ir iespējams? Tagad viņi zināja, kur Tīne dzīvo. Acīmredzot arī to, ka viņas sazinās. Kāpēc lai Tīni neizsekotu līdz izkārtnei, kur viņa nolika zīmīti? Kāpēc lai tie, kas viņu meklēja, neizlasītu ari zīmīti?

Kimija mēģināja sakopot domas. Vai tad viņi nebūtu zīmīti paņēmuši? Jā, būtu. Vai tiešām būtu?

Viņa atkal paskatījās uz avīžu izplatītāju. Kāpēc lai šis tumšais vīrs, kas mēģināja izdzīvot no nepateicīgā darba, dalot avīžu kaudzes steidzīgiem, nelaipniem cilvēkiem, atteiktos no lieka graša? Viņam taču vienkārši ar acīm jāseko Kimijai pa Ingerslevsgādi un dzelzceļa līniju. To viņš mierīgi varētu izdarīt, ja paietu mazliet tālāk uz Dibelsbro stacijas kāpnēm. Labāku skatu nemaz nevarētu atrast. No tāda augstuma puisis precīzi uzzinātu, kur viņa iet un kur nonāk. Līdz režģu vārtiņiem un mazajai mājiņai taču bija, augstākais, piecsimt metru. Augstākais.

Kimija iekoda apakšlūpā un ciešāk savilka vilnas mēteli ap sevi.

Tad viņa šķērsoja ielu un piegāja pie vīrieša. Ņem, viņa teica, iedevusi vīrietim piecpadsmit tūkstoškronu naudaszīmes. Tagad vari iet mājās.

Tikai vecās filmās varēja vērot melnus vīrus ar tik lielām un baltām ieplestām acīm kā šim. Itin kā trauslā roka ar naudaszīmēm, kas sniedzās viņa virzienā, būtu pats sapņa piepildījums. Pirmā iemaksa par dzīvokli, par nelielu veikaliņu. Biļete uz mājām. Dzīve starp citiem melniem vīriem cepinošā saulē.

-    Šodien ir trešdiena. Tad sarunāsim, ka tu piezvanīsi uz darbu un pateiksi, ka būsi atpakaļ tikai mēneša beigās. Tu saproti?

DŪMAKA GLUŽI KĀ reibums nolaidās pār pilsētu un Enghāves parku. Apkārtne pazuda baltā miglā. Vispirms Karaliskās alusdarītavas logi, pēc tam ēkas tās priekšā, tad skatuves kupols parka vienā galā un tad strūklaka. Mikla migla ar rudens smaržu.

"Tiem vīriem jāmirst," sacīja balsis viņai galvā.

Šajā rītā Kimija no dobuma mūrī bija izņēmusi rokasgranātas. Viņa skatījās uz velnišķīgajām ierīcēm un visu skaidri iztēlojās. Viņiem jāmirst katram par sevi. Pa vienam pēc kārtas, lai palikušos satriektu bailes un nožēla.

Viņa iesmējās un sažņaudza ledusaukstās dūres dziļi mēteļa kabatās. Viņi taču jau baidījās, tas bija pierādījies. Un tagad tie nelieši bija gatavi uz visu, lai viņu atrastu. Viņi tuvojās, lai tas maksātu ko maksādams. Tādi gļēvuļi.

Tad Kimijas smaids nozuda. Pēdējo viņa nebija pārdomājusi.

Viņi taču bija gļēvi. Tā tas bija. Bet gļēvi cilvēki negaida, viņi skrien uz dzīvību un nāvi, kamēr ir laiks.

-     Man viņi jādabū kopā, Kimija skaļi sacīja. Man kaut kas jāizdomā, citādi viņi pazudīs. Es izdomāšu. Kimija zināja, ka viņa to var, taču balsis viņā gribēja ko citu. Tās bija stūrgalvīgas. Tādas tās bija, darīja vai traku.

Kimija piecēlās no parka soliņa un spēra kaijām, kas bija salaidušās ap viņu. Kādā virzienā iet?

"Mille, Mille, mazā Mille," bezgalīgi skanēja viņas iekšējā mantra. Šī nebija laba diena. Jāpieņem pārāk daudz lēmumu.

Kimija nodūra skatienu, ieraudzīja, kā migla atstāj miklas pēdas uz viņas kurpēm, un atkal atcerējās burtus Tīnes zīmītē. T. K. No kurienes tas K?

TAS NOTIKA TIEŠI pirms brīvdienām ģimnāzijas otrajā klasē, tikai dažas nedēļas pēc tam, kad Kimija bija atšuvusi Kori Bruno un ļāvusi viņam sabrukt. Satriektam par tirādi, ka Kimija uzskata viņu par viduvējību gan apdāvinātības, gan harismas ziņā.

Pēc tam Kristiāns bija sācis viņu ķircināt.

Tu neuzdrošināsies, Kimij, viņš katru dienu čukstēja rīta sapulces laikā.

Katru dienu viņš Kimiju iedunkāja un uzsita viņai pa plecu, bet pārējā banda stāvēja apkārt. Tu neuzdrošināsies, Kimij.

Bet Kimija uzdrošinājās. Puiši to zināja un cieši vēroja viņu. Apbrīnoja viņas aizrautību stundās. Viņas izstieptās kājas starp solu rindām, kad svārki parāvās uz augšu. Smieklu bedrītes, kas izskatījās visjaukāk, kad viņa devās pie tāfeles. Plānās blūzes un koķeto balsi. Pagāja divas nedēļas, iekams viņa pamodināja iekāri vienīgajā skolotājā, kurš patika visiem. Pamodināja tik saredzami, ka bija jāsmejas.

Viņš bija vēl pavisam jauns, gludu ādu un tomēr īsts vīrietis. Klīda runas, ka viņam bijuši vislabākie eksāmenu rezultāti Kopenhāgenas Universitātes dāņu valodas kursā. Nepavisam ne tipisks internātskolas skolotājs. Viņš niansēti stāstīja par sabiedrību ārpus internātskolas vides. Viņiem bija jālasa daudzpusīgi teksti.

Kimija piegāja skolotājam klāt un pajautāja, vai viņš varētu sagatavot viņu eksāmenam. Skolotājs bija zudis, pirms abu pirmā stunda bija galā, spīdzināts ar auguma formām, ko tik dāsni atklāja Kimijas plānā vasaras kleitiņa.

Viņa vārds bija Klavss ar "v", un neparasto rakstību viņš mēdza izskaidrot ar sava tēva nožēlojamo spriestspēju.

Kimija viņā pamodināja ērzeli. Pēc trim stundām viņš vairs neaizpildīja papildu apmācības grafiku. Skolotājs pieņēma viņu savā dzīvoklī, jau pa pusei izģērbies, un apbēra ar nevaldāmiem skūpstiem. Nemierīgās rokas klejoja pa viņas kailo ādu, nepagurstošā iekāre izdedzināja smadzenes tukšas. Vienaldzīgs pret ausīm, kas klausījās. Vienaldzīgs pret skaudīgiem skatieniem, reglamentiem un sankcijām.

Kimija grasījās pateikt skolas direktoram, ka skolotājs ir viņu piespiedis. Viņa gribēja redzēt, kādas sekas tas izraisīs. Vai viņai vēlvienreiz izdosies kontrolēt situāciju?

Taču viņai tas neizdevās.

Direktors viņus izsauca reizē. Ļāva abiem klusi un nekustīgi sēdēt priekštelpā. Sekretāre viņus modri pieskatīja.

Bet Klavss un Kimija kopš tās dienas vairs nepārmija ne vārda.

Kimiju neinteresēja, kas ar skolotāju notika pēc tam.

DIREKTORA KABINETĀ ĶĪMIJAI pateica, ka viņai jāsakravā savas mantas, autobuss uz Kopenhāgenu aties pēc pusstundas. Nevajag apgrūtināt sevi ar braukšanu skolas formā, patiesībā viņš pat lūgtu to nedarīt. Kopš šī brīža Kimija varēja uzskatīt sevi par izslēgtu.

Kimija ilgi vēroja direktora sarkanos vaigus, pirms ielūkojās viņam acīs.

-Var jau būt, ka tu… viņa ieturēja pauzi, kas pavisam nepiedodami aizvainojošajai uzrunas formai lika skanēt veselu mūžību, …tu netici, ka viņš mani piespieda. Bet vai tu vari būt drošs, ka dzeltenā prese domās tāpat? Vai vari iztēloties skandālu? Skolotāji izvaro skolnieces… vai vari iztēloties?

Kimija klusēs ar vienkāršu noteikumu. Viņa aizies vienkārši sakravās savas mantas un tūlīt pametīs skolu. Viņai vienalga, ja tikai skola nepaziņo vecākiem. Tas bija noteikums.

Direktors protestēja. Viņš pieminēja, cik nepiedienīgi būs, ja skola prasīs naudu par pakalpojumu, ko tā nesniedz, bet Kimija nevērīgi noplēsa stūrīti no tuvākās grāmatas uz rakstāmgalda un uzrakstīja tur numuru.

Lūdzu, viņa teica. Tas ir mans bankas konts. Tu pārskaitīsi skolasnaudu man.

Direktors smagi nopūtās. Ar šo mazo zīmīti pazuda gadu desmitos izcīnīta autoritāte.

KIMIJA PACĒLA SKATIENU miglā un sajuta mieru. Augšā rotaļlaukumā skanēja gaišas balsis, kas durstīja viņu ar draiskiem kliedzieniem.

Visā rotaļlaukumā bija tikai divi bērni un viņu auklite. Mazi bērni neveiklām kustībām spēlēja sunīšus starp mierīgajām šūpolēm.

Kimija pagāja viņiem pretim miglā un tad klusi stāvēja un vēroja. Meitenei rokā bija kaut kāda manta, kuru zēns gribēja dabūt sev.

Reiz ari viņai bija tāda maza meitenīte.

Kimija juta, ka auklīte pievērš viņai skatienu. Viņas signalizācija iedarbojās bridi, kad Kimija izlīda no krūmiem netīrās drēbēs un nesukātiem matiem.

-    Vakar es tā neizskatījos, tev būtu vajadzējis mani redzēt! viņa uzsauca auklītei.

Ja viņai mugurā vēl būtu vakardienas tērps, tad tā būtu cita lieta. Tad viss būtu citādi. Varbūt auklīte parunātos ar viņu.

Ieklausītos viņā.

Bet auklīte neklausījās. Viņa paskrēja uz priekšu, ieplestām rokām apņēmīgi nogrieza Kimijai ceļu pie mazuļiem un uzsauca, lai bērni tūdaļ nāk pie viņas. Taču bērni negribēja. Tādi velnēni ne vienmēr klausa, vai tad viņa to nezina? Kimiju tas uzjautrināja.

Viņa palieca galvu uz priekšu un smējās auklītei tieši sejā.

-    Nāciet tak! meitene histēriski kliedza, skatīdamās uz Kimiju, it kā viņa būtu kaut kāda salašņa.

Tad Kimija paspēra soli uz priekšu un iesita viņai. Tā meiča nedrīkst padarīt viņu par nezvēru.

Meitene nokrita zemē un kliedza, ka Kimija nedrīkstot viņu sist, viņa pazīstot daudzus, kas var Kimiju izsmērēt pa sienām.

Kimija iespēra viņai pa sāniem. Vienu reizi un vēl vienu reizi, līdz meitene apklusa.

-    Panāc šurp un parādi man, kas tev rokā, meitiņ! Kimija vilināja. Vai tas ir zariņš?

Bērni stāvēja kā sastinguši. Stāvēja izstieptiem pirkstiem un brēca, lai Kamilla nāk pie viņiem.

Kimija piegāja tuvāk. Meitenīte bija piemīlīga pat asarās. Viņai bija tik skaisti gari mati. Brūni mati, tādi paši būtu mazajai Millei.

Nāc, draudziņ, parādi, kas tev rokā, viņa vēlreiz teica un piesardzīgi gāja tuvāk.

Aizmugurē atskanēja svelpoņa, Kimija pagriezās, bet nepaspēja atvairīt stipro un izmisīgo sitienu pa kaklu.

Viņa nokrita ar degunu smiltīs un sajuta, kā vēders atsitas pret akmeni, kas sadalīja taciņu.

Pa to laiku auklīte, kuru bērni sauca par Kamillu, klusi aizskrēja viņai apkārt un paķēra bērnus pie rokas. īsta Vesterbro meiča, piegulošas bikses un spuraini mati.

Pacēlusi galvu, Kimija redzēja, kā raudošie bērni kopā ar aukli nozūd aiz krūmiem un tālāk klajumā.

Viņai ari reiz bija tāda meitenīte. Tagad viņa gulēja lādītē mājās zem gultas, pacietīgi gaidīdama.

Drīz viņas atkal satiksies.

21. NODAĻA

9

-    ES GRIBĒTU, LAI šoreiz mēs runājam pilnīgi atklāti, sacīja Mona Ibsena. Pēdējā reizē mēs netikām īpaši tālu, vai ne?

Karls skatījās apkārt viņas pasaulē. Plakāti ar skaistām dabas ainavām, palmām, kalniem un tamlīdzīgām ainām. Dzidras, saules izgaismotas krāsas. Pāris cēlkoka krēslu, ažūri istabas augi. Neaptverama kārtība. Nekādas nejaušības, nekādu mazu nieciņu, kas varētu traucēt. Un tomēr tāds milzu apmulsums, kad tu guli uz kušetes atkailinātām emocijām un spēj domāt tikai par to, kā novilkt šai sievietei drēbes.

-     Es mēģināšu, Karls sacīja. Viņš darīs visu, ko Mona lūgs. Viņam taču šā vai tā nebija nekā cita ko darīt.

-     Tu vakar uzbruki cilvēkam. Vai vari paskaidrot, kāpēc?

Karls protestēja, apliecināja savu nevainību, tomēr Mona skatījās uz viņu tā, it kā viņš melotu.

-    Mēs laikam netiksim tālāk, ja nepakāpsimies mazliet atpakaļ notikumos. Varbūt tev tas šķitīs nepatīkami, bet tā vajag.

-     Lai notiek! Karls sacīja, piemiedzis acis spraudziņā, lai varētu redzēt, ko elpa dara ar Monas krūtīm.

-     Mēs jau esam runājuši par to, ka šā gada janvāri tu biji iesaistīts apšaudes drāmā Amagerā. Vai atceries precīzu datumu?

-     Tas bija divdesmit sestajā janvārī.

Mona pamāja ar galvu, it kā tas būtu īpašs datums. Tu pats tiki cauri diezgan viegli, bet viens no taviem kolēģiem, Ankers, nomira, un otrs paralizēts guļ slimnīcā. Kā tu tiec ar to galā, kad pagājuši jau astoņi mēneši?

Karls skatījās griestos. Kā viņš tiek galā? Viņam nebija ne jausmas. Tam vienkārši nevajadzēja notikt.

-    Man, protams, žēl, ka tā notika. Viņš iztēlojās Hārdiju klīnikā. Skumjas, klusas acis. Simt divdesmit kilogramu miruša svara.

-    Vai tas tevi nomoka?

-    Jā, mazliet. Karls mēģināja pasmaidīt, bet Mona skatījās papīros.

-    Hārdijs man stāstīja: viņam esot aizdomas, ka tie, kas jūs sašāva, esot jūs gaidījuši Amagerā. Vai tev viņš ir to teicis?

Karls apstiprināja.

-     Un viņš domā, ka tos cilvēkus brīdināji tu vai Ankers. -Jā-

-     Kā tu sadzīvo ar šo domu?

Tagad Mona viņu pētīja. Karlam šķita, ka viņas acis zibsnī no erotikas. Nezin, vai viņa pati saprot, cik ļoti novērš uzmanību?

-     Varbūt viņam taisnība, Karls atbildēja.

-     Kā redzu, tu tas nebiji. Vai ne?

Un, ja būtu, tad taču viņa nevarētu gaidīt neko citu kā noliegumu. Vai Mona uzskata cilvēkus par muļķiem? Ko gan viņa iedomājas spējam izlasīt sejā?

-     Protams, nebiju.

-     Bet, ja tas bija Ankers, tad viņš kaut kur smagi kļūdījās, vai ne?

"Var jau būt, ka es esmu traks pēc tevis," Karls nodomāja, "bet uzdod taču kārtīgus jautājumus, ja gribi, lai turpinu."

-Jā, protams, viņš sacīja, dzirdēdams savu balsi kā čukstā. Mums ar Hārdiju jāapdomā šāda iespēja. Kad es vairs nebūšu sīka okšķera melu upuris un varasvīri neliks man kāju priekšā, tad mēs ķersimies tam klāt.

-    Slepkavības ieroča dēļ pārvaldē to sauc par Naglotāja lietu. Upurim bija iešauts galvā, vai ne? Izskatījās pēc nāvessoda.

-    Varbūt. Es patiesībā nepaspēju neko daudz ieraudzīt. Kopš tā laika neesmu sekojis izmeklēšanai. Tur ir arī blakuslieta, bet to jau tu zini. Divus jaunus vīriešus Sorē nogalināja tieši tādā pašā veidā. Pastāv versija, ka noziedznieki ir tie paši.

Mona pamāja. Protams, viņa zināja. Tā lieta tevi nomoka, vai ne? viņa jautāja.

-     Nē, es neteiktu, ka tā mani nomoka.

-     Kas tad tevi nomoka?

Karls pieķērās kušetes malai. Beidzot bija radusies izdevība. Mani nomoka tas, ka ik reizi, kad mēģinu tevi kaut kur uzaicināt, tu saki nē. Tas mani nomoka.

KARLS PAMETA MONU IBSENU ar mutuļojošu satraukumu augumā. Apžēliņ, Mona bija viņu nostrostējusi un pēc tam apbērusi ar jautājumiem, kas bija pilni apsūdzībām un šaubām, un viņam daudz reižu radās vēlēšanās pielēkt kājās no kušetes un pieprasīt, lai Mona viņam tic. Tomēr Karls palika guļam un pieklājīgi atbildēja, un beigu beigās Mona bez aizrautības, bet ar vieglu smaidu piekrita paēst ar viņu vakariņas KAD Karls vairs nebūs viņas klients.

Varbūt viņa domāja, ka ar šo neskaidro solījumu tiks viegli cauri. Domāja, ka pār Kārlu mūžīgi kritīs aizdomu ēna un viņš nekad nebūs izārstēts līdz galam. Taču Karls zināja labāk šis solījums būs jāizpilda.

Viņš caur Šarlotenlundas izpostīto centru pameta skatienu uz Jēgersborgas aleju. Piecas minūtes līdz pilsētas vilcienam, tad pusstundas brauciens, un viņš atkal pasīvi sēdēs savā biroja krēslā pagraba stūrī. Tās nebija labākās dekorācijas viņa jauniegūtajam optimismam.

Kaut kam jānotiek, bet tur lejā nenotika nekas.

Sasniedzis Lindegordsvejas galu, Karls palūkojās augšup pa ielu. Viņš labi zināja, ka otrā ielas galā sākas Ordrupa un nemaz nekaitētu šobrīd turp aizstaigāt. Karls nospieda mobilajā telefonā Asada numuru un automātiski pārbaudīja akumulatora stāvokli. Tikko uzlādēts un jau pa pusei tukšs. Kaitinoši.

Asads izklausījās pārsteigts. Vai tad viņi vispār drīkstot sarunāties?

-     Muļķības, Asad. Mums vienkārši pārvaldē nevajag plātīties ar to, ka joprojām strādājam. Klausies: vai tu vari drusciņ pameklēt, ar ko mums parunāt internātskolā? Lielajā mapē ir skolas gadagrāmata, tur tu redzēsi, ar ko viņi mācījās vienā klasē. Vai arī sameklē kādu skolotāju, kas tur strādāja no 1985. līdz 1987. gadam.

-    Esmu jau pameklējis, Asads sacīja. Kurš gan varētu iedomāties ko citu! Man jau ir pāris vārdu, bet es turpināšu, šef.

-     Labi. Tad, lūdzu, savieno mani ar Rozi.

Pagāja minūte, līdz Karls izdzirdēja viņas aizelsušos balsi. -Jā! Rozes retorikā nebija nekādu priekšnieka titulu.

-     Cik saprotu, tu montē galdus?

-Jā! Ja tik īss vārds spēja paust aizkaitinājumu, apsūdzību, vēsumu un bezgalīgu apnikumu par to, ka viņu atrauj no svarīgām nodarbēm, tad Roze Knudsena pavisam noteikti prata to izteikt.

-    Man vajag Kimijas Lasenas pamātes adresi. Es zinu, ka tu man iedevi lapiņu, bet man tās nav līdzi. Vienkārši nosauc man adresi. Un, lūdzu, nekādus jautājumus kas un kāpēc!

Karls stāvēja pie Danske Bank ēkas, kur garās rindās pacietīgi gaidīja labi iekonservētas dāmas un tādi paši vīrieši. Algas dienās tā notika arī Brendbijā un Tostrupā, bet to viņš saprata labāk. Kāda velna pēc tik turīgi cilvēki kā Šarlotenlundas iedzīvotāji stāvēja rindā pie bankas? Vai tad viņiem nebija palīgu, kas apmaksā rēķinus? Nebija internetbankas? Vai varbūt viņš kaut ko nezināja par bagātu ļaužu paradumiem? Varbūt viņi algas dienā par visu naudu pirka akcijas, tāpat kā bezpajumtnieki Vesterbro pērk smēķus un aliņu?

"Katram savas dīvainības," Karls nodomāja. Viņš paskatījās uz aptiekas fasādi un pamanīja ēkas logā advokāta Benta Krūma biroja izkārtni. Tur bija rakstīts: Pārstāvniecība Augstākajā tiesā.

Šāds sertifikāts tiešām noderēja darbā ar tādiem klientiem kā Prams, Dibels-Jensens un Florīns.

Karls smagi nopūtās.

Paiet garām šim kantorim būtu tas pats, kas ignorēt visus Bībeles kārdinājumus. Karlam gandrīz šķita, ka viņš dzird paša nelabā smieklus. Ja viņš piezvanītu pie durvīm, uzkāptu augšā un izvaicātu Bentu Krumu, nepaietu ne desmit minūtes, kad viņam jau zvanītu priekšniecība. Un tad Q nodaļai un Karlam Merkam būtu beigas.

Viņš mirkli stāvēja, svārstīdamies starp nelabprātīgu atvaļināšanos un konfrontācijas atlikšanu uz labākiem laikiem.

"Gudrāk būs paiet garām," Karls nodomāja, taču viņa pirksts dzīvoja pats savu dzīvi un nospieda namruņa pogu līdz galam. Velns un elle, neviens neapturēs viņa izmeklēšanu! Bentam Krūmam būs jāsēžas liecinieku solā. Tad jau labāk agrāk nekā vēlāk.

Karls papurināja galvu un atlaida pogu. Viņš atradās tieši tur, kur jau bija nonācis tūkstošiem reižu, sava jaunības lāsta varā. Ja kāds te noteiks, tad tas būs viņš un tikai viņš.

Zema sievietes balss īsi paziņoja, ka viņam jāuzgaida. Karls bridi stāvēja, līdz kāpnēs atskanēja soļi un stikla durvīs parādījās sieviete. Smalki ģērbusies, ar dizainera apgleznotu lakatu ap pleciem un zemnieciskā kažokā, kādu Viga vismaz četras piektdaļas viņu kopdzīves laika bija apbrīnojusi Birgera Kristensena veikala skatlogā Strēgetē. Itin kā tas Vigai jebkad varētu tā piestāvēt. Ja Viga būtu to dabūjusi, tad šobrīd kažoks droši vien būtu piedzīvojis bēdīgu likteni tapt sagraizītam, lai kāds no viņas trakajiem māksliniekiem iegūtu dekorācijas savām jocīgajām bildēm.

Sieviete atvēra durvis un uzsmaidīja Karlam tik žilbinošu smaidu, kādu var nopirkt tikai par naudu.

-    Man ļoti žēl, bet es steidzos. Ceturtdienās mana vīra te nav. Varbūt jūs varat norunāt tikšanos kādu citu dienu?

-    Nē, es… Karls instinktīvi tvēra kabatā pēc apliecības, bet sataustīja tikai savēlušās pūkas. Viņš gribēja sacīt, ka vada izmeklēšanu un viņas vīram tikai vajadzētu atbildēt uz dažiem formāliem jautājumiem. Viņš varētu arī iegriezties pēc stundas vai divām, ja šāds laiks der labāk, tas būtu pavisam īsi. Tomēr viņš pateica kaut ko citu.

-    Vai jūsu vīrs ir golfa laukumā?

Sieviete neizpratnē paskatījās uz viņu. Cik zinu, mans vīrs nespēlē golfu.

-     Skaidrs. Karls dziļi ievilka elpu. Man ļoti žēl, ka tas jāsaka, taču mūs abus krāpj. Jūsu vīrs un mana sieva diemžēl ir kopā. Un tagad es gribētu zināt, kāds ir mans stāvoklis. Karls centās izskatīties izmisis un ievēroja, cik sāpīgi ir aizskāris nevainīgo sievieti.

-    Piedodiet! viņš sacīja. Man ļoti žēl. Viņš piesardzīgi uzlika plaukstu sievietei uz rokas. Tas nebija pareizi no manas puses, vēlreiz piedodiet.

Tad viņš izgāja uz ietves un kopā ar ļaužu straumi devās Ordrupas virzienā. Pats šokēts par to, ka viņam pielipuši Asada impulsīvie gājieni. "Nebija pareizi." Tas vēl bija ļoti maigi sacīts.

VIŅA DZĪVOJA IEPRETIM baznīcai Kirkevejā. Trīs garāžu durvis, divi tornīši, mūrēta dārza māja, simtiem metru svaigi tīrīta dārza mūra un tad piecsimt sešsimt kvadrātmetru liela villa, kurai uz durvīm bija vairāk misiņa nekā uz visa karaliskā Dannebrog kuģa. Pieticīgi un pazemīgi tas būtu pagalam nepiemērots apzīmējums.

Karls ar prieku pamanīja ēnas aiz rūtīm pirmajā stāvā. Tātad viņam bija iespēja.

Mājkalpotāja izskatījās nogurusi, tomēr piekrita atvest Kasandru Lasenu pie durvīm, ja vien tas būs iespējams.

Izteikums "atvest pie durvīm" izrādījās izvēlēts trāpīgāk, nekā Karls būtu varējis iedomāties.

Skaļos protestus istabās pārtrauca izsauciens: Jauns vīrietis, tu saki?

Kasandra Lasena bija dzīvs iemiesojums priekšstatam par augstākās sabiedrības stervu, kas pazinusi labākus laikus un vīriešus. Ļoti tālu no izsmalcinātās, slaidās sievietes žurnāla Viņas Dzīve rakstā. Te pierādījās, ka trīsdesmit gadu laikā patiesi var notikt daudz kas. Sieviete bija ģērbusies japāņu kimono, kas apsiets tik vaļīgi, ka satina apakšveļa kļuva par integrētu kopiespaida daļu. Kārlu sagaidīja plaši žesti ar gariem nagiem. Kasandra uzreiz bija uztvērusi, ka te nāk īsts vīrietis. No tiem viņa acīmredzot nebija atradinājusies.

-     Nu tad nāciet iekšā, viņa sacīja Karlam. Kasandras elpa oda pēc iepriekšējās dienas dzēruma, bet tas bija labas izcelsmes. Iesala viskijs, Karls teiktu. Zinātājs droši vien spētu nosaukt pat gadu, tik biezi bija šie tvaiki.

Kasandra ieveda Kārlu mājā pie rokas, vai, pareizāk sakot, pieķērusies pie Karla, viņa rādīja ceļu, lai beidzot nonāktu tajā pirmā stāva daļā, kuru pati visdziļākajā krūšu balss tonī dēvēja par My Room "mana istaba".

Tur Kārlu apsēdināja atzveltnes krēslā, kas stāvēja blakus Kasandras krēslam, tieši pretim viņas smagajiem plakstiem un vēl smagākajām krūtīm. Tas bija iespaidīgi.

Arī šeit laipnība jeb interese, kā varētu sacīt, ilga līdz brīdim, kad Karls atklāja nāciena iemeslu.

-    Jūs gribat zināt kaut ko par Kimiju, jūs sakāt? Kasandra uzlika plaukstu uz krūtīm žestā, kam vajadzēja nozīmēt vai nu Karls dosies prom, vai viņa zaudēs samaņu.

Kārlu pārņēma ziemeļjitlandieša gars.

-    Esmu atnācis tāpēc, ka dzirdēju šī māja esot labu manieru iemiesojums. Šeit var gaidīt labu apiešanos neatkarīgi no nāciena mērķa, Karls iesāka. Nekādas iedarbības.

Viņš satvēra karafi un piepildīja Kasandras viskija glāzi. Varbūt tas viņu atkausēs.

-     Vai tas skuķis vispār vēl ir dzīvs? Kasandra jautāja bez jebkādas iejūtības.

-Jā, viņa dzīvo Kopenhāgenā uz ielas. Man ir viņas fotogrāfija, vai gribat redzēt?

Sieviete aizvēra acis un novērsās, it kā Karls viņai deguna priekšā būtu pacēlis suņa sūdu. Apžēliņ, viņa varēja iztikt bez skatīšanās.

-    Vai varat man pastāstīt, ko jūs un jūsu toreizējais vīrs domājāt, kad 1987. gadā uzzinājāt par aizdomām pret Kimiju un viņas draugiem?

Sieviete atkal pacēla plaukstu pie krūtīm. Šoreiz laikam tāpēc, lai sakopotu domas. Tad viņas sejas izteiksme pārvērtās, veselais saprāts un viskijs sāka sadarboties. Ziniet, draugs? Godīgi sakot, mēs te bieži neuzturējāmies. Mēs daudz ceļojām. Kasandra spēji pagrieza galvu pret Kārlu. Vajadzēja gan mirkli, lai atgūtu orientēšanās spēju. Ceļojumi ir dzīves eliksīrs, kā mēdz teikt. Mēs ar vīru ieguvām daudz brīnišķīgu draugu. Zemeslode ir skaista vieta, vai jums tā nešķiet, kungs…?

-     Mērks. Karls Mērks. Viņš pamāja ar galvu. Līdzīgu bezjūtīgu būtni laikam būtu jāmeklē Grimmu pasakās. Jā, jums ir pilnīga taisnība. Viņai nebija jāzina, ka, izņemot autobusa braucienu uz Kostabravu, kur Viga apmeklēja vietējos māksliniekus, bet Karls cepinājās pludmalē kopā ar pensionāriem, viņš nekad nebija devies tālāk kā deviņsimt kilometru no Valbī.

-    Vai jums šķiet, ka aizdomām pret Kimiju varētu būt kāds pamats? viņš pajautāja.

Kasandras lūpu kaktiņi nolaidās. Noteikti mēģinājums izskatīties nopietnai. Ziniet ko? Kimija bija nejauks skuķis, viņa varēja iesist. Jā, jau pavisam maziņa. Ja kaut kas nebija pa prātam, rokas gāja kā bungu vālītes. Lūk, šādi. Sieviete mēģināja to nodemonstrēt, viskijam šķīstot uz visām pusēm.

"Kurš normāli attīstīts bērns gan nav to darījis?" Karls nodomāja. "It īpaši, ja ir tāda māte un tēvs."

-     Ak tā? Vai ari pieaugot viņa bija tāda pati?

-     Ha! Viņa bija pretīga, saukāja mani visriebīgākajos vārdos. Jūs pat nespējat iztēloties.

Patiesībā viņš spēja gan.

-     Un vēl viņa bija vaļīga.

-    Vaļīga? Kā jūs to domājat?

Kasandra paberzēja smalkās, zilās dzīslas plaukstas virspusē. Tikai tagad Karls pamanīja viņas ģikts savilktās locītavas. Viņš paskatījās uz gandrīz tukšo glāzi. Sāpju remdēšanai ir daudz seju, viņš nodomāja.

-     Atgriezusies no Šveices, viņa veda mājās, kas nu pagadījās… jā, es teikšu atklāti… kniebās ar viņiem kā dzīvnieks pie atvērtām durvīm, kamēr es staigāju pa māju. Sieviete papurināja galvu. Nebija viegli būt vienai, Merka kungs. Viņa nodūra galvu un nopietni paskatījās uz Kārlu. Tobrīd Villijs, Kimijas tēvs, jau bija savācis savas mantas un izgaisis. Viņa iedzēra malciņu viskija. It kā es gribētu viņu noturēt. Vissmieklīgākais…

Tad viņa atkal pagrieza seju pret Kārlu, atklādama sarkanvīna iekrāsotus zobus. Vai jūs dzīvē esat viens, Merka kungs? Pleca kustība un atklātais uzaicinājums bija gluži kā no lubu romāna.

-Jā, esmu gan, Karls atbildēja, pieņemdams izaicinājumu. Viņš paskatījās Kasandrai tieši acīs un noturēja skatienu, līdz viņa lēnām pacēla uzacis un iedzēra vēl vienu malciņu. Pār glāzes malu bija redzamas tikai trīsošās, īsās skropstas. Sen neviens vīrietis nebija viņu šādi uzlūkojis.

-    Vai jūs zinājāt, ka Kimija bija stāvoklī? Karls jautāja.

Kasandra dziļi ieelpoja; mirkli šķita, ka viņa ir atslēgusies,

bet tad pierē ievilkās domīgas rievas. Itin kā viņu vairāk sāpinātu vārds "stāvoklī", nevis atmiņas par satriecoši aplamām cilvēciskām attiecībām. Cik Karlam zināms, viņai pašai nebija izdevies dzemdēt bērnu.

-    Jā, viņa beidzot atbildēja ar aukstu skatienu. Tas skuķis bija stāvoklī. Vai tad tas būtu kāds brīnums?

-    Un tālāk?

-    Nu, viņa, protams, gribēja naudu.

-    Vai viņa to dabūja?

-     Ne jau no manis! Kasandra atmeta flirtu, un tā vietā parādījās dziļš nicinājums. Viņas tēvs iedeva viņai divsimt piecdesmit tūkstošus un lūdza, lai Kimija nekad vairs viņu nemeklē.

-     Bet jūs? Vai jūs ar viņu sazinājāties?

Kasandra papurināja galvu. Viņas acis sacīja: labi, ka tā.

-    Vai jūs zināt, kas bija bērna tēvs?

-     Nu, droši vien tā mazā niecība, kas nodedzināja sava tēva tirgotavu.

-Jūs domājat Bjarni Tēgersenu? To, kuru notiesāja par slepkavībām?

-    Droši vien. Es patiešām vairs neatceros, kā viņu sauca.

-Aktā!

Tie noteikti bija meli. Vienalga, viskijs vai ne. Tādas lietas tik vienkārši neaizmirst.

-     Kimija kādu laiku dzīvoja šeit, un tas, kā jūs teicāt, jums nebija viegli.

Kasandra neticīgi paskatījās uz Kārlu. Jūs tak nedomājat, ka es ilgi izturēju to meitumāju. Nē, tajā periodā es dzīvoju krastā.

-    Krastā?

-     Saules krastā, Fuengirolā. Jauka terase tieši virs promenādes, ļoti skaista vieta. Vai jūs pazīstat Fuengirolu, Merka kungs?

Karls pamāja ar galvu. Viņa tur noteikti uzturējās ģikts dēļ, bet parasti turp devās visi slimie sīkbagātnieki ar skeletiem skapī. Ja Kasandra būtu teikusi Marveljā, to būtu vieglāk saprast. Viņa taču nebija nabaga.

-     Kā jūs domājat, vai mājā šobrīd vēl varētu būt kaut kas tāds, kas toreiz piederēja Kimijai? viņš jautāja.

Šajā mirklī Kasandra salūza. Viņa vienkārši sēdēja klusēdama un mierīgā tempā tukšoja glāzi. Kad glāze bija iztukšota, tukšas bija arī smadzenes.

-    Domāju, ka šobrīd Kasandrai vajag atpūsties, ierunājās mājkalpotāja, kas bija stāvējusi nostāk.

Karls pacēla roku, lai viņu apturētu. Viņam bija modušās aizdomas.

-    Vai drīkstu apskatīt Kimijas istabu, Lasena kundze? Cik saprotu, tā joprojām ir tieši tāda kā toreiz.

Tas bija šāviens uz labu laimi. Šādus jautājumus rūdīti policisti glabā kastītē ar nosaukumu Vērts mēģināt. Tie vienmēr sākas ar vārdiem: "Cik saprotu…"

Vienmēr labs sākums šaurā bezizejā.

MĀJKALPOTĀJAI VAJADZĒJA DIVAS minūtes, lai noguldītu mājas karalieni viņas apzeltītajā guļvietā, un Karls palūkojās apkārt. Vienalga, Kimijas bērnības mājas vai ne, šī nebija piemērota vieta bērniem. Neviena kaktiņa, kur rotaļāties. Pārāk daudz nieciņu, pārāk daudz japāņu un ķīniešu vāžu. Izplešot rokas, cilvēks te riskēja ar apdrošināšanas lietu, kas rakstāma ar sešām nullēm. Ļoti nepatīkama gaisotne, kas noteikti nebija daudz mainījusies. Viņa acīm raugoties, īsts bērnu cietums.

-    Jā, sacīja mājkalpotāja ceļā uz augšstāvu. Patiesībā jau Kasandra te tikai dzīvo, māja pieder meitai. Tāpēc otrajā stāvā viss ir tāpat kā laikā, kad viņa te dzīvoja.

Tātad Kasandra Lasena atradās šajā mājā, pateicoties Kimijas žēlastībai. Ja Kimija atgrieztos sabiedrībā, tad Kasandras patvērums būtu zudis. Kāda likteņa ironija! Bagātā sieviete, kas dzīvo uz ielas, un nabadze, kura mitinās pilī. Tieši tāpēc Kasandra Lasena dzīvoja Fuengirolā, nevis Marveljā, tas nebija no brīvas gribas.

-    Brīdinu jūs, ka tur valda nekārtība, sacīja mājkalpotāja, atvērdama durvis. Bet tā mēs to gribam atstāt. Meita atgriežoties nevarēs apsūdzēt Kasandru ošņāšanā, un, manuprāt, tas ir prātīgi.

Karls pamāja ar galvu, stāvot sarkanā paklāja galā. Kur gan mūsdienās var atrast tik lojālu un aklu kalpotāju? Viņa pat nebija ārzemniece.

-    Vai jūs pazināt Kimiju?

-    Ak Dievs, nē! Vai es izskatos pēc tādas, kas te ir bijusi kopš 1995. gada? Sieviete sirsnīgi iesmējās.

Patiesībā izskatījās gan.

TAS BIJA PILNĪGI atsevišķs dzīvoklis. Karls bija gaidījis pāris istabu, bet ne īstu Parīzes Latīņu kvartāla mansarda līdzinieku. Te bija pat franču balkons. Sīkās, spraišļotās erkera rūtis slīpajās sienās bija netīras, tomēr viss izskatījās ļoti kārtīgi. Ja mājkalpotāja te redzēja nekārtību, tad, ieraudzījusi Jespera istabu, viņa noģībtu.

Šur tur mētājās dažas netīras drēbes, bet nekā cita. Nebija pat papīru uz rakstāmgalda; ari uz žurnālu galdiņa pie televizora nebija nekā, kas varētu norādīt, ka te reiz dzīvojusi jauna sieviete.

Karls pamāja ar galvu un sāka rakņāties pa kabatām. Uzmācīgā klimpa! Beidzot viņš atrada apbružātu vizītkarti, kas bija atradusies kabatā simt gadu. Man ļoti žēl, bet mana apliecība ir palikusi Policijas pārvaldē. Redziet, es esmu nodaļas vadītājs un necik bieži neatstāju kabinetu. Bet te būs mana vizītkarte. Nu jūs zināt, kas es esmu.

Sieviete izlasīja numuru un adresi un aptaustīja vizītkarti, it kā būtu viltojumu eksperte. Vienu mirkli, viņa sacīja un nocēla B &0 telefona klausuli, kurš stāvēja uz rakstāmgalda.

Sieviete nosauca vārdu Šarlote Nilsena un pajautāja, vai tur esot pazīstams tāds kriminālkomisārs, vārdā Karls Mērks. Tad viņa brīdi stāvēja un mīņājās, gaidīdama citu savienojumu.

Pēc tam viņa uzdeva jautājumu vēlreiz un lūdza aprakstīt, kā šis Mērks izskatās.

Iesmējusies viņa nopētīja Kārlu un nolika klausuli ar smaidu uz lūpām.

Diezin kas tad tur bija tik jautrs? Desmit pret vienu, ka viņa bija runājusi ar Rozi.

Sieviete neizskaidroja savus smieklus, bet izgāja no istabas un atstāja Kārlu ar visiem jautājumiem pamestā jaunas meitenes dzīvoklī, kur acīmredzot nebija nekā slēpjama.

KARLS PĀRMEKLĒJA DZĪVOKLI vairākas reizes, un tikpat daudz reižu mājkalpotāja parādījās durvīs. Viņa bija uzņēmusies stāvēt sardzē un raudzījās uz Kārlu ar tādu skatienu, kā parasti skatās uz izsalkušu odu, kas nometies uz rokas. Taču viņai nekas nekoda, Karls nebija neko sajaucis vai iebāzis kabatās.

Acīmredzot tas bija veltīgs pasākums. Kimija bija pametusi istabu steigā, toties pamatīgi. Lietas, ko viņa negribēja rādīt svešām acīm, noteikti bija aiznestas uz atkritumu konteineriem bruģētajā iebraucamajā ceļā, kuru varēja saskatīt no balkona.

Tas pats attiecās ari uz drēbēm. Uz krēsla blakus gultai stāvēja mazas kaudzītes, bet apakšveļas tur nebija.

Kaktos mētājās kurpes, bet nebija netīru zeķu. Kimija bija apsvērusi, ko var atstāt un kas ir pārāk intīmi. Un tieši tur slēpās pārmeklēšanas sāls. Nekas nebija intīmi.

Pie sienām nebija pat rotājumu, kas parasti atklāj kaut ko par cilvēka uzskatiem vai gaumi. Mazajā marmora vannas istabā nebija zobu suku. Nebija tamponu skapītī vai vates pikucīšu atkritumu spainī blakus tualetes podam. Nebija ne mazāko netīrumu podā vai zobu pastas izlietnē.

Kimija bija pametusi šo vietu tik klīniski attīrītu no personības, ka šeit dzīvojušais sieviešu dzimuma indivīds vienlīdz labi varēja būt gan Dienvidjitlandes meiča no Pestīšanas armijas, gan smalka augstākās šķiras meitene no šikākajiem kvartāliem.

Karls papurināja gultasveļu un centās saost Kimijas smaržu. Viņš pacēla rakstāmgalda paliktni, lai paskatītos, vai apakšā nav aizmirsta kāda lapiņa. Palūkojās tukšajā papīrgrozā un aiz virtuves atvilktnēm un iebāza galvu pieliekamajā. Nekā.

Drīz būs tumšs, sacīja mājkalpotāja Šarlote, ar to domādama, ka viņam drīz jāmeklē cita vieta, kur spēlēt policistus.

-    Vai augšā ir bēniņi vai kaut kas tamlīdzīgs? Karls cerīgi ievaicājās. Kāda lūka vai kāpnes, ko es šeit neredzu?

-     Nē, te ir tikai šīs telpas.

Karls paskatījās augšup. Skaidrs, tātad bēniņu virs dzīvokļa nebija.

-     Apiešu vēl vienu riņķi, viņš sacīja.

Pēc tam viņš pacēla visus paklājus, meklējot kustīgus dēļus. Pacilāja garšvielu plakātus virtuvē, lai pārbaudītu, vai tie neslēpj kādu tukšumu. Padauzīja pa mēbelēm un skapīšu dibenu. Tur nekā nebija.

Karls papurināja galvu, pats sevi izsmiedams. Kāpēc lai tur kaut kas būtu?

Viņš aizvēra aiz sevis dzīvokļa durvis un uz mirkli apstājās kāpņu laukumiņā, lai paskatītos, vai tur nav kas interesants, un apspiestu kaitinošo sajūtu, ka tomēr kaut ko ir palaidis garām.

Iezvanījās mobilais telefons, atsaucot viņu īstenībā.

-    Te Markuss, atskanēja šefa balss. Kāpēc tu neesi kabinetā, Kari? Un kāpēc tur izskatās tā? Gaitenis ir piekrauts ar nezin cik galdu detaļām, bet tavā kabinetā visur ir dzeltenas lapiņas. Kur tu esi, Kari? Vai esi aizmirsis, ka rit ieradīsies delegācija no Norvēģijas?

-    Velns! Karls izgrūda mazliet par skaļu. Delegāciju viņš bija laimīgi aizmirsis.

-     Okei? atskanēja līnijas otrā galā. Karls pazina nodaļas vadītāja "okei". Tādus nevajadzēja izpelnīties.

-     Es tagad dodos uz pārvaldi. Viņš ieskatījās pulksteni, bija jau pāri četriem.

-    Tagad?! Nē, tev ne par ko nav jāraizējas. Priekšnieka tonis neaicināja uz diskusiju. Viņš izklausījās dusmīgs. Es rīt pieņemšu delegāciju, un viņi nekāps lejā uz to miskasti.

-     Cikos tad viņi ierodas?

Viņi ierodas desmitos, bet tu to vari aizmirst, Kari. Es uzņemšos vadību, un tu atbildēsi uz jautājumiem, ja mēs gribēsim dzirdēt tavus komentārus.

Karls mirkli stāvēja un skatījās uz telefonu, kad Markuss Jakobsens bija nometis klausuli. Līdz šim brīdim tie kaltēto mencu šeihi viņam bija pie vienas vietas, bet tagad viņš domāja citādi. Ja nodaļas vadītājs gribēja uzņemt viesus pats, viņam tas netiks ļauts.

Karls pāris reižu nolamājās un paskatījās ārā pa lodziņu, kas pašā augšā noslēdza iespaidīgo kāpņu telpu. Saule joprojām spīdēja pa visiem logiem. Karlam negribējās doties mājās, lai gan darba diena jau beidzās.

Viņa galva nebija gatava ceļam gar Hestestīenas laukiem un mājup pie Mortena katliem.

Karls ieraudzīja asu ēnu krītam loga nišā un sajuta rievu dziļi ievelkamies pierē.

Tik vecās mājās logu nišas zem slīpā jumta visbiežāk bija trīsdesmit centimetru dziļas, taču šī bija dziļāka. Daudz dziļāka. Vismaz piecdesmit centimetru. Tātad māja bija siltināta.

Karls atgāza galvu un pamanīja iezīmējamies plaisu pārejā starp griestiem un slīpo sienu. Viņš ar acīm sekoja plaisai visapkārt telpai un beidzot nonāca izejas punktā. Jā, slīpās sienas bija mazliet nosēdušās; acīmredzams, ka māja nav sākotnēji celta ar tik labi izolētām sienām. Te bija vismaz piecpadsmit centimetru papildu izolācijas aiz ģipša plāksnēm. Akurāts špaktelētāja un krāsotāja darbs, tomēr pēc zināma laika parādās spraugas.

Tad Karls pagriezās un atkal atvēra dzīvokļa durvis, piegāja tieši pie ārsienas un pārmeklēja visas slīpās sienas. Arī tajās bija plaisas, bet nekā īpaša.

Tur bija kāda tukša telpa, bet acīmredzot tajā neko nevarēja paslēpt. Vismaz no iekšpuses ne.

Karls pie sevis atkārtoja šos vārdus: "Vismaz no iekšpuses ne." Tad viņš pamanīja balkona durvis, atvēra tās un izgāja uz balkona, kur slīpie dakstiņi veidoja gleznainu fonu.

"Atceries, ka tas notika sen," viņš pie sevis čukstēja, pārlaizdams skatienu dakstiņu rindām vienā pusē. Tā bija mājas ziemeļu puse, zaļaļģes bija uzsūkušas visas lietusūdens barības vielas un tagad gluži kā teātra dekorāciju rekvizīts sedza jumta lielāko daļu. Karls pagriezās pret dakstiņiem otrpus durvīm un tūlīt pamanīja kaut ko atšķirīgu.

Dakstiņi bija līdzeni, un arī šeit visur auga zaļaļģes. Atšķirība tā, ka viens no dakstiņiem tieši virs vietas, kur margas piestiprinātas pie jumta konstrukcijas, bija mazliet nobīdījies. Tas bija viļņotais dakstiņš, kas klājās pāri citiem, ar izcilni apakšpusē, lai nenoslīdētu no jumta latas. Bet tieši šis dakstiņš slīdēja. Tas brīvi gulēja uz latas starp pārējiem dakstiņiem, it kā izcilnis būtu nocirsts.

Kad Karls to satvēra, dakstiņš padevās bez problēmām.

Karls dziļi ieelpoja aso septembra gaisu.

Visu augumu pāršalca tā retā nojauta, ka priekšā gaida kaut kas pavisam īpašs. Tādu droši vien piedzīvoja Hovards Kārters, kad viņi izcirta mazo caurumu kapeņu durvīs un piepeši atradās Tutanhamona atdusas vietā. Karla acu priekšā, tukšumā zem dakstiņa, minerālvatē stāvēja nekrāsota metāla kastīte, ietīta caurspīdīgā plastikātā.

Piepeši Karla sirds sāka dauzīties. Tad viņš pasauca mājkalpotāju.

-     Paskatieties uz to kasti.

Viņa negribīgi pieliecās un paskatījās zem dakstiņiem. Tur ir kaste. Kas tas ir?

-    Es nezinu, bet jūs tagad varat apliecināt, ka esat to šeit redzējusi.

Sieviete skarbi paskatījās uz viņu. Vai mani tagad apsūdzēs, ka man nav acu pierē?

Karls pavērsa savu mobilo telefonu pret caurumu un uzņēma pāris fotogrāfiju. Viņš parādīja tās mājkalpotājai.

-    Vai esam vienojušies, ka šis ir caurums, kuru es tikko nofotografēju?

Sieviete iesprauda rokas sānos. Labāk neko vairāk viņai nejautāt.

-    Tagad es kasti izņemšu un aizvedīšu uz pārvaldi. Tas nebija jautājums, tikai fakta konstatācija. Citādi viņa noskries lejā, pamodinās Kasandru Lasenu, un tad gan būs tracis.

Beidzot viņa drīkstēja iet un devās prom, purinādama galvu un ar iedragātu ticību varas iestāžu intelektam.

Karls bridi apsvēra, vai neizsaukt tehnisko nodaļu, taču atteicās no šīs idejas, iedomājies par norobežojošās lentes kilometriem un vīriem baltos kombinezonos. Viņiem pietika ko darīt, bet viņš nevarēja gaidīt. Tā, lūk.

Karls piesardzīgi izņēma kasti, atlika dakstiņu vietā, ienesa kasti istabā, uzlika uz galda, izsaiņoja no plastikāta un bez grūtībām atvēra. Visu vienā plūstošā, neapzinātā kustībā.

Pašā augšā atradās mazs rotaļu lācītis, ne lielāks par sērkociņu kastīti. Pavisam gaišs, drīzāk dzeltenīgs, ar nodilušu plīšu uz purniņa un ķepām. Varbūt kādreiz Kimijas dārgākā manta un vienīgais draugs. Varbūt kāda cita draugs. Tad viņš pacēla avīzes lapu zem lācīša. Stūrī bija rakstīts: Berlingske Tidende, 1995. gada 29. septembris. Tā bija diena, kad viņa pārcēlās pie Bjarnes Tēgersena. Nekā cita interesanta avīzē nebija, tikai daudz darba piedāvājumu.

Karls lūkojās kastē, cerēdams, ka tur viņu gaida dienasgrāmatas piezīmes vai vēstules, kas varētu atklāt ziņas par senām domām un darbiem, taču atrada tikai piecas mazas plastikāta kabatiņas, kādās glabā izbrāķētas pastmarkas vai kartītes ar ēdienu receptēm. Viņš instinktīvi tvēra jakas kabatā, izņēma baltus kokvilnas cimdus, uzvilka tos un izcēla visu kaudzi no metāla kastes.

"Kāpēc gan tādas mantas būtu tik labi jānoslēpj?" Karls nodomāja un saprata atbildi, ieraudzījis divas apakšējās kabatiņas.

Ak kungs! viņš skaļi izsaucās.

Tur bija divas Trivial Pursuit spēles kartītes. Katra savā kabatiņā.

PĒC PIECU MINŪŠU ilgas koncentrēšanās viņš izņēma savu bloknotu un rūpīgi pierakstīja plastikāta kabatiņu savstarpējo novietojumu kaudzē.

Pēc tam viņš tās uzmanīgi aplūkoja citu pēc citas.

Vienā kabatiņā glabājās vīriešu rokaspulkstenis, otrā auskars, trešajā kaut kas līdzīgs gumijas aprocei un, beidzot, pēdējā kabatlakats.

Četras kabatiņas un vēl divas ar Trivial Pursuit kartītēm.

Karls iekoda lūpā.

Kopā sešas.

22. NODAĻA

»

DITLEVS UZSKRĒJA PA slimnīcas kāpnēm četros lēcienos.

Kur viņš ir? viņš uzsauca sekretārei un devās virzienā, kurp bija vērsts viņas rādītājpirksts.

Franks Helmonds tur gulēja pavisam viens, tukšā dūšā, gatavodamies otrajai operācijai.

"Savādi," Ditlevs nodomāja, pārlaizdams skatienu palagam līdz Helmonda apsaitētajai sejai. "Tas muļķis te guļ un skatās uz mani bez respekta. Vai viņš neko nav iemācījies? Kurš viņam nodarīja pāri, un kurš viņu atkal salāpīja?"

Galu galā viņi par visu bija vienojušies. Daudzo dziļo brūču ārstēšanai sekos viegla sejas ādas pacelšana, un tiks nostieptas arī zonas ap kaklu un krūškurvi. Ditlevs varēja Helmondam piedāvāt tauku atsūkšanu, ķirurģiju un prasmīgas rokas. Un, ja vēl ņēma vērā, ka tam visam viņš bija spiests pievienot sievu un veselu bagātību, tad viņi bija nonākuši līdz punktam, kur būtu saprātīgi gaidīt no Helmonda ja ne pateicību, tad vismaz to, lai viņš ievēro vienošanos un izrāda zināmu devu pazemības.

Taču vienošanās netika ievērota, jo Helmonds bija izpļāpājies. Tagad māsiņas brīnījās par dzirdēto. Būs jāved viņas pie prāta.

Lai cik apdullinātā stāvoklī pacients toreiz būtu bijis, šie vārdi tomēr bija atskanējuši. "To izdarīja Ditlevs Prams un Ulriks Dibels-Jensens."

To viņš bija pateicis.

Ditlevs aiztaupīja Helmondam ievadu. Izskatījās, ka tas vīrs ir gatavs dzirdēt jebko.

-    Vai tu zini, cik viegli narkozē nogalināt cilvēku tā, ka to nevar atklāt? viņš jautāja. Nezini? Šovakar tevi gatavos nākamajai operācijai, Frank, un jācer, ka anesteziologiem nenodrebēs roka. Galu galā es maksāju par to, lai viņi dara savu darbu kārtīgi. Viņš pacēla pirkstu pret Helmondu. Un vēl viens sīkums. Es pieņemu, ka tu tagad ievērosi vienošanos un turēsi muti. Citādi pastāv risks, ka tavi orgāni nokļūs pie jaunākiem un labākiem cilvēkiem par tevi, un tas taču nebūtu diez cik patīkami, vai ne?

Ditlevs aptaustīja infūzijas sistēmu, kas jau bija pievienota vēnai. Es nepieminu ļaunu, Frank. Un tu ari nedrīksti to darīt, skaidrs?

Viņš stipri pagrūda Helmonda gultu un pagriezās. Ja tas nelīdzēs, tad lai šī nulle vaino sevi.

Ditlevs aizcirta durvis tik stipri, ka garāmejošs sanitārs tās pārbaudīja, kad viņš bija pagriezis muguru.

Pēc tam Ditlevs devās taisnā ceļā uz mazgātavu. Bija nepieciešama vairāk nekā vārdiska varas izrādīšana, lai padzītu riebīgo sajūtu, kādu radīja Helmonda klātbūtne.

Viņa jaunākais ieguvums meitene no tās Mindanao daļas, kur nogrieza galvu, ja tu pārgulēji ar nepareizo cilvēku, vēl nebija izmēģināts. Ditlevs bija uzlūkojis viņu ar lielu patikšanu. Viņa bija tieši tāda, kādas viņam patika. Izvairīgs skatiens un skaidra apziņa par pašas niecīgo vērtību. Apvienojumā ar viņas auguma pieejamību tie aizdedzināja viņā ugunsgrēku. Ugunsgrēku, kuru bija nepieciešams apdzēst.

-    ES KONTROLĒJU SITUĀCIJU ar Helmondu, viņš vēlāk sacīja. Ulriks, sēžot pie stūres, apmierināti pamāja ar galvu. Bija skaidri redzams, ka tas viņam ir liels atvieglojums.

Ditlevs lūkojās uz ainavu, priekšā lēnām iezīmējās mežs. Viņu pārņēma miers. Visā visumā tas bija diezgan labs noslēgums kopumā ļoti nekontrolējamai nedēļai.

-    Un policija? iejautājās Ulriks.

-    Arī. Tas Karls Mērks ir atstādināts no lietas.

Viņi apstājās pie Torstena īpašuma jau piecdesmit metru no vārtiem un pavērsa sejas pret kamerām. Pēc desmit sekundēm uz ceļa starp eglēm atvērsies vārti.

Kad viņi iebrauca pagalmā, Ditlevs mobilajā telefonā nospieda Torstena numuru. Kur tu tagad esi? viņš jautāja.

-    Brauc garām stallim un atstāj mašīnu tur. Es esmu zvērnīcā.

-    Viņš ir zvērnīcā, Ditlevs sacīja Ulrikam, sajuzdams, kā viņu pārņem uzbudinājums. Tā bija rituāla visintensīvākā daļa, turklāt tā pavisam noteikti visvairāk aizrāva Torstenu.

Viņi daudzkārt bija redzējuši Torstenu Florīnu starp gandrīz kailām modelēm, bija redzējuši draugu starmešu gaismā un ietekmīgu cilvēku uzmanības lokā, tomēr nekad viņš neizjūta lielāku baudu kā zvērnīcā pirms medībām.

Nākamās medības notiks darbdienā. Datums vēl nebija nolikts, bet tas būs jau pēc nedēļas. Šoreiz piedalīsies tikai cilvēki, kas jau agrāk izpelnījušies tiesības nošaut dienas īpašo medījumu. Cilvēki, kas šādās medībās jau laimējuši ievērojamus piedzīvojumus un materiālus labumus. Cilvēki, kuriem varēja uzticēties.

Ulriks apturēja Rover brīdī, kad Torstens iznāca no ēkas ar asinīm notrieptā gumijas priekšautā.

-    Tieši laikā, viņš sacīja ar platu smaidu. Tātad viņš nāca no kaušanas.

KOPŠ IEPRIEKŠĒJĀS REIZES, kad viņi te viesojās, halle bija pārveidota lielāka. Garāka un gaišāka, ar stikla rūšu miriādēm. Četrdesmit latviešu un bulgāru strādnieku bija padarījuši darbu, un Dūeholta sāka līdzināties pilij, kādu Torstens bija iecerējis savu privāto mājokli, kad pirms piecpadsmit gadiem tikai divdesmit četru gadu vecumā bija nopelnījis savus pirmos daudzos miljonus.

Telpā bija aptuveni piecsimt būru ar zvēriem. Visus apgaismoja halogēnspuldzes.

Bērnam pastaiga Torstena Florina zvērnicā būtu daudz eksotiskāks piedzīvojums nekā zooloģiskā dārza apmeklējums. Pieaugušajam ar daudzmaz normālu attieksmi pret dzīvnieku labturibu tas būtu šoks.

-     Paskatieties, sacīja Torstens. Komodo varāns.

Viņš priecājās tik acīmredzami, it kā viņa ķermeni pāršalktu orgasms. Ditlevs viņu saprata. Tas nebija nekāds ikdienišķais medījums tas bija bīstams un aizsargājams.

-     Domāju, ka mēs paņemsim to līdzi uz Saksenholdu muižu, kad būs uzsnidzis sniegs. Tur medību lauki ir viegli pārskatāmi, un šitādi velli ļoti labi māk slēpties. Vai jūs varat to iztēloties?

-    Cik esmu dzirdējis, to kodiens esot visinficētākais pasaulē, sacīja Ditlevs. Jāmērķē precīzi, pirms tas iecērt tevī žokļus.

Viņi redzēja Florīnu nodrebam gluži kā no aukstuma. Jā, viņš bija sagādājis patiesi lielisku medījumu. Dievs vien zina, kā.

-    Un nākamreiz? Ulriks ziņkārīgi jautāja.

Torstens iepleta rokas. Tas nozīmēja, ka viņam ir ideja, bet viņiem pašiem jānoskaidro, kāda.

-    Izvēles iespējas ir tur, Torstens sacīja, norādīdams garām milzum daudziem būriem, kuros tupēja mazi zvēriņi ar lielām acīm.

Te valdīja klīniska tīrība. Par to, lai šis milzīgais dzīvnieku daudzums ar kilometriem garu kopējo gremošanas sistēmu un tikpat apjomīgo vielmaiņu neliktu zālē dominēt sīvajai urīna un mēslu smakai, gādāja Torstena lieliskā tumšādaino strādnieku komanda. Muižā dzīvoja trīs somāliešu ģimenes. Viņi izcili tīrīja, gatavoja ēdienu, slaucīja putekļus un mēza mēslus, bet nekad nebija manāmi viesu klātbūtnē. Nebūtu taču labi, ja sāktos runas.

Pēdējā rindā cits pie cita stāvēja seši augsti būri, kuros bija redzami sarāvušies silueti.

Ditlevs pasmaidīja, ielūkojies pirmajos divos. Šimpanzei bija mierīga daba, tomēr tā agresīvi lūkojās uz kaimiņu savvaļas dingo, kas stāvēja ar kājstarpā ierautu asti un trīsēja, siekalām pilot no atņirgtajiem zobiem.

Torstens gluži vienkārši bija satriecoši izdomas bagāts. Krietni pārspējot visu, ko sabiedrība uzskata par pieļaujamu. Viņam draudēja cietumsods un naudas sodi miljonu vērtībā, ja viņa pasaulē gadltos ieskatīties dzīvnieku aizsardzības organizācijām. Šī impērija sabruktu uz vietas. Sievietes ar stilu un pašcieņu bez problēmām spēja staigāt kažokos, bet viņas noteikti protestētu, redzot, ka šimpanze līdz nāvei pārbiedē dingo vai ir spiesta kliedzot bēgt no nāves pa Dānijas mežiem.

Pārējos četros būros bija parastāki dzīvnieki. Vācu dogs, milzlgs āzis, āpsis un lapsa. Pirmie trīs gulēja sienā un skatījās uz cilvēkiem, it kā būtu aptvēruši savu likteni. Lapsa trīcēdama stāvēja kaktā.

-Jūs noteikti domājat: kas te notiek? Es jums paskaidrošu. Florīns iebāza roku priekšauta kabatā un pamāja uz vācu doga pusi. Redziet, tam sunim ir simt gadu garš ciltskoks. Tas man izmaksāja divsimt tūkstošus kronu, bet es nedomāju ļaut, lai tas nodod tālāk savus ļauno, šķībo acu gēnus.

Ulriks, protams, iesmējās.

Bet tas ir pavisam īpašs dzīvnieks, Torstens sacīja, pamādams uz otru būri. Jūs noteikti atceraties, ka mans lielais elks ir augstākās tiesas advokāts Rūdolfs Sands, kas gandrīz sešdesmit piecu gadu garumā rūpīgi reģistrēja savas trofejas. Viņš tiešām bija leģendārs mednieks. Florīns pamāja ar galvu un pabungoja pa restēm, bet dzīvnieks atkāpās nolaistu galvu un draudīgiem ragiem. Sands nošāva precīzi piecdesmit trīs tūkstošus divsimt septiņdesmit sešus dzīvniekus. Līdzīgs āzis bija viņa nozīmīgākā un lielākā trofeja. Tā ir vītņragu kaza, varbūt labāk pazīstama kā Pakistānas marhurs. Sands gandrīz divdesmit gadu medīja kādu marhuru āzi Afganistānas kalnos, līdz beidzot pēc simt divdesmit piecas dienas ilgām, grūtām medībām viņam izdevās trāpīt milzīgam, ļoti vecam āzim. Iesaku jums izlasīt internetā par viņa piedzīvojumiem. Līdzīgs mednieks būtu tālu jāmeklē.

-    Tātad tas ir marhurs? Ulrika smaids pats par sevi bija nogalinošs.

Torstens priecājās: Jā, turklāt tikai dažus kilogramus vieglāks par Sanda āzi. Lai būtu pilnīgi precīzi: divarpus kilogramus. Krāšņs dzīvnieks. Tādus dabū, ja ir kontakti Afganistānā. Lai dzīvo karš!

Viņi iesmējās un pievērsa skatienu āpsim.

-     Āpsis gadiem ilgi dzīvoja tepat uz dienvidiem no šīm mājām, bet nesen pienāca par tuvu vienam slazdam. Man ar šito vellu ir ļoti personiskas attiecības.

Tātad to viņi nešaus, nodomāja Ditlevs. To Torstens pats kādu dienu piebeigs.

-    Un te mums ir kūmiņš. Kā jūs domājat, kas padara to tik īpašu?

Viņi ilgi skatījās uz drebošo lapsu. Tā šķita nobijusies, tomēr stāvēja, galvu nekustīgi pastiepusi pret viņiem, līdz Ulriks iespēra pa restēm.

Lapsa metās pie viņiem tik ātri, ka klakšķošie žokļi paspēja iecirsties Ulrika kurpes purngalā. Ulriks un Ditlevs salēcās. Un tad viņi pamanīja putas ap muti, vājprātu acīs un nāvi, kas saēda dzīvnieku.

-    Klau, Torsten, tas tak ir velnišķīgi. Tas ir īstais, vai ne? Šo dzīvnieku mēs medīsim nākamreiz. Palaidīsim brīvībā ar trakumsērgu slimu lapsu. Ulriks jautri iesmējās, un Ditlevs bija spiests darīt to pašu. Tu esi atradis dzīvnieku, kas labi pazīst mežu un turklāt ir traks. Es gandrīz nevaru sagaidīt, kad tu to pastāstīsi medniekiem. Velns parāvis, Torsten! Kāpēc mums tas neienāca prātā agrāk?

Torstens iesmējās kopā ar draugiem, bet hallē atskanēja čaboņa un graboņa, kad dzīvnieki iespiedās savu būru tālākajos kaktiņos.

-     Labi, ka tu valkā tik pamatīgus zābakus, Ulrik! Torstens smējās, norādīdams uz zobu nospiedumiem, kas joprojām bija redzami pēc pasūtījuma darinātajos Wolverine. Citādi mums nāktos apciemot Hilleredas slimnīcu, un to būtu grūti izskaidrot, vai ne?

-    Un vēl viena lieta, Torstens turpināja, aizvilkdams viņus uz halles visgaišāko daļu. Paskatieties!

Viņš norādīja uz šautuvi, kas bija izbūvēta halles paplašinājumā. Aptuveni divus metrus augsta un vismaz piecdesmit metru gara caurule. Rūpīgi iezīmēta metru pa metram. Trīs mērķi: viens lokam un bultām, viens šautenēm un visbeidzot armēta tērauda kaste nopietnākiem kalibriem.

Viņi iespaidoti lūkojās uz sienām. Vismaz četrdesmit centimetru skaņas izolācija. Tikai sikspārnis ārā spētu sadzirdēt šāvienus.

-    Visā garumā ir ierīkotas gaisa sprauslas, tā ka caurulē var simulēt dažādu veidu vējus. Torstens nospieda pogu. Šāds vēja stiprums rada novirzi, kas, šaujot ar loku, prasa divu trīs procentu korekciju. Jūs redzat tabulu. Viņš norādīja uz miniatūru datora ekrānu pie sienas. Tur var ievadīt datus par dažādu veidu ieročiem un vēja simulācijām. Viņš iegāja slūžās. Bet vispirms tas jāsajūt uz ādas. Mēs taču nevaram aprīkojumu paņemt līdzi uz Gribskovu.

Ulriks viņam sekoja. Viņa biezie mati nepakustējās ne par milimetru. Šajā punktā Torstenam laikam bija mazliet labāks galvas ādas indikators.

-    Nu tad tā, Torstens turpināja. Mēs palaidīsim mežā traku lapsu. Kā jūs redzējāt, tā ir neprātīgi agresīva, un dzinējiem būs jāuzvelk kāju aizsargi līdz pat cirkšņiem. Viņš parādīja ar rokām. Neaizsargāti būsim mēs pārējie mednieki. Protams, es parūpēšos, lai tuvumā būtu vakcīna, bet cilvēku var nogalināt ari vienkāršas brūces, ko lapsa var uzplēst savā ārprāta niknumā. Pārrauta augšstilba artērija. Jūs zināt, kas notiek tādā gadījumā.

-    Kad tu to pastāstīsi dalībniekiem? Ulriks jautāja pacilātā balsī.

-    Tieši pirms sākuma, bet tagad paskatieties, draugi!

Torstens pieliecās aiz salmu ķīpas un izņēma savu ieroci.

Ditlevs jau bija sajūsmā par viņa izvēli. Tas bija arbalets ar tālskata tēmēkli. Aizliegts Dānijā kopš ieroču likuma izmaiņām 1989. gadā, bet velnišķīgi nogalinošs un izcils tēmēšanā. Protams, ja cilvēks to prot. Turklāt vienā reizē varēja izdarīt tikai vienu šāvienu, jo pārlādēšana prasīja laiku. Tās būs medības ar daudziem nezināmajiem un lielu risku. Tieši tā, kā tam jābūt.

-    Tā nosaukums būs Relayer Y25. Excalibur jubilejas modelis nākamajā pavasarī. Ir saražoti tikai tūkstoš eksemplāru un vēl šie divi. Labāk nevar būt. Viņš izvilka no paslēptuves vēl vienu un pasniedza draugiem katram savu.

Ditlevs satvēra savējo izstieptā rokā, tas nesvēra gandrīz neko.

-     Mēs tos ievedām valstī izjauktus. Katra daļa ir nosūtīta atsevišķi. Man šķita, ka viena no detaļām ir pazudusi, bet vakar tā atradās. Torstens iesmējās. Pagāja vesels gads. Nu, ko jūs domājat?

Ulriks uzsita knipi pa stiegru. Tā skanēja kā arfa. Ass, dzidrs tonis.

-    Tas varot uzvilkt divsimt mārciņu, bet es domāju, ka vairāk. Un ar 2219 bultu pat lieli zvēri neizdzīvos pēc šāviena astoņdesmit metru attālumā. Paskatieties.

Torstens paņēma vienu arbaletu, nolika balstu uz grīdas un iespieda tur kurpi. Tad viņš stingri pavilka un nospriegoja stiegru. Viņi saprata, ka Torstens to ir izmēģinājis daudz reižu.

Viņš izņēma bultu no maka un piesardzīgi ielika to ierocī. Gara, līgana, mierīga kustība, tik atšķirīga no eksplozīvā spēka, ar kādu viņš pēc dažām sekundēm raidīja bultu uz mērķi četrdesmit metru attālumā.

Viņi bija gaidījuši, ka Torstens trāpīs mērķī, bet nebija spējuši iedomāties, cik lielu loku bulta vispirms uzzīmēs gaisā un ka, caururbusi mērķi, tā pazudīs.

-    Kad šausiet uz lapsu, parūpējieties, lai jūs stāvētu augstāk un bulta netrāpītu kādam no dzinējiem, jo tā izurbsies zvēram cauri, ja vien netrāpīsiet tieši lāpstiņās, bet to jau jūs negribēsiet, vai ne? Citādi tā nenomirs, bet vienkārši aizskries.

Viņš pasniedza draugiem lapiņu.

-    Te būs adrese mājaslapai par arbaleta salikšanu un izmantošanu. Es jums ieteiktu kārtīgi noskatīties visus videomateriālus.

Ditlevs paskatījās uz norādīto saiti:

http://www.excaliburcrossbow.com/demo/listnings . php?category-id=47

-     Kāpēc? viņš pajautāja.

-    Tāpēc, ka lozēšanā uzvarēs viens no jums.

23. NODAĻA

9

ATGRIEZIES PAGRABĀ, KARLS atrada vienu vienīgu galdu uz grīļīgām kājām. Tam blakus uz ceļiem tupēja Roze, lamādama kādu skrūvi. "Glīts dibentiņš," Karls nodomāja un pārkāpa pāri Rozei, neteikdams ne vārda.

Viņš šķībi palūkojās uz samontēto galdu un tad ar nelāgām nojautām uzlūkoja vismaz divdesmit dzelteno lapiņu, aizpildītu ar Asada drukātajiem burtiem. Piecas no tām ziņoja par Markusa Jakobsena zvanu, tās Karls tūlīt saburzīja. Pārējās viņš savāca lipīgā kaudzītē un iebāza kabatā.

Viņš ielūkojās Asada niecīgajā kabinetā un redzēja, ka lūgšanu paklājiņš un biroja krēsls ir tukšs.

-     Kur viņš ir? Karls pajautāja Rozei.

Viņa nepūlējās atbildēt, tikai norādīja Karlam aiz muguras.

Ielūkojies savā kabinetā, viņš ieraudzīja Asadu, kas sēdēja, uzstutējis kājas pār papīru kaudzi uz galda, aizrāvies ar lasīšanu un aizmirsis realitāti. Viņa galva sparīgi māja vienā ritmā ar nezināmas izcelsmes dūcošo mūziku, kas plūda no viņa austiņām. Kūpoša tējas glāze stāvēja uz kaudzītes, kuru Karls dēvēja par pirmo kategoriju lietas bez noziedznieka. Izskatījās omulīgi un darbīgi.

-    Pie joda, Asad, ko tu te dari? Karls izsaucās tik asi, ka puisis uzlēca kājās kā atspere, papīra lapas lēni noplīvoja gaisā, bet tējas glāzes saturs izšļakstījās pa visu galdu.

Apjukušais palīgs metās pie galda, slaucīšanai izmantojot džempera piedurknes. Tikai kad Karls uzlika mierinošu plaukstu viņam uz pleca, Asada apjukušo sejas izteiksmi nomainīja labi pazīstamais šķelmīgais smaids, kas vēstīja, ka viņam ļoti žēl un viņš tur neko nevarēja darīt, bet patiesībā viņam ir aizraujoši jaunumi, ko pastāstīt. Viņš beidzot noņēma austiņas.

-    Jā, piedod, ka sēžu te, bet savā kabinetā es visu laiku dzirdēju viņu.

Asads ar īkšķi norādīja uz gaiteni, kur Rozes lāsti un lamas veidoja tikpat nepārtrauktu skaņu straumi kā dažādās dīvainās lietas, kas šalkoja pagrabstāva kilometriem garajās kanalizācijas caurulēs.

-    Vai tad tev nevajadzēja palīdzēt viņai samontēt tos galdus, Asad?

Palīgs uzlika klusinošu pirkstu uz savām pilnīgajām lūpām. Viņa grib pati. Es mēģināju.

-    Lūdzu, ienāc, Roze! Karls uzsauca un nometa visslapjāko papīru kaudzi kaktā uz grīdas.

Viņa nostājās abu priekšā ar negantu skatienu, tik cieši sagrābusi skrūvgriezi, ka pirkstu kauliņi balti spīdēja.

-    Tev ir desmit minūtes laika, lai te iekārtotu abus krēslus, Roze, Karls sacīja. Asad, palīdzi viņai tos izsaiņot.

VIŅI SĒDĒJA KARLA priekšā kā divi skolēni. Krēsliem nebija ne vainas, lai gan viņš pats diezin vai būtu izvēlējies zaļas tērauda kājas. Arī pie tā laikam būs jāpierod.

Karls pastāstīja par atradumu Ordrupas mājā un nolika atvērto metāla kasti uz galda.

Roze šķita vienaldzīga, bet Asada acis grasījās izsprāgt no pieres.

-    Ja mēs uz abām Trivial kartītēm atradīsim pirkstu nospiedumus, kas atbilst vienam vai abiem Rērvigā noslepkavotajiem, tad jādomā, ka arī uz pārējiem priekšmetiem ir tādu cilvēku pirkstu nospiedumi, kuri piedzīvojuši ļoti vardarbīgus notikumus, Karls sacīja un bridi pagaidīja, līdz izskatījās, ka tie abi ir sapratuši tikko teikto.

Viņš nolika tiem priekšā lāciti un visas sešas plastikāta kabatiņas. Kabatlakats, pulkstenis, auskars, gumijas aproce un divas Trivial Pursuit kartītes.

"Ai, cik jauks," teica lācītim pievērstās Rozes acis. Ko gan citu varēja gaidīt?

-     Vai redzat, kas te ir pats neparastākais? Karls jautāja.

-     Ir divas kabatiņas ar Trivial kartītēm, bez vilcināšanās atbildēja Roze. Tātad viņa tomēr bija klāt. Viņš to nebūtu gaidījis.

-     Tieši tā, Roze. Lieliski. Un tas nozīmē?

-    Jā, nu tas gluži loģiski nozīmē, ka ikviena kabatiņa ir drīzāk cilvēks, nevis notikums, sacīja Asads. Citādi jau Trivial kartītes būtu vienā plastmasas lietiņā, vai ne? Rērvigas slepkavībām bija divi upuri. Tātad divas plastmasas. Viņš plaši iepleta rokas. Tikpat plaši kā smaidu. Tātad viena plastmasa katram cilvēkam.

-     Tieši tā, atteica Karls. Uz Asadu varēja paļauties.

Šajā brīdī Roze sakļāva plaukstas un lēnām pacēla tās pie mutes. Atskārsme, šoks vai abi to zināja tikai viņa pati.

-Jūs tātad domājat, ka runa ir par sešām slepkavībām? viņa sacīja.

Karls uzsita pa galdu. Sešas slepkavības, tieši tā! viņš iesaucās. Tagad viņi visi domāja vienu un to pašu.

Roze atkal lūkojās uz mazo, jauko lācītī. Kaut kādā ziņā viņa nespēja to saistīt ar visu pārējo, tas jau arī nebija viegli.

-     Jā, Karls teica. Šim puisim noteikti ir sava nozīme, ja jau tas nav iesaiņots tāpat kā visas pārējās mantas.

Viņi visi sēdēja un bridi lūkojās uz lācītī.

-     Mēs, protams, nezinām, vai visiem priekšmetiem ir saistība ar slepkavībām, bet tāda iespēja pastāv. Karls pastiepa roku pār galdu. Asad, padod man Johana Jakobsena sarakstu, tas ir pie tāfeles tev aiz muguras.

Viņš nolika sarakstu uz galda, lai abi pārējie varētu to redzēt, un norādīja uz divdesmit notikumiem, ko bija pierakstījis Johans Jakobsens.

-     Nekur nav teikts, ka šīm lietām ir jelkāds sakars ar Rērvigas slepkavībām. Varbūt starp tām vispār nav nekādas saistības. Bet varbūt, lietas sistemātiski izskatot, mums izdosies atrast starp tām kaut vienu, kas varētu būt saistīta ar kādu no šiem priekšmetiem, un ar to pietiks. Ja mēs to atradīsim, tad būsim uz zaļa zara. Ko teiksi, Roze? Vai tu ķersies tām klāt?

Roze noņēma plaukstas no galda un piepeši vairs neizskatījās īpaši jauka. Tu raidi neticami mulsinošus signālus, Kari. Vienā brīdī mēs nedrīkstam sarunāties, bet nākamajā jau strādājam uz pilnu klapi. Tad man jāmontē tie galdi, tad atkal nav jāmontē. Ar ko lai te rēķinās? Ko tu teiksi pēc desmit minūtēm?

-    Ei, ei, Roze! Tu kaut ko esi pārpratuši. Tev jāsamontē galdi, tieši tu tos pasūtīji.

-    Tas nu pavisam noteikti ir skandāls, ka divi vīrieši ļauj man to darīt vienai.

Te iejaucās Asads. Ēe, es taču labprāt… vai tad es neteicu? viņš mēģināja iebilst.

Taču Roze ietiepās: Kari, tu saproti, cik smagi ir ar tiem dzelžiem? Visu laiku kaut kas iesprūst.

-    Tu tos pasūtīji, un rīt tiem jāstāv gaitenī samontētiem! Mums būs viesi no Norvēģijas. Vai tu esi aizmirsusi?

Roze atkāpās, it kā viņam būtu slikta elpa. Jau atkal! Viesi no Norvēģijas? Viņa paskatījās apkārt. Viesi no Norvēģijas, kā tad tā? Te taču izskatās pēc lietoto preču bodes. Un par Asada skabūzi vispār nerunāsim.

-     Nu tad dari kaut ko, Roze.

-     Labrīt! Vai man jādara vēl arī tas? Diezgan daudz uzdevumu reizē. Tad tu laikam arī gribēsi, lai paliekam te visu nakti.

Karls pašūpoja galvu. Protams, tāda iespēja pastāvēja.

-     Nē, bet mēs varētu satikties rit no rīta piecos, viņš atbildēja.

-     Piecos! Tas Rozi tomēr izsita no līdzsvara. Nē, zini ko! Tu taču esi pilnīgi sajucis! viņa rājās, bet Karls centās iedomāties, kuram no viņas vecās darbavietas varētu pajautāt, kā viņi šo spoku ir spējuši izturēt ilgāk par nedēļu.

-     Nu, Roze, Asads mēģināja izlīdzināt situāciju. Tas jau tad arī ir tikai tāpēc, ka tagad šitā lieta kustas uz priekšu.

Šajā mirklī Roze pielēca kājās. Sasodīts, Asad, nejaucies labāk strīdā! Un izbeidz lauzīt valodu. Tu taču vari runāt pareizi. Esmu dzirdējusi, kā tu runā pa telefonu, tev izdodas pavisam labi.

Pēc tam viņa pagriezās pret Kārlu.

-     Viņš, Roze norādīja uz Asadu. Viņš var samontēt galdus, un es parūpēšos par pārējo. Un rit ieradīšos tikai pussešos, jo agrāk man nav autobusa. Tad viņa paķēra lācīti un iebāza to Karla krūšu kabatā.

-    Un tam tu pats atradīsi īpašnieku. Vai esam vienojušies?

Asads un Karls skatījās uz galdu, kad viņa izbrāzās pa durvīm. Ivonne no Olsena bandas bija atradusi savu līdzinieci.

-     Nu, vai mēs… Asads ieturēja mazu, mākslīgu pauzi, lai izvērtētu valodas pareizību. Vai mēs oficiāli izmeklējam lietu, Kari?

-     Nē, vēl ne. Rīt redzēsim. Karls pacēla gaisā dzelteno lapiņu žūksni. Es redzu, ka tev ir bijis daudz darba, Asad. Tu atradi kādu, ar ko mēs varētu parunāt internātskolā. Kas viņš ir?

-     Nu, par to es te lasīju, kad tu atnāci, Kari. Asads pasniedzās pār galdu un sameklēja dažas kopijas no vecajiem internātskolas žurnāliem.

-     Es piezvanīju uz skolu, bet viņi nebija īpaši priecīgi, kad es gribēju ar kādu runāt par Kimiju un pārējiem. Domāju, ka viņiem nepatika interese par slepkavībām. Man ari liekas, ka izmeklēšanas dēļ viņi toreiz apdomāja, vai neizmest no skolas Pramu,

Dibelu-Jensenu, Florīnu un Volfu. Asads papurināja galvu. Nu, tur es neko daudz neizdabūju. Bet pēc tam man radās ideja sameklēt kādu, kas gāja vienā klasē ar to puiku, kurš nokrita un nositās Bellahojā. Un vēl es tad laikam esmu sameklējis vienu skolotāju, kas strādāja skolā, kad tur mācījās Kimija un pārējie. Varbūt viņš būs ar mieru runāt, jo nav strādājis tur pārāk ilgi.

BIJA GANDRĪZ ASTOŅI vakarā, kad Karls stāvēja un skatījās uz Hārdija tukšo gultu mugurkaula traumu klīnikā.

Viņš saķēra pirmo baltajā virsvalkā tērpušos cilvēku, kas nāca garām.

-     Kur viņš ir? Karls jautāja ar ļaunām nojautām.

-    Vai esat tuvinieks?

-Jā, viņš atbildēja, pieredzes izmācīts.

-    Hārdijam Henningsenam bija problēmas ar ūdeni plaušās. Mēs ievietojām viņu palātā, kur varam labāk palīdzēt.

Sieviete norādīja uz telpu, pie kuras durvīm karājās plāksnīte Intensīvās terapijas nodaļa. Nepalieciet ilgi, viņa sacīja. Viņš ir ļoti noguris.

Palātā neradās nekādas šaubas, ka Hārdijam kļuvis sliktāk. Elpināmais aparāts darbojās ar pilnu jaudu. Hārdijs gulēja pussēdus, ar kailu rumpi, rokas uz segas, maska pāri sejai, caurulīte degunā, visur infūzijas sistēmas un mērinstrumenti.

Hārdija acis bija vaļā, taču viņš bija pārāk noguris, lai pasmaidītu, ieraudzījis Kārlu.

-    Sveiks, vecais draugs! Karls sacīja, piesardzīgi uzlikdams plaukstu viņam uz rokas. Ne tāpēc, ka Hārdijs kaut ko varētu sajust, un tomēr. Kas noticis? Tev esot bijis ūdens plaušās.

Hārdijs kaut ko teica, bet balss pazuda maskā un aparātu nemitīgajā dūkoņā. Karls pielika ausi tuvāk. Atkārto vēlreiz.

-     Man plaušās bija kuņģa sula, atskanēja dobja atbilde.

"Velns parāvis!" Karls nodomāja un saspieda paralizēto

roku. Tev jāizķepurojas, Hārdij. Tu dzirdi?

-    Punkts uz rokas ir kļuvis lielāks, Hārdijs čukstēja. Dažreiz tas deg kā ugunī, bet es nevienam to neesmu teicis.

Karls zināja, kāpēc, un tas viņam nepatika. Hārdijs cerēja, ka roka kļūs tik kustīga, lai to varētu pacelt, paņemt šķēres un pārdurt miegartēriju. Jautājums, vai vajadzētu dalīties ar viņu šajā cerībā.

-    Man ir kāda problēma, Hārdij. Es gribētu, lai tu man palīdzi, Karls sacīja un pievilka krēslu pavisam tuvu draugam. Tu no senajiem laikiem Roskildē pazīsti Larsu Bjernu daudz labāk par mani. Varbūt tu vari man pateikt, kas pie mums īsti notiek?

Viņš īsos vārdos paskaidroja, kā apturēta viņa izmeklēšana. Baks uzskatīja, ka tur piedalās ari Larss Bjerns. Un policijas vadība pilnībā atbalstīja lēmumu apturēt lietu.

-    Viņi man atņēma apliecību, Karls pabeidza.

Hārdijs gulēja un blenza griestos. Vecais Hārdijs tagad būtu paņēmis cigareti.

-    Larss Bjerns vienmēr nēsā tumšzilu kaklasaiti, vai ne? viņš pēc brīža ar lielām grūtībām izstostīja.

Karls aizvēra acis. Jā, tas tiesa. Kaklasaite un Bjerns bija nešķirami, un tā tiešām bija zila.

Hārdijs mēģināja ieklepoties, bet skaņa atgādināja katliņu, kas izvārījies sauss.

-    Viņš ir bijušais internātskolas audzēknis, Kari, atskanēja klusa balss. Uz kaklasaites ir četras mazas gliemenes. Tā ir internātskolas šlipse.

Karls sēdēja pavisam kluss. Pirms dažiem gadiem skolā notika izvarošana, kas gandrīz sagrāva tās labo slavu. Ko tad izdarītu šī lieta?

Velns un elle! Larss Bjerns bija skolas audzēknis. Vai viņš tagad spēlēja skolas ieročnesēja un aizstāvja lomu? Bija taču teiciens: internātskolas audzēknis ir uz mūžu.

Viņš lēnām pamāja ar galvu. Protams, tik vienkārši.

-    Labi, Hārdij, Karls ierunājās, bungodams pa palagu. Tu esi vienkārši ģeniāls, kurš gan par to šaubījās! Viņš noglāstīja kolēģim matus. Tie bija mikli un nedzīvi.

-Vai tu nedusmojies uz mani, Kari? atskanēja balss no maskas.

-     Kāpēc tu tā saki?

-    Tu zini. Naglotāja lieta. Par to, ko es pateicu psiholoģei.

-    Hārdij, ko tu! Kad tev kļūs labāk, mēs kopā to lietu atrisināsim, labi? Es saprotu, ka tu te guli un tev rodas visādas dīvainas domas. Es saprotu, Hārdij.

-    Tās nav dīvainas, Kari. Tur kaut kas bija. Un ar Ankeru kaut kas nebija kārtībā, es aizvien vairāk par to pārliecinos.

-     Mēs to kopā atrisināsim, kad pienāks laiks, Hārdij.

Hārdijs brīdi gulēja un ļāva elpināmajam aparātam strādāt,

bet Karlam neatlika nekas cits kā vien raudzīties uz krūškurvja cilāšanos.

-    Vai tu izdarīsi man vienu pakalpojumu? Hārdijs pārtrauca šo monotoniju.

Karls parāvās atpakaļ krēslā. Tieši no šī brīža viņš allaž baidījās, apciemojot Hārdiju. No mūžīgās vēlmes, lai Karls palīdz viņam nomirt. Smalkā apzīmējumā eitanāzija, citos vārdos slepkavība aiz žēlastības. Briesmīgi bija abi.

Ne jau no soda Karls baidījās un arī ne no ētiskajiem apsvērumiem. Viņš to vienkārši nespēja.

-    Nē, Hārdij. Nelūdz man to vairs. Nedomā, ka es neesmu apsvēris tādu iespēju. Man patiešām žēl, veco zēn, bet es nevaru.

-    Ne jau to, Kari. Hārdijs aplaizīja sausās lūpas, lai doma varētu vieglāk tām pārslīdēt. Gribu tev jautāt, vai es varētu dzīvot tavās mājās, nevis palikt šeit.

Lūgumam sekojošais klusums bija sirdi plosošs. Karls jutās kā paralizēts, visi vārdi ieķērās kaklā.

-     Es te domāju par vienu lietu, Kari, Hārdijs klusi turpināja. Vai tas puisis, kurš dzivo tavā mājā, varētu mani aprūpēt?

Tagad viņa izmisums bija līdzīgs dunča dūrienam.

Karls nemanāmi papurināja galvu. Mortens Hollands kā slimo kopējs? Viņa mājās? Nu, tur varēja pilnīgi apraudāties.

-     Par slimnieka kopšanu mājās saņem daudz naudas, Kari. Es jau apjautājos. Turklāt vairākas reizes dienā ierodas medicīnas māsa. Par to tev nav jāuztraucas, Kari.

Karls lūkojās grīdā. Hārdij, manās mājās tam nav piemērotu apstākļu. Māja nav liela, bet Mortens dzīvo pagrabā, un tas nemaz nav atļauts.

-     Es taču varētu gulēt dzīvojamā istabā, Kari. Hārdija balss tagad bija piesmakusi. Izklausījās, ka viņš izmisīgi cīnās ar asarām, bet varbūt tas bija viņa parastais stāvoklis. Istaba ir liela, vai ne? Tikai kaktiņā. Nevienam taču nav jāzina par pagrabu un Mortenu. Vai augšā ir trīs istabas? Jūs varētu vienā ielikt gultu, un tad viņš tāpat varētu dzīvot pagrabā.

Šis lielais cilvēks viņu lūdzās. Tik liels un tik mazs reizē.

-     Eh, Hārdij, Karls gandrīz nespēja parunāt. Iztēles aina ar milzīgo gultu un visiem iespējamiem aparātiem viņa istabā bija vairāk nekā biedējoša. Grūtības viņus sašķeltu. Sašķeltu to mazumiņu, kas vēl atlicis. Mortens aizietu. Jespers nemitīgi errotos. Tas nebija iespējams nekādā veidā, lai cik ļoti viņš to gribētu. Teorētiski.

-    Tu esi pārāk slims, Hārdij. Ja tev nebūtu tik slikti… Karls ieturēja ilgu pauzi, cerēdams, ka Hārdijs atbrīvos viņu no šīm mokām, taču draugs neko neteica.

-    Pacenties vispirms atgūt vairāk sajūtu, Hārdij, Karls beidzot noteica. Nogaidīsim.

Viņš skatījās drauga acīs, līdz tās lēnām aizvērās. Sagruvušās cerības bija nodzēsušas viņā dzirksteli.

"Nogaidīsim," Karls bija teicis.

It kā Hārdijs varētu vēl ko citu.

KOPS SAVAS ZAĻAS jaunības slepkavību izmeklēšanas nodaļā Karls nebija ieradies darbā tik agri kā nākamajā rītā. Lai gan bija piektdiena, Hilleredas šosejā bija gari, tukši posmi bez mašīnām. Cilvēki garāžās aizcirta mašīnu durvis kūtrām kustībām. Caurlaižu birojā smaržoja pēc kafijas termosos. Neviens nesteidzās.

Lejā viņu gaidīja pārsteigums. Visiem, kas ienāca Q nodaļas valstībā, pavērās pilnīgi taisna galdu līnija, visi glīti pacelti elkoņu augstumā. Papīru okeāns bija sakārtots mazās kaudzītēs, acīmredzot sašķirotās saskaņā ar sistēmu, kura noteikti radīs daudz sajukuma. Pie sienas trīs ziņojumu dēļi ar dažādiem izgriezumiem saistībā ar aktuālo izmeklēšanas lietu, bet pašā rindas galā uz pēdējā galda mazs, bagātīgi ornamentēts lūgšanu paklājiņš, uz kura dziļā miegā embrija pozā krāca Asads.

Tālāk no Rozes kabineta atskanēja greiza svilpošana, labākajā gadījumā tur varētu saklausīt Baha Air. Visā visumā ērģeļu koncerts vidējā līmeņa klausītājiem.

Pēc desmit minūtēm abi ar kūpošām krūzītēm rokā sēdēja kabinetā, kuru Karls iepriekšējā dienā bija saucis par savējo, bet tagad nespēja atpazīt.

Roze pētīja viņu, kamēr viņš novilka jaku un uzkāra to uz krēsla atzveltnes. Glīts krekls, Kari, viņa sacīja. Kā redzu, tu pat esi atcerējies pārlikt kabatā lācīti. Lieliski! Viņa norādīja uz bumbuli Karla krūšu kabatiņā.

Karls pamāja ar galvu. Lācītim vajadzēja kalpot par atgādinājumu, ka Roze jāpārsūta uz jaunu, neaizsargātu nodaļu, tiklīdz radīsies izdevība.

-     Ko nu tu saki, šef? Asads jautāja, ar plašu žestu norādīdams uz telpu, kurā šobrīd nekas nedūrās acīs. Tā iepriecinātu fen šui piekritējus. Tīras līnijas un tīra grīda.

-    Johans atnāca mums palīgā, viņš vakar atgriezās darbā, sacīja Roze. Galu galā to visu taču aizsāka tieši viņš.

Karls centās iedvest mazliet kvēles savā sasalušajā smaidā. Viņš taču bija priecīgs, tikai mazliet pārsteigts.

PEC CETRAM STUNDĀM visi trīs sēdēja savās vietās un gaidīja norvēģu delegācijas ierašanos. Katram bija sava loma. Viņi bija apsprieduši uzbrukumu sarakstu un saņēmuši apstiprinājumu, ka pirkstu nospiedumi uz Trivial kartītēm atbilst viegli identificējamiem nogalinātā Sērena Jergensena un mazliet neskaidrākajiem viņa māsas pirkstu nospiedumiem. Tagad atlika jautājums, kurš ir paņēmis kartītes no nozieguma vietas. Ja tas bija Bjarne Tēgersens, tad kāpēc kartītes atradās Kimijas kastē Ordrupas mājā? Un, ja toreiz vasarnīcā bez Tēgersena bija vēl kāds, tad šie apstākļi patiešām radikāli atšķirtos no lietas izklāsta sprieduma pasludināšanas brīdī.

Eiforija aizsniedzās līdz pat Rozes Knudsenas kabinetam, kur izkropļotā Baha vietā tagad bija stājušies dedzīgi mēģinājumi sameklēt materiālus par Kristiānā Volfa nāvi, savukārt Asads centās noskaidrot, kur tagad dzīvo un strādā K. Jepesens, kas savā laikā bija mācījis dāņu valodu Kimijai un pārējiem.

Bija pietiekami, ko darīt pirms norvēģu ierašanās.

Kad pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri desmitiem, Karls aptvēra, ko tas nozīmē.

-    Viņi nenāks lejā, ja es viņus neatvedīšu, viņš sacīja un paņēma savu mapi.

Karls skriešus mēroja garo ceļu pa akmens kāpnēm līdz trešajam stāvam.

-    Vai viņi ir iekšā? viņš uzsauca dažiem nogurušiem kolēģiem, kas tur centās "pārcirst Gordija mezglus". Kolēģi pamāja.

Ēdamzālē bija vismaz piecpadsmit cilvēku. Bez nodaļas vadītāja tur bija arī viņa vietnieks Larss Bjerns, Līsa ar stenogrammu bloknotu, pāris jaunu puišu garlaicīgos uzvalkos Karls nosprieda, ka viņi ir no Tieslietu ministrijas, un pieci krāsaini ģērbušies vīri, kas pretstatā pārējai kompānijai sagaidīja viņu ar pieklājīgu smaidu. Vismaz viens pluss ciemiņiem no Oslo.

-Re, kur nāk Karls Mērks. Kāds patīkams pārsteigums! izsaucās nodaļas vadītājs, domādams tieši pretējo.

Karls paspieda visiem roku ari Līsai un īpaši skaidri nosauca savu vārdu. Viņš pats nesaprata ne zilbi no viesu teiktā.

-    Mēs turpināsim ekskursiju apakšstāvā, Karls sacīja, ignorēdams Bjerna drūmo skatienu. Bet vispirms es gribētu īsi pastāstīt par saviem darbības principiem, vadot jaunizveidoto Q nodaļu.

Viņš nostājās pie planšetes, kuru viņi acīmredzot tikko bija pārskatījuši, un vaicāja: Vai jūs visi saprotat, ko es saku?

Karls ievēroja viņu enerģiskos mājienus un četras gliemežnīcas uz Larsa Bjerna tumšzilās kaklasaites.

Nākamajās divdesmit minūtēs viņš īsi pārstāstīja Merētes Lingordas lietas izmeklēšanu, ar kuru norvēģi, spriežot pēc viņu sejām, bija ļoti labi iepazīstināti, un noslēdza runu, vispārīgos vilcienos aprakstīdams aktuālo lietu.

Bija skaidri redzams, ka Tieslietu ministrijas cilvēki ir apjukuši. Tātad par šo izmeklēšanu viņi nemaz nebija dzirdējuši.

Karls pagriezās pret slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītāju.

-    Mēs vakar izmeklēšanas gaitā ieguvām neapšaubāmus pierādījumus, ka vismaz viens cilvēks no grupas Kimija Lasena tiešā vai netiešā veidā ir saistīts ar šo notikumu. Viņš izklāstīja apstākļus, apliecināja, ka kastes izņemšanai ir uzticams liecinieks, un vēroja, kā Larsa Bjerna skatiens kļūst aizvien drūmāks un drūmāks.

-    Viņa varētu būt dabūjusi to kasti no Bjarnes Tēgersena, ar kuru dzīvoja kopā, iejaucās Markuss Jakobsens. Šo iespēju viņi pagrabā jau bija apsprieduši.

-     Varētu, bet es tā nedomāju. Apskatiet datumu uz avīzes. Tā ir diena, kurā Kimija saskaņā ar Tēgersena stāstu ievācās pie viņa. Domāju, viņa to iesaiņoja un paslēpa tāpēc, ka nevēlējās, lai Tēgersens to ierauga, bet varētu būt ari citi izskaidrojumi. Jācer, ka mums izdosies sameklēt Kimiju Lasenu un nopratināt viņu. Šajā sakarā mēs izsludināsim vispārēju meklēšanu un pieprasīsim dažus vīrus pastiprinājumam, lai novērotu Kopenhāgenas Centrālās dzelzceļa stacijas apkaimi, narkomāni Tini un, protams, Pramu, Dibelu-Jensenu un Florinu. Šajā mirkli Karls ar indīgu dzirksti acis paraudzījās uz Larsu Bjernu un tad pievērsa skatienu norvēģiem. Tie ir trīs internātskolas audzēkņi, kurus savā laikā turēja aizdomās par saistību ar dubultslepkavlbu Rērvigā. Labi pazīstami viri, šodien cienījami pilsoņi Dānijas sabiedrības virsotnē, viņš paskaidroja.

Tagad ari Markusa Jakobsena pierē sāka ievilkties izteiktas rievas.

-     Redziet, Karls sacīja, vērsdamies pie norvēģiem, kas strēba kafiju tā, it kā būtu pārdzīvojuši sešdesmit stundu lidojumu bez ēšanas un dzeršanas vai vismaz nāktu no zemes, kurā moka bijusi aizliegta kopš turku iebrukuma. Kā jau jūs zināt no savas un Kripo izcilās darba pieredzes Oslo, šādas veiksmes bieži atklāj citus noziegumus, kas savā laikā nav atklāti vai nemaz nav bijuši klasificēti kā noziegumi.

Šajā bridi viens no norvēģiem pacēla roku un dziedošā intonācijā uzdeva viņam jautājumu, kuru Karlam pāris reižu vajadzēja lūgt atkārtot, līdz viens no ierēdņiem nāca viņam palīgā.

-    Komisārs Trenness grib zināt, vai ir izveidots saraksts ar iespējamiem noziegumiem, kas varētu būt saistīti ar Rērvigas slepkavībām, viņš pārtulkoja.

Karls pieklājīgi pamāja ar galvu. Kā, ellē, tas puisis varēja iegūt tik daudz saistīta teksta no tās čivināšanas?

Viņš izņēma no savas mapes Johana Jakobsena sarakstu un piestiprināja to pie tāfeles. Slepkavību izmeklēšanas nodaļas vadītājs ir palīdzējis ar šo izziņas darba daļu. Karls pateicīgi paskatījās uz Markusu, kas pieklājīgi smaidīja apkārt sēdošajiem, reizē izskatīdamies pēc dzīvas jautājuma zīmes.

-    Mūsu priekšnieks ir nodevis Q nodaļas rīcībā kāda civilā darbinieka privāti veiktās izmeklēšanas materiālus, un bez tādiem labiem kolēģiem un pārresoru sadarbības tik īsā laikā izmeklēšanā nav iespējams tik daudz sasniegt. Mums jāatceras, ka šī vairāk nekā divdesmit gadu vecā lieta ir mūsu intereses objekts tieši divas nedēļas. Paldies, Markus!

Karls pacēla pret priekšnieku iedomātu glāzi, zinādams, ka reiz tas viss atgriezīsies pie viņa kā bumerangs.

PAR SPĪTI LARSA BJERNA dedzīgajiem mēģinājumiem mainīt Karla plānus, viņam ļoti viegli izdevās aizvest norvēģus uz pagrabu.

Ierēdnis centās pārtulkot Karlam brāļu tautas komentārus. Viņi apbrīnojot dāņu taupību un to, ka rezultāti allaž ir svarīgāki nekā dienišķās resursu un personāla vajadzības. Šo komentāru gan augšējos stāvos uztvers ar zināmu aizkaitinājumu.

-Viens puisis man nepārtraukti uzdod jautājumus, no kuriem es neko nesaprotu. Vai tu saproti norvēģiski? Karls čukstēja Rozei, kamēr Asads bārstīja slavinājumus Dānijas policijas integrācijas politikai un ar pārsteidzošu izpratni un kompetenci izskaidroja uzsākto vergu darbu.

Te mēs redzam meklēšanas sistēmu, sacīja Roze, pārlapodama dokumentu kaudzi, ko bija sistematizējusi šīs nakts laikā. Turklāt darīja to visskaidrākajā un, iespējams, skaistākajā norvēģu valodā, kādu Karlam jebkad gadījies dzirdēt.

Lai kā viņam negribētos atzīt, tas bija vareni.

Kad viņi nonāca līdz Karla kabinetam, uz lielā ekrāna demonstrēja saulainu ekskursiju pa Holmenkollenu. Asads bija ielicis atskaņotājā pirms desmit minūtēm Politiken grāmatveikalā iegādātu DVD par Oslo jaukumiem, un ne acs nepalika sausa. Tieslietu ministre sajūsmināti smaidīs, kad viņi pēc stundas pulcēsies uz pusdienām.

Kāds norvēģis, kurš nomurmināja savu vārdu un acīmredzot bija grupas vadītājs, uzaicināja Kārlu uz Oslo, sirsnīgi runādams par brāļu tautām. Un, ja nu viņš nevarētu Kārlu uz to pierunāt, tad Karlam vismaz jānāk līdzi pusdienās; bet, ja arī šādam pasākumam viņam nav laika, tad vismaz siltu rokasspiedienu viņš būtu pelnījis.

KAD VIESI BIJA aizgājuši, Karls palūkojās uz saviem palīgiem, un viņa sejas izteiksmē uz īsu mirkli varēja izlasīt sirsnību un pateicību. Ne jau tāpēc, ka norvēģi bija godam izvadīti cauri sistēmai, bet gan tāpēc, ka viņu ar ļoti lielu iespējamību pavisam drīz aicinās augšā uz trešo stāvu izklāstīt visu sīkāk un saņemt atpakaļ dienesta apliecību. Ja viņš to atgūs, tad atstādināšana būs palikusi pagātnē, gandrīz pirms tā vēl paspējusi stāties spēkā. Ja tā būs pagātne, tad viņam vairs nevajadzēs iet uz psihoterapiju pie Monas Ibsenas. Un, ja viņam to nevajadzēs, tad spēkā paliek noruna par vakariņām. Un, ja norunātas vakariņas, tad neko nevar zināt.

Karls grasījās pateikt abiem pāris siltu vārdu, ar kuriem varbūt viņus aplam nesaslavēs, bet vismaz paudīs solījumu, ka šai dienai par godu viņi varēs doties mājās agrāk.

Nākamais telefona zvans šo nodomu mainīja.

Asads bija atstājis ziņu Redovres ģimnāzijā, un tagad viņiem zvanīja kāds skolotājs Klavss Jepesens.

Jā, viņš varot satikties ar Kārlu. Jā, viņš patiešām astoņdesmito gadu vidū strādājis internātskolā. Viņš skaidri atceroties to laiku.

Tas nav bijis nekāds patīkamais laiks.

24. NODAĻA

9

KIMIJA ATRADA TĪNI sarāvušos čokurā zem kāpnēm kādā Dibelsgādes kāpņu telpā netālu no Enghāves laukuma netīru, sadauzītu, nāvīgi izsalkušu pēc devas. Viens no vietējiem bezpajumtniekiem sacīja, ka viņa tur sēžot jau gandrīz diennakti un negribot kustēt no vietas.

Tīne sēdēja, ielīdusi zem kāpnēm, cik tālu vien iespējams, pašā tumsā.

Viņa satrūkās, kad Kimija pabāza tur galvu.

-    Ak kungs, tā esi tu, Kimij, saulīt! viņa atviegloti izsaucās un metās Kimijas skavās. Sveika, Kimij! Sveika! Es tieši tevi gribēju satikt. Tīne drebēja kā apses lapa, zobi viņai klabēja.

-    Kas noticis? Kimija jautāja. Kāpēc tu te sēdi? Kāpēc tu tā izskaties? Viņa noglāstīja Tīnes uzpampušo vaigu. Kurš tev iesita, Tīne?

-    Tu saņēmi manu zīmīti, Kimij? Tīne parāvās atpakaļ un palūkojās uz viņu asiņu pieplūdušām, dzeltenām acīm.

-Jā, saņēmu. Tas bija labi, Tīne.

-    Vai es dabūšu tās tūkstoš kronas?

Kimija pamāja un noslaucīja sviedrus Tīnei no pieres. Seja bija briesmīgi sadauzīta, viena acs gandrīz ciet, mute šķība. Visur asinsizplūdumi un dzeltenīgi zilumi.

-    Tu nedrīksti staigāt pa parastajām vietām, Kimij. Tīne sakrustoja rokas uz krūtīm, lai apturētu trīci, bet tas viņai neizdevās. Tie vīri bija pie manis, tas bija traki. Bet tagad es palikšu šeit, vai ne, Kimij?

Kimija grasījās jautāt, kas noticis, kad parādes durvis piepeši nočīkstēja. Viens no mājas iemītniekiem atgriezās mājās ar dienas šķindošajām trofejām Netto maisiņā. Viņš nebija no tiem, kas nesen ieņēmuši šo pilsētas daļu. Daudz paštaisītu tetovējumu uz abu roku delmiem.

-   Jūs nedrīkstat te atrasties, viņš īgni sacīja. Vācieties ārā, kuces!

Kimija piecēlās. Es domāju, ka tev jāiet augšā un jāliek mūs mierā, viņa atteica un pagāja pāris soļu vīrietim pretī.

-    Jo citādi? Viņš nolika maisiņu sev starp kājām.

-    Jo citādi es tev sadauzīšu ģīmi.

Bija skaidrs, ka viņam patīk to dzirdēt. Hei, mauka, tu izklausies žiperīga. Vai nu tu ar savu netīro narkašu padauzu vācies prom, vai nāc augšā pie manis. Ko teiksi? Manis pēc tā kuce var sapūt, kur vien grib, ja tu nāc man līdzi.

Viņš mēģināja Kimijai pieskarties, un viņas cietā dūre pazuda resnajā vēderā kā mīklas pikucī. Kimija sita vēlreiz, aizslaucīdama vīrieša pārsteigto izteiksmi. Kāpņu telpā nodārdēja, kad viņš nogāzās uz grīdas.

-    Aāā! vīrietis iestenējās, sadauzījis pieri, bet Kimija ielīda atpakaļ zem kāpnēm.

-     Kas pie tevis atnāca? Tu teici: vīrieši? No kurienes viņi nāca?

-    Tie no stacijas. Viņi ienāca pie manis dzīvoklī un piekāva mani, kad es negribēju stāstīt par tevi, Kimij. Tīne mēģināja pasmaidīt, bet kreisā vaiga pietūkums to neļāva. Viņa pievilka ceļgalus sev klāt. Tagad es palikšu te, man nospļauties uz viņiem.

-     Par ko tu runā? Par policistiem?

Tīne papurināja galvu. Policistiem? Nē! Tas policists bija jauks. Nē, tie citi maitas gribēja dabūt tevi rokā, jo viņiem par to maksā. Uzmanies no viņiem.

Kimija sagrāba Tīnes tievo roku. Viņi tevi sita! Vai tu kaut ko pateici? Tu atceries?

-     Kimij, man vajag devu.

-    Tu dabūsi savas tūkstoš kronas, Tīne. Vai tu viņiem par mani kaut ko pateici?

-    Es tagad neuzdrošinos iet uz ielas, tev jāsadabū man deva, Kimij. Vai tu to izdarīsi? Un Cocio dzēriens un dažas cigaretes. Nu, un pāris aliņu, tu jau zini.

-Jā, protams. Atbildi, Tīne! Ko tu pateici?

-    Vai tu vispirms nevarētu atnest?

Kimija skatījās uz Tini. Bija skaidri redzams: draudzene baidās, ka Kimija viņai nedos kāroto, ja viņa vispirms izstāstīs, kas notika.

-     Runā, Tīne!

-    Tu apsolīji, Kimij! Viņas saskatījās. Bet viņi mani sita. Sita un sita. Es sacīju, ka mēs šad un tad satiekamies uz soliņa, un arī pateicu, ka daudzreiz esmu redzējusi tevi ejam pa Ingerslevsgādi un domāju, ka tu kaut kur tur dzīvo. Tīne lūdzoši skatījās uz viņu. Tu taču tur nedzīvo, ko, Kimij?

-    Vai tu pateici vēl kaut ko?

Tīnes balss piesmaka, viņa sāka drebēt stiprāk. Nē, es zvēru, Kimij. Neko vairāk.

-    Un tad viņi aizgāja?

-    Jā. Varbūt viņi atnāks atkal, bet es neteikšu neko vairāk. Un es jau arī neko nezinu.

Abu acis sastapās pustumsā. Tīne centās panākt, lai Kimija viņai uzticas, taču pēdējais teikums bija aplams.

Viņa zināja vairāk.

-     Ko tad vēl var teikt, Tīne?

Tagad abstinence bija nokļuvusi līdz viņas savilktajām kājām, kas nemitīgi raustījās uz grīdas. Tikai par Enghāves parku. Tu tur sēdi un skaties, kā mazie bērni spēlējas. Tikai to.

Tātad Tīnei bija lielākas acis un ausis, nekā viņa domājusi. Tad jau viņa zvejoja klientus daudz tālāk par Skelbekgādi vai Istedgādes posmu no stacijas līdz Glasverksvejai. Varbūt tieši tur viņa atsūkāja klientiem, tur vēl pietika krūmu.

-    Un vēl, Tīne?

-    Izbeidz, Kimij! Es vairs visu neatceros, es spēju domāt tikai par devu.

-    Bet pēc tam? Kad būsi dabūjusi devu, vai tu atcerēsies vairāk par mani? Viņa uzsmaidīja Tīnei.

-    Domāju gan.

-    Par to, kur es eju un kur tu mani esi redzējusi? Kā es izskatos? Kur es iepērkos? Kad es esmu uz ielas? Ka man negaršo alus? Ka es skatos uz skatlogiem Strēgetē? Ka es vienmēr esmu pilsētā? Vai tā?

Izskatījās, ka Tīne jūtas atvieglota par palīdzību. Jā, tā, Kimij. Tādas lietas es nestāstu.

KIMIJA PĀRVIETOJĀS ĀRKĀRTĪGI piesardzīgi. Istedgāde bija visādu nišu un slēptu kaktiņu mudžeklis. Neviens nevarēja iet pa šo ielu drošā pārliecībā, ka desmit metru tālāk nestāv kāds, kurš tevi novēro.

Tagad viņa zināja, uz ko tie ir spējīgi. Droši vien tagad viņu meklēja daudzi.

Tieši tāpēc šis mirklis bija jauns sākumpunkts. Viņa atkal bija atgriezusies laikā, kad viss apstājas un jāmeklē jauni ceļi.

Cik reižu viņas dzīvē tas jau bija noticis? Neatsaucamās pārmaiņas, šķiršanās.

"Jūs mani nedabūsiet rokā," Kimija nodomāja un pamāja taksometram.

-    Izlaidiet mani uz Dannebrogsgādes stūra.

-     Ko jūs runājat? Taksometra šofera tumšā roka uz sēdekļa atzveltnes virzījās uz aizmugures durvju rokturi.

-     Kāpiet ārā, viņš teica, atvēris durvis. Jūs domājat, ka es taisos vest jūs trīssimt metru?

-    Te būs divsimt kronu. Skaitītāju nevajag.

Tas līdzēja.

Kimija izlēca pie Dannebrogsgādes un zibenīgi nozuda šķērsielā. Acīmredzot neviens viņu nenovēroja. Tad viņa pa otru pusi gar māju mūriem apgāja ap Lietuvas laukumu, līdz atkal stāvēja Istedgādē un skatījās uz dārzeņu veikalu.

-    Tikai vēl mazu gabaliņu, un es būšu klāt, viņa sev teica.

-    Sveika! Tu atkal te? sacīja pārdevējs.

-    Vai Mahmuds ir iekšā? Kimija jautāja.

Aiz priekškara Mahmuds un viņa brālis skatījās kaut kādu arābu kanālu. Vienmēr viena un tā pati TV studija un tā pati bezkrāsainā raidījuma forma.

-    Nu? ierunājās Mahmuds, mazākais no abiem. Vai granātas jau uzspridzināji? Un pistole taču bija laba, vai ne?

-    Nezinu, es to atdevu. Man vajag jaunu, šoreiz ar klusinātāju. Un vēl man vajag pāris devu laba heroīna. Es domāju: patiešām laba. Tu saproti?

-    Tagad? Tu esi traka, dāmīt! Tu domā, ka vari iegāzties no ielas un runāt šitādas lietas? Klusinātājs! Vai tu vispār saproti, ko runā?

Kimija izvilka no biksēm naudaszīmju žūksni. Viņa zināja, ka tur ir vairāk par divdesmit tūkstošiem. Es gaidīšu veikalā divdesmit minūtes, un pēc tam tu mani nekad vairs neredzēsi. Vai esam vienojušies?

Pēc minūtes televizors bija izslēgts un vīri nozuduši.

Veikalā Kimijai iedeva krēslu un piedāvāja izvēlēties aukstu tēju vai kolu, bet viņa neņēma neko.

Pēc pusstundas ieradās puisis, kurš acīmredzot bija viens no ģimenes un neizaicināja likteni.

-    Nāc iekšā, parunāsim! viņš pavēlēja.

-    Es tiem pārējiem iedevu vismaz divdesmit tūkstošus. Vai prece tev ir līdzi?

-    Mirklīti, puisis sacīja. Es tevi nepazīstu, tāpēc pacel rokas.

Kimija darīja, kā likts, un cieši skatījās puisim acīs, kad viņš

sāka aptaustīt ciskas, gar to iekšpusi uzslīdinādams plaukstu līdz

pat cirkšņiem, kur to bridi paturēja. Tad viņa plaukstas turpināja ceļu pār kaunuma kaulu, apkārt uz muguru, atpakaļ ap vēderu, augšā līdz krūtīm un zem tām un tālāk līdz kaklam un matiem. Tad viņš mazliet atlaida spiedienu, vēlvienreiz aptaustīja kabatas un drēbes un visbeidzot apturēja plaukstas viņai uz krūtīm.

Mani sauc Kālids, viņš sacīja. Viss kārtībā, mikrofonu nav, bet tev ir baigi laba figūra.

TIEŠI KRISTIĀNS VOLFS pirmais atklāja Kimijas milzīgo potenciālu un pastāstīja meitenei, ka viņai ir ļoti laba figūra. Tas notika pirms uzbrukuma mežā, pirms Kores Bruno pavedināšanas, pirms izraidīšanas un skandāla ar skolotāju. Mazliet izpētījis meiteni, Kristiāns atzina, ka to, kam dzīvē būtu vajadzējis izplaukt par īstām jūtām, Kimija bez lielām problēmām spēs konvertēt efektīvā, masīvā seksuālā izlādē.

Kristiānām vajadzēja tikai noglāstīt meitenes kaklu un pačukstēt, ka viņš ir vai traks pēc viņas, lai saņemtu franču skūpstus un visu pārējo, par ko sapņo sešpadsmit un septiņpadsmit gadu vecumā.

Kristiāns iemācījās: ja gribi seksu ar Kimiju, tad nejautā. Vienkārši ķeries pie lietas.

Šo mākslu no viņa ātri apguva arī Torstens, Bjarne, Florins un Ditlevs. Tikai Ulriks to nesaprata. Būdams pieklājīgs un labi audzināts, viņš nopietni ticēja, ka vispirms jāizpelnās meitenes labvēlība, tāpēc viņš to neieguva.

Kimija visu redzēja. Arī to, kā Kristiāns pārskaitās, kad viņa vēlāk sāka copēt puišus ārpus viņu loka.

Dažas meitenes apgalvoja, ka Kristiāns viņu izspiegojot.

Nekas viņu nepārsteigtu mazāk.

Kad skolotājs un Bruno bija nozuduši, bet Kimija apmetusies pati savā dzīvoklī Nestvedā, visi pieci pēc iespējas biežāk pavadīja pie meitenes nedēļas nogales. Rituāli bija skaidri: vardarbīgas filmas, hašišs un uzbrukumu plānošana. Kad pienāca brīvās nedēļas nogales un visi teorētiski bija ceļā pie savām atsvešinātajām ģimenēm, banda sasēdās Kimijas sārtajā mazdā un brauca, līdz vairs nezināja, kur atrodas. Vienkārši kaut kur. Viņi sameklēja kādu parku vai mežu, uzvilka cimdus un maskas un metās virsū pirmajam, kas gāja garām. Vecums un dzimums nebija svarīgi.

Ja tas bija vīrietis, kurš izskatījās spējīgs kauties, Kimija noņēma masku un nostājās visiem priekšā, atpogājusi mēteli un kreklu un salikusi cimdos tērptās rokas uz krūtīm. Kurš gan apjukumā neapstātos, ieraudzījis ko tādu?

Pēc tam viņi vienmēr zināja, kurš upuris spēs turēt muti un kurš ir jāapklusina.

TĪNE SKATĪJĀS UZ Kimiju, it kā draudzene būtu izglābusi viņai dzīvību. Vai tas ir labs, Kimij? Viņa aizkūpināja cigareti un iebāza pirkstu pulverī.

-     Foršs, viņa sacīja, pamēģinājusi to uz mēles, un paskatījās uz maisiņu. Trīs grami, vai ne?

Kimija pamāja. Vispirms pasaki, ko policija gribēja no manis!

-    Viņš runāja kaut ko par tavu ģimeni, viņš nebija tāds kā tie pārējie. Patiešām, Kimij.

-     Manu ģimeni?

-    Nu, ka tavs tēvs esot slims un tu negribēšot sazināties ar viņu, ja to uzzināšot. Man žēl, ka tas jāpastāsta, Kimij. Tīne centās satvert Kimijas roku, bet nespēja.

-     Mans tēvs? Jau izrunāt šo vārdu vien bija kā iedzert indi. Vai viņš vispār ir dzīvs? Diezin vai. Bet, ja ir, tad viņam vienkārši jānosprāgst.

Ja te joprojām būtu resnis ar Netto maisiņu, Kimija viņam iespertu pa ribām. Vienu spērienu par tēvu un vēl vienu pa virsu.

-     Kruķis teica, lai es tev nesakot, bet es to izdarīju. Piedod, Kimij! Tīne kāri skatījās uz maisiņu Kimijai rokā.

-     Kā tu teici kā sauca to kruķi?

-    Es tagad neatceros, Kimij, vai nav vienalga? Vai es to neierakstīju zīmītē?

-     Kā tu zini, ka viņš bija kruķis?

-     Redzēju viņa apliecību, Kimij. Es lūdzu to parādīt.

Balsis Kimijas galvā čukstēja, ko viņai domāt. Viņa drīz vairs nespēs klausīties. Policists meklē viņu tāpēc, ka tēvs ir slims? Ko vēl ne! Dienesta apliecība ko tas nozīmē? Florīns un pārējie tādu varēja sagādāt itin viegli.

-    Kā tu varēji dabūt trīs gramus par tūkstoš kronām, Kimij? Varbūt tas nav tīrs? Nē, protams, nav, cik gan es esmu stulba! Tīne lūdzoši uzsmaidīja Kimijai. Puspievērtas acis, plāna āda, abstinences drebuļi.

Kimija pasmaidīja pretī un pasniedza viņai Cocio šokolādes pienu, frī kartupeļus, alu, heroīna maisiņu, ūdens pudeli un šļirci.

Ar pārējo Tīne pati tiks galā.

KIMIJA GAIDĪJA KRĒSLAS iestāšanos un tad skriešus mēroja ceļu no DGI kompleksa līdz režģu vārtiņiem. Viņa zināja, kas tur notiks, un jutās ļoti satraukta.

Namiņā viņa no dobumiem izvilka skaidro naudu un kredītkartes, ielika divas rokasgranātas gultā, bet trešo somā.

Pēc tam viņa sakravāja čemodānā nepieciešamākās mantas, noņēma plakātus no durvīm un sienām un uzlika tos virsū mantām, un visbeidzot izvilka no pagultes lādīti un atvēra to.

Mazais vīstoklis bija gandrīz brūns un tikpat kā bez svara. Kimija paķēra viskija pudeli, pielika pie mutes un dzēra, līdz tā bija tukša. Šoreiz balsis nepazuda.

-Jā, jā, es pasteigšos, Kimija sacīja un piesardzīgi ielika sainīti čemodānā, pārklājusi to ar sedziņu. Tad viņa pāris reižu maigi noglāstīja drānu un aizcirta vāku.

Čemodānu viņa novilka lejā līdz pat Ingerslevsgādei. Nu viss bija gatavs.

Stāvēdama durvīs, viņa labi apskatīja māju, lai iegravētu atmiņā tik nozīmīgo savas dzīves intermeco.

Paldies par pajumti, Kimija sacīja un atmuguriski izgāja pa durvīm, noņemdama rokasgranātai drošinātāju un aizsviezdama to pie otras gultā.

Kad mājiņa uzsprāga, viņa bija jau labu gabalu aiz režģu vārtiņiem.

Ja tā nebūtu, tad lidojošas mūra atlūzas droši vien būtu pēdējais, ko viņa dzirdētu savā dzīvē.

25. NODAĻA

y

ATSKANĒJA DOBJŠ DĀRDS, un slepkavību nodaļas vadītāja kabinetā notrīcēja rūtis.

Karls un Markuss saskatījās. Tas nebija pāragrs Jaungada salūts.

Ak kungs, Markuss sacīja. Kaut nu neviens nebūtu nogalināts.

Laipns, empātisks cilvēks, kas šajā situācijā gan laikam vairāk domāja par saviem cilvēkresursiem, nevis iespējamiem upuriem.

Viņš atkal pagriezās pret Kārlu. Nekad vairs neatkārto tādu numuru, kādu tu izspēlēji vakar. Es saprotu, ko tu saki, bet citreiz vispirms nāc pie manis, citādi tu mani pataisi par muļķi. Skaidrs?

Karls pamāja ar galvu. Katrā ziņā. Pēc tam viņš pastāstīja par savām aizdomām pret Larsu Bjernu. Bjernam varētu būt personiski motīvi iejaukties izmeklēšanā. Tad jau mums vajadzēs izsaukt Bjernu šurp, vai ne?

Markuss Jakobsens nopūtās.

VARBŪT VIŅŠ ZINĀJA, ka dziesmiņa ir nodziedāta, bet varbūt domāja, ka tiks cauri sveikā. Katrā ziņā Bjerns pirmo reizi nebija uzlicis savu parasto kaklasaiti.

Nodaļas vadītājs ķērās tieši vērsim pie ragiem. Kā dzirdu, tu šajā lietā esot bijis mūsu kontaktpersona ar ministriju un direktori, Lars. Vai tu nebūtu tik laipns un nepastāstītu man, kā tas varēja notikt, pirms mēs izklāstīsim savu interpretāciju?

Bjerns brīdi sēdēja, berzēdams zodu. Pēc izglītības militārists, klasiska un neaptraipīta karjera policijā, piemērots vecums. Brīvās studijas Kopenhāgenas Universitātē. Protams, jurisprudence. Labas administratora spējas, milzīgs kontaktu loks un turklāt vēl krietna deva pieredzes policijas pamatdarbā. Un tagad šī acīmredzamā kļūme. Viņš bija politizējis savu darbu, viņš bija darbojies kolēģim aiz muguras un kavējis izmeklēšanu, ar kuru viņam principā nebija nekāda sakara. Un kāpēc? Solidarizējoties ar internātskolu, kuru viņš pabeidzis pirms veselas mūžības? Senas draudzības dēļ? Ko te vispār lai saka? Viens aplams vārds, un ar viņu būs cauri. Visi trīs to zināja.

-    Es gribēju mums aiztaupīt resursus un izgāšanos, Bjerns sacīja, tajā pašā mirklī nožēlodams izteiktos vārdus.

-    Ja tu nespēj pateikt savai aizstāvībai neko labāku, tad vari sakravāt mantiņas, saprati?

Karls redzēja, cik nodaļas vadītājam tas ir sāpīgi. Lai cik kaitinošs Karlam liktos Bjerns, viņš un Markuss bija lieliski partneri.

Bjerns nopūtās. Jūs, protams, ievērojāt, ka esmu uzlicis citu kaklasaiti?

Abi pārējie pamāja.

-    Jā, es savā laikā mācījos internātskolā.

Bjerns redzēja, ka to viņi ir sapratuši.

-    Un pirms pāris gadiem tā piedzīvoja ļoti negatīvu publicitāti saistībā ar kādu izvarošanas lietu, tāpēc skolai nenāktu par labu, ja mēs sāktu rakņāties vecajā slepkavību lietā.

Arī to viņi zināja.

-     Un es mācījos vienā klasē ar Ditleva Prama vecāko brāli. Tagad viņš darbojas internātskolu apvienības valdē.

Apkaunojošā kārtā tas bija paslīdējis Karlam garām.

-Viņa sievas brālis ir nodaļas vadītājs Tieslietu ministrijā. Un šis nodaļas vadītājs ir bijis ļoti labs palīgs mūsu direktorei reformu darbā.

"Velns, kas par sapiņķētu stāstu," Karls nodomāja. Drīz viņi visi izrādīsies kāda Fīnas muižnieka ārlaulības bērni.

-     Uz mani izdarīja spiedienu no divām pusēm. Bijušie internātskolu audzēkņi taču veido tādu kā brālību, un es, protams, arī pieļāvu kļūdu, taču spriedu, ka tas nodaļas vadītājs darbojas tieslietu ministres uzdevumā un tāpēc es neesmu uz pavisam aplama ceļa. Man šķita, ka ministre negrib pieļaut lietas atjaunošanu gan tāpēc, ka iesaistītie, kas arī nav gluži parasti ļaudis, nebija apsūdzēti nozieguma izdarīšanā, gan tāpēc, ka tiesa nolasīja spriedumu un vainīgais drīz būs izcietis sodu. Man šķita, ka viņi grib izvairīties no izvērtējuma, vai nav notikusi tiesas kļūda un visi citi iespējamie pārkāpumi. Es nezinu, kāpēc nepajautāju to ministrei, taču nesenajās pusdienās bija skaidri redzams, ka viņa vispār nezina par šo izmeklēšanu, tātad diemžēl nekad nav bijusi iesaistīta. Tagad es to zinu.

Markuss Jakobsens pamāja ar galvu. Nu viņš bija gatavs netīrajam darbam. Tu mani par to visu neesi informējis, Lars. Tu vienkārši sacīji, ka direktore pavēlējusi Q nodaļai apturēt izmeklēšanu. Tagad es saprotu, ka drīzāk tu pats ieteici viņai izdot šādu direktīvu, personiski sniegdams maldinošu informāciju. Ko tu viņai vispār pateici? Ka lietai nav pamata? Ka Mērks ar to nodarbojas joka pēc?

-     Es biju pie viņas kopā ar nodaļas vadītāju no Tieslietu ministrijas. Viņš informēja direktori.

-    Vai arī viņš mācījās internātskolā?

Bjerns pamāja ar sāpīgu izteiksmi sejā.

-     Patiesībā to visu droši vien aizsāka Prams un pārējie. Vai tu to nesaproti, Lars? Ditleva Prama brālis tevi palūdza! Nodaļas vadītājs ļoti nosodāmā veidā nodarbojās ar lobēšanu!

-    Jā, es saprotu.

Markuss Jakobsens asi nometa uz galda pildspalvu, viņš bija patiesi nikns. Kopš šī brīža tu esi atstādināts. Esi tik laipns un uzraksti paskaidrojumu, ko es varu nodot ministrei. Neaizmirsti pierakstīt nodaļas vadītāja vārdu.

Larss Bjerns nekad nebija izskatījies tik nožēlojami. Ja Karls vienmēr nebūtu domājis, ka Bjerns ir gluži vai suņanagla pakaļā, tad viņam gandrīz samestos kolēģa žēl.

-    Man ir priekšlikums, Markus, viņš iejaucās sarunā.

Larsa Bjerna acīs aizdegās sīka dzirkstelīte. Viņu starpā allaž

bija valdījusi lieliska, lai arī naidīga sapratne.

-    Pagaidīsim ar to atstādināšanu. Mums taču ir nepieciešams darbaspēks, vai ne? Ja mēs sacelsim traci, tas nāks gaismā. Prese un visi pārējie maitasputni. Žurnālisti klaigās, Markus. Turklāt tie, kurus mēs ķeram, kļūs piesardzīgāki, un tas man nav vajadzīgs.

Bjerns neapzināti māja ar galvu pie visiem punktiem. Nožēlojamais maita.

-    Es gribu, lai Bjerns piedalās un turpmākās pāris dienas vada daļu darba. Meklēšanu, izsekošanu, parasto novērošanu. Mēs paši netiekam ar to galā, un beidzot mums kaut kas ir, Markus. Tu taču saproti? Nedaudz piepūles, un varbūt mēs atrisināsim vēl dažas slepkavības. Viņš pabungoja pa Johana Jakobsena sarakstu. Es tiešām tā domāju, Markus.

ĒKAS SPRĀDZIENĀ DZELZCEĻA teritorijā pie Ingerslevsgādes neviens nebija cietis, taču TV2 ziņas un to kaitinošais helikopters jau riņķoja ap notikuma vietu, it kā savu spēku tikko būtu demonstrējušas visas Dānijas teroristu šūniņas.

Ziņu diktors noteikti bija sajūsmā, taču neizrādīja to ne ar vaibstu. Vislabākās ziņas vienmēr bija tās, ko var pasniegt ar nopietnību un raizēm. Galvenokārt jau sensacionāli jaunumi. Policijas pārvaldes ļaudis atkal bija nonākuši zem žurnālistu spiediena.

Karls sekoja notikumiem sava televizora ekrānā pagrabā. Labi, ka tam nebija nekāda sakara ar viņu.

Kabinetā ienāca Roze. Larss Bjerns ir uzdevis Kopenhāgenas meklēšanas nodaļai sākt darbu. Es nosūtīju viņiem Kimijas fotogrāfiju, un Asads pastāstīja, ko uzzinājis, viņu izsekojot. Viņi meklē arī Tīni Karlsenu, viņa nu gan tagad ir nokļuvusi vētras acī.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-     Nu, meklēšanas nodaļa taču atrodas Skelbekgādē. Vai tad tur Tīne Karlsena nemēdz apkalpot klientus?

Karls pamāja ar galvu un ieskatījās savās piezīmēs.

Uzdevumu saraksts izskatījās nebeidzams, tagad bija jāizvirza prioritātes un jārīkojas pareizi.

-    Te būs tavi uzdevumi, Roze. Izpildi tos pēc kārtas.

Viņa paņēma lapiņu un skaļi lasīja.

1) Sameklēt policistus, kas 1987. gadā piedalījās Rērvigas izmeklēšanā.

Sazināties ar Holbekas policiju un mobilo vienību Artillerivejā.

2)  Sameklēt bandas locekļu klasesbiedrus. No aculieciniekiem uzzināt, kāda bija viņu uzvedība.

3)   Vēlreiz aizbraukt uz Bispebjergas slimnīcu. Sameklēt ārstu vai māsiņu, kas strādāja ginekoloģijas nodaļā, kad tur ārstējās Kimija.

4)  Sīkāka informācija par Kristiānā Volfa nāvi.

Šodien paldies!

Karls domāja, ka pēdējais vārds varētu darboties kā samierinošais elements, tomēr tā nenotika.

-    Tad jau man, sasper jods, šodien būtu vajadzējis ierasties darbā četros, nevis pussešos, Roze skaļi sacīja. Tu esi pilnīgi traks. Vai tad tu nupat neteici, ka šodien varēsim iet mājās stundu agrāk?

-Jā, bet tas bija pirms pāris stundām.

Roze iepleta rokas un saguma. Jā, un…???

-    Jā, un tagad šis tas ir mainījies. Vai tu nedēļas nogalē esi kaut ko ieplānojusi?

-    Ko?

-     Roze, tagad tev ir iespēja parādīt savu krampi un iemācīties veikt īstu izmeklēšanu. Un padomā par to, cik daudz kompensācijas dienu tu iegūsi.

Roze nosprauslājās. Ja viņa gribētu dzirdēt asprātības, tad gan jau izdomātu tās pati.

Kad kabinetā ienāca Asads, iezvanījās telefons. Tas bija Markuss Jakobsens.

Karls bija nikns. Tu saki, ka tev gandrīz izdevās sagādāt man četrus vīrus no lidostas un tomēr tu viņus nedabūji?

Priekšnieks to apstiprināja.

-    Nevar būt, ka mēs nespējam dabūt nevienu, kas mums palīdzētu novērot iesaistītos. Ja nāks gaismā, ka izmeklēšana tomēr nav apturēta, tad kā tev šķiet: kur rītdien atradīsies Prama, Florina un Dibela-Jensena kungi? Ne jau nu tuvumā. Varbūt Brazīlijā.

Karls dziļi nopūtās un papurināja galvu. Es labi zinu, ka mums nav pamatotu pierādījumu viņu saistībai ar noziegumu, bet mums ir netiešie pierādījumi, Markus. Velns un elle, tie mums ir!

Pēc tam Karls sēdēja savā kabinetā, piekalis skatienu griestiem, un lamājās ar sulīgākajiem izteicieniem, ko bija iemācījies no kāda Frederikshavnas zēna 1975. gadā skautu nometnē. Barons Beidens-Pauels tos nenovērtētu.

-     Ko tad Markuss sacīja, Kari? Vai mums būs palīgi? jautāja Asads.

-    Viņš sacīja, ka viņiem vispirms esot jāatrisina Storekannikestrēdes lieta un tad būšot vairāk resursu. Un vēl viņiem jātiek galā ar spridzināšanu uz dzelzceļa. Karls nopūtās, pēdējā laikā viņš to bija labi apguvis. Ja ne viena problēma, tad noteikti cita.

-    Apsēdies, Asad, viņš beidzot sacīja. Mums jānoskaidro, vai Johana Jakobsena saraksts kaut kam der.

Karls paliecās pret tāfeli un uzrakstīja:

14/6 1987: internātskolas audzēknis Kore Bruno iet bojā, krītot no desmit metru tramplīna.

2/8 1987: Rērvigas slepkavības.

13/9 1987: uzbrukums, Nīborgas pludmale. Netālu pieci jauni vīrieši/ meitene. Uzbrukumā cietusī sieviete šokā. Viņa atsakās runāt.

8/11 1987: dvīņi, futbola laukums, Taperneje. Nogriezti divi pirksti. Piekauti.

24/4 1988: laulāts pāris, Langelande. Pazūd. Dažas viņiem piederošas mantas atrodas Rudkēbingā.

Pierakstījis visas divdesmit lietas, Karls paskatījās uz Asadu.

-     Kāds visiem šiem notikumiem ir kopsaucējs? Ko tu saki, Asad?

-    Tie visi notika svētdienā.

-    Jā, tā jau es domāju. Vai esi pārliecināts? -Jā!

Gluži loģiski. Protams, tas notika svētdienās. Citu iespēju viņiem katrā ziņā nebija, kamēr viņi mācījās internātskolā. Skolas dzīve bija ierobežojoša.

-    Un no Nestvedas līdz noziegumu vietām var aizbraukt pāris stundās, Asads piebilda. Jitlandē, piemēram, nav neviena uzbrukuma.

-    Kas vēl tev krīt acīs, Asad? Karls jautāja.

-     Periodā no 1988. gada līdz 1992. gadam nepazūd neviens no upuriem.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Nu to, ko jau saku. Tolaik bija tikai vardarbīgi uzbrukumi, piekaušana un tā. Neviens netika atrasts miris un nepazuda.

Karls ilgi skatījās uz sarakstu. To bija sastādījis Policijas pārvaldes civilais darbinieks, un viņš bija emocionāli iesaistīts. Kā viņi varēja zināt, vai Jakobsens nav bijis pārāk selektīvs? Dānijā taču katru gadu bija tūkstošiem vardarbības gadījumu.

-    Atved Johanu šurp, Asad, Karls sacīja, šķirstīdams papīrus.

Pa to laiku viņš gribēja sazināties ar zooveikalu, kur Kimija

reiz strādājusi. Tur viņš varētu kaut ko vairāk uzzināt par viņas raksturu, plāniem un vērtībām. Varbūt tikšanos varētu norunāt rīt agri vai priekšpusdienā. Rītvakar viņš satiks Redovres ģimnāzijas skolotāju. Vakarā bija paredzēta ballīte bijušajiem audzēkņiem, viņi to sauca par Sepēse. Septembra pēdējā sestdiena, 28/9 2007. Tikai omulīga pasēdēšana un danči, skolotājs bija teicis.

-    Johans nāk, sacīja Asads, pētīdams sarakstu uz tāfeles.

-    Tajā laikā Kimija bija Šveicē, pēc brīža atskanēja ļoti klusa balss.

-     Kā, lūdzu?

-     No 1988. līdz 1992. gadam. Asads pamāja ar galvu. Kamēr Kimija bija Šveicē, neviens netika nogalināts un nepazuda, viņš sacīja. Vismaz ne pēc šī saraksta.

JOHANS NEIZSKATĪJĀS LABI. Agrāk viņš skraidīja pa Policijas pārvaldi kā jauns teliņš, kas tikko atklājis pļavas bezgalīgo leknumu un plašumu, turpretī tagad izskatījās pēc kaujamā teļa, kas uz visiem laikiem piesiets aizgaldā. Bez brīvas telpas un iespējas izvērsties.

-    Vai tu joprojām apmeklē psihologu, Johan? Karls jautāja.

Tā patiešām bija.

-    Viņa ir profesionāle, vienkārši es nejūtos īpaši labi, Johans atbildēja.

Karls paskatījās uz brāļa un māsas fotogrāfijām pie ziņojumu dēļa. Varbūt tas nemaz nebija tik dīvaini.

-     Kā tu izvēlējies lietas savam sarakstam, Johan? Karls jautāja. Kā es varu zināt, ka nav simti un vēl simti, ko tu neesi iekļāvis?

-     Es vienkārši atlasīju visas ar vardarbību saistītās lietas periodā no 1987. līdz 1988. gadam pēc noteiktām pazīmēm: tās notikušas svētdienā, policijai nav ziņojuši paši upuri, un attālums līdz Nestvedai nepārsniedz simt piecdesmit kilometru. Johans pētoši palūkojās uz Kārlu. Viņam bija ļoti svarīgi, lai viņu saprastu par visiem simt procentiem.

-     Paklausieties! viņš turpināja. Es esmu ļoti daudz lasījis par tādām internātskolām. Atsevišķa cilvēka vēlmes un vajadzības nenozīmē gandrīz neko. Audzēkņus ievada īpašā ritmā, kur stundas un pienākumi ir pirmajā vietā un viss notiek noteiktā laikā. Visu nedēļu. Ar mērķi radīt disciplīnu un kopības garu. Tādā veidā es secināju, ka mani nevar interesēt noziegumi, kas izdarīti mācību gada darbdienās, nedēļas nogalēs pirms brokastīm vai jebkādā laikā pēc vakariņām. īsi sakot: šajos laikos bandai bija kas cits, ko darīt. Tāpēc izvēlējos tieši šīs lietas svētdienas pēc brokastīm un pirms vakariņām. Uzbrukumi notika šajā laikā.

-    Tu apgalvo, ka viņi izdarīja savus noziegumus svētdienās pa dienas vidu.

-    Jā, tā es domāju.

-Un šajā laikā varēja nobraukt, augstākais, pārsimt kilometru, ja vēl jāatrod vardarbības upuri.

-Jā, mācību gada laikā. Vasaras brīvlaiki bija cita lieta. Johans nodūra acis.

Karls atvēra mūžīgo kalendāru. Bet Rērvigas slepkavības arī notika svētdienā. Vai tā bija sakritība vai bandas pazīšanās zīme?

Johans izskatījās skumjš. Domāju, ka tā bija sakritība. Tas notika neilgi pirms mācību sākuma. Varbūt viņi juta, ka nav pietiekami izbaudījuši brīvdienas. Es nezinu, viņi taču bija slimi!

VĒLĀK JOHANS PASTĀSTĪJA, ka turpmāko gadu saraksti esot sastādīti, balstoties uz intuīciju. Karls nedomāja, ka tiem būtu kāda vaina, taču, ja viņiem jābalstās uz intuīciju, tad labāk lai tā ir viņa paša intuīcija. Tāpēc tagad viņš gribēja koncentrēties uz gadiem, pirms Kimija devās uz Šveici.

Kad Johans bija atgriezies augšā pie saviem ikdienas pienākumiem, Karls brīdi sēdēja un pārdomāja sarakstu, tad piezvanīja uz Nīborgas policiju. Tur viņam pastāstīja, ka dvīņubrāļi, kuriem uzbrukts pludmalē 1987. gadā, jau sen emigrējuši uz Kanādu.

Viņi mantojuši nelielu naudas summu un nodibinājuši tehnikas parku dežurants stāstīja balsī, kas varētu piederēt astoņdesmitgadīgam večukam. Katrā ziņā tā runājuši iecirknī. Neviens sīkāk nepārzināja zēnu dzīves apstākļus. Tas jau arī bija tik sen.

Pēc tam Karls palūkojās uz datumu, kad Langelandē pazuda laulātais pāris, un pievērsa skatienu lietas materiālu mapei, ko Asads bija viņam sadabūjis. Divi skolotāji no Ķīles bija aizburājuši līdz Rudkēbingai un tad ceļojuši no viena moteļa uz citu, līdz beidzot pārnakšņojuši Stoensē.

Policijas ziņojumā bija teikts, ka pēdējo reizi viņi redzēti Rudkēbinges ostā savā pazušanas dienā un, pēc visa spriežot, izburājuši Smolandes jūrā un apgāzušies. Taču kāds tajā pašā dienā bija redzējis pāri Lindelsenorā un vēlāk viens vīrietis bija novērojis dažus jaunus puišus ostā netālu no vietas, kur pietauvota pāra jahta. Ziņojumā bija uzsvērts, ka tie bijuši kārtīgi puiši. Ne jau vietējie zeņķi ar Castrol vai BP cepurītēm galvā, bet jaunieši izgludinātos kreklos un kārtīgi apgrieztiem matiem. Daži liecinieki uzskatīja, ka ar jahtu aizburājuši tieši šie puiši, nevis tās īpašnieki, bet tie bija tikai vietējie minējumi.

Ziņojumā gan bija pieminētas dažas mantas, kas atrastas pludmalē pie Lindelsenoras, un radinieki uzskatīja, ka tās varētu piederēt pazudušajiem, bet neviens nebija īsti pārliecināts.

Karls pirmo reizi izskatīja sarakstu. Tukša termokaste, šalle, zeķu pāris un auskars. Ametists un sudrabs. To varēja izbāzt cauri auss ļipiņai neaiztaisot. Vienkārši saliekts sudraba āķītis.

Auskars nebija īpaši sīki aprakstīts cik nu to spēj policists vīrietis -, toties šķita, ka tas pilnībā atbilst auskaram, kurš atradās Karlam priekšā mazā plastikāta kabatiņā blakus divām Trivial Pursuit kartītēm.

Tieši šajā atklāsmes brīdī ienāca Asads, izskatīdamies pēc īsta necerētas veiksmes iemiesojuma.

Viņš norādīja uz gumijas aproci maisiņā blakus auskaram.

-     Es tikko uzzināju, ka tādas lietoja Bellahojā, lai varētu pateikt, cik ilgi cilvēks bijis ūdenī.

Karls centās uznirt virspusē, viņš joprojām bija dziļi iegrimis domās. Kas gan varētu mēroties ar viņa neticamo atklājumu par auskaru?

-     Tādas aproces lieto visur, Asad. To dara joprojām.

-    Jā, Asads atteica. Bet, kad mirušo Kori Bruno atrada uz flīzēm, viņš savējo bija pazaudējis.

26. NODAĻA

-    VIŅŠ TAGAD GAIDA augšā caurlaižu birojā, Kari, Asads sacīja. Vai tu gribi, lai es sēžu te, kad viņš nonāks lejā?

-    Nē. Karls papurināja galvu. Asadam pietika ko darīt. Bet tu vari ienest pāris tasīšu kafijas. Tikai ne pārāk stipru, lūdzu.

Kamēr Asads ārā svilpoja sestdienas klusumā, kur pat kanalizācijas caurules burbuļoja pusbalsī, Karls ātri pārskatīja "Kas ir kas", lai noskaidrotu informāciju par savu viesi.

Viņa vārds bija Manfrēds Slots. Četrdesmit gadu vecs. Internātskolā dzīvojis vienā istabiņā ar mirušo Kori Bruno, skolēnu padomes vecāko. Pabeidzis skolu 1987. gadā. Karaliskā gvarde, rezerves leitnants. Ekonomikas zinātņu maģistrs, MBA. Kopš trīsdesmit triju gadu vecuma direktors piecos uzņēmumos. Seši posteņi valdēs, viens no tiem publiskā uzņēmumā. Vairāku Portugāles modernās mākslas izstāžu organizators un sponsors. Kopš 1994. gada precējies ar Augustīnu Pesou. Bijušais Dānijas konsuls Portugālē un Mozambikā.

Nebija nekāds brīnums, ka tam visam viņš varēja pievienot gan bruņinieka krustu, gan starptautiskus ordeņus.

-    Man ir tikai piecpadsmit minūtes laika, viesis iesāka, sniegdams roku. Kājas viena pār otru, rudens mētelis uzmests pār roku, un bikšu staras mazliet sarautas uz augšu, lai neizspiestos ceļgali. Nebija grūti iztēloties viņu internātskolas vidē. Grūtāk ieraudzīt sēžam smilšu kastē kopā ar saviem bērniem.

-    Kore Bruno bija mans labākais draugs, un es zinu, ka viņš nu nekādi neietu uz brīvdabas baseinu, tāpēc tas bija ļoti dīvaini, ka viņu atrada Bellahojā. Tādā vietā taču salasās visādi, jūs jau zināt, Slots teica, tieši tā arī domādams. Turklāt es viņu nekad nebiju redzējis lecam no tramplīna un nepavisam jau no desmit metru torņa.

-Jūs domājat, ka tas nebija nelaimes gadījums?

-    Kā gan tas varēja būt nelaimes gadījums? Kore bija gudrs zēns. Viņš taču tur nemuļķotos, ja ikviens zina, ka tāds kritiens ir nāvējošs.

-    Un tā nevarēja būt pašnāvība?

-     Pašnāvība! Kāpēc? Mēs tikko bijām beiguši skolu. Viņš dāvanā no sava tēva saņēma Buick Regal Limited. Kupejas modeli, jūs jau zināt.

Karls piesardzīgi pamāja ar galvu, jo viņš nezināja vis. Viņš zināja, ka buiks ir auto, un ar to vajadzēja pietikt.

-    Viņš grasījās braukt uz ASV, lai studētu jurisprudenci. Hārvardā, jūs jau zināt. Kāpēc lai viņš darītu kaut ko tik stulbu? Tam nav nekādas jēgas.

-    Nelaimīga mīlestība? Karls piesardzīgi ieteicās.

-    Ha, viņš taču varēja dabūt jebkuru.

-    Vai jūs atceraties Kimiju Lasenu?

Slots saviebās, Kimiju viņš atcerējās bez prieka.

-    Vai Kore jutās aizvainots, kad Kimija viņu pameta?

-    Aizvainots? Viņš bija traks aiz dusmām. Viņam nepatika, ka viņu pamet, bet kuram gan patīk? Slots pasmaidīja žilbinoši baltu smaidu un atglauda matus no pieres. Protams, tie bija ietonēti un nesen apgriezti.

-    Un ko viņš grasījās darīt?

Manfrēds Slots vilcinājās, notraukdams no mēteļa dažus putekļus. Es šodien te esmu tāpēc, ka mēs laikam esam vienisprātis. Kori nogalināja nogrūda pār malu. Kāpēc gan citādi lai jūs pūlētos uzmeklēt mani pēc divdesmit gadiem? Vai es domāju pareizi?

-     Mums nav pierādījumu, taču ir kāds iemesls, kāpēc izmeklēšana ir atjaunota. Kā jūs domājat, kas viņu varēja pagrūst?

-     Nav ne jausmas. Kimijai bija daži slimi drauģeļi, ar kuriem viņa mācījās vienā klasē. Viņi riņķoja ap Kimiju kā satelīti. Kimija viņus vadīja, kā vien vēlējās. Smukas krūtis, jūs jau zināt. Tits rules, vai nav tiesa? Slots sausi iesmējās. Tas viņam nepiestāvēja.

-    Vai Kore mēģināja atjaunot attiecības?

-     Kimija jau bija uzsākusi attiecības ar vienu skolotāju. Neievērojamu provinces puisi, kurš neapjēdza, ka no skolēniem jāturas pa gabalu.

-    Vai atceraties viņa vārdu?

Slots papurināja galvu. Viņš tur nestrādāja necik ilgi. Man šķiet, dažām klasēm mācīja dāņu valodu. Tādus jau nemaz neievēro, ja viņi nemāca tieši tev. Viņš… Slots pacēla gaisā pirkstu, bet viņa skatiens kļuva domīgs. Jā, tagad atceros, viņu sauca Klavss. Ar "v", lai Dievs žēlīgs! Viņš iespurcās.

-     Klavss, jūs sakāt? Klavss Jepesens?

Slots pacēla galvu. Jā, Jepesens, tā laikam bija. Viņš pamāja.

"Iekniebiet man rokā, es sapņoju," Karls nodomāja. Šis cilvēks viņam bija jāsatiek vakarā.

-    Noliec kafiju tur, Asad. Paldies!

Viņi gaidīja, līdz Asads bija izgājis pa durvīm.

-Jā, nudien, Karla viesis sacīja ar greizu smaidu. Te lejā ir pieticīgi apstākļi, bet jūs vismaz esat disciplinējis padotos. Slots atkal iesmējās, un Karls spēja skaidri iztēloties, kā viņš ir izturējies pret vietējiem Mozambikā.

Slots pagaršoja kafiju, un ar pirmo malciņu viņam acīmredzami pietika.

-     Okei, viņš turpināja. Es zinu, ka Korēm tas skuķis joprojām patika, bet viņa patika daudziem. Tāpēc, kad Kimiju izmeta no skolas un viņa apmetās Nestvedā, viņš gribēja paturēt meiteni sev.

-     Es nesaprotu kāpēc tad viņš zaudēja dzīvību Bellahojā?

-    Kad bijām nolikuši eksāmenus, Kore pārcēlās pie vecvecākiem, viņš tur jau bija dzīvojis. Viņi dzīvoja Emdrupā. Ļoti jauki un patīkami cilvēki, es tur bieži ciemojos.

-    Kores vecāku nebija Dānijā?

Slots paraustīja plecus. Manfrēda Slota bērni arī noteikti mācījās internātskolā, lai viņš varētu veltīt sevi citiem mērķiem. Draņķis.

-    Jūs nezināt, vai netālu no peldbaseina dzīvoja kāds no ģimnāzijas otrās klases?

Slots skatījās Karlam cauri. Šķita, ka tikai tagad viņš ir sajutis telpas nopietnību. Ieraudzījis mapes ar veco lietu materiāliem, fotogrāfijas pie dēļa, upuru sarakstu, kurā pirmais bija viņa draugs Kore Bruno.

"Velns!" Karls nodomāja, pagriezies un ieraudzījis, kam pievērsts ciemiņa skatiens.

-     Kas tas ir? Manfrēds Slots noprasīja draudīgā nopietnībā, ar pirkstu rādīdams uz sarakstu.

-     A, tās lietas nav saistītas savā starpā, Karls atteica. Mēs vienkārši sistematizējam savas mapes hronoloģiskā secībā.

"Stulbs izskaidrojums," viņš nodomāja. Kāpēc lai viņi to rakstītu uz tāfeles, ja tikpat labi varētu sakārtot mapes plauktā?

Taču Manfrēds Slots neuzdeva jautājumus. Viņš jau nedarīja tādus vergu darbus, no kurienes lai viņš zinātu elementāras procedūras?

-    Jums darba netrūkst, viņš atteica.

Karls iepleta rokas. Tieši tāpēc ir tik svarīgi, lai jūs atbildētu uz maniem jautājumiem pēc iespējas precīzāk.

-    Ko jūs man jautājāt?

-     Es tikai pajautāju, vai Bellahojas tuvumā dzīvoja kāds no grupas.

Slots bez vilcināšanās pamāja. Jā, Kristiāns Volfs. Viņa vecākiem pie ezera piederēja diezgan grezna funkcionālisma stila savrupmāja, kuru Volfs pārņēma, kad izmeta tēvu no firmas.

Man pat liekas, ka viņa sieva vēl joprojām tur dzivo ar savu jauno vīru.

Vairāk Karls no viņa nevarēja izspiest, bet arī tas nebija slikti.

-     Roze! viņš pasauca, kad bija noklusuši Manfrēda Slota Lloyd kurpēs ieauto kāju soļi.

-     Ko tu zini par Kristiānā Volfa nāvi? viņš jautāja.

-     Paklau, Kari! Roze piesita sev pie galvas ar piezīmju bloknotu. Tev ir piemeties alcheimers, vai? Tu man devi četrus uzdevumus, un tas bija ceturtais numurs prioritāšu secībā. Tad kā tu domā, ko es par to zinu?

To viņš bija aizmirsis. Kad tu varēsi kaut ko pateikt? Vai tu nevari mainīt secību?

Roze iesprauda rokas sānos kā itāliešu māte, kas grasās nostrostēt uz dīvāna gulošo bezgodi. Piepeši viņa pasmaidīja. Eh, pie velna, es tomēr nespēju noturēt masku. Viņa aplaizīja pirkstus un pašķirstīja bloknotu. Domā, ka tu te nosaki visu? Protams, es to darbiņu padarīju pirmo, tas taču bija visvieglākais.

NĀVES BRĪDĪ KRISTIĀNS VOLFS bija tikai trīsdesmit gadu vecs un bagāts kā Krēzs. Rēdereju bija dibinājis viņa tēvs, taču Kristiāns viņu piemuļķoja un izputināja. Cilvēki runāja, ka vecais pļāvis, ko sējis. Volfs bija audzinājis savu dēlu bez jūtām un tieši to pašu saņēma atpakaļ grūtā brīdī.

Kristiāns bija ļoti bagāts vecpuisis, un tāpēc tā bija sensācija, kad viņš jūnijā apprecējās ar grāfieni Mariju Saksenholdu, grāfa Saksenholda trešo meitu. Kā rakstīja avīzēs: laime ilga tikai nepilnus četrus mēnešus. 1996. gada 15. septembrī Kristiānu Volfu nogalināja nejaušs šāviens.

Tas viss šķita tik nejēdzīgi, un varbūt tāpēc avīzes nemitējās par to rakstīt. Daudz vairāk rakstu nekā par autobusu staciju rātslaukumā un gandrīz tikpat daudz kā par Bjarni Rīsu, kad viņš pirms dažiem mēnešiem uzvarēja Tour de France.

Volfs ļoti agri no rīta bija viens pats izgājis ārā savā muižā l.ollandē. Bija paredzēts, ka viņš pēc pusstundas pievienosies pārējiem medniekiem, taču pagāja vairāk nekā divas stundas, iekams viņu, pavisam noasiņojušu, atrada ar briesmīgu šāviena brūci ciskā. Autopsijas slēdzienā bija teikts, ka nāve varētu būt iestājusies diezgan ātri.

Tas tiesa. Karls bija redzējis tādus gadījumus.

Cilvēki brīnījās, ka tik pieredzējis mednieks var pieļaut tādu kļūdu, taču vairāki medību biedri stāstīja, ka Volfs mēdzis staigāt ar ieroci šaušanas gatavībā, jo reiz Grenlandē palaidis garām leduslāci. Toreiz viņam bijuši pārāk nosaluši pirksti, lai noņemtu drošinātāju, un viņš nevēlējies, lai tas atkārtotos.

Lai nu kā, tā tomēr bija mīkla: kā viņš iešāvis pats sev kājā. Visi secināja, ka viņš droši vien paklupis arumos un ierocis izšāvis. Nelaimes rekonstrukcija pierādīja, ka tas ir iespējams.

To, ka jaunā sieva neko daudz neraizējās par nelaimi, visi vairāk vai mazāk oficiāli saistīja ar faktu, ka viņa šajā brīdī jau nožēloja savu laulību. Volfs tomēr bija daudz vecāks un īsts dīvainis, turklāt mantojums galu galā bija gluži jauks plāksteris uz brūces.

SAVRUPMĀJA GANDRĪZ SLĪGA pār ezeru. Apkaimē nebija daudz līdzīga kalibra māju, tāds īpašums ievērojami paceļ visu apkārtējo māju vērtību.

Četrdesmit miljoni kronu pirms nekustamo īpašumu tirgus sabrukuma Karls minēja. Tagad šāda māja gandrīz nebija pārdodama. Diezin vai mājas iemītnieki tomēr nebalsoja par valdību, kas bija radījusi šai situācijai nepieciešamos priekšnoteikumus. Bet lai jau, tie tik un tā bija tikai vārdi. Neprātīgs patēriņa burbulis un pārkarsusi ekonomika kurš gan te raizējās par kaut ko tādu?

Toties viņi varēja vainot paši sevi.

Zēns, kas atvēra durvis, nebija vecāks par astoņiem deviņiem gadiem. Saaukstējies, ar sarkanu degunu, ģērbies peldmētelī un čibās. Diezgan negaidīti milzīgajā vestibilā, kur tirgotāji un finansisti bija uzņēmuši savu galmu.

-    Es nedrīkstu nevienam atvērt, zēns sacīja, puņķu burbuļu apgrūtināts. Mamma būs mājās drusku vēlāk. Viņa ir Lingbijā.

-    Vai tu vari viņai piezvanīt un pateikt, ka ar viņu grib aprunāties policija?

-    Policija? Zēns skeptiski palūkojās uz Kārlu. Tieši šādās situācijās abpusējai uzticībai palīdzētu gara, melna ādas jaka a la Baks vai Markuss Jakobsens.

-    Lūdzu, Karls sacīja. Tā ir mana apliecība. Pajautā mammai, vai es drīkstu pagaidīt iekšā.

Zēns aizcirta durvis.

Karls pusstundu stāvēja ārā uz kāpnēm un vēroja, kā cilvēki skrien pa takām otrpus ezeram piesārtušām sejām, šūpojot rokas, liekot sīkus solīšus. Bija sestdienas priekšpusdiena, labklājības Dānija bija izgājusi baudīt labklājību.

-    Vai jūs kādu meklējat? jautāja sieviete, izkāpdama no mašīnas. Viņa bija modra. Viena nepareiza kustība, un viņa nosviedis savus pirkumus uz kāpnēm un aizskries uz sētas durvīm.

Pieredzes izmācīts, Karls tūlīt izņēma apliecību.

-     Karls Mērks, Q nodaļa. Jūsu dēls jums nezvanīja?

-     Mans dēls ir slims, viņš guļ. Piepeši sieviete izskatījās noraizējusies. Vai viņš neguļ?

Tātad mazais blēdis nebija zvanījis.

Karls vēlreiz nosauca savu vārdu, un sieviete negribīgi viņu ielaida.

-     Frederik! viņa uzsauca. Desiņas. Sieviete šķita jauka un dabiska. Ne tāda, kādu iztēlojas īstu grāfa meitu.

Zēna dipošie soļi kāpnēs palēninājās, kad viņš vestibilā pamanīja Kārlu. Bērnišķas fantāzijas par to, kādu sodu var saņemt, ja nedara, kā policisti liek, viņa puņķainajai sejai piepeši lika savilkties baiļpilnā grimasē. Viņš noteikti nebija gatavs sava nedarba sekām.

Karls viņam pamirkšķināja. Viss kārtībā.

-    Tu taču guli, vai ne, Frederik?

Zēns pavisam lēnām pamāja ar galvu un tūlīt nozuda ar savu hotdogu. No acīm prom, no prāta laukā, viņš noteikti domāja. Gudrs zēns.

Karls tūlīt ķērās pie lietas.

-    Nezinu, vai es kaut kā varu palīdzēt, sieviete sacīja, draudzīgi paskatījusies uz viņu. Es un Kristiāns patiesībā nepazinām viens otru pietiekami labi, tāpēc nezinu, kas toreiz varēja notikt viņa galvā.

-    Un jūs apprecējāties otrreiz?

Sieviete pasmaidīja. Jā, es satiku savu vīru Endrū tajā pašā gadā, kad nomira Kristiāns. Tagad mums ir trīs bērni: Frederiks, Susanne un Kirstena.

Pavisam parasti vārdi. Varbūt Karlam vajadzētu pārskatīt savus aizspriedumus par aristokrātu vērtībām.

-    Un Frederiks ir vecākais?

-     Nē, viņš ir jaunākais. Dvīnēm ir vienpadsmit gadu. Sieviete apsteidza Karla jautājumu par vecumu. Jā, Kristiāns ir viņu bioloģiskais tēvs, bet mans tagadējais vīrs vienmēr ir bijis kopā ar viņām. Abas mācās labā meiteņu internātskolā netālu no mana vīra vecāku mājām īstburnā.

Viņa pateica to tik jauki, nepiespiesti un bez kauna. Jauna, bagāta sieviete. Kā, ellē, viņa spēja to nodarīt saviem bērniem? Vienpadsmit gadu vecas un jau eksportētas uz Anglijas nekurieni un mūžīgo dresūru.

Karls palūkojās uz viņu, sajūtot sevī svaigi betonētus šķiru izpratnes pamatus. Vai laikā, kamēr bijāt precējusies ar Kristiānu, viņš pieminēja tādu Kirstenu Mariju Lasenu? Jā, tā ir jocīga sakritība ar jūsu meitas un jūsu vārdu, taču Kristiāns ļoti labi pazina sievieti ar šādu vārdu. Viņu dēvēja par Kimiju.

Viņi savā laikā mācījās internātskolā. Vai tas jums kaut ko izsaka?

Sievietes sejai pārslīdēja ēna.

Karls brīdi sēdēja un gaidīja, ka sieviete pati kaut ko sacīs, bet viņa klusēja.

-    Labi, kas toreiz notika? viņš jautāja.

Sieviete pastiepa uz priekšu plaukstas ar trīsošiem pirkstiem. Es vienkārši nespēju par to runāt. Tas viņai nemaz nebija jāsaka, to varēja skaidri redzēt.

-    Jūs varbūt domājat, ka Kristiānām ar viņu bija romāns? Lai gan jūs tobrīd bijāt stāvoklī.

-     Es nezinu, kas Kristiānām ar viņu bija, un arī negribu zināt. Sieviete piecēlās, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Pēc mirkļa viņa palūgs Kārlu doties prom.

-    Tagad viņa ir bezpajumtniece, dzīvo uz ielas.

Šī ziņa sievieti, šķiet, nemierināja.

-     Kristiāns mani sita, kad bija saticis viņu. Vai tagad esat apmierināts? Es nezinu, kāpēc jūs esat šeit, bet tagad jums jāiet.

Tātad tomēr.

-     Esmu šeit tāpēc, ka izmeklēju slepkavību, Karls mēģināja iebilst.

Atbilde bija strauja: Ja domājat, ka es nogalināju Kristiānu, jūs maldāties. Un ne jau tāpēc, ka man nebūtu to gribējies. Sieviete papurināja galvu un skatījās pāri ezeram.

-     Kāpēc vīrs jūs sita? Vai viņš bija sadists? Viņš dzēra?

-    Vai viņš bija sadists? Sieviete paskatījās uz gaiteni, lai pārliecinātos, ka tur piepeši neparādīsies maza galviņa. Pilnīgi noteikti.

KARLS BRĪDI STĀVĒJA un aplūkoja apkārtni, pirms iesēdās mašīnā. Lielajā mājā valdīja nospiesta gaisotne. Sieviete bija detalizēti atklājusi, ko liels trīsdesmitgadīgs vīrietis spēj izdarīt <ir trauslu divdesmit divus gadus vecu meiteni. Kā medusmēnesis iitri pārvērties dienišķā murgā. Sākumā riebīgi vārdi un draudi un pēc tam spēka pielietošana. Viņš bija piesardzīgs un neatstāja pēdas, jo vakarā sievai vajadzēja stāvēt vakartērpā un izskatīties reprezentatīvai. Tāpēc Kristiāns bija viņu apprecējis. Tikai tāpēc.

Kristiāns Volfs. Vīrietis, kurā viņa bija iemīlējusies vienā mirklī un kuru centīsies aizmirst visu atlikušo dzīvi. Viņu, viņa nodarīļumus, būtību un cilvēkus, ar kuriem viņš sagājās. Visam jāpazūd.

Iesēdies mašīnā, Karls paostīja, vai tur nav jūtama benzīna smaka. Pēc tam viņš piezvanīja uz Q nodaļu.

-   Jā, Asads vienkārši atbildēja. Nekādu: Q nodaļa, vicekomisara asistents Hafezs el-Asads vai ko tamlīdzīgu. Vienkārši: jā!

-    Kad pacel klausuli, tev jānosauc savs vārds un nodaļa, Asad, Karls sacīja, pats nenosaukdams savu vārdu.

-    Sveiks, Kari! Roze man iedeva savu diktofonu. Tas ir tik foršs. Un viņa grib ar tevi runāt.

-    Roze? Viņa tomēr ir atnākusi?

Otrā līnijas galā atskanēja izsaucieni un spalgi atbalsojās soļi, tātad viņa tur bija.

-    Es tev atradu vienu māsiņu no Bispebjergas, Roze sausi sacīja.

-    Okei, labi pastrādāts.

Roze nevēlējās to komentēt.

-    Viņa strādā kādā privātā slimnīcā pie Arresē.

Karls pierakstīja adresi.

-    Viņu nebija grūti atrast, kad uzzināju viņas vārdu. Tas jau arī ir visai īpašs.

-    Kur tu to sameklēji?

-     Bispebjergas slimnīcā, protams. Es sēdēju un rakos cauri veciem arhīviem. Viņa strādāja ginekoloģijas nodaļā, kad tur gulēja Kimija. Es viņai piezvanīju, un viņa atcerējās to gadījumu. To spētu ikviens, kurš toreiz tur strādājis, viņa teica.

DĀNIJAS SKAISTĀKĀ SLIMNĪCA Roze bija citējusi mājaslapu.

Karls skatījās uz sniegbaltajām ēkām un piekrita. Viss bija uzturēts satriecoši labi, pat vēlā rudenī zālieni bija Vimbldonas turnīra cienīgi. Izcila ainava. Pirms dažiem mēnešiem šo skatu bija baudījis karaļpāris.

Fredensborgas pils nestāvēja ne tuvu.

Zināms kontrasts šai ainai bija māsiņa Irmgarde Dufnere. Viņa peldēja Karlam pretī smaidoša un milzīga kā kaujas kuģis, kas dreifē uz sauszemi. Ļaudis, iedami garām, nemanāmi pakāpās sāņus. īsi, bļodiņas formā apgriezti mati, stilbi resni kā baļķi, kurpes dārdēja pret grīdu ar tonnas svaru.

-    Merka kungs, Ipresume! Viņa iesmējās un pakratīja Karla roku tā, it kā gribētu izkratīt viņa kabatu saturu.

Ari viņas atmiņa bija tikpat iespaidīga kā āriene. Ikviena policista sapnis.

Viņa bijusi nodaļas vecākā māsa Kimijas nodaļā Bispebjergā, un, lai gan paciente pazudusi citā dežūrā, apstākļi bijuši tik īpaši un traģiski, ka to nemūžam nebūs iespējams aizmirst, tā viņa izteicās.

-     Kad sievieti ielika slimnīcā, viņa bija smagi piekauta, tāpēc mēs domājām, ka viņa bērnu zaudēs, bet patiesībā viņa atveseļojās. Viņa tik ļoti gribēja to bērnu. Un, kad viņa bija nogulējusi pie mums nedēļu, mēs bijām gatavi viņu izrakstīt.

Māsiņa savilka lūpas. Bet tad kādu ritu, kad man pašai bija dežūra, viņai sākās ātrs un spēcīgs spontānais aborts. Ārsts teica: šķitis, ka viņa to ir izraisījusi pati, jo uz vēdera bija lieli zilumi. Tam bija grūti noticēt, jo viņa tik ļoti gaidīja to bērnu, bet nekad jau nevar zināt. Ir tik daudz dažādu emociju, ja piepeši paliec viena ar bērnu.

-    Ko viņa varētu būt izmantojusi, lai radītu šos zilumus? Jūs atceraties?

-    Kāds ieminējās, ka krēslu, kas stāvēja palātā. Viņa iecēlusi to gultā un situsi sev pa vēderu. Krēsls bija apgāzies uz grīdas, kad viņu atrada bez samaņas ar augli asiņu peļķē starp kājām.

Karls to iztēlojās. Skumja aina.

-    Un auglis bija tik liels, ka to varēja redzēt?

-    Ak mūžs! Astoņpadsmitajā nedēļā tas līdzinās četrpadsmit piecpadsmit centimetru garam, īstam cilvēciņam.

-    Rokas un kājas?

-Viss. Plaušas vēl nav īsti attīstījušās un acis arī ne, bet būtībā viss pārējais ir.

-    Un tas gulēja viņai starp kājām?

-Jā, viņa bija piedzemdējusi bērnu un placentu.

-Jūs sakāt: placentu. Vai tur nebija nekā neparasta?

Māsiņa pamāja. Tādas lietas taču atceras. Ari to, ka viņa nozaga augli. Mani kolēģi bija to apklājuši ar drāniņu, kamēr apturēja asiņošanu. Kad viņi pēc īsas pauzes atgriezās, paciente un auglis bija prom, bet placenta palikusi turpat. Tieši tāpēc viens no mūsu ārstiem konstatēja, ka tā ir pārplīsusi. Tā sakot, pārplīsusi vidū pušu.

-    Diezin vai tas notika aborta laikā?

-     Dažkārt tā notiek, bet tas ir ļoti reti. Varbūt to ietekmēja sitieni pa vēderu. Katrā ziņā tā ir diezgan nopietna situācija, ja sievietei neveic tīrīšanu.

-Jūs domājat infekcijas?

-Jā, agrāk tā bija īpaši liela problēma.

-    Un ja neko nedara?

-     Pastāv risks, ka paciente nomirs.

-     Skaidrs. Bet es varu jums pastāstīt, ka viņa nenomira. Viņa joprojām ir dzīva, taču ne pašā labākajā stāvoklī, jo dzīvo uz ielas. Tomēr dzīva.

Māsiņa salika milzīgās plaukstas klēpī. Vai, cik skumji! Daudzas sievietes tam netiek pāri.

-    Jūs gribat teikt, ka, zaudējot bērnu šādā veidā, trauma var būt tik liela, lai liktu viņai aiziet no sabiedrības?

-    Ai, ziniet, tādā situācijā viss ir iedomājams. Tā jau gadās sieviete nonāk neprāta stāvokli un bieži iegrimst nepārvaramos pašpārmetumos.

-ES MĒĢINĀŠU ĪSI apkopot lietas būtību. Ko teiksiet, draugi? Karls paskatījās uz Asadu un Rozi un saprata, ka abiem ir ziņas, ko viņi gribētu pastāstīt. Ar to viņiem būs jāpagaida.

-    Tātad mums ir jauniešu grupa, kas sastāv no ļoti spēcīgiem indivīdiem. Tas jāsaprot tā, ka viņi vienmēr izdara to, ko nodomājuši. Pieci puiši, katrs ar savām īpatnībām, un meitene, kas acīmredzot ir grupas centrālā figūra.

Viņa ir skaistule un līdere un uzsāk īsas attiecības ar skolas labāko audzēkni Kori Bruno, un man ir stipras aizdomas, ka tieši grupai ir saistība ar viņa bojāeju. Katrā ziņā viens no priekšmetiem Kimijas Lasenas paslēptajā metāla kastītē norāda šajā virzienā. Pamatā varētu būt greizsirdība vai atriebība, bet tā, protams, varētu būt arī banāla nelaime un paslēptā aproce tikai trofeja. Katrā ziņā tā pati par sevi nepārprotami nenorāda uz vainu, kaut gan rada aizdomas.

Grupa joprojām turas kopā, lai arī Kimija ir pametusi ģimnāziju, un šīs attiecības tiešā vai netiešā veidā noved pie divu varbūt pavisam nejauši sastaptu jauniešu slepkavībām Rērvigā. Bjarne Tēgersens ir atzinis savu vainu, bet, visticamāk, to darīja tāpēc, lai pasargātu vienu vai vairākus grupas biedrus. Viss norāda, ka viņš šajā sakarā ir saņēmis lielu naudas summu. Tēgersens nāca no diezgan slikti situētas ģimenes, viņa attiecības ar Kimiju bija beigušās, tāpēc tas varēja būt labs risinājums viņa īpašajai situācijai. Tagad mēs noteikti zinām, ka vismaz viens no grupas ir bijis iesaistīts, jo Kimijas slēptuvē atradām priekšmetus ar noslepkavoto atstātiem pirkstu nospiedumiem.

Tad mēs Q nodaļā uzzinām par kādas privātpersonas aizdomām, ka spriedums Tēgersena lietā ir aplams. Vissvarīgākais šajā sakarībā varbūt ir tas, ka Johans Jakobsens ir iedevis mums sarakstu ar vardarbības epizodēm, kurās varētu būt iesaistīta šī grupa. No saraksta mēs varam secināt, ka laika periodā, kad Kimija uzturējās Šveicē, runa bija tikai par miesas bojājumiem. Nebija slepkavību vai pazušanu. Sarakstu var apšaubīt, tomēr Jakobsena pamatanallze šķiet prātīga.

Grupa uzzina, ka es izmeklēju šo lietu, nezinu, kā, bet droši vien no Olbeka un mēģina sabotēt izmeklēšanu.

Asads pacēla pirkstu. Sabotēt? Tu tā teici?

-    Jā, likt tai šķēršļus, Asad. Sabotēt nozīmē kavēt. Un tas man apliecina, ka te slēpjas kas vairāk par dažu bagātnieku raizēm par savu labo reputāciju.

Abi kolēģi pamāja.

-    Tāpēc man draudēja paša mājās, mašīnā un, visbeidzot, darbā, un aiz šiem draudiem, visticamāk, stāv grupas locekļi. Viņi ir izmantojuši bijušos internātskolas audzēkņus par starpniekiem, lai atstādinātu mūs no lietas, bet tagad šī ķēde ir pārrauta.

-    Tad vajag vienkārši izturēties neuzkrītoši, noņurdēja Roze.

-Tieši tā. Tagad mēs varam strādāt mierīgi, bet grupa to

nedrīkst zināt. Turklāt Kimija ir tādā situācijā, ka mēs varētu viņu veiksmīgi nopratināt un noskaidrot, ar ko grupa toreiz īsti nodarbojās.

-     Viņa neko neteiks, Kari, iejaucās Asads. Es spriežu pēc tā, kā viņa uz mani paskatījās stacijā.

Karls atšiepa apakšlūpu. Labi, labi, tad jau redzēsim. Kimija Lasena acīmredzot nav pie pilna prāta, jo kurš gan labprātīgi dzīvotu uz ielas, ja viņam piederētu pils Ordrupā? Aborts dīvainos apstākļos, kad viņa vairākas reizes ir piekauta, noteikti ir veicinājis šo situāciju. Karls apsvēra, vai neizņemt cigareti, bet Rozes ogļmelnais skatiens smagi gūla uz viņa rokām. Mēs ari zinām, ka viens no grupas biedriem Kristiāns Volfs gāja bojā pāris dienu pēc Kimijas pazušanas, bet nezinām, vai šīs divas lietas saistās kopā. Šodien gan es no viņa atraitnes uzzināju, ka

Volfam piemita sadistiskas noslieces, un saņēmu mājienu, ka viņam varbūt bija attiecības ar Kimiju Lasenu. Tagad viņa pirksti sagrāba cigarešu paciņu. Tiktāl viss bija labi.

-     Svarīgākais tomēr ir tas, ka mēs tagad zinām viens vai vairāki grupas dalībnieki ir veikuši vēl citus uzbrukumus, ne tikai slepkavības Rērvigā. Kimija Lasena bija paslēpusi priekšmetus, kas pavisam noteikti norāda uz vismaz trim gadījumiem ar letālu iznākumu, un vēl trīs plastikāta kabatiņas ar priekšmetiem rada aizdomas par citiem gadījumiem.

Tagad mēs centīsimies notvert Kimiju, sekot pārējo iesaistīto darbībām un paveikt citus uzdevumus. Vai jums ir kas piebilstams? Beidzot viņš aizsmēķēja cigareti.

-    Kā redzu, tev krūšu kabatā joprojām ir lācītis, konstatēja Roze, pievērsusi acis cigaretei.

-Jā, vēl kas?

Viņi papurināja galvas.

-     Labi. Ko tu teiksi, Roze? Ko tu esi atradusi?

Roze ar acīm sekoja dūmiem, kas tuvojās viņai. Pēc brīža viņa sāks gaiņāties ar roku. Neko daudz un tomēr šo to.

-     Izklausās mīklaini, pastāsti!

-    Izņemot Klēšu Tomasenu, es esmu atradusi tikai vienu policistu, kas bija iesaistīts izmeklēšanā. Kāds Hanss Bergstrems, kas toreiz strādāja Mobilajā vienībā. Šobrīd viņš nodarbojas ar kaut ko citu, un vispār ar viņu ir neiespējami sarunāties. Tagad viņa gaiņāja dūmus.

-     Nav tak neviena, ar kuru būtu neiespējami sarunāties, iejaucās Asads. Viņš vienkārši ir dusmīgs uz tevi, jo tu nosauci viņu par pilnīgu idiotu. Viņš plati pasmaidīja, kad Roze protestēja. -Jā, Roze, es tak labi dzirdēju.

-     Es turēju roku priekšā klausulei, viņš to nedzirdēja. Tā nav mana vaina, ka viņš negrib runāt. Viņš tagad ir sapelnījis bagātību ar patentiem, bet es par viņu uzzināju vēl kaut ko. Roze atkal sāka mirkšķināt acis un gaiņāties.

-    Un tas būtu?

-     Viņš ari ir bijušais internātskolas audzēknis, no viņa mēs neko neizdabūsim.

Karls aizvēra acis un sarauca degunu. Solidaritāte bija laba lieta, taču kliķes bija sodiba. Ellīga sodība.

-     Tas pats ir ar grupas bijušajiem klasesbiedriem. Neviens negrib ar mums runāt.

-     Cik daudzus tu sameklēji? Viņi noteikti ir izkaisīti visos vējos, un meitenēm ir mainījušies uzvārdi.

Tagad Roze gaiņājās tik demonstratīvi, ka Asads parāvās nostāk. Tas jau ari izskatījās draudīgi. Ja neskaita tos, kas dzīvo zemeslodes otrā pusē un tāpēc šobrīd krāc miegā, esmu sadabūjuši rokā lielāko daļu. Domāju, ka varu mest mieru. Viņi negrib atklāt neko svarīgu, ja vispār runā. Tikai viens deva mājienu uz to, kādi viņi bijuši.

Šoreiz Karls izpūta dūmus prom no viņas. Ak tā. Un ko viņš teica?

-     Viņš tikai pateica, ka tā bijusi traka banda. Viņi apcēluši skolu, smēķējuši hašišu mežā un skolas dārzos. Viņam laikam tie šķita forši. Paklau, Kari, vai tu nevari nolikt to zārka naglu, kamēr mums ir sapulce?

Desmit ievilktu dūmu. Tad jau būs labi.

-     Kaut mēs varētu parunāt ar kādu no grupas, iejaucās Asads. Bet laikam nevaram.

-Ja mēs sazināsimies ar kādu no grupas, tad viss izgāzīsies. Karls nospieda cigareti kafijas krūzītē, aizkaitinādams Rozi. Nē, ar to mēs pagaidīsim. Bet kas tev sakāms, Asad? Cik saprotu, tu izpētīji Johana Jakobsena sarakstu. Vai kaut ko atradi?

Asads pacēla tumšās uzacis. Tūlīt bija redzams, ka viņš ir atradis un viņam ir bijis liels prieks paturēt to pie sevis līdz pēdējam.

-     Stāsti nu, piparkūciņ, sacīja Roze, pāris reižu pamirkšķinādama ar piķa melnajām skropstām.

Asads skatījās piezīmēs, savilcis lūpas smaidā. Jā, es tad nu esmu atradis sievieti, kurai 1987. gada 13. septembrī uzbruka Nīborgā. Viņai ir piecdesmit divi gadi, un viņu sauc Grēte Sonne. Viņai Vestergādē ir apģērbu veikals ar nosaukumu Mrs. Kingsize. Es neesmu ar viņu runājis, jo domāju, ka labāk būs, ja mēs tur aizbrauksim. Man ir policijas ziņojums, tur par uzbrukumu nav daudz tāda, ko mēs jau nezinātu.

Taču pietiekami, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes.

-Tobrīd sieviete bija trīsdesmit divus gadus veca un tajā rudens dienā Nīborgas pludmalē bija izvedusi pastaigā suni, bet suns bija izrāvies un aizskrējis uz bērnu diabētiķu sanatoriju to sauca Skervena -, un viņa skrēja, cik ātri varēja, lai suni noķertu. Kā saprotu, suns bija drusku nikns. Un tad kaut kādi jaunieši noķēra to pirms viņas un tuvojās viņai ar suni. Pavisam pieci seši gabali. Vairāk viņa neatcerējās.

-    Nolādēts! sacīja Roze. Tad nu gan viņu ir smagi piekāvuši.

Jā, vai arī atmiņas zudumu radījuši pavisam citi iemesli, Karls nodomāja.

-    Tiešām ļoti smagi. Ziņojumā bija teikts, ka viņai bijusi pamatīgi nobrāzta āda, salauzti vairāki pirksti un suns gulējis beigts viņai blakus. Bija daudz pēdu, bet visas veda strupceļā. Runāja, ka Sommerbijā pie brūnas krāsas vasarnīcas pavisam tuvu ūdenim bijusi atstāta sarkana mašīna. Asads ielūkojās piezīmēs. Tas bija piecdesmitais numurs. Tā stāvēja tur vairākas stundas, un vēl arī daži šoferi bija ziņojuši par jauniešiem, kas skrējuši pa ceļu tajā brīdī, kad notika uzbrukums. Pēc tam, protams, pārbaudīja prāmjus un biļetes, bet arī tas izmeklēšanai neko nedeva.

Asads nožēlā paraustīja plecus, it kā pats būtu veicis šo izmeklēšanu.

-    Un tad vēlāk, pēc četrus mēnešus ilgas ārstēšanās Odenses slimnīcas psihiatrijas nodaļā, Grēti Sonni izrakstīja, bet lietu apturēja kā neatrisinātu. Tas ir viss! Viņš jauki pasmaidīja.

Karls atbalstīja galvu plaukstās. Labi pastrādāts. Bet, godīgi sakot, Asad, kas tev te šķiet tik labs?

Palīgs atkal paraustīja plecus. Tas, ka es viņu atradu. Un tas, ka mēs varam būt tur pēc divdesmit minūtēm. Veikali jau vēl nav slēgti.

MRS. KINGSIZE ATRADĀS sešdesmit metru no Strēgetes un patiesībā bija modes preču veikals ar īpašu novirzienu. Pat visbezveidīgākās būtnes šeit varēja iegādāties piegulošus un auguma formas izceļošus tērpus no zīda, tafta un citiem dārgiem audumiem.

Grēte Sonne veikalā bija vienīgais normālas uzbūves cilvēks. Dabiska rudmate ar mazliet papildu spīduma, ļoti gracioza un eleganta uz šī grandiozā fona.

Viņa jautājoši nopētīja abus ienācējus. Grēte Sonne gan bija apkalpojusi daudzus zināma formāta drag queen un transvestītus, taču šis normālais vīrišķis un viņa mazais, gan apaļīgākais, taču nebūt ne nepievilcīgākais pavadonis nepiederēja pie šīs kategorijas.

Lūdzu? viņa sacīja, ielūkodamās pulkstenī. Mēs grasāmies slēgt, bet, ja es spēju jums kā palīdzēt, tad varam ari mazliet uzkavēties.

Karls nostājās starp divām rindām pārmērību uz pakaramajiem. Mēs labprāt pagaidīsim līdz slēgšanai, ja neiebilstat. Mums ir daži jautājumi.

Sieviete paskatījās uz Karla apliecību un kļuva pavisam nopietna, it kā atmiņu ainas allaž būtu gatavas iznirt. Tad es tūlīt vēršu ciet, viņa sacīja, atstāja divām vidēji apaļīgām pārdevējām norādījumus pirmdienai un novēlēja jauku nedēļas nogali.

-Jā, pirmdien es došos uz Flensburgu iepirkt preci, tā ka… Grēte Sonne centās viņiem uzsmaidīt, baiļodamās no ļaunākā.

-Atvainojiet, ka nepieteicāmies iepriekš, bet tas tāpēc, ka lieta ir steidzama un mums ir pavisam nedaudz jautājumu.

-    Ja tie ir par veikalu zādzībām šajā kvartālā, tad jums jārunā ar tirgotājiem no Larsa Bjerna ielas, viņi vairāk tur roku uz pulsa, sieviete sacīja, zinādama, ka runa ir par ko citu.

-    Paklausieties! Es saprotu, ka jums ir grūti runāt par uzbrukumu pirms divdesmit gadiem un droši vien nav nekā ko piebilst, tāpēc atbildiet uz jautājumiem tikai ar "jā" vai "nē", labi?

Grēte Sonne nobālēja, tomēr palika stāvam.

-    Jūs varat vienkārši pamāt vai papurināt galvu, Karls turpināja, kad sieviete neatbildēja. Viņš paskatījās uz Asadu, palīgs jau bija izņēmis bloknotu un diktofonu.

-    Jūs pēc uzbrukuma neatcerējāties notikušo. Vai joprojām to neatceraties?

Pēc īsas pauzes, kas tomēr likās tik gara kā mūžība, viņa pamāja. Šo kustību Asads čukstus atzīmēja diktofonā.

-    Es domāju, ka jūs zināt, kas viņi bija. Seši jaunieši no internātskolas Zēlandē. Vai varat apstiprināt, ka viņi bija seši, Grēte?

Uz to viņa nereaģēja.

-    Pieci jauni vīrieši un meitene. Astoņpadsmit divdesmit gadus veci, droši vien glīti ģērbušies. Tagad es jums parādīšu tās meitenes fotogrāfiju.

Karls pasniedza viņai Gossip fotogrāfijas kopiju, kurā Kimija Lasena stāvēja pie kafejnīcas kopā ar dažiem citiem no grupas.

-    Tā ir uzņemta pāris gadu vēlāk, mode ir mazliet mainījusies, bet… Karls skatījās uz Grēti Sonni. Viņa nemaz neklausījās, tikai raudzījās uz fotogrāfiju, skatienam šaudoties starp zelta jaunatnes pārstāvjiem, kas baudīja Kopenhāgenas naktsdzīvi.

-    Es neko neatceros un vairs negribu par to domāt, viņa savaldīgi sacīja. Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs liktu mani mierā.

Tad Asads paspēra soli uz priekšu. Vecos nodokļu papīros es redzēju, ka jūs 1987. gada rudenī piepeši tikāt pie naudas. Jūs strādājāt pienotavā un… Asads ielūkojās bloknotā, …tas bija Heselagerā. Un tad uzradās nauda septiņdesmit pieci tūkstoši kronu, vai pareizi? Un tad jūs atvērāt veikalu vispirms Odensē un pēc tam šeit, Kopenhāgenā.

Karls juta, kā viņam pārsteigumā uzraujas uzacs. Kā, ellē, Asads to varēja uzzināt? Turklāt sestdienā? Un kāpēc viņš pa ceļam neko nebija teicis? Laika taču pietika.

-     Vai varat pastāstīt, kur dabūjāt šo naudu, Grēte? Karls jautāja, pagriezdamies pret sievieti.

-    Es… Viņa meklēja atmiņā seno izskaidrojumu, taču žurnāla fotogrāfija bija izraisījusi īssavienojumu viņas iekšējā tīklā.

-     PIE JODA, KĀ tu zināji par naudu, Asad? Karls sacīja, kad viņi soļoja pa Vestervoldgādi. Tev taču šodien nebija iespējas apskatīt vecas deklarācijas, ko?

-     Nē. Es tikai atcerējos teicienu, ko mans tēvs reiz izdomāja. Ja tu gribi zināt, ko kamielis vakar nozaga tavā virtuvē, tad neuzšķērd to, bet ielūri pakaļas caurumā. Asads plati pasmaidīja.

Karls vēlreiz pārdomāja dzirdēto. Un ko tas nozīmē? viņš jautāja.

-    Nu, kāpēc padarīt uzdevumu vēl grūtāku, nekā tas ir? Es vienkārši iegūglēju, vai Nīborgā dzīvo kāds ar vārdu Sonne.

-    Un tad piezvanīji un pajautāji, vai viņi nepastāstītu par Grētes finansiālo situāciju?

-    Nē, Kari, tu nesaproti teicienu. Ir jāiet stāstam no otras puses.

Karls joprojām nesaprata.

-     Nu, Kari! Vispirms es piezvanīju tiem, kas dzīvoja blakus tiem, kurus sauca Sonne. Kas tad galu galā varēja notikt? Tikai gadīties nepareizs Sonne vai ari kaimiņš būtu nesen ievācies. Asads iepleta rokas. Nu, Kari!

-     Un tu dabūji rokā īstā Sonnes veco kaimiņu.

-Jā! Nu, ne jau uzreiz, bet viņi dzīvoja vienā kāpņu telpā, tā ka tur varēja izvēlēties no pieciem citiem numuriem.

-Un?

-    Nu, es dabūju rokā Baldera kundzi otrajā stāvā, viņa tur bija nodzīvojusi četrdesmit gadu un pazina Grēti toreiz, kad viņa staigāja flisētos svārkos.

-     Plisētos, Asad. Plisētos. Un tālāk?

-Jā, nu dāma izstāstīja visu. Meitenei paveicies, viņa dabūjusi naudu no viena anonīma, bagāta vīrieša Fīnas salā, kuram bijis viņas žēl. Septiņdesmit piecus tūkstošus kronu. Ar to pieticis, lai atvērtu veikalu. Baldera kundze bijusi priecīga. Priecājusies visa kāpņu telpa, viņa teica. Tas uzbrukums Grētei taču bijis tik briesmīgs.

-     Labi pastrādāts, Asad.

Karls saprata, ka te slēpjas jauns un nozīmīgs aspekts.

Kad grupa piekāva savus upurus, iznākumi varēja būt divi. Piekāpīgajiem upuriem noteikti tiem, kas bija pārbiedēti līdz nāvei kā Grēte Sonne, viņi samaksāja par klusēšanu. Ja upuri nepiekāpās, viņi nedabūja neko.

Viņi vienkārši pazuda.

27. NODAĻA

9

KARLS KOŠĻĀJA SMALKMAIZĪTI, ko Roze bija nometusi uz galda. Uz lielā ekrāna rādija reportāžu par Birmas militāro režīmu. Mūku purpurkrāsas tērpi iedarbojās kā toreadora sarkanā drāna uz vērsi, tāpēc šobrīd dāņu karavīru grūtības Afganistānā sarakstā bija noslīdējušas zemāk.

Premjerministrs par to noteikti nebēdājās.

Pēc dažām stundām Karlam Redovres ģimnāzijā bija paredzēts satikties ar vienu no bijušajiem internātskolas skolotājiem vīrieti, ar kuru Kimijai bijis romāns. Katrā ziņā tā bija teicis bijušais internātskolas audzēknis Manfrēds Slots.

Kārlu pārņēma savādi iracionāla sajūta, kādu izmeklēšanā piedzīvo daudzi policisti.

Lai gan viņš bija runājis ar Kimijas pamāti, kas pazinusi meiteni kopš mazotnes, viņš vēl nekad nebija sajuties Kimijai tik tuvu kā šobrīd.

Karls skatījās tālumā. Diezin kur viņa varētu būt?

Kadri uz ekrāna atkal mainījās, ziņās jau nezin kuro reizi atkārtoja reportāžu no uzspridzinātās ēkas dzelzceļa teritorijā pie Ingerslevsgādes. Vilcienu satiksme bija apturēta, bojātas vairākas gaisvadu līnijas. Gabaliņu tālāk stāvēja pāris dzelteno drezīnu, tātad bija cietušas arī sliedes.

Ekrānā parādījās policists, un Karls ieslēdza skaņu.

Mēs zinām tikai to, ka šinī mājā acīmredzot kādu laiku ir mitinājusies viena bezpajumtniece. Dzelzceļa darbinieki pēdējos mēnešos ir redzējuši, kā viņa izlavās no ēkas, bet mēs neesam atraduši ne viņas, ne kāda cita mirstīgās atliekas.

-    Vai varētu būt runa par noziegumu? televīzijas korespondente jautāja pārspīlēti enerģiskā balsī, kam vajadzēja piešķirt nenozīmīgai reportāžai sabiedriski nozīmīgu lomu.

-    Es katrā ziņā varu teikt, ka saskaņā ar dzelzceļa sniegto informāciju ēkā nebija nekā tāda, kas varētu izraisīt šādu sprādzienu dabiskā veidā un nepavisam ne ar tādu spēku, kā mēs te redzam.

Korespondente pagriezās pret kameru. Šeit jau vairākas stundas strādā armijas sprāgstvielu eksperti. Viņa atkal aizgriezās. Ko jūs esat atraduši? Vai šobrīd kaut kas ir zināms?

-Jā, nu… mēs vēl skaidri nezinām, vai tas ir istais izskaidrojums, taču esam lokalizējuši fragmentus no tāda tipa rokasgranātām, kādas lieto mūsu karavīri.

-     Tātad ēka ir uzspridzināta ar rokasgranātām?

Viņa sasodīti labi prata vilkt laiku.

-Jā, iespējams.

-    Vai ir kas vairāk zināms par šo sievieti?

-Jā, viņa uzturējās šajā kvartālā, iepirkās Aldi veikalā. Policists norādīja uz Ingerslevsgādi. Reizēm tur mazgājās. Viņš pagriezās un norādīja uz DGI baseinu. Mēs, protams, lūdzam vietējos iedzīvotājus sazināties ar policiju, ja viņiem ir ziņas par šo sievieti. Apraksts nav gluži precīzs, bet mēs domājam, ka tā ir trīsdesmit piecus līdz četrdesmit piecus gadus veca baltā sieviete, aptuveni metru septiņdesmit gara, normālas miesasbūves. Apģērbs dažāds, bet acīmredzot diezgan novalkāts, jo viņa dzīvoja uz ielas.

Karls sēdēja sastindzis, ar drupačām lūpu kaktiņā.

-    VIŅŠ IR KOPĀ ar mani, Karls sacīja pie norobežojuma un kopā ar Asadu izslīdēja caur policistu un armijas speciālistu ķēdi.

Pa sliedēm staigāja daudz cilvēku, un arī jautājumu bija daudz. Vai tas bijis mēģinājums sabotēt kādu vilcienu? Vai tādā gadījumā mērķēts uz kādu noteiktu reisu? Vai vilcienos, kas tobrīd brauca garām ēkai, bija ievērojami cilvēki? Te virmoja daudz šādu jautājumu un baumu, un žurnālistiem bija īpaši spicas ausis.

-     Tu sāc tajā pusē, Asad, Karls sacīja, norādīdams uz mājas otru pusi. Visur mētājās mūra atlūzas, lielas un mazas vienā mudžeklī. Koka šķēpeles no durvīm un jumta konstrukcijām, jumta pape un notekas gabalu gabalos. Daļa atlūzu bija nokritusi uz dzeloņdrāšu žoga. Izrautajos caurumos stāvēja fotogrāfi un žurnālisti, gatavi skriet, ja kāds atradīs līķa atliekas.

-    Kur ir tie dzelzceļa darbinieki, kas viņu redzējuši? Karls pajautāja kādam no pārvaldes kolēģiem, un tas norādīja uz dažiem cilvēkiem. Tie stāvēja bariņā un atstarojošajās drēbēs izskatījās pēc glābēju komandas.

Kad Karls parādīja apliecību, divi no viņiem sāka runāt, viens otru pārtraukdami.

-    Pagaidiet! Lūdzu, apklustiet, Karls sacīja, norādīdams uz vienu. Jūs, lūdzu, pastāstiet, kā viņa izskatījās.

Šķita, ka vīrietim šī situācija patīk. Pēc stundas viņš būs brīvs, un diena ir atnesusi pārmaiņas ierastajā.

-    Es neredzēju viņas seju, parasti viņai mugurā bija gari svārki un dūnu jaka, bet reizēm pēkšņi pavisam kaut kas cits.

Viņa kolēģis pamāja ar galvu. Jā, un, iedama pa ielu, viņa bieži vilka līdzi čemodānu.

-    Ak tā. Kādu čemodānu? Melnu? Brūnu? Uz ritenīšiem?

-Jā, uz ritenīšiem, lielu čemodānu. Krāsas gan laikam mainījās.

-Jā, otrs piebilda. Tas tiesa, es katrā ziņā esmu redzējis gan melnu, gan zaļu.

-     Viņa vienmēr gāja un skatījās apkārt, it kā viņu kāds vajātu, papildināja pirmais.

Karls pamāja. Laikam jau vajāja arī. Kā viņa vispār varēja dzīvot tajā ēkā, kopš jūs viņu ievērojāt?

Pirmais nospļāvās uz bruģa. Nu un kas par to? Mēs taču to ēku neizmantojām. Ja valsti vada šādā veidā, tad nav brīnums, ka daudzi cilvēki netiek galā ar dzīvi. Viņš pašūpoja galvu. Man negribējās par to izpļāpāties. Ko tad es no tā iegūtu?

Otrs piekrita. Mums ir vismaz piecdesmit šādu ēku no šejienes līdz Roskildei. Iedomājieties, cik daudz cilvēku tur varētu dzīvot.

Karls nevēlējās iedomāties. Pāris iedzērušu lielceļa bruņinieku, un uz sliedēm valdītu haoss.

-     Kā viņa iekļuva dzelzceļa teritorijā?

Tie abi sāka smieties. Viņa vienkārši atslēdza vārtiņus. Vīrietis norādīja uz vietu, kur sētā reiz bija vārtiņi.

-    Ak tā. Un kur viņa dabūja atslēgu? Vai kāds to ir pazaudējis?

Viņi paraustīja plecus, uzraudami tos līdz pat dzeltenajām

ķiverēm, un smējās tā, ka smiekli pārņēma arī pārējo bariņu. Kā lai viņi to zinātu? It kā viņi būtu saimnieki tiem vārtiņiem.

-    Vēl kas? Karls jautāja, skatīdamies apkārt.

-    Jā, ierunājās viens no bariņa. Es laikam viendien redzēju viņu pie Dibelsbro stacijas. Bija jau pavēls, un es braucu mājās ar vienu no tām. Viņš norādīja uz drezīnu. Viņa stāvēja uz perona, pagriezusies pret sliedēm, it kā būtu Mozus un gribētu likt ūdenim pašķirties. Man šķita, viņa apdomā, vai nemesties zem vilciena, taču to nedarīja.

-    Vai jūs redzējāt viņas seju?

-    Jā, tieši es norādīju policistiem viņas aptuveno vecumu.

-    Jūs teicāt trīsdesmit pieci līdz četrdesmit pieci?

-    Jā, bet, ja tā kārtīgāk apdomā, tad laikam drīzāk trīsdesmit pieci. Viņa vienkārši bija tik bēdīga, un tad jau izskatās vecāks, vai ne?

Karls pamāja ar galvu un izvilka no iekškabatas Asada uzņemto Kimijas fotogrāfiju. Lāzerizdruka pamazām bija mazliet apbružājusies, locījuma rievas tagad bija dziļas. Vai tā ir viņa? Karls pajautāja un pacēla fotogrāfiju vīrietim pie sejas.

-Jā, nudien, ir gan! Vīrietis izskatījās pārsteigts. Viņa gan izskatījās citādi, bet nudien tā ir viņa. Es pazīstu uzacis ne jau bieži gadās redzēt sievieti ar tik biezām uzacīm. Velns, cik viņa tajā bildē labi izskatās!

Visi saspiedās ap fotogrāfiju un izteica komentārus, bet Karls pievērsa skatienu izpostītajai ēkai.

"Kas gan te notika, Kimij?" viņš domāja. Ja vien viņam būtu izdevies Kimiju atrast vienu diennakti agrāk, viņi būtu pavirzījušies tālu uz priekšu.

-    Es zinu, kas viņa ir, Karls pēc brīža sacīja saviem kolēģiem melnajās ādas jakās. Viņi acīmredzot tur stāvēja un gaidīja cilvēku, kurš varētu izrunāt tieši šādu teikumu.

-     Piezvaniet uz Skelbekgādi un pastāstiet meklēšanas nodaļai, ka šeit dzīvojusī sieviete ir Kirstena Marija Lasena, saukta par Kimiju. Viņiem ir sievietes personas kods un pārējās ziņas. Ja uzzināsiet kaut ko jaunu, tad zvaniet man pirmajam, labi? Karls jau grasījās iet, bet tad apstājās. Vēl viena lieta. Tie maitasputni, viņš norādīja uz žurnālistiem, nekādā gadījumā nedrīkst uzzināt viņas vārdu, skaidrs? Citādi tas traucēs izmeklēšanai. Paziņojiet to arī citiem.

Karls palūkojās uz Asadu, kas tupēja uz ceļiem un rakājās gruvešos. Dīvainā kārtā tehniķi lika viņu mierā. Viņi acīmredzot jau bija novērtējuši situāciju un atmetuši jebkādas aizdomas par terorismu, pēc tam par to vajadzēja pārliecināt eksaltētos žurnālistus.

Labi, ka tas nebija viņa uzdevums.

Karls pārlēca pār priekšmetu, kas reiz bijis ēkas durvis, platu, smagu, zaļu koka gabalu, kuru līdz pusei klāja grafīti, un pēc tam pa spraugu pie vārtiņiem izlīda uz ielas. Nebija grūti atrast izkārtni, kas joprojām karājās pie galvanizētā staba. Tur bija rakstīts Gunnebo, L0gstrup Hegn un daudz telefona numuru.

Karls paņēma mobilo telefonu un bez panākumiem piezvanīja uz dažiem numuriem. Nolāpītā nedēļas nogale! Viņš vienmēr bija ienīdis nedēļas nogales. Kā lai policists strādā, ja cilvēki noiet pagrīdē?

"Lai Asads pirmdien parunā ar viņiem," viņš nodomāja. Varbūt kāds varēs pastāstīt, kā Kimija tikusi pie šis atslēgas.

Karls jau grasījās pamāt Asadam. Viņš taču tāpat neatradis neko, ko tehniķi būtu palaiduši garām. Piepeši viņš izdzirdēja bremžu čīkstoņu un ieraudzīja slepkavību nodaļas vadītāju izkāpjam no mašīnas mirklī, kad tā pa pusei uzbrauca uz trotuāra. Tāpat kā visi melnā ādas jakā, tikai mazliet garākā, mazliet spīdīgākā un noteikti ari mazliet dārgākā.

"Sasodīts, ko viņš te dara?" Karls nodomāja, sekodams priekšniekam ar acīm.

-    Te neatrada nevienu mirušo! viņš uzsauca, kamēr Markuss Jakobsens pamāja ar galvu dažiem kolēģiem aiz apgāztā žoga.

-    Paklau, Kari, vai tu vari tūlīt atbraukt man līdzi? priekšnieks sacīja, kad viņi stāvēja viens otram pretī. Mēs esam atraduši tavu meklēto narkomāni. Un viņa ir ļoti, ļoti beigta.

TAS JAU BIJA pieredzēts. Līķis zem kāpnēm bāls un nožēlojami sarāvies čokurā. Izspūruši mati, kas izplājušies pār folijas atliekām un netīrumiem. Izpostīta dzīve, no sitieniem uztūkuši seja. Diezin vai vecāka par divdesmit pieciem gadiem.

Uz balta plastmasas maisiņa peldēja apgāzta Cocio šokolādes piena skārdene.

-     Pārdozēšana, sacīja ārsts un izņēma diktofonu. Mirušajai, protams, veiks autopsiju, taču ārsts pazina savus klientus. Šļirce joprojām bija iedurta samocītajā vēnā uz potītes.

-     Piekritu, sacīja Markuss Jakobsens. Bet…

Viņš un Karls saskatījās. Markuss domāja to pašu. Jā, pārdozēšana, bet kāpēc? Tāda rūdīta narkomāne kā viņa?

-     Tu viņu apciemoji, Kari? Kad tas bija?

Karls pagriezās pret Asadu, kas stāvēja ar savu parasto kluso smaidu uz lūpām. Kāpņu telpas nospiestā gaisotne viņu savādā kārtā neiespaidoja.

-    Tas bija otrdien, šef. Tagad viņam pat nebija jāielūkojas bloknotā. Tas šķita biedējoši. Otrdienas pēcpusdienā, divdesmit piektajā, Asads piebilda. Drīz viņš laikam pastāstīs, ka tas bija no trijiem trīsdesmit divām līdz trijiem piecdesmit deviņām, vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja Karls nebūtu redzējis Asadu asiņojam, varētu nodomāt, ka viņa palīgs ir robots.

-    Tas bija sen. Kopš tā laika daudz kas varēja notikt, sacīja Markuss Jakobsens. Viņš notupās un pielieca galvu, pievērsis ciešu skatienu zilumiem sievietes sejā un uz kakla.

Jā, tos viņa noteikti bija dabūjusi pēc tikšanās ar Kārlu.

-    Šie ievainojumi nav nodarīti neilgi pirms nāves iestāšanās, vai ne?

-     Es teiktu: vienu diennakti pirms tam, sacīja ārsts.

Kāpnēs atskanēja troksnis, un viens no Baka vecās komandas

puišiem nokāpa lejā kopā ar personāžu, kuru neviens nevēlētos redzēt savā ģimenē.

-    Šis ir Vigo Hansens, viņš man tikko pastāstīja kaut ko tādu, ko jūs noteikti vēlēsieties dzirdēt.

Plecīgais vīrs pašķielēja uz Asadu un saņēma pretī pietiekami augstprātīgu skatienu. Vai viņam ar te jābūt? vīrietis skaidri un gaiši pajautāja, atklādams notetovētus delmus. Pāris enkuru, kāškrusts un KKK. Jauks zēns.

Iedams garām, viņš ar savu lielo vēderu pagrūda Asadu, un Karls iepleta acis. Nolāpīts, lai tik Asads pamēģina reaģēt!

Asads pamāja ar galvu un savaldījās. Jūrniekam paveicās.

-     Es vakar redzēju šito kuci kopā ar vienu citu mauku.

Vīrietis viņu aprakstīja, un Karls izvilka savu saņurcīto izdruku.

-    Vai tā bija viņa? viņš jautāja, savilcis nāsis. Asā sviedru un urīna smaka bija tikpat uzmācīga kā alkohola dvaka, kas izplūda caur rešņa sapuvušajiem zobiem.

Vīrietis izberzēja miegainās, nepievilcīgās acis un pamāja ar galvu tā, ka dubultzods sakrunkojās. Viņa piekāva to narkomāni, paskatieties paši uz tiem zilumiem. Bet es iejaucos un izmetu viņu ārā. Liela mute tai kucei, viņš sacīja, veltīgi pūlēdamies izslieties taisni.

Kas par ākstu! Kāpēc viņš meloja?

Viens no kolēģiem iečukstēja Markusam Jakobsenam kaut ko ausī.

-    Labi, Jakobsens atbildēja. Viņš tagad stāvēja, sabāzis rokas kabatās, un lūkojās uz idiotu ar tādu skatienu, kas varēja nozīmēt, ka nākamajā mirklī tiks izvilkti roku dzelži.

-    Vigo Hansen, kā dzirdu, jūs esot mūsu sens paziņa. Kopskaitā vismaz desmit gadu par vardarbību un seksuāliem uzbrukumiem vientuļām sievietēm. Tātad jūs apgalvojat, ka redzējāt, kā ši sieviete sit mirušo. Vai jūs neesat mazliet par gudru, lai gvelztu tādas blēņas, ja jau tik labi pazīstat policistus?

Vīrietis dziļi ievilka elpu, it kā censtos aiztīt lenti atpakaļ līdz piemērotākam sākumpunktam. It kā viņam tas varētu izdoties.

-     Sakiet nu vien, kā ir. Jūs redzējāt, kā viņas stāv un sarunājas, un tas bija viss. Vai vēl kas?

Vīrietis nodūra acis. Pazemojumu gandrīz varēja sataustīt. Varbūt to veicināja Asada klātbūtne. Nē.

-     Cikos tas notika?

Viņš paraustīja plecus. Sīvais viņam bija atņēmis laika izjūtu droši vien jau pirms daudziem gadiem.

-    Vai jūs kopš tā laika esat dzēris?

-    Tikai lai justos labāk. Vīrietis mēģināja pasmaidīt. Tas nebija patīkams skats.

-    Vigo atzīst, ka ir nočiepis dažas alus pudeles, kas bija zem kāpnēm, sarunā iejaucās policists, kas bija atvedis viņu no dzīvokļa. Alu un čipsu paciņu.

No šīm lietām nabaga Tīne droši vien nepaspēja gūt daudz prieka.

Viņi palūdza vīrieti atlikušo dienas daļu palikt mājās un pārtraukt alkohola patēriņu. No pārējiem kāpņu telpas iedzīvotājiem viņi neko neuzzināja.

īsi sakot, Tīne Karlsena bija mirusi. Acīmredzot vientulībā, un viņas pietrūks tikai lielai, izsalkušai žurkai, vārdā Laso, kuru viņa reizēm mēdza dēvēt arī par Kimiju. Viņa bija tikai vēl viens skaitlis statistikā. Ja nebūtu policijas, viņu aizmirstu jau rīt.

Tehniķi pagrieza sastingušo līķi un zem tā atrada tikai tumšu urīna plankumu.

-     Ko gan viņa būtu varējusi mums pastāstīt? Karls nomurmināja.

Markuss pamāja ar galvu. Jā, stimuls atrast Kimiju Lasenu tagad katrā ziņā nav mazinājies.

Jautājums tikai, vai tas palīdzēs.

KARLS IZLAIDA ASADU no mašīnas pie sprādziena vietas un lūdza viņu apjautāties, vai izmeklēšana atklājusi kaut ko jaunu. Pēc tam viņam jādodas uz pārvaldi un jāparaugās, vai viņš var kaut kā palīdzēt Rozei.

-     Es vispirms iegriezīšos zooveikalā un tad braukšu uz Redovres ģimnāziju! Karls uzsauca, kad Asads mērķtiecīgi brida pāri drupām pie sprāgstvielu ekspertiem un policijas tehniķiem, kas joprojām strādāja dzelzceļa teritorijā.

MAZAJĀ, LĪKUMAINAJĀ IELIŅĀ, kas noteikti būs nākamā, kurai jāatdod vieta nepārdodamiem luksusa mājokļiem, Nautilus TradingA/S atradās kā gaišzaļa oāze starp visām pārējām pirmskara laika ēkām. Ārpusē ozolkoka toveros lieli koki ar koši dzeltenām lapām, plakāti ar eksotiskiem dzīvniekiem pa visu fasādi. Ievērojami lielāks uzņēmums, nekā Karls bija gaidījis, un droši vien arī krietni lielāks nekā toreiz, kad tur strādāja Kimija.

Protams, tas bija slēgts. Iestājies sestdienas miers.

Karls apgāja ap ēkām un atrada neaizslēgtas durvis. Tur bija rakstīts: Preču pieņemšana.

Viņš tās atvēra un pēc desmit metriem nokļuva tropiskā mitruma ellē, kas tūlīt lika padusēm pilēt.

-    Vai te kāds ir? viņš izsaucās ik pēc divdesmit sekundēm, klizdams caur akvārija pasauli, ķirzaku zemi un tālāk putnu dziesmu paradīzē, kur tās skanēja no simtiem būru vidēji liela supermārketa izmēra zālē.

Kādu cilvēcisku būtni viņš atrada tikai ceturtajā zālē starp lielu un mazu zīdītāju būriem. Cilvēks cītīgi berza būri, kurā varētu ietilpt viens vai divi lauvas.

Piegājis tuvāk, Karls siltajā, saldenajā gaisā sajuta sivu plēsoņas dvaku. Tātad tas varbūt bija lauvu būris.

-    Atvainojiet, Karls sacīja klusi, bet acīmredzot tomēr tik satraucoši, ka vīrietim būrī izkrita no rokām spainis un suka.

Uzvilcis gumijas cimdus līdz elkoņiem, vīrietis stāvēja ziepjūdens peļķē un skatījās uz Kārlu tā, it kā viņš būtu ieradies to burtiskā nozīmē nodīrāt.

-     Atvainojiet, Karls vēlreiz sacīja, tagad izņēmis apliecību. Karls Mērks, Q nodaļa, Policijas pārvalde. Man būtu vajadzējis iepriekš piezvanīt, bet es gadījos te tuvumā.

Vīrietis bija sešdesmit, sešdesmit piecus gadus vecs, ar sirmiem matiem un izteiktām smieklu krunciņām, ko gadu gaitā droši vien iegravējusi sajūsma par maziem, pinkainiem dzīvnieku mazuļiem. Šobrīd viņš nemaz nešķita sajūsmināts.

-    Tik liels būris, ko tīrīt, Karls samierinoši sacīja, aptaustīdams spoguļgludās tērauda restes.

-    Jā, bet tam jābūt tīram. Rīt to vedīs uzņēmuma īpašniekam.

KARLS SAVU SAKĀMO pateica blakustelpā, kur dzīvnieku klātbūtne nebija tik ļoti sajūtama.

-Jā, vīrietis atteica. Es, protams, atceros Kimiju. Viņa taču palīdzēja to visu izveidot. Man šķiet, viņa bija pie mums trīs gadus un tieši tolaik, kad mēs paplašinājāmies un kļuvām par importa un sadales centrāli.

-     Sadales centrāli?

-    Jā. Ja kādam zemniekam Hammerā ir saimniecība ar četrdesmit lamām vai desmit strausiem, ko viņš vēlas likvidēt, iesaistāmies mēs. Vai ja ūdeļu ferma grib pievērsties šinšillu audzēšanai. Ar mums sazinās arī mazie zooloģiskie dārzi, pie mums strādā gan zoologs, gan veterinārārsts. Tagad atkal parādījās smieklu krunciņas. Un vēl mēs esam Ziemeļeiropas lielākie tirgotāji, kas nodarbojas ar dažādu veidu sertificētajiem dzīvniekiem. Mēs sagādājam visu no kamieļiem līdz bebriem. Patiesībā to iesāka Kimija, viņa bija vienīgā, kam toreiz bija pietiekamas zināšanas.

-     Viņai bija veterinārā izglītība, vai ne?

-    Jā. Nu, gandrīz. Un vēl viņa bija mācījusies biznesu, tāpēc spēja izvērtēt dzīvnieku izcelsmi, organizēt pārdošanu un padarīt papīru darbus.

-     Kāpēc viņa aizgāja?

Vīrietis pašūpoja galvu. Mjā, tas bija sen, bet kaut kas notika jau toreiz, kad te sāka iepirkties Torstens Florins. Viņi acīmredzot bija pazīstami, un ar Florīna starpniecību viņa laikam satika citu vīrieti.

Karls brīdi pētīja tirgotāju. Viņš izskatījās uzticams. Laba atmiņa, akurāts. Jūs domājat to modes mākslinieku Torstenu Florīnu?

-Jā, viņu ļoti interesē dzīvnieki. Viņš ir mūsu svarīgākais klients. Vīrietis atkal lēnām pašūpoja galvu. Nūjā, tagad jau viņam patiesībā pieder Nautilus akciju vairākuma pakete, bet toreiz viņš te ieradās kā pircējs. Ļoti pievilcīgs un veiksmīgs jauneklis.

-     Viņu nudien ārkārtīgi interesē dzīvnieki. Karls nolūkojās uz restu jūru. Jūs sakāt, ka viņi bija pazīstami. Kā tas izpaudās?

-     Es jau nebiju klāt, kad Florins te ieradās pirmo reizi. Viņi laikam satikās, kad viņam vajadzēja norēķināties. Par rēķiniem toreiz rūpējās Kimija. Sākumā viņa nešķita īpaši sajūsmināta par atkalredzēšanos. Es nezinu, kas notika pēc tam.

-    Tas Florīna paziņa, kuru jūs pieminējāt. Jūs neatceraties, vai tas bija Bjarne Tēgersens?

Vīrietis paraustīja plecus. Acīmredzot neatcerējās.

-    Varu jums atklāt, ka Kimija sāka dzīvot ar viņu kopā jau gadu pirms tam, Karls sacīja. Ar Bjarni Tēgersenu. Viņa tobrīd noteikti strādāja šeit.

-    Hmm, jā. Varbūt. Viņa patiesībā nekad nerunāja par savu privāto dzīvi.

-     Nekad?

-     Nē. Es pat nezināju, kur viņa dzīvo. Viņa pati kārtoja savus papīrus, tāpēc es nevaru jums palīdzēt.

Vīrietis nostājās pie būra, no kura uz viņu ar patiesu uzticēšanos raudzījās pāris mazmazītiņu, tumšu acu. Tas ir mans mīlulis, vīrietis sacīja, izņemdams īkšķa lieluma pērtiķīti. Mana roka ir viņa koks, viņš teica, pacēlis to gaisā, un liliputs pieķērās pie pirkstiem.

-     Vai Kimija atklāja, kāpēc pamet Nautilus?

-    Man šķiet, viņa vienkārši vēlējās pārmaiņas dzīvē, nebija noteikta iemesla. Vai jums tādas izjūtas nav pazīstamas?

Karls nopūtās tik smagi, ka pērtiķītis patvērās aiz pirkstiem. Sasodīti stulbs jautājums un sasodīti nejēdzīga nopratināšana.

Tad viņš uzlika aizkaitinātā policista masku. Man šķiet, jūs zināt, kāpēc viņa aizgāja. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepastāstītu?

Vīrietis ielika roku būrī un ļāva pērtiķītim nozust tā dziļumā.

Viņš pagriezās pret Kārlu. Sniegbaltie mati un bārda vairs nedarīja viņu laipnu, tagad tie izskatījās kā nepatikas un spīta staru vainags. Seja joprojām bija mīlīga, bet acu skatiens pauda spēku. Domāju, ka jums tagad vajadzētu iet, viņš sacīja. Es centos būt pretimnākošs. Jūs taču neteiksiet, ka es te stāvu un jums meloju.

"Vai turpināsim tādā stilā?" Karls nodomāja, izspiedis savu visnicīgāko smaidu.

-     Es kaut ko iedomājos, viņš sacīja. Kad šajā uzņēmumā pēdējo reizi ir bijusi pārbaude? Vai tie būri nestāv par ciešu? Vai ventilācija tiešām ir kārtībā? Cik daudz dzīvnieku iet bojā transportēšanas laikā? Un šeit uz vietas? Viņš sāka aplūkot būrus, kuru kaktos ātri elpoja mazi, pārbiedēti augumi.

Tagad tirgotājs pasmaidīja, atklādams skaistus mākslīgos zobus. Bija skaidrs, ka Karls var runāt, ko vēlas. Nautilus Trading bija bagāta firma.

-    Jūs gribat zināt, kāpēc viņa aizgāja? Tad jums vajadzētu pajautāt Florīnam. Galu galā viņš te ir priekšnieks.

28. NODAĻA

»

TAS BIJA MIEGAINS sestdienas vakars, un radio ziņas vienādu uzmanību veltīja informācijai par tapira dzimšanu Randersas Zooloģiskajā dārzā un Labējo partijas priekšsēdētāja draudiem likvidēt reģionus, kuru izveidošanu viņš pats bija pieprasījis.

Karls nospieda savā mobilajā telefonā kādu numuru, palūkojās uz saules stariem ūdens spoguli un nodomāja: "Paldies Dievam, vēl ir kaut kas tāds, ko viņi nevar izpostīt."

Otrā līnijas galā atbildēja Asads. Kur tu esi, šef?

-     Es tikko pārbraucu pār Zēlandes tiltu un dodos uz Redovres ģimnāziju. Vai man būtu jāzina kaut kas īpašs par to Klavsu Jepesenu?

Kad Asads domāja, to varēja gandrīz vai sadzirdēt. Viņš ir frustēts, Kari. Tas ir vienīgais, ko varu pateikt.

-     Frustēts?

-Jā. Viņš izklausās lēns, bet tās droši vien ir tikai emocijas, kas liek šķēršļus brīvajam vārdam.

Brīvajam vārdam? Nākamreiz droši vien atskanēs kaut kas par domas vieglajiem spārniem.

-    Ak frustrēts? Vai viņš zina, kas par lietu?

-    Lielākoties jā. Mēs ar Rozi visu pēcpusdienu sēdējām pie tā saraksta, Kari. Viņa ari grib ar tevi runāt.

Karls grasījās protestēt, bet Asads jau bija prom.

Arī Karls bija prom, kad atskanēja Rozes balss, griezīga kā lodlampas liesmas šņākoņa.

-    Mēs vēl esam šeit, viņa sacīja, uzmodinādama Kārlu no domām. Mēs sēdējām pie saraksta visu dienu, un es domāju, ka esam atraduši kaut ko izmantojamu. Vai gribi dzirdēt?

Ko gan viņa iedomājās?

-   Jā, paldies, Karls atteica un gandrīz pabrauca garām kreisajam pagriezienam uz Folehāvenu.

-    Vai atceries Jakobsena sarakstā precēto pāri, kas pazuda Langelandē?

Vai Roze domāja, ka viņam jau piemetusies vecuma demence?

-    Jā, viņš atbildēja.

-    Labi. Viņi bija no Ķīles un pazuda. Pie Lindelsenoras atrada dažas mantas, kas varētu būt piederējušas viņiem, bet tas netika pierādīts. Es mazliet padarbojos un šo faktu mainīju.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Es sameklēju viņu meitu, viņa tagad dzīvo vecāku mājās Ķīlē.

-    Un?

-    Mieru, Kari, tikai mieru. Ja esi trakoti labi pastrādājis, tad tak drīkst drusciņ pavilkt garumā?

Karls cerēja, ka Roze nav dzirdējusi viņa smago nopūtu.

-Viņu sauc Gizela Nīmillere, un patiesībā viņa ir diezgan šokēta par izmeklēšanas gaitu Dānijā.

-     Ko tas nozīmē?

-    Vai atceries auskaru?

-    Paklausies, Roze! Mēs taču par to runājām priekšpusdienā.

-    Viņa pirms vienpadsmit vai divpadsmit gadiem sazinājās ar Dānijas policiju, lai pastāstītu, ka pie Lindelsenoras atrastais auskars pilnīgi noteikti pieder viņas mātei.

Šajā brīdī Karls gandrīz ietriecās Peugeot 106 ar četriem trokšņainiem jauniešiem iekšā. Ko? viņš iesaucās, nospiezdams bremžu pedāli līdz grīdai.

-    Vienu mirklīti, viņš piebilda un nobrauca ceļa malā. Ja viņa nepazina auskaru uzreiz, tad kāpēc atpazina vēlāk?

-     Meita ciemojās pie vienas radu ģimenes Albersdorfā Šlēsvigā un tur ieraudzīja vecas fotogrāfijas ar saviem vecākiem kādās ģimenes viesībās. Un, kā tu domā, ko viņas māte tajās bildēs nēsāja, es prasu!? Klausulē atskanēja priecīga dūkšana.

-    Tos nolāpītos auskarus!

Karls aizvēra acis un sažņaudza dūres. "Yes!" viņš klusībā iesaucās. Tieši tāpat droši vien jutās pilots izmēģinātājs Čaks Jēgers, kad pirmoreiz izlauzās caur skaņas barjeru.

-     Ak debess! Viņš papurināja galvu. Tas bija apvērsums.

-     Sasodīts! Lieliski, Roze. Lieliski. Vai tev ir kopija tai fotogrāfijai, kurā mātei ir auskari?

-     Nē, bet meita teica, ka viņa to ap 1995. gadu nosūtījusi Rudkēbingas policijai. Es viņiem apjautājos, bet viņi paziņoja, ka visi vecie arhīvi tagad esot Svendborgā.

-    Cerams, ka viņa nenosūtīja oriģinālo fotogrāfiju? Karls klusībā lūdzās, kaut tā nebūtu.

-    Nosūtīja. Velns!

-    Bet varbūt viņai ir kopija vai negatīvs? Vai varbūt tas ir kādam citam?

-    Nē, viņa domā, ka ne. Tieši tāpēc viņa bija tik nikna, policisti viņai tā ari neatbildēja.

-    Tūlīt piezvani uz Svendborgu, labi?

Roze izgrūda nicīgu skaņu. Jūs mani laikam nepazīstat, vicekomisāra kungs! Tad viņa nometa klausuli.

Pagāja desmit sekundes, un telefons atkal iezvanījās.

-     Sveiks, Kari! Tā bija Asada balss. Ko tu viņai pateici? Viņa izskatās jocīga.

-    Never mind, Asad. Tikai pasaki viņai, ka es ar viņu lepojos.

-    Tūlīt?

-Jā, tūlīt, Asad! Palīgs apklusa.

Ja fotogrāfija ar pazudušo sievieti un auskaru atrastos Svendborgas policijas arhīvā un ja kāds eksperts droši varētu pateikt, ka Lindelsenoras pludmalē atrastais auskars ir pāris auskaram, kuru viņš atrada Kimijas paslēptajā kastē, un turklāt tas būtu tas pats auskars no fotogrāfijas, tad viņi varētu atjaunot izmeklēšanu. Viņiem būtu pamats ierosināt krimināllietu. Velns un elle, beidzot viņiem kaut kas bija! Pagājuši divdesmit gadi, un tomēr Florinu, Dibelu-Jensenu un Pramu varētu vilkt visu garo ceļu caur tiesu mašīnas zobratiem. Vispirms tikai jāsameklē Kimija, kasti taču atrada pie viņas. Vieglāk gan pateikt nekā izdarīt, narkomānes nāve uzdevumu nepadarīja vienkāršāku, tomēr Kimija jāatrod.

-Jā, piepeši līnijas otrā galā atkal ierunājās Asads. Viņa bija priecīga, nosauca mani par savu mazo smilšu tārpiņu. Viņš iesmējās tā, ka klausule nočerkstēja.

Kurš gan vēl cits spētu uztvert tik acīmredzamu apvainojumu kā komplimentu?

-     Bet man nav tik labu jaunumu kā Rozei, Asads turpināja, mitējies smieties. Nerēķinies, ka Bjarne Tēgersens vēl ar mums runās. Tad ko iesāksim?

-    Tu gribi teikt, ka viņš atteicās mūs pieņemt?

-Jā, turklāt tā, ka to nu nevarēja pārprast.

-     Tas nekas, Asad. Pasaki Rozei, ka viņai jāsadabū tā fotogrāfija. Rītdien mums būs brīvs. Es apsolu.

KARLS IESKATĪJĀS PULKSTENĪ, nogriezdamies uz Hendriksholmas bulvāri. Viņš bija ieradies agri, bet varbūt tas bija labi. Šis Klavss Jepesens katrā ziņā izskatījās pēc tāda, kas drīzāk ierastos par agru nekā par vēlu.

Redovres ģimnāzija šķita veidota no plakanām kastēm, kas izaugušas no asfalta. Ēku haoss, tām saplūstot citai ar citu. Droši vien daudzreiz pārbūvēta to gadu laikā, kad ari strādnieku šķira sāka pievērsties studijām. Slēgta pāreja šeit, sporta zāle tur, jaunas un vecas dzeltenu ķieģeļu kastītes, kam vajadzēja atdot rietumu pašvaldību jauniešiem ziemeļkrasta sen nozagtās privilēģijas.

Karls sekoja norādēm uz bijušo audzēkņu ballīti un atrada Klavsu Jepesenu pie aulas. Turot pilnas rokas ar papīra salvetēm, viņš runājās ar pāris ļoti jaukām pretējā dzimuma audzēknēm. Glīts vīrietis, taču ģērbies profesionāli garlaicīgā velveta žaketē un ar bārdu. Viņš bija īstens ģimnāzijas skolotāja iemiesojums.

Jepesens atsveicinājās no savām klausītājām, izmetis "tiksimies vēlāk" šie vārdi laikam norādīja uz viņa vecpuiša statusu -, un tad sekoja Karlam pa skolotāju gaiteni, kur citi bijušie audzēkņi omulīgi gremdējās nostalģijā.

-Jūs zināt, kāpēc es esmu šeit? Karls pajautāja un saņēma atbildi, ka viņa ar akcentu runājošais kolēģis esot Jepesenu informējis.

-    Ko jūs vēlaties zināt? Jepesens jautāja, aicinādams Kārlu apsēsties vienā no skolotāju istabas glītajiem dizaina krēsliem.

-     Es gribu zināt visu par Kimiju un tiem, ar ko viņa sagājās.

-    Jūsu kolēģis lika manīt, ka esat atsākuši vecās Rērvigas lietas izmeklēšanu. Vai ir kas jauns?

Karls pamāja ar galvu. Un mums ir pamats domāt, ka viens vai vairāki grupas biedri ir vainojami vēl citos noziegumos.

Šajā brīdī Jepesena nāsis iepletās, it kā viņam trūktu skābekļa.

-    Noziegumos?! Viņš skatījās tālumā un nereaģēja, kad telpā ielūkojās kāda kolēģe.

-    Vai tu gādā par mūziku, Klāvs? kolēģe jautāja.

Jepesens pacēla acis kā transā un pamāja ar galvu.

-     Es biju briesmīgi iemīlējies Kimijā, viņš sacīja, kad abi atkal bija palikuši divatā. Es viņu iekāroju, kā nekad nevienu neesmu iekārojis. Viņa bija ideālais velna un eņģeļa apvienojums. Tik skaista, jauna, maiga kā kaķēns un tik dominējoša.

-     Kad jūs uzsākāt attiecības, viņai bija septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu, turklāt viņa bija jūsu skolniece! Tas taču gluži neatbilst noteikumiem?

Jepesens paskatījās uz Kārlu, nepaceldams galvu. Es ar to nelepojos, viņš sacīja. Es vienkārši nespēju citādi. Joprojām jūtu viņas ādu, vai saprotat?! Pēc divdesmit gadiem.

-    Jā, un ir pagājuši divdesmit gadi, kopš viņu un dažus citus turēja aizdomās par slepkavībām. Ko jūs par to domājat? Vai viņi varēja to izdarīt kopā?

Jepesens savilka seju greizā grimasē. Visi to varētu izdarīt. Vai tad jūs nespētu nogalināt? Varbūt pat jau esat to darījis? Viņš novērsās un pieklusināja balsi. Pirms un pēc attiecībām ar Kimiju bija pāris epizožu, kas man lika aizdomāties. Es skaidri atceros skolā kādu zēnu. Viņš bija uzpūtīgs stulbenis, tā ka varbūt galu galā saņēma, ko pelnījis, taču apstākļi bija dīvaini. Piepeši kādu dienu viņš gribēja braukt prom. Sacīja, ka esot nokritis mežā, bet es zinu, kā izskatās sitienu pēdas.

-    Kāds tam sakars ar grupu?

-     Es nezinu, kāds tam sakars ar grupu, bet zinu, ka Kristiāns Volfs apjautājās par to zēnu katru dienu, kopš viņš pazuda no skolas. Kur viņš ir? Vai mēs esam saņēmuši kādu ziņu? Vai viņš atgriezīsies skolā?

-    Tā taču varēja būt arī patiesa interese.

Jepesens pagriezās pret Kārlu. Viņš bija ģimnāzijas skolotājs, kura drošajām rokām pareizie cilvēki uzticēja savu bērnu izglītošanu. Cilvēks, kurš bija kopā ar audzēkņiem gadiem ilgi. Vai šādu sejas izteiksmi viņš rādīja arī sarunās ar vecākiem? Tādā gadījumā viņiem vajadzētu izņemt bērnu no skolas. Nē, paldies Dievam, tikai retu reizi varēja ieraudzīt seju, kuru tā pārvērtušas atriebes alkas, naids un riebums pret cilvēci.

-     Kristiāns Volfs izrādīja interesi tikai par sevi, sacīja nicinājuma pārņemtais Jepesens. Viņš bija spējīgs uz visu, ticiet man. Bet es domāju, ka viņš briesmīgi baidījās no savu nodarījumu sekām, tāpēc gribēja pārliecināties, ka zēns ir prom uz visiem laikiem.

-     Miniet vēl kādu piemēru, Karls teica.

-     Viņš uzkūdija šo grupu, ticiet man. Volfs bija ātras dabas un zibenīgi izplatīja savu indi. Tieši viņš nodeva mani un Kimiju, viņa dēļ es pametu skolu un Kimija izstājās. Tieši viņš uzgrūda Kimiju zēniem, kurus vēlējās iznīcināt. Un, kad Kimija ievilināja viņus savā tīklā, Volfs aizvilka viņu atkal prom. Viņa bija Volfa zirnekļu mātīte, bet viņš raustīja pavedienus.

-Jūs droši vien zināt, ka viņš ir miris. Nelaimes gadījums medībās.

Jepesens pamāja. Varbūt jūs domājat, ka es priecājos. Nepavisam ne. Viņš pārāk viegli tika cauri.

Gaitenī atskanēja smiekli, un Jepesens uz brīdi pamodās. Tad sejā atkal atgriezās dusmas un aizvilka viņu pie atmiņām. Viņi uzbruka zēnam mežā, un viņam bija jābrauc prom. Varat pajautāt viņam pats, varbūt jūs viņu pazīstat. Kails Basets tagad dzīvo Spānijā, nebūs grūti viņu atrast, viņam pieder viens no lielākajiem Spānijas celtniecības uzņēmumiem KB Construcciones S. A. Jepesens pamāja ar galvu, kamēr Karls pierakstīja vārdu. Un viņi nogalināja Kori Bruno. Ticiet man, viņš piebilda.

-    Mēs apsveram tādu iespēju, bet kāpēc jūs tā domājat?

-    Bruno atnāca pie manis, kad mani atlaida. Mēs pirms tam bijām sāncenši, bet tagad sabiedrotie. Viņš un es pret Volfu un pārējo grupu. Viņš man atklāja, ka baidoties no Volfa. Viņi jau agrāk esot bijuši pazīstami, Volfs dzīvojis netālu no viņa vecvecāku mājām un viņam draudējis.

Klavss Jepesens pamāja ar galvu. Es nezinu neko daudz, bet ar to pietiek. Volfs piedraudēja Korēm Bruno, un Bruno gāja bojā.

-    Izklausās, ka jūs to zināt diezgan noteikti, bet fakts ir tāds, ka jūs jau bijāt šķīries no Kimijas, kad gāja bojā Bruno un notika Rērvigas slepkavības.

-Jā, bet pirms tam es redzēju, kā pārējie skolēni paraujas sāņus, kad tā banda iet pa gaiteni. Es redzēju, ko viņi dara ar citiem, kad ir kopā. Ne jau ar saviem klasesbiedriem, jo kopības izjūta ir pirmais, ko šajā skolā apgūst, bet visiem pārējiem. Un zēnu viņi piekāva, es to vienkārši zinu.

-     Kā jūs to varat zināt?

-    Kimija dažreiz nakšņoja pie manis nedēļas nogalēs. Viņa gulēja nemierīgi, it kā kaut kas viņas dvēselē neļautu iegūt mieru. Kimija miegā pieminēja viņa vārdu.

-     Kā vārdu?

-     Zēna! Kaila vārdu!

-    Vai viņa šķita satriekta vai nomākta?

Jepesens uz mirkli iesmējās. Šie smiekli nāca no vietas, kur tie ir drīzāk aizsardzība, nevis samiernieciski pastiepta roka. Nē, viņa nešķita nomākta, nepavisam ne. Kimija tāda nebija.

Karls iedomājās, ka gribētu parādīt Jepesenam lācīti, taču viņa uzmanību novērsa kafijas automāti, kas šņāca uz galda. Vai bija domāts, ka tie tā stāvēs, līdz svētku vakariņas būs galā un tajos iekšā palikusi tikai darva?

-    Varbūt mēs varētu izdzert kādu tasīti? viņš pajautāja, negaidīdams atbildi. Tase kafijas varbūt varētu kompensēt tos simtus stundu, kopš viņš nebija dabūjis apēst neko kārtīgu.

"Es ne," Jepesens ar žestu norādīja.

-    Vai Kimija bija ļauna? Karls jautāja, ieliedams kafiju un ieelpodams tās smaržu.

Aizmugurē neviens neatbildēja.

Karls pagriezās, pielicis tasīti pie lūpām, un viņa nāsis kutināja tās saules smarža, kura reiz apspīdējusi kolumbiešu zemnieka kafijas laukus.

Jepesena krēsls bija tukšs. Audience bija galā.

29. NODAĻA

9

VIŅA BIJA NOSTAIGĀJUSI ceļu gar ezeru no Planetārija līdz Vodrofsvejai un atpakaļ desmit dažādos veidos. Augšā un lejā pa kāpnēm un takām, kas savienoja ezeru ar Gammelkongeveju un Vodrofsveju. Uz priekšu un atpakaļ, bet visu laiku izvairoties nonākt par tuvu autobusu stāvvietai pie Teātra pasāžas, kur šie vīri varētu stāvēt.

Laiku pa laikam viņa apsēdās Planetārija terasē, pagriezusi muguru stikla rūtīm un pievērsusi skatienu saules rotaļām ezera strūklakā. Kāds viņai aiz muguras apbrīnoja šo skatu, bet Kimijai bija vienalga. Viņa jau gadiem ilgi neko tādu nebija darījusi. Viņa gribēja tikai ieraudzīt tos, kas piekāvuši Tīni. Gribēja saprast, kas ir viņas izsekotāji. Kas izpilda to maitasgabalu pavēles.

Kimija ne mirkli nešaubījās, ka viņi atgriezīsies. Tieši no tā Tīne baidījās, un viņai noteikti bija taisnība. Ja viņi gribēja notvert Kimiju, tad tik vienkārši nepadosies.

Tīne bija savienojošais posms, bet tagad Tīnes vairs nebija.

KAD ATSKANĒJA SPRĀDZIENS un māja uzgāja gaisā, Kimija ātri aizbēga. Varbūt daži bērni viņu pamanīja, kad viņa skrēja garām peldbaseinam, bet tas ari viss. Viņpus mājām Kvegtorvsgādē viņa novilka mēteli un iebāza to čemodānā, tad uzvilka zamšādas jaku un apsēja ap matiem melnu lakatu.

Pēc desmit minūtēm viņa jau stāvēja pie viesnīcas Ansgar gaišās letes Kolbjernsensgādē un rādija portugāļu pasi, ko pirms pāris gadiem bija atradusi vienā no saviem zagtajiem čemodāniem.

Līdzība nebija simtprocentīga, toties sešus gadus veca, un kurš gan pa tādu laiku nenoveco?

-    Do you speak english, mrs. Teixeira? apjautājās laipnais portjē, un pārējais bija tikai formalitātes.

Kimija, tukšojot dzērienu glāzes, kādu stundu nosēdēja iekšpagalmā zem gāzes sildītājiem. Tagad viņu tur pazīs.

Pēc tam viņa, palikusi pistoli zem spilvena, nogulēja gandrīz divdesmit stundu. Sapņos acu priekšā aizvien iznira drebošā Tīne.

Tieši no šīs vietas sākās viņas pasaule, kad viņa devās uz Planetāriju un pēc astoņu stundu gaidīšanas beidzot atrada to, ko meklēja.

VĪRIETIS BIJA TIEVS, gandrīz kārns, bet viņa seja pārmaiņus pievērsās Tīnes logam piektajā stāvā un ieejai Teātra pasāžā.

-    Tu ilgi gaidīsi, maita, Kimija nomurmināja, sēžot uz soliņa pie Planetārija.

Vienpadsmitos vakarā vīrieti nomainīja. Nekādu šaubu, ka atnākušajam bija zemāks statuss. Par to varēja spriest pēc veida, kā viņš tuvojās. Kā suns, kas grib nokļūt pie bļodas, bet vispirms ir spiests izošņāt, vai tas ir atļauts.

Tieši tāpēc sestdienas naktsdežūra bija jāuzņemas viņam, un tāpēc Kimija izvēlējās sekot aizejošajam.

Viņa sekoja tievajam vīrietim pienācīgā attālumā un nokļuva pie autobusa brīdī, kad tas jau vēra ciet durvis.

Šajā mirklī Kimija ieraudzīja, cik stipri ir cietusi vīrieša seja. Pārsista apakšlūpa, sašūta uzacs un asinsizplūdumi gar matu līniju no auss līdz kaklam, it kā viņš būtu krāsojis matus ar hennu un nebūtu izskalojis visu lieko krāsu.

Kad Kimija iekāpa autobusā, vīrietis skatījās ārā pa logu. Vienkārši sēdēja un šķielēja uz ietvi, cerot, ka medījums parādīsies pēdējā brīdī. Tikai pie Pētera Banga ielas viņš sāka atslābināties.

"Tagad viņš ir brīvs un nesteidzas," Kimija nodomāja. Neviens viņu negaida mājās. To varēja redzēt pēc viņa stājas, pēc vienaldzības. Ja viņu gaidītu maza meitenīte, sunītis vai silta istaba, kur var turēt otra roku un dzirdēt, kā otrs nopūšas vai smejas, viņš elpotu dziļāk un brīvāk. Nē, viņš nespēja noslēpt mezglus dvēselē un pakrūtē. Nebija neviena, pie kā atgriezties. Neviena, kura dēļ steigties.

Viņa pazina šīs izjūtas.

VĪRIETIS IZKĀPA PIE Damhuskro naktskluba, un bija redzams, ka vakara kārtība viņam ir pazīstama. Acīmredzot viņš zināja, ka ir aizkavējies. Daudzi jau bija atraduši sev partneri un tagad bija ceļā uz saviem one night stands vienas nakts sakariem. Tāpēc viņš pakāra mēteli un iegāja lielajā telpā bez īpašām cerībām. Un kā gan viņš tādas varētu lolot ar šādu izskatu? Pasūtījis kausu alus, viņš apsēdās pie bāra un pāri galdiņiem un pūlim raudzījās, vai kāda sieviete vienalga kāda nepalūkosies uz viņa pusi.

Kimija noņēma lakatu, novilka zamšādas jaku un palūdza garderobisti labi pieskatīt viņas somu. Tad viņa ieslīdēja telpā pašapzinīgi iztaisnotiem pleciem, ar krūtīm sūtīdama signālu visiem, kas vēl spēja fokusēt skatienu. Greizi spēlējošs, bet skaļš orķestris uz skatuves pavadīja pirmos dejojošos pārus ar piesardzīgi taustīgām rokām. Neviens uz deju grīdas zem stikla cauruļu kristāla debesīm neizskatījās tā, ka būtu atradis īsto.

Kimija sajuta sev pielipušos skatienus un nemieru, kas jau virmoja pie galdiņiem un bāra letes.

Viņa konstatēja, ka pašai uz sejas ir mazāk kosmētikas nekā visām pārējām sievietēm. Mazāk kosmētikas un mazāk tauku kroku sānos.

"Vai viņš mani atpazīst?" Kimija nodomāja, ar skatienu lēnām slīdēdama garām lūdzošām acīm līdz pat tievajam vīrietim. Viņš, tāpat kā visi pārējie, bija gatavs rīkoties pēc mazākā mājiena, nevērīgi atspiedās ar elkoni pret bāra leti un mazliet pacēla galvu. Profesionālas acis izzondēja, vai viņa ir pāri vai arī brīvs laupījums.

Kad Kimija viņam uzsmaidīja, atrodoties pusceļā starp galdiņiem, vīrietis dziļi ievilka elpu. Viņš nespēja noticēt savām acīm, bet, velns, kā viņam to gribējās!

Nepagāja vairāk kā divas minūtes, kad Kimija jau stāvēja uz deju grīdas ar pirmo uzbudinājumā svīstošo vīrieti un šūpojās vienā miegainā ritmā ar pārējiem.

Taču tievais vīrietis bija pamanījis viņas skatienu un ievērojis viņas izvēli. Viņš izslējās, sakārtoja kaklasaiti un, cik labi vien spēdams, mēģināja padarīt savu kārno, sadauzīto seju puslīdz pievilcīgu piedūmotajā gaismā.

Viņš pienāca pie Kimijas dejas vidū un satvēra viņas roku. Mazliet neveikli aptvēra viņas muguru un mazliet saspieda. Viņa juta, ka tie nav trenēti pirksti. Ar plecu viņa sajuta, cik stipri dauzās vīrieša sirds.

Viņš bija viegls laupījums.

NU, ŠĪS IR manas mājas, viņš sacīja un ar mulsu žestu aicināja Kimiju sestā stāva istabā ar skatu uz Redovres vilcienu staciju, stāvlaukumiem un ielām.

Viņš bija norādījis uz plāksnīti kāpņu telpā ar mazajām lifta durvīm. Tur bija rakstīts: Finns Olbeks. Un vēl viņš bija paziņojis, ka augstceltne esot droša, lai gan to drīz nojauks. Viņš paņēma Kimiju aiz rokas un izveda viņu uz sestā stāva balkona, it kā būtu bruņinieks, kas droši ved dāmu pār krāčainas upes piekaramo tiltu. Vīrietis turēja Kimiju cieši sev klāt, it kā baidītos, ka medījums nepārdomā un neaizbēg. Jau tagad, piepalīdzot sajūsminātajai, atgūtajai pašapziņai, fantāzija bija noguldījusi viņu zem segas, trīsošām rokām un kaujas gatavībā.

Viņš ierosināja, lai Kimija pakavējas uz balkona un papriecājas par skatu, bet pats tikmēr novāca žurnālu galdiņu, iededza lampiņas, uzlika kompaktdisku un ar vienu kustību atskrūvēja džina pudeli.

Kimija pa to laiku konstatēja, ka pagājuši desmit gadi, kopš viņa pēdējo reizi palikusi viena ar vīrieti aiz slēgtām durvīm.

-    Kas ar tevi atgadījās? viņa vaicāja, jautājoši paceldama roku vīrietim pie sejas.

Viņš pacēla savas cietušās uzacis, droši vien cītīgi iestudējis šo izteiksmi pie spoguļa. Acīmredzot uzskatīja, ka tas ir šarmanti.

-    A, tas?! Es dežūrā saskrējos ar dažiem agresīviem čaļiem. Viņiem nepaveicās. Viņš greizi pasmaidīja. Arī šis smaids bija klišeja, viņš gluži vienkārši meloja.

-    Ar ko tu īsti nodarbojies, Finn? Kimija beidzot pajautāja.

-    Es? Es esmu privātdetektīvs, viņš atbildēja tā, ka vārds "privātdetektīvs" drīzāk oda pēc netīras okšķerēšanas un nepiedienīgas spiegošanas. Nepavisam ne pēc eksotiskās noslēpuma un briesmu auras, kādu viņš gribēja radīt.

Kimija paskatījās uz pudeli, ko viņš šūpoja rokā, un juta kaklu aizžņaudzamies. "Mieru, Kimij," balsis čukstēja. "Nezaudē kontroli."

-     Džinu ar toniku? vīrietis jautāja.

Kimija papurināja galvu. Varbūt tev ir viskijs?

Viņš šķita pārsteigts, bet ne neapmierināts. Sievietes, kas dzer viskiju, nav nekādas vārgules.

-    Tu nu gan esi izslāpusi, viņš noteica, kad Kimija izrāva glāzi vienā paņēmienā. Viņš ielēja vēl vienu viņai un tad vienu sev, cenšoties neatpalikt.

Kad viņi ātrā tempā bija izdzēruši vēl trīs, Olbeks bija pavisam apreibis un distancēts.

Kimija šķietami vienaldzīgi apjautājās, ar ko viņš šobrīd nodarbojas, un vēroja, kā vīrieša anestezētā savaldība pamazām atslābst un viņš aizvien vairāk tuvojas viņai uz divāna. Olbeks uzsmaidīja Kimijai stingu smaidu, bet viņa pirksti taustīja ceļu augšup pa viņas kāju.

-    Es meklēju sievieti, kas var nodarīt lielu ļaunumu daudziem cilvēkiem, viņš atbildēja.

-     Izklausās aizraujoši. Vai viņa ir rūpnieciskā spiedze, eskorta meitene vai kas tamlīdzīgs? ICimija pajautāja un izrādīja sajūsmu, uzliekot savu roku uz vīrieša plaukstas un mērķtiecīgi vadot to uz ciskas iekšpusi.

-     Mazliet no visa, vīrietis atbildēja un mēģināja panākt, lai viņa paver kājas.

Kimija palūkojās uz viņa muti un saprata, ka apvemsies, ja šis vīrietis mēģinās viņu noskūpstīt.

-     Kas viņa ir?

-     Tas ir dienesta noslēpums, dārgumiņ. Es to nedrīkstu teikt.

Viņš sacīja: dārgumiņ! Atkal riebīga sajūta.

-    Bet kas tev pasūta tādu darbu? Kimija ļāva viņam nokļūt mazliet augstāk. Tagad alkohola elpa pie viņas kakla bija karsta.

-    Tie ir cilvēki no pašām augšām, Olbeks čukstēja, itin kā tas ievietotu viņu pašu augstāk pārošanās hierarhijā.

-    Vai neiedzersim vēl pa vienai? Kimija jautāja, kamēr vīrieša pirksti taustījās pāri viņas kaunuma kaulam.

Olbeks mazliet atvirzījās un palūkojās uz Kimiju ar greizu smaidu uztūkušajā sejas pusē. Viņam acīmredzami bija plāns. Viņš Kimiju piedzirdīs, līdz viņa būs pavisam mīksta.

Viņam noteikti nebūtu iebildumu, ja viņa nokristu bez samaņas. Viņam nerūpēja, ko Kimija no tā iegūs. Viņa zināja, ka ne jau par to ir runa.

-     Šovakar nevar, viņa sacīja. Vīrieša uzacis un mutes kaktiņi noslīga uz leju. Man ir mēnešreizes, bet mēs to noteikti darīsim kādu citu dienu, labi?

Tie, protams, bija meli, lai gan viņa no sirds vēlējās, kaut tā būtu patiesība. Kimija nebija asiņojusi jau vienpadsmit gadu. Bija atlikušas tikai krampjainās sāpes, taču tās neradīja fiziski iemesli. Tās bija atnesuši daudzie gadi ar dusmām un izpostītiem sapņiem.

Viņa pēc aborta bija gandrīz nomirusi un kļuvusi neauglīga. Lūk, tā.

Citādi viss nebūtu noticis tā, kā notika.

Kimija piesardzīgi novilka ar pirkstu pār vīrieša pāršķeltajām uzacīm, bet tas nemazināja viņa augošās dusmas un aizkaitinājumu.

Kimija redzēja, ko viņš domā. Viņš bija atvilcis uz mājām nepareizo veceni un ar to nesamierināsies. Kāda suņa pēc viņa gāja uz iepazīšanās vietu, ja viņai bija mēnešreizes?

Kimija redzēja, kā vīrieša sejas vaibsti saspringst. Tad viņa pievilka sev klāt rokassomiņu, piecēlās, piegāja pie balkona loga un paskatījās uz drūmajām rindu mājām un tālo augstceltņu tuksnesīgo ainavu. Gandrīz nekādu gaismu, tikai auksta laternu blāzma gabalu tālāk.

Tu nogalināji Tīni, viņa klusi sacīja un iebāza roku somā.

Viņa dzirdēja, kā vīrietis ar pūlēm pieceļas no dīvāna. Pēc mirkļa viņš metīsies viņai virsū. Olbeka prāts bija aizmiglots, taču dziļi viņā modās mednieka instinkts.

Tad Kimija lēnām pagriezās, paceldama pistoli ar trokšņa slāpētāju.

Vīrietis to pamanīja, cenzdamies pabīdīt tālāk žurnālu galdiņu, un tagad stāvēja nekustīgi, pārsteigts par sevi un švīkām, kas nu ievilktas viņa profesionālajā lepnumā. Tas izskatījās komiski, Kimija mīlēja šo apstulbuma un baiļu sajaukumu.

-Jā, viņa sacīja, nav lāgā. Pats neapzinādamies, tu atvilki mājās savu darba objektu.

Olbeks pielieca galvu un nopētīja viņas seju. Acīm redzami centās pievienot jaunu dimensiju attēlam ar daudz cietušo sievieti uz ielas, apjucis rakņājās atmiņā. Kā viņš varēja mērķēt tik zemu? Kā viņš varēja pieļaut, ka viņu apmuļķo apģērbs, un aizrauties ar bezpajumtnieci?

"Uz priekšu," čukstēja balsis. "Meties virsū. Viņš ir to sulainis, nekas cits! Uzbrūc!"

-Ja nebūtu tevis, mana draudzene dzīvotu, Kimija sacīja, sajuzdama, kā alkohols dedzina kuņģi. Viņa palūkojās uz pudeli, tā bija zeltaina un pustukša. Vēl vienu malciņu, un balsis un dedzināšana pazudīs.

-    Es nevienu neesmu nogalinājis, Olbeks sacīja, ar skatienu meklēdams Kimijas pirkstu un drošinātāju. Jebko, kas norādītu, ka viņa kaut ko ir palaidusi garām.

-    Vai tagad tu jūties kā stūri iespiesta žurka? Kimija jautāja. Šis jautājums bija lieks, un vīrietis atteicās atbildēt. Viņam riebās to atzīt, un kuram gan neriebtos?

Tieši Olbeks bija piekāvis Tīni. Olbeks bija viņu apmulsinājis un padarījis ievainojamu. Olbeks bija padarījis Tīni bīstamu Kimijai. Jā, varbūt Kimija bija ierocis, taču Olbeks roka, kas to vadīja, tāpēc viņam par to jāsamaksā.

Viņam un tiem, kas deva pavēles.

-    Es zinu, ka aiz tā visa stāv Ditlevs, Ulriks un Torstens, Kimija sacīja, pievērsusi visu uzmanību pudeles tuvumam un tās dziedinošajam saturam.

"Nedari to," sacīja viena no balsīm, tomēr Kimija to izdarīja. Viņa pastiepa roku pret pudeli un paguva ieraudzīt Olbeka augumu kā vibrāciju gaisā un pēc tam kā trīsošu drēbju un roku murskuli, kas viņu satvēra.

Viņš trakās dusmās nosvieda Kimiju uz grīdas. "Ievaino vīrieša seksualitāti, un tu iegūsi ienaidnieku uz mūžu," viņa bija iemācījusies. Tas bija tiesa. Šobrīd viņai vajadzēja samaksāt par vīrieša izsalkušo skatienu un pazemību, cenšoties dabūt viņu līdzi uz mājām. Par to, ka viņš bijis atklāts un ievainojams.

Olbeks meta Kimiju pret radiatoriem tā, ka viņa sasita galvu. Viņš pievilka klāt lielu koka figūru, kas stāvēja uz grīdas, un iesita ar to viņai pa gūžu. Sagrāba viņu aiz pleciem un pagrieza uz vēdera. Spieda rumpi pie grīdas un pagrieza roku ar pistoli uz muguras, bet Kimija nelaida ieroci vaļā.

Olbeka pirksti ieurbās viņai augšdelmā. Kimija bija jutusi sāpes daudz reižu, un tāds sīkums neliks viņai kliegt.

-    Tu te nenāksi mani kacināt! Tu mani nemuļķosi! Olbeks sacīja, ar dūri iesizdams viņai pa krustiem. Pēc tam viņš aizmeta pistoli stūrī un grāba Kimijai zem kleitas, noraudams zeķbikses un biksītes.

-    Nolādēts, kuce, tev nemaz nav mēnešreizes! viņš iesaucās. Tad satvēra Kimiju, pagrieza viņu uz muguras un iesita viņai pa seju.

Abi skatījās viens otram acīs, kamēr Olbeks saspieda Kimiju ar ceļiem un sita uz labu laimi. Virs viņas izstiepās stiegraini stilbi izdilušās poliestera biksēs. Uz delmiem pukstēja asinīm pieplūdušas dzīslas.

Olbeks sita Kimiju, līdz viņa vairs nespēja aizstāvēties un jebkāda pretestība šķita veltīga.

-    Vai esi dabūjusi diezgan, kuce? viņš iekliedzās un parādīja Kimijai sažņaugtu dūri, gatavu atkārtotam sitienam. Vai gribi izskatīties līdzīga savai draudzenei?

Diezgan?

Diezgan bija tikai tad, kad esi pārstājis elpot. Kimija to zināja labāk par visiem.

KRISTIĀNS PAZINA VIŅU vislabāk. Tieši viņš saglabāja mieru, kad viņa sajuta vēlmi pēc spriedzes šo ķīmisko sajūtu, ka esi pacēlies no zemes, kamēr ķermenis izmet visās šūnās baudas sajūtas.

Kad viņi tumsā sēdēja un skatījās Clockwork Orange, Kristiāns viņai parādīja, kurp var aizvest baudkāre.

Kristiāns Volfs bija pieredzējis. Viņš pazina meitenes, zināja atslēgvārdus uz meiteņu slēptākajām domām. Zināja, kādā virzienā jāpagriež tikumības jostas atslēdziņa. Un piepeši Kimija sēdēja starp pārējiem bandas biedriem, bet tie kāri vēroja viņas kailo augumu zibsnījošajā ekrāna šausmu ainu gaismā. Kristiāns viņai un pārējiem parādīja, kā iespējams meklēt baudu vairākos līmeņos vienlaikus. Kā vardarbība un baudkāre iet roku rokā.

Bez Kristiānā viņa nekad nebūtu iemācījusies pavedināt ar savu augumu tikai medību dēļ. Toties viņš nebija ieplānojis, ka šādā veidā Kimija pirmo reizi dzīvē spēs vadīt notikumus. Nu, varbūt ne sākumā, bet vēlāk gan.

Atgriezusies no Šveices, viņa pārzināja šo mākslu līdz pilnībai.

Viņa likās gultā ar pirmo, kas pagadījās. Savaldzināja un pameta. Tādas bija viņas naktis.

Dienā viss bija rutīna. Pamātes ledainais vēsums. Zvēri darbā Nautilus Trading. Saziņa ar klientiem un nedēļas nogales ar bandu. Nejaušie noziegumi.

Bet tad Bjarne pietuvojās viņai un uzjundīja viņā jaunas jūtas. Bjarne stāstīja Kimijai, ka viņa spēj vairāk. Apgalvoja, ka viņa kaut kas ir. Viņa spēj bagātināt pārējos. Viņa nav vainojama savos nodarījumos, un viņas tēvs ir cūka. Viņai jāpiesargās no Kristiānā. Pagātne ir mirusi.

OLBEKS SAJUTA VIŅAS padošanos un tūlīt sāka taustīties ap biksēm, bet Kimija viņam īsi uzsmaidīja. Varbūt viņš nosprieda, ka Kimijai tā patīk. Ka viss ir noticis pēc viņas plāna. Ka viņa ir sarežģītāka, nekā pirmajā brīdī licies. Ka pretošanās ir daļa no rituāla.

Taču Kimija smaidīja tāpēc, ka zināja viņa laiks ir skaitīts. Smaidīja, kad viņš izvilka savu locekli. Smaidīja, kad ar savām kailajām ciskām sajuta, ka tas nav pietiekami stīvs.

Pagūli brīdi mierīgi, un tad mēs to darīsim, viņa čukstēja, skatīdamās Olbekam acīs. Pistole bija rotaļlieta. Es tikai gribēju tevi nobiedēt, bet tu taču to zināji, vai ne? Viņa pavēra lūpas, lai tās izskatītos pilnīgākas. Domāju, ka es tev patikšu, viņa teica, berzēdamās gar vīrieša augumu.

-    Es arī tā domāju, viņš atbildēja, gurdo skatienu dziļi iegremdējis viņas krūšu bedrītē.

-Tu esi tik stiprs. īsts vīrietis. Kimija rotaļīgi piekļāva viņam plecus un sajuta, kā Olbeks atslābina spiedienu; viņai izdevās atbrīvot savu roku un novilkt vīrieša plaukstu sev starp kājām. Viņš pilnīgi atslāba, un Kimija ar otru roku satvēra viņa locekli.

-    Tu taču neteiksi Pramam un pārējiem, ko? Kimija sacīja, apstrādādama Olbeku tā, ka viņš tvēra pēc elpas.

Ja nu viņš par kaut ko negrasījās ziņot, tad tieši par šo.

Tādus vīrus neizaicina, to zināja pat viņš.

KIMIJA UN BJARNE bija nodzīvojuši kopā pusgadu, kad Kristiāns vairs negribēja ar to samierināties.

Kimija to sajuta kādu dienu, kad viņš bija aizvilinājis bandu uz jaunu noziegumu, kas izvērtās pavisam citādi nekā parasti. Kristiāns zaudēja kontroli un, cenzdamies to atgūt, noskaņoja citus pret Kimiju.

Ditlevs, Kristiāns, Torstens, Ulriks un Bjarne. Viens par visiem, visi par vienu.

TO VISU VIŅA atcerējās pārāk skaidri, kad Olbeks vairs nespēja gaidīt un mēģināja paņemt viņu ar varu.

Viņai tas riebās un patika reizē. Nekas nedeva tādu spēku kā naids. Nekas nespēja tā noskaidrot visus jēdzienus kā atriebes alkas.

Kimija no visa spēka atvilkās atpakaļ, paslējās pie sienas ar cieto koka figūru aiz muguras un atkal satvēra viņa pusstīvo locekli. Ar to pietika, lai viņš uz mirkli apstātos. Pietika, lai Kimija varētu to apstrādāt tā, ka viņš gandrīz sāka raudāt.

Kad Olbeks beidzot ejakulēja viņai uz ciskas, gaiss bija iespriedies viņam plaušās. Šajā vakarā viņš bija pārsteigts daudz reižu.

Viņš bija pieredzējis labākas dienas, bet pa vidām piemirsis, kāda ir atšķirība starp vientuļu onanēšanu un sievietes tuvumu. Šajā mirklī viņš bija zudis. Ada bija mikla, bet acis sausas, akli pievērstas kādam punktam griestos, kas nedeva atbildi uz jautājumu, kā gan Kimija varēja aizslīdēt no viņa un piepeši gulēt ieplestām kājām, pievērsusi pistoli viņa joprojām pulsējošajam vēderam.

-    Izbaudi šo sajūtu, draņķi, jo tā bija pēdējā reize, Kimija sacīja un piecēlās, spermai notekot gar kāju. Viņa jutās aptraipīta un nicinājuma pilna.

Tāpat kā brīžos, kad viņu pievīla tie, kuriem viņa uzticējās.

Tēva sitieni, kad viņa neuzvedās pareizi. Pamātes pārsteidzošie apvainojumi un pļaukas, kad Kimija par kādu jūsmoja. Noplukušās, nodzērušās mātes grābstīgie pirksti, kad viņa nesaprata, kādā virzienā un kāpēc sist. Viņa izrunāja vārdus: korektums, mazrunība, taktiskums. Mazā meitene iemācījās šo vārdu svarīgumu, pirms vēl izprata to nozīmi.

Un tad viss, ko viņai nodarīja Kristiāns, Torstens un pārējie. Tie, kuriem viņa uzticējās visvairāk.

Jā, viņa pazina aptraipītības sajūtu un to vēlējās. Dzīve bija padarījusi viņu atkarīgu. Tas bija ceļš uz priekšu, tagad viņa varēja rīkoties.

-     Celies augšā, Kimija sacīja un atvēra balkona durvis.

Bija kluss, mikls vakars. Saucieni svešā valodā no rindu mājām iepretim skanēja betona ainavā kā pulsējoša atbalss.

-    Celies augšā! Viņa pavicināja pistoli un redzēja smaidu ieplešamies Olbeka uztūkušajā sejā.

-    Vai tad tā nebija rotaļlieta? viņš jautāja un lēnām pienāca klāt, aizvilkdams rāvējslēdzēju.

Kimija pagriezās pret koka figūru un izšāva vienu vienīgu reizi. Blīkšķis bija pārsteidzoši kluss, kad lode ieurbās tai mugurā.

Tas pārsteidza arī Olbeku.

Viņš atkāpās, taču Kimija ar žestu atkal aicināja viņu uz balkonu.

-    Ko tu gribi? viņš jautāja ārpusē, cieši satvēris margas un ar pavisam citu nopietnību balsī.

Kimija paskatījās pār malu. Tumsa zem viņiem atgādināja dzīli, kas var aprit visu. Olbeks to zināja un sāka drebēt.

-     Izstāsti man visu, Kimija sacīja un atkāpās mūra ēnā.

Olbeks darīja, kā viņam likts. Stāsts nāca lēni, taču pareizajiem vārdiem. Profesionāļa rūpīgie novērojumi. Un kas gan te galu galā bija ko slēpt? Tas bija tikai darbs. Tagad uz spēles bija likts vairāk.

Kimija iztēlojās savus vecos draugus, kamēr Olbeks runāja, lai glābtu savu dzīvību. Ditlevs, Torstens un Ulriks. Kā mēdza teikt, vareni vīri valda pār citu cilvēku bezspēcību un ari pār savējo. Vēsture to pierāda.

Kad vīrietim viņas priekšā vairs nebija, ko teikt, Kimija auksti sacīja:

-    Tev ir divas izvēles: nolec vai tiksi nošauts. Līdz lejai ir seši stāvi. Ja lēksi, tev ir labas izredzes izdzīvot. Tu jau zini, lejā ir krūmi. Vai tad ne tāpēc tos stāda tik tuvu pie mājas?

Olbeks papurināja galvu. Tas nevarēja būt. Viņš bija tik daudz piedzīvojis, tā vienkārši nenotika.

Viņš sakopoja spēkus nožēlojamam smaidam. Lejā nav krūmu, tikai betons un zālīte.

-     Vai tu gaidi no manis žēlastību? Vai Tīne to sagaidīja?

Olbeks neatbildēja, viņš stāvēja kā sastindzis, ar rievās savilktu pieri un no visa spēka centās iztēloties, ka Kimija tā nedomā. Viņi taču tikko bija mīlējušies. Vai katrā ziņā darījuši kaut ko līdzīgu.

-     Lec, vai es iešaušu tev vēderā. Tad tu visādā ziņā neizdzīvosi, es garantēju.

Olbeks paspēra soli uz priekšu un šausmu pilnām acīm vēroja, kā viņa nolaiž pistoli un saliec pirkstu.

Ja viņa dzīslās smagi nedunētu alkohols, viss noteikti būtu beidzies ar šāvienu.

Tagad viņš, satvēris margas, pārdroši metās tumsā, un varbūt viņam arī būtu izdevies ielēkt apakšstāva balkonā, ja Kimija ar pistoles spalu nebūtu iebelzusi pa pirkstu kauliņiem tik stipri, ka tie nokrakšķēja.

Sekoja tikai dobja skaņa, kad viņš sasniedza zemi. Neviena kliedziena.

Pēc tam Kimija pagriezās pret balkona durvīm un bridi raudzījās uz sakropļoto figūru, kas smējās uz paklāja. Viņa pasmaidīja pretī, noliecās, pacēla tukšo čaulīti un ielika to somā.

Aizcirzdama durvis aiz sevis, viņa jutās apmierināta. Stundu cītīgi slaucītas glāzes, pudeles un viss pārējais. Koka figūra atstutēta pret radiatoru un glīti aptīta ar dvieli.

Kā pavārs, gatavs uzņemt savas iestādes nākamos viesus.

30. NODAĻA

>

NO DZĪVOJAMĀS ISTABAS skanēja tādi blīkšķi, rībieni un dārdi, it kā pa Karla daudz cietušajām Ikea mēbelēm mīcītos visas pasaules ziloņi.

Tātad pie Jespera atkal bija tusiņš.

Karls paberzēja pieri un sagatavojās savai tirādei.

Dārdi bija apdullinoši, kad viņš atvēra durvis un ieraudzīja zibsnījošo televizora ekrānu un Mortenu un Jesperu katru savā dīvāna stūri.

-     Kas, ellē, te notiek? Karls iesaucās, apmulsis no trokšņa visuresamības un istabas tukšuma.

-    Surround sound, Mortens ar zināmu lepnumu paziņoja, ar pulti mazliet pieklusinādams skaņu.

Jespers norādīja uz skandu rindu, kas slēpās aiz atzveltnes krēsliem un grāmatplauktā. "Superīgi, vai ne?" sacīja viņa skatiens.

Tātad Merku ģimenes miers patiešām bija pagalam.

Viņi pasniedza Karlam remdenu Tuborg un mēģināja mīkstināt viņa drūmo izteiksmi ar informāciju, ka sistēmu atdāvinājuši Mortena drauga vecāki, kuri to neizmantojot.

Gudri ļaudis.

Šajā brīdī Karlam sagribējās dot kaut ko pretī.

-    Man ir viens jautājums, Morten. Hārdijs interesējās, vai tu negribētu viņu aprūpēt pie mums mājās. Protams, par samaksu. Viņa gulta stāvētu tur, kur šobrīd stāv jūsu superīgā basu tumba. Mēs varētu to novietot aiz gultas, tad būtu arī kur uzlikt urīna maisiņu.

Karls iedzēra malku alus un ieinteresēts gaidīja reakciju, kad šī ziņa būs sasniegusi abu puišu sestdienas kūtruma pārņemtās smadzenes.

-     Par samaksu? Mortens jautāja.

-    Vai Hārdijs dzīvos šeit? sarunā iejaucās Jespers ar skābu sejas izteiksmi. Nu, man jau vienalga. Ja nevarēšu visdrīzākajā laikā dabūt istabu jauniešu kopmītnē Gammelamtsvejā, tad ievākšos pie mātes dārziņos.

To nu gan Karls gribēja redzēt, pirms tam noticēs.

-     Kā tu domā, cik tur sanāktu? Mortens turpināja.

Šajā mirklī Karlam atkal sāka sāpēt galva.

Pēc divarpus stundām viņš pamodās, pievērsis skatienu radiopulkstenim, kas vēstīja: SVĒTDIENA 01:39:09, bet viņa prātā kavējās sudraba auskari ar ametistu un Kaila Baseta, Kores Bruno un Klavsa Jepesena vārdi.

Jespera istabā bija augšāmcēlusies reperu Ņujorka, un Karls jutās tā, it kā būtu ieelpojis milzu devu mutagēna gripas vīrusa. Sausas gļotādas, sāpošas acis un briesmīgs nogurums visā augumā.

Viņš ilgi cīnījās, līdz beidzot izcēla kājas no gultas un apsvēra, vai karsta duša varētu aizskalot dažus no šiem dēmoniem.

Tomēr viņš ieslēdza radio un noklausījās ziņas par to, ka atkritumu konteinerā atrasta vēl viena piekauta sieviete. Šoreiz Storesendervoldsstrēdē, taču apstākļi bija tieši tādi paši kā Storekannikestrēdē.

"Savāda sakritība: abi vārdi sākas ar Store un beidzas ar strēde," Karls nodomāja un centās atcerēties, vai A nodaļas rajonā ir noticis vēl kas līdzīgs.

Būtībā tieši tāpēc viņš bija nomodā, kad piezvanīja Larss Bjerns.

-    Būtu labi, ja tu tagad apģērbtos un atbrauktu pie manis uz Redovri, viņš sacīja.

Karls jau grasījās pateikt kaut ko atjautīgu, ka Redovre nav viņu apgabals un viņam ir lipīga infekcijas slimība, taču Bjerns paspēja viņu apklusināt, pastāstīdams, ka privātdetektīvs Finns Olbeks atrasts miris zālienā sešus stāvus zem sava balkona.

-     Galva izskatās normāli, bet augums gan ir par pusmetru īsāks. Viņš laikam ir nokritis tieši uz kājām, mugurkauls ietriecies līdz pusgalvai, Bjerns tēlaini aprakstīja.

Kaut kādā ziņā tas iedarbojās uz galvassāpēm. Vismaz Karls tās aizmirsa.

KARLS ATRADA LARSU BJERNU pie augstceltnes galasienas. Lielais grafīti Kill your Mother and rape your fucking dog! viņam aiz muguras nepadarīja skatu jautrāku.

No Bjerna sejas varēja noprast, ka viņam nu itin nekas nebūtu darāms uz rietumiem no Valbī, viņš te vienkārši izcieš sodu.

-    Ko tu te dari, Lars? Karls jautāja, raudzīdamies uz gaišajiem logiem un dažām zemām ēkām, kas slējās aiz puskailiem kokiem mazāk nekā simt metru attālumā. Tā bija Redovres ģimnāzija, no kurienes viņš tikko kā atgriezies. Tātad bijušo audzēkņu ballīte bija ievilkusies.

Savāda sajūta. Pirms sešām stundām viņš tur runāja ar Jepesenu, bet tagad Olbeks gulēja otrpus ielai. Kas, ellē, te notika?

Bjerns drūmi lūkojās uz viņu. Tu taču zini, ka viens no pārvaldes uzticamākajiem un šeit klātesošajiem darbiniekiem nesen tika apsūdzēts par vardarbības pielietošanu pret mirušo. Tāpēc mēs ar Markusu nospriedām, ka mums vajadzētu atbraukt un apskatīties, kas te notiek. Bet varbūt tu to zini, Kari?

Kas par toni aukstā, tumšā septembra naktī!

-    Ja jūs būtu viņu novērojuši, kā es to lūdzu, tad mēs zinātu mazliet vairāk, vai ne? Karls norūca, pūlēdamies atrast augšgalu un apakšgalu sainim, kas bija ieurbies zālē desmit metru tālāk.

-    Viņu atrada viens no tiem stulbeņiem, Bjerns sacīja. Viņš norādīja uz bērnudārza žogu un pēc tam uz bariņu imigrantu zēnu treniņbiksēs un bālām dāņu meitenēm īpaši piegulošos džinsos. Acīmredzot ne visiem tas patika. Viņi gribēja iekļūt rotaļlaukumā, kas pieder tai silītei vai bērnudārzam, vai kā nu to sauc. Bet tik tālu viņi netika.

-    Kad tas ir noticis? Karls jautāja tiesu medicīnas ekspertam, kas jau kravāja savas mantas.

-    Nu, šovakar ir vēss, taču viņš ir gulējis aizvējā, tātad varētu būt pirms divām vai divarpus stundām, ārsts sacīja. Nogurušās acis pauda ilgas pēc segas un sievas siltā sāna.

Karls pagriezās pret Bjernu. Tev jāzina, ka ap septiņiem es biju Redovres ģimnāzijā, runāju ar vienu no Kimijas bijušajiem mīļākajiem. Tā ir pilnīga sagadīšanās, bet ieraksti ziņojumā, ka es pats to pieminēju.

Bjerns izvilka rokas no kabatām un sacēla ādas jakas apkakli. Ak tu tur biji? Viņš skatījās Karlam tieši acīs. Vai tu kādreiz esi bijis viņa dzīvoklī?

-     Nē, pavisam noteikti ne.

-    Vai esi pilnīgi pārliecināts?

"Zini ko!" Karls nodomāja, sajuzdams galvassāpes omulīgi iegrozāmies savā patvērumā.

-    Zini ko! viņš skaļi sacīja, nesaprazdams, ko teikt. Tas ir par traku. Vai bijāt augšā?

-    Tur tagad ir Glostrupas iecirkņa cilvēki un Samīrs.

-     Samīrs?

-     Samīrs Gāzi. Viņš ir Baka vietā, nāk no Redovres.

Samīrs Gāzi? Tad jau Asadam būs gara radinieks, ar ko dalīt savu klīsteri.

-    VAI ESAT ATRADUŠI atvadu vēstuli? Karls jautāja, paspiedis raupju plaukstu. Visi Zēlandes policisti, kas nostrādājuši policijā zināmu laiku, pēc tās pazītu komisāru Antonsenu. Dažas sekundes viņa skrūvspīlēs, un cilvēks vairs nekad nebija tāds kā iepriekš. Kādu dienu Karls Antonsenam pateiks, lai viņš mazliet pietaupa savu hidrauliku.

-    Atvadu vēstule? Nē, nekā tāda nebija. Un tu vari iespert man pa pakaļu, ja kāds nav bijis augšā un viņam mazliet piepalīdzējis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Te iekšā nav daudz pirkstu nospiedumu. Itin nekā uz balkona durvju roktura. Nekā uz pirmās glāžu rindas virtuves skapītī. Nekā uz žurnālu galdiņa malas. Toties mums ir ļoti skaidri nospiedumi uz margām, noteikti paša Olbeka nospiedumi, bet kāpēc lai viņš turētos pie margām, ja ir nolēmis lēkt?

-    Nožēla. Tādi gadījumi ir dzirdēti.

Antonsens ieķiķinājās. Tā notika vienmēr, kad viņš satika izmeklētājus ārpus sava rajona. Ļoti samierinošs nicīguma izrādīšanas veids.

-    Uz margām ir asinis. Nav daudz, tikai maza svītriņa. Un es nebrīnītos, ja uz viņa rokām būtu sitienu pēdas, kad mēs pēc brīža noiesim lejā paskatīties. Mjā. Es teikšu, tas ož pa gabalu.

Viņš lika tehniķiem doties uz vannas istabu un tad atveda pie Karla un Bjerna glītu, tumšu puisi.

-Jūs man atņemat vienu no labākajiem vīriem. Tagad abi paskatieties man acīs un apsoliet, ka jūs to novērtēsiet.

-    Samīrs, vīrietis nosauca savu vārdu un sniedza roku Bjernam. Tātad tie abi nebija agrāk tikušies.

-     Es tikai saku: ja neizturēsieties pret Samīru labi, tad jums būs darīšana ar mani, Antonsens noteica, iedunkādams kolēģim pa plecu.

-    Karls Mērks, sacīja Karls un paspieda Samīram roku, daudz neatpalikdams no viņa priekšnieka.

-Jā, tas ir viņš, Antonsens atbildēja uz Samīra jautājošo skatienu. Vīrs, kurš atrisināja Merētes Lingordas lietu un, kā stāsta, esot iegāzis Olbekam pa purnu.

Antonsens iesmējās. Tātad ari šeit Olbeks nebija liela zvaigzne.

-    Tās šķēpeles uz paklāja, ierunājās viens no tehniķiem, norādīdams uz mikroskopiskām skaidiņām pie balkona durvīm. Neizskatās, ka tās te būtu bijušas ilgi. Tās patiesībā atrodas virs visiem pārējiem netīrumiem.

Viņš, tērpies baltā kombinezonā, notupās uz ceļiem un nopētīja skaidiņas tuvumā. Savāda tauta tie policijas tehniķi. Tomēr prasmīgi, tas nu gan jāatzīst.

-Vai tās varētu būt cēlušās no kādas nūjas vai kā tamlīdzīga? jautāja Samīrs.

Karls paskatījās apkārt dzīvoklī un neieraudzīja tur nekā neparasta, izņemot resno koka figūru, kas stāvēja blakus balkona durvīm ar dvieli ap vidu. Glīti izgriezts komiķis Lorels ar katliņu un visu pārējo. Viņa kolēģis stāvēja kaktiņā un neizskatījās diez ko aktīvs. Kaut kas bija aplam.

Karls pieliecās, atraisīja dvieli un mazliet pašķieba figūru. Izskatījās daudzsološi.

-    Jūs paši varat to pagriezt, bet, cik redzu, mugura nav īsti vesela.

Visi sapulcējās ap figūru un novērtēja cauruma izmēru un iekšā iedzītās koksnes daudzumu.

-    Diezgan mazs kalibrs. Lode pat nav izgājusi cauri, tā vēl ir iekšā, sacīja Antonsens, bet tehniķi māja ar galvu.

Karls piekrita. Droši vien divdesmit otrais kalibrs, bet pietiekami nāvējošs, ja tāds bija nolūks.

-    Vai kāds no kaimiņiem ir kaut ko dzirdējis? Es domāju: kliedzienus vai šāvienus? Karls jautāja un paostīja caurumu.

Viņi papurināja galvu.

Savādi un tomēr varbūt arī ne. Māja bija sliktā stāvoklī un tikpat kā pamesta, diezin vai vairāk par pāris iedzīvotājiem visā stāvā. Droši vien nebija neviena arī augšā un apakšā. Sarkanās kastes dienas bija skaitītas, un labi, ka tā. Šis grausts varēja sagāzties nākamajā vētrā.

-    Smaržo diezgan svaigi, Karls sacīja, pacēlis galvu. Izšauts no pāris metru attāluma, turklāt šovakar. Jūs piekrītat?

-    Noteikti, atbildēja tehniķis.

Karls izgāja uz balkona un palūkojās pāri margām. Kāds kritiens!

Viņš skatījās uz gaismas jūru zemajās ēkās iepretim, šobrīd cilvēku sejas bija visos logos. Ziņkārība izpaudās ari vistumšākajā naktī.

Tad iezvanījās Karla mobilais telefons.

Viņa nenosauca vārdu, un tas ari būtu lieki.

-    Tu neticēsi, Kari, Roze sacīja, nakts dežuranti Svendborgā ir atraduši to auskaru. Dežurants zināja, kur tas jāmeklē. Vai nav satriecoši?

Karls ieskatījās pulksteni. Vissatriecošākā bija Rozes pārliecība, ka viņš ir gatavs jaunumiem šādā diennakts stundā.

-    Tu taču negulēji? jautāja Roze, negaidīdama atbildi. Es tagad braukšu uz pārvaldi. Viņi atsūtīs bildi e-pastā.

-    Vai ar to nevar pagaidīt līdz gaismiņai vai līdz pirmdienai? Tagad Karla galvā atkal dunēja.

-    Ir kāda ideja, kurš viņu būtu varējis piespiest lēkt? jautāja Antonsens, kad Karls aizvēra mobilo telefonu.

Viņš papurināja galvu. "Kurš?" Noteikti kāds, kura dzīvi Olbeks bija izpostījis ar savu ošņāšanu. Kāds, kurš varbūt uzskatīja, ka Olbeks zina par daudz. Bet tikpat labi kāds no bandas. Karlam bija daudz ideju, tikai nebija pamata nevienu izbazūnēt.

-    Vai esat pārbaudījuši viņa biroju? Karls jautāja. Klientu mapes, kalendāru, ziņas atbildētājā, e-pastus?

-    Mēs aizsūtījām uz turieni cilvēkus, bet viņi stāsta, ka tur esot tikai vecs, tukšs šķūnis un pastkastīte.

Karls sarauca uzacis un paskatījās apkārt. Tad viņš piegāja pie rakstāmgalda, kas stāvēja pie galasienas, paķēra vienu no Olbeka vizītkartēm un nospieda telefonā detektīvu biroja numuru.

Nepagāja ne trīs sekundes, kad priekšnamā iezvanījās mobilais telefons.

-    Tā! Nu mēs zinām, kur patiesībā atrodas viņa birojs, Karls sacīja, lūkodamies apkārt. Šeit.

Tas nekādā ziņā nebija redzams. Nevienas mapes, nevienu vāciņu ar kvītīm, nekā tamlīdzīga. Tikai grāmatas, dažādi nieciņi un daudz kompaktdisku ar Helmuta Lotes un līdzīgiem ierakstiem.

-    Apgrieziet te visu otrādi, sacīja Antonsens.

Tas prasīs laiku.

KARLS AR VISIEM gripas simptomiem nebija paspējis nogulēt gultā vēl ne trīs minūtes, kad Roze piezvanīja atkal. Šoreiz balss saites skanēja ar pilnu jaudu.

-    Tas ir īstais auskars, Kari. Tas sader kopā ar auskaru, kuru atrada Lindelsenorā. Tagad mēs pavisam droši varam saistīt auskaru Kimijas kastē ar abiem Langelandē pazudušajiem cilvēkiem. Vai tas nav fantastiski?

Bija gan, taču grūti turēt līdzi viņas tempam.

-    Un tas nav vienīgais, Kari. Es saņēmu atbildes uz dažām e-pasta vēstulēm, ko izsūtīju sestdienas pēcpusdienā. Tu vari aizbraukt un aprunāties ar Kailu Basetu. Vai tas nav superīgi?

Karls uzrāva plecus līdz ausīm un gurdi atslējās pret galvgali. Kailu Basetu? Zēnu, kuru viņi bija terorizējuši internātskolā? Jā, tas laikam bija… superīgi.

-    Viņš var tikties ar tevi rit pēcpusdienā. Mums paveicās, jo parasti viņš neuzturas birojā, bet svētdienas pēcpusdienās viņš tur sēž. Jūs tiksieties divos pēcpusdienā, lai tu vari paspēt uz lidmašīnu atpakaļ četros divdesmit.

Karla rumpis uzrāvās gultā vertikāli, it kā mugurā būtu iedarbojusies atspere. LIDMAŠĪNU! Ko tu tur runā, Roze?

-    Nu, tas ir Madridē. Tu taču zini, ka viņa birojs atrodas Madridē.

Karls iepleta acis. MADRIDĒ! Nolāpīts, es nebraukšu ne uz kādu Madridi. Tu pati vari braukt.

-    Es jau rezervēju tev biļeti, Kari. Tu lidosi ar SAS desmitos divdesmit no rīta. Tiksimies lidostā pusotru stundu pirms tam, tu jau esi reģistrēts.

-    Nē, nē, nē, es nekur nelidošu! Karls mēģināja norīt biezu pikuci, kas bija pielipis pie rīkles gala. Vispār nekur!

-    Wow, Karl! Vai tev ir bail lidot? Roze iesmējās. Tādi smiekli ticamu atbildi padarīja neiespējamu.

Karlam patiešām bija bail lidot. Tas ir, cik nu viņš zināja. Jo vienīgo reizi viņš to bija izmēģinājis, kad vajadzēja doties uz svinībām Olborgā, un toreiz profilaksei abos ceļa virzienos bija tā piedzēries, ka Viga gandrīz salauza mugurkaulu, staipīdama viņu apkārt. Vēl divas nedēļas pēc tam viņš miegā ķērās pie sievas. Pie kā lai ķeras tagad?

-     Man nav pases, un es to nedarīšu, Roze. Anulē biļeti.

Roze atkal iesmējās. Patiesi nepatīkams mikslis: galvassāpes,

mokošās šausmas un viņas smieklu treļļi ausīs.

-    Par to pasi es jau nokārtoju ar lidostas policiju, viņa sacīja. Rīt tevi tur gaidīs kaut kāds dokuments. Nomierinies, Kari, es tev iedošu dažas nervu tabletes. Tev tikai jāierodas trešajā terminālī pusotru stundu pirms norādītā laika. Metro iet līdz lidostai, un zobu suka nav jāņem līdzi. Bet neaizmirsti kredītkarti, labi?

Viņa nometa klausuli, un Karls palika sēžam tumsā, nespēdams atcerēties, tieši kurā mirklī viss bija sācis iet greizi.

31. NODAĻA

>

-IEDZER DIVAS FRISIUM tabletes, Roze bija teikusi un iestūmusi pāris tabletīšu viņam mutē, bet vēl divas atpakaļceļam ielikusi krūšu kabatā blakus lācītim.

Karls apjucis skatījās apkārt lidostas zālē, lai atrastu kādu autoritatīvu dvēseli, kurai viņš šķistu aizdomīgs. Nepareizs apģērbs, nepareizs starojums, jebkas, lai tikai viņam nevajadzētu ar pretīgo eskalatoru doties augšup pretim iznīcībai.

Roze viņam bija izsniegusi izsmeļošas izdrukas ar ceļojuma maršrutu, Kaila Baseta uzņēmuma adresi un mazo sarunu vārdnīcu un devusi stingru pavēli nedzert pēdējās divas tabletes, iekams viņš nebūs iesēdies lidmašīnā uz mājām. To un vēl daudz ko citu. Pēc četrām minūtēm viņš vairs nespētu atstāstīt pat pusi. Un kā lai viņš to spētu, ja naktī nebija aizvēris ne acu, bet ķermeņa zemākajos reģionos raisījās mokoša sajūta, ka tur kuru katru mirkli varētu eksplodēt caureja?

Tabletes var padarīt tevi mazliet miegainu, Roze beigās piebilda. Bet tās iedarbojas, tici man. Tu nebaidīsies ne no kā. Lidmašīna varētu stāvus ietriekties zemē, bet tevi tas nesatrauktu.

Karls redzēja, ka Roze nožēlo pēdējo piebildi, kad viņu jau pavadīja uz eskalatoru ar pagaidu pasi un iekāpšanas talonu rokā.

JAU PUSCEĻĀ PĀRI lidlaukam sviedri sāka tecēt tā, ka krekls kļuva manāmi tumšāks, bet pēdas sāka slīdēt kurpēs. Karls juta, ka tabletes pamazām iedarbojas, bet šobrīd viņš tikpat labi varētu nomirt no infarkta. Tik ļoti sirds dauzījās krūtīs.

-    Vai jūs jūtaties labi? piesardzīgi apjautājās blakus sēdošā dāma un satvēra viņa roku.

Pēc tam Karls aizturētu elpu sēdēja visus desmittūkstoš metrus, ceļoties augšup izplatījumā. Juta tikai kratīšanos un neizskaidrojamos korpusa knakšķus un brākšķus.

Viņš pagrieza svaigā gaisa ventili un atkal to aizvēra. Atzvēlās sēdeklī. Pataustīja, vai glābšanas veste atrodas zem krēsla, un sacīja "nē, paldies" ik reizi, kad viņam tuvojās stjuarte.

Un tad viņš nodzisa kā svece.

-    Paskat, lejā ir Parīze, kādā brīdī kaut kur tālu, tālu ierunājās blakussēdētāja. Karls atvēra acis, atcerējās murgus, nogurumu, gripas krampjus locekļos un beidzot ieraudzīja roku, kura norādīja uz ēnām, ko rokas īpašniece acīmredzot uzskatīja par Eifeļa torni un Triumfa arku.

Karls pamāja ar galvu, bet viņam bija pilnīgi vienalga. Parīze varēja iet ieskrieties. Viņš gribēja tikai atslēgties.

Sieviete to pamanīja un atkal satvēra viņa roku. Viņa joprojām to turēja, kad Karls piepeši pamodās, lidmašīnai atsitoties pret Barahas lidostas skrejceļu.

-Jūs šķietat mazliet nedrošs uz kājām, sieviete sacīja, norādīdama uz metro izeju.

Karls pataustīja savu mazo talismanu krūšu kabatiņā, pēc tam iekškabatu, kur atradās naudas maks, un vienu gurdu mirkli apspriedās ar sevi, vai Visa karte vispār ir izmantojama tādā pasaules nostūrī.

-    Tas ir vienkārši, sieviete sacīja. Nopērciet, lūk, tur metro karti un ar eskalatoru nobrauciet lejā. Brauciet līdz Nuevos Minesterios, pārsēdieties uz sesto līniju un brauciet līdz Cuatro Caminos, tad ar otro līniju tālāk līdz operai un pēc tam tikai vienu pieturu ar piekto līniju, un būsiet Callao. Un no turienes ir tikai simt metru līdz vietai, kur jums ir tikšanās.

Karls lūkojās apkārt pēc kāda soliņa, kas varētu aizvest viņa svina smagās smadzenes un kājas uz atpūtas valstību.

Es parādīšu ceļu, man pašam jābrauc turpat, kur jums. Lidmašīnā redzēju, kā jūs jutāties, skanīgā dāņu valodā sacīja kāda laipna dvēsele, un Karls pievērsa skatienu neapšaubāmi aziātiskas izcelsmes vīrietim. Mani sauc Vinsents, vīrietis piebilda un devās uz priekšu, vilkdams rokas bagāžas koferi nopakaļ.

Ne gluži tā Karls bija iztēlojies mierīgu svētdienu, kad tikai pirms desmit stundām palīda zem segas.

PĒC LĪGANA, PA pusei neapzināta brauciena metro Karls iznāca no Callao stacijas labirintveida ejām un tagad stāvēja, pievērsis skatienu Gran Via monumentālo celtņu aisbergiem. Neoimpresionistiski, modernistiski, klasicistiski kolosi, ja viņam tos lūgtu raksturot. Viņš nekad nebija redzējis neko līdzīgu. Troksnis, smarža, karstums un briesmīgs tumšmatainu, steidzīgu cilvēku mudžeklis. Karls spēja solidarizēties tikai ar vienu gandrīz bezzobainu ubagu, kas sēdēja uz ietves ar krāsainu plastikāta trauciņu kaskādi priekšā; ikviens no tiem norādīja uz ziedojuma iespēju. Visos bija monētas un banknotes visdažādākajās valūtās. Karls pusi teiktā nesaprata, bet vīra mirdzošajās acīs vīdēja pašironija. "Izvēlies pats," sacīja viņa skatiens. Vai ziedojums būs aliņam, vīnam, šņabim vai cigaretēm? Izvēlies pats.

Ļaudis apkārt smējās, viens paņēma fotoaparātu un jautāja, vai drīkstot fotografēt. Ubags pasmaidīja platu bezzobu smaidu un pacēla papīra lapu.

Tur bija rakstīts: foto 280 eiro.

Tas iedarbojās ne tikai uz apkārt stāvošajiem tūristiem, bet ari uz Karla sažuvušajiem un sastingušajiem smieklu muskuļiem. Viņa smieklu lēkme nāca kā vēlams pārsteigums. Šāda pašironija pārspēja visu. Ubags iestūma viņam plaukstā vizītkarti, no kuras varēja saprast, ka viņam ir arī mājaslapa. www.lazybeggars.com . Karls pašūpoja galvu un smiedamies iebāza roku iekškabatā, lai gan parasti necieta cilvēkus, kas ubago uz ielas.

Tieši šajā mirklī viņš atgriezās īstenībā, un viss viņa organisms dega aiz vēlmes aizsūtīt kādu Q nodaļas darbinieci pie visiem velniem.

Te nu viņš stāvēja kaut kur ellē ratā, valstī, kuru nepazina. Piebāzts ar tabletēm, kas lika smadzenēm darboties tukšgaitā. Visiem locekļiem smeldzot no imūnās reakcijas. Un iekškabata bija tukša. Ar smaidu uz lūpām viņš visu dzīvi bija klausījies stāstus par vieglprātīgiem tūristiem, bet tagad tas bija noticis ar viņu policijas komisāru, kurš visur saskatīja briesmas un šaubīgus tipus. Cik stulbs gan var būt? Turklāt svētdienā.

Status quo: maka nebija. Kabatā ne drupačas. Divdesmit minūtēm pārpildītā metro starp cieši saspiestiem augumiem bija sava cena. Nebija ne kredītkartes, ne pagaidu pases, ne vadītāja apliecības, ne spīdīgu piecdesmitnieku, ne metro biļešu, ne tālruņu sarakstu, ne veselības apdrošināšanas kartes, ne lidmašīnas biļešu.

Zemāk vairs nebija kur krist.

VIŅI PASNIEDZA KARLAM kafiju KB Construcciones S. A. uzgaidāmajā telpā un ļāva iesnausties pie putekļainiem logiem. Pirms piecpadsmit minūtēm viņu Gran Via trīsdesmit pirmā numura foajē bija apturējis portjē, kas krietnu laiku atteicās apstiprināt Karla tikšanos, jo viņš nevarēja uzrādīt nekādus dokumentus. Vīrieša mute darbojās kā kuļmašīna, vārdi nebija saprotami. Beidzot Karls nikni papurināja galvu un vismaz desmit reižu viņam sejā iebļāva dāņu runas vingrinājumu r0dgr0d medJĪ0de.

Tas līdzēja.

Kails Basets, kilometriem tālu atskanēja kāda balss, kad Karls brīdi bija snaudis.

Viņš piesardzīgi atvēra acis, baidīdamies, ka būs nokļuvis šķīstītavas ugunīs. Tik ļoti sāpēja galva un visa miesa.

Pie baltajiem, spraišļotajiem milzu logiem Baseta kabinetā Karls dabūja vēl vienu tasi kafijas un tagad puslīdz skaidru galvu raudzījās pretim ap trīsdesmit piecus gadus vecai sejai, kas lieliski zināja, ko izstaro. Bagātību, varu un pārspīlētu pašapziņu.

-    Jūsu līdzstrādniece iepazīstināja mani ar situāciju, Basets sacīja. Jūs izmeklējat vairākas slepkavības, ko varētu saistīt ar personām, kuras savā laikā uzbruka man internātskolā. Vai tā?

Viņš runāja dāniski ar akcentu. Karls paskatījās apkārt. Milzīgs kabinets. Lejā uz Gran Via cilvēki straumēm plūda ārā no veikaliem Sfēra un Lefties. Šādos apstākļos bija gandrīz brīnums, ka viņš vispār saprot dāniski.

-    Tās varētu būt vairākas slepkavības, mēs to vēl nezinām. Karls iedzēra kafiju. Ļoti stipra garša. Tas nenāca par labu viņa rūgstošajām iekšām. Jūs atklāti atzīstat, ka viņi jums uzbruka. Kāpēc jūs neko neteicāt, kad pret viņiem bija ierosināta lieta?

Basets iesmējās. Es to pastāstīju jau ilgi pirms tam. īstajiem cilvēkiem.

-     Un tie būtu?

-     Savam tēvam, Kimijas tēva internātskolas biedram.

-     Skaidrs. Un ko jūs no tā ieguvāt?

Basets paraustīja plecus un atvēra sudraba cigarešu etviju. Tādas joprojām eksistēja. Viņš piedāvāja Karlam cigareti. Cik laika jums ir?

-     Man ir lidmašīna četros divdesmit.

Basets ieskatījās pulkstenī. A, mums nav daudz laika. Vai jūs brauksiet ar taksometru?

Karls dziļi ievilka dūmu, tas tiešām palīdzēja. Man ir neliela problēma, viņš pazemīgi sacīja.

Viņš uzticēja Basetam savu problēmu. Kabatzaglis metro. Nav naudas, nav pagaidu pases, nav lidmašīnas biļetes.

Kails Basets nospieda telefona komutatora pogu. Viņa pavēles neizklausījās laipnas, drīzāk tādas, ko dod cilvēkiem, kurus nicina.

-    Tad es runāšu īsi. Basets lūkojās uz balto ēku otrpus ielai. Varbūt viņa skatienā bija sāpju atblāzma; grūti pateikt, tik pārakmeņojies un skarbs tas bija.

-     Mans tēvs un Kimijas tēvs norunāja, ka viņa saņems sodu, kad pienāks laiks. Pagaidām to varēja nolikt malā, es ar to biju mierā. Es labi pazinu viņas tēvu Villiju Lasenu, nu, patiesībā joprojām pazīstu. Viņa dzīvoklis Monako atrodas tikai divu minūšu gājiena attālumā no manējā, un viņš ir cilvēks, kas neielaižas kompromisos. Es teiktu: viņu nevajag kaitināt. Nu, vismaz pirms laika. Šobrīd viņš ir smagi slims, viņā nav atlicis daudz dzīvības. Basets pasmaidīja. Tā šķita mazliet dīvaina reakcija.

Karls saknieba lūpas. Tātad Kimijas tēvs tiešām bija nopietni slims, kā viņš bija iestāstījis narkomānei Tīnei. Nu, lūk. Patiesība un fantāzija sajaucas, to viņš dzīvē bija iemācījies.

-     Kāpēc Kimija? viņš jautāja. Jūs pieminat tikai viņu. Vai tad pārējie arī nebija vainīgi? Ulriks Dibels-Jensens, Bjarne Tēgersens, Kristiāns Volfs, Ditlevs Prams, Torstens Florīns? Vai tad viņi visi toreiz nebija klāt?

Basets savija pirkstus, lūpu kaktiņā šūpojās kūpošā cigarete. Varbūt jūs domājat, ka viņi apzināti izvēlējās mani par upuri?

-     Es nezinu. Nepārzinu šo epizodi.

-    Tad es jums pastāstīšu. Esmu pilnīgi pārliecināts: tā bija nejaušība, ka piekāva tieši mani. Un tikpat liela nejaušība bija tas, kā viss izvērtās tālāk. Basets uzlika plaukstu uz krūtīm un mazliet paliecās uz priekšu. Trīs lauztas ribas, lauzts atslēgkauls. Es vairākas dienas čurāju asinis. Viņi būtu varējuši mani nogalināt. Tas, ka tā nenotika, arī bija nejaušība, par to es galvoju.

-     Labi, bet ko jūs ar to gribat teikt? Tas nesniedz izskaidrojumu, kāpēc jūsu atriebībai bija jānāk tikai pār Kimiju Lasenu.

-    Ziniet, Merk, uzbrukuma dienā tie draņķi man kaut ko iemācīja. Patiesībā es zināmā mērā esmu viņiem pateicīgs. Basets ar pirkstu sita pa galdu pie katra vārda nākamajā teikumā. Es iemācījos, ka jāuzbrūk, kad rodas izdevība. Vienalga, vai tā būtu nejaušība vai ne. Neraizējoties par taisnīgumu vai citu cilvēku vainu vai nevainību. Tā ir biznesa pasaules alfa un omega, jūs saprotat? Uzasiniet ieročus un lietojiet. Vienkārši uzbrūciet. Un mans ierocis šajā gadījumā bija tas, ka mēs varējām ietekmēt Kimijas tēvu.

Karls dziļi ievilka elpu, Vendelbo iedzimtā ausīm tas neizklausījās īpaši simpātiski. Viņš samiedza acis. Es laikam joprojām nesaprotu.

Basets papurināja galvu. To jau viņš ari nebija gaidījis, viņi bija katrs no savas planētas.

-    Es vienkārši saku: ja es varēju trāpīt Kimijai, tad viņai arī bija jāizjūt atriebība.

-     Un pārējie jums bija vienaldzīgi?

Vīrietis paraustīja plecus. Ja man būtu iespēja, es viņiem atriebtos, bet man tādas nav bijis. Varētu teikt, ka mēs ganāmies dažādos aplokos.

-    Tātad Kimija nebija aktīvāka par pārējiem? Kā jūs teiktu: kurš bija galvenais bandas vadonis?

-    Protams, Kristiāns Volfs. Bet, ja visus tos sātanus palaiž vaļā reizē, tad es laikam vistālāk turētos no Kimijas.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Pašā sākumā viņa bija ļoti neitrāla. Aktīvākie bija Florīns, Prams un Kristiāns Volfs, bet tad viņi mazliet atkāpās man asiņoja auss, un viņi laikam nobijās -, un tad nāca Kimija.

Basets iepleta nāsis, it kā vēl šodien spētu saost viņas klātbūtni. Viņi Kimiju uzkurināja, jūs saprotat? īpaši Volfs. Viņš un Prams Kimiju kacināja, līdz viņa bija gatava, un tad uzgrūda viņu man virsū. Basets viegli savilka dūres. Vispirms viņa iesita mazliet, tad stiprāk un stiprāk. Sajutusi, kā man sāp, viņa iepleta acis, elpoja aizvien dziļāk un sita aizvien stiprāk. Tieši viņa iespēra man pa vēderu. Ar kurpes purngalu. Basets nospieda cigareti pelnutraukā, kas līdzinājās bronzas figūrai uz pretējās mājas jumta. Viņa sejā bija redzamas rievas, to Karls pamanīja tikai tagad, spilgtajā saules gaismā no sāniem. Agri tik jaunam cilvēkam.

-Ja Volfs nebūtu iejaucies, viņa turpinātu, lidz es būtu miris. Par to es nešaubos.

-     Bet pārējie?

-Jā, pārējie. Basets pamāja ar galvu. Man šķiet, viņi gandriz nespēja sagaidīt nākamo reizi. Viņi bija kā vēršu cīņu skatītāji. Ticiet man, kaut ko tādu es pazīstu.

Kabinetā ienāca sekretāre, kas bija pasniegusi Karlam kafiju. Glītas un kārtīgas drēbes, tumšas kā viņas mati un uzacis. Vienā rokā viņai bija neliela aploksne, ko viņa pasniedza Karlam.

-    Now you have some euros and a boarding pass for the trip home[1], sekretāre sacīja, laipni uzsmaidīdama.

Tad viņa pagriezās pret savu priekšnieku un iedeva viņam papīra lapu, ko viņš izlasīja vienā sekundē. Dokumenta izraisītais niknums Karlam atgādināja Kimiju, kā Basets viņu tikko bija raksturojis.

Basets bez vilcināšanās saplēsa papīru un apbēra sekretāri ar lamuvārdiem. Seja izskatījās pavisam mežonīga, tagad nebija grūti saskatīt krunkas. Sieviete nodrebēja un nokaunējusies lūkojās grīdā. Tas nebija nekāds patīkamais skats.

Kad viņa aizvēra durvis, Basets uzsmaidīja Karlam, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa ir tikai dumja kantora žurka, neraizējieties par viņu. Vai tagad tiksiet mājās uz Dāniju?

Karls pamāja ar galvu un centās izrādīt kaut kādu pateicību, bet tas nebija viegli. Kails Basets bija gluži tāds pats kā tie, kas reiz nodarījuši viņam pāri. Bez iejūtības. Viņš tikko bija to nodemonstrējis Karlam. Lai velns parauj to stulbeni un visu viņa sugu!

-    Bet sods? Karls beidzot ierunājās. Kimijas sods? Kāds tas bija?

Basets iesmējās. A, tā bija nejaušība. Viņai sākās spontānais aborts, viņa bija briesmīgi piekauta un slima un meklēja tēva palīdzību.

-    Cik saprotu, viņa to nesaņēma. Karls iztēlojās jauno sievieti, kurai tēvs nevēlējās palīdzēt pat vislielākajā nelaimē. Vai šis mīlestības trūkums jau bija ierakstīts mazās meitenes sejā, kad viņa stāvēja starp tēvu un pamāti žurnāla fotogrāfijā?

-    Nu, cik dabūju zināt, tas bija nejauki. Viņas tēvs tobrīd dzīvoja D'Angleterre-, tur viņš dzīvo vienmēr, kad ir Dānijā, un Kimija ieradās viesnīcā. Ko gan viņa bija gaidījusi?

-    Tēvs lika viņu izmest?

-    Varētu teikt: ar galvu pa priekšu. Basets iesmējās. Vispirms viņai nācās pa paklāju uzlasīt dažas tūkstoškronu banknotes, ko viņš tur bija nosviedis, kaut ko jau viņa dabūja -, bet pēc tam bija goodbye and farewell for good.

-    Viņai taču pieder māja Ordrupā. Vai jūs zināt, kāpēc viņa nedevās turp?

-    Viņa devās, bet tur saņēma to pašu. Basets papurināja galvu, viņam bija pilnīgi vienalga. Nu, Kari Merk, ja vēlaties zināt ko vairāk, tad jums jālido ar vēlāku lidmašīnu. Šajā lidostā ir jāreģistrējas laicīgi, un, ja gribat paspēt četros divdesmit, jums jābrauc tūlīt.

Karls dziļi ievilka elpu. Viņš jau šajā mirklī sajuta lidmašīnas kratīšanos ieguļamies dziļi savos baiļu centros. Tad viņš atcerējās par tabletēm krūšu kabatā, izņēma lācīti, sameklēja tabletes kabatas dziļumā, nolika lācīti uz galda malas un iedzēra malku kafijas, lai noskalotu tabletes lejā.

Viņš pār tasītes malu skatījās uz papīru haosu, kalkulatoru, pildspalvu, pilno pelnutrauku un tālāk uz Kaila Baseta sažņaugtajām rokām un pilnīgi baltajiem pirkstu kauliņiem. Tikai tad viņš pievērsa skatienu Baseta sejai un ieraudzīja vīrieti, kurš acīmredzot pirmo reizi pa ilgiem laikiem bija spiests padoties atmiņām par briesmīgajām sāpēm, ko cilvēki tik prasmīgi spēj sagādāt cits citam un paši sev.

Basets bija pievērsis stingu skatienu nevainīgajam, apaļajam rotaļu zvēriņam, it kā viņam šajā mirklī būtu iespēris apspiestu jūtu zibens.

Tad viņš atkrita atpakaļ krēslā.

-Jūs pazīstat šo lācīti? Karls jautāja; tabletes bija pielipušas kaut kur starp rīkles galu un balss saitēm.

Basets pamāja ar galvu un mirkli sakopoja visus spēkus ap dusmām, kas nāca viņam palīgā kā glābiņš. Jā, tas vienmēr karājās Kimijai pie delma, kad viņa mācījās internātskolā. Es nezinu, kāpēc. Tas bija piesiets ar sarkanu zīda lenti.

Mirkli Karlam šķita, ka Basets padosies asarām, bet tad viņa seja sastinga un krēslā atgriezās vīrietis, kurš spēja kā nieku iznīcināt kantora žurku.

-Jā, es to atceros pārāk labi. Tas šūpojās viņai pie delma toreiz, kad viņa mani sita. Kur jūs to ņēmāt?

32. NODAĻA

BIJA GANDRlZ DESMIT svētdienas rītā, kad viņa pamodās savā numurā viesnīcā Ansgar. Televizors joprojām mirkšķināja gultas kājgalī, tagad TV2 atkārtoja ziņas par nakts notikumiem. Lai gan policija pielika visus spēkus, tā vēl nebija pietuvojusies sprādziena izskaidrojumam Dibelsbro stacijā, tāpēc šis notikums bija atvirzījies otrajā plānā. Tagad galvenā uzmanība bija pievērsta amerikāņu veiktajai Bagdādes nemiernieku bombardēšanai, Kasparova kandidatūrai prezidenta vēlēšanās, bet galvenām kārtām nāves gadījumam pie noplukušās sarkanās augstceltnes Redovrē.

Acīmredzot tā bija slepkavība, uz to norādot vairāki fakti, sacīja policijas preses pārstāvis. It īpaši tas, ka upuris bijis pieķēries pie balkona margām un saņēmis sitienu pa pirkstiem ar trulu priekšmetu. Iespējams, ar pistoli, no kuras tajā pašā vakarā šauts uz koka figūru dzīvoklī. Policija negribēja sniegt vairāk ziņu, un vēl neviens netika turēts aizdomās.

Vismaz tā viņi teica.

Kimija piespieda mazo sainīti sev klāt.

Tagad viņi zina, Mille. Tagad zēni zina, ka es viņus vajāju. Viņa mēģināja pasmaidīt. Kā tu domā: vai viņi šobrīd ir kopā? Vai Torstens, Ulriks un Ditlevs apspriež, ko darīs, kad mammīte ieradīsies pēc viņiem? Vai viņi tagad baidās?

Viņa šūpoja mazo sainīti. Es domāju, ka viņiem vajadzētu baidīties pēc tā, ko viņi mums nodarījuši. Tu tā nedomā? Zini, Mille, viņiem ir pamats baidīties.

Uz ekrāna operators centās pievilkt tuvāk ātrās palīdzības darbiniekus, kas nesa līķi, bet acīmredzot bija pārāk tumšs.

-    Zini, Mille? Man nevajadzēja stāstīt citiem par kasti. Tas nebija pareizi. Kimija izslaucīja acis, asaras uzradās tik pēkšņi.

-    Man nevajadzēja stāstīt. Kāpēc es to izdarīju?

VIŅA BIJA SĀKUSI dzīvot kopā ar Bjarni Tēgersenu, un tā bija zaimošana. Ja Kimija gribēja kniebties ar kādu, tam jānotiek slepus vai ar visu grupu, citu iespēju nebija. Un tagad zelta likumu liktenīgais pārkāpums. Viņa ne tikai bija izvēlējusies vienu no grupas, bet piedevām vēl to, kurš hierarhijā atradās viszemāk.

Tas nekur nederēja.

-    Bjarne? Kristiāns Volfs bija pārskaities. Ko tu iesāksi ar to niecību? Viņš vēlējās, lai viss paliek tā, kā bijis. Lai viņi turpina savus kopīgos izbraucienus un Kimija ik brīdi ir pieejama viņiem un tikai viņiem.

Taču Kimija bija nelokāma par spīti Kristiānā draudiem un spiedienam. Viņa izvēlējās Bjarni, un pārējiem bija jāiztiek ar atmiņām.

Kādu laiku grupa turpināja savus seansus. Aptuveni katru ceturto svētdienu viņi satikās, šņauca kokaīnu un skatījās vardarbīgas filmas, bet pēc tam visi kopā Torstena vai Kristiānā lielajā džipā devās medīt kādu, ko varētu piekaut. Dažkārt viņi ar upuriem noslēdza vienošanos un piedāvāja tiem asinsnaudu par sāpēm un pazemojumu, citkārt vienkārši uzbruka no mugurpuses un apdullināja, pirms viņus pamanīja. Bet retu reizi kā todien, kad viņi ieraudzīja vecu vīru, kas viens pats makšķerēja pie Esruma ezera, viņi vienkārši zināja, ka upuris neaizies dzīvs.

Tieši pēdējie brīži bija vislabākie. Kad sakrita īstie apstākļi un viņi varēja iet līdz galam, kad visi pilnībā izdzīvoja savas lomas.

Taču pie Esruma ezera viss aizgāja šķērsām.

Kimija redzēja, cik uzvilkts ir Kristiāns. Tā notika vienmēr, taču šoreiz seja kļuva pavisam tumša un apņēmīga. Atkal pavērtas lūpas un smagi plaksti. Viņš pavērsa frustrāciju uz iekšu un pārāk mierīgi un pasīvi vēroja pārējo darbības un to, kā Kimijas drēbes lipa viņai pie auguma, kamēr viņi ievilka vīrieti ūdenī.

-     Paņem viņu, Ulrik! viņš piepeši iesaucās, kad Kimija, pilošā kleitā ieplestiem ceļiem pietupusies meldros, noskatījās, kā līķis aizslīd un nogrimst. Ulriks mirdzošām acīm līksmoja par doto iespēju un baiļojās, ka nespēs attaisnot uzticību. Pirms Kimija devās uz Šveici, viņam daudzkārt bija jāatkāpjas un jāļauj citiem ķerties pie lietas, it kā šis vardarbības un seksa kokteilis viņam nederētu tik labi kā citiem. It kā pulsam vispirms būtu jānomierinās, pirms tas atkal varētu paātrināties.

-    Nu, Ulrik! kliedza pārējie, kamēr Bjarne vervelēja kaut ko, lai viņi izbeidz. Šajā brīdī Ditlevs un Kristiāns viņu sagrāba un turēja ciet.

Kimija redzēja, kā Ulriks atvelk rāvējslēdzēju un ka viņš beidzot reiz izskatās tiešām gatavs. Taču viņa neredzēja, kā Torstens metās viņai klāt no mugurpuses un piespieda viņu pie zemes.

Ja Bjarne lādēdamies nebūtu izrāvies un Ulrika vīrišķība nebūtu nolaidusies, tad viņi tajā dienā būtu Kimiju izvarojuši pie meldru meža.

Bet pēc tam nepagāja ilgs laiks, kad Kristiāns sāka viņu sistemātiski apciemot. Viņam bija nospļauties par Bjarni un nospļauties par pārējiem. Ja tikai viņš varēja iegūt Kimiju, tad bija apmierināts.

Bjarne pārvērtās. Šķita izklaidīgs, kad runāja ar Kimiju. Vairs neatbildēja uz viņas glāstiem kā agrāk un nebija mājās, kad viņa atnāca no darba. Tērēja naudu, kuru pats nevarēja būt nopelnījis. Runāja pa telefonu, domādams, ka Kimija guļ.

Kristiāns meklēja viņas labvēlību visur Nautilus zooveikalā, ceļā uz darbu un mājup, mājās pie Bjarnes, kad Bjarne bija dabūjis no biedriem vieglu darbiņu un nestāvēja ceļā.

Bet Kimija viņu izsmēja. Izsmēja Kristiānu Volfu, viņa atkarību un realitātes izjūtas trūkumu.

Viņa drīz pamanīja, kā Kristiānā aug dusmas. Tērauds Kristiānā acīs uzasinājās un caururba viņu.

Kimija no viņa nebaidījās. Ko gan viņš tādu varēja izdarīt, kas nebija darīts jau daudzkārt iepriekš?

TAS BEIDZOT NOTIKA kādā marta dienā, kad zvaigžņotajās debesīs virs Dānijas varēja skaidri saskatīt Hjakutakes komētu. Bjarne no Torstena bija saņēmis teleskopu, bet Ditlevs iedevis viņam savu jahtu. Bija iecerēts, ka viņš tur sēdēs ar savām alus pudelēm un jutīsies dižens, bet Kristiāns, Ditlevs, Torstens un Ulriks tikmēr ielauzīsies dzīvoklī.

Kimija nekad tā arī neuzzināja, kur viņi sadabūjuši atslēgu, bet piepeši viņi stāvēja istabā ar šaurām acu zīlītēm un trīsošām kokaīna nāsīm. Viņi neko neteica, vienkārši metās virsū, piespieda Kimiju pie sienas un norāva pietiekami daudz drēbju, lai viņa būtu pieejama.

Viņi nespēja piespiest Kimiju ierunāties. Viņa zināja, ka tas tikai padarītu puišus vēl niknākus. It kā viņa to daudz reižu nebūtu redzējusi, kad viņi metās kādam virsū.

Grupas vīri ienīda vaimanāšanu. Tāpat kā Kimija.

Viņi uzmeta Kimiju uz žurnālu galdiņa, neno vākuši no tā mantas. Ulriks uzsēdās viņai uz vēdera, ar savām lielajām rokām satvēra viņas ceļus un piespieda pavērt kājas. Sākumā viņa centās sist Ulrikam pa muguru, taču skurbums un tauku kārta neļāva viņam sajust sitienu sāpes. Un kāda tam būtu jēga? Viņa taču zināja, ka Ulrikam tas patīk. Sitieni, pazemojumi, piespiešana. Jebkas, kas vien varēja izaicināt pieņemto morāli. Ulrikam nekas nebija tabu. Nekādi fetiši nepalika neizmēģināti. Nekas. Un tomēr viņam nestāvēja tā kā citiem.

Kristiāns nostājās viņai starp kājām un beidzot panāca savu, līdz acu baltumi pagriezās uz augšu un apmierinājums savilka lūpas. Ditlevs bija otrais un zibenīgi pabeidza ar saviem parastajiem, jocīgajiem krampjiem. Tad nāca Torstens.

Kad viņā iespiedās šis kārnais jauneklis, durvīs piepeši parādījās Bjarne. Kimija raudzījās tieši viņam sejā, kamēr Bjarne atskārta savu mazvērtību un grupas kopīgais spēks salauza viņam mugurkaulu. Kimija uzsauca, lai viņš iet prom, bet Bjarne negāja.

Kad Torstens bija pabeidzis, grupas elsas pārgāja gavilēs, jo Bjarne viņiem sekoja.

Kimija raudzījās Bjarnes saspringtajā, zilsarkanajā sejā un pirmo reizi skaidri saprata, kurp viņu ir aizvedusi dzīve.

Tad viņa padevās, aizvēra acis un aizslīdēja projām.

Pēdējais, ko viņa dzirdēja, pirms nozuda bezapziņas sargājošajā miglā, bija grupas smiekli, kad Ulriks vēlreiz bija spiests padoties.

Tā bija pēdējā reize, kad Kimija redzēja viņus visus kopā.

-     MĪĻUMIŅ, TAGAD TU redzēsi, ko mammīte tev ir atnesusi.

Viņa iztina mazo cilvēciņu no auduma un skatījās uz to ar

visdziļāko maigumu. Kāds Dieva brīnumdarbs! Šie mazie kāju un roku pirkstiņi. Sīciņie nadziņi.

Tad viņa iztina kādu sainīti un turēja tā saturu gaisā virs sažuvušā ķermenīša.

-    Paskaties, Mille: vai tu esi kaut ko tādu redzējusi? Vai mēs to nevarētu izmantot šādā dienā?

Viņa ar pirkstu pieskārās mazajai rociņai. Vai tev šķiet, ka mammīte ir karsta? viņa jautāja. Jā, mammīte ir karsta. Viņa iesmējās. Tā notiek, kad viņa ir ļoti uzvilkta. Tu taču zini.

Kimija paskatījās ārā pa logu bija septembra pēdējā diena. Tāpat kā toreiz, kad viņa pirms divpadsmit gadiem ievācās pie Bjarnes. Tikai toreiz nelija.

Cik nu viņa atcerējās.

IZVAROJUŠI KIMIJU, VIŅI atstāja meiteni guļam uz galdiņa, bet paši sasēdās aplī uz grīdas un šņauca kokaīnu, līdz bija pilnīgi apreibuši. Viņi smējās un klaigāja pilnā kaklā, bet Kristiāns pāris reižu uzsita viņai pa kailajām ciskām. Acīmredzot par izlīguma zīmi.

-     Ei, Kimij! Bjarne iesaucās. Neesi tik klīrīga, tie taču esam tikai mēs.

-    Tas ir beidzies, viņa nošņāca. Beidzies.

Kimija redzēja, ka viņi netic. Domā, ka viņa ir atkarīga. Ka viņa pakļausies, kad paies kāds laiks. Taču viņa to negribēja. Vairs nekad. Šveicē Kimija bija iztikusi bez viņiem. Viņa to varēja atkal.

Pagāja kāds brīdis, kamēr viņa piecēlās. Kājstarpe sūrstēja, gūžu locītavas bija sastieptas, spranda smeldza, bet pazemojums nomāca.

Šo sajūtu viņa varēja kārtīgi atsvaidzināt, kad Kasandra Ordrupas mājā sagaidīja viņu ar izsmieklu balsī un vārdiem: Vai tu šajā pasaulē vispār spēj kaut ko izdarīt pareizi, Kimij?

Nākamajā dienā Kimija konstatēja, ka Torstens Florīns ir nopircis viņas darbavietu Nautilus Trading un viņa ir palikusi bez darba. No darbinieka, kas bija viņas draugs, Kimija saņēma aprēķinu un uzzināja, ka viņai diemžēl jāpamet šī vieta. Florīns devis pavēli mainīt personālu. Ja viņa gribot sūdzēties, tad jāvēršas tieši pie īpašnieka.

Aizgājusi uz banku ar čeku, Kimija atklāja, ka Bjarne iztukšojis un slēdzis kontu.

Viņa nekādā gadījumā nedrīkst izslīdēt no tvēriena tāds bija plāns.

Turpmākos mēnešus Kimija dzīvoja mājās savā istabā. Naktī nokāpa virtuvē pēc ēdiena, bet pa dienu gulēja. Gulēja, sažņaugusi rokā savu lācīti un savilkusi kājas zem sevis. Aiz durvīm bieži stāvēja Kasandra ar spalgo balsi, taču Kimija pret pasauli bija kurla.

Kimija nevienam neko nebija parādā, viņa bija stāvoklī.

-    ES TĀ NOPRIECĀJOS, kad uzzināju, ka man būsi tu, Kimija sacīja, uzsmaidīdama mazajai. Es tūlīt zināju, ka tu esi meitene, un zināju, kā tevi sauks. Mille gluži vienkārši bija tavs vārds. Vai nav savādi?

Kimija bridi čubinājās un tad atkal ietina mazo audumā. Viņa tur gulēja baltajā drānā kā mazs Jēzusbērniņš.

-    Es tik ļoti priecājos, ka mēs dzīvosim tajā mājā kā visi citi cilvēki. Mammīte atrastu darbu, līdzko tu būtu piedzimusi, un mēs būtu kopā visu laiku, kad es izņemtu tevi no dārziņa.

Viņa paņēma somu, nolika to uz gultas un iespieda tur vienu no viesnīcas spilveniem. Izskatījās droši un silti.

-     Mēs abas dzīvotu mājā pilnīgi vienas, un Kasandrai būtu jāpazūd.

KRISTIĀNS VOLFS SĀKA viņai zvanīt neilgi pirms savām kāzām. Doma par saistīšanos dzina viņu izmisumā tāpat kā Kimijas atkārtotie atraidījumi.

Tā bija pelēka, bet jauka vasara, un Kimija sāka pārņemt kontroli pār savu dzīvi. Briesmīgās lietas, ko viņi darījuši, viņa atstāja pagātnē. Tagad viņa bija atbildīga par jaunu dzīvību.

Pagātne bija mirusi.

Tikai dienā, kad Ditlevs Prams un Torstens Florīns piepeši gaidīja viņu Kasandras viesistabā, Kimija aptvēra, cik tas ir neiespējami. Ieraudzījusi puišu pētošos skatienus, viņa atcerējās, cik bīstami viņi var kļūt.

-    Pie tevis atnākuši vecie draugi, čivināja Kasandra, ģērbusies gandrīz caurspīdīgā vasaras kleitā. Viņa protestēja, ka tiek izraidīta no savas valstības, bet tur notiekošais nebija domāts viņas ausīm.

-    Es zinu, kāpēc jūs esat šeit, bet jums jāiet prom, Kimija sacīja, saprazdama, ka tas ir tikai ievads sarunām par to, kurš paliks stāvam un kurš gulēs, kad tikšanās būs galā.

-    Tu esi dziļi iesaistīta, Kimij, Torstens sacīja. Mēs nevaram pieļaut, ka tu aizej. Kas zina, ko tu vari izdomāt!

Kimija papurināja galvu. Ko jūs gribat teikt? Ka es staigātu ar pašnāvības domām galvā un atstātu aiz sevis neglītas vēstules?

Ditlevs pamāja ar galvu. Piemēram. Mēs varam iedomāties ari citas lietas, ko tu varētu izdarīt.

-     Kādas?

-     Vai nav vienalga? sacīja Torstens, tuvodamies Kimijai. Ja tie abi viņu atkal sagrābs, viņa tos sadauzīs ar kādu no

smagajām Ķīnas vāzēm, kas stāvēja kaktā.

-    Kad tu esi kopā ar mums, mēs zinām, ko tu dari. Tu taču arī nespēj bez tā iztikt. Atzīsti to, Kimij! Torstens turpināja.

Kimija greizi pasmaidīja. Varbūt tu būsi tētis, Torsten. Vai varbūt tu, Ditlev. Viņa nebija vēlējusies to teikt, taču abu sastingušās sejas bija to vērtas. Kāpēc lai es ietu jums līdzi? Viņa uzlika plaukstu uz vēdera. Vai jūs domājat, ka tas nāk par labu bērnam? Diezin vai.

Kimija labi zināja, ko viņi saskatīdamies domā. Abiem bija bērni un pagātnē vairākas šķiršanās un skandāli. Viens skandāls vairāk vai mazāk neko nenozīmēja. Viņus kaitināja tieši Kimijas dumpīgums.

-    Tev jātiek vaļā no tā bērna, negaidīti skarbi sacīja Ditlevs. "Jātiek vaļā," viņš teica. Pēc šiem vārdiem Kimija zināja, ka

bērnam draud nāves briesmas.

Viņa pacēla roku, lai iezīmētu atstatumu.

-    Ja gribat turpināt tāpat kā līdz šim, tad bez manis, skaidrs? Lieciet mani mierā.

Kimija apmierināti ievēroja, kā viņas noskaņojuma maiņa lika abu acīm samiegties.

-    Ja jūs to nedarīsiet, jums jāzina, ka ir kāda kaste, kas var pilnībā izpostīt jūsu dzīvi. Šī kaste ir mana dzīvības apdrošināšana. Varat būt droši: ja ar mani kaut kas notiks, šī kaste ieraudzīs dienasgaismu. Patiesībā tā īsti nebija. Kimija gan bija paslēpusi šādu kasti, bet negrasījās to kādam rādīt. Tās taču bija tikai viņas trofejas. Mazs priekšmets no katras izdzēstās dzīvības. Kā indiāņu skalpi, kā vēršu ausis toreadoriem, kā inku upuru sirdis.

-    Kāda kaste? Torstens jautāja, un viņa lapsas sejā ievilkās rievas.

-    Esmu paņēmusi dažas mantas no noziegumu vietām. Visu, ko esam izdarījuši, var atklāt ar šīs kastes saturu. Varu apsolīt: ja pieskarsieties man vai bērnam, jūs nomirsiet aiz restēm.

Bija skaidri redzams, ka Ditlevs uzķērās, toties Torstena acīs bija lasāma skepse.

-     Nosauc kādu, viņš teica.

-    Sievietes auskars no Langelandes. Kores Bruno gumijas aproce. Vai atceraties, kā Kristiāns viņu sagrāba un nogrūda pār malu? Varbūt arī atceraties, kā viņš pēc tam Bellahojā stāvēja un smējās ar aproci rokā. Nedomāju, ka viņš smiesies, izdzirdējis, ka tā kaut kur atrodas kopā ar pāris Trivial Pursuit kartītēm no Rērvigas.

Torstens Florīns novērsās, it kā gribētu pārliecināties, ka neviens nenoklausās otrpus durvīm.

-Tev taisnība, Kimij, viņš sacīja. Es arī nedomāju, ka Kristiāns smiesies.

KRISTIĀNS ATNĀCA PIE viņas kādā naktī, kad Kasandra bija pamatīgi piedzērusies un jau sen aizmigusi.

Viņš stāvēja pie gultas un izrunāja vārdus tik lēni un uzsvērti, lai tie pa vienam dziļi iespiestos Kimijas apziņā.

-    Pasaki, kur ir kaste, Kimij, citādi es tevi nogalināšu uz vietas.

Kristiāns sita brutāli, līdz gandrīz vairs nespēja pacelt rokas. Viņš sita Kimijai pa vēderu, pakrūti un krūškurvi, līdz kauli sāka krakšķēt, taču viņa neatklāja, kur ir kaste.

Pēdīgi viņš aizgāja, pilnīgi izlādējis savu agresiju un pārliecināts, ka viss ir padarīts un mantu kaste tīrā izdoma.

Pamodusies no bezsamaņas, Kimija pati izsauca ātro palīdzību.

33. NODAĻA

>

VIŅA PAMODĀS AR tukšu kuņģi un bez apetītes. Bija svētdienas pēcpusdiena, un viņa joprojām atradās viesnīcā. Stunda sapņu bija atnesusi solījumu, ka viss beigās saslēgsies augstākā vienībā. Kāda gan barība tur vēl būtu nepieciešama?

Kimija pagriezās pret somu ar sainīti, kas stāvēja gultā viņai blakus.

-     Šodien tu saņemsi dāvanu, mazā Mille. Esmu izdomājusi. Tu dabūsi vislabāko, kas man dzīvē bijis, tu dabūsi manu mazo Tediju, viņa teica. Mammīte bieži par to ir domājusi, un šodien tas notiks. Vai tu priecājies?

Kimija juta, ka balsis ir tuvu, un gaidīja, kad tās atklāsies, bet tad ielika roku somā un ļāva, lai viņu pārņem siltas jūtas.

-    Es tagad esmu mierīga, mīlulīt. Pavisam mierīga. Šodien nekas mūs nesāpinās.

KAD KIMIJU IEVEDA slimnīcā ar smagu asiņošanu, Bispebjergas personāls atkal un atkal jautāja, kā gan tas noticis. Viens no ārstiem pat ierosināja izsaukt policiju, bet Kimija viņus atrunāja. Viņa apgalvoja, ka traumas radušās, Ieritot no augstu un stāvu kāpņu augšējā pakāpiena. Viņai kādu laiku bijuši reiboņi, un viens uznācis uz augšējā pakāpiena. Viņa varot garantēt, ka neviens necenšas apdraudēt viņas dzīvību. Viņa dzīvojot viena kopā ar pamāti. Tas bijis tikai muļķīgs un smags nelaimes gadījums.

Nākamajā dienā māsiņas viņai pastāstīja, ka bērns izdzīvos.

Tikai tad, kad viņai nodeva sveicienus no vecajiem internātskolas biedriem, Kimija saprata, ka jāuzmanās.

Ceturtajā dienā palātā ieradās Bjarne. Tā, protams, nebija nekāda sagadīšanās, ka tieši viņš kļuva par izsūtāmo zēnu. Viens iemesls bija tas, ka atšķirībā no pārējiem Bjarne nebija sabiedrībā pazīstams cilvēks, bet otrs viņš kā neviens cits spēja aizvest sarunu uz pašu pamatlīmeni, kur retorika un meli ir bezspēcīgi.

-    Tu saki, tev esot pierādījumi pret mums, Kimij. Vai tā ir taisnība?

Kimija neatbildēja, tikai skatījās ārā pa logu uz pompozajām, noplukušajām ēkām.

-    Kristiāns atvainojas par to, ko tev nodarīja. Viņš jautā, vai tu gribētu, lai tevi pārved uz privāto slimnīcu. Bērnam viss ir labi, vai ne?

Kimija nikni paskatījās uz viņu. Pietiekami, lai Bjarne nolaistu acis. Viņš labi zināja, ka viņam nav tiesību neko jautāt.

-    Pasaki Kristiānām, ka tā bija pēdējā reize, kad viņš man pieskārās, un pēdējā, kad viņam bija ar mani kādas darīšanas, skaidrs?

-     Kimij, tu pazīsti Kristiānu, no viņa tik vienkārši nevar tikt vaļā. Viņš saka, tev nemaz neesot advokāta. Neesot advokāta, kam tu būtu par mums kaut ko stāstījusi, Kimij. Viņš tagad ticot, ka tev patiešām ir tā kaste, tas izskatoties pēc tevis. To teikdams, viņš patiesībā smējās. Bjarne neveiksmīgi pūlējās attēlot, kā Kristiāns smējies, bet Kimiju tas neiespaidoja. Kristiāns nekad nesmējās par ko tādu, kas varētu viņu apdraudēt.

-    Un kurš gan varētu būt tavs sabiedrotais, ja tev nav advokāta, Kristiāns jautāja. Bez mums tev nav citu draugu, Kimij, mēs visi to zinām. Bjarne pieskārās Kimijas rokai, bet viņa to atrāva. Es domāju, ka tev vienkārši jāpasaka, kur ir tā kaste. Vai tā ir mājā, Kimij?

Kimija strauji pagriezās pret viņu. Tu domā, ka es esmu stulba?

Bija skaidri redzams, ka Bjarne uzķērās.

-    Pasaki Kristiānām, lai viņš turas no manis pa gabalu, un tad manis pēc varat turpināt kā iepriekš. Es esmu stāvokli, Bjarne, vai jūs to neesat aptvēruši? Ja tā kaste ieraudzīs dienasgaismu, tad nodarīs pāri arī man un bērnam, vai ne? Tas ir tikai ārkārtas līdzeklis.

Tieši šos vārdus viņai laikam nevajadzēja izteikt.

Ārkārtas līdzeklis. Ja kaut kas spēja apdraudēt Kristiānu, tad tieši šie vārdi.

Pēc Bjarnes apciemojuma Kimija naktīs vairs negulēja. Viņa tikai gaidīja tumsā, uzlikusi vienu roku uz vēdera, bet otru uz zvana aukliņas.

OTRĀ AUGUSTA NAKTĪ viņš ieradās, ģērbies baltā virsvalkā.

Kimija bija iesnaudusies tikai uz sekundi, kad sajuta viņa plaukstu uz mutes un celi stingri spiežamies krūškurvī. Kristiāns runāja skaidru valodu:

-    Kas zina, kur tu nozudīsi pēc izrakstīšanas, Kimij. Mēs paturēsim tevi acīs, bet nekad jau nevar zināt. Pasaki, kur ir tā kaste, un tiksi cauri sveikā.

Viņa neatbildēja.

Kristiāns stipri iesita viņai pa vēderu, bet, kad Kimija neatbildēja, sita atkal un atkal, līdz dzemde sarāvās, kājas sāka raustīties un gulta līgoties.

Kristiāns būtu Kimiju nositis, ja pie gultas neapgāztos krēsls un nepiepildītu nāvīgi kluso palātu ar ellīgu troksni. Ja neatliekamās palīdzības bākugunis neapgaismotu telpu un neatklātu viņa nodarīto nežēlīgo postu. Ja Kimija nebūtu atmetusi galvu un zaudējusi samaņu no šoka.

Ja Kristiāns nebūtu pārliecināts, ka viņa jau mirst.

KIMIJA NEIZRAKSTĪJĀS NO viesnīcas. Viņa atstāja tur čemodānu, paņēma tikai somu ar mazo sainīti un dažām citām mantām un aizsoļoja nelielo gabaliņu līdz Centrālajai stacijai. Bija gandrīz divi pēcpusdienā. Tagad viņa gribēja paņemt mazo lācīti, kā bija apsolījusi Millei, un tad pabeigt darāmo.

Bija skaidra rudens diena, un piepilsētas vilciens pilns ar priecīgiem bērnudārzniekiem un audzinātājiem. Varbūt viņi brauca mājās no kāda muzeja, varbūt uz pāris stundām devās uz Dīrehāves parku. Varbūt mazie vakarā sārtiem vaigiem atgriezīsies pie tēta un mammas, pilni iespaidiem par krāsainām lapām un briežu bariņiem.

Kad viņas ar Milli pa īstam būs kopā, tas būs vēl skaistāk. Debesu nebeidzamajā krāšņumā. Viņas skatīsies viena uz otru un smiesies.

Mūžīgi mūžos. Tā tas būs.

Kimija pamāja ar galvu un raudzījās pāri Svānemelles kazarmām uz to pusi, kur atradās Bispebjergas slimnīca.

Pirms divpadsmit gadiem viņa bija piecēlusies no slimnīcas gultas un paņēmusi mazo bērniņu, kas gulēja zem drānas uz metāla galdiņa gultas galā. Tikai uz īsu mirkli personāls bija atstājis viņu palātā vienu, blakustelpā kādai sievietei bija sākušās dzemdības ar nopietnām komplikācijām.

Kimija piecēlās, apģērbās un ietina bērnu drānā, bet pēc stundas, kad tēvs viņu bija pazemojis D'Angleterre viesnīcā, viņa bija devusies uz Ordrupu tieši tāpat kā tagad.

Toreiz viņa zināja, ka nevar palikt mājā. Zināja, ka skolasbiedri viņu meklēs un nākamajā reizē viss beigsies pavisam slikti.

Taču viņa zināja arī to, ka nepieciešama palīdzība, jo viņa joprojām asiņoja un sāpes vēderā šķita nereālas un biedējošas.

Tāpēc viņa gribēja palūgt Kasandrai naudu. Piespiest Kasandru, lai viņa iedod vajadzīgo.

Šajā dienā viņa atkal piedzīvoja, ko spēj nodarīt cilvēki, kuru vārds sākas ar K.

Kasandra ar dusmām sejā bija iedevusi viņai tikai divus tūkstošus. Divi tūkstoši no viņas un desmit no tēva tādu summu

Kasandra un Villijs K. Lasens, viņas tā sauktais tēvs, spēja viņai atvēlēt. Ar to ne tuvu nepietika.

Kad Kimija, piespiedusi sev klāt sainiti un ar asinīs izmirkušu autiņu starp kājām, stāvēja uz piebraucamā ceļa, padzīta no mājām, viņa zināja, ka pienāks diena, kad visi, kas viņu pazemojuši un apspieduši, par to samaksās.

Vispirms Kristiāns un Bjarne. Pēc tam Torstens, Ditlevs un Ulriks, Kasandra un tēvs.

VIŅA ATKAL STĀVĒJA pie mājas Kirkevejā pirmo reizi pēc daudziem gadiem, un viss izskatījās tāpat kā agrāk. Baznīcas zvani pakalnā droši vien joprojām aicināja vidusslāņa labākos pilsoņus uz svētdienas sanākšanu, mājas joprojām nekaunīgi slējās pret debesīm. Durvis uz nama iekšpusi joprojām vērās tikpat smagi.

Atvērusi durvis, Kimija pazina ne tikai Kasandras labi saglabājušos seju, bet arī attieksmi, ko viņā vienmēr izraisīja Kimijas klātbūtne.

Kimija nezināja, kad izcēlies naids viņu starpā. Droši vien jau brīdī, kad Kasandra pēc savām aplamajām bērnu audzināšanas metodēm ieslodzīja Kimiju tumšos skapjos un apbēra ar skarbu vārdu tirādēm, no kuriem mazā meitene nesaprata ne pusi. Tas, ka pati Kasandra cieta no pāridarījumiem emocionāli aukstajā mājā, bija cita lieta. Varbūt tas modināja zināmu sapratni, bet ne piedošanu. Kasandra bija īsts nelabais.

-Tu nenāksi iekšā, Kasandra šņāca, pūlēdamās aizcirst durvis. Tieši tāpat kā dienā pēc aborta, kad Kimija ar sainīti rokās tur stāvēja smagi slima, visdziļākajā izmisumā un postā.

TOREIZ VIŅAI LIKA pazust pie visiem velniem, un viņu patiešām gaidīja elle. Neraugoties uz smago stāvokli, kādā viņu noveda Kristiānā stiprie sitieni un spontānais aborts, Kimija bija spiesta vairākas dienas salīkusi staigāt pa ielām, un neviens negrasījās viņai palīdzēt vai pat tuvoties.

Cilvēki ievēroja viņas saplaisājušās lūpas un netīros matus. Novērsās no atbaidošā sainīša viņas rokās, kas bija brūnas no sakaltušām asinīm. Viņi neredzēja drudža mocītu cilvēku, kam vajadzīga palīdzība. Viņi neredzēja cilvēku, kas iet postā.

Un Kimija nosprieda, ka tas ir viņas sods. Tā ir personiskā šķīstītava, kurai jāiziet cauri, lai samaksātu par saviem ļaunajiem darbiem.

Viņu izglāba kāda narkomāne no Vesterbro. Tikai novārgusī Tīne neņēma vērā smaku, kas nāca no sainīša, un mutes kaktiņos sakaltušās siekalas. Viņa ieraudzīja ko ļaunāku un aizveda Kimiju uz kādu kaktiņu ostas sānieliņā, kur dzīvoja cits narkomāns, kas kādreiz bija bijis ārsts.

Viņa tabletes un tīrīšana apturēja infekciju un asiņošanu. Toties uz mūžu.

Pēc nedēļas, apmēram tajā laikā, kad mazais sainītis vairs neoda, Kimija bija gatava jaunai dzīvei uz ielas.

Pārējais bija vēsture.

IEIET ISTABĀS, KUR tvanoja Kasandras smagais parfīms un no sienām, kā allaž, par Kimiju smējās spoki, bija gluži kā sastingt murgā.

Kasandra pacēla cigareti pie lūpām, no kurām pomādi bija noslaucījis pusducis iepriekšējo cigarešu. Kasandras roka viegli trīcēja, bet acis caur dūmiem uzmanīgi sekoja Kimijai, kamēr viņa nolika somu uz grīdas. Bija acīmredzams, ka Kasandra jūtas nelāgi. Viņas acis pēc mirkļa sāks šaudīties, šādu ainu viņa nav iztēlojusies.

-    Ko tev te vajag? Kasandra jautāja. Tieši tādi paši vārdi kā pirms divpadsmit gadiem. Pēc izvarošanas un spontānā aborta.

-    Vai tu gribi palikt dzīvot šajā mājā, Kasandra? Kimija deva pretī.

Pamāte atmeta galvu. Bridi viņa sēdēja pavisam klusa un domāja, atslābinājusi plaukstu, bet zilie dūmi dejoja ap iesirmajiem matiem.

-    Vai tāpēc tu esi ieradusies? Esi atnākusi, lai mani izmestu ārā?

Tā bija atsvaidzinoša izjūta skatīties, kā viņa cīnās, lai saglabātu mieru. Šis cilvēks, kam bija iespēja paņemt mazo meitenīti aiz rokas un izvest no saltās mātes ēnas. Nožēlojamā, egoistiskā sieviete, kas ienāca Kimijas dzīvē, nodeva uzticēšanos un pievīla viņu ik dienas. Sieviete, kura Kimijā izveidoja visu to, kas bija novedis viņu līdz tādam stāvoklim. Neuzticēšanās, naids, emocionāls aukstums un empātijas trūkums.

-    Man ir divi jautājumi, un tu darīsi gudri, ja atbildēsi pavisam īsi, Kasandra.

-    Un tad tu iesi projām? Kasandra ielēja glāzē portvīnu no karafes, kuru laikam bija centusies iztukšot pirms Kimijas ierašanās, un iedzēra vienu malku ar īpaši kontrolētu kustību.

-     Es neko nesolu, Kimija atbildēja.

-    Kas tie par jautājumiem? Kasandra ievilka cigaretes dūmus tik dziļi plaušās, ka tie neatgriezās, kad viņa izelpoja.

-     Kur ir mana māte?

Kasandra atgāza galvu, sakniebusi lūpas. Ak kungs! Vai tas ir jautājums? Viņa strauji pavērsa seju pret Kimiju. Bet viņa tak ir mirusi, Kimij. Mirusi jau trīsdesmit gadu, nabadzīte. Vai mēs neesam tev to stāstījuši? Viņa atkal atgāza galvu, izgrūda pāris skaņu, kam vajadzēja nozīmēt pārsteigumu, un pēc tam pievērsa skatienu Kimijai. Šoreiz tas bija skarbs. Nežēlīgs. Tavs tēvs deva viņai naudu, un viņa dzēra. Vai man jāturpina? Neticami, ka mēs tev to nekad neesam izstāstījuši. Tagad tu zini. Vai tu priecājies?

Vārds "priecājies" ieķērās Kimijas šūnās. Priecājies?!

-     Un tēvs? Vai esi saņēmusi kādu ziņu no viņa? Kur viņš ir?

Kasandra ļoti labi zināja, ka šāds jautājums sekos, un viņai kļuva slikti. Ar vārdu "tēvs" pietika. Ja kāds ienīda Villiju K. Lasenu, tad tā bija viņa.

-     Es nesaprotu, kāpēc tu to gribi zināt. Vai tēvs tikpat labi nevarētu degt ellē? Vai varbūt tu gribi tikai pārliecināties, ka tā tiešām ir? Tādā gadījumā es varu tevi iepriecināt, muļķa skuķi. Tavs tēvs šobrīd patiešām deg ellē.

-    Vai viņš ir slims? Kimija jautāja. Varbūt tā bija taisnība, ko policists stāstījis Tīnei.

-    Slims? Kasandra nospieda cigareti un izstiepa uz priekšu pirkstus ar aplupušu nagulaku. Viņš deg ellē ar vēzi visos kaulos. Es neesmu ar viņu runājusi, bet no citiem zinu, ka viņš briesmīgi cieš. Kasandra savilka lūpas un smagi izelpoja, it kā šajā mirklī viņu pamestu pats nelabais. Viņš briesmīgi cieš un nomirs līdz Ziemassvētkiem, un man par to ir prieks. Saproti?

Viņa mazliet sakārtoja kleitu un pavilka portvīna glāzi uz galda sev tuvāk.

Tātad bija palikušas tikai Kimija, mazā un Kasandra. Divi nolādēti K un mazais sargeņģelis.

Kimija pacēla somu no grīdas un nolika to uz galda blakus portvīna karafei.

-    Vai tu ielaidi Kristiānu toreiz, kad es gaidīju mazo? Atzīsties!

Kasandra sekoja Kimijas skatienam pie somas, kad viņa to pavēra.

-     Ak kungs! Tu taču negribi teikt, ka tā atbaidošā būtne ir tajā somā. Kimijas sejā viņa izlasīja, ka tieši tā arī ir. Tu esi jukusi, Kimij. Aizvāc to.

-    Kāpēc tu ielaidi Kristiānu mājā? Kāpēc tu ļāvi viņam nākt pie manis, Kasandra? Tu taču zināji, ka es esmu stāvoklī. Es teicu, ka gribu, lai mani liek mierā.

-    Kāpēc? Tu un tavs bandubērns bijāt man pilnīgi vienaldzīgi. Ko gan tu gaidīji?

-    Un tu vienkārši sēdēji lejā, kamēr viņš mani piekāva. Tu droši vien dzirdēji sitienus, droši vien zināji, cik reižu viņš man iesita. Kāpēc tu neizsauci policiju?

-    Es taču zināju, ka tu esi to pelnījusi.

"Es zināju, ka tu esi to pelnījusi," viņa sacīja, un balsis sāka trokšņot Kimijai galvā.

Sitieni, tumša telpa, izsmiekls, apvainojumi. Tas viss atbalsojās Kimijas galvā, un tagad tam bija jāapklust.

Viņa vienā lēcienā metās uz priekšu, satvēra Kasandru aiz uzspraustajiem matiem un atgāza viņas galvu, lai varētu ieliet mutē atlikušo portvīnu. Kasandra apstulbusi blenza griestos, kad šī substance trāpīja viņai balsenē un izraisīja klepu.

Tad Kimija aizspieda Kasandras muti un turēja galvu kā spīlēs, kamēr klepus pieņēmās spēkā un konvulsijas kļuva stiprākas.

Kasandra satvēra viņu aiz rokas, lai atgrūstu, taču dzīve uz ielas piešķir rokām daudz lielāku spēku par to, kādu uzkrāj veca sieviete, rosīdamās pa māju. Acis piepildīja izmisums, bet kuņģis savilkās un sūtīja kuņģa sulu uz lielo katastrofu, kas šobrīd norisinājās starp rīkli un balseni.

Pāris veltīgu elpas vilcienu caur nāsīm radīja Kasandras ķermenī vēl lielāku paniku, un viņa tagad cīnījās ar rokām un kājām. Kimija turēja viņu cieši, noslēgusi dzīvinošajam skābeklim visus ceļus. Kasandrai sākās krampji, krūškurvis drudžaini trīcēja, bet kunksti noslīka.

Tad viņa kļuva pavisam mierīga.

Kimija palaida viņu vaļā tur, kur šī cīņa bija izcīnīta, un ļāva sašķīdušajai portvīna glāzei, pa tepiķi aizšļūkušajam žurnālu galdiņam un vēmekļiem sievietes lūpu kaktiņos runāt savu valodu.

Kasandra Lasena bija alkaini baudījusi dzīves labumus un tikpat alkaini ļāvusi tiem atņemt viņai dzīvību.

Kāds teiks: nelaimes gadījums. Citi piebildīs: gluži paredzams.

TIEŠI SOS VĀRDUS bija izrunājis viens no Kristiānā Volfa vecajiem medību biedriem, kad Volfu Lollandes muižā atrada ar cauršautu ciskas artēriju. Jā, nelaimes gadījums, taču paredzams. Kristiāns neuzmanīgi apgājās ar savu ieroci. Kādu dienu jau tam bija jābeidzas slikti, sacīja medību biedrs.

Bet tas nebija nekāds nelaimes gadījums.

Kristiāns bija vadījis Kimiju kopš pirmās dienas, kad viņu ieraudzīja. Viņš piespieda Kimiju un pārējos piedalīties viņa spēlītēs un izmantoja viņas augumu. Viņš iegrūda Kimiju attiecībās un atkal izvilka no tām. Viņš piespieda Kimiju aizvilināt Kori Bruno uz Bellahoju ar solījumu atjaunot attiecības. Viņš uzkurināja Kimiju tiktāl, ka viņa kliedza, lai Kristiāns nogrūž Kori pār malu. Viņš Kimiju izvaroja un piekāva vispirms vienu un tad otru reizi, līdz bērns neizturēja. Viņš bija mainījis Kimijas dzīvi daudz reižu, bet katru reizi uz slikto pusi.

Nodzīvojusi uz ielas sešas nedēļas, Kimija ieraudzīja viņu kādas rīta avīzes pirmajā lapā. Kristiāns smaidīja, viņš bija noslēdzis dažus fantastiskus darījumus un tagad pāris dienu grasījās atpūsties savā muižā Lollandē. "Neviens meža zvērs uz manas zemes nevar justies drošībā no mana trāpījuma," viņš lielījās.

Kimija nozaga savu pirmo čemodānu, apģērbās nevainojamās drēbēs un ar vilcienu aizbrauca uz Sellestedu, kur izkāpa un mijkrēslī nosoļoja kājām pēdējos piecus kilometrus, līdz priekšā parādījās muiža.

Nakti viņa pavadīja krūmos, bet Kristiāns iekšā klaigāja, un viņa jaunā sieva beidzot pazuda augšstāvā. Viņš gulēja dzīvojamā istabā un bija vairāk nekā gatavs ļaut saviem personiskajiem trūkumiem un aizvainojumiem izpausties uz nabaga fazāniem un citu dzīvo radību, kas nonāks šāviena attālumā.

Tā bija ledaini auksta nakts, bet Kimijai nesala. Doma par Kristiānā asinīm, kas drīz tiks izlietas par viņa grēkiem, lika justies kā vasaras svelmē. Dzīvinoši un pacilājoši.

Kopš internātskolas laika Kimija bija zinājusi, ka Kristiānā nemierīgā dvēsele liek viņam mosties no miega agrāk par citiem. Pāris stundu pirms medību sākuma viņš izmeta vienu loku, lai iepazītu medību laukus un dzinēji varētu labāk sastrādāties ar medniekiem. Vairākus gadus pēc slepkavības Kimija spēja skaidri atcerēties izjūtas, kādas radās, kad viņa beidzot ieraudzīja Kristiānu Volfu izejam caur muižas vārtiem ceļā uz laukiem. Pēc augstākās šķiras domām, tieši tā pienācās izskatīties medniekam. Tīrs un glīts, spožiem, aizšņorētiem zābakiem. Bet ko gan augstākā šķira zināja par īstiem medniekiem?

Kimija ātriem soļiem pa gabalu sekoja viņam mežā, brīžam baiļodamās par lūstošo zaru troksni. Ja Kristiāns viņu pamanīs, viņš nevilcinoties šaus. Nosauks to par kļūmīgu šāvienu. Pārpratumu. Aplamu pieņēmumu, ka tur tuvojas meža zvērs.

Taču Kristiāns viņu nedzirdēja. Pamanīja tikai mirklī, kad Kimija metās uz priekšu un ietrieca nazi viņam dzimumorgānos.

Kristiāns nokrita uz priekšu un plaši ieplestām acīm locījās zemē, apzinādamies, ka seja virs viņa būs pēdējais, ko viņš redzēs savā mūžā.

Kimija paņēma ieroci un ļāva viņam noasiņot. Tas nebija ilgi.

Pēc tam viņa apgrieza Kristiānu apkārt, ievilka rokas piedurknēs, noslaucīja ieroci, ielika to līķim rokā, pagrieza stobru pret cirkšņiem un izšāva.

Izmeklētāju secinājums bija netīšs šāviens, bet nāves cēlonis pārrautas artērijas un noasiņošana. Gada apspriestākā nelaime.

Jā, tā bija nelaime, bet ne Kimijai. Viņu pārņēma reti izjusts miers.

Ļaunāk, protams, bija pārējiem grupas biedriem. Kimija bija pazudusi no zemes virsas, un visi zināja, ka Kristiāns nemūžam tā neietu bojā dabiskā veidā.

Neizskaidrojami ļaudis teica par Kristiānā nāvi.

Internātskolas zēni tam neticēja.

SAJA BRIDI BJARNE pieteicās policijā.

Varbūt viņš zināja, ka būs nākamais. Varbūt bija noslēdzis vienošanos ar pārējiem. Tam nebija nozīmes.

Kimija lasīja par šo prāvu avīzēs. Bjarne uzņēmās vainu par Rērvigas slepkavībām, un līdz ar to viņa varēja dzīvot mierā ar pagātni.

Viņa piezvanīja Ditlevam Pramam un paziņoja: ja arī viņi vēlas dzīvot mierā, viņiem jāsamaksā Kimijai noteikta naudas summa.

Tika norunāta procedūra, un grupa turēja vārdu.

Tas bija prātīgi. Viņi ieguva vismaz pāris gadu, pirms liktenis viņus panāks.

KIMIJA MIRKLI SKATĪJĀS uz Kasandras līķi un brīnījās, kāpēc nejūt lielāku apmierinājumu.

"Tāpēc, ka tu vēl neesi beigusi," sacīja viena no balsīm. "Neviens nevar priecāties pusceļā uz paradīzi," piebilda otra.

Bet trešā klusēja.

Kimija pamāja ar galvu, izņēma no somas sainīti un lēnām kāpa augšā pa kāpnēm, stāstīdama mazajai, kā viņa reiz rotaļājusies uz šīm kāpnēm un šļūkusi lejā pa margām, kad neviens neredzēja. Kā viņa allaž dungojusi vienu un to pašu dziesmu atkal un atkal, kad Kasandra un tēvs to nedzirdēja.

Mazi mirkļi no bērna dzīves.

Tu vari pagulēt te, kamēr mammīte sameklēs tev Tediju, mīlulīt, viņa sacīja, piesardzīgi nolikdama sainīti uz spilvena.

Viņas istaba bija tieši tāda pati kā agrāk. Te viņa pāris mēnešu bija gulējusi, juzdama, kā vēders aug. Tagad viņa te būs pēdējo reizi.

Kimija atvēra balkona durvis un mijkrēslī taustījās pēc vaļīgā dakstiņa. Jā, tas atradās tieši tajā vietā, kas palikusi viņai atmiņā, un padevās pārsteidzoši viegli, to viņa nebūtu iedomājusies. Tas bija gluži kā atvērt tikko ieeļļotas durvis. Kimiju pārņēma baigas nojautas, un āda kļuva vēsa. Bet vēsums pārvērtās par karstuma viļņiem, kad viņa iebāza roku caurumā un tas izrādījās tukšs.

Acis drudžaini pārmeklēja pārējos dakstiņus ap vaļīgo dakstiņu, taču viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tas ir veltīgi.

Jo tas bija īstais dakstiņš, īstais caurums, bet kaste bija pazudusi.

Visi Kimijas dzīves riebīgie K tagad nostājās viņas priekšā, bet balsis gaudoja un histēriski smējās, lamādamas viņu. Kails, Villijs K., Kasandra, Kore, Kristiāns, Klavss un visi pārējie, kas gadījušies viņai ceļā. Kurš bija paņēmis kasti? Vai tie, kuriem viņa gribēja iebāzt pierādījumus rīklē?

Izdzīvojušie? Ditlevs, Ulriks un Torstens? Vai viņi tiešām atraduši kasti?

Kimija drebēdama juta, kā balsis apvienojas vienā un dzīslas uz plaukstas virspuses sāk redzami pukstēt.

Tā nebija noticis jau gadiem ilgi. Balsis bija vienprātīgas.

Tiem trim vīriem jāmirst. Beidzot balsis bija pilnīgi vienprātīgas.

Kimija pārguruši nogūlās gultā blakus mazajam sainītim, pārpilna ar pagātnes pazemojumiem un padevību. Tēva pirmie, stiprie sitieni. Alkohola smaka aiz mātes ugunssarkanajām lūpām. Asie nagi. Tie knieba, tie rāva Kimijas plānos matus.

Sasistā Kimija pēc tam apsēdās kaktā, drebošām rokām apķērusi mazo lācīti. Ar to viņa varēja runāt, tas viņu mierināja. Lai cik maziņš Tedijs būtu, viņš runāja lielus vārdus.

"Nomierinies, Kimij. Tie ir tikai ļauni cilvēki. Kādu dienu viņi pazudis, piepeši būs prom."

Kad viņa kļuva vecāka, tonis mainījās. Tagad lācītis varēja pateikt, ka viņai nav jāsamierinās ar sitieniem. Ja nu kāds sit, tad tai jābūt viņai. Viņai nav jāsamierinās ne ar ko.

Bet tagad Tedijs bija pazudis. Vienīgais dzīvē, kas varēja atsaukt mazas atmiņu lauskas par laimīgiem mirkļiem bērnībā.

Kimija pagriezās pret sainīti, maigi to noglāstīja un, saīgusi par to, ka nevar izpildīt solījumu, sacīja:

Tu nedabūsi savu lācēnu, trollīt. Man ļoti žēl.

34. NODAĻA

KĀ PARASTI, JAUNĀKAJĀS ziņās vislabāk orientējās Ulriks, bet viņš jau ari nebija pavadījis nedēļas nogali, vingrinādamies šaut ar arbaletu kā Ditlevs. Šajā ziņā viņi atšķīrās, un tā bija bijis vienmēr. Ulrikam labāk patika dzīvot viegli, ja vien tas bija iespējams.

Kad iezvanījās mobilais telefons, Ditlevs stāvēja ar seju pret Ēresundu un šāva pa mērķi. Sākumā dažas bultas bija aizšautas garām un aizslīdējušas pār ūdeni, bet pēdējās dienās vairs nebija daudz tādu, kas no arbaleta nenonāca tieši paredzētajā vietā. Šodien bija pirmdiena, un Ditlevs tikko bija uzjautrinājies, mērķa vidū iešaudams četras bultas krustā, kad izpriecas apturēja Ulrika panikas pārņemtā balss.

-    Kimija ir nogalinājusi Olbeku, viņš sacīja. Es dzirdēju par to ziņās, es vienkārši zinu, ka tā bija viņa.

Ditlevs aptvēra jaunumus sekundes simtdaļā, tas bija kā nāves pareģojums.

Viņš uzmanīgi klausījās Ulrika īsajā un diezgan nesakarīgajā stāstā par Olbeka liktenīgo kritienu un pārējiem apstākļiem.

Cik Ulriks bija sapratis no policijas izvairīgajām runām televīzijā, nebija iespējams pilnīgi droši pateikt, ka tā ir pašnāvība. Skaidrā dāņu valodā tas nozīmēja: viņi nevar pierādīt, ka tā nav bijusi slepkavība.

Tie bija nopietni jaunumi.

-     Mums visiem trim jāsatiekas, tu saproti? Ulriks čukstēja, it kā Kimija jau būtu viņam uz pēdām. Ja neturēsimies kopā, viņa mūs novāks pa vienam.

Ditlevs paskatījās uz arbaletu, kas ādas siksnā karājās viņam uz rokas. Ulrikam taisnība, kopš šī brīža viss bija mainījies.

-     Labi, viņš atteica. Pagaidām darīsim, kā esam norunājuši. Rit agri tiksimies pie Torstena medībās un apspriedlsimies pēc tam. Atceries, ka šī ir tikai otrā reize vairāk nekā desmit gadu laikā. Mums vēl ir laiks, Ulrik. Man tā šķiet.

Ditlevs lūkojās pār Ēresundu, taču nespēja koncentrēt skatienu. Tagad nedrīkstēja pagriezt muguru, tagad bija Kimija vai viņi.

-     Paklausies, Ulrik, Ditlevs sacīja. Es piezvanīšu un izstāstīšu Torstenam. Pa to laiku tu vari mēģināt kaut ko noskaidrot. Piemēram, piezvani Kimijas pamātei un izstāsti viņai par situāciju. Lūdz cilvēkus ziņot, ja viņi kaut ko padzird. Vienalga ko.

-    Un vēl, Ulrik, viņš turpināja, pirms nolika klausuli. Ja vien iespējams, neej ārā no mājas, līdz mēs tiksimies, labi?

Viņš pat nebija paspējis iebāzt telefonu kabatā, kad tas atkal iezvanījās.

-     Te Herberts, sacīja gurdena balss.

Ditleva vecākais brālis parasti nemēdza zvanīt. Toreiz, kad policija izmeklēja Rērvigas slepkavības, Herberts ar vienu skatienu atmaskoja jaunāko brāli, bet neko neteica. Viņš nekad nepieminēja savas aizdomas un centās neiejaukties, bet tas nevairoja mīlestību abu starpā. Un tādas jau nemaz nebija bijis, Pramu ģimene neaizrāvās ar jūtām.

Tomēr uz Herbertu vajadzības gadījumā varēja paļauties. Droši vien tāpēc, ka visu pārspēja viņa mūžīgās bailes no skandāla. Bailes, ka tiks aptraipīts tas, ko viņš pārstāv, piepeši bija kļuvušas nepārvaramas.

Tāpēc Herberts bija īstais instruments, kad Ditlevs pētīja iespēju apturēt Q nodaļas izmeklēšanu.

Un tāpēc Herberts zvanīja ari šobrīd.

-    Es zvanu, lai pastāstītu, ka Q nodaļas izmeklēšana ir atsākusies ar pilnu sparu. Nevaru tev sniegt tuvāku informāciju, jo mana kontaktpersona pārvaldē ir apklususi, bet izmeklēšanas vadītājs Karls Mērks zina, ka esmu centies ietekmēt viņa darbu. Man žēl, Ditlev. Centies izturēties neuzkrītoši.

Tagad arī Ditlevu pārņēma panika.

VIŅŠ NOĶĒRA TORSTENU FLORĪNU, kad modes karalis atmuguriski izbrauca no savas stāvvietas pie Brand Nation. Viņš tikko bija dzirdējis ziņās par Olbeku un, tāpat kā Ditlevs un Ulriks, domāja, ka tas ir Kimijas darbs. Toties viņš nebija dzirdējis, ka Q nodaļa un Karls Mērks atkal strādā.

-    Velns, kļūst tikai ļaunāk un ļaunāk! līnijas otrā galā atskanēja aizkaitināta balss.

-    Vai tu atcelsi medības? jautāja Ditlevs.

Ilgais klusums līnijas otrā galā bija izteiksmīgs.

-    Tas nebūtu labi, tad lapsa nomirs dabiskā nāvē, Torstens beidzot sacīja. Ditlevs iztēlojās šo ainu. Torstens noteikti visu nedēļas nogali bija ar patiku vērojis trakās lapsas mokas. Tev rīt vajadzētu viņu redzēt, Torstens sacīja. Pilnīgi traka. Bet ļauj man mirkli apdomāties.

Ditlevs pazina Torstenu. Šobrīd viņš izcīnīja iekšēju cīņu starp slepkavnieciskajām tieksmēm un veselo saprātu, ar kādu kopš divdesmit gadu vecuma bija vadījis savu augošo impēriju. Pēc brīža klausulē varēs dzirdēt, kā viņš noskaita klusu lūgšanu. Arī tāds viņš bija. Ja nevarēja kaut ko atrisināt pats, tad vienmēr bija kāds dievs, ko piesaukt.

Ditlevs iebāza ausī telefona austiņu, nostiepa arbaleta stiegru un izvilka no maksts jaunu bultu. Viņš ielika arbaletā bultu un pavērsa to pret vienu no pāļiem, kas bija atlikuši no vecā mola. Putns tikko bija tur nosēdies un tagad purināja no spalvām jūras miglu. Ditlevs novērtēja attālumu un vēju un izšāva, it kā ar pirkstu noglāstītu bērna vaidziņu.

Putns neko nemanīja, tikai caururbts pēkšņi iekrita ūdenī un tur peldēja, kamēr Torstens skaitīja lūgšanu līnijas otrā galā.

Tieši šis lieliskais šāviens lika Ditlevam izlemt.

-     Mēs to darīsim, Torsten, viņš sacīja. Šovakar sasauc visus somāliešus un liec viņiem kopš šī brīža uzmanīt Kimiju. Lai viņi stāv sardzē. Parādi viņiem Kimijas bildi, apsoli milzīgu atlīdzību, ja viņi kaut ko pamanīs.

-    Labi, Torstens noteica, brīdi apdomājies. Bet kā ar medību teritoriju? Mēs tak nevaram pieļaut, ka tur skraida Krūms un visi pārējie muļķi.

-     Par ko tu runā? Mēs varam ņemt līdzi jebkuru. Ja Kimija tuvosies, būs tikai labi, ja liecinieki redzēs, kā viņu caururbj bulta.

Ditlevs nolaida arbaletu un vēroja mazo, balto punktu, kuru lēnām aprija viļņi.

-    Jā gan, viņš klusi turpināja. Lai tikai Kimija parādās. Vai esam vienojušies, Torsten?

Viņš nedzirdēja atbildi, jo no terases atskanēja sekretāres saucieni. Cik varēja saskatīt pa gabalu, viņa vicināja rokas un lika tās pie auss.

-    Mani laikam kāds meklē, Torsten. Man tagad jābeidz, tiksimies agri no rīta. Turies.

Abi pārtrauca sarunu reizē, un nākamajā mirkli telefons atkal iezvanījās.

-    Vai jūs atkal esat izslēdzis zvana gaidīšanas funkciju, Ditlev?

Tā bija sekretāre, tagad viņa uz slimnīcas terases stāvēja mierīgi.

-    Nedariet tā, citādi es nevaru dabūt jūs rokā. Mums te ir izcēlusies visai liela panika. Te staigā un ošņā viens vīrietis, kurš apgalvo, ka esot policijas komisārs Karls Mērks. Ko lai mēs darām, Ditlev? Vai jūs runāsiet ar viņu? Viņš mums neparādīja nekādu orderi, un man arī šķiet, ka viņam tāda nav.

Ditlevs sajuta sejā sāļo miglu. Citu neko viņš nejuta. Kopš pirmās uzbrukuma epizodes bija pagājuši vairāk nekā divdesmit

gadi, un visus šos gadus kņudinošais nemiers un apslēptās bažas viņam bija aizvien pieaugošs enerģijas avots. Šajā mirkli viņš nejuta neko, un tas nebija labi.

-    Nē, viņš atbildēja. Pasaki, ka esmu izbraucis. Tagad kaija pavisam pazuda tumšajos viļņos.

-    Pasaki, ka esmu izbraucis, un parūpējies, lai viņu izmet ārā.

35. NODAĻA

j

KARLAM PIRMDIENA SĀKĀS desmit minūtes pēc tam, kad viņš bija ielīdis gultā.

Visu svētdienu viņš bija pavadījis vienā miglā. Lielāko daļu mājupceļa nogulējis kā akmens, un īgnās stjuartes viņu gandrīz nespēja pamodināt. Patiesībā viņām vajadzēja izvilkt Kārlu no lidmašīnas, un pēc tam lidostas personāls ieradās ar elektrisko ratiņkrēslu, lai aizvestu viņu uz medpunktu.

-    Cik tablešu jūs esat iedzēris? mediķi viņam jautāja, bet šajā brīdī Karls jau atkal bija aizmidzis.

Un tagad paradoksālā kārtā viņš pamodās brīdī, kad bija apgūlies savā gultā.

-    Kur tu šodien biji? jautāja Mortens Hollands, kad Karls iestreipuļoja virtuvē kā zombijs. Mārtiņi uz galda parādījās ātrāk, nekā viņš paspēja pateikt nē, un nakts izvērtās gara.

-Tev vajadzētu atrast draudzeni, Mortens sprieda, kad pulkstenis nozvanīja četri. Arī Jespers pārnāca mājās un piebiedrojās ar labiem padomiem par mīlestību un sievietēm.

Tagad Karls zināja, ka Frisium ir labāks mazās devās. Katrā ziņā tu esi zemu kritis, ja tavi labākie padomdevēji mīlas lietās ir sešpadsmitgadīgs panks un vēl neatklājies homoseksuālists. Nākamā droši vien iejauksies Jespera māte Viga. Viņš spēja to iztēloties. "Kas ir ar tevi, Kari? Vai tev ir traucēta vielmaiņa? Tev vajadzētu lietot rožaino rodiolu, tā palīdz pret daudzām kaitēm."

KARLS SATIKA LARSU BJERNU caurlaižu birojā, un arī viņš neizskatījās labi.

-    Tie nolādētie konteineru noziegumi, viņš sacīja.

Abi pamāja dežurantam aiz rūts un kopā iegāja kolonādē.

-Jūs droši vien esat domājuši par ielu nosaukumu līdzību. Vai pārbaudījāt citas ielas?

-Jā, mēs pastāvīgi novērojam gan Storestrandstrēdi, gan Storekirkestrēdi. Tur staigā civilā ģērbušās policistes, varbūt viņas pievilinās uzbrucēju. Šajā sakarā man jāsaka, ka mēs nevaram piešķirt cilvēkus tavai izmeklēšanai, bet to jau tu zini.

Karls pamāja ar galvu. Šobrīd viņam gandrīz bija vienalga. Ja to, kas lika viņam justies miegainam, stulbam un gurdam, sauca par laika joslu maiņu, tad viņš nudien nesaprata atpūtas braucienu pievilcību. Murgu braucieni tas bija daudz trāpīgāks apzīmējums.

ROZE NĀCA VIŅAM pretim pa gaiteni ar smaidu, kuru viņš grasījās drīz vien izdzēst. Kā gāja Madridē? Tie bija viņas pirmie vārdi. Vai tev pietika laika uzdejot flamenko?

Karls nespēja atbildēt.

-     Nu, Kari? Ko tu tur redzēji?

Karls pievērsa viņai savu smago skatienu. Ko es redzēju? Bez Eifeļa torņa, Parīzes un aizvērtiem plakstiem es neredzēju itin neko.

Roze grasījās protestēt. "Tas nevar būt," teica viņas skatiens.

-    Roze, es sacīšu skaidri un gaiši: ja tu vēlreiz kaut ko tādu sarīkosi, tad drīz būsi Q nodaļas bijusī darbiniece.

Karls pagāja viņai garām un devās uz savu kabinetu. Viņu gaidīja krēsla skaujas. Tikai četru piecu stundu snaudiens ar kājām uz galda, un viņš būs kā no jauna piedzimis to viņš zināja.

-    Kas te notiek? Asada balss atskanēja mirklī, kad Karls bija pārkāpis sapņu valstības slieksni.

Karls paraustīja plecus. Viņš vienkārši juka pa vīlēm, nekā cita. Asads bija akls, vai?

-     Roze ir saskumusi. Vai tu nejauki runāji ar viņu, Kari?

Karls jau atkal grasījās noskaisties, bet tad pamanīja papīrus

Asadam padusē.

-     Ko tu man atnesi? viņš gurdi jautāja.

Asads apsēdās vienā no Rozes metāla šausmekļiem. Kimija Lasena vēl nav atrasta. Visur meklē, un tas ir tikai laika jautājums.

-    Vai sprādziena vietā ir kas jauns? Kaut kas ir atrasts?

-    Nē, nekā nav. Cik zinu, viņi ir pabeiguši. Asads paņēma savus papīrus un ielūkojās tajos.

-     Es dabūju rokā tos no Legstrup Hegn, viņš sacīja. Viņi bija ļoti, ļoti laipni. Viņiem vajadzēja apstaigāt visu nodaļu, pirms atrada kādu, kas varēja kaut ko pastāstīt par atslēgu žogā.

-     Labi, Karls noteica aizvērtām acīm.

-    Viens no viņu cilvēkiem aizvedis uz Ingerslevsgādi meistaru, lai palīdzētu ministrijas dāmai, kas pasūtījusi papildu atslēgas.

-    Vai noskaidroji tās sievietes pazīmes, Asad? Tā droši vien bija Kimija Lasena.

-     Nē, viņi nevarēja tikt skaidrībā, kurš meistars tas bijis, tāpēc es nedabūju pazīmes. Es to visu pastāstīju nodaļā. Varbūt viņi gribēs zināt, kam bija pieeja tai mājai, kura uzsprāga.

-     Lieliski, Asad. Tad liekam tam punktu.

-     Kādu punktu?

-    Vai nav vienalga, Asad. Tagad tev būs uzdevums: sagatavot mapes par visiem trim Ditlevu, Ulriku un Torstenu. Man vajag informāciju par visu. Nodokļiem, firmu sastāvu, dzīvesvietu, ģimenes stāvokli un visu pārējo. Mierīgi sagatavo šos materiālus.

-     Kuru ņemt vispirms? Man jau ir daudz par visiem.

-     Lieliski, Asad. Vai mums vēl kaut kas apspriežams?

-     Man tiem no slepkavību nodaļas vajadzēja pateikt, ka Olbeka mobilais daudz reižu ir bijis kontaktā ar Ditleva Prama mobilo.

Nu, protams.

-    Lieliski, Asad. Tātad starp viņiem un mūsu lietu ir saistība. Varēsim ierasties pie viņiem ar šādu aizbildinājumu.

-     Kādu bildinājumu?

Karls atvēra acis un ielūkojās brūnās jautājuma zīmēs. Godīgi sakot, brīžam tas kļuva apgrūtinoši. Varbūt dažas privātstundas dāņu valodā varētu pazemināt valodas barjeru par pāris metriem. Toties pastāvēja risks, ka šis virs piepeši sāks runāt kā ierēdnis.

-    Un vēl es atradu Klavsu Jepesenu, Asads sacīja, kad Karls nereaģēja uz viņa jautājumu.

-    Lieliski, Asad. Karls pūlējās atcerēties, cik reižu jau ir pateicis "lieliski". Nevar tak noēst labu vārdu ar inflāciju. Un kur viņš ir?

-    Viņš ir slimnīcā. Karls izslējās. Ko nu?

-Jā, nu, tu jau zini. Asads novilka ar plaukstas malu pār delnas locītavu.

-    Velns parāvis! Kāpēc? Vai viņš izdzīvos? -Jā. Es biju aizbraucis. Jau vakar.

-     Labi, Asad, un tālāk?

-    Nu, nekas. Tikai vīrietis bez mugurkaula. Bez mugurkaula? Nu kā tad!

-    Viņš stāstīja, ka jau daudzus gadus gribējis to izdarīt. Karls pašūpoja galvu. Uz viņu laikam tā nebija iedarbojusies

neviena sieviete. Nudien žēl.

-    Vai viņš vēl kaut ko pastāstīja?

-     Nedomāju vis. Māsiņas mani izmeta.

Karls gurdi pasmaidīja. Asadam vajadzētu sākt pierast. Tad paliga sejas izteiksme mainījās. Es trešajā stāvā šodien redzēju jaunu vīru, laikam irākieti. Vai tu zini, ko viņš te dara?

Karls pamāja ar galvu. Jā, viņš ir Baka vietā. No Redovres. Es vakarnakt satiku viņu augstceltnē. Varbūt tu viņu pazīsti. Viņu sauc Samlrs, uzvārdu neatceros.

Asads mazliet pacēla galvu. Viņa pilnīgās lūpas pavērās, bet ap acīm ievilkās vieglu krunciņu tikls. Tās nebija smieklu krunciņas. Mirkli šķita, ka viņš domās ir tālu projām.

-     Okei, viņš klusi noteica un pāris reižu pamāja ar galvu. Baka vietā. Tad viņš šeit paliks?

-    Tā es saprotu. Vai kaut kas nav labi?

Asads piepeši pārvērtās. Seja atslāba, un viņš palūkojās uz Kārlu ar savu parasto, bezrūpīgo skatienu. Tev vajadzētu sadraudzēties ar Rozi, Kari. Viņa ir centīga un tik… tik jauka. Vai zini, kā viņa mani šorīt nosauca?

Viņš katrā ziņā bija nolēmis to pastāstīt.

-    Par savu mīļāko beduīnu. Vai nav mīļi? Asads atieza izvirzītos priekšzobus smaidā un sajūsmā pagrozīja galvu.

Ironija nebija viņa stiprā puse.

KARLS PIESLĒDZA SAVU mobilo telefonu lādēties un palūkojās uz tāfeli. Tagad vajadzēs parunāt ar kādu no grupas. Jāņem līdzi Asads, lai būtu liecinieki, ja viņi izpļāpājas.

Vēl jau bija arī grupas advokāts.

Karls nobraucīja zodu un iekoda vaigā. Velns, viņš taču bija izstrādājis to numuru ar advokāta Benta Krūma sievu! Apgalvojis, ka Krūmam ir romāns ar viņa paša sievu. Cik stulbi gan var rīkoties! Tas nu nekādi neatvieglos izredzes sarīkot tikšanos.

Viņš paskatījās uz tāfeli, kur bija uzrakstīts advokāta numurs, un piezvanīja.

-    Agnēte Krūma, atbildēja sievietes balss.

Karls nokremšļojās un ierunājās augstākā toņkārtā. Labāk būt slavenam nekā bēdīgi slavenam.

-    Nē, sieviete atbildēja. Nē, viņš te vairs nedzīvo. Ja kaut ko vēlaties, lūdzu, zvaniet viņam uz mobilo. Viņa skumjā balsī nosauca numuru.

Karls tūlīt piezvanīja uz šo numuru un noklausījās Krūma automātiskā atbildētāja ziņu, kas vēstīja, ka viņš šobrīd gatavo savu jahtu, bet būs pieejams pa šo numuru nākamajā dienā no deviņiem līdz desmitiem.

"Nolādēts!" Karls nodomāja un vēlreiz piezvanīja advokāta sievai. Viņa pastāstīja, ka jahta atrodoties Rungstedas ostā.

Tas Kārlu nepārsteidza.

-    MUMS JĀBRAUC, ASAD. Taisies! Karls uzsauca pāri gaitenim. Es tikai vēlreiz piezvanīšu, labi?

Viņš piezvanīja uz sava vecā kolēģa un sāncenša numuru. Tas bija Brandurs īsaksens, pa pusei fērietis, pa pusei grenlandietis un tikpat ziemeļatlantisks pēc savas būtības. Viņu mēdza saukt par Halmtorva lāsteku.

-     Ko tev vajag? īsaksens jautāja.

-    Es gribēju apjautāties par tādu Rozi Knudsenu, kas pārnākusi pie manis no jums. Dzirdēju, ka jūsu iecirknī ar viņu bijušas problēmas. Vai vari man pastāstīt, kādas?

Karls nebija gaidījis atbildē smieklu lēkmi.

-    Vai viņu dabūji tu? īsaksena smiekli vēstīja ļaunu. Tas bija tikpat rets notikums kā dzirdēt viņu sakām kādu laipnu vārdu.

-     Pastāstīšu vispārīgos vilcienos, viņš sacīja. Vispirms viņa ar savu Daihatsu iebuktēja trīs kolēģu privātās mašīnas. Tad nolika savu cauro kafijas kannu uz šefa rokraksta piezīmēm nedēļas ziņojumiem. Ecējās ar visām sekretariāta dāmām. Ecējās ar visiem izmeklētājiem un jaucās viņu darbā. Un, visbeidzot, cik saprotu, Ziemassvētku ballītē nokniebās ar diviem kolēģiem. Šobrīd šķita, ka īsaksens aiz smiekliem nokritīs no krēsla, tik jautri viņam acīmredzot bija. Vai tu viņu dabūji, Kari? Tad es teikšu: nedod viņai alkoholu.

Karls dziļi ievilka elpu. Vēl kas? viņš jautāja.

-    Jā, viņai ir dvīņumāsa. Nav vienas olšūnas dvlne, bet ir vismaz tikpat dīvaina.

-    Ak tā. Un tad?

-     Nu, kad viņa sāks zvanīt māsai uz darbu, tad tu dzirdēsi nebeidzamu kašķēšanos. īsi sakot, Roze ir neveikla, nevadāma un brīžiem ārkārtīgi spītīga.

Tātad nekā, ko viņš nebūtu zinājis jau iepriekš, ja vien neskaita alkoholu.

Karls nolika klausuli un skatījās gaisā, bet spicēja ausis, lai atšifrētu, kas notiek Rozes kabinetā.

Viņš piecēlās un izlavījās gaitenī. Jā, viņa tiešām runāja pa telefonu.

Karls nostājās pavisam tuvu stenderei un pielika ausi pie durvju spraugas.

-Jā, Roze iekšā klusi sacīja. Jā, tā būtu jādara. 0 jā, protams. Tiešām… nu, tad jau labi. Un tā tālāk tādā pašā garā.

Karls nostājās durvīs un asi paskatījās uz viņu. Vienmēr taču varēja cerēt, ka tas iedarbosies.

Pēc divām minūtēm Roze nolika klausuli. Diez ko labi neiedarbojās vis.

-    Tu te sēdi un pļāpā ar draugiem? Karls indīgi pajautāja. Acīmredzot skuķim bija vienalga.

-     Draugiem, viņa atteica un dziļi ievilka elpu. Mjā, varbūt tā varētu teikt. Tas bija kāds nodaļas vadītājs no Tieslietu ministrijas. Viņš tikai gribēja pateikt, ka viņi saņēmuši e-pasta vēstuli no Oslo policijas. Norvēģi slavējot mūsu nodaļu un sakot, ka tas laikam ir interesantākais, kas pēdējo divdesmit piecu gadu laikā noticis Skandināvijas kriminālajā vēsturē. Un tagad ministrija jautā, vai es nezinot, kāpēc tu negribēji iet komisāru kursos.

Karls norīstījās. Vai viņi atkal sāks? Nolāpīts, viņš nesēdēs skolas solā. Viņš taču jau sen bija to izrunājis ar Markusu.

-     Ko tu atbildēji?

-    Es? Es vienkārši novirzīju sarunu. Ko tad tu gribēji, lai es atbildu?

"Laba meitene," Karls nodomāja.

-     Klau, Roze, viņš ierunājās, ļoti saņēmies. Nebija viegli atvainoties, ja esi cēlies no Brenderslevas. Es šodien biju pārāk ass. Aizmirsti to. Brauciens uz Madridi galu galā bija okei. Ja tā padomā, tad izklaidējošā vērtība pārsniedza vidējo līmeni. Es vismaz redzēju ubagu bez zobiem, man nozaga visas kredītkartes, un vismaz divtūkstoš kilometru garumā manu roku turēja sveša sieviete. Bet citu reizi informē mani iepriekš, labi?

Roze pasmaidīja.

-    Un vēl viena lieta, kamēr atceros, Roze. Vai tu runāji ar apkalpotāju, kas zvanīja no Kasandras Lasenas mājas? Tu atceries, man nebija apliecības, un viņa piezvanīja, lai pārbaudītu manu identitāti.

-    Jā, tā biju es.

-    Viņa lūdza aprakstīt manu izskatu. Vai tu nepastāstītu, ko tu viņai teici?

Rozes vaigos ievilkās nodevīgas smieklu bedrītes.

-    Nūu, es vienkārši sacīju: ja tas ir vīrietis ar brūnu ādas siksnu, lielās, nomītās četrdesmit piektā izmēra tupelēs un ne pēc kā neizskatās, tad ir ārkārtīgi liela varbūtība, ka tas esi tu. Bet, ja pakausi var saskatīt plikumu pēcpuses formā, tad vairs nav nekādu šaubu.

"Viņa nu gan ir nežēlīga," Karls nodomāja, atglauzdams matus.

VIŅI ATRADA BENTU KRUMU pie vienpadsmitās piestātnes. Advokāts polsterētā atzveltnes krēslā sēdēja uz jahtas, kas noteikti maksāja vairāk, nekā viņš varētu atļauties.

-    Tā jahta ir V24, sacīja kāds zēns pie promenādes taizemiešu restorāna. Viņš patiešām bija labi audzināts.

Advokāts Krūms neizrādīja nekādu lielo sajūsmu, ieraugot, ka viņa baltajā paradīzē iekāpj likumsargs stipri iedeguša un plānmataina imigrantu Dānijas pārstāvja pavadībā.

Taču viņam neradās ne mazākā iespēja izteikt savu profesionālo protestu.

-     Es runāju ar Valdemaru Florīnu, Karls sacīja. Viņš mani atsūtīja pie jums. Viņš domāja, ka jūs varat pārstāvēt ģimeni. Vai jums ir piecas minūtes laika?

Bents Krūms atbīdīja saulesbrilles galvvidū. Tur tās patiesībā būtu varējušas atrasties visu laiku, jo nekādas saules jau nebija. Tad piecas minūtes un ne vairāk. Sieva gaida mani mājās.

Karls plati pasmaidīja. "Diezin vai," sacīja šis smaids, un vecā žurka Bents Krūms to tūlīt ievēroja. Laikam jāpiesargās ar melošanu.

-    Valdemars Florīns un jūs bijāt klāt, kad astoņdesmit septītajā gadā jaunos cilvēkus nogādāja Holbekas policijas iecirknī uz aizdomu pamata par Rērvigas slepkavībām. Viņš man norādīja, ka daži no grupas izceļoties, bet domāja, ka jūs to varētu izstāstīt labāk. Vai jūs zināt, ko viņš domāja šajā sakarībā?

Krūms bija bāls vīrs ne bez pigmenta, bet mazasinīgs. Viņu bija nogurdinājuši visi netīrumi, ko viņš bijis spiests satīrīt gadu gaitā. Karls to jau bija redzējis. Neviens nevarēja izskatīties bālāks par policistiem ar neatrisinātām lietām bagāžā un advokātiem ar pārāk daudzām atrisinātām lietām.

-     Izcēlās, jūs sakāt? Viņi visi izcēlās. Es gribu teikt: lieliski, jauni cilvēki. Jūsu aroda brāļi taču to ir pierādījuši, vai jūs tā nedomājat?

-     Nūjā, Karls noteica. Par to es neko daudz nezinu. Viens iešauj sev nepieminamā vietā. Otrs piepumpē sievietes ar botoksu. Trešais liek anorektiskām meitenītēm klamzāt pa mēli ļaužu acu priekšā. Ceturtais sēž cietumā uz mūžu. Piektā specialitāte ļauj bagātniekiem iedzīvoties uz nabaga krājēju nezināšanas rēķina. Un, beidzot, pēdējā jau divpadsmit gadu dzīvo uz ielas. Nu, es tiešām nezinu, ko atbildēt.

-     Nedomāju, ka jums vajadzētu paust šādus izteikumus publiskā telpā, sacīja Krūms, gatavs ierosināt lietu.

-    Publiskā? Karls jautāja, lūkodamies apkārt uz tīkkoku, stiklšķiedru un spodri nopulētu hromu. Vai var sameklēt vēl kaut ko mazāk publisku par šo? Viņš iepleta rokas un pasmaidīja. Daudzi to sauktu par komplimentu.

-    Un kā ar Kimiju Lasenu? Karls turpināja. Vai viņa neizcēlās? Vai nav tā, ka viņa bija centrālā figūra grupas darbībās? Vai nav tā, ka Florīnam, Dibelam-Jensenam un Pramam varētu būt zināma interese, lai viņa klusi un mierīgi pazūd no zemes virsas?

Benta Krūma sejā ievilkās vertikālas smaida krunciņas. Tas neizskatījās glīti. Man jums jāatgādina, ka viņa jau ir pazudusi. Turklāt jāuzsver: pati no brīvas gribas!

Karls pagriezās pret Asadu. Asad, tu to piefiksēji?

Asads piekrītoši pacēla gaisā zīmuli.

-    Paldies, Karls sacīja. Tas arī viss.

Viņi piecēlās.

-    Kā, lūdzu? Krūms sacīja. Ko viņš piefiksēja? Kas te tikko notika?

-    Nu, jūs taču pateicāt, ka grupas interesēs ir Kimijas Lasenas pazušana.

-     Nē, neteicu gan.

-     Vai viņš teica, Asad?

Mazais vīrs sparīgi māja ar galvu. Viņš nu gan bija uzticams.

-     Mums ir visi iespējamie netiešie pierādījumi, ka grupa nogalināja māsu un brāli Rērvigā, Karls sacīja. Un tagad es nerunāju par Bjarni Tēgersenu. Mēs noteikti tiksimies atkal, Krūma kungs. Turklāt jūs satiksiet vairākus cilvēkus, par kuriem varbūt esat dzirdējis, bet varbūt arī ne. Katrā ziņā interesantus cilvēkus ar labu atmiņu. Piemēram, Kores Bruno draugu Manfrēdu Slotu.

Krūms uz to nereaģēja.

-    Internātskolas skolotāju Klavsu Jepesenu. Nemaz nerunājot par Kailu Basetu, kuru es vakar nopratināju Madridē.

Tagad Krūms reaģēja. Vienu mirkli, viņš sacīja, satverdams Kārlu aiz rokas.

Karls nepatikā paskatījās uz advokāta roku, un Krūms zibenīgi to atrāva.

-    Jā, jā, Krūma kungs, Karls sacīja. Mēs taču zinām, ka jūs ļoti interesē grupas labklājība. Jūs, piemēram, esat slimnīcas valdes priekšsēdētājs. Varbūt tieši tas ir vissvarīgākais iemesls, kāpēc jūs varat sēdēt tik skaistā vietā. Karls norādīja uz mola restorāniem un līci.

Nebija nekādu šaubu, ka pēc brīža Bents Krūms kā traks zvanīs visiem grupas locekļiem.

Tad jau viņi, Karlam ierodoties, būs labi sagatavojušies. Varbūt pat mīksti.

ASADS UN KARLS iegāja slimnīcā, izlikdamies par kungiem, kas meklē skaistumu un vēlas mazliet apskatīt apkārtni, pirms šur tur nosūks taukus. Viņus gan apturēja reģistratore, taču Karls mērķtiecīgi devās uz vietu, kas izskatījās pēc administrācijas nodaļas.

-Kur ir Ditlevs Prams? viņš jautāja sekretārei, beidzot ieraudzījis plāksnīti, uz kuras bija rakstīts: Ditlevs Prams, izpilddirektors.

Sekretāre jau stāvēja ar plaukstu uz telefona klausules, lai izsauktu apsardzi, kad viņš parādīja savu apliecību un uzbūra smaidu, kuru pat Karla skeptiskā māte uzskatītu par neatvairāmu. Atvainojiet, ka mēs tā ielaužamies, bet mums jārunā ar Ditlevu Pramu. Mēs ļoti priecātos, ja jūs varētu viņu ataicināt šurp.

Uz to sekretāre neiekrita.

-    Diemžēl viņa šodien nav uz vietas, viņa autoritatīvi sacīja. Varbūt es varētu jūs pierakstīt? Kā būtu divdesmit otrajā oktobri pulksten divos piecpadsmit, vai tas derētu?

Tātad ar Pramu viņi šodien nerunās. Nolādēts!

-    Paldies, mēs piezvanīsim, Karls atteica un aizvilka Asadu sev līdzi.

Viņa noteikti brīdinās Pramu, par to nebija šaubu. Viņa jau pagriezās un izgāja uz terases ar savu mobilo telefonu. Centīga sekretāre.

-    Mūs nosūtīja lejā, Karls sacīja, norādīdams uz slimnīcas nodaļu, kad viņi atkal gāja garām reģistratūrai.

Reģistratore uzmanīgi skatījās uz viņiem, un viņi atbildēja ar laipniem mājieniem.

Pagājuši garām operāciju nodaļai, viņi mirkli stāvēja un lūkojās, vai neparādīsies Prams. Tad devās tālāk garām vairākām vienvietīgām palātām, no kurām lielākoties skanēja klasiskā mūzika, un nonāca saimniecības nodaļā, kur staigāja ne tik nopulēti cilvēki ne tik prestižos formas tērpos.

Viņi pamāja ar galvu pavāriem un beidzot nokļuva veļas mazgātavā, kur uz viņiem ārkārtīgā izbīlī lūkojās bariņš ļoti aziātiska izskata sieviešu.

Ja Prams uzzinās, ka viņi nokāpuši lejā, Karls bija gatavs derēt, ka jau pēc stundas tās sievietes būs aizvāktas.

ATPAKAĻCEĻĀ ASADS BIJA ļoti kluss un pievērsa skatienu Karlam tikai brīdī, kad viņi sasniedza Klampenborgu. Kur tu ietu, ja būtu Kimija Lasena? viņš jautāja.

Karls paraustīja plecus. Kurš gan to varēja zināt? Viņa taču bija diezgan neaprēķināma, acīmredzami prata dzīvē improvizēt kā neviens cits. Viņa varēja būt jebkur.

-    Mēs taču abi domājam, ka viņai ļoti interesēja, lai Olbeks pārstātu viņu meklēt. Es domāju: viņa un pārējā banda taču nebija gluži draugsirži.

-     Sirdsdraugi, Asad. Sirdsdraugi!

-    Slepkavību nodaļa stāstīja, ka Olbeks sestdien bijis kaut kādā vietā, ko sauc par Damhuskro. Vai es to teicu?

-     Nē, bet esmu to dzirdējis.

-    Un viņš aizgāja kopā ar sievieti, vai ne?

-    To gan es neesmu dzirdējis.

-    Tātad, Kari, ja viņa nobeidza to Olbeku, tad pārējie diez ko nepriecājas.

Tas nu gan bija maigi teikts.

-     Tad viņiem ir karš.

Karls gurdi pamāja ar galvu. Dažas pēdējās diennaktis iespaidoja ne tikai viņa galvu, bet visu motorikas sistēmu. Piepeši bija tik bezgala smagi nospiest gāzes pedāli.

-    Vai tu nedomā, ka Kimija atgrieztos mājā, kur tu atradi kasti, lai varētu paņemt pierādījumus pret pārējiem?

Karls lēnām pamāja. Tā noteikti bija viena iespēja. Bet cita iespēja būtu nobraukt ceļa malā un nosnausties.

-    Vai aizbrauksim turp? Tāds bija Asada secinājums.

VIŅI ATRADA MĀJU tumšu un aizslēgtu. Pāris reižu piezvanīja pie durvīm. Noskaidroja telefona numuru un piezvanīja. Dzirdēja telefonu iekšā zvanām, bet neviens neatbildēja. Tas šķita diezgan bezjēdzīgi. Šajā gadījumā Karls neko vairāk nevarēja izdarīt. Ari vecākām sievietēm taču bija tiesības uz dzīvi ārpus mājas četrām sienām.

-    Iesim, Karls sacīja. Tu stūrēsi, bet es tikmēr nosnaudīšos.

KAD KARLS UN Asads ieradās pārvaldē, Roze kravāja mantas. Tagad viņa došoties mājās un nerādīšoties līdz parītdienai. Viņa esot nogurusi, smagi strādājusi visu piektdienas vakaru, sestdienu un vēl daļu svētdienas. Vairāk viņi par tiem grašiem nevarot gaidīt.

Karls jutās tieši tāpat.

-    Starp citu, Roze sacīja, es Bernē atradu vienu universitāti, kas man sameklēja Kirstenas Marijas Lasenas dosjē.

Tad jau Roze ir pabeigusi visu sarakstu, Karls nodomāja.

-     Šveicē viņa labi mācījās. Nekādu problēmu, viņi teica. Izņemot to, ka Kimija zaudēja savu draugu slēpošanas negadījumā, tās bija veiksmīgas mācības, cik var spriest no viņas datiem.

-    Negadījumā?

-Jā, biroja darbiniece teica, ka tas bijis mazliet savāds. Patiesībā viņi to reizēm apspriežot. Kimijas draugs bijis ļoti labs slēpotājs, viņš parasti nebraucis ārpus trasēm apvidū ar tik daudzām klintīm.

Karls pamāja ar galvu. Bīstams sports.

VIŅŠ LAUKUMĀ SASTAPA Monu Ibsenu ar ietilpīgu somu pār plecu. Viņas skatiens sacīja "paldies, nē", pirms viņš bija paspējis atvērt muti.

-    Es nopietni apdomāju, vai neņemt Hārdiju pie sevis, Karls klusi sacīja. Bet man šķiet, ka es pārāk maz zinu par to, kā tas var psihiski ietekmēt gan viņu, gan mūs pārējos.

Viņš lūkojās uz Monu gurdām acīm. Acīmredzot tieši tas arī bija vajadzīgs, jo, kad viņš vēlāk pajautāja, vai Mona neaizietu ar viņu paēst, lai viņi varētu parunāt par sekām, kādas tik liels lēmums atstāj uz visiem iesaistītajiem, atbilde bija pozitīva.

-Jā, varbūt mēs to varētu, Mona sacīja, savilkusi lūpas smaidā, kas viņam stipri iebelza pa pakrūti. Es patiesībā esmu izsalkusi.

Karls palika bez valodas. Viņš nezināja, ko sacīt. Tikai skatījās Monai acīs un cerēja, ka ar viņa šarmu pietiks.

Kad viņi bija nosēdējuši pie savas maltītes veselu stundu un Mona Ibsena pamazām sāka atkust, Karla organismu pārņēma tik svētlaimīgs atvieglojums, ka viņš vienā mirklī aizmiga.

Glīti izkārtots uz šķīvja starp liellopu fileju un brokoliem.

36. NODAĻA

9

PIRMDIENAS RĪTĀ BALSIS bija apklusušas.

Kimija lēnām pamodās ar tukšu galvu un apjukusi paskatījās apkārt savā vecajā istabā. Mirkli viņa nodomāja, ka ir trīspadsmit gadu veca un atkal aizgulējušies. Cik reižu viņu izsvieda pa durvīm bez citas barības kā vien tēva un Kasandras sitieni un rājieni? Cik reižu viņa snauzdama sēdēja Ordrupas skolā ar rūcošu vēderu?

Tad Kimija atcerējās, kas noticis iepriekšējā dienā. Cik izvelbtas un mirušas bija Kasandras acis!

Šajā brīdī viņa atkal sāka dungot savu veco dziesmu.

Apģērbusies Kimija paņēma sainīti un nokāpa lejā. Istabā uzmetusi ātru skatienu Kasandras līķim, viņa apsēdās virtuvē un čukstus izteica mazajai priekšlikumus ēdienkartei.

Tā viņa sēdēja, kad iezvanījās telefons.

Kimija mazliet uzrāva plecus un vilcinādamās pacēla klausuli. Jā, viņa sacīja mākslotā, piesmakušā balsī. Kasandra Lasena. Ar ko man tas gods?

Viņa atpazina balsi jau pie pirmajiem vārdiem. Tas bija Ulriks.

Atvainojiet, jūs traucē Ulriks Dibels-Jensens. Varbūt jūs mani atceraties, viņš sacīja. Mēs domājam, ka Kimija varētu būt ceļā pie jums, Lasenas kundze. Un tādā gadījumā lūdzam jūs piesargāties un noteikti brīdināt mūs mirklī, kad viņa parādīsies.

Kimija palūkojās ārā pa virtuves logu. Ja viņi nāks pa šo ceļu, tad neredzēs viņu, ja viņa stāvēs aiz durvīm. Un naži Kasandras virtuvē bija izcilas kvalitātes. Gan sīkstu, gan mīkstu gaļu grieza kā papīru.

-Jums vajadzētu būt ļoti uzmanīgai, ja viņu ieraudzīsiet, Lasenas kundze. Bet dariet viņai pa prātam. Ielaidiet iekšā un aizkavējiet. Piezvaniet mums, un mēs noteikti ieradīsimies jums palīgā. Ulriks piesardzīgi iesmējās, lai tas izklausītos ticami, bet Kimija zināja labāk. Neviens cilvēks pasaulē nevarētu palīdzēt Kasandrai Lasenai, ja uzrastos Kimija. Tas jau bija pierādīts.

Ulriks nosauca viņai trīs mobilā telefona numurus, kas Kimijai vēl nebija zināmi: Ditleva, Torstena un Ulrika.

-    Milzīgs paldies par brīdinājumu, viņa sacīja, patiesi tā domādama, un pierakstīja numurus. Vai drīkstu jautāt, kur jūs atrodaties? Vai jūs vispār varat ātri ierasties Ordrupā, ja rastos tāda vajadzība? Vai nebūs labāk, ja nepieciešamības gadījumā izsaukšu policiju?

Viņa iztēlojās Ulrika seju. Tikai īsts Volstrītas krahs šajā brīdī viņa sejā varētu iezīmēt vairāk rūpju. Policiju! Necienīgs vārds šādā situācijā.

-     Nē, nebūs gan, viņš sacīja. Vai tad jūs nezināt, ka var paiet pat stunda, iekams policisti atbrauc? Ja viņi vispār reaģē. Tādi tagad laiki, Lasenas kundze. Nav jau vairs kā senāk. Viņš izgrūda pāris nicīgu skaņu, kam vajadzēja pārliecināt Kasandru par varas apšaubāmo efektivitāti. Mēs neesam tālu no jums, Lasenas kundze. Šodien mēs strādājam, bet rit būsim Ejlstrupā pie Torstena Florlna. Medīsim Gribskovas mežā, viņa īpašumā, bet mums visiem trim būs ieslēgti telefoni. Zvaniet jebkurā laikā, mēs ieradīsimies desmit reižu ātrāk par policiju.

Ejlstrupā pie Florlna, viņš teica. Kimija zināja, kur.

Un visi trīs reizē. Labāk vairs nevarēja būt.

Tātad viņai nebija jāsteidzas.

KIMIJA NEDZIRDĒJA ĀRDURVIS atveramies, bet dzirdēja sievietes saucienu.

-    Labrīt, Kasandra! Tā esmu es. Laiks celties! dimdēja balss, kas lika rūtīm notrīcēt un Kimijai sastingt.

Hallē bija četras durvis. Durvis uz virtuvi, durvis uz tualeti, kur šobrīd atradās Kimija, durvis uz ēdamistabu un tālāk uz My Room, kur gulēja Kasandras stīvais līķis, un, visbeidzot, durvis uz pagrabu.

Ja šai sievietei dzīvība dārga, viņa izvēlēsies jebkuras citas durvis, tikai ne tās uz ēdamistabu un dzīvojamo istabu.

-     Labrīt! Kimija viņai uzsauca, uzvilkdama biksītes.

Soļi aiz durvīm apstājās, un, atvērusi tualetes durvis, Kimija ielūkojās apjukušās acīs.

Viņa sievieti nepazina. Acīmredzot izpalīdze vai mājkalpotāja, spriežot pēc zilā uzsvārča un priekšauta, ko viņa šobrīd apsēja.

-Sveiki, esmu Kirstena Marija Lasena, Kasandras meita, viņa sacīja, sniegdama roku. Diemžēl Kasandra saslima un nokļuva slimnīcā, tāpēc mums šodien nebūs vajadzīgi jūsu pakalpojumi.

Viņa satvēra izpalīdzēs nedrošo roku.

Nebija šaubu, ka sieviete jau ir dzirdējusi Kimijas vārdu. Rokasspiediens bija ātrs un paviršs, acis modras. Šarlote Nilsena, viņa auksti atbildēja, pār Kimijas plecu raudzīdamās dzīvojamās istabas virzienā.

-     Mana māte varētu atgriezties trešdien vai ceturtdien, es jums noteikti piezvanīšu. Tikmēr es pieskatīšu māju, Kimija sacīja, juzdama vārdu "māte" degam uz lūpām. Viņa nekad nebija tā saukusi Kasandru, bet šobrīd tas šķita nepieciešams.

-    Es redzu, ka te nav uzkopts, sieviete sacīja, uzmezdama skatienu Kimijas drēbēm, kas bija nomestas uz Luija XVI stila krēsliem hallē. Es tomēr ātri apskriešu māju. Man tik un tā bija paredzēts te pavadīt visu dienu.

Kimija nostājās ēdamistabas durvīs. Tas ir ļoti laipni no jums, bet ne šodien. Viņa uzlika plaukstu sievietei uz pleca un vadīja viņu pie virsdrēbēm.

Sieviete aizgāja neatvadījusies, uzacis joprojām uzrauktas.

"Jātiek vaļā no tās vecās maitas," Kimija nodomāja, apsvērdama iespēju par kapu dārzā un līķa sadalīšanu gabalos. Ja viņai vai Kasandrai būtu mašīna, viņa zināja kādu ezeru Ziemeļzēlandē, kur noteikti atrastos vieta vēl vienam līķim.

Tad viņa apstājās, ieklausījās balsīs un atcerējās, kas šī par dienu.

"Kāpēc pūlēties?" balsis jautāja. "Rīt taču ir diena, kad viss apvienosies augstākā veselumā."

KIMIJA JAU GRASĪJĀS kāpt augšā, kad izdzirdēja plīstam stiklus My Room.

Pēc pāris sekundēm viņa jau stāvēja dzīvojamā istabā un lietišķi konstatēja: ja izpalīdze panāks savu, tad pati pēc dažām sekundēm gulēs blakus Kasandrai ar tikpat izbrīnītu un noteiktu izteiksmi sejā.

Dzelzs miets, ar kuru sieviete bija izsitusi stikla durvis, aizvirpuļoja Kimijai gar seju. Tu esi viņu nogalinājusi, jukusi padauza! Tu esi viņu nogalinājusi! mājkalpotāja atkal un atkal kliedza ar asarām acīs.

Kā gan Kasandra, viena no ļaunajām būtnēm uz zemes, spēja izraisīt kādā šādu uzticību? Tas šķita pavisam neaptverami.

Kimija atkāpās pie kamīna un vāzēm. "Tu gribi kauties?" viņa nodomāja. "Tad esi sastapusi īsto."

Vardarbība un griba ir nesaraujami saistītas, par to viņa zināja visu. Šos divus dzīves elementus viņa pārvaldīja visā pilnībā.

Kimija satvēra misiņa Art Deco figūriņu un pasvārstīja to rokā. Pareizi metot, figūras graciozi izstieptās rokas varētu padarīt nekaitīgu jebkuru. Galvaskauss nav tik stiprs.

Tad viņa nomērķēja un meta, un pārsteigta paskatījās uz sievieti, kas atvairīja figūru ar dzelzs mietu.

Figūra ietriecās dziļi tapetēs, un Kimija atmuguriski kāpās uz durvīm, grasīdamās nozust augšstāvā. Tur gatavībā atradās viņas pistole ar noņemtu drošinātāju. Ja jau šī iedomīgā muļķe izaicināja Kimiju, pistole kļūs par viņas likteni.

Taču Kimija dzirdēja, ka sieviete neseko. Atskanēja čirkstoši soļi, stenēšana un vairāk nekā.

Kimija aizlavījās atpakaļ pie istabas durvīm un pa spraugu starp stenderi un durvīm skatījās, kā sieviete nokrīt ceļos pie Kasandras nedzīvā auguma.

-    Ko tā briesmone ir izdarījusi? sieviete čukstēja. Varbūt viņa raudāja.

Kimija sarauca pieri. Pa visu šo laiku, kopš viņa un pārējā banda darīja cilvēkiem pāri, viņa nebija redzējusi bēdas. Viņa bija redzējusi šausmas un šoku, taču maigās bēdu jūtas pazina tikai sevī.

Kimija mazliet pagrūda durvis, lai varētu labāk saredzēt, bet tās iečīkstējās, un sieviete spēji pacēla galvu.

Nākamajā sekundē izpalīdze metās viņai virsū, pacēlusi dzelzs mietu virs galvas. Kimija aizcirta durvis un stipri pārsteigta skrēja augšā pa kāpnēm, lai nokļūtu istabā, kur bija pistole. Tagad tam bija jāpieliek punkts. Viņa negribēja sievieti nogalināt. Tikai sasiet un neitralizēt. Nē, viņa nešaus, to viņa negribēja.

Kimijas priekšā palika aizvien mazāk pakāpienu, bet sieviete aizmugurē kliedza un brēca, un beidzot meta mietu viņai pa kājām, tā ka Kimija nokrita kāpņu laukumiņā ar galvu pa priekšu. Vajadzēja tikai mirkli, lai saņemtos, bet tad jau bija par vēlu. Druknā, jaunā sieviete stāvēja noliekusies virs viņas, piespiedusi nūju viņai pie kakla.

-     Kasandra bieži par tevi stāstīja, viņa teica. Sauca tevi par savu mazo nezvēru. Domā, ka es priecājos, tevi ieraudzījusi? Ticēju, ka tu esi atnesusi kaut ko labu?

Sieviete iebāza roku uzsvārča kabatā un izvilka apbružātu Nokia telefonu. Tevi meklē viens policists, vārdā Karls Mērks. Vai tu to zināji? Man ir pierakstīts viņa telefons, viņš bija tik laipns un iedeva man savu vizītkarti. Kā tu domā: vai nedosim viņam iespēju atbraukt un aprunāties ar tevi?

Kimija papurināja galvu. Viņa centās izskatīties šokēta. Bet es taču neesmu vainīga Kasandras nāvē! Viņa aizrijās ar portvīnu, kamēr mēs sēdējām un runājāmies. Tas bija nelaimes gadījums. Briesmīgi.

-    Kā tad! Bija acīmredzams, ka sieviete viņai netic. Viņa brutāli ar pēdu uzmina Kimijai uz krūškurvja un stiprāk piespieda mieta galu pie rīkles, meklēdama displejā Karla Merka numuru. Vēl tikai trūka, ka viņa Kimijai uzspļautu.

-     Un tu neko nedarīji, lai viņai palīdzētu, kuce? sieviete turpināja. Esmu pārliecināta, ka policisti gribēs dzirdēt, kas tev sakāms. Bet neceri, ka tas tev palīdzēs. Ir taču skaidri redzams, ko tu esi izdarījusi. Viņa nospurcās. Slimnīcā, tu teici. Tev vajadzēja redzēt sevi tajā brīdī.

Sieviete sameklēja numuru, bet Kimija spēra uz augšu un trāpīja viņai tieši pa cirkšņiem. Viņa spēra vēlreiz, bet sieviete, iepletusi acis un muti, palaida vaļā mietu un saliecās uz priekšu, it kā viņai būtu salūzusi mugura.

Kimija neteica ne vārda, kamēr pīkstēja mobilais telefons. Viņa ieurbās ar papēdi sievietei ciskā, izsita telefonu viņai no rokas tā, ka tas atdūrās pret sienu, un tad parāvās atpakaļ un atbrīvojās no mieta, kas atradās sievietes ļenganajā rokā. Pēc tam Kimija piecēlās un izrāva viņai mietu no rokas.

Bija pagājušas mazāk nekā piecas sekundes, un līdzsvars bija atjaunots.

Kimija mirkli stāvēja, smagi elpodama, bet sieviete ar niknu skatienu centās uzslieties kājās.

-    Es tev neko nedarīšu, Kimija teica. Es piesiešu tevi pie krēsla, un ar to pietiks.

Taču sieviete papurināja galvu un ar vienu roku taustījās atpakaļ, līdz sataustīja margas. Acīmredzot viņa meklēja kādu atbalstu. Acis šaudījās, viņa ne tuvu nebija uzvarēta.

Tad viņa metās uz priekšu, izstiepusi rokas pret Kimijas kaklu, un ieurbās tur ar nagiem tā, ka gandrīz varēja sadzirdēt plīstam ādu. Kimija atkāpās pie sienas un uzvilka vienu ceļgalu līdz vēderam. Tas deva viņai iespēju atspiest sievieti atpakaļ, līdz viņa stāvēja, ķermeņa augšdaļai šūpojoties pār margām piecus metrus virs halles akmens grīdas.

Kimija kliedza, lai sieviete pārstāj pretoties, taču viņa atteicās, tāpēc Kimija atlieca kaklu un stipri belza viņai ar pieri. Uz mirkli viss satumsa, un smadzenēs uzsprāga gaismas dzirksteles.

Viņa atvēra acis un noliecās pār margām.

Druknā sieviete gulēja lejā uz marmora grīdas kā krustā sista, rokas uz sāniem un kājas sakrustotas. Pavisam mierīga un ļoti, ļoti mirusi.

KIMIJA DESMIT MINŪTES sēdēja hallē uz izšūtā krēsla un vēroja sakropļoto, mirušo augumu. Pirmo reizi mūžā viņa redzēja upuri tieši tādu, kāds tas bija. Cilvēks, kam bija sava brīvā griba un tiesības dzīvot. Kimija brīnījās, ka nekad agrāk neko tādu nav izjutusi. Viņai tas nepatika. Balsis viņu rāja par šādām domām.

Piepeši pie durvīm piezvanīja. Kimija dzirdēja balsis runājam ārpusē, tur bija divi vīrieši. Viņi šķita nepacietīgi, raustīja durvis, un pēc mirkļa iezvanījās telefons.

"Ja viņi apies ap māju, tad ieraudzīs izsistās stikla durvis. Gatavojies skriet pēc pistoles," Kimija sev teica. "Nē, skrien tūlīt."

Viņa klusiem soļiem uzskrēja pa kāpnēm, sameklēja pistoli un nostājās kāpņu laukumiņā, pavērsusi ieroci pret ieejas durvīm. Ja viņi ienāks, tad vairs neizies.

Bet viņi devās prom. Kimija vēroja viņus pa kāpņu laukumiņa logu, kamēr tie gāja uz mašīnu.

Garš vīrietis lieliem soļiem un mazs, tumšs vīriņš, kas tipināja viņam blakus.

37. NODAĻA

KĀRLU JOPROJĀM MOCĪJA vakardienas briesmīgais noslēgums Monas Ibsenas smieklu lēkme, redzot viņa apmulsušo sejas izteiksmi, dekorētu ar ceptiem sīpoliem.

"Ak kungs, kā lai tiek ar to galā?" viņš nodomāja, aizsmēķēdams rīta cigareti.

Tad viņš sakopoja domas. Varbūt šī bija diena, kad viņš spēs sagādāt prokuratūrai pēdējos svarīgos pierādījumus, lai varētu izdot pavēli par aizturēšanu. Auskars no Lindelsenoras, kastes saturs ar to vajadzētu pietikt. Ja ne citam, tad vismaz saistībai starp Olbeku un grupu. Karlam bija vienalga, uz kāda pamata viņus atvest uz nopratināšanu. Ja vien viņi beidzot tur sēdēs, tad gan jau viņš pratīs piespiest kādu izpļāpāt kaut ko svarīgu.

Tas, kas sākās ar dubultslepkavību, varētu aizvest līdz citu noziegumu atklāšanai. Varbūt pat citu slepkavību atrisinājumam.

Tagad viņam vēl vajadzētu tikai tiešu konfrontāciju ar grupas locekļiem. Uzdot viņiem jautājumus, kas radis paniku, varbūt pat liks sašķelties. Un, ja tas nevar notikt iepriekšējās aizturēšanas izolatorā, tad tam jānotiek viņu pašu teritorijā.

Vissarežģītākais bija atrast ķēdes vājāko posmu. Kuram pirmajam uzbrukt? Bjarne Tēgersens, protams, bija vispiemērotākais kandidāts, taču daudzi gadi cietumā bija iemācījuši viņam turēt muti. Turklāt viņš patvērās aiz restēm. Tēgersenam nemaz nebija pienākuma runāt ar viņiem par noziegumu, par kuru viņš jau bija notiesāts. Lai piespiestu viņu runāt, vispirms vajadzēja iegūt pilnīgi drošus pierādījumus par jauniem noziegumiem.

Nē, ja viņš nevar būt pirmais, kurš tad? Torstens Florins, Ulriks Dibels-Jensens vai Ditlevs Prams? Kurā vislabāk iecirst zobus?

Lai varētu pareizi uz to atbildēt, viņam, protams, būtu jāsatiek visi personiski, taču viņa intuīcija teica, ka tas nebūs tik vienkārši. To pierādīja vakardienas neveiksmīgais apciemojums Prama privātslimnīcā. Protams, Ditlevs Prams jau no pirmā mirkļa zināja, ka slimnīcā ieradušies policisti. Varbūt viņš pat bija tuvumā. Lai nu kā, viņš zināja, ka policisti ir tur.

Un turējās pa gabalu.

Nē, lai piespiestu kādu no šiem vīriem runāt, viņi jānotver gultā. Tieši tāpēc Karls un Asads bija kājās tik agri no rīta.

Torstens Florīns bija izraudzīts pirmais, un šī izvēle nebija nejauša. Daudzējādā ziņā viņš šķita visvājākais kārns augums un nepavisam ne vīrišķīga profesija. Turklāt viņa izteikumi par modi presē radīja iespaidu, ka dziļi viņā slēpjas neapzināta ievainojamība. Viņš it kā atšķīrās no citiem.

Pēc divām minūtēm Karls paņēma Asadu pie Trīsstūra un cerēja, ka pēc pusstundas viņi jau būs Ejlstrupā un pārsteigs Torstenu Florīnu ar savu ļoti nepiemēroto apciemojumu.

-     ES SAVĀCU INFORMĀCIJU par to bandu, Asads sacīja, sēdēdams Karlam blakus. Te tad būs Torstena Florīna mape. Viņš izvilka no somas mapi, kamēr viņi brauca pa Lingbijas ceļu.

-     Man liekas, viņa māja ir līdzīga tādam kā cietoksnim, Asads turpināja. Viņam ir milzīgs bleķa žogs, kas noslēdz ceļu uz māju. Es lasīju: kad viņam ir ballīte, tad ciemiņu mašīnas ielaiž pa vienai. Un tas tiešām tā ir.

Karls pagrieza galvu pret krāsaino izdruku. Bija grūti kaut ko saprast, ja reizē vajadzēja paturēt acīs arī šauro ceļu, kas vijās caur Gribskovu.

-    Paskaties, Kari. Gaisa fotogrāfijā visu var labi redzēt. Te ir Florīna māja. Ja neskaita veco māju, kurā dzīvo viņš pats, un to tur koka namu, Asads piebikstīja pie plankuma uz kartes, tad viss pārējais, ari tā milzīgā ēka un visas mazās mājas aizmugurē, uzbūvēts tikai 1992. gadā.

Tas patiesībā izskatījās dīvaini.

-    Vai tad tās neatrodas pašā Gribskovas mežā? Vai viņš tiešām saņēma būvatļauju? Karls jautāja.

-    Nē, tās neatrodas mežā. Starp Gribskovu un viņa mazo mežu ir izcirsta uguns… uguns. Kā to sauc, Kari?

-     Ugunsdrošības josla?

Viņš juta sev pievērstu viegli izbrīnīto Asada skatienu.

-    Nu, to katrā ziņā var skaidri redzēt gaisa bildē. Paskaties pats. Tā ir šaura, brūna svītra. Un viņš ir uzcēlis žogu ap savu zemi ap ezeriem, pakalniem un visu pārējo.

-     Diezin kāpēc viņš to ir darījis? Baidās no paparaci?

-    Viņš ir mednieks.

-Jā, jā. Viņš negrib ļaut saviem zvēriem iebēgt valsts mežā, es tādus pazīstu. Vendsiselā, kur Karls bija uzaudzis, par tādiem cilvēkiem smējās. Toties Ziemeļzēlandē acīmredzot nesmējās.

Viņi bija nonākuši līdz vietai, kur pavērās ainava. Vispirms kā klajumi mežā un tad plaši lauki, kur joprojām slējās gaišbrūni labības rugāji.

-    Vai tu redzi to Šveices namiņu, Asad? Karls norādīja uz ēku pa labi, negaidīdams atbildi. Tā bija skaidri saredzama ielejā. Tur tālāk ir Kagerupas stacija. Tur mēs reiz atradām mazu meitenīti, kuru uzskatījām par mirušu. Viņa bija paslēpusies zāģētavā tāpēc, ka baidījās no suņa, ko viņas tēvs bija atvedis mājās.

Karls pašūpoja galvu. Vai tas tiešām bija tāpēc? Piepeši tas izklausījās galīgi aplam.

-    Tev te jānogriežas, Kari, sacīja Asads, rādīdams ceļa zīmi uz Morumu. Tad tālāk augšā pakalnā, tur mums jāgriežas pa labi. Pārsimt metru līdz vārtiem. Vai man viņam iepriekš piezvanīt?

Karls papurināja galvu. Nekādā gadījumā! Lai viņam rastos iespēja izkūpēt gaisā kā Ditlevam Pramam vakar?

TORSTENS FLORINS PATIESAM bija savu īpašumu pamatīgi iežogojis. Uz granīta bluķa blakus metālkaluma vārtiem, kas slējās virs žoga, milzīgiem misiņa burtiem bija rakstīts Dūeholta.

Karls paliecās pret skaļruni, kas bija piestiprināts pie staba mašīnas loga augstumā. Te policijas komisārs Karls Mērks, viņš sacīja. Es vakar runāju ar advokātu Bentu Krumu. Mēs gribētu uzdot dažus jautājumus Torstenam Florinam. Tas nebūs ilgi.

Pagāja vismaz divas minūtes, līdz vārti atvērās.

Aiz žoga pavērās plaša ainava. Pa labi ezeriņi un pakalni gadalaikam pārsteidzoši leknā ietērpā. Tālāk lejā virkne birztaliņu, kas pārgāja mežā, un pašā aizmugurē Gribskovas mežs, kuru kā milzīgas kolonnas veidoja simtgadīgi ozoli ar gandrīz kailiem zariem.

"Te tiešām ir plašas zemes," Karls nodomāja. Pēc šejienes cenām šī vieta droši vien bija daudzus miljonus vērta.

Kad viņi pagriezās lejup uz mājām, kas atradās netālu no meža, iespaids par milzu bagātību tikai pieauga. Pati Dūeholtas muiža bija īsts dārgums ar rūpīgi renovētu fasādi un melniem, glazētiem dakstiņiem. Tur bija vairākas stikla verandas, kas acīmredzot izgāja uz visām četrām debespusēm, bet dārzs un pagalms bija tik labi uzturēti, ka pat karalienes dārznieku komandai te būtu jānoņem cepure.

Aiz galvenās ēkas atradās sarkani krāsota koka celtne, kas acīmredzot bija vēstures piemineklis. Katrā ziņā tā atšķīrās no pārējām ar vismaz pārsimt gadu ilgu pagātni. Nenoliedzami kontrasts milzīgajai tērauda konstrukcijai, kas slējās tai aizmugurē. Milzīga, bet patiesībā diezgan skaista. Stikls un mirdzošs metāls tāpat kā Madrides oranžērijai, ko Karls bija redzējis uz plakāta lidostā.

Kristāla pils ā la Ejlstrupa.

Mežmalā puduros slējās mazas mājiņas gluži kā neliels ciemats ar maziem dārziņiem un verandām, ko ieskāva uzartas zemes gabali, kuros acīmredzot audzēja dārzeņus. Tur vēl bija palikušas lielas dobes ar puraviem un kāpostiem.

"Apžēliņ, cik milzīgs īpašums," Karls nodomāja.

-    Ak, cik smuki, noteica Asads.

Viņi neredzēja šajā ainavā nevienu cilvēku, līdz piezvanīja pie durvīm. Viņiem atvēra pats Torstens Florins personiski.

Karls sniedza roku, nosaukdams savu vārdu, bet Florīns skatījās tikai uz Asadu un stāvēja kā granīta bluķis, aizšķērsodams ceļu uz savām mājām.

Aiz viņa caur halli gleznu un kristāla lustru orģijā augšup aizvijās kāpnes. Diezgan vulgāri vīram, kurš pelnīja naudu ar smalku stilu.

-    Mēs gribētu aprunāties par dažiem notikumiem, ar kuriem, mūsuprāt, ir saistīta Kimija Lasena. Varbūt jūs varētu mums palīdzēt?

-     Kādiem notikumiem? Florīns sausi jautāja.

-     Par Finna Olbeka slepkavību sestdienas naktī. Mēs zinām, ka Ditlevam Pramam un Olbekam bija daudz telefona sarunu. Zinām ari, ka Olbeks meklēja Kimiju. Vai viņam to uzdeva kāds no jums? Un tādā gadījumā kāpēc?

-    Esmu pēdējās dienās šo vārdu pāris reižu dzirdējis, bet nepazīstu nekādu Finnu Olbeku. Ja Ditlevs ar viņu runāja pa telefonu, tad jums jājautā viņam pašam. Visu labu, kungi.

Karls iegrūda kāju durvīs. Atvainojiet vēl mirkli. Ir arī citi noziegumi Langelandē un Bellahojā, kas varētu būt saistīti ar Kimiju Lasenu. Patiesībā, iespējams, trīs slepkavības.

Torstens Florīns ātri samirkšķināja acis, taču seja bija kā akmens. Tur es jums nevaru palīdzēt. Ja gribat ar kādu runāt, tad runājiet ar Kimiju Lasenu.

-    Varbūt jūs zināt, kur viņa ir?

Florins papurināja galvu ar savādu sejas izteiksmi. Karls savā laikā bija redzējis daudz savādu izteiksmju, taču šo viņš neizprata.

-    Tiešām? viņš pajautāja.

-     Pilnīgi noteikti. Neesmu redzējis Kirstenu Mariju kopš 1996. gada.

-     Mums ir vairāki pierādījumi, kas saista viņu ar šiem notikumiem.

-Jā, to es dzirdēju no sava advokāta, bet ne viņš, ne es nezinām neko par jūsu pieminētajām lietām. Es lūgšu jūs doties prom, man šodien nav laika. Neaizmirstiet orderi, ja iegriezlsieties vēl kādu reizi.

Florlna smaids bija ļoti provocējošs, tāpēc Karls uzbāzās viņam ar vēl dažiem jautājumiem. Torstens Florins pakāpās sāņus, un uz priekšu panāca trīs tumšādaini viri, kas acīmredzot bija gaidījuši aiz durvīm.

Pēc divām minūtēm viņi atkal sēdēja mašīnā. Viņiem bija piedraudēts ar presi, valsts prokuroru un visām iespējamām represijām.

Ja Karls bija domājis, ka Florins ir vājš, tad viņam šajā pašā mirklī bija jāpārskata savs viedoklis.

38. NODAĻA

ŠAJĀ RĪTĀ, KAD bija jānotiek lapsas medībām, Torstenu Florinu, kā parasti, pamodināja klasiskā mūzika un klusa soļu dipoņa. Izstieptās rokās turēdama sudraba paplāti, pie viņa gultas stāvēja jaunā, melnā sieviete ar kailām krūtīm. Sievietes smaids bija stīvs un samākslots, taču Torstenam Florīnam bija vienalga. Viņam nevajadzēja ne pieķeršanos, ne uzticību. Dzīvē bija nepieciešama kārtība, un kārtību varēja iegūt, akurāti ievērojot rituālu. Tā bija noticis jau desmit gadu, un tā viņš domāja turpināt. Daži bagātnieki kaut ko līdzīgu lietoja savas personas mārketingam, Torstens to izmantoja, lai izturētu ikdienu.

Viņš satvēra salveti, ieelpoja tās smaržu, uzklāja to uz krūtīm un tad paņēma šķīvi ar četrām vistu sirdīm, pārliecināts, ka bez šiem svaigi kauto putnu orgāniem viņš iznīktu.

Vienā kumosā aprijis pirmo sirdi un noskaitījis lūgšanu par veiksmi medībās, Torstens apēda arī trīs pārējās sirdis, bet sieviete ievingrinātām roku kustībām noslaucīja viņam seju un rokas ar drāniņu, kas smaržoja pēc kampara.

Torstens ar mājienu izraidīja no istabas sievieti un viņas vīru, kas naktī bija stāvējis sardzē, un izbaudīja austošās dienas pirmos saules starus pār mežu. Pēc pāris stundām ies vaļā, pulksten deviņos mednieku pulciņš būs gatavs medībām. Šoreiz viņi nemeklēs medījumu rīta mijkrēslī, šis zvērs bija pārāk viltīgs un traks. Tam jānotiek pilnā dienasgaismā.

Torstens iztēlojās, kā lapsu plosīs trakumsērga un izdzīvošanas instinkts, kad viņi palaidīs zvēru vaļā. Cik viegli tā spēs piekļauties zemei un nogaidīt īsto mirkli, kad dzinēji pienāks pavisam tuvu. Viens vienīgs zobu cirtiens kāda dzinēja cirkšņos, un tā būs prom.

Taču Torstens pazina savus somāliešus, viņi neļaus lapsai pienākt tik tuvu. Viņš vairāk uztraucās par medniekiem. Jā, uztraukties laikam nebija pareizais vārds, jo lielākā daļa bija pieredzējuši ļaudis, kas daudzreiz piedalījušies viņa spēlītēs un kam patika dzīvot uz riska robežas. Visi ietekmīgie vīri, kas noteica kārtību valstī. Vīri, kuru domas bija dižākas un perspektīva plašāka nekā parastam cilvēkam. Tāpēc viņi šodien bija šeit, tie bija īstā kaluma vīri. Nē, viņš neuztraucās, drīzāk viņu pārņēma kairinošs nemiers.

Ja ne Kimija un tas sasodītais policists, kurš bija vērsies pie advokāta Krūma, un ja gaismā nebūtu izceltas lietas, kam jau sen bija jābūt aizmirstām, noziegumi Langelandē un uzbrukumi Kailam Basetam un Korēm Bruno -, tad ši diena būtu ideāla.

Pēc dažām stundām Torstens atgriezās pie šīm domām.

Kā gan nenozīmīgais policists, kas piepeši bija nostājies uz viņa mājas sliekšņa, vispār varēja kaut ko zināt par šiem notikumiem?

TORSTENS STĀVĒJA STIKLA hallē zvēru saceltajā troksnī un skatījās uz lapsu, kamēr somālieši izvilka būri no kakta. Acis bija mežonīgas, lapsa nemitīgi metās uz restēm un koda, it kā tās būtu dzīvi audi. Šie zobi un dzīvībai bīstamās baktērijas, kas šobrīd lēnām laupīja zvēram dzīvību, lika tirpām skriet pār Torstena muguru.

Pie joda policiju, Kimiju un pārējos dzīves sīkumus. Visu pārspēja solis pretim mūžības robežai, kas tiks sperts, kad viņi izlaidis trako dzīvnieku savā vidū.

Drīz tu satiksi savu likteni, kūmiņ, Torstens sacīja, ar dūri iebelzdams pa būri.

Viņš palūkojās apkārt hallē tas bija dievišķs skats. Vairāk nekā simt būru ar visdažādākajiem dzīvniekiem. Pēdējo viņš bija saņēmis plēsēju būri no Nautilus. Tas bija novietots uz grīdas, un tajā uzkumpušu muguru gaudoja nikna hiēna. Būri novietos stūrī, lapsas vietā, kopā ar pārējiem unikālajiem medījumiem. Medības līdz pat Ziemassvētkiem jau bija nodrošinātas, Torstenam viss bija sagatavots.

Tad viņš dzirdēja, kā pagalmā ieslīd mašīnas, un smaidot pagriezās pret halles durvīm.

Bija ieradušies Ulriks un Ditlevs. Precīzi kā allaž. Arī šis elements atšķīra avis no āžiem.

PĒC DESMIT MINŪTĒM viņi stāvēja šaušanas tunelī ar arbaletiem rokā. Ulriks bija mazohistiskā noskaņojumā un šobrīd trīsēja aiz baudas no runām par Kimiju. Par neziņu, kur viņa atrodas. Varbūt viņš no rīta bija iešņaucis par daudz baltā pulverīša. Toties Ditlevam bija skaidra galva un īpaši možs skatiens, arbalets iegūla viņam rokā gluži kā organisks pagarinājums.

-    Paldies, šonakt gulēju lieliski. Lai tik Kimija un visi pārējie panāk priekšā, viņš atbildēja uz Torstena jautājumu. Esmu gatavs jebkam.

-    Tas labi, Torstens atteica. Šobrīd viņš negribēja izpostīt biedru labo noskaņojumu ar stāstu par komisāru Merku un viņa rakņāšanos pagātnē. Ar to varēja pagaidīt pēc piešaudes. Labi, ka esi gatavs uz visu. Domāju, ka tieši tas tev arī būs vajadzīgs.

39. NODAĻA

VIŅI DAŽAS MINŪTES sēdēja mašīnā ceļa malā un apsprieda tikšanos ar Torstenu Florīnu. Asads uzskatīja, ka vajadzētu braukt atpakaļ un atklāt, ko viņi atraduši Kimijas metāla kastē. Viņš sprieda, ka tas varētu sagraut Florīna pašpārliecinātību, taču Karls nešaubījās: par šo kasti viņi neko neteiks, kamēr nebūs saņēmuši aresta orderi.

Asads saīga. Acīmredzot tuksneša smiltīs, ko minušas viņa bērna kājas, pacietība nebija gluži tik izplatīta parādība, kā parasti pieņemts domāt.

Karls lūkojās uz ceļu un pamanīja tuvojamies divus auto, ātrums krietni pārsniedza atļauto. Tie bija džipi ar tonētiem stikliem, kādus lieli zēni nopūzdamies apbrīno katalogos.

-    Nolādēts! Karls izsaucās, kad pirmais džips pabrauca garām. Viņš iedarbināja motoru un apgriezās braukšanai pretējā virzienā.

Kad viņi nokļuva atpakaļ līdz Dūeholtas pagriezienam, Karls bija tikai divdesmit metru aiz otrā džipa.

-    Esmu pārliecināts, ka pirmajā mašīnā redzēju Ditlevu Pramu. Vai tu saskatīji, kas sēdēja otrā, Asad? viņš jautāja, kad abi džipi bija iegriezušies grantētajā ceļā uz Florīna muižu.

-    Nē, bet es pierakstīju numurus. Es tos pārbaudīšu.

Karls paberzēja seju. Padomā tik, viņi visi trīs šajā mirklī tiekas pie Florīna. Ja tie patiešām ir viņi, kad gan vēl radīsies izdevība novērot šos trīs vīrus kopā?

Bet kāds būs ieguvums, ja viņš tos novēros?

Pagāja kāds brīdis, iekams Asads saņēma ziņas no transportlīdzekļu reģistra. Pirmā mašīna ir reģistrēta uz Telmas Pramas vārda, viņš sacīja.

Bingo.

-     Bet otra pieder firmai UDJ Biržas analīze.

Atkal bingo.

-    Tad bars ir kopā, Karls noteica un ieskatījās pulkstenī. Vēl nebija pat astoņi no rīta. Ko viņi grasās darīt?

-     Man šķiet, ka mums vajadzētu paturēt viņus acīs, Kari.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Nu, tu jau zini. Ieiet īpašumā un paskatīties, ko viņi dara.

Karls papurināja galvu. Reizēm mazais vīriņš kļuva pārāk

radošs.

-    Tu dzirdēji, ko Florīns teica, viņš atbildēja, kamēr Asads sēdēja un māja ar galvu, iepletis acis. Mums nepieciešams orderis, un to mēs uz šāda pamata nevaram dabūt.

-     Bet mēs varētu, ja zinātu vairāk, vai ne?

-    Jā, protams. Bet mēs neuzzināsim vairāk, tur slepus ošņājot. Mums arī nav tādu pilnvaru, mēs nedrīkstam.

-     Bet ja nu viņi ir nogalinājuši Olbeku, lai slēptu pēdas?

-     Kādas pēdas? Nav nelikumīgi nolīgt kādu izsekot citus.

-    Nē, bet ja nu Olbeks patiesībā atrada Kimiju un viņi šobrīd ir Kimiju ieslodzījuši tajā mājā? Iespēja ir pa ķērienam, vai tev nepatīk tā teikt? Tagad Olbeks ir beigts un tikai tie trīs zina, ka ir noķēruši Kimiju. Viņa ir tavs svarīgākais liecinieks, Kari.

Karls redzēja, ka Asadam ir vēl kas padomā, un tā arī bija.

-Ja nu viņi šobrīd piebeidz Kimiju? Mums jātiek iekšā, Asads sacīja.

Karls smagi nopūtās pārāk daudz nezināmā.

Asadam reizē gan bija, gan nebija taisnība.

VIŅI NOVIETOJA MAŠĪNU uz Morumas ceļa pie Dūemoses stacijas Gribskovā un no dzelzceļa pa takām devās uz mežmalu, līdz sasniedza ugunsdrošības joslu. No turienes pavērās skats pāri purvam un uz Florīna mežu. Tas bija biezs un lekns. Tālāk pakalna galā vīdēja kaltie vārti, turp nekādā ziņā nevajadzētu doties. Viņi bija pamanījuši daudzās novērošanas kameras.

Daudz interesantāks bija pagalms, kur novietoti abi lielie džipi, no turienes brīvs skats pavērās uz visām pusēm.

-    Es domāju, ka visā joslā ir kameras, sacīja Asads. Ja mums jātiek pāri, tad jāiet tur.

Viņš norādīja uz kādu vietu purvā, kur žogs bija iegrimis tik zemu, ka gandrīz nebija saskatāms. Tikai tur viņi varēja tikt pāri nenovēroti.

Tas nebija īpaši vilinoši.

Pēc tam viņi pusstundu gulēja zemē pavisam slapjām un netīrām biksēm, līdz pagalmā parādījās trīs vīri. Aiz viņiem daži tievi melni vīrieši nesa kaut ko līdzīgu šaujamiem lokiem. Triju vīru sarunu varēja saklausīt pat aiz žoga, kur gulēja Karls un Asads. Neskanīgas balsis, ko daļēji aprija attālums un vieglais, vēsais vējš.

Vīrieši nozuda galvenajā ēkā, bet melnie vīri devās uz sarkanajām mājiņām.

Pēc desmit minūtēm parādījās citi melni vīri, kas nozuda lielajā hallē. Brīdi vēlāk viņi iznāca ārā, nesdami būri, kuru iecēla pikapā. Tad visi sasēdās mašīnā vai kravas kastē blakus būrim, un mašīna nozuda mežā.

-    Nu tad aiziet, sacīja Karls un aizvilka viegli protestējošo Asadu gar žogu mazo mājiņu virzienā. Viņi dzirdēja, ka iekšā ir cilvēki. Čalošana svešā valodā, zīdaiņu raudas un lielāku bērnu saucieni. Tā bija vesela maza sabiedrība.

Viņi aizlavījās garām pirmajai mājai un ievēroja plāksnīti ar daudziem eksotiskiem vārdiem.

-    Tur arī, Asads čukstēja, norādīdams uz plāksnīti pie nākamās mājas. Domā, ka viņam ir vergi? viņš jautāja.

Droši vien ne, taču izskatījās ļoti līdzīgi. Tas bija gluži kā afrikāņu ciems parka vidū, kā būdiņas, kas pirms Amerikas pilsoņu kara stāvēja lielo Dienvidu štatu namu aizvējā.

Viņi izdzirdēja netālu ierejamies suni.

-    Diezin vai viņam pa teritoriju staigā suņi? Asads bažīgi nočukstēja, it kā tie būtu viņu jau sadzirdējuši.

Karls paskatījās uz kolēģi. "Nomierinies," sacīja viņa seja. Ja Vendsiselas laukos vispār kaut ko iemācījās, tad noteikti to, ka cilvēks vienmēr ir noteicējs, ja vien viņa priekšā nestāv desmit nikni cīņas suņi. Spēriens īstajā brīdī parasti salika visu pa vietām. Ja vien tie suņi tik ellīgi netrokšņotu.

Viņi aizskrēja pāri pagalma atklātajai daļai un ieraudzīja, ka tur ir iespējams nokļūt aiz mājas sētas pusē.

Pēc divdesmit sekundēm viņi stāvēja, piespieduši sejas pie lielajām rūtīm, aiz kurām nenotika pilnīgi nekas. Tas izskatījās pēc klasiska kabineta ar sarkankoka mēbelēm, pie sienām medību trofejas. Itin nekā viņiem noderīga.

Viņi pagriezās. Ja te bija kaut kas neparasts, to vajadzēja atrast pēc iespējas ātrāk.

-    Vai tu redzēji? čukstēja Asads, norādīdams uz cilindru, kas aiz lielās stikla halles stiepās labu gabalu mežā. Vismaz četrdesmit metru garumā.

"Kas tas tāds?" Karls nodomāja.

-     Nāc, viņš sacīja. Paskatīsimies.

ASADA SEJAS IZTEIKSMI, kad viņš iekļuva hallē, vajadzētu iemūžināt. Jā, Karls jutās līdzīgi. Nautilus bija šokējošs skats dzīvnieku mīļotājiem, turpretī te bija desmitkārt ļaunāk. Būris aiz būra ar pārbiedētiem dzīvniekiem. Pie sienām žāvējās asiņainas, nodīrātas dažādu izmēru ādas. Itin viss no kāmjiem līdz teļiem. Rēja nikni cīņas suņi. Droši vien tieši tos viņi bija dzirdējuši pirms brīža. Lieli, ķirzakām līdzīgi nezvēri un šņācoši kažokzvēri. Mājdzīvnieki un eksotiski zvēri lielā sajaukumā.

Tomēr te nepavisam nebija Noasa šķirsts, bet gan kaut kas gluži pretējs. No šīs vietas neviens zvērs neizkļuva dzīvs, tas bija manāms tūlīt.

Karls pazina Nautūus būri, kas stāvēja halles vidū ar šņācošu hiēnu iekšā. Stūrī klaigāja liels pērtiķis, rukšķēja kārpcūka un blēja aita.

-    Kā tu domā: vai Kimija varētu būt te? Asads jautāja, vēl mazliet paiedamies uz priekšu pa halli.

Karls pārlaida skatienu būriem. Lielākā daļa bija par mazu, lai tajos varētu ietilpt cilvēks.

-    Un tas? Asads sacīja, norādīdams uz rindu saldētavu, kas dūca kādā sānejā. Viņš aizgāja un atvēra pašu pirmo.

-     Ārprāts! viņš iekliedzās, nodrebēdams aiz riebuma.

Karls ielūkojās saldētavā, kur uz viņu skatījās nodīrāti dzīvnieki vaļā acīm.

-    Šeit ir tas pats. Asads pēc kārtas atvēra un aizvēra saldētavu vākus.

-    Droši vien lielāko daļu izmanto barībai, Karls sacīja, uzmetis skatienu hiēnai. Šeit viss dzīvais zibenīgi varētu pazust izsalkušu radību rīklēs. Ārkārtīgi biedējoša doma.

Pagāja piecas minūtes, kamēr viņi noskaidroja, ka arī pārējos būros nav cilvēku.

-     Paskaties, Kari, Asads sacīja, norādīdams uz cilindru, ko viņi bija redzējuši no ārpuses. Tā ir šautuve.

Patiešām. Ja Policijas pārvaldē būtu kaut kas tāds, tad tur visu dienu stāvētu rinda. Ļoti moderna šautuve ar gaisa sprauslām un visu pārējo.

-    Nedomāju, ka tev vajadzētu tur iet, sacīja Karls, kad Asads iegāja caurulē. Ja kāds ienāks, tev nebūs kur paslēpties.

Taču Asads viņu nedzirdēja, viņš bija pamanījis lielos mērķus.

-     Kas tas ir, Kari? viņš iesaucās pavisam tuvu vienam

mērķim.

Karls palūkojās pār plecu, aizmugurē nebija nekā satraucoša. Viņš devās pie Asada.

-     Bulta, vai? jautāja palīgs, norādīdams uz metāla nūju, kas bija ieurbusies plāksnes centrā.

-Jā, Karls atbildēja. Tā ir bulta. Tādas izmanto arbaletos.

Asads apjucis paskatījās uz viņu. Ko tu teici? Kur? Amuletos?

Karls nopūtās. Arbalets ir loks, kuru uzvelk ar īpašu mehānismu. Tas šauj ar lielu spēku.

-     Okei, es redzu. Turklāt šauj precīzi.

-    Jā, loti precīzi.

Pagriezušies viņi saprata, ka ir iekrituši slazdā.

Otrā galā ieplestām kājām stāvēja Torstens Florins, bet aiz viņa Ulriks Dibels-Jensens un Ditlevs Prams. Pēdējais bija uzvilcis arbaletu un tēmēja uz viņiem

"Tas nevar būt," Karls nodomāja un iesaucās: Ātri aiz mērķiem, Asad!

Viņš ar līganu kustību izvilka no maksts pistoli un pavērsa to pret bariņu mirklī, kad Prams izšāva bultu.

Karls dzirdēja, kā Asads metas aiz mērķa plāksnes brīdī, kad bulta caururba viņa labo plecu un pistole nokrita zemē.

Dīvainā kārtā tas nesāpēja. Karls tikai konstatēja, ka ir aizsviests pusmetru atpakaļ un tagad ir pienaglots pie mērķa, bet asiņojošā brūcē redzams tikai bultas gals.

-    KUNGI, SACĪJA FLORĪNS. Kāpēc jūs nostādāt mūs šādā situācijā? Ko lai mēs ar jums iesākam?

Karls mēģināja savaldīt sirdspukstus. Viņi bija izvilkuši bultu un iešļircinājuši brūcē kādu šķidrumu, kas viņam gandrīz lika noģībt, taču puslīdz apturēja asiņošanu.

Nelāga situācija, tie trīs vīri bija ārkārtīgi apņēmīgi.

Pa to laiku Asads pauda sašutumu par to, kā viņi bija izvilkti hallē un piespiesti apsēsties zemē ar muguru pret vienu no būriem.

-    Vai jūs nesaprotat, kas notiek, ja uzbrūk policistiem dienestā? viņš sauca.

Karls piesardzīgi pabikstīja viņam pa kāju, tas Asadu uz mirkli nomierināja.

-Viss ir ļoti vienkārši, Karls sacīja, un ik vārds dunēja viņam rumpī. Jūs tagad ļausiet mums iet. Tad redzēsim, kas notiks pēc tam. Jūs neko neiegūsiet, draudot mums vai turot mūs ieslodzītus.

-     Ak tā! Tas bija Ditlevs Prams, viņam rokā joprojām bija šaušanai gatavs arbalets. Viņš varētu vismaz mērķēt uz citu pusi. Mēs taču neesam stulbi. Mēs zinām: jūs turat mūs aizdomās par slepkavību. Jūs esat pieminējuši vairākas epizodes. Esat sazinājušies ar mūsu advokātu. Esat atraduši saistību starp Finnu Olbeku un mani. Jūs domājat, ka zināt kaut ko par mums un piepeši atklāsies tā sauktā patiesība. Viņš pienāca tuvāk, un viņa ādas zābaki apstājās Karlam pie kājām. Taču šī patiesība saistās ne tikai ar mums trim. Ja jums izdosies par savu patiesību pārliecināt daudzus, tad tūkstošiem cilvēku zaudēs iztiku. Nekas nav vienkārši, Kari Merk.

Viņš norādīja uz halli. Tiks iesaldētas milzu bagātības. To nevēlamies ne mēs, ne kāds cits. Tāpēc es teikšu tāpat kā Torstens: ko lai ar jums iesākam?

-     Mums tas jānodara tīri, drebošā balsī un ieplestām acu zīlītēm sacīja lielais vīrs Ulriks Dibels-Jensens. Par viņa nolūku nebija nekādu šaubu, taču Karls juta, ka Torstens Florīns šaubās. Viņš vilcinājās un domāja.

-     Ko jūs teiktu, ja mēs jūs atlaistu un jūs saņemtu vienu miljonu katrs? Nekavējoties. Tiklīdz slēgsiet lietu, nauda būs kontā. Ko teiksiet?

Protams, viņiem būtu jāpiekrīt. Ko gan citu? Par alternatīvu katrā ziņā bija bēdīgi domāt.

Florīns paskatījās uz Asadu, kas sēdēja un māja ar galvu. Gudrs čalis.

-     Un jūs, Merk? Vai esat tikpat pielaidīgs kā tas Mustafa? Florīns jautāja.

Karls uzmeta viņam smagu skatienu. Tad pamāja arī viņš.

-    Es gan jūtu, ka ar to nepietiek, bet mēs varam summu divkāršot. Divi miljoni katram par klusēšanu, mēs to izdarīsim diskrēti. Vai esam vienojušies? Florīns jautāja.

Abi pamāja ar galvu.

-     Tad man jānoskaidro vēl tikai viena lieta. Atbildiet godīgi. Ja es pieķeršu jūs melos, darījums nenotiks. Skaidrs?

Viņš negaidīja atbildi. Kāpēc jūs no rīta pieminējāt laulāto pāri no Langelandes? Es saprotu par Kori Bruno, bet laulāto pāri? Kāds mums ar to sakars?

-    Pamatīga izmeklēšana, Karls atbildēja. Mums pārvaldē ir kāds vīrs, kurš gadiem ilgi seko šādām lietām.

-    Tam taču nav nekādas saistības ar mums, Florīns uzsvēra.

-Jūs gribējāt godīgu atbildi, pamatīga izmeklēšana ir atbilde, Karls atkārtoja. Uzbrukuma veids, vieta, metode, laiks. Tas atbilst jums.

Šajā brīdī banda parādīja, uz ko ir spējīga.

-    Atbildi! iekliedzās Ditlevs Prams, ietriekdams arbaleta galu Karlam brūcē.

Viņš pat nepaspēja iekliegties, kad kakls aizžņaudzās sāpēs. Prams sita atkal un atkal.

-    Atbildi! Kāpēc jūs saistāt mūs ar pāri no Langelandes? Prams kliedza.

Viņš grasījās sist vēl stiprāk, kad iejaucās Asads.

-     Ķīmijai bija viens auskars! viņš iesaucās. Tas atbilda tam, kuru atrada tur uz vietas. Viņa glabāja to kastē, tur tas atradās kopā ar citām mantām no jūsu noziegumiem. Jūs tak zināt.

Ja Karlam būtu palicis vēl kaut mazliet spēka, viņš Asadam uzsvērti parādītu, ka jātur mute. Tagad bija par vēlu.

Viņi abi to tūlīt ieraudzīja Torstena Florīna sejā. Viss, no kā šie trīs vīrieši baidījās, tagad bija kļuvis par realitāti. Pret viņiem bija pierādījumi. īsti pierādījumi.

-    Es pieņemu, ka ari citi policijā zina par šo kasti. Kur tā ir tagad?

Karls neko neteica, viņš tikai skatījās apkārt.

No vietas, kur viņi sēdēja, līdz durvīm bija desmit metru. No turienes tālāk līdz mežmalai bija vēl vismaz piecdesmit. Caur mežu kāds kilometrs, un aiz tā slējās Gribskovas mežs. Neviena slēptuve nebija piemērotāka, tikai tas bija pārāk tālu un blakus nebija nekā, pilnīgi nekā, ko varētu izmantot par ieroci. Virs viņiem stāvēja divi vīri ar arbaletiem. Ko viņi varēja darīt?

Pilnīgi neko.

-     Mums tas jānodara tūlīt un tīri, nošņācās Ulriks DibelsJensens. Es atkārtošu vēl un vēl. Mēs nevaram tiem abiem ticēt. Viņi ir tādi paši kā citi, kam devām naudu.

Šajā mirklī Prama un Florīna sejas lēnām pavērsās pret biedru. Tajās varēja lasīt: tas nebija gudri teikts.

KAMĒR TRĪS VĪRI apspriedās, Asads un Karls pārmija skatienus. Asads atvainojās, un Karls piedeva. Kāda gan nozīme tam, ka Asads bija mazliet kļūdījies, ja šajā brīdī trīs vīri bez sirdsapziņas gatavoja viņu nāvi?

-    Labi, darīsim tā, bet mums nav daudz laika. Pārējie būs klāt pēc piecām minūtēm, sacīja Florins.

Dibels-Jensens un Prams tūlīt metās virsū Karlam, bet Florins pāris metru attālumā piesedza viņus ar arbaletu. Kārlu apstulbināja viņu efektivitāte.

Viņi ar līmlenti aizlīmēja viņam muti, atvilka rokas uz muguras un salīmēja arī tās. Tad parāva atpakaļ galvu un aizlīmēja acis. Karls mazliet pagriezās, tāpēc līmlente aizķērās aiz plakstiņiem un pavilka tos milimetru uz augšu. Caur šo mazo spraugu viņš pēc mirkļa pamanīja, kā Asads pretojās, spēra un sita, līdz viens no uzbrucējiem ar būkšķi nokrita zemē. Karls redzēja, ka tas ir Dibels-Jensens, pilnigi paralizēts pēc sitiena ar plaukstas malu pa kaklu. Florīns nosvieda arbaletu un metās palīgā. Kamēr tie abi uzveica Asadu, Karls piecēlās un sāka skriet uz gaismu, kas plūda no durvīm.

Šādā stāvoklī viņš nespētu palīdzēt Asadam cīņā. Viņš varēja palīdzēt tikai aizbēgot.

Karls dzirdēja vīrus kliedzam, ka viņš netikšot tālu. Muižas puiši viņu noteikti noķers un atvedīs atpakaļ. Uz tādu pašu likteni kā Asadam hiēnas būrī.

Gaidi hiēnu! viņi kliedza.

"Viņi ir jukuši," Karls nodomāja, cenzdamies orientēties pa mazo spraudziņu zem līmlentes.

Tad viņš izdzirda mašīnas pie galvenajiem vārtiem. To bija daudz.

Ja ļaudis mašīnās bija tādi paši kā vīri hallē, viņa dzīve bija galā.

40. NODAĻA

9

TIKLĪDZ VILCIENS SĀKA ripot un gulšņu dunoņa ieslīdēja mierīgā ritmā, balsis Kimijas galvā pieņēmās spēkā. Ne trokšņainas un uzstājīgas, bet neatlaidīgas un pašpārliecinātas. Viņa pamazām bija pie tā pieradusi.

Tas bija moderns vilciens, ne tāds kā vecie, sarkanie Gribskovas sliežu autobusi, kas pirms daudziem gadiem bija aizveduši viņu un Bjarni turp pēdējo reizi. Daudz kas bija mainījies.

Toreiz bija traki laiki. Viņi dzēra, šņauca kokaīnu un priecājās visu dienu no mirkļa, kad aiz vilciena loga pavērās ainava, līdz brīdim, kad Torstens lepni izrādīja viņiem savu jaunieguvumu. Mežs, purvs, ezers un lauki. Nevainojama vieta medniekam. Ja tikai parūpējās, lai aizšautais medījums nenonāk valsts mežā, tad nevarēja būt labāk.

Kimija un Bjarne smējās par Torstenu. Nebija nekā komiskāka par vīrieti, kas drūmā nopietnībā staigā zaļos gumijas zābakos ar aukliņām. Taču Torstens to nemanīja, mežs piederēja viņam, un te viņš valdīja pār visiem zvēriem, uz ko vien bija vērts mērķēt Dānijas dabā.

Pāris stundu viņi bija šāvuši stirnas, fazānus un beidzot jenotu, kuru Kimija pati bija sagādājusi Torstenam no Nautilus. Šo žestu viņš novērtēja. Bet pēc tam viņi, uzticīgi rituālam, bija noskatījušies Clockwork Orange Torstena kinoteātrī. Monotona un miegaina diena, kurā pārāk daudz kokaīna un jo īpaši alkohola padarīja viņus gurdenus un atņēma enerģiju, kas būtu nepieciešama jaunu upuru meklēšanai.

Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad Kimija tur viesojās, bet viņa atcerējās visu, it kā tas būtu noticis vakar. Par to parūpējās balsis.

"Viņi šodien tur būs visi trīs. Tu saproti, Kimij? Tev ir radusies tāda izdevība!" tās bez mitas skandināja.

Kimija bridi nopētīja pārējos pasažierus, tad iebāza roku somā un aptaustīja rokasgranātu, pistoli ar trokšņa slāpētāju, mazo plecu somiņu un savu mīļoto sainīti. Šajā somā bija viss, kas viņai vajadzīgs.

DŪEMOSES PIETURĀ VIŅA nogaidīja, līdz pārējie pasažieri bija aizvesti vai aizbraukuši ar velosipēdiem, kas stāvēja pie sarkanās nojumes.

Kāds šoferis pajautāja Kimijai, vai viņu nevajag aizvest, bet viņa tikai pasmaidīja. Arī tā varēja izmantot smaidu.

Kad perons bija tukšs un arī ceļš tikpat pamests kā pirms viņu ierašanās, Kimija aizgāja līdz perona galam, nolēca uz šķembām un pa sliedēm devās uz mežmalu, līdz atrada vietu, kur varēja paslēpt somu.

Viņa izņēma mazo plecu somiņu, uzlika to šķērsām pār krūtīm, sabāza džinsu galus zeķēs un pastūma lielo somu zem krūma.

Mammīte drīz atgriezīsies, mīlulīt. Nebaidies, viņa sacīja, bet balsis viņu skubināja.

Valsts mežā bija viegli orientēties. Tikai daži metri pa ceļu, tad garām mazam veikaliņam, un viņa jau bija uz takas, pa kuru varēja nokļūt Torstena īpašuma otrā pusē.

Neraugoties uz balsu nepacietību, laika viņai bija gana. Kimija pacēla acis uz pēdējiem krāsu plankumiem, kas karājās zaros, un ieelpoja gaisu, kurā rudens spēks un krāsas savienojās smaržā.

Tik daudz gadu viņa nebija to spējusi. Tik daudz gadu.

Sasniegusi ugunsdrošības joslu, Kimija konstatēja, ka tā ir izveidota platāka. Viņa apgūlās mežmalā un pāri joslai lūkojās uz žogu, kas šķīra Torstena mežu no valsts meža. Daudzie

Kopenhāgenas ielās pavadītie gadi bija viņai iemācījuši, ka novērošanas kameras parasti nav lielas. Viņa lēnām noskenēja kokus un dzīvžogu, līdz atrada, kur tās piestiprinātas. Nogriezni, kur atradās viņa, bija četras kameras divas stacionārās un divas, kas visu laiku grozījās simt astoņdesmit grādu leņķī. Viena no stacionārajām kamerām raudzījās tieši uz viņu.

Tad Kimija ielīda atpakaļ krūmos un apsvēra situāciju.

Josla bija deviņus vai desmit metrus plata. Svaigi pļauta zāle, ne garāka par divdesmit centimetriem. Tātad diezgan atklāta un līdzena platība. Kimija paskatījās uz abām pusēm tas pats visur. Patiesībā bija tikai viena iespēja nemanītam nokļūt pāri joslai, un tas nebija pa zālīti.

Tas bija no koka uz koku, no zara uz zaru.

Kimija apdomājās. Ozols šajā joslas pusē bija augstāks par skābardi otrā pusē. Spēcīgi, līki zari, kas sniedzās piecus sešus metrus pāri joslai. Otrs koks bija mazāks, ar trauslākiem zariem. Lecot no augstā koka uz zemo, kritiens iznāca pāris metru, bet vajadzēja lēkt ari uz priekšu, lai nokļūtu tuvāk stumbram, citādi zari neizturētu.

Kimijai nekad nebija padevusies kāpšana kokos. Viņas māte aizliedza rotaļāties vietās, kur varēja nosmērēt drēbes, un, kad mātes vairs nebija, pazuda arī vēlēšanās.

Lielais ozols bija skaists koks. Līki, izvirzīti zari ar raupju mizu. Patiesībā tajā nebija grūti uzkāpt.

Sajūta bija lieliska. Tev kādreiz to vajadzētu izmēģināt, Mille, viņa noteica, virzīdamās augšup.

Tikai nokļuvusi augšā, Kimija kļuva domīga. Attālums līdz zemei piepeši bija tik reāls, lēciens lejup uz skābarža gludajiem zariem tik noteikts. Vai viņa tiešām to spēs? No zemes tas izskatījās tik viegli, bet no šejienes vairs ne. Ja viņa nokritīs, ar viņu būs cauri. Viņa salauzīs locekļus. Tie pamanīs viņu novērošanas sistēmā. Notvers viņu, un viss būs pagalam. Kimija viņus pazina. Tad atriebsies viņi.

Kimija brīdi sēdēja un centās aprēķināt, kādam jābūt atspērienam. Pēc tam viņa uzmanīgi piecēlās, ar rokām atmuguriski tverdamās pie ozola zariem.

Lēcienā viņa saprata, ka atspēriens ir bijis pārāk spēcīgs. Viņa to aptvēra, lidodama pa gaisu un redzēdama, ka stumbrs pienāk pārāk tuvu. Kimija juta, ka salauž pirkstu, cenzdamās izvairīties no sadursmes ar stumbru, bet refleksi ņēma virsroku. Ja nederēja viens pirksts, palika vēl deviņi. Par sāpēm viņa domās vēlāk. Šobrīd Kimija turējās pie koka un konstatēja, ka skābaržiem stumbra lejasdaļā ir mazāk zaru nekā ozoliem.

Viņa norāpās kādu gabalu lejup, tad satvēra zemāko zaru un novērtēja, ka līdz zemei joprojām ir trīs četri metri. Viņa nolaidās pār zaru, brīdi karājās, kamēr lauztais pirksts kaut kā iekārtojās, un tad pievirzījās tuvāk stumbram. Ar vienu roku apķērusi stumbru, cik vien labi spēja, Kimija palaida vaļā otru roku un šļūca lejā. Pēdējā gabalā līdz zemei zari un māzeri saskrāpēja viņas rokas un kaklu līdz asinīm.

KIMIJA PASKATĪJĀS UZ savu izslējušos pirkstu un ierāva to vietā, sāpju viļņiem atbalsojoties pa visu augumu. Viņa neizdvesa ne skaņas. Ja vajadzētu, viņa šo pirkstu nošautu pavisam nost.

Viņa noslaucīja asinis no kakla un iegāja meža ēnās, tagad īstajā žoga pusē.

Tas bija jauktu koku mežs, to viņa atcerējās no iepriekšējām medībām. Egles puduros, mazas laucītes ar nesen iestādītiem lapu kokiem un milzīgi gabali ar mežonīgi saaugušiem bērziem, vilkābelēm, skābaržiem un atsevišķiem ozoliem.

Mežā stipri smaržoja pēc trūdošām lapām. Pēc piecpadsmit uz bruģa pavadītiem gadiem to sajūt asi.

Tagad balsis pieprasīja, lai Kimija pasteidzas un tiek ar to galā. Lai konfrontācija notiek pēc viņas nosacījumiem. Taču Kimija neklausījās. Viņa zināja, ka laika pietiek. Kad Torstens,

Ulriks un Ditlevs bija uzsākuši asiņainās rotaļas, tās nebeidzās, iekams viņi nebija atēdušies. Un tas nenotika tik ātri.

Es iešu gar mežmalu un ugunsdrošības joslu, viņa skaļi sacīja, lai balsis padotos. Tas ir tālāks ceļš, bet mēs tik un tā nonāksim līdz mājai.

Tieši tāpēc viņa ieraudzīja melnos vīriešus stāvam un gaidām ar seju pret mežu. Tieši tāpēc redzēja būri ar trako dzīvnieku. Tieši tāpēc pamanīja vīriem virs biksēm aizsargus, kas sniedzās līdz pat cirkšņiem.

Tieši tāpēc viņa tomēr iegāja mežā un nogaidīja.

Tad atskanēja pirmie saucieni un pēc piecām minūtēm pirmie šāvieni.

Viņa bija mednieku zemē.

41. NODAĻA

VIŅŠ SKRĒJA, PALIECIS galvu atpakaļ, lai varētu saskatīt zemi zem kājām kā ņirboņu no sausām lapām un nodevigiem zariem. Tālu aiz viņa kādu laiku skanēja Asada niknie protesti, un beidzot viss palika kluss.

Viņš samazināja ātrumu, raustija līmlenti uz muguras. Deguns izkalta, raujot iekšā gaisu. Galva atgāzta, lai varētu kaut ko saredzēt.

Vajadzētu noraut lenti no acīm, vispirms tieši to. Pēc brīža viņi nāks no visām pusēm. Mednieki no mājas un dzinēji velns viņu zina, no kurienes. Viņš apgriezās riņķī, bet pa šauro spraudziņu redzēja kokus un tikai kokus, tad atkal dažas sekundes skrēja, līdz kāds zemu augošs zars iebelza pa galvu, aizsviezdams viņu atpakaļ.

-    Velns! viņš iestenējās. Nolādēts!

Viņš ar grūtībām pieslējās kājās un sameklēja kādu nolauztu zaru acu augstumā, piegāja pavisam tuvu pie stumbra, lai zara gals paslīdētu zem līmlentes pie vienas nāss, un ar uzmanīgu kustību spieda augumu uz leju. Lente nostiepās pakausī, bet neatrāvās no acīm. Tā bija pārāk stipri pielipusi pie plakstiem.

Viņš spieda vēlreiz, cenzdamies turēt acis ciet, taču atkal sajuta, kā plaksti seko kustībai, izgriežot acu baltumus uz āru.

-    Velns parāvis! viņš lādējās un sāka mētāt galvu no vienas puses uz otru, zaram skrāpējot vienu plakstiņu.

Tad viņš pirmo reizi izdzirdēja dzinējus. Tie nebija tik tālu, kā viņš bija cerējis. Varbūt tikai dažus simtus metru, mežā to bija grūti novērtēt. Viņš pacēla galvu, zara gals izslīdēja no lentes apakšas, un viņš konstatēja, ka tagad var diezgan brīvi skatīties vismaz ar vienu aci.

Priekšā bija biezs mežs. Gaisma krita nevienmērīgi, un, patiesību sakot, viņam nebija ne jausmas, kur ir kura debespuse. Ar to vien pietika, lai aptvertu, ka pavisam drīz ar Kārlu Merku varētu būt cauri.

PIRMAIS ŠĀVIENS ATSKANĒJA, kad Karls bija šķērsojis pirmo klajumu, un tagad dzinēji bija tik tuvu, ka viņš bija spiests mesties zemē. Cik varēja spriest, ugunsdrošības josla bija tieši priekšā, un aiz tās aizvijās taka cauri valsts mežam. Taisnā līnijā viņš nevarēja būt vairāk kā septiņsimt astoņsimt metru no vietas, kur stāvēja mašīna, bet kāds no tā labums, ja viņš nezināja, kurā virzienā tas ir?

Karls redzēja putnus paceļamies spārnos virs meža un dzirdēja kustamies krūmus. Dzinēji kliedza un dauzīja koka gabalus. Zvēri bēga.

"Ja viņiem ir suņi, mani atradīs kā nieku," viņš nodomāja, pievērsdams skatienu lapu kaudzei, ko vējš bija sametis nogāzta koka žuburainajos zaros.

Kad atskrēja pirmās stirnas, Karls no šoka salēcās, instinktīvi aizvēlās uz lapu kaudzi un grozījās un raustījās, lai tajā ieraktos.

"Tagad elpo pavisam lēni un mierīgi," viņš domāja pēc trūdiem smaržojošajā kaudzē. Velns, kaut tikai Florins nebūtu apgādājis savus dzinējus ar mobilajiem telefoniem un nevarētu paziņot, ka šobrīd viņi tuvojas izmukušam policistam, kurš nekādā gadījumā nedrīkst tikt projām! Kaut nu nebūtu! Bet vai tas bija ticams? Vai tāds vīrs kā Torstens Florins būtu piemirsis šādus piesardzības pasākumus? Nē, nekādā ziņā. Protams, dzinēji zināja, ko ieraudzīs.

Gulēdams zem lapu kaudzes, Karls sajuta, ka brūce ir atvērusies. Iztecējušās asinis pielipināja kreklu pie miesas. Ja te bija suņi, tie šajā mirklī viņu saoda, bet, ja viņš tā gulēs ļoti ilgi, tad noasiņos.

Un kā gan viņš tad spēs palīdzēt Asadam? Bet, ja viņš šajos apstākļos izdzīvotu un Asads ietu bojā, tad kā viņš pēc tam vēl spētu skatīties sev acīs? To nu nevarēja pieļaut. Reiz jau viņš bija zaudējis pārinieku. Bija viņu pievīlis. Diemžēl.

Karls dziļi ievilka elpu. Tas nedrīkstēja notikt vēlreiz. Lai viņam tālab būtu jādeg elles ugunīs, jānonāk cietumā vai jāzaudē dzīvība.

Viņš aizpūta lapas no acīm un sadzirdēja šņākoņu, kas lēnām pieņēmās spēkā un pārvērtās elsošanā un klusās rejās. Karls juta, ka pulss paātrinās un brūce dun plecā. Ja tas bija suns, tad visam beigas.

Tālumā dzinēju mērķtiecīgie soļi kļuva skaidrāki. Viņi smējās, kliedza un zināja, kas tiem jādara.

Tad šīs asās, lūstošās skaņas krūmos apklusa, un piepeši Karls apjauta, ka zvērs stāv un skatās uz viņu.

Viņš aizpūta no acīm vēl pāris lapu un ieraudzīja lapsas noliekto galvu. Tai bija sarkanas acis un putas ap purnu. Dzīvnieks elsa, it kā būtu nopietni slims; visi muskuļi drebēja, it kā tam saltu.

Lapsa iešņācās, ieraudzījusi Kārlu samirkšķinām acis starp lapām. Iešņācās, kad viņš pārstāja elpot. Atieza zobus vājprāta ņurdienā un noliektu galvu līda viņam tuvāk.

Piepeši tā sastinga, pacēla galvu un paskatījās uz aizmuguri, it kā tur saostu briesmas. Tad atkal pagrieza galvu pret Kārlu un pēkšņi, it kā spētu domāt, pa zemi līda viņam pretim un nogūlās pie viņa kājām, parakdamās zem lapām ar savu pilošo purnu.

Strupi elsodama, lapsa gulēja un gaidīja, lapu paslēpta. Tieši tāpat kā viņš.

Gaišā laucītē tālumā bija sapulcējies irbju bariņš. Kad tās, dzinēju trokšņošanas izbiedētas, pacēlās gaisā, atskanēja vairāki šāvieni. Pie katra šāviena Kārlu pāršalca aukstuma viļņi, bet lapsa viņam pie kājām trīsēja.

Viņš redzēja, kā mednieku suņi atskrien, lai savāktu putnus, un driz arī paši mednieki iezīmējās kā silueti pret kailajiem krūmiem.

Viņu varēja būt deviņi vai desmit. Visi šņorzābakos un biksēs līdz ceļiem. Kad tie nāca tuvāk, Karls pazina vairākus no sabiedrības elites.

"Vai es varētu atklāties?" viņam uz mirkli iešāvās prātā, līdz viņš pamanīja namatēvu un abus viņa draugus, kas nāca pa pēdām pirmajiem medniekiem. Abiem pēdējiem rokā bija šaušanai gatavi arbaleti. Ja Florīns, Dibels-Jensens vai Prams viņu pamanīs, tad izšaus, daudz nedomādami. Izskaidros to kā nejaušu šāvienu. Pārējie mednieki apstiprinās šo stāstu. Viņš zināja, ka te valda liels kopības gars. Viņi noraus līmlenti un liks tam izskatīties pēc nelaimes gadījuma.

Tagad arī Karla elpas vilcieni kļuva īsāki un īsāki. Kas būs ar Asadu? Kas notiks ar viņu pašu?

Kad mednieki kopā ar rūcošajiem suņiem stāvēja tikai pāris metru no kaudzes, lapsa pie viņa kājām sāka dzirdami elpot un piepeši izlēca no kaudzes. Tā ieķērās ar zobiem pirmajā medniekā un plēsa viņam cirkšņus ar visu savu mazā zvēriņa spēku. Jaunais vīrietis izgrūda atbaidošu kliedzienu, tas bija kliedziens nāves bailēs. Suņi ķēra pēc lapsas, bet lapsa nikni metās tiem pretī, izplestām kājām nolaida urīnu un tad skrēja, ko kājas nes.

Ditlevs Prams nomērķēja. Karls nedzirdēja, kā bulta nosvilpa gaisā, bet tālumā saklausīja lapsas iegaudošanos, rejas un lēno agoniju.

Suņi paošņāja lapsas urīnu, un viens no tiem pabāza purnu vietā, kur lapsa bija gulējusi pie Karla kājām, taču Kārlu nesaoda.

"Lai Dievs svētī to lapsu un viņas mīzalus," Karls nodomāja, kamēr suņi sapulcējās ap saviem saimniekiem. Ievainotais vīrietis gulēja zemē pāris metru attālumā un kliedza krampju sarautām kājām. Medību biedri noliecās pār viņu un apkopa ievainojumus. Viņi saplēsa lakatus, apsēja brūces un pacēla ievainoto.

-     Labs šāviens, Ditlev! Karls izdzirdēja Torstena Florina balsi, kad Ditlevs atgriezās ar netīru nazi un lapsas asti rokā. Tad Florīns pagriezās pret vīriem aizmugurē. Diemžēl, draugi, medības nu ir galā. Vai parūpēsieties, lai Saksenholds tūlīt nokļūst slimnīcā? Es pasaukšu dzinējus, un tie viņu aiznesīs. Lai viņu sapotē pret trakumsērgu. Nekad jau nevar zināt, vai ne? Un lai viņš visu laiku ar pirkstu stingri nospiež artēriju, citādi neizdzīvos.

Florīns uzsauca kaut ko starp kokiem, un no ēnām iznāca bariņš melnu vīru. Četrus no tiem Florīns nosūtīja kopā ar medniekiem, bet pārējiem četriem lika palikt tepat. Diviem bija tādi paši medību ieroči kā Florinam.

Kad mednieki ar vaimanājošo vīrieti bija nozuduši, trīs internātskolas biedri un četri tumšie vīri sastājās aplī.

-     Mums nav daudz laika, Florīns sacīja. Tas policists ir tikai pāris gadu vecāks par mums, mēs nedrīkstam novērtēt viņu par zemu.

-     Ko mēs ar viņu iesāksim, kad ieraudzīsim? jautāja DibelsJensens.

-     Iztēlosimies, ka viņš ir lapsa.

KARLS ILGI KLAUSĪJĀS, līdz bija drošs, ka vīri ir izkliedējušies un dodas uz meža tālāko galu. Tātad ceļš uz māju ir brīvs. Brīvs, ja vien pārējie melnie vīri neatgriezīsies, lai pabeigtu darbu.

"Tagad skrien!" viņš nodomāja, izslējās un atgāza galvu, lai puslīdz brīvā acs varētu vest viņu caur biezo pamežu.

"Varbūt hallē ir kāds nazis. Varbūt es varu pārgriezt līmlenti. Varbūt Asads ir dzīvs. Varbūt Asads ir dzīvs," domas skrēja viņam caur galvu, kamēr krūmi plosīja drēbes, bet no brūces plecā pilēja asinis.

Tagad viņam sala. Rokas uz muguras trīcēja. Vai viņš bija zaudējis pārāk daudz asiņu un jau bija par vēlu?

Piepeši Karls izdzirdēja, kā kaut kur tuvumā uzņem ātrumu un aizbrauc vairāki džipi. Tad jau vairs nebija tālu.

Tieši bridi, kad viņš tā nodomāja, bulta aizsvilpa tik tuvu garām viņa galvai, ka viņš to sajuta. Tā ietriecās koka stumbrā viņam priekšā tik stipri, ka neviens to nespētu izvilkt.

Karls pagriezās, bet neko neredzēja. Kur viņi bija? Tad atskanēja šāviens, un tuvumā tika uzplēsta koka miza.

Dzinēju saucieni piepeši kļuva skaidrāki. "Skrien, skrien, skrien!" Karla galvā sauca kāda balss. "Nekrīti! Aiz tā krūma un tad aiz nākamā, lai viņi nevar nomērķēt. Vai te ir kāda vieta, kur paslēpties? Vienalga kur?"

Karls zināja, ka viņu noķers. Zināja, ka mirt nebūs vienkārši. Tieši tā jau tie lopi guva savu apmierinājumu.

Viņš juta sirdi dauzāmies krūtīs tik stipri, ka puksti bija skaidri saklausāmi.

Karls pārlēca pār strautiņu un juta kurpes gandrīz iestiegam dubļos. Zoles kļuva smagas kā svins, kājās uzkrājās pienskābe. "Tikai skrien!"

Mazliet sāņus viņš samanīja klajumu. Droši vien šajā vietā viņš un Asads bija ielīduši teritorijā, ja jau strautiņš palika tieši aizmugurē. Tātad viņam jāskrien pa labi, augšā un pa labi. Vairs nevarēja būt tālu.

Tagad mednieki izšāva atkal un šoreiz stipri garām, bet piepeši Karls stāvēja pagalmā pavisam viens, stipri pukstošu sirdi un tikai desmit metru no halles platajām durvīm.

Karls bija pusceļā, kad nākamā bulta ietriecās zemē viņam blakus. Tas nebija nejauši, ka tā netrāpīja. Tā bija izšauta tikai tādēļ, lai atgādinātu: ja viņš neapstāsies, sekos nākamā.

Šajā brīdī visi aizsardzības mehānismi izslēdzās. Karls mitējās skriet. Viņš stāvēja, pievērsis skatienu zemei, un gaidīja, kad mednieki metīsies virsū. Kad šis skaistais bruģētais pagalms kļūs par viņa upurēšanas vietu.

Dziļi ievilcis elpu, Karls pagriezās. Uz viņu skatījās ne tikai trīs viri un četri dzinēji, bet ari bariņš tumšu bērnu ar ziņkārīgām acīm.

Ir labi, varat iet, Florīns nokomandēja, un melnie vīrieši pameta grupu un aizgaiņāja bērnus sev pa priekšu.

Pēdīgi palika tikai Karls un tie trīs. Viņi bija nosvīduši un greizi smaidīja. Lapsas aste karājās pie Ditleva Prama arbaleta.

Medības bija galā.

42. NODAĻA

VIŅI STŪMA KĀRLU sev pa priekšu, bet viņš raudzījās grīdā. Gaisma hallē bija griezīga, un viņš nevēlējās tādā ieraudzīt Asada mirstīgās atliekas, atteicās būt par liecinieku tam, ko hiēnas maļošie žokļi var izdarīt ar cilvēka ķermeni.

Viņš vispār vairs nevēlējās neko redzēt. Banda varēja darīt ar viņu, ko gribēja, bet uz to skatīties viņš nevēlējās.

Piepeši Karls izdzirdēja vienu no vīriem iesmejamies. Šie smieldi nāca no tālienes un aizvilka abu pārējo smieklus sev līdzi. Neomulīgi skaļu smieklu koris, kas lika Karlam aizmiegt acis, cik nu vien līmlente to ļāva.

"Kā gan var smieties par cita nelaimi un nāvi? Kas šos cilvēkus padarījis tik slimus?"

Tad viņš izdzirdēja kādu balsi izkliedzam lāstus arābu valodā. Guturālās, atbaidošās skaņas pauda briesmīgas dusmas, taču īsu mirkli tās Kārlu padarīja tik neizsakāmi priecīgu, ka viņš pacēla galvu.

Asads bija dzīvs.

Sākumā Karls nespēja saprast, no kurienes nāk šī skaņa. Viņš redzēja spožās restes un hiēnu, kas stāvēja un blenza uz viņiem. Tad viņš atlieca galvu un pamanīja Asadu. Viņa palīgs kā pērtiķis bija pieķēries pie būra griestiem, neprātīgām acīm un asiņainām švīkām uz rokām un sejas.

Tikai šajā brīdī Karls ievēroja, cik nelāgi hiēna klibo. Itin kā tās pakaļkāja būtu pārlauzta ar vienu sitienu. Dzīvnieks pie katra soļa viegli smilkstēja, un trīs vīru smiekli noklusa.

Cūkas! Asads bez cieņas kliedza no augšas.

Karls gandrīz pasmaidīja zem līmlentes. Pat tik tuvu nāvei šis vīrs nezaudēja dūšu.

-    Tu agri vai vēlu nokritīsi, un šoreiz zvērs zinās, kas tu esi, Florīns šņāca. Viņa acīs dega dusmas par to, ka Asads sakropļojis viņa zooloģiskā dārza izcilāko eksemplāru. Taču šim velnam bija taisnība Asads augšā nevarēja karāties mūžīgi.

-     Es nezinu, atskanēja Ditleva Prama balss. Tas orangutāns augšā šķiet diezgan bezbailīgs. Ja viņš uzkritīs hiēnai ar visu svaru, tas nenāks zvēram par labu.

-    Man nospļauties par hiēnu, viņa tik un tā nav izdarījusi paredzēto, atteica Florīns.

-    Ko mēs darīsim ar tiem abiem? Šis jautājums atskanēja klusi, pavisam citā tonī. Atkal iejaucās Ulriks Dibels-Jensens. Viņš šķita mazāk iereibis nekā pirmīt. Ievainojamāks. Tādas bieži ir kokaīna kaifa atskaņas.

Karls pagriezās pret Ulriku. Ja viņš spētu runāt, tad sacītu, lai vīri laiž viņus vaļā. Slepkavība būs lieka, bezjēdzīga un bīstama. Ja viņi nākamajā dienā neieradīsies darbā, Roze sacels kājās visas nodaļas, pie Florīna notiks kratīšana un kaut ko noteikti atradīs. Tiem trim vajadzētu laist viņus vaļā un pacensties ātri nokļūt zemeslodes otrā pusē, kur viņi varētu slēpties mūžīgi. Tā būtu viņu vienīgā iespēja.

Taču Karls neko nespēja pateikt, līmlente bija pārāk stingri nostiepta pār muti. Turklāt viņi neuzķertos. Torstens Florīns nevairītos nekādu līdzekļu, lai noslēptu sava nozieguma pēdas, pat ja tādēļ vajadzētu nodedzināt visu muižu. To Karls tagad zināja.

-    Iemetīsim viņu pie tā otra. Man vienalga, kas notiek, Florīns mierīgi sacīja. Paskatīsimies vakarā, un, ja viss nebūs galā, ielaidīsim tur vēl citus zvērus. Izvēle ir liela.

Tagad Karls ierūcās un spēra ar kājām. Viņi nepienāks tuvu bez pretošanās. Ne jau vēl vienu reizi.

-    Kas notiek, Merk? Vai tu ar kaut ko neesi apmierināts?

Ditlevs Prams piegāja viņam pavisam klāt, izvairīdamies no neveiklajiem spērieniem. Tad viņš pacēla arbaletu un tēmēja uz aci, ar kuru Karls varēja redzēt.

-     Stāvi mierīgi! viņš nokomandēja.

Karls apsvēra, vai nespert vēlreiz, jo tad vismaz viss beigtos uzreiz, tomēr to nedarīja, un Prams pastiepa uz priekšu brīvo roku, satvēra acīm pārlīmēto lenti un rāva.

Karlam šķita, ka viņam norauj plakstiņus. Acis piepeši brīvi karājās dobumos, gaisma iesitās tīklenē un uz mirkli viņu apžilbināja.

Tad viņš tos ieraudzīja. Visus trīs reizē. Rokas ieplestas, kā gatavojoties tuvciņai. Acis vēstīja, ka tā būs viņa pēdējā cīņa.

Par spīti asiņu zudumam un vārgumam, Karls spēra un zem līmlentes rūca, ka šie maitas neizbēgs savam liktenim.

Kamēr viņš kliedza, garām pa grīdu aizšāvās ēna. Viņš redzēja, ka to pamana arī Florīns. Pēc tam viņi izdzirdēja grabēšanu tālāk hallē, tur nograbēja atkal un atkal. Viņiem garām uz gaismu aizskrēja kaķi. Kaķi pārvērtās par jenotiem, sermuliņiem un putniem, kas uzlidoja līdz alumīnija stieņiem zem stikla jumta.

-    Kas te notiek? iesaucās Florīns, bet Ulrika Dibela-Jensena acis sekoja pundurcūkas Iskājainajam skrējienam pa ejām un apkārt būriem. Ditlevs Prams saspringa, viņa skatiens kļuva modrs, un viņš uzmanīgi pacēla arbaletu no grīdas.

Karls atkāpās. Viņš dzirdēja, ka klaboņa halles dziļumā kļūst aizvien intensīvāka. Atbrīvoto dzīvnieku radītās skaņas daudzkāršojās.

Viņš dzirdēja Asada smieklus augšā pie restēm, dzirdēja trīs vīru lāstus un aizvien vairāk dipoņas, ņurdoņas, rējienu, svilpoņas un plīkšķošu spārnu.

Taču viņš nedzirdēja sievieti, iekams viņa neiznāca priekšā.

Piepeši viņa tur stāvēja, zeķēs sabāztiem džinsu galiem, vienā rokā pastiepusi uz priekšu pistoli ar klusinātāju, bet otrā neveikli sagrābusi saldētas gaļas gabalu.

Viņa izskatījās glīta, tur stāvēdama ar somiņu šķērsām pār krūtīm. Patiesībā skaista. Mierīgu seju un spožām acīm.

Ieraudzījuši šo skatu, trīs vīri apklusa un vairs nelikās zinis par dzīvnieku skraidīšanu. Visi trīs bija kā paralizēti. Viņus nesatrieca ne pistole, ne sievietes parādīšanās, bet gan tas, ko viņa simbolizēja. Tas bija acīmredzami. Kā melnais linča tiesas upuris klana priekšā. Kā ķeceris pie inkvizitora.

-     Sveiki! sieviete sacīja, pamādama katram ar galvu. Met to nost, Ditlev. Viņa pamāja uz Prama arbaletu un lika viņiem soli atkāpties.

-    Kimij! iesaucās Ulriks. Šajā vārdā bija gan pieķeršanās, gan bailes. Varbūt pieķeršanās pat vairāk.

Kimija pasmaidīja, kad pāris lokanu ūdru apostīja kājas vienam no vīriem, pirms nozuda brīvībā.

-    Šodien mēs visi tapsim brīvi, viņa sacīja. Vai nav brīnišķīga diena?

-Tu tur, viņa teica, paskatīdamās uz Kārlu. Atsper to ādas siksnu pie manis. Viņa norādīja Karlam, kur tā atradās pastumta zem hiēnas būra.

-     Nāc nu, mazulīt, viņa čukstēja būri, kur ievainotais dzīvnieks smagi elpoja. Trīs vīrus viņa ne mirkli neizlaida no acīm. Nāc un paņem gardumiņu.

Kimija iemeta gaļas gabalu aiz restēm un gaidīja, līdz dzīvnieka izsalkuma instinkts uzvarēja bailes. Kad hiēna tuvojās, Kimija pacēla no grīdas siksnu un piesardzīgi iebāza to caur restēm, līdz cilpa apņēma gaļas gabalu.

Pagāja bridis, iekams hiēna padevās, daudzo cilvēku un lielā klusuma apmulsināta.

Kad hiēna nolieca galvu pie gaļas un Kimija parāva siksnu, lai notvertu dzīvnieku cilpā, Ditlevs Prams metās skriet uz durvīm, bet abi pārējie ierēcās no dusmām.

Kimija pacēla pistoli un izšāva. Skaļi iebļāvies, Prams smagi nokrita ar galvu pret akmens grīdu. Kimija ar pūlēm piesēja cilpu pie restēm, bet dzīvnieks svaidīja galvu, lai atbrīvotos.

-    Piecelies, Ditlev, viņa klusi sacīja, bet, kad Ditlevs to nespēja, aizveda pie viņa abus pārējos. Viņa lika tiem pacelt Ditlevu.

Karls dzīvē bija redzējis, kā šāvieni aptur bēgšanu, bet nekad neko tik tīru un efektīvu kā ievainojumu, kas pāršķēla vīrieša gūžas kaulu uz pusēm.

Ditleva Prama seja bija balta, taču viņš neko neteica. Šķita, itin kā visi trīs vīrieši un Kimija būtu iesaistīti kopīgā ceremonijā, kuru nevarēja pārtraukt. Kaut kas kluss un bez vārdiem, bet labi pazīstams.

-    Atver būri, Torsten. Kimija palūkojās uz Asadu pie būra griestiem. Tas biji tu, kas pamanīja mani stacijā. Vari kāpt lejā.

-    Slava Allāham! augšā izsaucās Asads, izvilkdams kājas no restēm. Nokritis lejā, viņš nespēja ne piecelties, ne paiet. Visi locekļi bija pavisam notirpuši un jau krietnu laiku.

-    Izvelc viņu ārā, Torsten, Kimija sacīja, sekodama Torstena kustībām, līdz Asads gulēja uz grīdas.

-    Visi trīs ejiet būrī, viņa klusi pavēlēja.

-    Ak nē, es ne! Ulriks čukstēja. Es tev nekad nedarīju pāri. Vai tu neatceries, Kimij?

Viņš mēģināja izlūgties Kimijas žēlastību ar gaudulīgu grimasi, taču viņa nereaģēja.

-    Ej, viņa vienkārši noteica.

-    Tu tikpat labi vari mūs nogalināt, sacīja Torstens, palīdzēdams Ditlevam iekļūt būri. Neviens no mums cietumā neizdzīvos.

-    Es zinu, Torsten. Es dzirdu, ko tu saki.

Prams un Florīns neko neteica, bet Ulriks Dibels-Jensens vaimanāja. Viņa mūs nogalinās, vai jūs nesaprotat?

Kad būra durvis aizcirtās, Kimija pasmaidīja, atliecās atpakaļ un aizsvieda pistoli tik tālu hallē, cik vien spēja.

Tā nokrita ar skaļu, metālisku troksni.

Karls paskatījās uz Asadu palīgs sēdēja un smaidīdams berzēja locekļus. Ja neņem vērā to, ka asinis joprojām lēni pilēja viņam no rokas, tā bija ļoti vēlama notikumu attīstība.

Šajā mirklī visi trīs vīri sāka kliegt cits caur citu.

-     Meties viņai virsū! viens uzsauca Asadam.

-     Neuzticieties viņai, šņāca Florins.

Taču sieviete nepakustējās ne par milimetru. Tikai stāvēja un vēroja viņus, it kā tie spēlētu vecā, sen aizmirstā filmā, kas tagad mazliet negribīgi tiek atjaunota.

Tad viņa piegāja pie Karla un noplēsa līmlenti viņam no mutes. Es zinu, kas tu esi, viņa teica.

-    Es ari zinu, kas tu esi, Karls atbildēja un spirdzinoši brīvi ievilka gaisu plaušās.

Šī vārdu apmaiņa apklusināja vīriešu protestus.

Florins pienāca pie restēm. Ja jūs, policisti, tagad nereaģēsiet, tad pēc piecām minūtēm viņa būs vienīgā, kura šeit vēl elpos, vai jūs saprotat? Viņš pēc kārtas ieskatījās acīs Karlam un Asadam. Kimija nav tāda kā mēs, jūs saprotat? Nogalina viņa, nevis mēs. Jā, mēs uzbrukām cilvēkiem, piekāvām viņus līdz bezsamaņai, taču nogalināja tikai Kimija.

Karls pasmaidīja un papurināja galvu. Florins bija izdzīvotājs. Ikvienu krīzi vajag uzskatīt tikai par turpmāku panākumu sākumu. Neviens nepaliek guļam mūžīgi, līdz ierodas nāve ar izkapti. Viņš cīnījās un darīja to bez sirdsapziņas pārmetumiem. Vai tad viņi nebija mēģinājuši Kārlu nogalināt? Vai nebija iemetuši Asadu pie hiēnas?

Tad Karls pievērsa skatienu Kimijai. Viņš bija gaidījis smaidu, bet ne šo auksto, priekpilno grimasi. Viņa stāvēja kā transā un klausījās.

-Jā, paskatieties uz viņu. Vai tad viņa iebilst? Vai viņai ir jūtas? Paskatieties uz viņas pirkstu. Tas karājas. Vai viņa par to vaimanā? Nē, viņa ne par ko nevaimanā, arī ne par mūsu nāvi. Šie vārdi atskanēja no būra grīdas, kur Ditlevs Prams gulēja, iespiedis dūri atbaidošajā brūcē.

Mirkli Karlam acu priekšā aizslīdēja briesmīgie notikumi, ko banda reiz bija izraisījusi. Vai patiešām varēja būt tā, kā viņi apgalvoja? Vai ari tā bija tikai daļa no cīņas?

Tad atkal ierunājās Florins. Tagad viņš vairs nebija ne karalis, ne vadonis, bet vienkārši viņš pats. Mēs darbojāmies pēc Kristiānā Volfa pavēlēm, vai saprotat? Meklējām upurus pēc Kristiānā norādījumiem un metāmies tiem virsū kolektīvi, līdz mums apnika. Bet tā velna sieviete tikmēr stāvēja, atmetusi galvu, un gaidīja savu kārtu. Reizēm, protams, piedalījās arī viņa. Florins ieturēja pauzi un pamāja ar galvu, it kā to visu skaidri iztēlotos. Bet, ticiet man, nogalināja vienmēr viņa. Ja neskaita to reizi, kad Kristiāns saķērās ar viņas veco draudziņu Kori, vienmēr nogalināja viņa. Mēs sagatavojām viņai ceļu, neko citu. Viņa bija slepkava. Tikai viņa. Un viņa to gribēja.

-Ak kungs! iestenējās Ulriks Dibels-Jensens. Apturiet taču viņu, vai jūs nesaprotat! Torstens runā taisnību.

Karls juta, kā telpā un dziļi viņā pašā mainās noskaņojums. Viņš redzēja, kā Kimija pavisam lēni atver savu plecu somiņu, bet sasiets un bezspēcīgs neko nespēja darīt. Viņš redzēja, kā vīri aiztur elpu, pamanīja, kā Asads aptver notiekošo un no visa spēka cenšas pieslieties ceļos.

Kimija atrada somā meklēto un izņēma rokasgranātu, turēdama drošinātāju.

Tu neko neesi izdarījusi, mazo draudziņ, viņa sacīja, ieskatīdamās hiēnai acīs. Bet ar tādu kāju tu taču nevari dzīvot, vai ne?

Pēc tam viņa pievērsa skatienu Karlam un Asadam, bet Ulriks būrī kliedza, ka viņš ir nevainīgs un uzņemsies sev pienākošos sodu, ja vien viņi palīdzēs.

-Ja jums dzīvība dārga, tad kāpieties atpakaļ, Kimija ierunājās. Tūlīt!

Karls protestēja, tomēr kāpās atpakaļ, uz muguras sasietām rokām un sirdij mežonīgi dauzoties. Nāc, Asad! viņš sacīja, redzēdams, kā viņa palīgs lien pa grīdu.

Kad viņi bija pietiekami tālu, Kimija iebāza roku ar granātu somiņā, ar vienu rokas kustību caur restēm iemeta somu būra tālākajā kaktā un skrēja atpakaļ. Tikmēr Florins metās uz somu un veltīgi centās to izdabūt caur restēm. Tā uzsprāga, pārvēršot halli par īstu elli ar baiļpilniem dzīvnieku kliedzieniem un bezgalīgām atbalsīm.

Sprādziena vilnis aizmeta Kārlu un Asadu uz mazāku būru rindu, un būri sagāzās pār viņiem, nākamajā mirklī kļūdami par viņu glābiņu un aizsargu no nebeidzama stikla šķembu lietus.

Kad putekļi bija nosēdušies un skanēja tikai zvēru radītais troksnis, Karls sajuta, kā Asada roka sameklē viņa kāju metāla plākšņu un režģu mudžeklī.

Asads pavilka Kārlu uz priekšu un pārliecinājās, ka ar viņu viss kārtībā, pirms paziņoja, ka arī viņam nekas nekaitot. Tad viņš norāva līmlenti no Karla rokām.

Tas bija briesmīgs skats. Vietā, kur bija stāvējis būris, uz visām pusēm bija izsvaidīts metāls un ķermeņu daļas. Viens torss šeit, pāris locekļu tur. Sastinguši skatieni mirušās sejās.

Karls savā laikā bija daudz pieredzējis, bet nekad neko tādu. Parasti, kad notikuma vietā ieradās viņš un tehniķi, asinis jau bija mitējušās plūst un ķermeņi gulēja bez dzīvības.

Šeit robeža starp dzīvību un nāvi joprojām bija redzama.

-     Kur viņa ir? Karls jautāja, novērsdams skatienu no tā, kas reiz bija trīs vīrieši nerūsošā tērauda cietumā. Tehniskajai nodaļai te pietiks, ko darīt.

-    Es nezinu, Asads atbildēja. Diezin vai arī viņa kaut kur neguļ.

Viņš uzvilka Kārlu kājās. Karla rokas bija kā divi nejūtīgi piekari, kam nebija nekādas saistības ar viņu, tikai pukstošais plecs dzīvoja savu dzīvi.

-    Iesim ārā, Karls sacīja, kopā ar draugu dodamies uz gaismas pusi.

Tur viņus gaidīja Kimija izspūrušiem, pieputējušiem matiem un tik dziļām acīm, it kā tajās ietilptu visas pasaules bēdas un nelaimes reizē.

TUMŠĀDAINAJIEM VĪRIEM VIŅI pateica, lai tie turas pa gabalu. Viņus nesauks pie atbildības, viņiem nekas nedraud. Lai viņi parūpējas par dzīvniekiem un nodzēš ugunsgrēku. Sievietes piekļāva bērnus sev klāt, bet viri blenza uz halli, no kurienes dūmi draudīgi cēlās pār sašķldušo stikla jumtu.

Tad viens no viņiem izkliedza pāris vārdu, un piepeši visi sāka rosīties.

Kimija labprātīgi devās līdzi Asadam un Karlam. Parādīja viņiem taku uz ugunsdrošības joslu. Norādīja uz krampīšiem, kas atver vārtiņus. Pāris vārdos izstāstīja ceļu pa saules plankumiem apspīdētām meža takām uz dzelzceļu.

-    Varat darīt ar mani, ko gribat, viņa sacīja. Es vairs nedzīvoju, es apzinos savu vainu. Iesim uz staciju, tur ir mana soma. Es visu esmu pierakstījusi. Tur ir viss, ko atceros.

Karls centās turēties līdzi Kimijas tempam, stāstīdams viņai par atrasto kasti un lielo neziņu, kādā cilvēki dzīvojuši gadiem ilgi. Tagad to varēs pārvērst skaidrībā.

Kimija noslēdzās sevi, kad Karls pieminēja zaudējuma sāpes un brūces, ko Kimijai nepazīstamajos cilvēkos uzplēsusi neziņa par bērnu slepkavām un vecāku pazušanu. Cietuši bija ne tikai upuri.

Šķita, ka tas Kimiju nesasniedz. Viņa vienkārši gāja abiem pa priekšu, rokām ļengani nokarājoties, lauztais pirksts izslējies uz sāniem. Bija skaidri redzams, ka triju draugu slepkavība beidzot nogalinājusi ari viņu. Viņa pati tā bija teikusi.

"Tādi cilvēki cietumā ilgi nedzīvo," Karls nodomāja. Viņš to vienkārši zināja.

VIŅI SASNIEDZA DZELZCEĻU aptuveni simt metru no perona. Dzelzceļš stiepās caur mežu, gluži kā novilkts ar lineālu.

-    Es parādīšu, kur ir mana soma, Kimija sacīja un devās uz krūmiem netālu no sliedēm.

-     Neņemiet to, es paņemšu! iesaucās Asads un aizspraucās viņai priekšā. Viņš pacēla somu un pēdējos divdesmit metrus līdz peronam nesa to izstieptās rokās, it kā tur slēptos kāda tehniska ierīce, kas varētu viņu caururbt, ja viņš somu pārāk sakratītu.

Vecais labais Asads.

Kad viņi sasniedza perona galu, Asads atvēra somu un, par spīti Kimijas protestiem, apgāza to otrādi.

Tajā patiešām atradās piezīmju klade. Ātri ielūkojoties, tur bija redzamas daudzas cieši pierakstītas lappuses ar vietām, notikumiem un datumiem.

Tas bija neticams skats.

Tad Asads satvēra mazu auduma sainīti un pavilka mezglu, bet sieviete, tverdama pēc elpas, saķēra galvu.

To pašu darīja Asads, ieraudzījis sainīša saturu. Mazītiņš mumificējies cilvēciņš ar tukšiem acu dobumiem, pavisam melnu galvu un stīvi izstieptiem pirkstiem. Apģērbts pašās mazākajās leļļu drēbītēs.

Viņi redzēja, kā Kimija metas pie bērna līķīša, un atļāva viņai to paņemt un piespiest sev klāt.

-     Mazā Mille, tagad viss ir labi. Mammīte ir šeit, viņa tevi vairs nepametīs! Sieviete raudāja. Mēs vienmēr būsim kopā. Tu dabūsi mazu lācīti, un mēs spēlēsimies katru dienu.

Karls nekad dzīvē nebija piedzīvojis galējo piederības izjūtu, kāda rodas cilvēkam, kad viņš tūlīt pēc dzemdībām paņem rokās savu bērnu, taču bija sajutis tās trūkumu. Teorētiski. Mazliet pa gabalu.

Tagad viņš lūkojās uz sievieti un juta spēcīgus zaudējuma un sāpju viļņus dziļi sirdī, tie palīdzēja viņam saprast. Viņš pacēla savu vārgo roku līdz krūšu kabatai, izvilka mazo talismanu lācīti, kuru bija atradis Kimijas kastē, un sniedza to viņai.

Kimija neko neteica. Viņa stāvēja kā sastingusi un skatījās uz mazo rotaļlietu. Lēnām pavēra muti un pielieca galvu. Savilka lūpas, it kā grasītos raudāt, un nebeidzami ilgi svārstījās starp smaidu un asarām.

Viņai blakus stāvēja Asads, pilnīgi atbruņots, sarauktām uzacīm un savādi kluss.

Kimija piesardzīgi pasniedzās pēc lācīša. Sajutusi to savā plaukstā, viņa atplauka, ievilka plaušās gaisu un atlieca galvu.

Karls noslaucīja pilēt sākušo degunu un centās novērsties, lai neļautu vaļu asarām. Viņš skatījās uz peronu, kur grupa braucēju gaidīja vilcienu, un uz mašīnu, kas stāvēja pie nojumes. Pagriezies viņš ieraudzīja vilcienu tuvojamies no otras puses.

Viņš atkal paskatījās uz sievieti, kas tagad elpoja mierīgi, piespiedusi sev klāt bērnu un lācīti.

-    Nu tad tā, Kimija noteica, izgrūzdama nopūtu, kas varētu atraisīt gadu desmitos sasējušos mezglus. Tagad balsis apklusa pavisam. Viņa brīdi smējās, asarām ritot pār vaigiem. Balsis apklusa, tās ir pazudušas, viņa atkārtoja un pacēla skatienu uz debesīm. Piepeši viņa izstaroja Karlam neizprotamu mieru.

-    Mazā Mille, tagad esam tikai mēs divas. Tā tiešām ir. Kimija atvieglojumā ar bērnu rokās griezās uz riņķi dejā, kas nepazina soļus, bet vienkārši pacēla viņu virs zemes.

Kad vilciens bija desmit metru attālumā, Karls ieraudzīja viņas kājas palecamies sāņus un atsitamies pret perona malu.

Asada brīdinājuma sauciens atskanēja mirklī, kad Karls pacēla skatienu un ielūkojās Kimijas acīs, kas bija piepildītas ar pateicību un dvēseles mieru.

-    Tikai mēs abas, mīļo meitiņ, viņa sacīja, pastiepdama roku sāņus.

Pēc sekundes viņas vairs nebija.

Tikai vilciena bremžu neprātīgais kauciens.

EPILOGS

BIJA MIJKRĒSLIS AR zilu bākuguņu kolonnām no dzelzceļa uzbēruma gar lielceļu līdz muižai. Visa ainava peldēja šajā gaismā un ugunsdzēsēju un policijas mašīnu gaudojošo sirēnu skaņās. Visur redzēja policistus, neatliekamās palīdzības mediķus, žurnālistu un kameru jūru un vietējos ziņkārīgos, bet gabalu nostāk bariņam cilvēku sniedza krīzes palīdzību. Uz sliedēm darbojās steidzīgi policijas tehniķi un glābēji. Visi maisījās cits citam pa kājām.

Karlam joprojām reiba galva, bet brūce plecā vairs neasiņoja, par to bija parūpējušies mediķi. Viņš asiņoja iekšēji, kamols kaklā joprojām bija milzīgs.

Viņš sēdēja uz Dūemoses stacijas soliņa un šķirstīja Kimijas kladi. Bandas darbi tika atklāti nežēlīgi un godīgi. Uzbrukums brālim un māsai Rērvigā. Nejaušība izvēlē. Kā viņi pazemojuši puisi un izģērbuši viņu pēc nāvējošā sitiena. Dvīņubrāļi ar nogrieztajiem pirkstiem. Laulātais pāris, kas pazuda jūrā. Bruno un Kails Basets. Dzīvnieki un cilvēki atkal un atkal. Tur bija viss. Arī tas, ka nogalināja Kimija. Metodes atšķīrās, bet viņa acīmredzot zināja, kā. Tik grūti saprast, ka šis pats cilvēks bija viņus izglābis. Viņa, kas gulēja zem vilciena kopā ar savu bērnu.

Karls aizsmēķēja cigareti un izlasīja pēdējās lappuses. Tās liecināja par nožēlu ne attiecībā uz Olbeku, bet uz Tīni. Kimija nebija vēlējusies, lai Tīne pārdozē. Nežēlīgajos vārdos bija maiguma pieskaņa, tuvība un atskārsme, kādas trūka visos pārējos briesmīgajos nodarījumos. Vārdi "ardievu" un "Tīnes pēdējais kaifs".

Kad nāks gaismā vīriešu līdzatbildība, šī klade liks presei sajukt prātā un biržā kotētajām akcijām nokrist līdz zemei.

-     Paņem kladi līdzi un tūlīt uztaisi kopijas, Asad.

Palīgs pamāja ar galvu. Pēcspēle būs drudžaina, bet īsa. Tā kā no apsūdzētajiem dzīvs bija palicis vien tas, kurš jau sēdēja cietumā, galvenais būs informēt nelaimīgos piederīgos un sadalīt milzīgās kompensācijas summas, kas tiks piedzītas no Prama, Florina un Dibela-Jensena mantojuma.

Karls apskāva Asadu un noraidoši pamāja krīžu psihologam, kurš domāja, ka tagad ir Karla kārta.

Viņam galu galā bija pašam sava psiholoģe.

-    Es tagad braukšu uz Roskildi, bet tu ar tehniķiem dodies uz pārvaldi. Tiksimies rīt, Asad. Tad visu pārrunāsim, labi?

Asads atkal pamāja, viņš galvā visu jau bija salicis pa plauktiņiem.

Šajā mirklī viss starp viņiem bija tā, kā tam jābūt.

Māja Fasanvejā Roskildē šķita tik tumša. Žalūzijas nolaistas, iekšā viss kluss. Radio mašīnā tagad ziņoja par briesmīgajiem notikumiem Ejlstrupā un kāda zobārsta aizturēšanu zobārstu turēja aizdomās par konteineru noziegumiem pilsētā. Aizturēts uzbrukuma mēģinājumā Nikolaja laukumā pie Storekirkestrēdes, par ēsmu kalpojusi policiste civilā. Ko gan tas idiots bija gaidījis?

Karls ieskatījās pulkstenī un atkal palūkojās uz tumšo māju. Viņš zināja, ka veci cilvēki agri iet gulēt, bet tagad bija tikai pusastoņi.

Beidzot, pamājis ar galvu pie plāksnītēm Jenss Arnolds un Ivete Larseni un Marta Jergensena, viņš piezvanīja.

Karls joprojām stāvēja ar pirkstu uz zvana pogas, kad trauslā sieviete atvēra durvis, cenzdamās aizsargāties no aukstuma savā smalkajā kimono.

-    Jā, viņa miegaini sacīja, apmulsusi lūkodamās uz Kārlu.

-    Atvainojiet, Larsenas kundze, es esmu policists Karls Mērks. Es nesen biju pie jums. Jūs taču atceraties?

Sieviete pasmaidīja. Jā, viņa sacīja, pareizi, tagad es jūs atceros.

-     Domāju, ka man ir priecīgas ziņas, es labprāt tās pavēstītu Martai personiski. Mēs esam atraduši viņas bērnu slepkavas. Kā mēdz teikt, taisnība ir atjaunota.

-     Vai! sieviete iesaucās, paceldama plaukstu pie krūtīm. Cik žēl! Tad viņa pasmaidīja citādu smaidu. Tajā bija ne tikai skumjas, bet ari atvainošanās.

-     Es ļoti atvainojos, man vajadzēja piezvanīt, tas būtu jums aiztaupījis garo ceļu. Marta ir mirusi, viņa nomira tajā pašā vakarā, kad jūs te bijāt. Nē, tā nav jūsu vaina, viņai vienkārši vairs nebija spēka.

Tad viņa uzlika plaukstu Karlam uz delnas. Paldies! Esmu pārliecināta, kas tas būtu viņu neizsakāmi iepriecinājis.

KARLS ILGI SĒDĒJA mašīnā un raudzījās uz Roskildes fjordu. Pilsētas ugunis tālu atspoguļojās tumšajā ūdeni. Citos apstākļos tas iedvestu viņam mieru, taču šobrīd miers nebija atrodams.

"Neatliec uz rītdienu, ko vari izdarīt šodien." Šie vārdi bez mitas griezās viņam galvā. Neatliec, jo piepeši rītdienas var nebūt.

Tikai pāris nedēļu agrāk, un Marta Jergensena būtu varējusi nomirt ar apziņu, ka viņas bērnu slepkavu vairs nav. Kādu mieru tas būtu varējis viņai sniegt! Un kādu mieru Karlam sniegtu apziņa, ka viņa zina.

"Neatliec uz rītdienu, ko vari izdarīt šodien."

Viņš atkal ieskatījās pulkstenī un paņēma mobilo telefonu. Ilgi lūkojās uz taustiņiem, iekams nospieda numuru.

-     Mugurkaula traumu klīnika, atbildēja kāda balss. Fonā pilnā skaļumā darbojās televizors. Tur dzirdēja vārdus Ejlstrupa, Dūeholta, Dūemose un apjomīga dzīvnieku glābšanas akcija.

Ari tur.

-          Te Karls Mērks, viņš sacīja. Esmu Hārdija Henningsena labs draugs. Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu viņam, ka rit es pie viņa aizbraukšu?

-     Labprāt, bet Hārdijs šobrid guļ.

-    Labi, bet pasakiet to viņam, tiklīdz viņš pamodīsies.

Karls iekoda lūpā, atkal skatīdamies pār ūdeni. Lielāku

lēmumu viņš savā dzīvē nebija pieņēmis, bet šaubas iedūra diafragmā kā nazis.

Tad viņš dziļi ievilka elpu, nospieda nākamo numuru un gaidīja mūžību ilgas sekundes, līdz atbildēja Monas Ibsenas balss.

-    Sveika, Mona, te Karls, viņš sacīja. Piedod par pagājušo reizi.

-    Nekas. Izklausījās, ka viņa tiešām tā domā. Es dzirdēju, kas šodien notika, Kari; to rāda visi kanāli. Es tevi redzēju. Vai tu esi smagi ievainots? To stāsta visu laiku. Kur tu tagad esi?

-     Sēžu mašīnā un skatos uz Roskildes fjordu.

Mona brīdi klusēja, acīmredzot centās izmērīt viņa krīzes dziļumu.

-    Vai viss kārtībā? viņa jautāja.

-     Nē, Karls atteica. Nē, nav gan.

-     Es tūlīt aizbraukšu. Paliec mierīgi sēžam, Kari. Nekusties no vietas, skaties uz ūdeni un esi mierīgs, es drīz būšu klāt. Pasaki precīzi, kur tu atrodies, un es ieradīšos.

Karls nopūtās. Tas bija tik mīļi.

-     Nē, nē, viņš atteica un uz sekundi atļāvās iesmieties. Nē, nebaidies, man viss ir labi. Man vienkārši vajag kaut ko ar tevi pārrunāt. Kaut ko tādu, ko es laikam nespēju īsti aptvert. Ja tu atbrauktu pie manis uz mājām, es ļoti, ļoti priecātos.

VIŅŠ BIJA PŪLĒJIES, cik spēka. Neitralizējis Jesperu ar naudu, ko iztērēt picērijā Roma un Alleredas kinoteātrī. Pietiekami divām personām. Pietiekami kebabam stacijā pēc seansa. Viņš bija piezvanījis uz videonomu un palūdzis Mortenu pēc darba doties taisnā ceļā uz pagrabu.

Viņš bija uzvārījis kafiju un ūdeni tējai. Dīvāns un žurnālu galdiņš nekad nebija izskatījušies tik kārtīgi.

Mona apsēdās viņam blakus uz dīvāna un salika rokas klēpī. Acis uzmanīgi skatījās. Viņa dzirdēja katru Karla izteikto vārdu un māja ar galvu, kad pauzes kļuva par garu, taču pati neko neteica, iekams Karls nebija pabeidzis, cik nu to vispār varēja pabeigt.

-    Tu gribi aprūpēt Hārdiju savās mājās, un tu baidies, viņa sacīja un pamāja ar galvu. Zini, Kari?

Karls sajuta, ka visas viņa kustības sāk palēnināties viņš sēž un purina galvu nebeidzami ilgi. Plaušas darbojas kā caurumainas plēšas. "Zini, Kari?" viņa bija jautājusi, un, lai ko šis jautājums nozīmētu, viņš nevēlējās zināt atbildi. Viņš vēlējās, tikai lai Mona mūžam paliek tur sēžam ar jautājumu uz lūpām, par kuru skūpstu viņš atdotu dzīvību. Kad Mona saņems atbildi uz savu jautājumu, paies īss brīdis, un viņas smarža jau būs atmiņas, bet viņas acu skats pavisam nereāls.

-     Nē, nezinu, Karls vilcinādamies atteica.

Mona uzlika savu plaukstu uz viņējās. Tu esi lielisks, viņa sacīja un paliecās Karlam tuvāk, tā ka abu elpas saskārās.

"Viņa ir brīnišķīga," Karls nodomāja mirklī, kad iezvanījās telefons, bet Mona uzstāja, lai viņš atbild uz zvanu.

-    Te Viga! atskanēja viņa aizbēgušās sievas stipri uzbudinātā balss. Man zvanīja Jespers. Viņš teica, ka gribot pārvākties pie manis, Viga sacīja, izraudama no Karla auguma paradīzes sajūtu, kas tur tikko bija iemājojusi.

-    Bet to taču nevar, Kari! Viņš nevar dzīvot pie manis. Mums par to jāparunā. Es braucu pie tevis, tiksimies pēc divdesmit minūtēm.

Karls gribēja protestēt, bet Viga jau bija nolikusi klausuli.

Karls sastapa Monas vilinošo skatienu un atvainodamies pasmaidīja.

Tā vienkārši bija viņa dzīves esence.

Jusi Adlers-Olsens FAZĀNU SLEPKAVAS

Redaktore Anita Po/akovska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-210. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] te jums būs nedaudz naudas un iekāpšanas talons lidmašīnā mājupceļam

(angļu vai).

Content

Adlers-Olsens Jusi Fazānu slepkavas

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

EPILOGS