Straikers Devs

Finālspēle

Devs Straikers

Finālspēle

.

,

..

1

Viņš…

… uzmetis vienaldzīgu skatienu eskalatoram tiem viņš nekad neuzticējās devās lejup pa pilsētas Jūras autoostas platajām marmora kāpnēm, tēlodams tūristu un lūkodamies visapkārt, it kā redzētu šo vietu pirmo reizi mūžā.

Taču viņš pārzināja šo ēku pat pārāk labi. Un, kaut arī telpas bija labi apgaismotas un laistījās vienās ugunīs jo sevišķi, ja iedomājās Manhetenas aizvēsturiskās metro stacijas, viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka visā Amerikā nav otras tik drūmas vietas. Kustoņi, kas šajā mēslu bedrē čum un mudž, viņam iešāvās prātā.

Savulaik skolā viņš par to bija sacerējis garu dzejoli. Viņš bija devis tam nosaukumu “Autoosta neveiksminieku valstība” un apcerējis tajā trīs skaidri izšķiramas ļaužu grupas, kas mitinās milzīgajā, tomēr it kā pie zemes pieplacinātajā mūra ēkā. Rītos un vakaros uz visām pusēm plūda pastāvīgie pasažieri, kas apņēmīgi virzījās uz saviem peroniem, nelikdamies manām piedraņķotās grīdas, vispirms steidzās uz darbu, tad atkal uz mājām un izmeta Manhetenu no galvas.

Otrkārt, autoostai bija pastāvīgie iemītnieki, raibais personāls kalpotāji, kasieri, pavāri un oficiantes kas strādāja tepat un, maiņai beidzoties, atviegloti devās mājup.

Un gandrīz vienmēr, taču jo īpaši naktīs, ēku savā ziņā pārņēma trešie… līdz pēdējam nodzērušies alkoholiķi, kas diedelēja ubaga grašus; iesācēji krāpnieki, kas tirgojās ar smalkiem

“šveiciešu rokaspulksteņiem no tīra zelta” par pieciem dolāriem gabalā; visādi kulta kalpotāji skūtām galvām, kuri mācās virsū garāmgājējiem un vāca ziedojumus; šurpu turpu klīda lecīgas jauniešu bandas tās cita no citas atšķīrās tikai ar tenistupeļu mārku. Un kur tad vēl visa pārējā publika apdulluši narkomāni, zālīšu tirgoņi, viņu klienti, galīgie psihi… visi tie, kurus sauc par dzīves pabērniem. Kuri dzīvo, ik mirkli riskēdami nokļūt konfliktā ar likumu.

Šovakar te ir vēl kāds no ceturtajiem, viņš nodomāja. Es. Un otra tāda kā es te nav.

Nokāpis lejā, viņš devās uz priekšu pa galveno gaiteni un pārsteigts un apstulbis nolūkojās uz vēlās novakares raibu raibo neveiksminieku pūli. Turpat priekšā uz izejas pusi virzījās arī liela, izkāmējusi, tumsnēja sieviete garā, melnā kleitā. Viņš ar neslēptu ziņkāri nopētīja sievieti. Pie rokas viņa vilka sev līdzi sīku eņģeliska izskata puisīti kārtīgā matroža uzvalciņā. Zēns ar pūlēm spēja tikt viņai līdzi. Jau nākamajā mirklī kļuva skaidrs, kas sievietē bija licies tik neparasts.

Kuplās, melnās ūsas. Skaidrs kā diena, ka “viņa” bija vīrietis. Taču likās, ka neviens cits autoostā to neredz. Pat sieviete policistes formastērpā pie bufetes letes viņa bija aizņemta ar gāzētā ūdens skārdeni.

Tuvodamies ieejas durvīm, viņš sejā uzbūra augstprātīgu smaidiņu, pārmeta nelielo koferīti no vienas rokas otrā un, nelikdamies manām pretī pakalpīgi pastieptās rokas, pa virpuļdurvīm izgāja ārā uz Devītās avēnijas.

Jūlija svelme iecirtās sejā kā bārddziņa karstais dvielis. Ievilcis krūtīs gaisu, viņš uz brīdi apstājās, lai nopētītu ļaužu drūzmu.

Tad jau lēnāk viņš devās lejup pa ielu līdz Četrdesmitās ielas stūrim, kur atkal apstājās, jo viņu gurdā balsī uzrunāja nenosakāma vecuma vīrietis, kurš sēdēja uz nodriskātas karavīra flaneļa somas. Vai neatmetīsiet kadu centu, mister? Un lūdzējs laiski pastiepa roku.

Uzrunātais, viņu vērīgi noskatījis, savukārt pajautāja:

-   Vai jūs būtu kāds no tiem bezpajumtniekiem, par kuriem tik daudz esmu dzirdējis?

Rugājiem noaugušais, netīrumiem klātais vīrs sablisināja acis. Viņš nebija radis atbildēt uz jautājumiem.

-   Nu… jā. Mani izmeta no darba, un es zaudēju dzīvokli. Pūlos atkal tikt uz kājām.

-     Briesmīgi gan, viņš nopietni sacīja, tad pakāpās atpakaļ, tālāk no lētā vīniņa dvingas, kas vēlās no vīra mutes.

-    Kaut kas jādara. Vai tad nav nevienas patversmes?

-   Nevienā jau nevar droši pārlaist nakti. No rīta pamosties un skaties esi galīgi beigts, vīrs atteica, tad iegrudzinājās, apjēdzis, ka izdevies joks.

-   Ak šausmas! Pie mums, Soltleiksitijā, gan tādu briesmu lielu nav. Lejup pa seju ritēja sviedru lāses.

-    Kur? Pie Sālsezera? Tu esi mormonis vai kaut kas uz to pusi?

-   Jā, sekoja atbilde. Atbraucu šurp strādāt par misionāru. Un varbūt uzsākšu darbu tieši ar tevi. Vai gribi pavadīt naktis drošā vietā? Paēst?

Nošņurkušais tips blisināja acis un pūlējās sakopot domas. Pacēlis galvu pret starojošo smaidu, viņš beidzot atteica: -Tas būtu lieliski. Tikai es neesmu mormonis.

-   Par to nekas. Mēs visi esam brāļi, laipnais garāmgājējs atbildēja. Kā tevi sauc?

-    Džo.

-Mani Hairems. Hairems Vokers.

Kādu bridi viņš nogaidoši vērās lejup, tad paraustīja plecus un devās tālāk. Mirkli vilcinājies, Džo pagrāba flaneļa somu, uzslējās kājās un steberēja pakaļ. Nebija jau nekāds

prieks pamest iesildīto vietiņu uz trotuāra, bet ej nu sazini ja nu uzsmaida laime? Varbūt pat izdodas izsist no šitā svētā naudasmaisa pāris zaļo. Ziemassvētki jūlijā. Un kāpēc ne?

Vēl šodien viņš pats kādam izmeta kaut ko par to, ka visam jāsāk iet uz labo pusi, tā kā uz slikto tālāk vairs nav, kur iet.

Bet varbūt tas bija vakar. Nu, vienalga, tā viņš noteikti teica.

Kaut kad nupat.

Cilvēks, kurš sevi bija nosaucis par Hairemu Vokeru, iekāpa tumšzilā sedanā, kas stāvēja turpat uz stūra, tad atvēra otras priekšējās durvis un līksmi uzsauca: Lec nu iekšā!

Džo iekāpa un iežmiedza starp ceļgaliem flaneļa somu. Pablenzis atpakaļ, viņš uz pakaļējā sēdekļa pamanīja guļam lielu plastmasas atkritumu konteineru. Kam tad tas? Kur sabāzt dievkalpojumu ziedojumus? Džo pūlējās atsaukt atmiņā visu, ko bija dzirdējis par mormoņiem. Vai viņi nebija tie, kam negāja pie sirds dzeršana? Atcerējies pustukšo vīna pudeli žaketes kabatā, Džo apņēmās ar nagiem un zobiem turēties pretī, ja šitais mormonis grasīsies viņam pudeli atņemt.

Mašīna uzņēma ātrumu, nobrauca dažus kvartālus lejāk pa Devīto avēniju, tad pagriezās uz ziemeļiem un brauca gar Hudzonas upi. Laiks bija vēls, mašīnu ielās maz.

Hairems ierunājās, ka lielāka prieka neesot kā strādāt Tā Kunga labā. Džo iedomājās, ka labvēlis varbūt ir zilais.

Patiesībā iznāca tā, ka sedans, spēji nogriezies no alejas, pagriezās vēl ap pāris stūriem un beigu beigās izbrauca uz tās pašas ielas, tikai nu jau dienvidu virzienā. Pēc neilga brītiņa mašīna iebrauca tukšā stāvvietas laukumā Hudzonas upes krastā un tur apstājās.

-    Nu, esam klāt, Hairems priecīgi paziņoja.

Džo apjucis palūkojās visapkārt. Kur tad? Te jau nekā i

nav. Tikai upe.

-    Vispirms mazliet laika veltīsim lūgšanām, vīrietis

atbildēja, apgāja apkārt mašīnai, atvēra durvis un bez īpašas piepūlfcs izvilka Džo laukā. Skaiti lūgšanu!

Džo izslējās, taču piepeši viņu pakrūtē ķēra spēcīgs sitiens, tā ka viņš noelsās un pārlocījās viduklī uz pusēm. Izvilcis no žaketes kabatas pasmagu stieni, Hairems vairākas reizes ar to iesita Džo pa seju un tad, kad viņš jau bija nokritis pie zemes, sāka guļošo spārdīt kājām.

Džo, sarāvies čokurā, pūlējās paglābties no spērieniem, bet Hairems uzgāzās viņam virsū, apmeta roku ap kaklu un uzrāva viņu kājās.

Un tad Džo pamanīja sev priekšā nozibsnījam naža asmeni. Pamanīja un tūliņ arī sajuta, kā tas iecērtas vēderā. Viņš ievaidējās un vārgi mēģināja uzbrucējam izrādīt pretsparu, mežonīgi vēcināja rokas, gribēdams nazi atvairīt, belza un trāpīja pa roku, pa delmu, atkal un atkal, taču Hairems bija pārāk liels un spēcīgs, un pēdīgi Džo spēki izsīka un nazis cirtās viņa vēderā vēl un vēl, iekšā un ārā, cirtienu bija daudz, līdz beidzot viens ķēra sirdi. Džo rimās raustīties un saļima

Stāvvietā iegriezās kāda mašīna. Pats būdams sedana aizsegā, Hairems pacēla galvu, taču otra mašīna apstājās laukuma viņā galā, un braucējs devās prom.

Kad Hairems pieliecies sagrāba Džo aiz matiem, pacēla viņa galvu un pārvilka pār rīkli nazi, atskanēja tāds kā neskaidrs, burbuļojošs vaids.

Notupies līdzās Džo, viņš, satvēris nazi tā, it kā tā būtu pildspalva, dziļi iegrieza Džo pierē burtu B. Mirkli vilcinājies, vēlreiz stūrgalvīgi vairākas reizes pārvilka asmeni pār Džo vaigiem un rīkli un tikai tad, noslaucījis to Džo pievalkātajā kreklā, salocīja'un nolika sāņus.

Atvēris mašīnas pakaļējās durvis, viņš izvilka plastmasas atkritumu tvertni, iebāza tajā Džo līķi, iedabūja tvertni atpakaļ sedanā, aizvēra durvis un izbrauca ārā no stāvvietas.

Pirmajā krustojumā viņš nogriezās no alejas uz austrumiem. Pēc pāris kvartāliem mašīna, nobraukusi gar Centrālā parka ziemeļrietumu stūri, devās tālāk austrumu, tad dienvidu virzienā, parādīdamās te uz Septiņdesmit otrās ielas, te uz Piektās avēnijas.

Bija jau pāri pusnaktij, un Manhetenas grezno austrumu kvartālu ielas likās kā izmirušas.

Viņš izbrauca atpakaļ uz Septiņdesmit pirmās ielas un kvartālā starp Otro un Trešo avēniju apstājās pie hidranta, kas slējās elegantas četrstāvu mājas priekšā. Tur nogaidīja, lai garām aizbrauc kāda mašīna.

Kad tā bija prom un viņš pats jutās drošs, ka nekur tuvumā nav redzams neviens gājējs, Hairems Vokers izcēla no mašīnas konteineru un novietoja to līdzās tādiem pašiem, kas stāvēja un gaidīja rītu un atkritumu vācējus. Viņš pārliecinājās, ka Džo kājas labi rēgojas laukā no tvertnes un ka vāks droši turas uz līķa ceļgaliem.

Un tad viņš brauca projām, dīki apcerēdams, cik daudz gājēju paies garām atkritumu tvertnei, līdz kādam iekritīs acīs, ka no tās laukā rēgoj as līķa kāj as… un vai acīgais gāj ēj s zvanīs policijai vai arī gluži vienkārši steigsies mājup, klusībā dungodams Ņujorkā tik iecienīto motīvu: “Negribu nekur jaukties.”

Lai arī cik nežēlīga, slepkavība bija tikai viena no daudzajām Ņujorkā un diez vai būtu vispār izpelnījusies vietu ziņās, ja līķis netiktu atrasts tādā respektablā rajonā. Nākamajā dienā “New York Post” tai vienīgi tāpēc atvēlēja trīs rindkopas. Ne New York Times”, ne arī kāda no vietējām TV studijām šim gadījumam neveltīja ne vārda.

Policijas ziņojumā nekas netika minēts par burtu, kas bija izgriezts uz nogalinātā pieres.

2

Seši viri klusēdami lavījās augšup pa kāda spāņu Hārlemas īresnama skopi apgaismotajām kāpnēm. Viņi virzījās rindā cits aiz cita, turēdamies iespējami tuvāk margām, jo nomīdītie koka pakāpieni tur varēja mazāk čīkstēt. Sazinājušies ar rokas mājieniem, viņi izkārtojās abpus kādām durvīm trešajā stāvā.

Viens no vīriešiem piesardzīgi nospieda durvju rokturi, nogrozīja galvu, paraustīja plecus, atkāpās, pacēla kāju un, cik spēka, trieca to tieši virs roktura.

Durvis atsprāga vaļā, un spērējs iebļāvās: Policija! Ne no vietas! Nekustēties! Pārējie gāzās iekšā, katrs, kā iepriekš nolikts, tēmēdams šaujamo uz savu istabas kaktu.

Policijas inspektors Pols Rīgals, durvju spārdītājs, iegāja pēdējais, skatienu un šaujamo pievērsis griestiem. Tas vis nebija nekāds joks. Reiz Rīgals ielauzās kādā Dienvidbronksas dzīvoklī un dabūja lodi no aizturamā, kurš bija noslēpies uz guļamlāvas, kas bija iebūvēta gandrīz vai pie pašiem griestiem. Bieži jau tā negadījās, tomēr cilvēks mirst tikai vienu reizi. Labi apmācītie policisti palūkojās augšup, tad uz leju, tad uz visām četrām debess pusēm.

Taču dzīvoklis bija tukšs. Tik tukšs, ka tajā nebija galīgi nekā. Viņi ieskatījās virtuvē, taču arī tur nebija itin nevienas mēbeles ne galda, ne krēsla.

-   Nolādēts! Rīgals nošķendējās. Atkal viss pa tukšo. -

Viņš izskaujas saīdzis. Uzmetiet aci! Vai nav kaut ko atstajuši.

Pārējie sāka pārlūkot katru noplukušā mitekļa pēdu, meklēdami pierādījumus, tomēr viens, tāds kā noraizējies, palika līdzās Rīgalam. Tas bija leitnants Tonijs Bolda, Rīgala vietnieks.

Boldam bija piecdesmit gadu, taču viņš likās vecāks. Paplānie, palsie, atpakaļ atsukātie mati, gaišzilās acis un mute, kuras kaktiņi pat miera apstākļos nemainīgi slīga uz leju, viņa sejai dabiskā veidā piešķīra pastāvīgu sarkastiska nicinājuma pilnu izteiksmi, kāda citiem policistiem neparko nepadevās. Bolda bija ģērbies šķietami dārgā uzvalkā ar smalku svītriņu, taču, kā allaž, tā kabatas bija bāztin piebāztas ar avīzēm, saņurcītiem sviestmaižu papīriem, tā ka viņš galu galā izskatījās tieši pēc tāda cilvēka, kāds patiesībā arī bija: pēc cilvēka, kam ir smalka gaume un saprašana ģērbšanās jomā, taču galīgi nav sajēgas, kur un kad to likt lietā.

-    Tas bija svarīgi, Pol, Bolda sūkstījās. Tagad es vairs nezinu, ko domāt.

Rīgals paraustīja plecus. Viņš bija gara auguma vīrs ar parastiem, glītiem sejas vaibstiem. Vienīgi acis bija neparastasapdzisušas un aizdomu pilnas. Ko tu nezini? viņš vaicāja.

Bolda pievirzījās tuvāk, lai varētu pieklusināt balsi.-Es negribu domāt to, ko es domāju, viņš sacīja, un tomēr domāju. Un mūžam tieši tad, kad esam te, latīņos, viss saiet grīstē.

Rīgals novērsās, jo viņam tuvojās gados jaunāks izmeklētājs, pikti saraucis tumsnējo pieri. Viņš bija tikpat satraucies, cik Bolda lakonisks.

-    Slikti, inspektor. Šitā draņķa vieta ir iztīrīta. Es tam sīkajam smerdelim izraušu mēli, viņš lādējās. Viņš dievojās, ka šie te darbojušies.

-                      Rāmi, Pīt! Kam negadās, Rīgals viņu mierināja.

-     Brīvu cilvēku zeme un drosmīgu ļaužu mājvieta. Ļautiņi pārvācas vienā laidā. Varbūt viņi sameklējuši labāku dzīvokli.

Detektīvs Pīts Mūnizs nicīgi nosprauslājās, un Rīgals tuipināja: Aizbrauc un aprunājies ar priekšnieku, ja vari viņu atrast! Redzēsim, ko viņš teiks.

Mūnizs pamāja un devās prom.

Rīgals pameta skatienu pulkstenī. Tonij, viņš sacīja leitnantam Boldam, es braucu mājās. Tu te pabeidz, un parunāsim par visu rīt no rīta. Tikai nestaigā apkārt, visiem kladzinādams par to, ko tu man teici. Nav nekādas vajadzības, lai tas nāktu ausīs.

-   Kā tu teiksi, tā būs, Bolda atbildēja, paceldams rokas gaisā. Aprunāsimies ar kaimiņiem. Varbūt kāds ir ko redzējis.

-    Uz to diez ko neceri. Bet mēģināts nav zaudēts. Taču tad gan taisies prom. Te nav ko mīcīties.

Braukdams atpakaļ uz savu dzīvokli Manhetenā, Rīgals nokāvās ar nepatīkamām domām par nākamajā rītā gaidāmo sarunu ar policijas komisāru Ričardu Dž. Galaheru. Tā vien likās, ka večuks Rīgala komandas neauglīgos narkotiku reidus uztver kā personisku apvainojumu, kaut arī par policista darbu zināja pietiekami daudz, lai apjēgtu, ka bieži vien nācās balstīties uz apšaubāmu informāciju un baumām.

Ticamāk gan, ka viņš gribēs zināt, kāpēc viņi noņēmušies taisni ar šo reidu. Rīgala grupā bija tikai seši detektīvi, un tādai mazai, elitārai vienībai, kas atradās tiešā komisariāta pakļautībā, pienācās nodarboties ar lielām narkotiku partijām noskaidrot, kad un kādā ceļā tās ienāk pilsētā. Nevis jātērē laiks, kā Galahers Rīgalam bija atgādinājis ne vienu reizi vien, rīkojot uzlidojumus sīku ielu tirgoņu dzīvokļiem spāņu Hārlemā.

īstā dieniņa, lai dabūtu pa pakalu.

Kad Rlgals pārradās mājās, pulkstenis rādija jau gandrīz divi naktī. Atvēris lielās guļamistabas durvis, viņš ielūkojās iekšā. Sieva, ieritinājusies gultas maliņā, klusu šņākāja, roka bija saļimusi pār matrača malu.

Tikpat klusi durvis aizvēris, viņš devās uz savu istabu. Zinādams, ka Patrīcija ir mājās, viņš gulēja daudz mierīgāk. Alā jau bija tīrie džungļi.

Kad nākamajā rītā Rīgals iegāja policijas komisāra Galahera kabinetā, viņš izskatījās daudz mierīgāks un pašapzinīgāks, nekā patiesībā jutās. Pirms aizmigšanas viņš bija ilgi grozījies no viena sāna uz otru, kaudamies ar domām par Boldas mājienu ka iepriekšējās nakts reids ticis izgāzts tīšuprāt un, no rīta atvēris acis, bija pieķēris sevi domājam vēl aizvien par to pašu.

Galahers, kā parasti, čokurā sarāvies, sēdēja pie sava galda, it kā gatavs katru mīļu brīdi pārspriņģot tam pāri. Viņš pikti blenza uz papīru jūkli priekšā un nevis sasveicinājās, bet vienkārši pagrieza nīgro viepli uz Rīgala pusi.

-Jo ātrāk, jo labāk.

-    Kāpēc es nevarētu nākt atpakaļ, komisār? Teiksim, nākamgad, Rīgals jautāja, mīļuprāt iegrimdams nepiespiestajā, gandrīz vai neoficiālajā gaisotnē, kas bija radusies starp viņu un departamenta civilizētāko bosu.

Galahers viņā labu brīdi noraudzījās, pēdīgi pasmaidīja un sacīja: Sēdi nost, Pol! Taisni prieks, ka beidzot varēšu aprunāties vismaz ar vienu sakarīgu cilvēku. Kas notiek, ko?

Rīgals veicīgi īsos vārdos atstāstīja vakarvakara neizdošanos. Ticis galā ar to, mirkli svārstījās, tad piebilda arī visu par leitnanta Boldas neskaidrajām aizdomām.

Galahera piere no jauna saraucās, šoreiz vēl trakāk, mutes kaktiņi noslīga vai līdz pašam zodam. Un kā tev pašam liekas? Vai ir vēl kas?

-Nezinu. Vispār šaubos. Viens no Pīta Mūniza informatoriem bija pasviedis kaut ko stipri aptuvenu par to, ka šurp no Panamas atvācies vesels bars džeku, lai nodibinātu te bodi. Patiesībā nekā konkrēta, tomēr nospriedām, ka ir vērts iemest aci. Kā jau teicu, dzīvoklis bija tīrs. Tomēr, paklau, komisār, tur bija par daudz tīrs. Viņi nebija atstājuši pat nevienu gruzīti. Skaidri varēja redzēt uz grīdas švīkas, kur bija vilkts ar slotu.

-   Tātad? Galahers vaicāja.

Rīgals nogrozīja galvu. Spāņu Hārlemas ļautiņi, pārvākdamies bez policijas priekšnieka atļaujas, netērētu laiku, lai uzkoptu dzīvokli, bet vismazāk jau nu tam, lai tiešām tiktu vaļā no putekļiem. Manuprāt, viņi vienkārši gribēja būt droši, ka neatstāj pēdas. Tā ka iespējams, ka viņus kāds brīdinājis. Viņš paraustīja plecus. Bet velns viņu zina! Ja tur tie kakti nebūtu izslaucīti, varētu domāt, ka šie redzējuši mūs nākam vai pārvākušies uz labāku dzīvokli. Nu nezinu. Katrā ziņā pastāv iespēja, ka viņiem par reidu kāds ko teicis iepriekš. Es negribu strēbt karstu, tomēr jāpārdomā. Un tas nu man riebj.

Galahers atzvēlās savā milzīgajā grozāmajā ādas krēslā, rādītājpirksts izklaidīgi virpināja vienu no sirmajām nedaudzajām matu šķieznām. Acis viņš bija piekalis sazin kam pie griestiem, un Rīgals nojauta, ka komisārs domās traucas cauri mudžekļainu shēmu virāžām.

Beidzot Galahers krēslā izslējās un ar skatienu caururba Rīgalu.

-    Nav jābūt īpaši apdāvinātam policistam, lai sajēgtu, ka narkotikas ir tas pats, kas nauda. Ja kaut kur. guļ naudas pods, vienam otram pēc tā niez nagi. Tā mūžam notiek pašu tirgoņu aprindās, un tā varētu tikpat labi būt arī tavā bandā.

Tā ka pakustini vien smadzenes pats un dari man zināmu, ja ko izdomā. Tikai nepļāpā par to ne ar vienu te, departamentā. Vienīgi ar mani. Ar citiem ne. Pat ar Boldu ne. Pagaidām lai tas paliek tavā ziņā.

Rīgals pamāja. Viņa sejā nebija lasāms itin nekas, tomēr nevienu brīdi viņš nebija noticējis, ka policijas komisārs visu tālāko uzticēs tikai viņam.

Kaut arī Galahers pats nekad nebija bijis policists, viņš bija Ņujorkas policista dēls un Ņujorkas policista mazdēls. Pabeidzis Fordhemas un Jeilas juridisko skolu, viņš bija izstudējis armijas izlūkošanu CIP un vēlāk veiksmīgi darbojies Volstrītā, tad pirms trim gadiem, jau būdams pensijā, uzņēmies pildīt policijas komisāra pienākumus te viņu bija iekārtojis jaunais pilsētas mērs, kura vēlēšanu kampaņu bija vadījis Galahers. Draugiem viņš bija klāstījis, ka pensijā dzīvot esot garlaicīgi, taču Rīgalam šķita, ka patiesībā šis cilvēks nespēj palikt malā no politikas krustugunīm.

Rīgals domāja, ka pazīst komisāru tikpat labi kā jebkurš cits departamenta darbinieks, un, ja nu Galaheram bija kāds jājamzirdziņš, tad tā bija sarīdīšana. Tā ka Rīgalam nebija ne mazāko šaubu par to, ka, tiklīdz viņš izies pa dūnām, Galahers metīsies pie telefona, lai zvanītu iekšlietu nodaļas inspektora vietniekam Vinsentam Flērtijam un uz karstām pēdām atreferētu par iespējamo korupciju komisariāta elitārajā narkotiku brigādē.

Var jau būt, ka tā arī ir pareizi, Rīgals prātoja, tomēr man gan diez ko nepatiktu, ja šitie iekšlietu mērgļi mītu uz papēžiem maniem puišiem.

Viņš piecēlās. Nu tad es došos atpakaļ pie darba, ja tas ir viss.

-   Viss, ja vien tu man nevari pateikt, kāda joda pēc viens nodzēries klaidonis būtu trīsdesmit septiņas reizes jāsabaksta ar nazi un tad jābāž mēslu kastē uz Septiņdesmit pirmās ielas pensionēta admirāļa mājas priekšā.

Rīgals izlikās, ka apdomā. Kādam nav paticis viņa ģīmis.

-    Ļoti smieklīgi, Galahers novilka. Tavs draudziņš inspektors Bērtons man te pa telefonu skaidri un gaiši izteica minējumu, vai tik nebūsim dabūjuši kādu apkārtklīstošu maniaku. Tā tikai vēl mēram trūkst-jaunas slepkavnieciskas šausmas Augšīstsaidā.

-   Komisār, ar nažiem šajā pilsētā duras katru mīļu dienu. Vai tad ir tik svarīgi, kurā vietā līķis tiek atrasts?

-    Tādi jautājumi tev nemaz nav jāuzdod. Bet, ja nu pavaicāji, -jā. AugšīstsaidazV sevišķa vieta. Tur dzīvo visi, kam pieder avīzes un TV studijas, un lai velns mani parauj, ja ļaušu tām ielām pludot asinīs. Norīkoju, lai Bērtons tur formē jaunu brigādi slepkavību izmeklēšanai, lai iesaista svaigus spēkus, bet lai lai graizīšanai būtu darīts gals. Nākamgad ir vēlēšanas, ja nu tas tev gadījumā ir izkritis no prāta.

-    Ak tā, Rīgals noteica.

-   Nevaikstics! Politiķi maksā mums algu. Galahers apklusa un vērās ārā pa logu uz ANO debesskrāpja pusi. Bērtons teica, ka tas lāga zēns esot briesmīgi sagraizīts, pat miesīgā māte viņu nepazītu, turklāt vispirms piekauts. Un izskatījies, ka viņam uz pieres izgriezts burts B. Cūcība! Tā kā man mūžam gadās pilnā loze, izrādīsies vēl, ka tam sakars ar kaut kādiem sasodītiem miroņu rituāliem un ka visiem pilsētā būs jākarina kaklā ķiploki. Viņš brīdi klusēja. Kāda joda pēc savajadzējies griezt ģīmī burtus? Un, lai kurš tas griezējs arī būtu, viņš apgādājies arī pats ar savu tvertni. Kas to būtu varējis darīt?

Kā atbildi gaidīdams, viņš pavērās uz Rīgalu, bet lamzacīgais inspektors tikai paraustīja plecus.

-     Psihs. Noteikti, Galahers noteica. Un trakos es nevaru ciest. Prese sāk vārīties kā traka, politiķi čurā biksēs, un sanāk viena liela putra. Piesaki saviem puišiem, lai uzmana katru dullo ar nazi. Un tagad taisies, ka tiec! Ļauj man pastrādāt!

Rīgals pamāja un gāja prom. Viņš Galaheram juta līdzi. Večuks ar pilsētas melnādaino mēru draudzējās jau daudzus gadus. Vēlēšanu kampaņai nekas nevarēja nodarīt lielāku ļaunumu kā vispārēja brēka par noziedzības pieaugumu, taču mērs grasījās balotēties atkārtoti. Jau pēc nepilna gada. Labāk Galahers nekā es, Rīgals nodomāja. Neciešu politiķus.

Rīgala vienības telpas atradās lielās Policijas pārvaldes ēkas pagrabstāvā, nomaļā gaitenītī, aiz durvīm, uz kurām bija uzrakstītas vienas vienīgas pasaciņas: “NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA.”

Iekšā sēdēja Bolda, sacēlis kājas uz galda un iegrimis sacīkšu nolikuma studijās. Turpat uz galda stāvēja kartona glāzīte ar kafiju, kas sūcās papīram cauri uz zaļā, apaļā paliktnīša, un pusēsta baranka. Pašā galda stūrītī maza kartona plāksnīte vēstīja: “UZMANĪBU! TOKSISKĀ PIESĀRŅOJUMA ZONA!” To uz Boldas galda bija nolicis kāds komandas biedrs, taču, ja tādā veidā tas bija domājis Toniju nokaunināt vai piespiest viņu mainīt paradumus, tad sūri grūti vīlās. Bolda vienā mierā dzīvoja tālāk mēslos līdz ausīm. Rīgals ievēroja, ka Tonijam mugurā tas pats uzvalks, kas bija iepriekšējā vakarā.

Bolda viņam pamāja un, nebildis ne vārda, iegāja līdzi inspektora personiskajā kabinetā.

-   Dzīvoklis tīrs, un neviens neko nezina, kā parasti. Tajā stāvā gandrīz visi ir melnādainie, un tie zināja teikt tikai to, ka kaut kādi latīņamerikāņi pirms pāris nedēļām ievākušies gan. Bet neviens nezināja, no kurienes. Viņi tak neatšķir puertorikāni no meksikāņa, kur nu vēl no panamieša.

Viņš nosmīnēja, un Rīgals pavaicāja: Kas tur tik smieklīgs?

-     Nezinu, Bolda atteica. Tāpat vien iedomājos, ka jocīgi gan melnajiem liekas, ka visi spāņveidīgie ir pilnīgi vienādi, Bet vispār izskatījās, ka viņi nomazgājuši pat sienas, tomēr pāris pirkstu bija palikuši. Aizsūtījām pārbaudīt, bet tu jau zini, kādas ir izredzes.

-Tomēr jāpamēģina, Rīgals sacīja. Vai personu apraksti ir?

-   Kā nu ne. Visi maza vai vidēja auguma, visi ap divdesmit vai trīsdesmit, visi melniem matiem. ,

-    Un tu gribi teikt, ka ar tik pilnīgu informāciju tu vēl neesi viņus saņēmis ciet? Rīgals nīgri ievaicājās. Negaidīdams atbildi, viņš tūliņ turpināja: Kur Pīts Mūnizs?

-    Kaut kur dzenas pakaļ tam dullajam knēvelim, kas viņam piegādā ziņas.

-    Kad viņš uzrodas, lai ienāk pie manis.

-   Tieši tā. Bolda ņēmās klāstīt svaigākās baumas, kas pilsētā klīda par narkomānijas apkarošanas kampaņu. Patiesībai tās kaut cik atbilda tikai retu reizi, lielākoties bija galīgas muļķības, tomēr Rīgalam patika būt lietas kursā par to, ko runā ielās. Viņam likās, ka tas palīdz pašam uzturēt vajadzīgo garu. Ne vienam, ne arī otram negribējās apspriest Boldas iepriekšējās nakts minējumus.

Kad otrās pakāpes izmeklētāja Džeina Koula pabāza galvu pa kabineta durvīm, abi apklusa. Džeina bija žilbinoši skaista rudmate ar gaišzaļām acīm. Komandā viņa bija iesaistījusies tikai pirms pusgada un tūliņ atjēgusies tupam dokumentu grēdā. Ne jau tāpēc, ka viņa būtu nepieredzējusi, vairāk gan tapec, ka bija sieviete un Rīgals nevarēja īsti tikt skaidrība, ko lai ar vinu iesāk.

Bolda uzbūra sejā miesaskārīgu smaidiņu un uzskrullēja iedomātās ūsas.

-    Uzspraud tur korķi, Tonij! Džeina teica. Atvainojiet, ka traucēju, inspektor, jums tikko zvanīja. Nosauca vārdā. Un teica kaut ko par bandiniekiem. Apmēram tā: B tas ir bandinieks.

Rīgals mēmā izmisumā papurināja galvu. Galīgi neko nesaprotu. Vai jūs sarunu ierakstījāt?

-    Velns parāvis, nē! Magnetofons ir sagājis grīstē, un kuru katru brīdi nāks labotājs. Bet izklausījās pēc kāda no tiem jau iepriekš ierakstītajiem ziņojumiem. Viņa ņēmās atdarināt kompjūtera balsi. Ziņojums inspektoram Rīgalam. B tas ir bandinieks.

-   Zvanīja pa privāto līniju vai caur centrāli? Rīgals jautāja.

-    Pa privāto.

-   Nezinu. Droši vien kāds pogainais ar dīvainu humora izjūtu. Kurš cits, ellē, varētu zvanīt pa privāto!

-    Laikam gan, meitene atsaucās.

-    Bet, ja kāds atsūta man kasti, uz kuras rakstīts “Bandinieks”, un ja dzirdat, ka tur iekšā kaut kas tikšķ, vispirms izsauciet sapierus!

Izmeklētāja Koula pasmīnēja. Klausos, ser! viņa sacīja.

Gandrīz katru dienu Rīgals pusdienās ēda vienu un to pašu grauzdiņus ar tunča salātiem, kas tika piegādāti no delikatešu veikala turpat vienu kvartālu tālāk no Pirmā policijas laukuma.

Taču todien, joprojām nespēdams pārdzīvot iepriekšējā naktī velti izšķiestās pūles, viņš nolēma aizkāpt līdz Gelveja bāram, lai atslābināšanās nolūkos izsūktu pudeli alus. Gribējās izmantot izdevību savā nodabā pārdomāt visu, kas saistījās ar nodevību paša komandā, bet, pusdienojot kabinetā, diez cik daudz laika pārdomām vis neiznāca, jo vienā laidā zvanīja telefoni. Tomēr, iegājis bārā un iekārtojies pie letes, viņš acumirklī apjēdza, ka pieļāvis kļūdu.

-   Nu, nu, inspektor Holivud, aiz muguras nodārdēja, un pagriezies Rīgals aci pret aci sadūrās ar inspektoru Džo Bērtonu, kurš pārraudzīja detektīvu darbu vienā no Augšīstsaidas iecirkņiem. Bērtona brigāde, kam nu bija dots nosaukums “Ziemeļu slepkavnieki”, nodarbojās ar atkritumu tvertnē atrastā līķa lietu.

-    Sveiks, Džo! Rīgals atsaucās. Un nekavējoties piebilda: Priecājos tevi redzēt, bezcerīgi mēģinādams ar to pašu sarunu arī beigt, tomēr labi zināja, ka tas diez vai izdosies.

Bērtons kopā ar trim citiem vīriem acīmredzot viņa paša policistiem vai varbūt virsniekiem sēdēja ap galdu bāra otrā galā. Rīgals nevienu no viņiem nepazina. Bērtons smīkņādams piecēlās un nāca tuvāk liels, drukns policists. Senāk viņš bija izklaidējies, apmētādams Rīgalu ar zobgalībām un saukādams viņu par pārgudru liberāli, kurš pārāk maigi izturoties pret noziedzniekiem. Pret Rīgala pieredzi Vjetnamas karā viņš izturējās ar apvaldītu cieņu, toties izsmēja viņa koledžas izglītību un grūtā darbā vakarskolā nopelnīto grādu tieslietās.

Patiesais Bērtona antipātiju iemesls gan slēpās kur citur, un departamenta valdošajām aprindām bija zināms itin labi Rīgals viņam likās galvenais konkurents ceļā uz galvenā inspektora posteni, dižāko uniformēto posteni Ņujorkas Policijas departamentā. Būdams desmit gadus vecāks nekā Rīgals, Bērtons trīcēja ūn drebēja, iedomājoties vien, ka laime var paskriet viņam garām un iekrist tieši klēpī zaļknābim, turklāt vieta kļūs vakanta jau nākamgad, kad pensijā aizies līdzšinējais šefs Aloizijs Railijs.

-    Manis pēc, lai tur labāk tiek kāds jampampiņš nekā šitas pārgudrais izlēcējs, Bērtons kaut kad bija izrunājies. Un, gluži tāpat kā viss, kas tika pieminēts departamenta sienās, šie vārdi adresātam bija nākuši ausīs, pirms vēl Bērtons pats bija paspējis aizvērt muti.

Tā ka viens Rīgalam bija skaidrs nekādas patīkamas sarunas pie pusdienu galda nebūs.

-    Nu ko tad tu te dari, Rīgai? Bērtons pilnā kaklā iebļāvās. Vai tad Stārku klubs vēl ciet?

9 9

-    Ietecēju apraudzīt nabadziņus, Rīgals atmeta.

-    Ei, bārmen! Bērtons uzsauca. Vēlreiz to pašu uz mana galda! Un manam draudziņam šiten te vienu sarsaparillu kā allažiņ.

Bārmenis paskatījās uz Rīgalu, kurš ar lūpām izveidoja vārdu “alu”. Bārmenis pamāja, un Rīgals vēlreiz mēģināja pavērst Bērtona enerģiju citā virzienā.

-    Kas ir ar to līķi miskastē? viņš pavaicāja.

-    Un kas tev tur par daļu? Tā ir policijas lieta. Nu, zini taču… darbiņš, kas smērē rokas.

9 7

-    Ej prom, Džo, citādi man sāks sāpēt galva, Rīgals mierīgi noteica, aizgriezās un pievērsās alum, ko bārmenis bija nolicis viņam priekšā.

Taču Bērtons neatstājās. Zini, ko es tev teikšu? Ja mēs tur kaut ko uzraksim, es tev paziņošu. Uz karstām pēdām piezvanīšu uz klubu “Divdesmit viens”. Un, ja tu gadījumā būsi kur izgājis, tad atstāšu ziņu tavai sievai

Rīgals ar visu ķebli apgriezās. Ko tu ar to gribi teikt? viņš salti jautāja.

-     Nu paklau, pietiek man atšķirt avīzi, un acu priekšā atkal bilde, kā tava sieva dirn kādā naktsklubā. Vai tad es atbildu par to, ko drukā avīzēs? Ja maisies kopā ar slavenībām, tad nobildē ari tevi. Tā tak ir, vai ne? Netaisi nu tādu ģīmi! Tā jau tu tiki līdz inspektoram, ko?

-Džo?

-    Ko ta?

-    Ej uz poda!

3

Tā beigu beigās Rīgals atkal attapās savā kabinetā kopā ar grauzdiņiem un tunča salātiem, un tad ienāca Pīts Mūnizs ar parasto rūpju rievu pierē. Viņš apsēdās, pat neatvainojies, ka iztraucējis Rīgala maltīti, un sacīja: Izskatās, ka Hektors piepulcējies bezvēsts pazudušajiem.

-   Hektors tas ir vakarvakara informators?

Mūnizs pamāja. Hektors Guzmens.

-   Viņš tevi piekrāpa. Nav ko brīnīties, ka kaut kur nolīdis.

Mūnizs noplātīja rokas, tīšuprāt izlikdamies par nezinīti.

-    Nu labi, ja viņš man aizvakar būtu sapūtis, kur tic panamieši nolīduši, tad būtu noracies, lai es viņu nedabūju rokā. Bet viņa sīkais brālis teica, ka vakar viņu esot meklējuši kaut kādi džeki. Apgalvojuši, ka esot darīšanas. Nezin kādas. Un vakarā viņš nav pārnācis mājās. Tā ka es nezinu, ko domāt, inspektor. Esmu tikpat gudrs, cik tu.

-   Vai ir zināms, kādi izskatījās tie cilvēki, kas Hcktoru meklēja?

-    Ir, ir. Visi tādi kā es, Mūnizs sāji pasmaidīja. Iespējams, ka tie paši, iespējams, ka citi. Ar tādiem ir pilna vai puse pilsētas.

-   Cerēsim, ka Hektors noracies, Rīgals sacīja.

-   Nu jā, jo tad viņš agrāk vai vēlāk uznirs, un to es dabūšu zināt. Bet teicu arī brālim, lai šis tur acis un ausis vaļā.

-   Ja viņš kaut ko padzirdēs, tad piezvanīs?

-    Šaubos, Mūnizs noteica. Bet tajā kvartālā man ir vēl viens acīgs džeks.

Rīgals nevaicāja, kas tas par džek.u. Mūnizs bija jauns un savā ziņā nepieredzējis detektīvs, taču viņam bija daudz draugu un informatoru Manhetenas latīņamerikāņu kvartālos. Ne visi, protams, skaidri kā stikliņi, un viens otrs pat šad un tad mēdza patirgoties uz savu roku. Patiesībā par to, ka Mūnizam tika piegādāta informācija par jebkādām ievērības cienīgām pārmaiņām pilsētas narkotiku biznesā, viņi varēja cerēt uz zināmām atlaidēm likuma priekšā. Tāpēc arī Hektors Guzmens, pats būdams melns un maziņš tirgonītis, bija nācis Mūnizam ziņot par trim panainiešiem, kuri saskaņā ar viņa paša teikto spāņu Hārlemā grasījās dibināt lielu narkotiku ražotni.

Policistiem, gribi vai negribi, tādu politiku nācās piekopt izspēlēt sīkus arestus cerībā uz ievērojamākiem, un priekšniecība ievēroja nerakstīto likumu par informatora personību viņiem nav nekādas daļas. Jo mazāk zini, jo mazāka iespēja, ka tevi var apsūdzēt par korupciju… jo lielāka iespēja, ka informators paliks dzīvs.

Šī metode nebija no tām, kuras Rīgalam būtu gribējies redzēt apspriežam TV diskusiju klubā, tomēr ielās citādi strādāt nebija iespējams.

-   Tu esi darījis, ko varējis, Pīt. Manuprāt, Hektoru gan vajadzētu pameklēt vēl.

-    Ceru, ka atradīšu viņu, pirms to būs paspējuši izdarīt tie panamieši ja tādi vispār eksistē. Taču man ir tāda nelāga priekšnojauta. Kaut kas te nav kārtībā. Nevaru saprast, kas, bet ir tāda jušana, un tas man nemaz nepatīk. Tā vien šķiet, ka atradīsim Hektoriļ peldam pa upi.

-   Vai iestūķētu atkritumu kastē, Rīgals piebilda. Jaunais detektīvs uzmeta viņam pārsteiguma pilnu skatienu. Rīgals nopūtās un izstāstīja par slepkavību īstsaidā. Dīvaini, ka man tā iešāvās prātā, viņš nodomāja.

Rīgals, rāmi iemaisīdams kafijā krējumu, palūkojās uz sievu, kas sēdēja galdiņa otrā pusē. Kāpēc tad tev šis restorāns neiet pie sirds?

Abi sēdēja tuvējā itāļu kafejnīcā, tikai vienu kvartālu no viņu dzīvokļa Septiņdesmit piektajā ielā.

-   Uz ātru roku iekost var, nav nekāda vaina, tomēr man gan labāk patīk pusdienot, kad uz galda ir galdauts! Viņa sarauca degunu.

-                    Galds ir no īsta koka, nevis plastmasas, Rīgals sacīja.

-    Un auduma salvetes. Nevis papīra.

-    Poliestera salvetes. Nevis lina vai kokvilnas. Tad jau peļķi vieglāk uzslaucīt ar papīra salveti. Poliesters neko neuzsāc.

-     Kāpēc tu uztraucies? Tu taču nekad neko neizgāz. Nu, vienalga, man gan te patīk. Garšīgi. Ja mēs pastāvīgi ietu ēst ārpus mājām, es labprāt nāktu uz šejieni. Nākamreiz vienkārši jāatceras, kajāpaņem līdzi pašiem savas salvetes.

-    Runāsim atklāti, Pol. Tu esi neglābjami deklasēts. Ja restorāns atrodas augšpus Sešdesmitās vai lejāk par Četrdesmito, tad tas nav nekāds restorāns. Tā ir ieskrietuve. Lai arī kādas salvetes tur būtu.

To teikdama, Patrīcija iesmējās, un Rīgalam neatlika nekas cits kā apbrīnot kārtējo reizi sievas lieliskā smaida nevainojamo skaistumu. Gaišmataina, slaika un eleganta kaķenīte ar neiedomājami milzīgām, pelēkām acīm. Būdama gandrīz vai metru un astoņdesmit gara, viņa tikai centimetrus septiņus palika iepakaļ pašam Rīgalam, kurš uz visām sievietēm bija pieradis noraudzīties no augšas. Turklāt Patrīcijai nevarēja dot vairāk par trīsdesmit, kaut gan viņai jau bija pāri četrdesmit. Piepeši ar joni uzplūda atmiņas par to, cik svarīga Patrīcija viņam bija toreiz laulības pirmajos gados. Pat karjera tolaik bija likusies mazāk svarīga, un, ja sieva būtu uzstājusi, viņš no dienesta policijā būtu aizgājis.

Taču tas bija pirms divdesmit gadiem. Petsija Piketa, kā viņu sauca tolaik, tikko ieradusies Ņujorkā no Bufalo pilsētas Misūri štatā, pamazām kāpa augšā pa karjeras kāpnēm, pārtapdama par Patrīciju, elegantu modeļu demonstrētāju. Trīs gadus viņa noturējās pašā augšā, un tad līdz ar kārtējo kaprīzo transformāciju skaistuma cienītāju priekšstatos par gaumi elegantas, blondas kaķenītes vairs nebija pieprasītas. Viņu vietā nāca brunetes ar dabisku izturēšanos, taisniem matiem un dzimumzīmītēm, kas tika dēvētas par skaistuma mušiņām.

Kraso pārmaiņu Patrīcija bija pārdzīvojusi visai smagi. Rīgals joprojām atcerējās, kā, reiz vakarā pārnākusi mājās, viņa bija izplūdusi bezpalīdzīgu dusmu pilnās asarās. “Tā riebekle, kuru viņi paņēmuši manā vietā! Dzimumzīmēs no vienas vietas. Kāja kā akordeona basi. Pretīgās dzimumzīmes!”

“Dabū arī sev kādu,” Rīgals bija ar smaidu ieteicis. “Es zinu, kā to dara.” Sieva, veltījusi viņam saltu skatienu, bija demonstratīvi izgājusi no istabas. Tā bija pirmā reize, kad Rīgalā pamodās nelāga nojauta par to, cik liela patiesībā ir sievas apņēmība katrā ziņā izvairīties no grūtniecības.

Patrīcija bija turpinājusi strādāt, lai gan tagad strādāja ilgāk un pelnīja mazāk, un palēnām vien viņi abi viens no otra attālinājās. Tagad Rīgalam bija tikai darbs policijā, bet ar to īsti nepietika. Ja būtu bērni, tad, iespējams, viss būtu citādi.

Bērnus viņš bija gribējis vienmēr, taču pietika tikai par to ieminēties, un Patrīcija tūliņ sarunu pavērsa uz citu pusi. Vienīgais, ko viņa bija pateikusi konkrēti, bija tas, ka, pēc ginekologa domām, grūtniecība varētu būt bīstama viņas veselībai un ka viņiem par bērniem neesot ko domāt.

“Mēs taču varētu bērnu arī adoptēt,” viņš bija iebildis, bet Patrīcija bija atrunājusies, ka tas nebūšot tā, ka viņa nespēšot pret pieņemtiem bērniem just to pašu, ko pret savējiem, un ka tur nekas nevarot sanākt.

Rīgals nestrīdējās pretī. Un, kad Patrieija gluži nemanot bija izslīdējusi no apģērbu industrijas un ieslīdējusi interjera dizainā, viņš apjauta arvien skaidrāk sieva nekad nav domājusi sevi apgrūtināt ar bērniem. Skandalēties par to nebija vērts diez vai Patrieija tālab uzreiz sailgosies būt māte. Patiesībā jāšaubās, vai viņa spētu mātes pienākumus pildīt, ja nu piepeši rastos tāda nepieciešamība. Iekšēji noskurinājies, viņš pūlējās iedomāties bērnu, pār kura galviņu gāztos Patricijas biežās dusmu lēkmes. Vienu gan viņš vēlējās no visas sirds lai katru jaunu telpu dizaina pasūtījumu Patrieija pārstāj dēvēt par savu “jauno bērniņu”.

-   Nu, kā tad tev iet ar tavu daudzdzīvokļu māju? Rīgals neapdomīgi ievaicājās, pamājis viesmīlim, lai tas atnes rēķinu.

-   Manu… to es gribētu gan! Patrieija nopūtās. Storma kompleksā būs lepnākās mājas visā Manhetenā. Visā pasaulē, velns parāvis! Ak mūžs, ko visu es atdotu, lai varētu tur dzīvot.

-   Tikai ne par manu algu, viņš puspajokam iebilda.

-    To es zinu ļoti labi! Patrieija saknieba lūpas. Ja mums vajadzētu iztikt no tavas algas, mēs nevarētu atļauties ēst pat šeit.

-     Varētu gan, Rīgals noteica. Jo vairāk tāpēc, ka mēs ēdam šeit tikai pirmdienās, tāpēc ka nevienu cilu vakaru tu man veltīt nevari.

-    Kādam taču jādomā par nākotni.

-   Nezinu gan, Rīgals gurdeni atsaucās. Alga man ir laba, ar to vairāk nekā pietiek diviem cilvēkiem, pat ja dzīvo šeit, Manhetenā.

-    Bet, ja tu būtu piekritis iet par drošības dienesta šefu pie Olivera Storma, kā viņš tev laipni piedāvāja, tad tava alga būtu divreiz lielāka, vina iedzēla.

-   Nejūtu nekādu nepieciešamību policista nozīmi mainīt pret bleķa piespraudi un smuku kabinetu, Rīgals dzedri at

teica. Policista darbs bija gana labs manam tēvam, būs gana smalks arī man. Negribu visu mūžu kalpot par izsūtāmo tādiem kā tavs dārgais Olivers Storms. Lai vai cik daudz miljonu viņš arī nebūtu sazadzies.

-    Ak tu mūžs! Mans dārgais Olivers Storms! Tikai nesāksim atkal greizsirdības scēnas, jā? Kā tu nevari saprast Olivers gluži vienkārši ir ļoti naudīgs klients, kas turklāt vēl godā manus talantus.

-    Par to es nemaz nešaubos, Rīgals nomurmināja un iedzēra malciņu kafijas.

-    Katrā ziņā viņš mani novērtē augstāk nekā tu! Patrīcija piemiedza brīnišķīgās acis. Vismaz tad, kad mēs ejam vakariņās, tad uz īstu restorānu, nevis vietējo nošņurkušo picēriju.

-   Un tādas vakariņas, man rādās, sagadās arvien biežāk.

-     Tās ir to vērtas. Atļaujiet aizrādīt, mans jaukais un kategoriskais draugs, ka man ir par maz ar ārkārtīgi labu atalgojumu par darbu, kuru man uztic viens no bagātākajiem nekustamā īpašuma pārvaldniekiem pasaulē. Man turklāt vēl jāspodrina sava vadošās dizaineres reputācija. Un nevar iedomāties labāku reklāmu kā parādīšanās sabiedrībā kopā ar Oliveru Stormu.

-    Domā, visi zina, ka tu neesi viena no Ollija kārtējām smukulītēm?

-Nesauc viņu par Olliju! -Patricija iešņācās. -Un visi tic sīkie ļautiņi lai domā, ko grib. Neko vairāk jau viņi nevar atļauties. Pagaidi tik, kad Storma kvartāls būs gatavs. Visi arhitekti no skaudības kļūs zaļi.

-   Un tad tu vairs katru vakaru neiesi ar Olliju vakariņās?

-   Es ceru, ka mūsu sadarbība vēl turpināsies. Bet, ja arī ar Oliveru viss būtu cauri, šī darba dēļ esmu gatava uz jebkādiem upuriem, tas ir to vērts. Tikai tā es varu izveidoties par dizaineri.

-    Man nezin kāpēc šķiet, ka tu par tādu jau esi izveido; jusies, Rīgals domīgi noteica, saņemdams visus spēkus, la tas izklausītos nebēdnīgi, tomēr nespēdams apslāpēt ironiju.

Taču Patrīcija tikai uzlūkoja vīru ar žēluma pilnu smaidu

-    Nu, dārgumiņ, es nezināju, ka tas tev ir svarīgi.

-    Ir, viņš nomākts paskatījās pretī.

-   Tad bažījies tā klusām! Es neciestu, ja tu uztrauktos un neliktu man mieru.

-   Tu jau esi tā, kas uztraucas un uztraucas. Un tik un tā saldi uzsmaidi katram korespondentam, kurš pagadās ceļā, Rīgals noteica. Šodien mani apņirdza Džo Bērtons ierīvēja degunā, ka man esot sieva, kas staigā pa pilsētu, izrādīdamās kā ievārījuma burka.

-   Nospļauties par to, ko domā tas riebīgais tips! Viņam mati aug ausīs. Neliecies ne zinis par tādiem cilvēkiem, un cauri! Tu taču zini, es nemūžam nedarīšu neko tādu, par ko tev vajadzētu uztraukties. Un tev, protams, nav jātur aizdomās Olivers. Viņš taču ir pārāk vecs.

Patrīcija mīlīgi vērās vīram sejā, mirdzinādama savas pieredzes bagātās meles acis, un Rīgals sacīja: Iesim prom no šejienes.

Abi klusēdami nogāja to kvartālu līdz savai mājai, tomēr Rīgals manīja, ka cilvēki noskatās viņiem pakaļ. Viņš zināja, ka abi kopā viņi izskatās lieliski. Līdzās viņa garajam augumam un tumšajiem matiem sievas graciozā, smalkā figūra un mirdzošie, gaišie mati izcēlās jo īpaši. Rīgals iedomājās, cik lepni bija gājis Patrīcijai blakus, kad viņi bija tikko iemīlējušies, kā bija izbaudījis citu vīriešu skaudības pilnos skatienus. Un viņam no jauna uzmācās smags skumju vilnis tā vien likās, ka tas ir vienīgais, kas palicis pāri no bijušās kaislības.

Un tad prātā iešāvās dīvaina doma, kas viņu pārsteidza kā zibens spēriens. Vai tikai picērijā pie blakusgaldiņa nebija sēdējis tas B bandinieks. Visa pasaule ir nojūgusies. Viņš atminējās, ka sagraizītais pļēgura līķis tika atrasts tepat sešus kvartālus tālāk.

Nu un tad? Cik Brodvejā uguņu, tik šajā pilsētā salauztu siržu un nāvīga Mēdīšanās uz katra soļa.

Rīgals atgainīja tādas domas. Tā slepkavība nu itin nemaz nav viņa darīšana. Tāpat kā acīmredzot Olivcrs Storms. Un, iespējams, arī Patrīcija.

Viņš…

… kails stāvēja spoguļa priekšā, uzmanīgi nopētīdams savu apjomīgo ķermeni, kura apmatojums bija visai nabadzīgs.

-    Kā bija?

-   Brīnišķīgi. Katru reizi, kad nazis viņā ieartās, izšļācās asinis. Tikpat kā ar kniepadatām durstīt balonu, kurš pilns ar ūdeni.

-    Oho! Viņš kliedza?

-    Nē. Par to es netiku iedomājies. Vecais ķēms nekliedza.

-    Jācer, ka nākamais kliegs.

-    Katrā ziņā. Katrā ziņā.

4

Olivers Storms sēdēja pie milzīgā, ar marmora plāksni pārklātā galda savā dzīvoklī pēdējā stāvā Centrālā parka dienvidu pusē un omulīgi uzsmaidīja “New York Times’'' reportierim.

-   Lūk, tieši par to es runāju, viņš nopietni sacīja. Es apzinos, ka noziedzība nav tikai Ņujorkas problēma vien. Tā pieaug visā valstī. Nav nevienas mazpilsētiņas, kas patlaban nebūtu sastapusies ar problēmām, kuras pirms divdesmit… pat desmit gadiem nevienam pat sapņos nerādījās.

Viņš ieturēja pauzes, lai iedzertu pāris zāļu tējas malku no gaišsārtas porcelāna tasītes.

-    Šis ir laikmets, kad ikviens cilvēks jūtas apdraudēts. Katru mīļu brīdi vai' uzrasties kāds narkomāns, lai jūs aplaupītu. Vai maz ir kāda sieviete, kas naktī viena nebīstas iet ārā uz ielas? Bailēs dzīvo pat bezpajumtnieki, pat sabiedrības padibenes. Jā, šodien pat kāda nabadzīga klaidoņa līķis tika atrasts atkritumu tvertnē tepat pāris kvartālu tālāk. Sadurts ar nazi, turklāt vairākkārt, kā man stāstīja Barbariski un bezjēdzīgi. Mēs dzīvojam deviņdesmitajos gados, un šajā desmitgadē uzvaru svin Terors.

Viņš atkārtoja pēdējo teikumu vēlreiz, to izbaudīdams ar acīm redzamu apmierinājumu un izaicinoši pasliedams zodu. Uzvaru svin Terors. Un tieši tāpēc Storma kvartāls iezīmē būtisku pavērsienu dzīvojamo rajonu apbūves koncepcijā. Komplekss jau pašā sākumā ir ticis plānots tā, lai akcentētu

katra iemītnieka personisko drošību. Bez šaubām, tālab necietīs elegance. Mēs neesam žēlojuši naudu noformējumam un par to nejūtamies vainīgi, tomēr mūsu klienti galvenokārt vadīsies no personiskās drošības apsvērumiem. Un tā nav dabūjama par velti Drošība, mans draugs, maksā naudu.

Paliecies uz priekšu, viņš skumīgi nogrozīja galvu, vērdamies uz jauniņo žurnālistu, kurš bija izprovocējis visu šo tirādi, kautrīgi ieteikdamies, ka greznā Storma kompleksa dzīvokļu sākumcenas vidusmēra ņujorkietim varētu likties “nepieklājīgi augstas”.

-   Riskējam mēs visi Bet tie, kuru vārdiem ir svars, riskē vēl vairāk, Storms svinīgi nodeklamēja. Cik necik saprātīgs cilvēks nemetīs akmeni uz to, kurš labprātīgi izdod paša pelnītu naudu, lai pasargātu no nelaimes sevi un savus mīļos. Vienalga, vai vecāki būtu bagāti vai nabagi, tie sapratīs ikvienu, kurš ir pilns apņēmības pasargāt savus bērnus no nolaupīšanas vai slepkavām. Viņš cieši vērās uz reportieti, līdz tas samirkšķināja acis. Ejiet un pavaicājiet jebkuram vidusmēra ņujorkietim, vai viņ$, nu, viņa vēlētos dzīvot Storma mājās, un varat droši rēķināties ar to, ka atbilde būs -jā, velns ar ārā! Storms triumfējoši atzvēlās krēslā. Turklāt viss, kas kompleksā aizies nodokļos, būs vērā ņemams papildinājums pilsētas makā, tātad nāks par labu visiem pilsoņiem. To, lūdzu, nepiemirstiet saviem lasītājiem pavēstīt!

-   Tad, jūsuprāt, vidusmēra ņujorkietis nevarētu domāt, ka jūsu jaunais dzīvojamais komplekss ir… nu, diezgan izaicinošs?

-    Kādā ziņā? Storms sarauca pieri.

-   Tika pieminētas, piemēram, labierīcības zelta iekārtas.

-To noteica vienīgi klienta pieprasījums, Storms rāmi

atbildēja. Un par to maksā viņi paši. Galu galā cilvēks savā mājā var darīt, ko grib. Šeit tomēr ir Amerika. Taču mēs pārdodam ne tikai luksu. Mēs pārdodam drošību. Drošību tagad, kad visapkārt valda Terors. Viņš piecēlās, likdams manīt, ka intervija ir galā. Ja jums būtu nauda, vai jūs nebūtu gatavs par to maksāt?

Storms brīdi nogaidīja, līdz žurnālists negribīgi izteica savu piekrišanu. Iespējams, viņš nomurmināja, jo aizturēto nepatiku pret Storma personību bija pārmākušas citas jūtas gluži svaigas vēl bija atmiņas par nesen aplaupīto dzīvokli Bruklinā. Pēc tam žurnālists ar visu ģimeni bija pārvācies uz mierīgāku rajonu Konektikutas piepilsētā.

-     Es par to nešaubos. Un attaisnotos katrs penijs, kuru jūs būtu izdevis, sacīja Storms. Var jau būt, ka visam vajadzētu būt citādi, bet patlaban situācija ir tāda, kāda tā ir, un tāda tā paliks, kamēr pilsēta ieies sliedēs un spēs aizsargāt ikvienu tiklab bagātos, kā ari nabagos. Viņš apgāja apkārt galdam, lai ats>*picinātos, Žaketi Storms bija novilcis un palicis kreklā tas bija svītrains, krietni sastērķelēts un cieši kļāvās ap kā likās diezgan muskuļoto torsu. Uzrotītās piedurknes skatienam atklāja spēcīgas rokas.

Reportieris, piecēlies kājās, paspieda Storma pasniegto plaukstu, tad, it kā jautājums būtu viņam iešāvies prātā tikai tagad, ieteicās: Vai neesat nodomājis kandidēt uz mēra posteni?

-    Jūs taču zināt, ka esmu, Storms atbildēja tonī, kas, pēc viņa paša domām, bija atbruņojoši laipns. Tas vairs nav nekāds jaunums. Patiesību sakot, es daudz labprātāk pabalstītu kādu citu kandidatūru un pats celtu pilsētu no jauna ar ķieģeļiem un javu. Taču, tā kā nav neviena, kurš šo amatu varētu pildīt godam, uz mēra posteni nāksies kandidēt man… nu bet… es negribu drāzt iesmu, kamēr mednis vēl kokā.

Uzlicis kreiso roku uz jaunekļa pleca, viņš jau manīgi vadīja viesi uz kabineta durvju un sava vietnieka pusi.

Aizvēris durvis, Storms atgriezās pie galda, noritināja lejup piedurknes, aizpogāja aproču pogas un tad atkal uzvilka mugurā smalksvītroto žaketi.

Pēdīgi viņš uzmeta smaidošu mirkli savam advokātam un reklāmas konsultantam abi visu intervijas laiku bija klusi sēdējuši kabineta stūrītī. Kā bija, ko? Manuprāt, gluži labi.

Advokāts, savilcis lūpas domīgā urskulī, paberzēja zodu, toties Deivs Tomtons, vēl nesenā pagātnē profesionāls priekšvēlēšanu runu sacerētājs, tagad reklāmas kompānijas īpašnieks un vadītājs, sajūsmināts vai kusa. Katrs vārds bija kā naglai uz galvas, Oliver. Johaidī, varu iedomāties, kā visa tā metro publika dienām un naktīm sapņos tikai par to, lai laimētu loterijā un tad uz karstām pēdām nopirktu dzīvokli Storma kompleksā. Turpini tik tāpat tālāk! Ja spiedīsi uz drošību pilsētas ielās, būs trāpīts kā likts.

-    Man arī tā liekas… bet ja nu tas skribents būtu pieprasījis skaidri un gaiši pateikt, cik dārgi par to drošību galu galā nāksies maksāt? advokāts bažījās.

-    Kāpēc tad viņš to nedarīja? Storms atvaicāja. Es viņam būtu sabliezis virsū par TV kamerām, personisko policiju un ko visu vēl ne, kas kompleksā paredzēts. Es vispār nevaru iedomāties labāku reklāmu kā to, ka “Times” vai sausu muti izrunā par mūsu “nepieklājīgi dārgo” drošību.

-    Viņam taisnība, Torntons uzsvērti sacīja advokātam. Pierunāt viņš mācēja. Personiskā drošība būs tā, kuras dēļ augs pieprasījums pēc Storma kompleksa un arī pēc paša Olivera Storma. Ja gubernators pats tik lieliski nemācētu šito trumpi izspēlēt, tad es liktu priekšā labāk nevis līst mērijā, bet pamēģināt kandidēt uz štata gubernatora krēslu. Bet patlaban neatliek nekas cits kā kandidēt par mēru. Viņš apklusa un uzsmaidīja Stormam. Lai nu kā, zaudēt nav iespējams , Pat ja kaut kas iziet greizi un tu zaudē, tu laimē. Tāpēc ka neviens nemaz negaidīs, lai tu laimētu ar pirmo piegājienu. Un nākamajās ASV senāta vēlēšanās viss būs, kā nākas. Un tad ej nu sazini, kas būs pēc tam!

-   Vispirms tiksim galā ar vienu kampaņu, Deiv, Storms Tomtonu apsauca, tomēr apspiestais smaidiņš un vaigos iesities sārtums nodeva viņa patiesās jūtas.

Advokāts piecēlās un devās laukā pa durvīm. Kad viņš bija prom, Storms ieteicās: Par politiku viņam nav nekādas jēgas.

-    Nav gan, reklāmas speciālists piekrita. Kad mērs dabūs visu šito izlasīt, viņam sāks trīcēt bikses.

-   Labi. Lai tik trīc, Storms sacīja. Tā, vai ar kompleksa atklāšanu viss kārtībā?

-    Jā, viss iet kā smērēts. Vēl nedēļas trīs, un mums pavērsies visa pasaule Eiropa, varbūt pat Japāna. Nē, vai nav vienreizēja ideja, ko? Ja es pats par sevi tā drīkstu teikt. Uzcelt elegantāko privāto dzīvokļu kompleksu pasaulē un atklāt to ar krāšņu labdarības balli, ienākumus ziedojot bezpajumtniekiem.

-     Par to es tev maksāju. Sliktas idejas varu dabūt par brīvu.

-    Vēl joprojām pastāv zināma iespēja, ka var ierasties viceprezidents. Un, protams, puse senāta un Volstrītas, un Brodvejas, un Holivudas, un tad vēl visi tie pasaules finansu kapitāla mūlāpi, bez šaubām.

-                      Kaunies, Deiv! Storms viņu smaidīdams aprāja.

-    Tie mūlāpi ir mūsu nākamie īrnieki. Viņi katrā ziņā gribēs dzīvot šeit tikai tādēļ, lai visus pārliecinātu, ka ir pietiekami ietekmīgi, lai satrauktos par teroristiem. Kā viņi ieraudzīs visus tos arābu šeihus un mūsu sargus, tā pielaidīs bikses. Nekādi nesaprotu, kāpēc man tas neienāca prātā jau sen.

-   Tāpēc, ka toreiz nevaldīja Terors, reklāmas speciālists smaidīdams sacīja, un Storms pamāja.

-   Ā, vēl viena lieta, ko tu varbūt vari iesmērēt interjera žurnāliem, Storms piebilda. Patrīcija te izprātojusi ar zeltu cauraustus aizkarus ātrijam trīs stāvu augstumā. Satriecošs efekts.

-    Ak mūžs, būs runas par pārspīlētiem izdevumiem, Tomtons piesardzīgi ieteicās. Vai tas jau nav mazjnazdrusciņ par traku, ko? Man nemaz nekārojas lasīt, kā draņķa reportieris lēš, cik daudz badacietēju varētu pabarot, ja nebūtu to aizkaru.

-    Nav ko satraukties, draudziņ! Paņemsim no Meta*. Viņi pirms pāris gadiem tādus aizkarus uztaisījuši vienai operai, tā ka mēs ietaupīsim naudiņu un palīdzēsim šo to nopelnīt arī teātrim. Tā bija Patricijas ideja. Vai arī iešāvās galvā viņas pakalpiņiem. Bet man tas patīk.

-Labs ir! Jajau tu palīdzi teātrim, "Times" virsū neklups. Tas, cik daudz par aizkariem izdod teātris, viņiem ir vienalga. Varbūt tu par to pat dabūsi medaļu.

-   Neatteikšos. Storms smīnēdams pacēla iedomātu glāzi. Par pilsonisko atbildību!

Deivs Tomtons pacēla pretī savu iedomāto glāzi. Uz jaunā mēra veselību!

•Metropolitēna opera Ņujorkā.

5

Ja Ņujorkas pilsētas policija apcietinātu tik daudz profesionālu noziedznieku, cik paredzēts departamenta instrukcijās, te varētu justies tikpat droši kā klosterī, Rīgals prātoja, sēdēdams pie sava galda un rakdamies cauri papīru kalniem.

Nedroši pieklauvējusi, durvīs galvu pabāza Džeina Koula.

-    Vai neiztraucēju? Džeina mulsi smaidīja.

-    Iztraucējāt, iztraucējāt, lai slavēts Dievs! Nāciet tik iekšā!

Ienākusi Džeina jautāja: Vai nevēlaties kafiju?

-Nē. Vai tas ir viss, ko jūs gribējāt vaicāt?

-    Patiesībā ne. Džeina vilcinādamās apsēdās un likās nobažījusies. Saskrējos ar vienu džeku kopā strādājām -, un viņam bija pāris konkrētu jautājumu par mūsu brigādi, ko un kā mēs darām.

-    Nu un?

-    Es viņam neko nestāstīju. Bet man ir informācija, ka tagad viņš strādā iekšlietu nodaļā. Man liekas, viņš nezina, ka es to zinu. Vienkārši iedomājos, ka jums tas būtu jāzina.

Rīgals blisināja acis, pūlēdamies domās sakārtot pēdējos teikumus.

-   Kas man būtu jāzina? Tas, ka jūs zināt, ka viņš ir viens no Flērtija puišiem? Vai arī tas, ka viņš nezina, ka jūs zināt?

Džeina izskatījās tikpat apmulsusi, cik viņš, taču viens bija skaidrs viņas apjukums izrietēja no fakta, ka inspektors

Rīgals nav spējīgs saprast ļoti vienkāršā formā izteiktu nepārprotamu apgalvojumu.

-Es sākšu no sākuma, viņa teica. Man likās, jums vajadzētu būt lietas kursā par to, ka viņš prašņā par mūsu brigādi. Kāda viņam tur daļa? Man gluži vienkārši ienāca prātā, ka varbūt kaut kas notiek.

-    Flērtijain, Džeina, maksā par to, lai viņš zinātu par mums visu. Jūs taču to zināt. Bet, ja runājam par konkrēto gadījumu, tad jums, manuprāt, nevajadzētu par to likties ne zinis. Vai tikai tas jūsu draugs tāpat vien negribēja norunāt randiņu?

Viņa papurināja galvu. Nē, es domāju, ka ne. Kaut kas viņam bija aiz ādas. Un, cik es saprotu, jūs nemaz neesat pārsteigts, un man atliek secināt, ka tiešām kaut kas norisinās. Un, jajau es jums par to vaicāju, inspektor, jums, manuprāt, vajadzētu izstāstīt. Galu galā es arī piederu pie komandas. Un man riebjas, kad tās mēslu mušas spindz riņķī un apkārt. Sermuļi skrien pār kauliem.

, Rīgals iesmēj ās. Liecieties nu mierā, Džeina! Iekšlietu nodaļa var okšķerēties kaut līdz pastardienai, un mums nav ko slēpt. Pie joda, vai tad jūs nezināt, ka mēs katrā reidā paķeram līdzi kādu no narkomānijas apkarotājiem un, ja kaut ko uzrokam, tūliņ atdodam viņiem, tā ka nevienam pat prātā nedrīkstētu ienākt doma, ka mēs kaut ko varētu paturēt. Mēs esam kristāltīri, un visi to zina. Ja Flērtijs ošņājas, tas droši vien ir pieraduma dēļ. Viņš ir tikpat viltīgs kā komisārs. Stipri jāšaubās, ka viņš būtu uzsūtījis to jūsu draudziņu, labi zinādams, ka jūs par viņu ziņosiet. Tikai tādēļ, lai mēs staigātu uz pirkstgaliem? Diez vai.

Džeinas zaļās acis izbrīnā iepletās, un Rīgals nodomāja: acis tikpat milzīgas kā Patrīcijai. Tikai dzīvas. Patrīcijas acis ir tādas kā statujai.

-    Vai, jūsuprāt, viņš zināja, ka es zinu?

Rīgals smējās. Jūs atkal sākat to pašu. Runājat jokus. Bet, ja man jāatbild, tad es nezinu.

Labu bridi pārdomājusi, Džcina dedzīgi nopurināja nīdās cirtas.

-   Nē, viņš nezināja, ka es zinu, viņa, apņēmības pilna, noteica. Es to būtu sapratusi.

Rīgalam iesāpējās galva. Varbūt tā sieviete ir “sagājusi sviestā”?

-    Nedomājiet vairs par to, viņš skaļi sacīja. Gluži vienkārši turpiniet darbu. Galu galā par to mums maksā.

-    Necik daudz jau ne. Liekas, man jādabū zināt, lūk, kas. Tas Flērtija džeks pratināja mani. Nevis kādu citu. Ne Boldu, ne Pītu. Mani. Tad varbūt nepatikšanas draud man?

-   Nez vai, Rīgals teica. Bet labāk pavaicājiet to Flēr-

tijam.

-     Kad pūcei aste ziedēs! Džeina atcirta. Es labāk runātos ar pašu velnu nekā ar inspektoru Flērtiju. Pat pieminēt vina vārdu skaitās slikta zīme.

-Tad pārstājiet viņu pieminēt! Ejiet atbildēt uz telefona zvaniem!

-    Man ir pārtraukums. Kafijai.

-    Un kur tad ir jūsu kafija?

-    Patlaban negribas, viņa pavirši attrauca, ar delnu paberzēdama zodu. Rudais matu mākonis ieskāva viņas seju kā oreols.

Rīgals nopūtās. Džeina, ko jūs no manis gribat?

-    Nu labi, viņa samierinoši sacīja. Es zinu, ka man nepatikšanas nedraud. Vai tās draud Pītam?

Nu bija Rīgala kārta rādīt pārsteigtu seju. Pītam Mūnizam? Kāpēc gan viņam būtu jāsatraucas par iekšlietu puišu interesi?

-Tieši to es vaicāju jums, inspektor.

-      Velns parāvis, Džeina, ko jūs te staigājat riņķī un apkārt? Tad sakiet visu skaidri un gaiši! Kāpēc viņiem būtu jāokšķerējas ap Pītu?

-    Tāpēc, ka viņu kaut kas nomāc. Man viņš to nestāstīs. Teica vienīgi, ka esot kaut kas sagājis dēlī, un izskatījās stipri uztraucies. Viņš taču nav ne par matu labāks kā jūs. Ne no viena neko sakarīgu nevar pat ar stangām izvilkt.

Nikni nozibinājusi acis, viņa ar sašutuma pilnu žestu sakrustoja rokas un pārmeta vienu kāju pār otru. Viņai ir skaistas kājas, Rīgals nosprieda, atgāzās krēslā un neviļus pasmaidīja. Džeinai Koulai bija trīsdesmit divi gadi. To viņš bija izlasījis Džeinas kartītē. Tomēr šobrīd viņa vairāk izskatījās pēc kašķīga pusaugu skuķēna un nepavisam neatgādināja šķirteni ar piecus gadus vecu meitu.

Nākusi no policistu dinastijas, Džeina pati bija dienestā nu jau septiņus gadus. Pirms pusgada komisārs Galahcrs bija Rīgalu pierunājis ņemt Džeinu komandā. Savu mūžu viņš nebija lūdzis neko tamlīdzīgu. Sākumā Rīgals domāja, ka Džeina komisāram privātā kārtā piegādā ziņas par visu, kas notiek komandāGalaheram patika tādi jociņi -, tomēr versija ne reizes neapstiprinājās un beigu beigās nomira dabiskā nāvē. Visu darbu, kas saistījās ar brigādes papīriem, viņš Džeinai bija uzkrāvis tālab, ka neērti bija sievieti iesaistīt apgaitās un apšaudēs. Skaidrs, ka krietna sabiedrības daļa to nosauktu par sieviešu dzimuma diskrimināciju, tomēr viņš pats tādu attieksmi skaidroja kā vīrieša vēlmi pasargāt sievieti no briesmām.

Viņa pati gan par to žēlojusies nebija, vismaz Rīgalam dzirdot ne. Strādāja labi un ar prieku. Kaut kad nesen viņam bija nācis ausīs šis tas par Džeinu un Pītu Mūnizu, tomēr viņa par Pītu bažījās pārāk uzkrītoši.

-    Džeina, viņš ierunājās. Man gandrīz vai jādomā, ka jūs esat kas vairāk nekā tikai draugi.

Džeinas vaigos iesitās sārtums, un atbilde pār lūpām nāca par varītēm. Pīts ir labs, godīgs policists, bez tam viens no labākajiem cilvēkiem, ko esmu sastapusi. Bet sevi aizstāvēt viņš neprot. Un es gribu zināt, kāpēc viņš ir nobažījies.

-Tas varētu būt vienīgi informatora dēļ. Pītam tika piegādāta viltus informācija par jaunpienākušiem panamiešu narkotiku tirgoņiem, norādītajā vietā viņu nebija, un tagad ir pazudis pats informators. To visu jūs zināt.

-    Jā, inspektor, viņa pacietīgi atbildēja. To visu es zinu. Taču es neesmu muļķe. Es sajēdzu, kaFlērtijs bez iemesla vis apkārt neošņātos. Zināt, es departamentā esmu pavadījusi visu savu mūžu. Pat mans vīrs bija policists. Draņķīgs gan, tomēr policists.

Rīgalam no bērna kājas bija ieaudzināta cieņa pret lojalitāti, un, lai arī cik muļķīgi Džeina rīkotos, iestādamās par Mūnizu, viņš nespēja šo sievieti neapbrīnot.

-    Džeina, vai jums nav ienācis prātā, ka Flērtijs varbūt pārbauda mani, nevis Pītu?

-    Trejdeviņi pērkoni! viņa izdvesa ar neiedomājamu īru akcentu. Vai patiesi cilvēku samaitātībai nav robežu?

Rīgals nespēja valdīt smieklus. Nu tieši kā Berijs Ficdžeralds.

-    Velns parāvis! Iecerēta bija Morīna O’Hāra.

-   Viņa arī. Rīgals piecēlās. Paklau, Džeina! Es runāju tīru, baltu patiesību. Ko vajag Flērtijam vai viņa cilvēkiem, es nezinu. Iespējams, ka neko. Ikvienam komandas loceklim es pilnīgi uzticos. Jo īpaši Pītam Mūnizam. Manuprāt, jums jāliekas mierā un jāiet iedzert kādu tasi kafijas.

Viņa pamāja un arī piecēlās. -Paldies, inspektor! Mazliet smaguma no sirds novēlās.

-   Vienmēr laipni pakalpošu! Smaidīdams viņš pavadīja

Džeinu līdz kabineta durvīm, aizvēra tās, un smaids nozuda kā pēc burvja mājiena, un seja apmācās.

Tātad Galahers tiešām bija piezvanījis inspektora Flērtija asinssuņiem, pamatojoties tikai un vienīgi uz Tonija Boldas paviršo piezīmi par informācijas noplūdi brigādē.

Nolāpīts, viņš klusībā nošķendējās, taču tūliņ apjēdza, ka pats vien pie visa vainīgs. Ka pats izpļāpājis komisāram par Boldas aizdomām. Ko tad citu Galahers lai dara? Neliekas ne zinis?

Velns lai rauj to visu, un velns lai rauj visus birokrātus! Nosēdies pie galda, Rīgals no jauna sāka rakņāties pa papīru kaudzi, taču domas joprojām grozījās ap to, ka Džeina Koula pie viņa strādā jau sešus mēnešus un ka pirmo reizi viņi bija pārmijuši vairāk nekā pāris teikumu. Un ka tas no tiesas bija patīkami.

Pēc mirkļa viņš pieķēra sevi salīdzinām jaunās dāmas tiešo runasveidu un neapšaubāmo humora izjūtu ar sievas iestudēto savaldību un vēso atturību. Viena uguns, otra ledus gabals. Pilnīgs pretstats, viņš pēdīgi nosprieda. Vispār, viņš prātoja, uguns man patīk labāk.

Ar zināmu piepūli viņš beidzot izmeta abas sievietes no galvas un no jauna ķērās klāt departamenta instrukcijām. Labāik lasīt to, ko nav iespējams izlasīt, nekā domāt to, ko nav iespējams izdomāt.

6

Hektors Guzmcns bija miris. Tādus jaunumus paziņoja Pīts Mūnizs, nākamajā rītā noķēris Rīgalu pie brigādes durvīm.

Mūnizs izskatījās gluži satriekts. Viņš bija neskuvies, un parasti tik tīrās un kārtīgās drānas bija saņurcītas un putekļainas.

-    Meklēju viņu cauru nakti, taču kāds viņu šorīt atrada vienā Bronksas pagrabā. Miris apmēram pirms divdesmit četrām stundām.

-    Kā? Rīgals vaicāja.

-Nodurts. Viens dūriens mugurā. Tas, kurš to izdarījis, ir zinājis, kā to dara. Vai arī uztrāpījis netīšām. Ar vienu dūrienu pieticis.

Mūniza sejā bija lasāms, ka jaunais detektīvs šo nāvi smagi ņem pie sirds, ka pats zināmā mērā jūtas vainīgs. Vārdi tādā reizē neko līdzēt nespēj, to Rīgals zināja. Vienīgās zāles bija darbs.

-     Vai ir kaut kas, pie kā pieķerties? Kāds kaut ko redzējis?

-    Nē Visi apkārt kurli, mēmi un akli. Bet es meklēju rokā to meiteni, ar kuru Hektors satikās. Estrelita vai uz to pusi. Cik saprotu, viņa ir no Panamas, tā ka viltus informācija, kuru Hektors man nodeva, varētu nākt no viņas. Ko var zināt? Varbūt man laimējas un es viņu atrodu, un varbūt man laimējas divkārt un viņa kaut ko zina. Iespējams, ka būs, kur pieķerties.

-    Labs ir! Tikai prātīgi un nelec uz ecēšām! Ielās neko

par Panamas tirgoņiem nerunā, tomēr tas nebūt nenozīmē, ka tādu nemaz nav. Atceries, ka Tonijam vai man visu laiku jābūt lietas kursā par to, kur tu atrodies un ko dari. Skaidrs?

-Tiks darīts, inspektor!

-     Bet, pirms ķeries klāt, aizbrauc mājās, ieej dušā un paguli kādu brīdi! Nav jau naktsmaiņa. Vai jūs ar Džemu vispār kādreiz aizejat uz dančiem, kino vai vēl kaut kur?

-   Necik bieži jau ne, Pīts atzinās. Pāris vakaru nedēļā man ir skola, tad vēl darbs. Lielākoties nosēžos pie kastes, mēģinu aizmirsties un iedzeru kādu alu.

-   Piesargies! Rīgals sacīja. Viens otrs policists tieši tāpēc aši vien ir nonācis līdz zemādas injekcijām.

-   Nervi? Mūnizs ieprasījās.

-    Nē, tāpēc ka par daudz dirn pie televizora.

Mūnizs iesmējās. Varbūt tāpēc Džeina nemūžam ar

mani neprecēsies. Viņa televizoru necieš ne acu galā.

-    Man likās, ka nojums iznāks pāris.

Paraustījis plecus, Mūnizs samirkšķināja tumšās acis, un Rīgals tajās skaidri manīja nogurumu.

-   Džeina saka viņai gribētos, lai viss paliek tā… neoficiāli.

-    Kā tad tā? Rīgals nelikās mierā, labi zinādams, ka tā nu itin nemaz nav viņa darīšana, tomēr viņu urdīja neizskaidrojama ziņkāre.

-   Džeina gribēja, lai es pārvācos pie viņas, bet īsti nezina, vai grib vēlreiz precēties. Vīrs jau viņai ir bijis, tu taču zini, un tas esot bijis jampampiņš.

-    Piedāvājums jau nav zemē metams.

-    Nē, inspektor, nav tik vienkārši. Ja es pārvāktos uz dzīvi pie dāmas, manējos ķertu trieka, bez tam es īsti nezinu, vai tas patiktu Džeinas sīkucim.

-    Varbūt viņai šķiet, ka nevajag vairs precēties ar policistiem.

-     Tā gluži nav. Reiz viņa man sacīja tā, ja sadomātu precēties pa otram lāgam, tad tikai ar policistu. Neviens civilais nespēj saprast, ko tāds darbs prasa.

-                    Taisnība jau ir, Rīgals noteica, iedomājies paša sievu.

-    Ja es Džeinai tā starp citu par to ierunātos, vai tas ko līdzētu?

-   Nē, paldies! Mūnizs drūmi atbildēja. Gan mēs paši tiksim galā.

-    Nu tad labi. Ej mājās un nosnaudies!

Mūnizs nopūtās. Aha! Šovakar skolā vēl lielais kontroldarbs. Skaidra galva par ļaunu nenāktu.

-     Mans ķobis gan pēc gulēšanas skaidrāks netiek, Rīgals pajokoja, — bet pamēģini vien.

Neilgi pēc divpadsmitiem leitnants Tonijs Bolda kā allaž saburzījies pabāza galvu pa Rīgala durvīm, turēdams rokā īpaši riebīga paskata aizkostu sviestmaizi.

-   Pol, tikko dabūju iecirkņa ziņojumu Hektora Guzmena lietā. Vai gribi, lai arī mēs tur aizsūtām pāris cilvēku?

-   Nē, Rīgals atteica. Lai ar to noņemas Džo Bērtona varza. Pīts arī visu pieskatīs. Viņš grib sadabūt rokā Guzmena dāmu. Kādu meiteni, vārdā Estrelita.

Bolda uz mirkli apklusa, tad nosmīkņāja. Ak tad Estrelita, ko? Paklakšķinādams ar mēli, viņš pārlaida rokas pār iedomāta sievietes auguma izliekumiem. No sviestmaizes visapkārt pašķīda sīki pilieni.

-   Lasies, Tonij! Rīgals nospurdzās. Mēs, darbarūķi…

-   Vai ķersimies pie darba?

-    Ej ratā!

Katru dienu uz Rīgala galda saradās pa kopijai no visiem pārvaldes dokumentiem, kuriem bija kaut mazākais sakars ar narkotikām, tie nāca gan no pilsētas narkomānijas apkarošanas nodaļas, gan kaimiņu iecirkņu patruļniekiem. Rīgals gribēja būt lietas kursā par visu pat ja lietā figurēja viena vienīga marihuānas cigarete, tā ka ik dienas ziņojumu sakl ājās vairāki duči, bet jāizskata bija katrs, jāpūlas atpazīt vārdus, jāmeklē atslēga tam, kas ik dienas notika tur, ārā.

Todien Rīgals ziņojumus lasīja sevišķi rūpīgi, meklēdams kaut mazāko norādi uz nenotveramajiem panamiešiem, kuri, iespējams, bija tie, kas novākuši Hektoru Guzmenu. Tomēr piecos pēcpusdienā, beidzot aizvēris mapi, viņš bija tikpat gudrs, cik no rita, nevienas norādes, neviena mājiena, ne vaida. Visas dienas darbs bija vainagojies vienīgi ar galvassāpēm un miglu acīs, jo dokumentu bija daudz un lielākā daļa uzdrukāta sliktā kvalitātē.

Vēl viens dolārs, vēl viens rīts, viņš klusībā noburkšķēja, krēslainajā kabinetā vilkdams mugurā žaketi, un tad izgāja joprojām saules pielietajās ielās.

Gaidīdams, kamēr policists uz krustojuma apturēs satiksmes straumi un atvēlēs ielu pāriet gājējiem, Rīgals prātoja, ar ko lai nodarbojas nākamās stundas laikā. Patrīcija bija pasludinājusi, ka šovakar, kā par brīnumu, parādīšoties mājās, pats viņš bija ieplānojis mājās būt ap septiņiem, un nu pulkstenis rādīja tikai dažas minūtes pāri pieciem. Laiks, ko nosist, bija, taču nebija kompānijas.

Patiesībā Rīgals bija vienpatis. Jā, pa ilgajiem dienesta gadiem viņa padoto vidū bija atradušies cilvēki, kuri inspektora Rīgala labā būtu gatavi uz visu, pat uz slepkavību, tomēr kārtīgs inspektors nevarēja atļauties detektīvu, patruļnieku vai pat zemākas pakāpes virsnieku pavadībā vazāties apkārt. Iestādē ar tik stingru hierarhiju kā Ņujorkas Policijas pārvaldē tas gluži vienkārši nebija iespējams.

Turklāt starp savas pakāpes virsniekiem Rīgalam draugu nebija. Četrdesmit sešu gadu vecumā viņš, kā izrādījās, bija

stipri jaunāks nekā pārējie un pārstāvējajau citu paaudzi. Tieši tas izskaidroja viņa problēmas ar konkurentu inspektoru Džo Bērtonu. Lai ari lielībnieks, Bērtons bija labs policists, uzticams priekšnieks un godīgs darbinieks. Tomēr Rīgals viņa uzticību nebaudīja tā vienkāršā iemesla dēļ, ka bija viens no “tiem jauniņajiem iz koledžas” un diez ko nekāroja pavadīt vakarus, apmainoties ar stāstiņiem par pratināšanas gaitā izmantotajām izsmalcinātajām metodēm.

Tāpat pārvaldē klīda runas, ka komisārs Galahers drīzumā iecelšot sev jaunu vietnieku. Tāds postenis, kuram, iespējams, būs nepieciešams cilvēks ar inspektora pakāpi, varētu lieti noderēt par akmeni, uz kura pakāpjoties, ar roku būtu sasniedzams šefa krēsls, kad pašreizējais šefs Aloizijs Railijs aizies pelnītā atpūtā. Bērtons bija nepārprotami licis manīt, ka to vietu grib, un tikpat nepārprotami un skaļi licis manīt to, ka Rīgals ir viņa galvenais sāncensis. Draudzība nemūžam nevar veidoties uz tik niknas konkurences pamata.

Tādējādi norobežots no personisko simpātiju izpausmēm pārvaldes sienās, tomēr spiests tajās pavadīt garas stundas, Rīgals diez ko nespēja nodibināt kādas tuvākas attiecības ari ar cilvēkiem, kas policijā nestrādāja. Kaut cik pazīstams viņš bija vienīgi ar aprindām, kurās grozījās Patrīcija, bet, ja nepiemin viņas telpu dizaina biznesa partneri nepakļāvīgu un oriģinālu personu, kura sabiedrībā Rīgals allaž jutās jauki un interesanti, visi pārējie draugi bija graša vērti.

Turklāt viņam nebija ģimenes. To neizbēgami nācās konstatēt atkal un atkal. Rīgala vecāki bija miruši, un bērnu viņam nebija.

Pret to viss allaž atduras, viņš nodomāja un klusībā piebilda, ka labprāt mainītu savas personiskās problēmas pret tām, ar kurām nokāvās Pīts Mūnizs. Rīgals, būdams Pīta pirmais priekšnieks, pret jauno cilvēku jau no paša sākuma bija jutis simpātijas. Pīts, dzimis un uzaudzis Ņujorkā, uz ielas jutās kā mājās un tomēr bija pamanījies saglabāt skaidru, pat tādu kā vientiesīgu dvēseli. Rīgals pazina viņa ģimeni cieši saliedētu, dziļi ticīgu puertorikāņu pulciņu. Ģimene lepojās ar to, ka Pīts ir policists. Tāpat kā Pīts pats, viņi turējās pie viedokļa, ka jaunam cilvēkam policista karjera ir īsti piemērota, un Rīgals bija gluži tādās pašās domās.

Viņš allaž bija lepojies ar to, ka ir policists, un tolaik, kad viņi ar Patrīciju cerējās, likās, ka arī Patricijai tas ir pa prātam. Tikai pēc kāzām Rīgals saprata, ka sieva viņa sūri grūti gūto jurista izglītību jau pašā sākumā bija uzskatījusi par pirmo soli ceļā uz politikāņa vai naudas maisa kaijeru. Un nu Patrīcija uz viņa nodarbošanos lūkojās nedaudz nicīgi kālab deldēt bikses policijā, ja var darīt kaut ko “nozīmīgu”? Pītam ar Džeinu Koulu vismaz tādu problēmu nebija Džeina savu paziņu loku bija reducējusi tikai un vienīgi uz kolēģiem, policijas virsniekiem.

Varbūt tāpēc mēdz teikt, ka dalīta bēda irpusbēda?

Satiksmes regulētājs beidzot iepūta svilpē un pavēcināja roku, atļaudams ielu pāriet gājējiem. Pirms Rīgals paspēja spert soli, kāda steidzīga sieviete pieklājīgi, tomēr noteikti pabīdīja viņu sāņus. Mazliet uzjautrināts, viņš paklausīgi palaida sievieti pa priekšu, nolūkodamies, cik apņēmīgiem soļiem viņa dodas pāri krustojumam, Patrīcijas gaita bija pavisam citāda, slīdoša un tāda kā nedzīva. Piepeši Rīgals pārsteigts apjauta, ka steidzīgā dāma ir Džeina Koula.

Viņš pasniedzās un aizskāra Džeinas plecu.

-   Uzmanīgāk, kundze, ka nepazeminu jūs amatā par to, ka grūžat mani nost no ceļa! viņš nodārdināja.

Saspringusi cīņas gatavībā, kā uz tamlīdzīgiem pieskārieniem un neparedzētiem pārsteigumiem reaģēja visi policisti, viņa palūkojās atpakaļ.

-    Ā, sveiks, inspektor! Atvainojiet, nefiksēju, ka tas esat jūs, kas tur stiepj gumiju.

-    Gumijas stiepšana ir viena no manām mīļākajām nodarbēm, Rīgals atsaucās. Cik varu spriest, jums ar to nav nekāda sakara.

-   Ko lai dara! Es vienmēr eju mudīgi, Džeina kā atvainodamās noteica.

-   Vai negribat mudīgi ieaulekšot pie Gelveja un kaut ko iedzert?

Viņas uzacis pašāvās uz augšu. Inspektor Rīgai! Precēts cilvēks! Džeina viegli pasmaidīja. Nu labi, varbūt tā aši. Man jāskrien mājās pie Sāras.

-   Laimīgā! Rīgals sacīja no visas sirds, un, pirms Džeina paspēja pavērt muti, lai pavaicātu, kāpēc, priekšnieks paņēma viņu zem rokas un vadīja uz krodziņa pusi.

Viņi atrada brīvu galdiņu pašā kaktā un paņēma katrs pusi alus, bet Džeina palūdza vēl nedaudz Ginesa tumšā un iešļakstināja to savā glāzē.

-Tad ir gardāks, viņa komentēja. Vai pamēģināsiet?

Rīgals paraustīja plecus, un Džeina papildināja arī viņa glāzes saturu. Portera pilīte to jaušami iekrāsoja, un alus garša mainījās.

-   Nav slikti, viņš atzina. Kur jūs esat saņēmusies tādas gudrības?

-    Vīrs iemācīja. Viens no retajiem labumiem, kas man no viņa atlēca. Vēl gan arī zila acs laiku pa laiciņam. Nabaga murmulis mēdza kārtīgi iemest. Patiesībā tāpēc jau viņu izmeta no policijas.

-    Paldies Dievam, tādas nelaimes man pagaidām pietrūkst. Rīgals trīs reizes piesita pie nokrāsotā koka galdiņa virsas.

-     Nē, tāda slava jums nav. Nezinu nevienu, kurš būtu jūs redzējis pilnā.

-    Nav manā dabā, viņš atzinās. Man pat nepatīk ar dzērājiem ielaisties jebkādās darīšanās. Ja man kārotos siekaloties un laist burbuļus, es būtu kļuvis par profesionālu cīkstoni.

Džeina iespurdzās. Ar jums ir tāpat kā ar manu ģimeni. Pārītis, kurš nevar satikt un, to labi zinādams, šķiras, un cauri. Man nav vajadzīgi tādi, kas var pacelt roku pret sievieti, viņa ar dziļu rūgtumu piebilda.

-   Ar Pītu taču tādu problēmu nav, Rīgals ieteicās.

-    Nē. Viņš ir rāms kā jērs. Es runāju par savu pirmo vīru, to klenderi. Pīts ir pārāk labs. Dažbrīd man šķiet, ka viņam būtu vajadzējis kļūt par mācītāju.

Rīgals uzrāva uzaci, un Džeina piesārta. To jūs tūliņ varat izmest no galvas, viņa steidzīgi piebilda. Kad vajag, Pītam dūša ir īstajā vietā.

-    Par to es nekad neesmu šaubījies, viņš atteica.

-   Zināt, viņam šķiet, ka jūs esat pasaules naba, Džeina turpināja. Viņš ir nodomājis pabeigt koledžu un tad, tāpat kā jūs, mācīties jurisprudenci.

-    Varbūt jūs varat viņu no tā atrunāt. Nezinu, vai vērts ziedot tik daudz laika un pūļu, jo sevišķi, ja mājās ir sieva un bērni.

-   Pīts nav precējies. Jūs taču zināt.

-   Bet viņš tāds gribētu būt, Rīgals rimti sacīja.

Džeina savilka lūpas. Jūs abi esat runājušies.

Iestājās saspringta klusuma bridis, un Rīgals nožēloja,

ka uzsācis tādu sarunu.

-   Lūdzu piedošanu! viņš pēdīgi teica. Kā jums šogad patīk Mets?

-    Man nospļauties par visiem metiem. Un par reindžeriem, jeņķiem un niķiem [1] tāpat.

-    Nu labi. Mani tas pārāk neuztrauc. Vai pēdējā laikā esat dzirdējusi kādu labu operu?

-   Operas es nevaru ciest. Resnīši, kas bļauj viens otram ausī. Jums patīk operas?

-    Nē, Rīgals sameloja. Man patīk reps. Un hiphops.

Džeina iesmējās. Pīts ir tik sasodīti labs tur ir tā nelaime.

-    Negribu par to neko dzirdēt.

-Patsjau iesākāt.

-    Es daudz ko daru galīgi šķērsām. Amats uzliek pienākumus. Esmu taču inspektors.

Ar vienu milzu malku iztukšojusi savu glāzi, Džeina pasniedza to Rīgalam. Vēl vienu, un tad es taisos prom.

Izdzēris savējo, viņš aizgāja pakaļ vēl divām porcijām. Gaidīdams pie letes, kamēr bārmenis piepildīs glāzes, pameta skatienu atpakaļ. Džeina sēdēja pie galdiņa, zodu dūrē atbalstījusi, un vērās pretējā sienā.

Ļoti pievilcīga sieviete, Rīgals nosprieda. Pītam taisnība. Sieviete, kuru gribas apprecēt, dievināt, ar kuru kopā gribas smieties, apmētāties ar zobgalībām un kurai blakus izbaudīt katru mīļu dienu. Cik jauki būtu dejot viņu kāzās. Ja tikai izdotos sameklēt pāri, viņš pats sev skābi piezīmēja, Patrīcijai nepatīk ilgi uzturēties policistu sabiedrībā.

Kad Rīgals atgriezās, Džeina klusēdama iedzēra malciņu no savas glāzes, pielēja klāt porteri un atlikumu pievienoja Rīgala alum. Tad ielūkojās inspektoram tieši acīs un spītīgi paslēja zodu.

-     Redzat, jūs esat Pīta draugs, un jūs esat mans priekšnieks, un mēs abi jums uzticamies un labprāt strādājam ar jums kopā, kaut arī normālu darbu jūs man strādāt nedodat, un tas man krīt uz nerviem. Un, pat ja jums ir taisnība par to, ka tā nav jūsu darīšana, es tik un tā jums pastāstīšu par mums ar Pītu. Rīgals grasījās protestēt, bet Džeina uzlika pirkstu viņam uz lūpām. Man Pīts patīk. Ļoti patīk. Man patīk, kā

viņš pret mani izturas. Bet es nezinu, vai mīlu viņu un vai gribu dzīvot kopā ar viņu līdz mūža galam. Un es nemūžam vairs neprecēšos, ja skaidri nezināšu, ka tas būs uz visiem laikiem un vēl ilgāk. Viņa nesavaldīgi paraustīja plecus. Pīts ir labākais cilvēks, ko es pazīstu, laipns, iecietīgs, rūpīgs. Reizumis es pati viņam blakus jūtos kā tāda draņķe.

Rīgals sejai bija uzklājis rūpīgi iestudēto masku, kas neko neizsaka. Džeinas acis nozibsnīja. Ļoti gudri, inspektor. Kas tad nekaiš jums labs darbs un smuka sieva, ko vieņā laidā bildē avīžnieki, bet visiem mums jau tik labi neiet.

Rīgals aizrijās un slaucīja lūpas salvetē.

-   Nepareizajā rīklē? Džeina apvaicājās.

Rīgals pamāja.

-    Es tikai gribu teikt to, ka man ir bijusi neveiksmīga laulība un ka vēl vienu tādu es nevēlos, un man neliekas, ka mēs ar Pītu būtu viens otram piemēroti. Viņš ir mazdrusciņ par mīkstu, un man bail, ka nodarīšu viņam pārija mēs visu laiku būsim līdzās. Nodarīšu pāri un samaitāšu garastāvokli. To nu es negribu. Viņa nopūtās. Ne jau visas laulības slēdz debesīs. Jums laikam par to nav ne jausmas.

-    Es mācos.

Džeina vienā paņēmienā iztukšoja glāzi. Kārtībā! Jābrauc mājās pie Sāras. Neņemiet ļaunā, ja sarunāju ko nelāgu.

-   Paldies par kompāniju! Tomēr jautrāk. Kad atvedīsiet savu meitenīti parādīt, kur mamma strādā?

-   Gan jau kādreiz. Līdz rītam! viņa sacīja.

-   Pavadīšu jūs uz metro. Pilnas ielas ar trakajiem. Atceraties to “B tas ir bandinieks”?

-    Pie velna ar visiem trakajiem! Pasperšu pie malas, un cauri!

-   To jūs patiešām izdarītu, vai ne?

-Ticiet man, inspektor! Ticiet man!

Apcirtusies viņa izplanēja ārā no krodziņa. Rīgals noraudzījās pakaļ. Pēc brīža attapās, ka domā, vai tagad Džeinas gurni nešūpojas izaicinošāk nekā pirmīt. Bet varbūt tā likās tikai tāpēc, ka nekad agrāk viņš Džeinu nebija aplūkojis tik cieši.

Droši vien pa drusciņai gan vienādi, gan otrādi, Rīgals pēdīgi nosprieda un devās pie bāra pasūtīt vēl vienu alu.

Bija jau vēla vakara stunda. Pīts Mūnizs stāvēja uz kāda stūra spāņu Hārlemā, brīdi pa brīdim ielūkodamies rokaspulkstenī un kuru katru mirkli gaidīdams parādāmies inspektoru Rīgalu.

Piebrauca un apstājās automašīna ar vaļējiem logiem. Mūnizs, ielūkojies salonā, ierunājās: Ā, ko tad tu te?

-   Vai neviena vēl nav? braucējs izkāpdams apvaicājās.

-    Nē, gaidu. Tagad esi tu un es, un žurkas. Ir nu gan draņķīga vietiņa, es tev teikšu. Paklau, gribēju ar tevi aprunāties. Vai tu pazīsti tādu zaķīti, vārdā Estrelita? Viņa apgalvo, ka tevi zinot.

-    Tā jau es domāju, otrais neskanīgi atsaucās, tad pameta skatienu pāri ielai. Draņķīga būšana, paskaties! Tiklīdz Mūnizs pagriezās, sarunu biedrs izrāva no kabatas steku un profesionāli iebelza detektīvam pa galvaskausa pamatni. Jauneklis neizdvesa ne skaņu un acumirklī sabruka.

Aplaidis skatienu visapkārt, otrais noliecās, izvilka no kabatas nelielu plastmasas aploksnīti, izņēma no tās plānu papīra lapiņu un rūpīgi piespieda pie tās divus pirmos Mūniza labās rokas pirkstus. Tad, pacēlis Mūniza galvu, atdabūja vaļā viņa muti un ar papīriņu pieskārās nesamaņā guļošā Pīta mēlei.

Pēdīgi, ielicis papīriņu atpakaļ aploksnē, viņš to iebāza kabatā un sadabūja strupu 22. kalibra revolveri tik maziņu, ka to gandrīz bija iespējams noslēpt saujā.

Viens vienīgs šāviens pakausī, un darbs bija galā, tomēr drošības dēļ viņš gaili nospieda vēlreiz. Šāviena troksnis diez vai bija skaļāks par to, kāds rodas, pārsprāgstot balonam.

Vīrietis pārliecās pār Mūniza līķi un pārmeklēja viņa kabatas, taču satrūkās, izdzirdējis kādu skaņu, un kā bulta metās atpakaļ pie mašīnas. Iedarbinājis motoru, viņš brauca prom, cik vien ātri spēdams, un ugunis ieslēdza tikai tad, kad bija jau apmēram puskvartāla attālumā.

Kad pēc divdesmit minūtēm līķis tika atrasts, to jau bija paspējušas apgrauzt žurkas.

7

Kad notikuma vietā ieradās Pols Rīgals, abos virzienos ielu bija nobloķējušas tris patruļmašīnas ar zibsnījošām signālugunīm. Turpat ietves malā stāvēja ātrās palīdzības mašīna, pēc kuras nebija nekādas vajadzības. Šoferis un viņa pavadonis, atslējušies pret mašīnu, noraudzījās, kā rosās policisti. Pa pusei uz trotuāra bija novietojies tiesu medicīniskās ekspertīzes laboratorijas furgons. Netālu pārvietojamās signālugunis uz jumtiem mirdzināja divas privātās automašīnas.

Bet uz ietves, pārsegts ar pelēki olīvzaļu vilnas segu, gulēja līķis.

Inspektors Džo Bērtons grozījās pašā biežņas vidū, gaļīgo seju saviebis un zobos iekodis resnu cigāru. Kad pienāca Rīgals, Bērtons noburkšķēja: Ceru, ka neesmu tevi atrāvis no kādām svarīgām darīšanām.

Rīgals saknieba lūpas, tomēr neko neatbildēja. Piegājis pie apsegtā ķermeņa, viņš pacēla segas stūri un klusēdams vērās upura sašķaidītajā sejā. Viņa vaibsti sāpēs noraustījās.

-    Tas tak ir Mūnizs, vai ne? Bērtons apvaicājās.

Apklājis jaunekļa seju, Rīgals piecēlās un, ne vārda neteikdams, pamāja.

-    Ko viņš te meklēja?

-    Šajā apgabalā viņš parasti strādāja, taču norīkojumā nebija, Rīgals atbildēja.

-    Dežūra?

-     Nevajadzētu būt. Šovakar viņam bija jābūt skolā. Vakarskolā.

-   Tad kāpēc viņš bija te? Bērtons nelikās mierā.

-    Nezinu.

-    Kad tu viņu redzēji pēdējo reizi?

-     Šorīt savā kabinetā. Runājām par darbu un.,, citām lietām.

-    Kādas citas lietas?

-   Viņa sirdslietas.

-   Kā tad sauc viņa sirdspuķīti? Bērtons vaicāja, izņemdams no žaketes labās kabatas piezīmju grāmatiņu. Varbūt viņai ar to ir kāds sakars.

-    Šaubos, Rīgals noteica. Tā bija Džeina Koula.

-    Džeina? Bērtons likās iztrūcinājies. Viņa staigāja ar Mūnizu?

-Nūjā.

-Tad viņa nevarētu būt iejaukta. Vai pastāv iespēja, ka Mūnizs šurp nācis sadabūt kādu nopērkamu senjoritu?

-    Nē. Nekādā ziņā. Tikai ne Pīts, Rīgals sacīja. Vai viņš ir aplaupīts?

-    Nē. Šaujamais ir vietā un kāposts tāpat. Arī kabatas portfelis. Pēc tā jau mēs viņu identificējām.

-    Tātad tā nav vienkārša slepkavība laupīšanas nolūkos, Rīgals konstatēja.

-Tik daudz man jau bija skaidrs, Bērtons piezīmēja.

Visapkārt viņiem bija sastājies klusējošu detektīvu pulciņš, visi klausījās saspringtām sejām. Neviens ar Mūnizu nebija pazīstams personiski, tomēr ikvienam bija skaidrs, ka zem asās vilnas segas tikpat labi varētu gulēt arī kāds no viņiem.

-    Es gribu zināt, pie kā Mūnizs strādāja, Bērtons noskaldīja. Gribu zināt visu, ko viņš darīja un kas varēja būt par iemeslu tam, ka viņš šonakt atradās šeit. Gribu zināt, ar ko viņš satikās, ar ko dibināja kontaktus. Jau šonakt man nepieciešama šī informācija no tevis un tavas brigādes. Un vēl. Gribu, lai tu šajā lietā neiesaistītos. Tā ir slepkavība, un par slepkavībām atbild mana nodaļa.

Pīta miesas vēl nav atdzisušas, un šitas mērglis jau būvē viņu iekšā savās karjeras kāpnītēs, Rīgals klusībā nodomāja Viņš ar savu nolāpīto nodaļu.

Rīgala acīs uzliesmoja salta uguns, taču no nepieciešamības atbildēt viņu paglāba Tonijs Bolda, kurš, iznācis no tuvējās mājas, nostājās komandierim līdzās.

-Tā ir arī mūsu lieta, inspektor, viņš klusi, tomēr apņēmīgi iebilda. Pīts bija viens no mums. Mēs nevaram par to nelikties ne zinis. To taču jūs saprotat.

Bērtons nopētīja viņu ar stingru skatienu.

-    Tā ir slepkavība, viņš atkārtoja. Lieta ir mūsējā. Jums tur nav, ko darīt.

Bolda nogrozīja galvu.

-   Jūs esat pie stūres, bet ari mēs piedalīsimies. Pat ja tas būs jādara ārpus darbalaika. Jūs taču nedomāsiet, ka mēs vienkārši uzgriezīsim muguru, ko?

Pulciņā, kas bija sastājies visapkārt, atskanēja piekrītoša murdoņa. Bērtons pablenza uz Boldu, tad manāmi atmaiga.

-    Nu labi! Bet jūs zināt noteikumus. Paldies par jebkādu informāciju, tikai nekādas rosīšanās mums aiz muguras vai paslēpes. Skaidri un gaiši!

Bolda pamāja, un Bērtons turpināja: Izmeklēšanu vadīs leitnants Deiviss manā uzraudzībā. Viņš pamāja uz pamazu, druknu, tumšādainu virsnieku, kas bija ģērbies nevainojamā formastērpā. Viņam jūs sniegsiet ziņas par visu, ko esat uzgājuši, un darīsiet to nekavējoties. Bez visādiem tur kovboju trikiem. Un, ja atrodat ko tādu, kas norādītu, ka Mūnizs varētu būt sašmucējies, ziņosiet arī par to. Skaidrs?

Bolda saslējās.

-   Pīts bija tīrs, viņš atcirta. Tīrākais visā departamentā. Viņu noslepkavojis kāds, kuram Pīts bija pārāk tuvu ticis narkotiku lietā.

Bērtons atturīgi pamāja, tomēr skatienā, kuru viņš uzmeta Boldam, jautās sapratne un simpātijas. Visu savu apzināto mūžu pavadījis policista darbā, Bērtons apzinājās, ka nogalināta virsnieka līdzbiedrus nevar pabīdīt malā, ja ir jāmedī slepkava. Ja Rīgals un viņa brigāde nebūtu izrādījusi dedzīgu vēlēšanos piedalīties izmeklēšanā, Bērtons sāktu turēt viņus aizdomās.

-                       Izstāstiet visu, ko zināt, Deivisam! viņš atkārtoja.

-    Izbursimies visam cauri.

-    Vai viņš nošauts te? Rīgals pavaicāja.

Bērtons pamāja. Spriežot pēc asinīm uz trotuāra, jā. Viena tepat šajā kvartālā teica, ka tā it kā dzirdējusi šāvienu pirms kādas stundas, taču nav pat piegājusi pie loga paskatīties. Domājusi, ka mašīnas motors. Un, protams, baidījusies ja šaudās un kāds viņu ierauga, tad novāks. Labie kaimiņi.

Brīdi klusējis, viņš gandrīz negribīgi jautāja: Džeina Koula taču šajā pusē nedzīvo, vai ne?

-    Nē, Rīgals atbildēja. Viņa dzīvo Kvīnsā.

-   Neskaties uz mani kā zivs! Tas ir mans darbs, un to tu labi zini! Galvenais, izstāstiet Deivisam visu, ko zināt par Mūnizu un to, ko viņš te šovakar varēja meklēt!

-    Kurš paziņos vecākiem?

-Manējie jau ir ceļā uz turieni. Tik un tā viņi jānopratina, iespējams, ka šie zina ko būtisku. Apcirties uz papēža riņķī, dūšīgais slepkavību izmeklēšanas nodaļas virsnieks aizstampāja uz sava sedana pusi. Paklausīdams Bērtona mājienam, viens no vīriem viņam sekoja.

Rīgals aizgriezās un pievērsās Boldam, kurš nu bija paspējis iebāzt mutē zobu bakstāmo un nikni to košļāja. Kad tu uzzināji, Tonij?

-     Biju tepat vienā no saviem parastajiem iecirkņiem, astoņdesmit septītajā, un dzirdēju, kā ziņo pa radio. Tiklīdz saklausīju, ka piemin Mūnizu, aizņēmos brigādes mašīnu un šāvu šuip. Biju klāt reizē ar Bērtonu. Laikam bija aizstrādājies.

-    Ātra reakcija, Rīgals sacīja tikai tālab, lai uzturētu sarunu.

Bolda paraustīja plecus. Centīgs.

-    Un tomēr ko Pīts te meklēja?

-Nezinu. Ap sešiem satiku viņu kantorī. Man liekas, tu jau biji projām. Viņš bija ieskrējis pa ceļam uz skolu. Kaut kam tur zvanīja un tad pazuda. Es nezinu.

-   Pazondē, vai skolā viņš ir rādījies! Rīgals automātiski sacīja, bet domāja pavisam ko citu. Par to, ka jauneklis būtu dzīvs, ja viņš nebūtu centies veicināt puiša karjeru un izraudzījies viņu darbam narkomānijas apkarošanas īpašo uzdevumu brigādē. Nē, par to nedrīkst domāt. Tas neko nelīdzēs.

Piebrauca vēl viena mašīna, tumši zila, ar medicīniskās ekspertīzes pazīšanās zīmi uz priekšējām durvīm. Morga mašīna. Rīgals novērsās, kamēr divi ietrenēti sanitāri veikli ielika Pīta Mūniza līķi maisā, atlocīja nestuves un uzmanīgi uzlika maisu uz tām. Paskatījies atpakaļ, Rīgals redzēja, kā nešļava tiek ieslidināta furgona aizmugurē. Tiklīdz furgons devās prom, kāds detektīvs tūliņ sāka vākt asiņu un smadzeņu paraugus no lielas peļķes trotuāra malā.

-                    Es braucu atpakaļ uz kantori, Tonij, Rīgals ierunājās.

-   Gribu pārlūkot Pīta failus.

-    Tiksimies tur, Bolda pamāja.

-     Būšu tur pēc kāda laiciņa. Vispirms jāaprunājas ar Džeinu.

-   Ja gribi, es to varu izdarīt, Pol.

-   Nē. Rīgals nopūtās. Vienā ziņā Bērtonam taisnība. Viņam ir savs darbs un man pašam savs, un manējais ietilpst Bērtona kompetencē. Jāaprunājas arī ar Pīta ģimeni, bet tas var pagaidīt līdz rītam.

Bolda līdzjūtīgi pieskārās viņa plecam. Ja varu tev kā līdzēt, saki!

Rīgals neatbildējis pagriezās uz promiešanu un uz atvadām pameta skatienu lejup, kur uz trotuāra vīdēja ar krītu iezīmētas līķa aprises. Nobēris pāris vārdu leitnantam Deivisam, kurš saprotoši palocīja galvu, viņš devās pāri ielai pie savas mašīnas.

Labu gabalu tālāk Rīgals pamanīja uz notikuma vietas pusi virzāmies garu, melnu limuzīnu. Vai nu mērs, vai arī komisārs Galahers. Ne vienu, ne otru satikt šobrīd negribējās, tāpēc viņš iedarbināja motoru un veicīgi brauca prom.

Džeina Koula gulēja saldā miegā. Piepeši sapņos ielauzās kāpņu telpas durvju zvana dūkoņa. Izlēkusi no gultas, ģērbusies vīriešu pidžamā, viņa iejoņoja viesistabā un nospieda selektorapogu.

-    Kas tur ir?

-   Džeina, tas esmu es, inspektors Rīgals. Vai varu uzkāpt piejums?

Žokļu muskuļi pēkšņi bija sasējušies ciešā mezglā. Džeina caur sakostajiem zobiem ievilka dziļu elpu. Lai arī kas noticis, tas nav nekas labs, jo Rīgals neapzināti bija nosaucis savu dienesta pakāpi. Nebildusi ne vārda, viņa nospieda pogu vēlreiz, atslēgdama ieejas durvis.

Kad Rīgals ienāca pa dzīvokļa durvīm, Džeina stāvēja un vērās viņam pretī satraukta un nobažījusies. Pidžamai pāri viņa bija uzvilkusi biezus vilnas rītasvārkus.

-   Pīts? viņa tikai pavaicāja.

Rīgals pamāja. Nošauts. Šonakt.

-    Un viņš ir miris. Vienkārša fakta konstatācija.

-    Man loti žēl, Džeina.

Viņas elpa kļuva saraustīta, un Rīgals paspēra pāris soļu uz priekšu, aizcirzdams ārdurvis, tad apņēma rudmataino policisti ap pleciem.

-    Nekas, nekas, inspektor. Es neraudāšu.

-    Kaut es to spētu! viņš nomurmināja.

-    Kā tas notika?

-    Spāņu Hārlemā. Šauts galvā no neliela attāluma. Nav paņemta ne nozīme, ne pistole. Taksometra šoferis pamanījis līķi un piezvanījis savam dispečeram. Domājams, tas noticis īsi pēc pusnakts, taču pagaidām nevienam nav ne jausmas, ko viņš tur darījis.

Džeina vēlreiz dziļi ieelpoja un pakāpās soli atpakaļ, lai varētu ieskatīties Rīgalam acīs.

-Tas ir kānevienam nav ne jausmas! Vai tad jūs nebijāt kopā ar viņu?

-    Nē, Rīgals noteica.

-    Bet viņam taču ar jums šovakar bija norunāta tikšanās! Džeina iesaucās.

-    Ko jūs runājat! Pītam šovakar nekādu darbu nebija. Viņam bija stundas vakarskolā.

Džeina Koula nogrozīja galvu. Viņš man zvanīja ap desmitiem, kad stundas parasti jau ir cauri, un sacīja, ka šovakar šurp nenākšot, jo jūs esot zvanījis un lūdzis piedalīties vienā lietā, un satikšoties jūs dzīvojamos kvartālos.

Iestājās klusums. Pēdīgi Rīgals ievaicājās: Vai viņš minēja, kad es esmu zvanījis? Varbūt kaut ko par uzdevumu?

-Nē. Viņš steidzās. Gribēja vienīgi atvainoties un pateikt, lai es negaidu. Teica, ka mēģināšot piezvanīt, ja viss pārāk

neieilgšot. Es teicu, lai viņš neņem galvā. Ka visu paspēsim izrunāt rīt. Viņa apvaldīja piepešas elsas un labu bridi cīnījās, lai tiktu galā ar emocijām.

-     Džeina? Kaut kas te ir galīgi šķērsām, Rīgals stīvi ierunājās. Pēdējo reizi es ar Pītu runāju no rīta. Par to es jums pēc darba stāstīju krodziņā. Taču neesmu viņam zvanījis ne par kādu pēkšņu uzdevumu. Tāda uzdevuma vispār nav bijis.

-Bet…

-Gribu, lai jūs nekavējoties piezvanītu Džo Bērtonam un pastāstītu viņam visu, ko teicāt man. Ja nevarat sadabūt Bērtonu, runājiet ar leitnantu Dcivisu. Viņš šo lietu izmeklē. Tas ir ļoti svarīgi, Džeina. Kāds ar Pītu ir izrēķinājies. Tā nav parasta slepkavība. Viņš ir nogalināts ar iepriekšēju nodomu, un viss bijis rūpīgi izplānots.

-    Bet kāpēc, inspektor? Kāpēc?

-   Nezinu. Iespējams, ka tam ir sakars ar tiem panamiešiem, kuriem mēs bijām uzsēdušies uz astes. Izskatās, ka viņi bija parūpējušies arī par to zēniņu, kurš Pītu informēja. Varbūt tagad sadabūja rokā arī pašu Pītu. Nezinu. Tūlīt zvaniet Bērtonam! Ja esmu viņam vajadzīgs, būšu savā kabinetā.

-   Labi, Džeina asaru pilnām acīm noteica.

-    Un pēc tam varbūt pamēģiniet atkal iemigt

-    Izredzes ir labas, Džeina ar rūgtumu piebilda.

-    Džeina? Ko lai es saku? Man patiešām no sirds žēl… jūs… un Pīta.

Viņi vērās viens otram acīs, un tad Džeinai izlauzās aprautas elsas, aizturētās asaras straumēm vien sāka plūst pār vaigiem lejup.

Grasīdamies viņu mierināt, Rīgals paspēra soli uz priekšu, bet samanīja istabas stūrī kaut ko sakustamies. Viņš pameta skatienu Džeinai pār plecu un vienas guļamistabas vaļējās durvīs ieraudzīja stāvam mazu meitenīti ar rudu cirtu mudžekli uz galviņas un vasarraibumiem uz vaigiem un degunteļa. Meitenīte bija īsta Džeinas Koulas samazināta kopija, vienīgi vaibsti likās tik pārspīlēti un neizturami mīlīgi, ka atbilstu varbūt vienīgi lelles sejiņai.

Pamanījusi Rīgala jautājošo skatienu, meitenīte rāmi paraudzījās viņam acīs un vaicāja: Kāpēc tu dari mammai pāri?

Izdzirdējusi meitas balsi, Džeina pagriezās, bet Rīgals jau devās meitenītei klāt, notupās viņai priekšā uz grīdas un pieskārās mazajai roķelei. Galvu purinādams, viņš ierunājās: -Es nedarīju viņai pāri, Sāra. Mamma gluži vienkārši saņēma sliktas ziņas, un es raudzīju viņu mierināt.

Džeina, slaucīdama acis piedurknē, nostājās viņam līdzās.

-    Man nekas nekaiš, saulīt. Tas ir inspektors Rīgals. Viņš arī ir policists.

-   Ā, Sāra novilka. Labi. Rīgals joprojām turēja viņas rokas, un nu meitenīte atbildēja viņa spiedienam.

-   Nāc, saulīt! Džeina sacīja. Nolikšu tevi atpakaļ gultiņā. Tad viņa pagriezās pret Rīgalu. Brauciet uz darbu! viņa noteica. Es piezvanīšu Bērtonam.

Brīdi vilcinājies, Rīgals pamāja un tad piecēlās. Atā, Sāra! viņš atsveicinājās, pirms klusi izslīdēja ārā no dzīvokļa. Tad pārliecinājās, vai durvis aizcirtušās kārtīgi.

Džeina, noguldījusi Sāru, palika sēžam viņai līdzās un viegli bužināja meitas deniņus, līdz bērns atkal bija iemidzis. Vienu brīdi viņa atcerējās, cik labi Sāra bija jutusies kopa ar Pītu. Nez vai meitene pēc gadiem atcerēsies laipno vīrieti, kurš bija gribējis kļūt par viņas tēti.

Tad viņa smagi nopūtās, piecēlās un apņēmīgi devās uz virtuvi. Par spīti tam, ka asaras pār vaigiem lītin lija.

Rīgala komandas telpu durvis bija vaļā, iekšā dega gaisma un sēdēja Bolda, tikko beidzis runāt pa telefonu. Piešmurgātais pelnutrauks uz Boldas galda zem izsmēķu kaudzes gandrīz nebija pamanāms.

-    Pīts šovakar skolā nav bijis, Bolda ziņoja Rīgalam.

-Tad kur viņš, ellē, bijis pēc tam, kad tu viņu redzēji?

Bolda noraustīja plecus. Pašķūrējis sāņus “New York

Post" sporta atvērumu, viņš sāka šķirstīt telefonu grāmatu.

Rīgals pamāja. Piezvani Fredam un Džo un pastāsti, kas noticis ar Pītu! Man jādabū zināt, kur viņš šovakar bijis. Es skatīšos cauri viņa ziņojumu mapes.

-     Vai ar Džcinu runāji? Bolda apvaicājās, dzeltenā piezīmju grāmatiņā uzskricelēdams divus telefona numurus.

-Nūjā.

-    Kā vina to uztvēra?

-    Viņai ir labas iekšas. Turas. Bet sacīja, ka Pīts viņai zvanījis un teicis vakarā viņam esot bijis tur ar mani sarunāts tikties.

Leitnanta acis piemiedzās. Kas tad tie, ellē, par jociņiem?

-   Nezinu, Rīgals noteica. Bet dabūšu zināt, velns lai parauj!

Viņš…

… apstājās un notrauca no pieres sviedrus.

Nakts bija tveicīga. Valdīja tā apdullinošā sutoņa, kas trūcīgo kvartālos trenc vecākus bērniem par prieku atgriezt vaļā ugunsdzēsēju hidrantu krānus, spļaujot virsū ugunsdzēsības departamentam ar visām viņu problēmām, un tad novakarē izdzen visus ārā uz piesvīdušo mitekļu lieveņiem, kur atvēsināta aliņa pavadībā sākas karsti strīdiņi.

“The Pits”, skopi apgaismots bārs Vestvilidžas nomalē, bija piekārsis kā lāvas telpa. Ventilācijas tur nebija, turklāt visi logi un durvis stāvēja ciet, tomēr lielākajai daļai apmeklētāju mugurā bija smagas ādas jakas, zem kurām sviedrējās īspiedurkņu krekliņi. Tā pati lielākā daļa bija uzvilkusi kājās zābakus, viens otrs vēl aptinies ar metāla ķēdēm. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka publika nākusi no rokeru aprindām, un patiesībā ārpusē, pie stāvvietas skaitītājiem pieķēdēti, tiešām stāvēja kādi desmit motocikli.

Tomēr līdzība ar rokeriem bija tikai virspusēja. “The Pits ” bija viens no pilsētas populārākajiem mazohistu bāriem tur pulcējās homoseksuāļi, kam baudu sagādāja vardarbība un tik izsmalcinātas seksa formas, kas vidusmēra elles izdzimumam uzdzītu nelabu dūšu. Lai gan marķīzam de Sadam šī vietiņa neapšaubāmi ietu pie sirds.

Pielīmējis ūsas un uzlicis tumšas lidotāja brilles, viņš īsi pēc pusnakts iegāja bārā, novalkātajās džinsu biksēs un žaketē izskatīdamies pēc nepiederošas personas. To viņš pats, likās, apzinājās, tuvojās bāra letei kā šaubīdamies un centās neblenzt uz kādu pastāvīgo apmeklētāju pārāk tieši.

Palūdzis pudeli alus, viņš samaksāja ar piecdesmit dolāru banknoti un atlikumu, visiem redzot, atstāja uz letes.

Nepagāja ne divas minūtes, kad jaunpienācējam blakus piešļūca garš, izkāmējis vīrs ar nolaidenām Fu Man Ču ūsām.

-    Vai tu meklē kādu? viņš naidīgi ievaicājās.

-   Man nebūtu nekas pretī, ja es kādu atrastu, jaunais apmeklētājs čukstus atbildēja.

Rokeris drūmi nosmīnēja. Labāk sargi savu ādu, ka citādi kāds nenovelk tev bikses un nesamizo pakaļu!

Viņš pasmaidīja. Esmu dzirdējis, ka tas esot vienkārši brīnišķīgi.

-    Kā tevi sauc, tu, sūdabrāli?

-    Džons. Džons Begs. Un tevi?

-    Nebāz savu sūdaino degunu, kur nevajag! Nāc līdzi! Tepat.

Viņš papurināja galvu. Es labāk gribētu savā mājā. Man tur ir visādas labas lietiņas.

Rokeris apdomājās, pēdīgi pastiepa roku un, pagrābis jaunā paziņas atstāto atlikumu, iestūķēja to kniedētās vestes kabatā, tad neatskatīdamies devās uz durvīm. Cilvēks, kurš sevi bija nosaucis par Džonu Begu, pazemīgi sekoja.

Laukā, paglūnējis uz Begapusi, rokeris iešņācās: Kur ta tu dzīvo, čuruģīmi?

-    Dzīvojamos kvartālos. Mana mašīna stāv tepat aiz stūra.

-    Kustini pakaļu! rokeris noburkšķēja.

Begs aizvadīja viņu līdz tumšzilam sedanam, atslēdza pasažieru durvis, pieklājīgi nogaidīja, līdz rokeris iekāpj, tad durvis klusi aizdarīja un apgāja apkārt mašīnai, lai sēstos pie stūres. Viņš iedarbināja motoru, taču braukt vēl nesāka. Vai tu ar šo te nodarbojies bieži? viņš rāmi ievaicājās.

-    Un kas ta tev?

Džons Begs pasmaidīja. Vienkārši iedomājos varbūt tev būtu patīkami uzzināt, ka man nepatīk cigaretes. Tāpat kā tam tur. Paskaties!

Rokeris pagrieza galvu, lai paskatītos ārā pa logu, un, tiklīdz viņš to izdarīja, Džons Begs trieca viņam pret deniņiem ar svinu pildītu stieni. Rokeris sabruka, uzkrizdams virsū kontroles panelim.

-   Nemaz nebija grūti, Begs noteica. Ar visiem jums iet viegli.

Viņš aizbrauca uz to pašu stāvvietu netālu no Henrija Hudzona bulvāra, tad gaidīja. Rokeris atjēdzās jau pakaļējā

sēdeklī, viņa rokas bija sasietas uz muguras. Otra aukla bija cieši aptīta ap potītēm.

Pār viņu bija pārliecies cilvēks lidotāja brillēs. Vienā rokā viņš turēja nazi, otrā mazītiņu magnetofonu.

-    Ko tev vajag? rokeris izspieda, neprātīgi locīdamies.

-    Man vajag dzirdēt, kā tu kliedz, Begs atbildēja.

8

Līdz mājām Rīgals tā arī nebija ticis, tāpēc, kad tūlīt pēc desmitiem bija jādodas uz sapulci komisāra Galahera kabinetā, viņš pagrabstāva vīriešu tualetē apslacīja seju ar ūdeni un tad veicīgi vien kāpa augšup, negaidīdams liftu. Pilnīgi vienalga, kad ēka ir būvēta, ja cilvēkam kur jāsteidzas, liftu nav iespējams sagaidīt.

Acumirklī bija skaidrs, ka Galahers ir izsists no sliedēm. Komisārs nevis sakņupis sēdēja pie rakstāmgalda, kā tas bija parasti, bet gandrīz vai guļus bija atkritis milzīgajā, melnajā ādas grozāmajā krēslā, un mūžam pārspīlēti aizkaitināto sejas izteiksmi bija nomainījis apjukums un gandrīz vai skumjas. Parasti Rīgals ieiedams bija sagaidījis strupu uzrējienu, taču šodien Galahers tikai uzmeta viņam skatienu un sāka sērīgi šūpot galvu.

-    Nav labi. Tas viss nepavisam nav labi, komisārs sacīja.

-    Zinu.

-    Vai lasīji, ko par Mūnizu saka laboratorijā?

-    Nē. Viņi teica, ka slēdziens agrāk par pēcpusdienu nebūšot.

-   Tomēr viņi pasteidzās. Tie sūdabrāļi vienmēr nāk ar sliktām ziņām. Ķermenī atrastas narkotiku pēdas.

Rīgals apstulba. Negaidīdams uzaicinājumu, viņš smagi atslīga krēslā pie komisāra galda.

Galahers nogaidoši klusēja. Vaibstos jorpojām bija ie-

gūlušas skumjas, tomēr acis raudzījās mierīgi un caururbjoši.

-    Vai nevar būt, ka viņi kļūdījušies? Rīgals beidzot izstomīja.

-    Viņi nekad nesaka “iespējams” vai “varbūt”. Komisārs pameta acis uz zaļu papīriņu priekšā uz galda. Tu taču zini parasti pirmām kārtām līķis tiek nomazgāts. Nu, un viens no sanitāriem, kad tikko bija sataisījies noslaucīt Mūniza seju, pamanījis uz tās kaut kādu pulveri. Tūliņ pārbaudījuši. Skaidri un gaiši: uz diviem pirkstiem un mēles kokaīns.

-    Viņi kļūdās, noskaldīja Rīgals.

-    Kāpēc? Galahera acis piepeši piemiedzās.

-    Tāpēc, ka Pīts Mūnizs bija šķīsts kā altāra zēns. Un tikpat tīrs policists kā jebkurš cits no manas komandas.

-   Tad man jāsaka, tā tava komanda ir nonākusi lielās nepatikšanās. Ekspertīze atklājusi narkotikas ari Mūniza urīnā.

-    Arī kokaīnu?

Galahers paraustīja plecus.

-   Iespējams. Ir tikai narkotiku pēdas.

Rīgals nokāra galvu un labu brīdi stingi blenza pats uz savu vēderu.

-    Komisār, tur ir kāda kļūda. Kaut kas nav kārtībā. Es varētu zvērēt pie savas dzīvības.

-   Es novērtēju to, ka tu uzticies saviem cilvēkiem, taču…

-Tam nav nekāda sakara ar uzticību saviem cilvēkiem, -

Rīgals viņu pārtrauca. Es spriežu pēc faktiem.

Komisāra seja viegli piesārta, viņš paķēra zaļo ekspertīzes slēdzienu un pakratīja to pret Rīgalu.

-    Velns lai parauj, vai tad šie te nav fakti? Baumas? Pasaciņas? Fakti. Un tie apgalvo, ka Mūnizs lietojis narkotikas.

-   Es tam nemūžam neticēšu, Rīgals noteikti sacīja.

-    Patlaban mani uztrauc kas cits, nevis tas, kam tu tici vai netici.

Rīgals gaidīja. Piepeši viņš jau zināja, kas tagad būs.

-    Man jāuztraucas par to, ko domās sabiedrība. Vai tu maz zini, ka pagājušo nakti mums atkal viens sadurstīts? Atbildi komisārs nemaz negaidīja. Kaut kāds pusjucis motociklists sagraizīts un Augšīstsaidā iebāzts vienā kāpņu telpā. Un uz pieres viņam smuki izgriezts burtiņš Z.

-Neesmu vēl redzējis avīzi.

-   Rīta avīzēm tas noticis tā kā par vēlu, bet gan jau dabūsi izlasīties krustām šķērsām. Vēl tikai trūka noslaktēta policista ar netīru pagātni. Cilvēki jau sāk runāt par sasodīto “Teroru”, kas klīstot pa ielām. Dzīve paliek dzīve, Pol. Nepaies ne gads, un klāt būs vēlēšanas. Ja cilvēki uzķersies uz šitām runām par teroru, mērs neuzvarēs.

Viņam kaut kas ir aiz ādas, Rīgals nodomāja. Un man tā vien šķiet, ka es zinu, kas. Viņam vajadzīgs grēkāzis.

-   Jūs gribat mani atstādināt no amata? Rīgals stingri vaicāja.

-    Dieva dēļ, Pol! Protams, ne! Komisārs enerģiski purināja galvu. Vaļīgās ādas krokas pazodē trīcēja kā galerts. -Kas tās, pie joda, par iedomām!

Jo tas tev būtu izdevīgi, Rīgals klusībā prātoja, bet skaļi sacīja ko citu: Par to, komisār, jums vajadzētu padomāt gan. Vai zināt, ja sāk pētīt, kāpēc Pīts pagājušo nakti atradās tieši tur, atklājas dīvainas lietas. Viņš sacījis Džeinai Koulai, ka es esot lūdzis viņu kopā ar mani iet kaut kādā uzdevumā. Bet es neko tādu neesmu darījis.

-    Zinu. Tikko pirms tevis es runāju ar Bērtonu. Koula bijusi pie viņa kabinetā. Viņa gan nevar atcerēties, kā Mūnizs īsti teicis: vai runājis ar tevi pašu vai tikai saņēmis ziņu.

-    Protams, ziņu. Es ar viņu vispār vakarvakarā neesmu runājis.

Tagad bija pienākusi Galahera reize raidīt nogaidošus skatienus, un Rīgalam sāka likties, ka komisārs viņu sazin kādā veidā pārbauda.

-   Redzi, no tā izriet vēl kāda problēma. Ja tas nebiji tu…

-   Tas nebiju es! Rīgals atcirta.

-    Tad kāds itin vienkārši izmantojis vienu no taviem puišiem, tevi atdarinājis, un policists ir pagalam. Neizklausās, ka mūsu padotie būtu kā vienas rokas pirksti, vai ne? Un, ja tam pieķersies avīzes, pats saproti, kādas var būt sekas.

Pēkšņi Rīgalam visas paslēpes bija līdz kaklam.

-    Komisār, sakiet skaidri un gaiši ko lai es daru?

-     Uz kādu brīdi noej pagrīdē. Turies tālāk no preses. Nerēgojies pārvaldē. Es tā sapratu, ka divi tavējie… kā viņus… Galahers ieskatījās lapiņā, bet Rīgals ietiepīgi klusēja.

Lai mani pērkons sasper, ja es vecajam ķēmam tik viegli piekāpšos, viņš nozvērējās.

Komisārs pacēla galvu. Keins un Keilers. Viņiem pienākas atva|inājums.

-   Naktī viņi bija ienākuši, Rīgals sacīja. Atvaļinājumā viņi grib iet vēlāk.

-    Nē! Galahers aši noskaldīja. Nav nekādas vajadzības to atlikt. Lai iet! Kā jau teicu, nav ko rēgoties.

-Tātad PītamMūnizam, dabiski, aizvietotāja nebūs?

Komisārs paraustīja plecus. Protams, ne! Varbūt vēlāk.

-    Tad tas attiecas uz mani, Toniju Boldu un Džeinu Koulu.

-Tieši tā,-Galahers iepriecināts sacīja. Viņa seja atplauka kā skolotājam, kura dumjākais skolnieks beidzot kaut ko izprātojis pats saviem spēkiem. Un, ja gribi, lai mēs jūs visus trīs pārceļam kaut kur prom no mūsu mājas, man nekas nav iebilstams. Varat strādāt tālāk pie tiem panamiešiem. Ja Munizu nogalinājuši viņi, tad šie jādabū ciet pēc iespējas ātrāk. Šodien man ir preses konference, un cs teikšu, ka cieši ticam slepkava nācis no narkotiku tirgoņu kliķes. Bet, ja kāds ko vaicā tev, es gribu, lai tu atbildi, ka, mūsuprāt, Mūnizs uz to vietu devies pildīt savus dienesta pienākumus. Tikai bez detaļām! Un, ciktāl tas jāzina sabiedrībai, viņš ir gājis bojā varoņa nāvē.

Rīgals pamāja, bet kaklā spriedās kamols.

-   Starp citu, es gribētu, lai tu sadarbotos ar Džo Bērtonu.

-   Jūs taču zināt, ka mūsu savstarpējā mīlestība ir pagaisusi bez pēdām.

-   Aizmirsīsim personiskās attiecības. Darbu tās nedrīkst traucēt. To pašu es sacīju arī Bērtonam.

-    Džo jau strādā labi, Rīgals negribīgi atzina. Viņš visu izdarīs, kā nākas.

-    Tik atzinīgus vārdus viņš par tevi gan neteica, taču, manuprāt, tev taisnība. Tātad tas nu būtu skaidrs. Tu sēdi pagrīdē. Strādā ar panamiešiem. Bērtons uzņemas izmeklēt Mūniza lietu. Tu palīdzi, kā vien vari.

-    Ja mēs esam tikai trīs, nekādu dižo palīdzību sniegt nevarēsim, Rīgals iecirtīgi noteica.

-    Dabiski, Pol, tomēr es zinu, ka jūs darīsiet, ko varēsiet. Galahers apklusa, un Rīgals cēlās kājās. Komisārs ierunājās vēlreiz: Starp citu, arī inspektors Flērtijs, protams, turpinās savu izmeklēšanu. Lūdzu jūs sadarboties arī ar viņu.

-   Ak tā? Par mums interesējas iekšlietu nodaļa? Rīgals tēloja galīgo nezinīti.

-    Kā tu to labi zini. Par to esmu pārliecināts, tā ka nav ko bolīties. Tu pats pieļāvi varbūtību, ka komandā notiek informācijas noplūde. Lai ari kā man negribētos to teikt, bet varbūt pagājušonakt tā sūce tika likvidēta.

-    Pīts Mūnizs bija tīrs, Rīgals atkārtoja vēlreiz.

-Jauki! Pameklē tam pierādījumus! Mums visiem ir ļoti

svarīgi, lai radusies situācija tiktu izanalizēta un padarīta skaidra. Tikai klusiņām. Mūsu visu labā.

Mēra pārvēlēšanas kampaņas labā, tu gribi teikt, Rīgals saīdzis nodomāja. Interesanti, vai mērs maz zina, cik stingri komisārs uz visām pusēm izspārda tos, kas varētu aptraipīt pilsētas vadoņu reputāciju. Pat tos, kas līdz šim komisāru uzskatījuši par draugu.

-    Vai vēl kas, ser?

-   Nē. Mūniza bēres rīko pārvalde, komisārs tuipināja.

-    Esmu pārliecināts, ka ieradīsies arī mērs, ja bēres būs iespējams iekļaut viņa dienas kārtībā.

Būs, būs, Rīgals klusībā nosprieda. Tu gribi sarīkot varoņa bēres cilvēkam, kuru uzskati par negodīgu policistu. Tikai tādēļ, lai mērs tiktu ievēlēts atkārtoti. Vari būt drošs, ka viņš būs klāt kā nagla.

Tad, ne vārda nebildis, Rīgals pagriezās un izgāja no komisāra kabineta.

Atgriezies pats savā kabinetā, viņš uzsāka mokošu sarunu ar sāpju pārņemtajiem Mūniza vecākiem. Abi runāja ar stingri izteiktu spāņu akcentu.

-   Jūs atrad’ to cilvēku, kas nogalināj’, mūsu dēlu? māte uzstājīgi vaicāja.

-    Ar to nodarbojas visa pārvalde, Rīgals viņai stāstīja.

-    Komisārs lūdza jums izteikt viņa līdzjūtību. Viņš Pedro pazina un augstu vērtēja, Nodēvēja par kritušo kareivi, viņš turpināja un tūliņ aizkaitināts attapās, ka aizstāv komisāru tikpat dedzīgi, kā Galahers tikko bija rūpējies par mēra labo vardu.

-    Kritušo kareivi? sieviete lēni atkārtoja. Frāze viņu acīmredzot mulsināja.

-    Viņš bija varonis, misis Mūniza, Rīgals pacietīgi skaidroja. Kā kaujas apstākļos karavīrs.

Sieviete atkal sāka šņukstēt, un klausuli paņēma vīrs. Vēl brītiņu turpinājās nepatīkami jautājumi un mokoši meklējumi pēc iespējami diplomātiskām atbildēm, pēdīgi Rīgals pamanījās sarunu beigt un nolika klausuli, juzdamies pilnīgi iztukšots.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Tonijs Bolda, izskatīdamies saņurcījies vēl vairāk nekā parasti.

-    Vai noticis kaut kas, par ko man vajadzētu būt lietas kursā, Pol?

-   Aizver durvis, Tonij! Rīgals sacīja. Tiklīdz vietnieks to bija izdarījis, viņš turpināja: Uz Pīta rokām, mutes un viņa urīnā atrastas narkotiku pēdas.

-    Johaidī! Bolda noelsās.

-    Es teicu to pašu, bet izskatās, ka piesieties nevar.

-    Kāds viņā to sabāzis iekšā.

-    Nūjā. Vai vēl kādas idejas?

Bolda nogrozīja galvu. Skolu viņš nekad nemēdza kavēt, bet man nav ne jausmas, uz kurieni tad viņš gājis. Apsekojām visus viņa stukačus, visus, ar ko viņš runājis, bet neviens Pītu nav ne acīs redzējis. Atliek tikai viens turpināt tādā pašā garā.

-    Iespējams, ka tev gribēsies pārdomāt, Rīgals gausi ieteicās.

-    Tas ir kā? Bolda noprasīja.

Jau no tā brīža, kad Bolda bija ienācis pa durvīm, Rīgalu sāka plosīt pretrunīgas jūtas teikt vai neteikt par sarunu ar komisāru un visu, kas no tās izrietēja? Par to, ka komisārs viņu patiesībā bija atbrīvojis, uz visiem laikiem uzspiezdams viņam labākajā gadījumā nekur nederīgo priekšnieka zīmogu, sliktākajā korumpēta policista zīmogu. Beidzot viņš apjēdza, ka Bolda tik un tā visu uzzinās, vēl nepaspējis iziet uz ielas, jo pārvaldes kuluāros visi uzzināja visu acumirklī un neviens nepazina žēlastību.

Viņš īsi un ātri atstāstīja to, kas nupat bija norisinājies komisāra Galahera kabinetā.

-     Pretīgie smerdeļi, Bolda nikni nosēcās. Un kas tagad būs?

-   Keins ar Keileru dabūs atvaļinājumu. Pītam aizvietotāja nebūs. Paliekam tikai es, tu un Džeina. Un komisārs lika noprast, ka necik daudz nebēdātu, ja mēs visi trīs nozustu no zemes virsas.

Boldas piepeši nobālušajā sejā atspoguļojās pilnīga sapratne.

-   Vai tu esi atlaists? viņš jautāja. Steidzami nepieciešams grēkāzis, un izvēle kritusi uz tevi, ko?

-    Tā apmēram izskatās, Tonij Un rādās, ka tajā pašā putrā esat iekšā arī jūs ar Džeinu. Par melnajām avīm var pasludināt mūs visus.

-    Diez kas nav, Pol.

-   Skaidrs! Bet, j a gribi pāriet uz citu nodaļu vai tikt prom, kamēr to vēl var izdarīt ar godu, es ļaunā neņemšu.

-    Ne par kādu naudu, Bolda atcirta. Lai tas komisārs ar visu Bērtonu iet galīgi ratā. Nekur mēs neiesim. Ciktāl man prātiņš sniedzas, Bērtons nupat ir dabūjis uz sava kakla bīstamu slepkavnieku, un Pīta lieta viņam būs tik mīla kā suņanagla uz dibena. Tā ka es meklējumus turpināšu, sadarbošos ar Bērtonu un viņa nolāpīto bandu, līdzēšu uzlikt visus punktus uz i, bet Pīts bija viens no mums, un mēs būsim tie, kas sadzīs rokā tos sasodītos panamiešu izdzimteņus, kas viņu nogalēja. To ito Galahers liek aiz auss!

Rīgals pavēra muti, lai ko teiktu, taču Bolda, viņu atturēdams, pacēla roku.

-    Es palieku kopā ar tevi, viņš sacīja. Līdz galam!

Gandrīz vienos pēcpusdienā Rīgals atjēdzās, ka neko nav ņēmis mutē kopš iepriekšējā vakara. Viņi ar Pairīciju bija pasūtījuši vakariņas no ķīniešu restorāna, taču Patricija paēdusi

nosprieda doties atpakaļ uz interjera biroju un vēl pastrādāt pie Storma kompleksa plāniem. Līdz atklāšanai bija palikušas vairs nepilnas trīs nedēļas.

Rīgalam tas gan bija ķēries pie sirds, taču viņš neko neteica. Palika mājās viens, blenza televizorā un pūlējās nelikties ne zinis par kādu neiedomājami stulbu nakts šovu, un tad zvanīja telefons. Pīts bija miris.

Piecēlies no sava galda, Rīgals izgāja komandas telpā, kur izmocīta un nelaimīga sēdēja Džeina Koula, skatienu pievērsusi telefonam. Viņš piegāja Džeinai klāt.

-    Vai neesat izsalkusi?

Brīdi apdomājusies, viņa paraustīja plecus.

-   Iesim kaut ko uzēst, Rīgals ierosināja. Mums jāaprunājas.

-   Es nezinu, Džeina apātiski atteica. Vienmēr tik dzirkstošās acis likās pavisam apdzisušas, seja bija pelnu pelēka, lūpas neuzkrāsotas. Rīgals pirmo reizi ievēroja gaišu vasarasraibumu virteni, kas klājās pār Džeinas degunu un ko parasti slēpa pūdera kārtiņa.

-    Džeina, dalīta bēda ir pusbēda, viņš sacīja.

Viņa no jauna paraustīja plecus.

-    Protams! Kālab ne? Dzīve iet uz priekšu, vai ne?

-    Kā tad!

-   Tikai ne Pītam, viņa piebilda ar piepeši aizmiglotām

acīm.

-    Pie velna! Tūliņ būšu atpakaļ. Viņa aizdrāzās uz tualetes istabu.

9

Tā kā pulkstenis rādīja tikai mazliet pāri vieniem, Gelveja bārs bija pustukšs un nepavisam ne tik trokšņains un līksmas rosības pārņemts kā parasti. Tie policisti, kas šeit pusdienoja, labi zināja, ka viņu vidū kopš pagājušās nakts viena trūkst, un daudzi, pazīdami Rīgalu un Džeinu, nāca klāt un izteica savu līdzjūtību.

Viņi vēl nezina, ka Pītu tur aizdomās un ka man piežmieguši asti, Rīgals nosprieda. Citādi visi no manis bēgtu pa gabalu.

Ar laiku pūlis paklīda, un viņi pie sava galda palika divi

vien.

-     Cik zinu, nekā jauna nav, Džeina nomākta sacīja.

-   Vismaz man ausīs nekas nav nācis. Bet mums jāparunājas šā v^tā.

-    Nu tāpēc jau es šurp atnācu.

-   Lieta ir diezgan kutelīga. Zinu, ka jūs atbildēsiet vaļsirdīgi.

Džeina pamāja un vērās pār kūpošo kafijas tasi viņam

sejā.

-    Vai esat kaut reizi redzējusi, ka Pīts lieto narkotikas? Jebkādas. Kaut vai marihuānu? Rīgals jautāja.

Jaunās sievietes seju izķēmoja dusmas, taču vienu mazu brītiņu Rīgalam iešāvās prātā, ka kaut kas ar viņas reakciju nav tā, kā vajadzētu būt. Dusmas bija, jā. Tomēr ne miņas no pārsteiguma.

-    Kas jums aiz ādas?

-   Vispirms tiksim galā ar manu jautājumu. Tad atbildēšu uzjūsējo.

-    Pīts nekad mūžā nav lietojis narkotikas, Džeina teica. -Nekādas. Ne kokaīnu. Ne zālīti. Viņš narkotikas ienīda. Viņa vecākais brālis nomira kā pēdējais narkomāns, ar adatu vēnā. Tieši tāpēc Pīts ari kļuva par policistu. Atbildi viņa noskaldīja kā ar cirvi, tad izgrūda: Tā, un tagad kāpēc jūs tā jautājāt?

-    Tāpēc, ka saskaņā ar ekspertīzes slēdzienu Pītam uz pirkstiem un mutes bijis kokaīns un vēl sazin kāda narkotika urīnā.

-    Nu, tātad šie tur pārtempušies formaldehīdu, Džeina nepacietīgi attrauca. Un atmiekšķējuši savas tāpat jau draņķīgās smadzenes. Un jūsējās, inspektor, arī ir atmiekšķējušās, ja varat man tā jautāt.

-    Džeina, lūdzu! Šorīt komisārs ar to slēdzienu man iedeva pa galvu kā ar ķieģeli. Es viņam teicu, ka tās ir pilnīgas, galīgas aplamības, ka Pīts Mūnizs bija šķīstākais policists visā pārvaldē. Tomēr drošības dēļ man bija jums jāpavaicā.

-   Tad varat justies drošs, viņa sacīja. Ne reizes. Itin neko.. Nekad. Un to jūs no manis varat nodot komisāram.

-    Man gan liekas, tagad kādu laiciņu es viņam necik daudz nevarēšu nodot.

-    Kā tad tā?

-   Manuprāt, viņš mani būs izsvītrojis no saviem Ziemassvētku dāvanu sarakstiem. Viens no diviem: vai nu es vadu komandu, kurā kāds tirgojas ar informāciju, vai arī daru to pats. Viņš man ieteica gandrīz vai doties ilgstošā ceļojumā un nerādīties acīs. Ar jums un Toniju tas pats.

-    Man vienmēr bija licies, ka jūs esat viņa mīlulītis, Džeina novilka. Visi tā runāja.

-    Man visu laiku arī tā likās. Tomēr, cik saprotu, viņiem šķiet, ka es varu kļūt par traucēkli mēra pārvēlēšanu kampaņā. To es jums stāstu tikai tāpēc, ka kuluāros būs runas, tās jums šā vai tā nāks ausīs, un es gribu, lai jūs zinātu, kā viss ir patiesībā. Un negribētu, lai jūs tiktu apzīmogota kopā ar mani.

-    Bet tas taču ir kretīnisms! Džeina ar spēju degsmi iesaucās. Jūs esat labākais un taisnprātīgākais komandieris visā pārvaldē! Un visi to zina!

Rīgals iedzēra malciņu alus.

-    Paldies, Džeina! Uzreiz kļuva vieglāk. Varbūt tad, kad meklēšu darbu, palūgšu jūs uzrakstīt vienu no atsauksmēm.

Strauji pastiepusi roku, viņa pieskārās Rīgala plaukstai.

-    Diez cik labi jums vis neklājas, inspektor. Varbūt varu ko līdzēt? ^

-     Džo Bērtons izmeklē Pīta… nāves apstākļus. Bet neviens nevar mums liegt nodarboties ar to pašu. Man liekas, tie varētu būt tie paši panamieši, kas mums viņnakt izspruka. Ja nu mēs viņus dabūtu rokā, tad viss varbūt kaut kā atrisinātos pats no sevis.

Tika atnestas pasūtītās pusdienas sviestmaize ar rostbifu viņam un sviestmaize ar Teilora šķiņķi Džeinai. Rīgals atklāja, ka ir izsalcis vairāk, nekā pats bija iedomājies, bet Džeina izklaidīgi knibinājās gar savu šķīvi, domīgi iestrēbdama malciņu kafijas. Viņas mute neapzināti sašķobījās, it kā dzira būtu nepatīkami rūgta.

Rīgals zināja, ka vainīga nav kafija.

-   Džeina, es gribētu dzirdēt, ko īsti Pīts teica par telefona sarunu, kuras dēļ viņš devās ar mani satikties.

Viņa satrūkās. Es par to pagājušo nakti prātoju desmitiem reižu un tad vēl šorīt pie Bērtona. Pīts sacīja, ka jūs ar viņu gribot tikties dzīvojamos kvartālos. Man likās, tas nozīmē, ka esat viņam zvanījis. Varbūt zvanījāt, es nezinu. Bet šodien es runāju ar viņa māti. Viņa teica, ka Pītam kāds zvanījis, kamēr viņš vēl neesot bijis pārnācis no skolas, un atstājis ziņu. Jūs sakāt, ka neesat zvanījis, tātad jūs laikam tas nebijāt. Taču, lai kurš tas arī būtu, viņš sacījis Pīta mātei, ka Pītam pusnaktī jāsatiekas ar inspektoru Rīgalu. Un atstājis adresi. Viņa domāja, ka zvanītājs esat jūs, bet tad, kad Bērtona cilvēki sāka viņu pratināt, viņa atjēdzās, ka zvanītājs patiesībā nav stādījies priekšā par inspektoru Rīgalu, tātad droši vien tas bijis kāds cits. Akcenta nav bijis, bet balss skanējusi tāda kā apslāpēta, pazīt viņa to nav pazinusi. Pēc tam zvanījis Pīts, un māte viņam visu pateikusi. Manuprāt, viņš tūliņ zvanīja man, lai pavēstītu, ka neienāks, jo viņam jātiekas ar jums. Džeina paraustīja plecus. Un tā nu bija.

-Es runāju ar misis Mūnizu apmēram pirms stundas, lai pateiktu, cik ļoti man žēl, taču man nepietika dūšas jautāt par to zvanu.

-     Tā varētu būt, Džeina silti ieteicās. Un tad: Es jums ticu, inspektor.

-    Pateicos! viņš īgni atbildēja. Apēstā sviestmaize gulēja vēderā kā klucis. Ja jau Džeina Koula uzskata par nepieciešamu apliecināt savu uzticēšanos un neticību tam, ka viņš piedalījies paša komandas biedra slepkavībā, tad Dievs vien zina, kādas aizdomas perinās Džo Bērtona biezajā paurī. Un iespējams, ka ne tikai Bērtona galvā vien. Par to noteikti ir aizdomājušies arī citi pārvaldes darbinieki, un bieži vien tieši tādā veidā karjerai pienāk gals. Nav nemaz vajadzīgs kaut ko nelāgu sastrādāt. Pietiek ar to, ka tevi tur aizdomās.

Tad viņam iešāvās prātā vēl kas. Karjerai var pienākt gals arī tad, ja tevi nošauj uz ielas stūra kā tādu suni, tāpēc beidz gausties!

-    Jāatrod tie panamieši. Hektors Guzmens viņš bija Pīta okšķeris. Guzmenu beigtu atrada pagrabā. Un tagad Pīts.

Abas slepkavības ir vienas ķēdes posmi, un mums viņi jādabū rokā.

Džeinas acis samiedzās. Kad ķersieties viņiem klāt, pasakiet!

-   Un pie reizes izsniegt jums pāris rokas granātu?

Viņa pamāja. Būtu ļoti jauki!

-   Esiet kaujas gatavībā! Rīgals drūmi noteica.

Saruna pārtrūka, jo viņu nodalījumā spraucās iekšā masīvs ķermenis.

-    Pabīdieties! -Džo Bērtons aprauti nokomandēja Džeinu. Pirms viņa paspēja pakustēties, Bērtons smagi nozvēlās uz sola viņai cicš^dzās un pievērsa Rīgalam stingu skatienu. -Vai nav iešāvies prātā kas noderīgs?

Rīgals nogrozīja galvu, un Bērtons pagriezās pret Džeinu. Un jums? Arī viņa noliedzoši papurināja galvu. Bērtons gurdi izberzēja acis. Neciešu, ja slepkavo policistus. Kad aizsūta uz viņpasauli kādu mūsējo, mūžam gadās iziet no rāmjiem. Man pašam tā ir. Tik traki gribas sadzīt rokā to pretekli, ka galva vairs nestrādā, kā vajag. Man rādās, ka tur vainīga kaut kāda narkotiku padarīšana. Nesaprotu, kāda velna pēc Mūnizam bija jāiet tirgoties nakts vidū un vienam pašam, bet citu izskaidrojumu es tam visam neredzu.

-   Pīts nelietoja narkotikas, Džeina noteica.

-    Tā jau runā, Bērtons novilka.

-Kas?

-    Visi. Kā jau parasti. Ļautiņi runā, visi par visiem zina pilnīgi visu. Un par Mūnizu runā, ka ar narkotikām viņš nav ķēpājies. Bērtons no jauna pievērsās Rīgalam. Ja tu vai riktīgā narkotiku brigāde varētu mani uzlaist uz pēdām tiem mistiskajiem panamiešiem, tad varbūt mums uzsmaida laime un lietu kaut kā varētu atrisināt. Un uzzināt, kāpēc Mūniza ķermenī bija narkotikas. Viņš atkal paberzēja apsārtušos plakstiņus. Bezmiega nakts acīmredzot lika sevi manīt. Ja es kaut ko galīgi nesaprotu, tas ir kā bija iespējams zvanīt Mūnizam uz mājām un atstāt to ziņu! Kur, velns ar ārā, var sadabūt policista privāto numuru!

Rīgals paraustīja plecus.

-To zināja, iespējams, visi viņa ziņu pienesēji. Visi pilsētas policisti. Nav jau nemaz tik grūti tādu numuru sadabūt. Mūsu brigādē visiem pat ir vizītkartes ar darba telefonu. Varbūt Pīts tās dalīja uz visām pusēm, klāt pierakstīdams arī mājas telefonu. Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā. Pagriezies pret Džeinu, viņš ievaicājās: Vai Pīts kaut kad nav minējis tādu Estrelitu?

-                    Nē, viņa atbildēja, bet Bērtons nekavējoties noprasīja:

-    Kas tā tāda?

-   Hektora Guzmena dāmīte. Guzmens bija tas okšķeris, kas mums paziņoja par panamiešiem.

-   Tas pats, ko atrada pagrabā?

-   Jā, Rīgals sacīja, klusībā atzinīgi novērtēdams Bērtona informētības pakāpi. Šis vīrs acīmredzot labi pildīja arī mājas darbus.

-    Nu, un kas tad ar viņu ir?

-   Kad novāca Hektoru, Pīts grasījās to meiču uzmeklēt un paskatīties, vai viņa kaut ko nezina. Cik varēja saprast, viņa pati ir no Panamas, un visticamāk, ka Hektoram tās ziņas piegādājusi tieši viņa. Iespējams, ka uz šo to viņa varētu atbildēt.

-   Nu tad pameklēsim, Bērtons atsaucās, tad gurdi papurināja galvu. Ak tu mūžs, kas par darbiņu! Pagājušo nakti vēl viens nomušīts un iebāzts atkritumu kastē. Tas draņķis tak upuriem uz pieres iegriež savus iniciāļus!

-   Tu domā, ka slepkava ir tas pats, kas iepriekš? Rīgals pavaicāja, taču, pirms vēl Bērtons paspēja ko atbildēt, Džeina pielēca kājās un izdvesa: Man jātiek laukā. Sagrābstījusi maku, viņa uzlidināja uz galda piecdolāru banknoti un, aizspraukusies garām Bērtonam, veicīgi aizmetās uz krodziņa durvju pusi.

-    Kas tad nu? Bērtons brīnījās.

-    Nezinu. Varbūt šodien jau atklausījusies par slepkavībām.

-Nūjā, var jau būt, Bērtons noteica. Šitam darbiņam sievišķi jau īsti neder. Nu vienalga. Upuri pavisam dažādi, līdzīgas tikai slepkavības. Pirmais bija klaidonis, šitas -pagājšnakt rokeris. Abi piebeigti kaut kur citur un izstādīti īstsaidā.

-    Izklausās, ka esi uzrāvies uz kārtējo psihu, Rīgals sacīja.

-Tieši tāda man vēl trūkst. Paklau! Izņem cauri visus, ar ko Mūnizs runājis ^ai ielaidies, vienalga, kādās darīšanās. Ja nu kāds ko zina teikt? Jo īpaši tā Estrelita.

-    Ar to mēs jau nodarbojamies.

-    Labi. Un, ja kaut ko uzejat, neaizmirstiet, ka tas attiecas uz mani. Izmeklēšana ir manā pārziņā.

-    Zinu. Komisārs to man jau pavēstīja. Rīgals nopētīja Bērtonu, tomēr kolēģa sejā no ļauna prieka nebija ne vēsts.

Bērtons atļāvās vienīgi pateikt: Tad liec to aiz auss!

Aizgājis atpakaļ, Rīgals atrada durvis aizslēgtas, atslēdza tās pats un iegāja iekšā. Džeinas galds bija tukšs un nokārtots, kā tas bija katru vakaru. No viņas pašas nebija ne miņas.

Iegājis savā kabinetā, viņš uz galda atrada zīmīti.

Dārgo inspektor!

Aizgāju mājās tik agri tāpēc, ka nejūtos labi. Jums atkal zvanīja jancīgais mehāniskais draudziņš. Teica kaut ko par zirdziņu. Ja gribat paklausīties, patiniet atpakaļ!

Parakstā netrūka ne uzvārda, ne dienesta pakāpes: izmeklētāja Džeina Koula.

Aizgājis pie Džeinas galda, Rīgals nospieda iebūvētā magnetofona taustiņu. Lente automātiski attinās līdz pēdējā ieraksta sākumam. Nospiedis otru taustiņu, Rīgals izdzirdēja ārkārtīgi nedzīvu balsi. Nekādas intonācijas, nekāda akcenta. “Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. Ztas ir zirdziņš.”

Vispirms bandinieks, tad zirdziņš. Kas tas par Z? Kas gan notiek, velns ar ārā!

-   Pilnmēness vainīgs, vai? viņš nopurpināja.

Patrīcijas mājās nebija. Nebija ne zīmītes, ne kāda ieraksta automātiskajā atbildētājā.

Un labi vien ir, Rīgals nosprieda, meistarodams pats sev riebīgu sviestmaizi ar apglumējušiem šķiņķa treknumiem un apkaltušu sieru, kas bija mētājies ledusskapī. Labi, ka nav ar ko kašķēties. Gribējās vienīgi nolikties un mierīgā garā nosnausties.

Sakrāvis uz maizes krietnu kaudzi, viņš visu veikumu uz divdesmit sekundēm iestūķēja mikroviļņu krāsniņā, lai speķis apsilst un mazliet atmiekšķējas cietais siers. Apsēdies pie ēdamistabas galda, viņš tiesāja karsto maizi, lasīdams “Post” vakara izdevumu, ko bija nopircis pa ceļam uz mājām.

No pirmās lappuses pretī smaidīgs vērās Pīts Mūnizs. Virsraksts vēstīja: NOŠAUTS VARONĪGS POLICISTS.

Raksts atradās otrajā lappusē, un žurnālista lakoniskā stila dēļ radās diezgan pilnīgs priekšstats par Mūniza nāves apstākļiem. Pīts tika dēvēts par vienu no komisāra “pirmklasīgās personiskās antinarkomānijas brigādes” locekļiem.

Turpat bija minēts, ka Džo Bērtons izteicies policija turot aizdomās Mūniza nāvē narkotiku tirgoņus, kuriem viņš sadzinis pēdas, tomēr no turpmākiem komentāriem Bērtons

esot atturējies, un Rīgals atvieglots konstatēja, ka nekāds zemteksts rakstā nav manāms.

Nekādu aptuvenu mājienu par to, ka Mūnizs pats varētu lietot narkotikas, nevienas norādes uz korupciju aparātā, kura uzdevums ir apkarot pilsētā narkomāniju. Rigala vārds vispār netika pat pieminēts, un par to varēja vienīgi priecāties. Interesanti, kā Bērtons pats ar sevi cīnījies, pirms izšķīries būt tik atturīgs.

Sviestmaizi un avīzi Rīgals piebeidza reizē.

Tuvāk pēdējai lapai bija ievietots ziņojums par rokera līķi, kas atrasts iepriekšējā naktī Septiņdesmit pirmajā ielā starp Pirmo un Otro avēniju. Rokerim bija veltītas tikai dažas rindiņas, un tās vēstīja, ka upuris nodurts un ka tas ir jau otrais gadījums šajā rajonā tikai pāris dienu laikā.

Tomēr avīze abas slepkavības nekādi nesaistīja. Rīgals zināja, ka Bērtons apzināti nebija sniedzis informāciju par burtiem, kas izgriezti abu upuru pierēs, tāpat kā visu pārējo, kas varētu likt domāt, ka abiem gadījumiem ir kas kopīgs. Tās bija vienkārši nejaušas, divas pilnīgi dažādas slepkavības.

Visnotaļ labi, Rīgals domāja. Vismaz pagaidām. Varbūt Bērtonam izdodas nogrābt to jukušo graizītāju, pirms vēl kāds apjēdz, kas patiesībā notiek.

Viņš vēlreiz pārlūkoja rakstiņu. Abi līķi atrasti Septiņdesmit pirmajā ielā. Bet viņš dzīvoja Septiņdesmit piektajā.

Kaimiņos sāk iet vaļā gatavā elle.

10

Ļoti nopietnās diskusijās Svētās Dimfnas baznīcas pagrabā bija aizvadītas jau gandrīz trīs stundas, un sapulces vadītāja mēģināja izdarīt kopsavilkumu: Man šķiet, mēs visi esam vienisprātis par to, kajāveido komiteja, kas tiktu pilnvarota runāt ar pilsētas vadību un darītu tai zināmu, cik ļoti esam norūpējušies par to, ka cilvēki pilsētas ielās jūtas apdraudēti un neaizsargāti.

Gaidīdama vispārējus piekrišanas saucienus, viņa palūkojās visapkārt. Kāda sieviete piecēlās un drūmi noteica: Es domāju, ka komitejai jādod nosaukums “Ieinteresētie Čelsijas pilsoņi”.

-   Ļoti labi. Vadītāja pasmaidīja un veltīja visiem rāmas pašpārliecības pilnu skatienu. Vai kādam ir iebildumi?

-   Ir gan, nolādēts ar ārā! atskanēja dobja balss no telpas viņa gala.

Apmēram simt galvu kāpēc komandas pagriezās, un visi acu pāri pārsteigumā pievērsās tuklam maza auguma, pusmūža melnādainajam ar pagariem, taisniem, spīdīgiem matiem. Viņš apņēmīgi spraucās uz tribīnes pusi. Gaiši zilais uzvalks, likās, tīri vai izstaroja gaismu, un, kad vīrelis iekļuva prožektora staru kūlī, vērotājiem gandrīz apžilba acis. Kaklā viņam karājās zelta saule centimetrus desmit diametrā, un kareklis soļu ritmā zvārojās un berzējās gar tumšzilo svīteri ar augsto apkakli.

Izspraucies telpas priekšā, vīrelis pakampa samulsušajai vadītājai no rokām mirkrofonu un tajā nikni iebrēca: Šito

jūs saucat par “vienisprātis”? Pēdējais vārds bija viena vienīga mēdīšanās. Kas tad tas, pie joda, par “vienisprātis”, kad nav neviena, kas pārstāvētu draudzes melnādaino pusi, ko? Vai ari jums izkritis no prāta, ka Celsijā dzīvo arī melnie? Tikai piemirsās uzaicināt, ko?

-   Mēs uzaicinājām visus draudzes locekļus, izstomīja sapulces vadītāja, paraudamās tālāk atpakaļ no rādītājpirksta, kurš apsūdzoši tēmēja uz viņu kā lielgabala stobrs. Manuprāt, klātesošo vidū ir arī afroamerikāņi.

-   Nevis afroamerikāņi, bet Amerikas afrikāņi. Ja gribat mūs izmantot, tad vismaz papūlieties mūs dēvēt, kā pieklājas. Turklāt viņi neskaitās, tuklais vīrelis paziņoja.-Es gan skaitos, un es uzskatu, ka šeit ir sanācis milzīgi daudz balto un tāda niecīga saujiņa melno, kas šovakar neizstomīs ne vārdiņa, tāpēc ka ir spiesti sadzīvot ar tādiem rasistiem kā jūs un grib jums izpatikt. Tā ka es runāšu viņu vārdā un visu pārējo Celsijas melno iedzīvotāju vārdā, jo spļauju virsū tam, vai es jums patīku vai ne.

-    Kas jūs tāds, lūdzu, būtu? iejaucās garš, kalsnējs vīrietis pelēkā uzvalkā, ar mācītāja apkaklīti.

-   Mācītājs Benedikts Kīns, un es pārstāvu visus pilsētas krāsainos iedzīvotājus, vīrelis pasludināja, pagrūzdams zodu uz pelēkā vīra pusi. Un jūs?

-    Es esmu šīs baznīcas draudzes mācītājs. Kur atrodas jūsu baznīca, mācītāj Kīn? Celsijā taču ne?

-   Mana baznīca ir Dievcilvēka Svētā Gara baznīca, un pie manas brālības pieder ikviens šīs pilsētas iedzīvotājs, jo sevišķi tie, kuri neraugās pasaulē ar zilām acīm. Es pārstāvu nabagos ļaudis, tos, kam liegtas vēlēšanu tiesības, visus tos, kurus jūs esat paraduši mīt kājām.

Pelēkais zem runātāja dedzinošā skatiena rāvās arvien mazāks, līdz beidzot novērsās. Kīns no jauna pagriezās pret publiku.

-    Mans vārds ir Kīns, es esmu sīksts, bet miesās mīksts un ar LIELU muti, viņš nodārdināja.

Parasti publika šo Ķīna paziņojumu uzņēma ar vētrainu atzinību. Šoreiz telpā bija un palika pilnīgs klusums. Beidzot zāles galā atskanēja sauciens: Parādi šiem, Lielais Ben!

Bļāvējs bija kāds melnais, kurš stāvēja turpat pie durvīm, lai būtu drošs, ka laikus pamanīs nākam policistu. Pēkšņi, sadzirdējusi vārdu, auditorija atdzīvojās. Lielais Bens.Viens no pazīstamākajiem Ņujorkas jaunizceptajiem aktīvistiem. Kā likās, viņa dzīvei ir tikai viens mērķis lēkt uz ecēšām. Sapulces vadītāja uztraukta sāka dīdīties un raudzīties apkārt pēc palīdzības.

-    Nudien, ser, draudzes cienīgtēvs iesāka, taču Kīns uzgrieza viņam muguru un ar ievingrinātu mēli ņēmās apvārdot klausītājus, nepiemirsdams pat pasūkstīties, ka diemžēl neredzot sapulcē preses pārstāvjus, kur nu vēl televīzijas žurnālistus, kā viņš esot cerējis.

-    Šitā Celsija, ko jūs uzskatāt par rajonu, kas pieder jums, baltajiem, ir vēl trakāka vieta nekā Dienvidāfrikas republika, Kīns kvēli vēstīja. Un tagad es jums kaut ko teikšu. Čelsija nepieder jums. Celsija pieder tautai. Visiem cilvēkiem. Celsija pieder man.

-    Pasaki šiem, pasaki, Lielais Ben! nokliedzās vientuļais sabiedrotais telpas viņā galā.

-    Un tagad jūs te taisāt augšā trakus melus par melnajiem, kas brūkot jums virsū uz ielas un zogot jūsu mazos, pretīgos, piestūķētos-maciņus. Tie piestūķēti ar naudu, ko melnajiem zogat jūs paši! Un jums pietiek nekaunības sēdēt baznīcas pagrabā un melot tā, ka mēle metas balta! Nu, varbūt Jēzus Kristus jums piedos par to, ko jūs te darāt, bet Lielais Bens ne nu piedos, nekā! Nekad un nemūžam.

Vinš…

… sēdēja klusā stūrītī pēdējā rindā un vēroja, kā melnādainais vīrs tur, priekšā, ņemas ar putām uz lūpām. Tu man derēsi pavisam lieliski, Lielo Ben, viņš domāja un reizumis pasmaidīja, noklausīdamies apvainojumos, ar kuriem Kīns nomētāja publiku.

Šonakt tu tiešām varēsi ko darīt, lai pilsētas ielas kļūtu mīlīgākas, viņš klusībā prātoja. Varēsi vienā no tām itin mierīgi dusēt.

Kīns ķengādamies jau bija ticis līdz “nepieskaitāmajiem rasistiem” un “plānprātiņu bandai”, un tad draudzes mācītājs neizturēja.

-Paklau, nudien! Tas jau ir par traku, viņš ieteicās un aizskāra Ķīna plecu.

-     Neaiztiec mani, baltais sātana izdzimums! Es tevi iesūdzēšu!

-   Kas ir, tas ir, Lielo Ben! klaigāja sabiedrotais. Garīdzniecības zvērības!

-   Vai pasaukt policiju? skaļi noprasīja pavecs vīrs pirmajā rindā.

-    Jā, lūdzu, sapulces vadītāja atsaucās, arī draudzes mācītājs piekrītoši pamāja. Vīrs pirmajā rindā piecēlās un pa sāndurvīm izgāja blakustelpā, lai sameklētu telefonu.

-    Jā, kā tad! Arestējiet mani par to, ka es runāju patiesību! Kīns iebrēcās, siekalas sprāgtin sprāga no viņa mutes, un kabatlakatus meklēja ari tie, kas sēdēja otrajā rindā. Jūs, lauķi, jau esat mani sēdinājuši aiz restēm ne vienu reizi vien. Tāpat kā to darījāt ar mācītāju Mārtiņu Luteru Kingu, junioru, un es plecu pie pleca ar viņu cīnīšos pret aparteīdu, kamēr vien elpošu.

Savilcis seju kā moceklis, viņš nosodoši pavērās uz draudzes mācītāju.

-    Jūs, rasisti tādi, varat mani apcietināt, bet man muti aizbāzt jums gan neizdosies, jo beidzot es esmu brīvs. Beidzot esmu brīvs, paldies Visuvarenajam! Beidzot esmu brīvs.

Draudzes gans sapulcē bija ieradies ar krietnu novēlošanos, jo bija aizkavējies, galvenajā baznīcā svētīdams kādu pusduci homoseksuālu pāru, kas bija nolēmuši doties laulības ostā. Bet nu viņš jutās izsists no sliedēm. Viņš savā mūžā bija piedzīvojis visvisādus apvainojumus, no kuriem trakākais bija publicēts “New York Post” kreisi orientēts idiots ar atkārušos žokli un putru smadzeņu podā-, taču par rasistu viņu publiski nozākāja pirmoreiz. Bet ja nu cilvēki pārprot to, ka Lielais Bens tiks arestēts, pamatojoties uz viņa prasību? Kaut gan, patiesību sakot, Kīnam sēdēšana tuptūzī nebija nekas svešs un nepazīstams. Kamēr Mārtiņš Luters Kings vadīja gājienu uz Seimu Alabamā, Kīns tupēja cietumā par apšaubāmiem darījumiem un derību slēgšanu. Kad Kingu noslepkavoja, Kīns pie pieciem gadiem bija piepelnījis klāt vēl divus kā savedējs. Mācītāja kārtā viņš bija pārsviedies tikai pirms diviem gadiem, iesvētīdams pats sevi ceremonijā, kas galvenokārt sastāvēja no tā, ka viņš Bronksā, kādā īrētā noliktavā, trīs reizes sev ap galvu bija apgriezis cāli.

Par to draudzes mācītājs nezināja itin neko. Viņš zināja tikai to, ka jārīkojas ar apdomu un nopietni jāapsver paša uzskati. Un ja nu viņš patiesi ir rasists? Jā, tāda varbūtība nudien jāpieļauj. Beigu beigās Lielais Bens taču ir melnais un katrā ziņā spēj noteikt, kurš ir rasists un kurš ne. Galīgi apjucis, mācītājs apsēdās, un Kīns no jauna ņēmās apvārdot pūli.

Zāles aizmugurē viņš klusi piecēlās un virzījās uz durvju pusi. Šeit prieki šovakar bija beigušies. Turpinājums būs citā vietā.

Baznīcā ienāca divi policisti formastērpos. Tiklīdz viņus pamanīja Lielā Bena vienpersoniskais sabiedroto bloks, tam atausa atmiņā, ka prokurors parakstījis orderi viņa arestam sakarā ar apsūdzību izvarošanā, un tā nu puisis kā bulta izšāvās pa sāndurvīm un pagaisa bez pēdām.

-    Tā, tā, Šmaugais no Atlantas, tuvodamies Kīnam, viens no policistiem nodudināja.

Tostarp draudzes mācītājs bija nonācis pie secinājuma, ka sirds dzijumos viņš patiesi nav nekas cils kā rasists un ka Lielajam Benam bijusi pilnīga taisnība.

Padzirdējis policista vārdus, viņš pielēca kājās.

-   Viņš nav nekāds Šmaugais no Atlantas. Viņš ir mācītājs Benedikts Kīns.

-    Tagad jā, vienaldzīgi novilka policists. Bet tad, kad viņš mēdza uzdarboties kā savedējs, mēs viņu saucām par Šmaugo no Atlantas. Policists pagriezās atpakaļ pret Ķīnu. Iesim nu, Šmaugais! Laiks doties mājās un likt cilvēkiem svētu mieru.

Katrs no savas puses policisti sagrāba Ķīnu pie rokām un vilka uz durvīm.

-    Nezvēri! Lielais Bens brēkāja. Varmākas!

-   Kusties, kusties, Šmaugais! Jāiet vien atpakaļ uz Bruklinu, viens no policistiem sacīja.

Telpas priekšā piepeši sāka klaigāt arī draudzes mācītājs:

-    Varmākas! Varmākas! Policijas patvaļa! līdz viņu apklusināja sapulces vadītājas nešpetnais skatiens. Viņa tik viegli nespēja piedot tam, kurš atļāvās tādu apsaukāšanos.

Izstumts no baznīcas, Kīns lūkojās pēc tipa, ar kuru kopā bija atbraucis, taču tips bija prom ar visu mašīnu, kam bija jāstāv tepat ielas otrā pusē.

-   Nolādētais smerdelis! Kīns nosodījās, tad smaidīdams pagriezās pret policistiem. Vai neaizrausiet mani līdz Hārlemai, ko?

-Liecies nu mierā, mums tak nepieder taksometru parks. Brauc ar metro!

-    Šitais ir sūdīgs rajons, Kīns protestēja.

-   Neviens tev pie rīkles neķersies, mā-ā-ācītāj, policists smīnēdams attrauca. Tu jau esi savējais.

Kīns nošņirkstināja zobus, uztrausās uz trotuāra un steberēja prom, galīgajām ciskām berzējoties vienai pret otru. Beigu beigās viņš nosprieda, ka vakars nemaz nav bijis tik slikts. Skaidrs, ka būtu labāk, ja visapkārt būtu televīzijas kameras, bet jātiek vien atpakaļ līdz Hārlemai, tad jau atliks uzgriezt telefona numuru un visas studijas dabūs zināt, cik varmācīgi policija viņam aizbāzusi muti. Tāda apsūdzība ētera laiku nodrošinās vienā mirklī.

Līdzko Kīns bija ticis līdz stūrim, no spraugas starp divām automašīnām izplanēja slaida blondīne izbalojušos džinsos un vaļīgā vīriešu kreklā.

-   Tu gan viņiem iegrozīji smadzenes īstajā vietā, brāl, viņa ierunājās samtainā, zemā balsī.

-    Kas tu tāda? Kīns, aizdomu pilns, noprasīja.

-    Es biju tajā sapulcē. Kamēr tu tur neuzradies, visi no garlaicības sprāga vai nost. Tu tos ķēmus noliki pie vietas.

-   Man nav vajadzīgas nekādas žēlastības dāvanas, Kīns atcirta. Jo īpaši no tādiem bālģīmjiem.

-    Zinu. Man tiešām kauns par to, ko baltie nodarījuši tādiem kā tev… nu un… kaut es varētu tur kaut ko līdzēt. Tieši es pati.

Ķīna acis iepletās. Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, viņš lika sev pie sirds.

-                     Varbūt varu tevi kaut kur aizvest? sieviete vaicāja.

-    Kur tu tagad iesi?

-Uz Hārlemu. Viens otrs jāsatiek, jānoskaita pāris lūgšanu, varbūt jāizmet kāds līkums.

-    Mans vāģis ir tepat aiz stūra, viņa ieteicās. Varbūt varu likt tev manīt, ka visi baltie nav tādi kā tie tur.

-    Jedritvaikociņ, tiem tur nav nekādas jēgas par to, kas ir īsta nelaime. Tiklīdz kāds drusciņ paceļ balsi, tā šiem aizsprūst zarnas. Viņi vispār nejēdz, kā jāapietas ar cilvēku. Kīns zīmīgi uzsvēra pēdējo vārdu, un sieviete atzinīgi nosprauslājās.

-    Ak Dievs, es nekad neesmu redzējusi tādu kā tu tuvumā, viņa atsaucās. Salīdzinājumā ar tevi visi tie Čaļi, ko es pazīstu, ir tīrie zīdaiņi.

-Tādām smukulītēm kā tev draudziņu droši vien ir pilna kabata, ko?

-   Netrūkst. Man patīk, ja apkārt kaut kas notiek, viņa atbildēja. Atslēgusi durvis pasažieru pusē, sieviete apsteidzās apkārt mašīnai un nosēdās pie stūres. Tikai saki, kuip braukt. Kad man kāds saka, ko darīt, es visu izdaru uz tip-top.

Kīns aplaizījās. Brauc tik uz centra pusi, un gan jau mēs pa ceļam izgudrosim, kā jaukāk pavadīt pāris stundiņu.

-    Kā vien vēlēsieties, ser. Slaidā gaišmate viņam mīlīgi uzsmaidīja un devās ceļā.

Vinš…

… noraudzījās, kā abi aizbrauc. Nervozi noglauda ūsas, tad iedarbināja mašīnu, kas stāvēja laukumā puskvartālu lejāk, un brauca viņiem nopakaļ, sazin ko savā nodabā dungodams. Viss gāja kā pa sviestu.

11

Ja Lielais Bens, Kins, būtu tik ilgi nodzīvojis, viņš justos patiesi iepriecināts, jo bija ticis ne vien “New York Times”, bet gandrīz visu valsts lielāko laikrakstu pirmajās lappusēs. Slepkavībai uzmanību veltīja pat prese Eiropā.

Beidzot, diemžēl pārāk vēlu, Kīns bija panācis preses ievērību, pēc kā tik ļoti bija alcis, turklāt vēl iemantojis arī kādu drusciņu cieņas pārmaiņas pēc. Vairāki krāsaino kustības līderi, kuri savulaik Kīnam pat roku nebūtu snieguši un senāk ar neslēptu nicinājumu smīkņāja par viņa klauna izdarībām, nu vaimanāja par “traģisko zaudējumu, ko cietusi Amerika”, un izteica dziļu nožēlu par augošo starprasu naidu, kas neapšaubāmi pārņēmis Ņujorku un apdraud visu Amerikas afrikāņu dzīvības.

Tas gan tika akcentēts visai piesardzīgi, jo nevienam nebija noslēpums, ka Kīns bija patiesi pretīgs ne tikai lielākajai daļai Ņujorkas balto, bet arī tikpat lielai daļai melno pilsoņu.

Šoreiz policijai neizdevās noslēpt faktu, ka Ķīna platajā pierē iegriezts burts L, tomēr joprojām tika noklusēta informācija par divām iepriekšējām slepkavībām.

Tas, ka visas trīs slepkavības acīmredzot ir savstarpēji saistītas, plašām aprindām nav jāzinatādu lēmumu pēc smagām diskusijām torit pieņēma Ņujorkas pilsētas padome.

Mērs norādīja, ka tiem melnādainajiem karstgalvjiem, kas mācītāja Ķīna noslepkavošanu grib saistīt ar rasismu,

varētu aizbāzt mutes itin viegli, proti, pietiktu ar paziņojumu, ka pirmie divi upuri bijuši baltie.

-   Nu kāpēc nevar cilvēkiem visu izskaidrot, pirms kāds viņus sarīda? mērs vaicāja.

-   Lielā Bcna dēļ neviens neies kauties, atbildēja policijas komisārs Galahers. Velns lai parauj, visas kārtis sajauc tas, ka viņš redzēts aizejam no baznīcas kopā ar kaut kādu balto sievieti. Nekāds svētais Kīns nav bijis, vai ne?

Komisārs atbalstījās pret mēra galdu. Kīns ii pagalam, un tur nekā briesmīga nav. Taču, ja nāks gaismā, ka mums te apkārt vazājas trakojošs maniaks, tad gan mēs dabūsim redzēt. Manuprāt, mums jātur mutes ciet, cik ilgi vien tas ir iespējams. Johaidī ar ārā, kaut kas tur ir ar tiem burtiem! B un Z, tagad L. Pat trakais ārdīdamies ievēro zināmu trako loģiku. Pamēģināsim viņu sadabūt rokā. Esmu devis inspektoram Bērtonam visas pilnvaras, lai viņš lien kaut ko ādas laukā, bet šai lietai jādara gals.

-    Kaut nu izrādītos, ka tev ir taisnība, Ričard, mērs nopūtās. Neaizmirsti vienu: ja Ķīna nāve patiešām izraisīs grautiņus, jums, policijai, nāksies to putru strēbt pirmajiem.

-   Zināms risks, protams, ir, Galahers atteica. Tomēr, manuprāt, troksnis pēc maza brītiņa aprims. Līdz nākamajai slepkavībai, ja mēs to puisi… vai meitieti… nebūsim paspējuši noķert.

Troksnis gan draudēja sacelties daudz lielāks un ilgāks, nekā komisārs bija paredzējis. Ķīna priekšlaicīgais un pazemojošais gals publikas interesi nez kāpēc saistīja itin spēcīgi līķis tika atrasts īstsaidā, Sešdesmit devītajā ielā, starp Leksingtona un Trešo avēniju, tas bija iebāzts milzīgā plastmasas maisā, kam virsū uzzīmēts Visu Svēto nakts ķirbja vieplis.

Ikvienam kārojās piedalīties.

Ķīna miesas vēl nebija atdzisušas, kad uzradās kāda Liliana Lausone, vīstoša aktrise, kura, nule kā zaudējusi lomu televīzijas “ziepju operā”, bija nonākusi finansiālās grūtībās. Sasaukusi preses konferenci, viņa nāca klajā ar skandalozu paziņojumu, ka Ķīna pierē iegrieztais L neapšaubāmi esot maniaka roku darbs un ka maniaks esot iedomājies nogalināt cilvēkus, kuru vārdi sākoties ar L.

Lielais Bens, kā Lausone norādīja, būdams ievērojama persona, neapšaubāmi maniaka sarakstā esot atradies tuvu augšgalam, bez tam lielas briesmas draudot cilvēkiem, kuriem ar L sākas gan vārds, gan uzvārds. Tāpēc aktrise publiski izteica nosodījumu mēram, kurš atteicies viņu nodrošināt ar pastāvīgu policijas apsardzi, pirms pašai izdodas nokārtot formalitātes, lai pārvāktos uz dzīvi drošībā Dienvidkalifornijā.

-   Bet Ķīna vārds sākas ar K, preses konferencē iebilda kāds žurnālists, kurš bija radis visu apšaubīt.

Lausones sejā atspoguļojās pārsteigums.

-  Ne jau tāpēc! Neaizmirstiet, ka viņš bija Lielais Bens. Un līderis. Līderis sākas ar L, starp citu. Tātad divkāršs L.

Todien radio rīta programmās diskžokeji gandrīz ne par ko citu nerunāja, tikai pūlējās cits citu pārspēt dumju jociņu un bezgaumības ziņā. Tas pamudināja štata gubernatoru izteikt “satraukumu un bažas” un paziņot, ka viņš varētu norīkot speciālo uzdevumu vienību, lai tā tiek skaidrībā par šo “rasistisko” slepkavību. Pēc tam viņš tomēr paziņoja, ka varētu to arī nedarīt.

Valsts skolas, kājau vasarā, bija ciet, tā ka incidentu bija maz un tie bija haotiski, tomēr vienā otrā pilsētā pusaudži, kuriem bija dzīva iztēle, staigāja apkārt pa ielām, ar sarkanu nagu laku uzkrāsojuši uz pieres savus iniciāļus.

Visus pārspēja Olivers Storms televīzijas rīta programmas diskusiju klubā, kur it kā bija grasījies reklamēt savu jauno kompleksu, bet nāca klajā ar satriecošu paziņojumu, ka viņš kandidēšot uz mēra amatu, un divdesmit minūtes nepaguris klāstīja, ko darīs, kad būs ievēlēts.

-   Mums vienreiz ir diezgan! viņš nodārdināj a. Mūsu pilsēta ir kritusi par apsmieklu visai tautai, turklāt šie smiekli ir neveselīgi un bīstami. Pašreizējais mērs un pilsētas vadība mūs ir nodevuši. Kāpēc ielās redz tik maz policistu? Kāpēc šīs dižās pilsētas iedzīvotāji, tiklab melnie, kā baltie, nevar iziet uz ielas, nebīstoties, ka viņiem kāds neiedurs nazi ribās vai sakropļos viņus līdz nepazīšanai?

Mērs padevās. Tajā pašā dienā, kad tika atrasts Ķīna līķis, nepilnas trīs stundas pēc sarunas ar komisāru Galaheru pulksten vienos pēcpusdienā mērs sasauca preses konferenci un paziņoja, ka policija mācītāja Ķīna slepkavību saista ar divām iepriekšējām, kuru upuri bijabaltie.

-    Šo lietu izmeklē pasaules labākā policijas departamenta krietnākie spēki, un varu jums galvot, ka arests ir neizbēgams. Taču ar drošu sirdi varu galvot par vēl ko ļoti nozīmīgu ka mācītāja Ķīna nelaimīgais gals nekādā ziņā nav saistāms ar jebkādiem rasu aizspriedumiem.

Žurnālisti kā haizivis, kas sajutušas asins smaku, ne par kādiem rasu aizspriedumiem nelikās ne zinis. Viņi uzklupa mēram, visi kā viens taujādami, kas tad vienojot šīs trīs slepkavības, bet mērs, par vēlu attapies, ka darījis stāvokli tikai ļaunāku, atzīdams masu slepkavas pastāvēšanas faktu, atgaiņājās ar frāzi, ka turpmākos komentārus sniegšot policija.

Un Polam Rīgalam uz darbu atkal piezvanīja nezināmais.

Kad iezvanījās telefons, Rīgals stāvēja durvīs. Džeina Koula, pacēlusi klausuli, tūlīt izmisīgi signalizēja, lai viņš pieiet pie otra aparāta. Pacēlis klausuli, Rīgals sadzirdēja mehānisko balsi nosakām: -… laidnis. -Tad saruna pārtrūka, un ausī sāka zumēt parastais signāls.

-    Ko viņš teica? Rīgals, nolicis klausuli, jautāja Džeinai. Viņa nospieda magnetofona pogu. Telpā spokaini iedūcās mehāniskā balss:

-   Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. L tas ir laidnis.

-   Bandinieki, laidņi kāds galīgi sajucis, Džeina noteica, bet, galvu pacēlusi, redzēja, ka sarunājas ar Rīgala muguru. Brīdi vēlāk inspektora kabineta durvis aizcirtās.

Rīgals stāvēja, pētīdams kabineta sienu, kuras lielu daļu klāja milzīga pilsētas karte, un uzvilka ar flomāsteru treknu krustu polietilēna virsmas tajā vielā, kur tika atrasts mācītāja Ķīna līķis. Nopētījis savu veikumu, viņš piegāja pie telefona un uzgrieza inspektora Džo Bērtona numuru. Sekretārs lūdza mirkli uzgaidīt, tad atgriezies ziņoja, ka Bērtons esot aizņemts un ar Rīgalu runāt nevarot. Varbūt ko varot līdzēt leitnants Deiviss?

Rīgals pagaidīja, kad pie klausules pienāks Deiviss. Viņa sejā ievilkās rūgts smīns. Policists, no kura atkratījies Ņujorkas policijas augstākais ešelons, ir beigtāks par beigtu mušu, viņš domāja. Ar tādu nevar nevienu pierunāt pat runāt pa telefonu. Beidzot leitnants Deiviss atsaucās. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Rīgals grib ko zināt par izmeklēšanas gaitu Pīta Mūniza slepkavības lietā, tālab neaicināts tūliņ bilda, ka nekādu jaunumu neesot, un pārsteigts dzirdēja Rīgalu tikai ko atņurdam un vaicājam, kur atrasti divu pirmo nodurto upuru līķi.

-   Man ar to lietu gan īsta sakara nav, inspektor. Bet uzgaidiet! Deiviss sacīja. Pēc mirkļa viņš bija atpakaļ. Pļēgurs bija uz Septiņdesmit pirmās ielas starp Otro un Trešo. Rokeris uz Septiņdesmit pirmās starp Pirmo un Otro.

-   Kurā ielas pusē bija tas zilītis? Rīgals jautāja.

-   Pag! Klausulē varēja dzirdēt, kā Deiviss, meklēdams mājas numuru, kaut ko murmina. Dienvidu pusē.

-Un motociklists?

Dciviss bija redzējis nolikuma vietu, tālab varēja atbildēt uzreiz.

-   Ziemeļpusē.

-    Liels paldies! Rlgals sacīja un neatvadījies nolika klausuli. Aizgājis atpakaļ pie kartes, viņš uzvilka vēl divus klustus vietās, kur bija nolikti abi pārējie līķi. Krietnu brīdi blenzis milzīgajā kartē, viņš piepeši noelsās. Augstais Dievs! viņš sacīja.

-   Atvainojos, komisār! Var jau būt, ka esmu āmurgalva, bet es nekādi nesaprotu, ko tas mērs iedomājas.

Džo Bērtons nupat bija ielējis tasi kafijas komisāram Galaheram, kurš bija ieklīdis “Ziemeļu slepkavmeku” pagaidu mītnē blakus Centrālajam parkam, iecirkņa pārvaldes ēkas otrajā stāvā.

Paša Galahera kabinetā bez mitas zvanīja telefons, žurnālisti cits pēc cita gribēja uzzināt ko vairāk par slepkavību sēriju, par kuru bija izpļāpājies mērs. Komisārs, aci pret aci nostādīts dilemmas priekšā gudrot aplinkus atbildes vai arī stāstīt vairāk, nekā pienāktos, bija palicis uzticīgs vienai no populārākajām politikāņu tradīcijām: viņš laidās lapās.

Beidzot, pavisam nejauši uzdūries inspektora Bērtona kantorim, viņš bija devies iekšā pārraudzīt, kā rit uz priekšu izmeklēšana. Bērtons, kā allaž, tūliņ bija sācis gausties… cik nevarīgi esot jaunie policisti, cik draņķīgs laiks, cik vājas Ņujorkas beisbola komandas un cik briesmīga bijusi mēra preses konference, ko viņš bija redzējis vecā, melnbaltā televizorā kabineta kaktā.

-   Tagad, kad gandrīz droši visiem ir zināms, ka slepkava ir maniaks, mums reportieri līdīs iekšā un ārā pa visiem caurumiem, atvainojiet par franču izteicienu.

-    Zinu, Džo, komisārs atteica. Man liekas, mēram ir pašam savi apsvērumi, tomēr es no visas sirds vēlētos, kaut viņam tādu šoreiz nebūtu.

Bērtons apmierināts pamāja, sagaidījis priekšniecības atbalstu paša viedoklim.

-     Vai ir kas jauns? Galahers vaicāja, paņēmis tasi, kuru Bērtons bija piepildījis no elektriskās tējkannas, kura visu laiku stāvēja uz viņa galda. Tase nebija īpaši tīra. Visi policisti vienādi, komisārs izklaidīgi nosprieda. Šajā amatā viņš bija jau trīs gadus un pa šo laiku ne reizes policijas telpās nebija redzējis tīru kafijas tasīti. Varbūt policisti vēl nebija atjēgušies, ka no krāniem laukā ir dabūjams ūdens.

-    Nekā jauna. Un veca arī ne. Vispār nekā, Bērtons atbildēja. Tiem sasodītajiem burtiem vispār, kā rādās, nav nekādas jēgas, un nav nekā, kas upuriem būtu kaut cik kopīgs.

-    Kas ir ar to sievieti, ar kuru Kīns vakar aizgājis kopā?

Bērtons paraustīja plecus.

-   Tieva blondīne zilos džinsos. Aizbraukusi mašīnā. Zilā. Kā viņa izskatījusies, nezinām. Mašīnas numuru arī ne. Ne velna nezinām. Dažiem liekas, ka redzējuši to sievišķi baznīcas sanāksmē, taču neviens nav īsti drošs. Tā kā pret sienu.

-    Tad ar ko jūs nodarbojaties?

Bērtons nopūtās, bet rīklē kaut kas aizķērās, un nopūta izvērtās par zvērināta smēķētāja klepu.

-   Ar to pašu, ar ko parasti. Ķemmējam vietējos. Vēlreiz pratinām tos, kas vienreiz jau nopratināti. Nevar būt, ka neviens neko nav redzējis. Nevar būt. Tas tikai jādabū zināt.

Galahers pamāja. Brīdi tā kā šaubījies, viņš pavaicāja:

-    Vai nav iespējams, ka tas āķis ir kur līķi nomesti? Visi apmēram vienā rajonā, vai ne? Varbūt zemes gabali, kur nosviež līķus, piemēram, pieder vienam un tam pašam cilvēkam? Vai kaut kā tamlīdzīgi.

-Tā nekas, komisār. Kuram katram tas nemaz neiešautos prātā.

-    Tātad?

-   Mēs par to esam iedomājušies, Bērtons teica. Nekādas saistības it kā nav. Tomēr daži mani puiši vēl to pēta.

Pie durvīm kāds klauvēja. Bērtons pacēla galvu, sarauca pieri un sacīja: Atvainojiet, komisār! Tad nikni iebrēcās: -Nu, kas ir?

Durvīs parādījās leitnants Tonijs Bolda saburzīts un pārguris. Ieraudzījis pie Bērtona galda sēžam komisāru, viņš satrūkās un nobēra:

-    Piedodiet, inspektor, es ienākšu vēlāk.

-    Nē, nāciet vien iekšā! Galahers vedināja.

-    Saruna taču nebūs privāta, ko?

-    Nē, ser, Bolda atbildēja, joprojām tā kā apmulsis komisāra klātbūtnes dēļ, tomēr ienāca iekšā un aizvēra durvis.

-    Nu tad kas? Bērtons nelaipni vaicāja.

-    Tās burtu slepkavības…

-Nu?

-    Man liekas, es zinu, ko tie burti nozīmē, Bolda teica. Tad apklusa.

Bērtons neizturēja: Klāj taču reiz vaļā, Bolda, Dieva

dēl!

Galahers klusēdams vērās manāmi apjukušajā leitnantā.

-    Man liekas, tie apzīmē šaha figūras. Tāpat kā šaha spēlē, Bolda sacīja.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Kad pieraksta gājienus šaha partijā, tā apzīmē figūras. B tas ir bandinieks. Z zirdziņš. L laidnis. Padomājiet, inspektor! Bandinieks bija klaidonis, zirdziņš motociklists. Kāds taisa augšā… vai saprotat? Un laidnis, nu, tas bija Šmaugais no Ati… atvainojiet, komisār, mācītājs Kīns. Garīdznieks [2] … saprotat?

-    Ē-ē, Bērlons nicīgi novilka, taču Galahers pacēla roku, un viņš apklusa.

-Pagaidi, Džo! Manuprāt, leitnants… Bolda, jā?-Bolda pamāja, un komisārs turpināja: Manuprāt, varbūt viņš kaut ko te būs uzgājis.

-   Pateicos, komisār! Bolda sacīja. -Tas viss ir uzskatāmi redzams Manhetenas kartē, viņš norādīja uz Bērtona kabineta sienu, kur, tāpat kā visos policijas ierēdņu kabinetos, karājās pilsētas plāns. Cerīgi pametis skatienu uz komisāru, Bolda pamanīja, ka Bērlons augstprātīgi atgāžas krēslā un sakrusto rokas uz krūtīm, ar visu savu izturēšanos tik skaidri pauzdams “nu rādi!”, it kā būtu tādu uzrakstu uzkāris kaklā.

-    Paskaidrojiet tuvāk, leitnant! komisārs uzaicināja.

Bolda piegāja pie kartes. Pieliecies tuvāk, viņš norādīja

uz vienu kvartāla kvadrātiņu.

-   Lūk, šeit tika atrasts alkoholiķis. Viņš bija bandinieks. Un tad šeit atrada zirdziņu. Un te laidni. Iznāk gājieni uz šaha galdiņa.

Kā atbalstu meklēdams, viņš pameta skatienu uz abiem pārējiem, taču tie, ne vārda nebilzdami, vērās kaitē kā nolēmēti.

Bolda nervozi nokrekšķinājās un turpināja:-Un, ja tiktāl viss ir pareizi, tad, nu, uz šaha galdiņa ir astoņreiz astoņi lauciņi. Ja pārliekam to uz kartes, iznāk, ka uz galdiņa nonāk kvartāli no Sešdesmit septītās ielas līdz Septiņdesmit piektajai un no upes līdz Piektajai avēnijai. Astoņreiz astoņi lauciņi, tāpat kā uz šaha galdiņa. Un slepkava it kā piedalās spēlē. Šo te sauc par… Bolda aprāvās, taču nespēja atminēties vajadzīgos vārdus, tālab izvilka no kabatas papīra lapiņu. Atvainojiet, komisār, atvainojiet, inspektor, esmu radis visu ko pierakstīt. To sauc par Roja Lopesa atklātni. Bandinieks e4, karaļa zirdziņš f3 un dāmas laidnis b5. Vēlreiz ielūkojies piezīmēs, viņš piebilda: Man liekas.

Tagad Bērtona sejā bija iegūlusi saspringta izteiksme, viņa skatiens šaudījās no Boldas uz karti un atkal atpakaļ. Pēdīgi viņš piecēlās un virzījās tuvāk kartei, teikdams: Pag, parādi vēlreiz! Bolda no jauna pabikstīja vietas, kurās tika atrasti līķi, un Bērtona galva sāka saprotoši klanīties. Komisārs tikai skatījās un klausījās.

Beidzot Bērtons atdzīvojās.

-    Paklau, tu esi malacis, Tonij! Nudien malacis. Man rādās, ka tu esi kaut ko uzķēris.

-     Nav jau nekas, paldies! Vienkārši mazliet padomāju un… gribēju tūliņ pastāstīt. Uztraucies viņš sabāza rokas maisveida kabatās, tad, atjēdzies, ka telpā atrodas komisārs, izrāva tās tūliņ atkal laukā un izstomīja: Tagad man laikam jāiet.

Komisārs Galahers piecēlās.

-    Džo, viņš sacīja Bērtonam. Es uz bridi gribētu ar leitnantu aprunāties zem četrām acīm. Vai tev nebūtu nekas pretī? ' ,r

Bērtons pamāja un, joprojām acis no kartes nenolaizdams, soļoja uz durvīm.

Kad kabineta durvis aizvērās, Galahers cieši uzlūkoj Boldu un jautāja:

-    Kad Rīgalam ienāca prātā tas par to šaha partiju?

-   Kad viņam… Bolda attapās. Ne jau viņam, ser. Es to izdomāju.

-    Leitnant, neņemiet nu ļaunā, bet jūs, man rādās, šaha figūru nespētu atšķirt no ķegļu bumbas. Tas nav nekāds Rojs Lopess. Tā sauc kādu rokmūziķi, ja nemaldos. Atklātne nosaukta Ruja Lopesa vārdā. Tā ka nepūderējiet man smadzenes! Es zinu, ka tā bija Pola ideja. Es viņu pazīstu. Kas viņu uzvedināja uz tādām domām?

Vienu mirkli Bolda izskatījās kā grauds starp diviem

dzirnakmeņiem starp uzticību Rīgalam un nepieciešamību melot komisāram. Tad viņš paraustīja plecus un sacīja:

-    Mums bija pāris dīvainu telefona zvanu. Šodien inspektors piepeši apjēdza, ka tie saistīti ar slepkavībām.

-     Un atsūtīja jūs pie Bērtona, jo zināja, ka Džo būs kurls un akls pret visu, ko varētu teikt Rīgals. Tā ir?

Gluži visu kā pie bikts Bolda tomēr negribēja atklāt. Juzdamies neveikli, viņš sacīja:

-      Atvainojiet, komisār, taču par to es neko nezinu. Tas jums būs jāvaicā inspektoram pašam.

-    Acīmredzot, Galahers noteica. Pamanījis Boldas skatienā bažas, viņš piebilda: Neuztraucies! Viņam nekas nedraud. Bet vispār, ja atļauts izteikties, jūs nu gan esat ar aknām! Šitā te ierasties!

-    Es tikai daru savu darbu, ser.

- Labs ir! Tagad varat iet. Turpmāk es visu pieskatīšu, ā nākas.

Bolda pamāja, likdamies itin priecīgs, ka tik viegli ticis ', un izsprāga kā korķis no kabineta. Kad atgriezās inspek• *Bērtons, komisārs jau runāja pa telefonu.

-     Pol? Esmu Džo Bērtona kabinetā. Tūliņ brauc šurp, i dzirdi? Viņš apklusa, ieklausījās, tad sacīja laikam jau

ar Toniju Boldu: Viņš darīja, ko spēja, Pol. Pasteidzies! Mēs tevi gaidām.

12

-   Tu gribi sacīt, ka slepkava tev zvanījis trīs reizes un tu līdz šim brīdim mums neko par to neesi teicis? Džo Bērtons sēdēja pie sava galda sarkans kā vēzis un nikni blenza uz Polu Rīgalu.

-    Es ari tagad nezinu, vai zvanītājs vispār bija slepkava, Rīgals rāmi atbildēja. Bet man ir ieraksti. Varbūt laboratorijas puiši kaut ko varēs pateikt. Viņš uzlika uz Bērtona galda divas kasetītes. Ierakstītas ir tikai divas. Jā, pavisam bija trīs. Vienu es pats dzirdēt nedabūju, un manējie nebija sapr. tuši. Viņi domāja, ka zvana no kāda veikala. Otrais man vie~ kārši nepielēca. Un tikai šodien, kad zvanīja trešoreiz, es a jēdzu, ka L bija arī uz Ķīna līķa.

-   Un tad atsūtīji Boldu, lai viņš to izstāsta Džo? ieja komisārs, kas bija apmeties istabas kaktā.

-Tieši tā, ser.

-    Un kāpēc tu nedarīji to pats? Galahers jautāja.

-    Varbūt komisāram atbildēsi tu, Džo? Rīgals ieteicās.

-Es nezinu, kas man būtu jāatbild, Bērtons noņurdēja.

-     Kā nu ne! Ja es būtu tev zvanījis un sācis klāt vaļā sazin kādus pekstiņus par šaha figūrām un šaha galdiņu pilsētas ielās, tu itin vienkārši atteiktu, ka man par daudz sakāpis galvā, un nosviestu klausuli. Tāpēc es sūtīju Toniju. Jo sapratu ja viņam izdosies tev to iestāstīt, tad tu uzklausīsi ari mani.

-    Man tā vien rādās, ka tu gribi atbildību par paša neizdarībām uzvelt man, Bērtons iecirtās.

-   Man gan tā nerādās, pikti ierūcās komisārs. Man apriebies klausīties, kā jūs abi te ņematies un gānāties. Līdz kaklam! Un, starp citu, Džo, manuprāt, tu patiešām būtu Rīgalu apsmējis. Simtiem reižu es jums abiem esmu teicis un atkārtoju vēlreiz: liecieties mierā, velns ar ārā! Galvenais ir tas, ka tepat uz brīvām kājām klīst kāds plānprātiņš un mums viņš jāapstādina, pirms nav noslaktēta puse pilsētas.

Viņš bargi noskatīja abus vispirms Bērtonu, tad Rīgalu. Inspektori, komisāra negaidīti dedzīgās runas pārsteigti, piekrītoši pamāja.

-   Tā. Ceru, ka sapratīsimies, Galahers sacīja. Tālāk. Pol, tu par tiem telefona zvaniem esi prātojis ilgāk nekā mēs. Ko tu vari likt priekšā?

-    Šo to varu, ser, Rīgals atsaucās. Pirmkārt, lai Džo dabū laboratorijas ekspertīzes slēdzienu par ierakstiem. Balss… es neesmu speciālists… taču man šķiet, ka balss veidota mākslīgi. Varbūt mūsējie zinās teikt kaut ko par izmantoto aparātu, kas tas tāds, no kurienes vai vēl ko. Otrkārt, zvanīts tiek personiski man. Visi ziņojumi sākas ar “inspektoram Polam Rīgalam” un pienāk pa privāto telefona līniju.

-     Pie tās var tikt klāt jebkurš, Bērtons ieminējās. -Aparāts ir katrā policijas iecirknī.

-      Pareizi. Tātad tas mums daudz nedod. Bet kāpēc tas -misters X zvana man personiski? -Rīgals jautājoši palūkojās uz Bērtonu, tad uz komisāru.

-    Kādi ir varianti? ieteicās Galahers.

-   Es par to esmu domājis, bet nevaru tikt skaidrībā. Varbūt tas tips grib, lai saspēlēju ar viņu šahu? Rīgals sacīja.

-    Kāda velna pēc? Bērtons nosmīkņāja. Man visu laiku likās, ka tu mums esi baleta eksperts. Vai tad tu esi liels vīrs arī šahā, ko?

-    Diezgan, Džo! Galahers viņu apsauca, tad pievērsās

Rīgalam. Var jau būt, ka tev taisnība. Katrā ziņā tas neizklausās daudz stulbāk kā viss pārējais. Bet kā mēs to varam darīt?

-Nu, piemēram… Kājums liekas, ser, vai “Times” mums varētu rezervēt to vietiņu pirmās lappuses apakšā, kur lielākoties tiek sabāztas sašķirotās reklāmas?

-    Domājams, jā, komisārs atbildēja. Bet kāpēc?

-    Nu, ja es tur ieliktu slepkavas pirmos gājienus, pats savējos un apakšā paliktu savus iniciāļus, tad, man liekas, pastāv diezgan reāla iespēja, ka viņš to pamanītu. Tad viņš saprastu, ka rakstītājs esmu es.

-   Bet ja nu viņš “Times” nemaz nelasa? Bērtons ieminējās.

-    Tad tu sadabūsi man viņa vārdu un adresi, un es aizsūtīšu vēstulīti, Rīgals atcirta. Var jau gadīties, ka viņš “Times” nelasa, bet neko labāku es nevaru izdomāt. Ja viņš piezvanīs vēl, mēģināšu parunāties. Bet ja nu nezvana? Nu kā lai es viņam nododu ziņu?

-    Kājums šķiet, vai nevajadzētu to izstāstīt presei? komisārs ieteicās.

-   Nē, abi inspektori reizē atbildēja, un, par spīti saspīlētajām attiecībām, abu sejās parādījās smaids.

-    Tavs gājiens, Džo, Rīgals sacīja.

-   Komisār, Bērtons iesāka. Tiklīdz jūs to visiem pastāstīsiet, trakie ar šaha galdiņiem padusē sāks līst ārā no katra stūra bariem vien, un tad izmeklēšana aizies pa pieskari. Pašlaik par to, kas notiek, zinām tikai mēs un slepkava. Jo ilgāk tā paliks, jo vieglāk mums būs viņu dabūt rokā.

Komisārs pameta skatienu uz Rīgalu, un tas piekrītoši pamāja.

-     Vai ir vēl kāds, kurš būtu lietas kursā? Galahers

jautāja.

-    Manējie, Rīgals teica. Tonijs Bolda un Džeina Koula, un uz abiem var pilnīgi paļauties.

-    Vai tu kādam esi ko teicis, Džo?

-Nē.

-    Labs ir! Tātad mēs trīs un divi no Pola komandas. Pagaidām pamēģināsim šo loku bez vajadzības nepaplašināt. Bet, ja tas būtu atkarīgs no manis, par to nedrīkstētu uzzināt vairāk itin neviens.

-   Es arī domāju tāpat, Bērtons noteica. Rīgals vēlreiz piekrītoši pamāja.

-    Pol, es nokārtošu to lietu ar avīzi. Sludinājumu liksim rītdienas numurā. Vai tu vismaz kaut ko sajēdz no šaha?

-Kadbiju sīkais, spēlēju diezgan daudz. Pirms pievērsos meitenēm. Tagad neesmu spēlējis jau kur tie gadi, bet zinu pietiekoši, lai kādu laiku izliktos par speciālistu. Šī te ir Ruja Lopesa atklātne, sāk baltie. Ja ņem palīgā jebkuru kaut cik jēdzīgu grāmatu par šahu, pirmos sešus gājienus var izdarīt bez kādām problēmām, un viss notiks. Bet, ja tas (lieks grib spēlēt un ir īsts šahists, es drīz vien būšu mēslos pāri galvai.

-   Dzīvosim redzēsim, Galahers viņu mierināja. Vispirms pārbaudīsim, vai varam nodibināt ar viņu sakarus.

-    Cik ilgi viena partija jāspēlē? Bērtons ieprasījās.

Rīgals paraustīja plecus.

-   Katru dienu viens gājiens… nezinu. Vienā partijā parasti ir kādi piecdesmit… dažkārt sešdesmit gājieni, ja nemaldos.

-   Nu paklau! Tu spēlēsi līdz ziemai, Bērtons piezīmēja.

-    Nekā. Tikmēr jūs viņu jau sen būsiet dabūjuši rokā, attrauca Rīgals. Bet ir vēl viena lieta, komisār, viņš piebilda.

-     Var jau būt, ka tas neko nenozīmē, bet ja nu tas trakais zvana tieši man tāpēc, ka es dzīvoju rajonā, kas trāpījies uz šaha galdiņa?

Galahers brīdi apdomājās, tad paraustīja plecus.

-   Tur dzīvo daudzi. Lielisks stimuls, ko? Varbūt tu, iedams uz darbu, ej garām slepkavam. Ko var zināt? Un ja nu viņš dzīvo tev kaimiņos?

-   Lielais paldies! Rīgals atteica.

-   Neņem to galvā! Tagad es aizeju un atstāju jūs divatā. Nekas nav mainījies. Džo ir atbildīgais. Pol, tu pazondē to šaha variantu. Tas nozīmē, kajums abiem nāksies strādāt kopā, tā ka nekādu pigoru! Es katru dienu gribu saņemt informāciju par to, ko esat padarījuši. Kas atliecas uz mani, es ne vārda neteikšu pat mēram, tātad, ja būs informācijas noplūde, atbildību prasīšu nojums. Uzmetis abiem stingru skatienu un pārliecinājies, ka tiktāl viss skaidrs, komisārs ātri izgāja pa durvīm.

-   Apsēdies, Rīgai! Bērtons noņurdēja. Vai tu tiešām domā, ka varēsi raut vaļā to šaha partiju?

-    Es jau teicu pāris gājienu. Var jau gadīties, ka mēs nemaz nesagaidām nekādu atbildes reakciju.

-   Man nez kāpēc liekas, tu sagaidīsi gan. Padomā vēlreiz! Vai pēdējā laikā neviens ar tevi nav runājis par šahu?

-     Kaut tas būtu tik vienkārši! Jau nez cik reižu esmu visu pārcilājis prātā, bet nevienu nevaru iedomāties. Ir bijuši piedāvājumi uzspēlēt pokeru. Bet tādi jau irbijuši ari tev.

-Tad kāpēc tas mūlāps grib, lai tu ar viņu spēlē, ko?

-    Kaut vai sit mani nost! Varbūt tiešām nejēdz ne rīta, ne vakara.

-                     Nu par to tu vari būt drošs, Bērtons noburkšķēja.

-    Kā tu domā, cik daudz cilvēku Ņujorkā spēlē šahu?

-   Vismaz kāds miljons. Lielākā daļa par spēli šo to arī sajēdz, man liekas. Ja jau avīzēs ir šaha rubrikas, tad kāds tās acīmredzot arī pēta.

-    Jēziņ! Miljons cilvēku, un katrs, velns ar ārā, jātur aizdomās! Varbūt pateiksi man vismaz kaut ko iepriecinošu?

-   Šodien ne, Rīgals atbildēja. Neatminos, ka tu man kādreiz būtu prasījis padomu.

-     Nu jā, bet es pieņemu visu iespējamo palīdzību, Bērtons pieļāvīgi sacīja. Mērs, tas vecais, stulbais ķēms, ir palaidis muti, prese ārdās kā suņu bars, kas saodis kuci. Vai tu pats parunāsi ar mūsu telefona večiem, vai gribi, lai es to izdaru?

Kaut arī starp abiem valdīja antipātijas, Rīgals jutās glaimots, ka Bērtons viņu vērtē pietiekoši augstu, lai pieļautu, ka piezīmi par telefonu viņš sapratīs pareizi.

-    Jau parunājos. Rīt no rīta pirmām kārtām uzstādīsim noklausīšanās verķi. Nezinu, vai no tā būs kāda jēga, taču izdarīts tas vismaz būs.

-    Labi. Tad laikam jāpadomā par to visu vēl mazliet, Bērtons sacīja.

-                    Un man jānopērk šeiha rokasgrāmata, Rīgals piebilda.

-    Vai par Pītu Mūnizu nav nekā jauna?

Bērtons nogrozīja galvu.

-   Es zinu, ka tu un visi pārējie viņu uzskatījāt par tīru un baltu, tāpēc palūdzu, lai ekspertīze izdara analīzes vēlreiz'. Pol, tur nav ne mazāko šaubu. Uz pirkstiem un mēles bija kokaīns, bet tas, kas tika atrasts urīnā, nav kokaīns. Taču daudzums ir pārāk mazs, lai viņi varētu to apgalvot, liekot roku uz sirds. Iespējams, ka morfijs vai heroīns. Vai tas kaut ko izskaidro?

-Es neticēju, ka viņš lietojis vienu narkotiku. Un dari ar mani, ko gribi, bet neparko neticēšu, ka viņš lietojis<divas!

-    Es speciāli un personiski palūdzu, lai vēlreiz izdara līķa apskati. Adatu dūrienu nav. Nekā. Kuņģī mazliet maizes, un tas ir viss. Nezinu. Dei visam vesels bars meklē to Estrelitu, kuru Mūnizs gribēja sadabūt rokā. Kā viņu sauca… Hektora draudzeni. Pagaidām nekā. Un baidos, ka viena daļa man tagad būs jāpārsviež uz to burtu maniaka lietu.

-    Mēs meklēsim Estrelitu, Rīgals mierīgi noteica.

-   Zinu, Bērtons atsaucās. Bet es to kā oficiāla persona neatbalstu.

-   To savukārt zinu es, Rīgals sacīja. Tātad starp mums valda pilnīga saprašanās.

-    Iespējams, ka pirmo reizi, Bērtons atzīmēja.

-    Iespējams gan.

Pilsētas centrs vārījās kā putras katls, tāpēc Rīgals gāja garām visiem Piektās avēnijas milzu veikaliem un ielūkojās kādā grāmatu antikvariātā turpat blakus mājām. Tur viņš uzgāja vecu, nolasītu izdevumu ar nosaukumu “Jaunie soļi pretī uzvarai kopā ar Ruju Lopesu”. Rīgals iegādājās arī lētu plastmasas šaha figūru komplektu ar kartona šaha galdiņu.

Patrīcijas nebija mājās. Atkal nebija atstājusi nekādu ziņu, un atkal Rīgalam nebija nekas pretī pabūt vienam. Šovakar vēl bija daudz darāmā.

Taču, atšķīris šaha grāmatas trauslās, nodzeltējušās lapas, viņš sajuta dūšu saskrienam papēžos. Gar acīm tā vien ņirbēja šķietami nesakarīgi cipari un burti. Tur bija desmitiem iespējamu atklātņu variantu, turklāt vesels ņudzeklis piezīmju, kas norādīja vēl un vēl citas iespējas.

Nolāpīts, kā vispār var iemācīties labi spēlēt šahu! Rīgals klusībā novaidējās. Apgādājies ar kafijas kannu, viņš nosēdās ēdamistabā, salika uz šaha galdiņa baltās un melnās plastmasas figūriņas, paņēma dzeltenu līnijotu piezīmju burtnīcu un sarkanu lodīšu pildspalvu un, saliecies trejos līkumos, sāka burties cauri grāmatai.

Pēc kāda laika viņam likās, ka ataust maza gaismiņa. Vēl joprojām nebija ne mazākās jausmas, par ko grāmata vispār ir runa, taču iestājās zināma skaidrība attiecībā uz lietotajiem apzīmējumiem un to nozīmi.

Rlgals satrūkās, pamanījis, ka grāmatā, kas viņam kalpoja kā uzziņu literatūra, zirdziņš tiek apzīmēts ar burtiem Zr. Slepkava bija lietojis Z.

Viņš griezās atpakaļ, ar acīm pārbrauca pāri ievadam un atrada autora piezīmi, ka daudzi vēl joprojām lietojot Z par zirdziņa figūras apzīmējumu, bet viņš pieturoties pie modernākā Zr. [3]

Tātad raksti, kā gribi, viņš nodomāja. Kā tik vajag! Brīdi visu apsvēris, viņš izlēma, ka sludinājumā rakstīs Zr. Paskatīsimies, ko šis teiks!

Telefons iezvanījās tieši tad, kad Rīgals beidzot bija atradis gluži saprotamu kādas partijas varianta pierakstu un atzīmējis gājienus piezīmju blokā. Klausulē bija fonā dzirdama deju mūzika, un komisārs Galahers paziņoja, ka nokārtojis to, kas bija kārtojams sakarā ar “New York Times".

-   Vari zvanīt vakarā līdz vienpadsmitiem, un viņi ieliks pirmās lappuses apakšā mazu sludinājumu.

-    Bet vai jautājumu nebūs? Es negribu skaidroties ar žurnālistiem, komisār.

-   Nekādu jautājumu nebūs. Piezvani tikai uz šo numuru! Viņš nosauca vietējo telefona numuru. -Tā ir sludinājumu nodaļas vakara līnija, tur vienmēr kāds sēž. Pateiksi paroli, un viņi zinās, ka zvani tu. Un tad pasaki, kas jāraksta sludinājumā.

-    Neizklausās slikti, ser. Un kāda ir parole?

-    Alfabēts, Galahers teica. Atvaino, Pol, bet man nekas cits karstumā neiešāvās prātā.

-    Būs jau labi.

-    Kad tu domā likt iekšā pirmo sludinājumu?

-     Tūliņ, man rādās. Un tad, ja viņš kaut kā reaģēs, izprātosim, ko iesākt pēc tam.

-Lai notiek! Ar labunakti, Pol. Un… Pol?

-Klausos, ser!

-   Es priecājos, ka tu piedalies, sacīja komisārs un tad nolika klausuli.

Rīgals, klausuli nolikdams, greizi nosmīnēja. Skaidrs, ka priecājies. Līdz brīdim, kamēr tev vai inspektoram Flērtijam ar visu iekšlietu varzu neienāk prātā, ka es neatbilstu ieņemamam amatam vai esmu iznirelis, vai arī lieku spieķus riteņos mēra pārvēlēšanas kampaņai. Aiztaupi nu laipnības!

Rīgals nekādi nevarēja aizmigt. Kad pārnāca Patricija, viņš joprojām vēl bija nomodā un pameta skatienu uz spīdošo modinātāja ciparnīcu turpat pie gultas. Trīs naktī. Patricija taisnā ceļā aizgāja uz savu guļamistabu, pie viņa pat neielūkoju-

sies.

Beidzot viņš ieslīga īsā, nemierīgā miegā un, agri pamodies, izgāja no mājām jau pirms pusseptiņiem. Turpat netālu kādā viesnīcā nopirka “Times” un pa ceļam uz metro staciju izlasīja sludinājumu.

Tas bija ievietots pirmās lappuses kreisajā apakšējā stūrī. Četras īsas rindinas.

Tātad gājiens bija jāizdara baltajiem slepkavam… un atlika tikai gaidīt.

Nelikdamies par pārējo “Times” saturu ne zinis, Rīgals avīzi salocīja, iebāza žaketes kabatā un naski metās uz vilcienu. Kabinetā viņš bija jau labu brīdi pirms darba laika sākuma pirms astoņiem. Tūliņ viņš izsauca vienu no pārvaldes strādniekiem, un, kad tas, uzcelts no miega, žāvādamies ieradās, Rīgals palūdza kabineta telefona aparātam pievienot zvanu. Telefoni parasti zvanīja tikai komandtelpā, un Rīgals par to, vai līnija ir aizņemta, varēja spriest tikai pēc gaismas signāliem uz sava aparāta pults. Taču tagad viņš gribēja dzirdēt, kā telefoni zvana, tā viņš paskaidroja remontstrādniekam.

-   Protams, inspektor, strādnieks atteica un, atskrūvējis Rīgala galda telefonam apakšu, noņēma mazu plāksnīti. Nu tā. Tagad zvanīs, puisis sacīja un steigšus metās uz durvīm, pirms Rīgals neiedomājas viņam uzkraut vēl kādu darbu.

Kad ieradās Džeina Koula agri, kā vienmēr -, Rīgals iesauca viņu savā kabinetā.

-    Džeina, es šodien gribētu pats atbildēt uz visiem zvaniem, kas pienāks pa privāto līniju. Mans telefons tagad zvanīs, un esmu nočiepis no jūsu galda magnetofonu.

-    Vai kaut kas ārkārtējs, inspektor?

-   Patiesību sakot, jā. Vai atminaties tos dullos telefona zvanus? Mehānisko cilvēku?

-Jā.

-   Man rādās, ka zvanītājs ir tas pats, kurš noslepkavoja mācītāju Ķīnu un tos divus pārējos.

-Monogrammu Slepkava?

-Ko?

-     Monogrammu Slepkava. Tā viņš nosaukts šārīta “Post”.

-   Monogrammas? Tic burti, kas iegriezti pierēs?

-Nu jā, -Džeina atteica. -To viņi uzķēruši. Un veltījuši tam veselu piemiņas dienu. Avīze bija kā bāztin piebāzta ar bildēm bērni sazīmējuši sev uz pieres burtus. Kā tādi spoki.

Rīgals notrīsēja. Cik viņam bija zināms, ne Galahers, ne mērs ne pušplēsta vārdiņa nebija bilduši par to, ka tieši upuru pierēs iegrieztie burti vieno visas trīs slepkavības. Tomēr presei tas jau bija zināms. Kāds neģēlis paspējis parūpēties par informācijas noplūdi.

Pats uz sevi mazliet piktodamies, ka raizējas par lietu, kas jau no sākta gala zaudēta, Rīgals ierunājās: Džeina, tas ir ļoti svarīgi. Nestāstiet nevienam pašam par tiem telefona zvaniem! Itin nevienam. Skaidrs?

Tonis bija priekšniecisks, un Džeina atbildēja mazliet pavēsi:-Tieši tā, inspektor! Skaidrs!

Rīgalam nebija nekādas vēlēšanās pievērst uzmanību viņas noskaņojuma maiņām.

-    Lieliski, vi ņš vienīgi noteica. Tikai nepiemirstiet!

-Nepiemirsīšu. Vai vēl kas?

-Nē. Paldies!

Stīvā aizvainotas sievietes solī viņa devās uz durvīm, un Rīgals viņai uzsauca:

-Džeina! Vakarēs runāju ar Bērtonu. Pīta lietā izmeklēšana joprojām stāv uz vietas.

Džeina pieklājīgi pamāja un izgāja no kabineta.

Pulkstenis rādīja mazliet pāri desmitiem, kad telefons iezvanījās. Pirmais zvans pa privāto līniju.

Rīgals piesardzīgi pacēla klausuli un pārbaudīja, vai magnetofonā ieliktais kasetes rullītis sāk griezties.

-  Inspektors Rīgals klausās, viņš sacīja. Un, sajuzdams saltus šermuļus, izdzirdēja mehānisko balsi.

-Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. Priecājos, ka

mans uzaicinājums pieņemts. Balto nākamais gājiens laidnis sit zirdziņu. Kamēr partija būs interesanta, slepkavību nebūs.

Metāliskā balss apklusa, un Rīgals iesaucās:

-    Hallo! Paklausieties! Vai jūs mani dzirdat? Aprunāsimies!

Taču klausulē atskanēja klikšķis un tad parastais signāls.

Nolicis klausuli, Rīgals atslīga krēslā un atviegloti nopūtās.

Labi, labi, viņš prātoja. Slepkavību nebūs. Vismaz kādu brītiņu. Ja es spēšu nodrošināt to, ka tā sasodītā partija ir interesanta. Un galvenais te ir tas “ja”.

Nepagāja ne desmit minūtes, un Rīgala kabinetā ienāca cilvēks no policijas pārvaldes ēkai piestiprinātās telefona kompānijas, lai pierikotu inspektora telefona aparātam detektoru, tā ka būtu iespējams noteikt vietu, no kuras zvana.

Rīgals vēroja, kā montieris strādā, un domāja. Šis zvans ir jau nokavēts. Bet gan nākamreiz mēs tevi dabūsim ciet, tu, izdzimteni!

13

Tas, kurš sacījis, ka labākās ziņas ir tādas, ka vispār nekādu ziņu nav, noteikti nav strādājis policijā, nosprieda Rīgals. Jo visu dienu nebija nekādu ziņu. Un tas nebija nekas labs.

Vispirms kabinetā bija ienācis Tonijs Bolda. Ar ziņojumu, ka no mistiskās Estrelitas, kuru bija meklējis rokā Pīts Mūnizs, joprojām neesot ne miņas.

-    Ne smakas, viņš sacīja. It kā viņa būtu noslaucīta no zemes virsas.

-   Tad meklējiet tur, kur viņa varētu būt, Rīgals nepacietīgi aizrādīja. Meklējiet!

-   Klausos, ser, Bolda ar tikko manāmu sarkasmu atteica. It kā aizskarts par to, ka Rīgals lieku reizi dod viņam pavēli darīt to, kas tāpat jau pietiekami skaidrs. Taču Rīgals to nemanīja. Uzmetis kūkumu, viņš jau no jauna bija ieracies papīru gūzmā.

Tikko saņēmis slepkavas pēdējo vēstījumu, Rīgals sazvanīja komisāru, jo personiski uz Galahera kabinetu doties negribējās, tur nāktos sēdēt un gaidīt priekštelpā gluži kā tādam, kurš vienkārši ienācis no ielas. Viņš ziņoja komisāram, ka slepkava uz sludinājumu atsaucies.

-     Labi, Pol, Galahers teica. Ja tev kas vajadzīgs,

saki!

Pēc tam Rīgals tos pašus jaunumus gribēja pavēstīt inspektoram Bērtonam, taču Bērtona kabinetā nebija, un Rīgals atstāja viņam ziņu, lai piezvana, līdzko uzrodas.

Līdz pusdienas laikam Bērtons tā arī nepiezvanīja, un Rīgals uzgrieza viņa numuru vēlreiz. Klausuli pacēla pats Bērtons.

Rīgals īsos vārdos izstāstīja pēdējos jaunumus un vaicāja: -Vai par tiem diviem ierakstiem nekas nav vēl zināms?

Vienu īsu mirkli Bērtons it kā svārstījās, nespēdams izlemt, vai vajadzētu kolēģim sniegt informāciju, bet tad atbildēja:

-    Nekā laba nav. Eksperti apskatījās un teica, ka balss esot kompjuterizēta. Proti, to mēs jau zinājām bez viņiem.

Rīgals klusēja.

-   Tu zināji, Rīgai, ka tagad cilvēki saviem mājas kompjūteriem var sapirkt visādas programmas un tad kompjūters ņem un norunā visu, ko tu uzdrukā?

-   Nē, Rīgals atteica. Bet es vispār par kompjūteriem neko nezinu.

-   Nu re, tas ir iespējams. To programmu pārdodot kādas sešas firmas, un nav jāmaksā ne divsimt dolāru. Cik tādu programmu ir Ņujorkā, vispār nevar ne iedomāties.

-    Varbūt tomēr tur kaut kas spīd, Rīgals ieteicās.

-    Kā to saprast?

-   Ja tas džeks izmanto kompjūteru, lai man piezvanītu, tad iespējams, ka dara to no mājām vai darba… no kādas noteiktas vietas. Tad būtu daudz vieglāk izsekot, no kurienes zvans pienāk.

-     Sapņo vien! Bērtons atteica. Eksperti sacīja, ka balss no kompjūtera esot ierakstīta mazā pleijerītī. Iespējams, tādā, kas darbojas ar baterijām. Un man ir aizdomas, ka tas draņķis aiznes pleijerīti uz telefona būdiņu un zvana no turienes. Šie to varot pateikt pēc skaņas kvalitātes vai pēc kā cita… nu pēc, velns sazin kā, es tur neko nesaprotu. Bet fonā esot dzirdams ielas troksnis. Tā ka visdrīzāk telefona būda, kas atrodas sazin kur.

-   Tātad ar ierakstiem mēs esam strupceļā, Rīgals noteica.

-    Nūjā.

-   Bet es visus zvanus tik un tā ierakstīšu.

-    Dabiski, Bērtons sacīja.

-    Tāpēc ka viņš varētu kļūdīties. Fonā piepeši varētu iekļūt ugunsdzēsēju sirēna vai kaut kas tamlīdzīgs, pēc kā būtu iespējams atšifrēt vietu.

-   Tieši tā, Bērtons piebalsoja. Vai tavam telefonam ir detektors?

-    Ir, jā. Šorīt pielika. Diemžēl tūliņ pēc tam, kad viņš piezvanīja.

-    Ko tad viņš īsti teica?

-    Tcica, kamēr es spēlēšot tā, ka viņam ir interesanti, slepkavību nebūšot, Rīgals atbildēja.

-   Tad labāk ej mājās un sāc studēt šaha grāmatas, Bērtons ieteica. Un ierakstu žigli aizsūti uz ekspertīzi!

-   Jau aizsūtīju, Rīgals atteica. Vienīgi ceru, ka viņi turēs muti. Izskatās, ka avīzēm kāds jau kaut ko papūtis. Monogrammu Slepkava un kas viss vēl ne.

-   Tā jau ir, Bērtons skābi noteica. Dūriens mugurā, vai ne? Bet tur neko nevar darīt. Pārāk daudzi policisti ir redzējuši sagraizītos līķus, lai varētu cerēt, ka tik ilgi nekas nenāks gaismā. Jo sevišķi, ka pats mērs jau izmuldējies. Taču paliek šaha partija. Tā ir mūsu ziņā, un par to neviens cits nezina.

-    Atliek cerēt, ka tā tas arī paliks, Rīgals sacīja.

-Cerēsim gan. Citādi man un tev draud lieli mēsli.

Laikamjau viss bija izrunāts, un Rīgals, klausīdams Bēr-

tona padomam, devās mājās burties cauri šaha grāmatai un gatavot atbildes gājienu, kas jāliek iekšā “Times

Kad viņš bija apsēdies pie sava ēdamgalda un sāka šķirstīt pa pusei atšifrēto grāmatu, zemapziņā sarosījās neskaidras bailes Jā, tā bija spēle, un viņš koncentrējās vienīgi uz to, kādu gājienu tagad izdarīt. Tomēr bija vēl kas vairāk. Runa bija par dzīvību un nāvi. Un kurš, velns ar ārā, varēja būt drošs par to, kas jukušajam draņķa slepkavam iešausies prātā nākamajā mirklī! Kurš uzminēs, kā dēļ viņš var atkal nojūgties!

Mironīgā balss bija solījusi, ka jaunu upuru nebūšot, kamēr vien spēle liksies interesanta. Taču ko nozīmē “interesanta”? Drausmīgā patiesība bija tāda, ka Rīgala rokās nupat atradās kāda pilnīgi nevainīga cilvēka vai cilvēku dzīvība, lai gan viņš pats nemaz nesaprata, ko slepkava vispār grib. Nepietika ar to, ka nācās nokauties ar domām par spēli, kurā viņš bija ne vairāk kā amatieris, nācās uztraukties arī par cilvēku dzīvībām.

Prātā iešāvās vēl kas, un šī doma bija tik uzmācīga, ka Rīgals pielēca kājās un metās pie telefona.

Bērtons nupat bija grasījies iet laukā pa durvīm.

-    Kas tad nu, Rīgai?

-   Džo, tavi cilvēki taču patrulē pa šaha galdiņa apgabalu?

-   Jā, kā tad. Pāris vienību vismaz.

-   Lai viņi īpaši uzmana Sešdesmit devīto un Septiņdesmito, starp parku un Leksingtonu.

-     Kāpēc? Bērtons apvaicājās. Tev kaut kas nācis ausīs?

-    Nē, Rīgals sacīja. Taču šodien, kad viņš zvanīja, tad sacīja, ka ar laidni paņem manu zirdziņu. Un mans zirdziņš stāvēja tajā kvartālā. Man iešāvās prātā, ka beigto zirdziņu viņš varētu iedomāties kaut kā noformēt.

Bērtons mirkli padomāja, tad sacīja:

-   Bet viņš taču solījās nevienu neslaktēt, kamēr spēle ir interesanta, vai ne?

-   Tā jau ir, Džo. Tas ir, viņš tā solījās. Bet vai tu viņam

tici?

-    Tev taisnība, Pol. Tas smurgulis ir jucis. Viņš var sarunāt nezin ko. Salikšu tur šovakar veselu baru savējo civilā. Tiklīdz viņš tur uzpeldēs ar līķi, tā cauri būs.

-    Labi, Džo. Atvaino, ka iztraucēju pēdējā brīdī, taču man tas tikai nupat iešāvās prātā.

-    Nekas, nekas! Doma laba. Bet tagad labāk ej vien atpakaļ pie šaha galdiņa.

Un, kā vienmēr, bez kāda atvadu vārda Bērtons nolika klausuli. Un Rīgals nopūzdamies paklausīja viņa padomam un atgriezās pie grāmatas.

Taču slepkava neparādījās. Neviens līķis netika atrasts. Un nākamajā rītā Rīgals, ieģērbies smalkajā, tik reti mugurā vilktajā svētku uniformā, sēdēja kādā Bronksas baznīcā, kur bija sapulcējušies Pīta Mūniza bēru ceremonijas dalībnieki.

Viņš bija pamanījis roku rokā ierodamies mēru un komisāru Galaheru un, kaut arī atmosfēra bija nomācoša, klusībā uzjautrinājās par mēra zeķēm vienā kājā bija melna, otrā brūna.

Interesanti, Rīgals prātoja, vai mēra padotie ir tik stulbi, ka to vienkārši nav pamanījuši, vai arī par priekšnieka zeķēm neliekas ne zinis. Galu galā civilie. Varbūt, viņuprāt, politiķim, ierodoties policista bērēs, jāsaģērbjas tieši tā.

Baznīcas otrā pusē līdzās nelielajai Mūnizu ģimenei pirmajā rindā sēdēja Džeina Koula ar meitu Sāru. Džeina bija aplikusi roku ap pleciem Pīta jaunākajai māsai divpadsmit gadus vecai meitenei, kas ar mulsu skatienu, neko nesaprazdama, vērās apkārt. Visi pārējie pirmajā rindā nesavaldīgi šņukstēja, tāpat darīja arī daudzi citi milzīgajā, senatnīgajā Romas katoļu baznīcas zālē. Rīgals uztvēra Sāras skatienu, un meitenīte viņam uzsmaidīja.

Labi, ka Patrīcijabija atteikusies nākt līdzi uz dievkalpojumu. “Atvaino, dārgumiņ! Es nepanesu bēres,” viņa bija teikusi. ‘Turklāt, patiesību sakot, esmu pārāk aizņemta. Storma komplekss ir pārvērties gandrīz vai par trako māju atklāšana nāk arvien tuvāk. Nu vairs tikai pāris nedēļu, un strādniekiem jāskatās uz pirkstiem, citādi viņi sataisa tik muļķīgas kļūdas, ka tu vispār nevari ne iedomāties. Visu laiku jāstāv klāt.” “To tu proti itin labi,” viņš bija rāmi piezīmējis.

“Kā tad, kā tad!” Patrīcija bija paplikšķinājusi viņam pa vaigu. “Izpriecājies nu labi, dārgais, un pasveicini no manis to plānprātīgo mēru, ja tev gadās ar viņu parunāties!”

“Izpriecājies? Patrīcij, nolādēts ar ārā! Tās taču ir policista bēres!”

“Nu, nu! Dzīve tak iet uz priekšu, vai ne?” viņa bezbēdīgi attrauca. “Un nepiemirsti, ka šovakar mums ir labdarības balle. Tur mumsjābūt ap astoņiem. Neēd! Ēdamā tur būs kalniem.” “Astoņos labdarība!” Rīgals nopūtās. “Skaidrs. Vai Olivers arī būs?”

“Vari man ticēt, lamzaks tu tāds! Nu viņš ir sācis atklāti kandidēt uz mēra posteni. Tā ka būs itin visur. Turklāt viņš ir arī balles priekšsēdētājs. Ienākumi aizies Centrālajam parkam.” “Olivers Storms un vēl Centrālais parks. Ak tu mūžs,” Rīgals bija noteicis, taču Patrīcija vai nu nedzirdēja, vai ari uzskatīja, ka labāk par viņa sarkastisko piezīmi nelikties ne zinis.

Dzīve ir viena dīvaina padarīšana, Rīgals prātoja, noskatīdamies, kā pusmūža mācītājs ar sarkanu seju nopietnā garā uzsāk svinīgo ceremoniju. Te nu viņš sēdēja, sērodams par gados jaunā drauga un uzticamā kolēģa pāragro nāvi. Nepaies necik ilgs laiks, un viņš redzēs, kā Pīta šķirsts tiks guldīts zemes klēpī. Turpat netālajā nokalnītē viens no departamenta dūdiniekiem spēlēs “Brīnišķīgo svētību” un noskanēs pēdējais atvadu salūts par godu Mūniza mirstīgajām atliekām. Un tad

viss atkal būs kā parasti kabinets un netīrais ikdienas darbs.

Un pēc tam, vēl šovakar, viņš būs krāšņi uzpostā viesnīcas balles zālē. Apkārt drūzmēsies pasaules bagātākie vīrieši un visvairāk apbrīnotās sievietes, un visiem viņiem par nabaga Mūnizu būs nospļauties.

Bet viņam pašam? Vai viņš domās par Pītu? Vai ļausies greznībai un līksmei, piespēlēdams banālus jokus kungiem un seklas piezīmes dāmām.

Kopā ar visiem draudzes locekļiem viņš nometās ceļos un nolieca galvu, atgainīdams visas blakus domas un piespiezdams sevi koncentrēties uz labajām atmiņām, ko par sevi bija atstājis nelaiķis. Niekus malt šovakar vēl būs laika atliku likām.

Nākamajā rītā “Times” atkal bija lasāms sludinājums. Viena vienīga rindiņa, kurai apakšā Rīgala iniciāļi P.R.

LxZr Bd2xL

Tas nozīmēja gājienu, kuru zvanītājs bija darījis zināmu iepriekšējā dienā, un Rīgala atbildes gājienu, kādu viņš bija atradis savā atklātņu grāmatā. Melnais dāmas bandinieks sit balto laidni. Rīgals rūpīgi pārbaudīja sludinājumu, lai būtu drošs, ka tur nav ieviesusies kāda drukas kļūda.

Ar sludinājumu viss bija labākajā kārtībā, taču šoreiz slepkava nepiezvanīja. Rīgals gaidīja gandrīz līdz sešiem vakarā cik ilgi vien varēja -, tomēr Monogrammu Slepkava neuzradās.

Varbūt vajadzētu iekārtot tā, ka pēc darba kabineta telefons pārslēdzas uz mājas numuru, viņam ienāca prātā. Nē, viņš tomēr izlēma. Lai kas viņš arī būtu, viņš zina, ka mani var sazvanīt darba laikā. Galu galā viņš taču saprot, ka šis ir darba telefons. Tātad, ja nav piezvanījis līdz pieciem, tad šodien vairs nezvanīs.

No tādas domas viņam ap sirdi sametās mazliet vieglāk. Rīgals devās uz mājām. Un cerēja, ka šovakar jaunas slepkavības nebūs.

Rigals pats sevi uzskatīja par klusu un pieticīgu, par tādu cilvēku, kas nelabprāt izrādās vai publiski plātās, Tomēr viena vājība viņam nenoliedzami bija: Rīgalam patika labi ģērbties un izskatīties atturīgi elegantam. Patiesībā viņam vienmēr bija licies, ka viens no iemesliem, kāpēc Džo Bērtons liekas tik nesimpātisks, ir tas, ka šis cilvēks mūžam izskatījās kā nesaklāta gulta. Vai tik viņi abi ar Toniju Boldu nebija gājuši cauri vienai un tai pašai skolai!

Tā Rigals prātoja, vilkdams mugurā smokingu. Uzvalks bija labs Rīgalam tas jau bija astoņus gadus, un, ja veiksies, varēs tajā ietilpt vēl otrus astoņus, viņš klusībā nosprieda.

Vēl viens smuku drēbju vergs, viņš nīgri iedomājās. Tomēr, kopā ar Patrīciju ieiedams viesnīcas “Centurion” balles zālē, Rīgals acumirklī saprata,ka neviens viņa smokingu pat neredz visi acu pāri pagriezās pret Rīgala skaisto sievu. Turklāt blenzēji bija ne tikai vīrieši, kas apbrīnoja Patrīcijas skaistumu, bet arī sievietes, kuras viņu apskauda. Apskauda itin visu Patrīcijas skaistumu, grimu, stāju un pašpārliecību.

Patrīcija gāja viņam līdzās, ar degunu gandrīz vai bakstīdama mākoņus, mezdama skatienus visapkārt un pamādama visiem daudzajiem draugiem un paziņām. Rīgals gandrīz vai sāka skaļi smieties, pamanīdams, kā padzīvojis vīrelis, kurš ap tuklo vidukli bija apsējis pārāk jauneklīgu, ugunīgi sarkanu jostu, glūnēja uz Patrīciju tik neganti, ka, izklaidīgi pie lūpām celdams kokteiļa glāzi, notrāpīja garām un nolēja visu savu krāšņo žabo.

Viņi uzmeklēja Pjēru Leblānu, Patrīcijas darbabiedru. Tas gaidīja viņus pie galdiņa.

-     Ak Dievs, tu izskaties vienkārši pasakaina! Pjērs noelsās. Ak mūžs, ja vien man būtu drusciņ vairāk rakstura, es mestos bučot tev rokas un kājas, un visu, kas ir tur pa vidu. Jo sevišķi nabu.

-   Paklau, Pīt, šovakar neaušojies, Patricija viņu apsauca tonī, kas skaidri norādīja, ka viņa jūtas glaimota. Turklāt saņemt bučas uz nabas nevarētu būt diez cik romantiski.

-   Ak tā? Bet no iekšpuses? Leblāns nogrudzināja. Tad pamāja Rīgalam. Mums ir šampanietis. Olivers Storms atsūtīja. Vai taisīt vaļā?

-   Kā tad, Pīt, Rīgals atteica. Tikai uzmanies ar korķi! Atceros, kad tu pēdējo reizi šāvi vaļā pudeli, korķis atsitās pret divām sienām un iespraudās vienai dāmai pakausī.

-    Vai nebija trāpīgs rikošets, ko? To es ietrenējos jau bērnu dienās vecajā, labajā Ilinoisas Ciceronā, kad uz naudu spēlēju pūlu [4] , Leblāns lielījās, apņemdams pudeles kaklu ar blīva audekla salveti un meistariski atlocīdams stieplīti.

-    Un, starp citu, tā briesmīgā sieviete to bija pelnījusi. Tiklīdz viņa ienāca pa durvīm, es jau zināju, ka viņai kaut ko nejauku padarīšu.

Viņš pārspīlēti svinīgi salēja šampanieti trijās glāzēs.

-     Nav jau pati smalkākā marka, taču piedosim. Ja cilvēkam ir tik daudz naudas kā Oliveram Stormam, bez gaumes var arī iztikt. To viņš var mierīgā garā nopirkt no talantīgākiem cilvēkiem tādiem kā Patricija un es.

Patricija viņam uzmeta stingru skatienu, glāzi tomēr paņēmusi. Mani, Pīt, nevar nopirkt.

-   Tādā gadījumā tu šeit tāda esi vienīgā, Leblāns vienaldzīgi attrauca. Vai tad tu iedomājies, ka visi tie ļautiņi te sanākuši tāpēc, ka atbalsta Olivera Storma brīnišķīgo ideju par Centrālo parku, kas jāsaglabā nākamajām paaudzēm? Fui, kauns, bērniņ! Man likās, ka tu esi vairāk izglītota. Viņi te sanākuši tāpēc, ka ilgoties ilgojas, lai Oliveram Stormam sagribētos viņus nopirkt ar visu miesu un dvēseli. Pareizi, Pol?

Rīgals, apņēmies nejaukties nekādos strīdos, mierīgi sacīja: To nu es nezinu. Es, piemēram, esmu šeit tāpēc, ka Patrīcija man lika nākt.

-   Labojums pieņemts, Leblāns teica. Un man prieks, ka tu šeit esi. Tā teikt, drošības dēļ. Ja nu kāds izvelk pistoli. Es uzreiz noslēpšos tev aiz muguras.

-   Tikai tādu gabaliņu nostāk, jā? Rīgals atcirta. Atradies knašais!

Leblāns nosmējās, bet tad ierunājās Patrīcija: Es kādu pamanīju. Palieciet abi tepat! Pēc maza brītiņa būšu atpakaļ.

-    To mēs abi jau esam dzirdējuši, Leblāns piezīmēja, tomēr izskatījās gandrīz vai atvieglots, ka viņa gāja prom.

Rīgals uzjautrināts nolūkojās, kā jaunais vīrietis pavada ar skatienu Patrīciju tā, pārslīdējusi pāri zālei, apskāva divas dāmas un tad metodiski pārmeklē drūzmu, kas ar katru mirkli kļuva aizvien blīvāka. Patiesībā Rīgals priecājās, ka Leblāns ir šeit-ja vien viņš netēloja mūžīgo homoseksuāļu karalieni, viņa sabiedrība allaž bija patīkama.

Viņš sāka prātot par to, cik daudzi te, zālē, vispār nojauš, ka Pjērs Leblāns patiesībā ir dzimis Ilinoisā kā vienkāršs Pīters Vaits. Rīgals labi zināja, ka šajās aprindās Leblāns tiek uzskatīts par franču modes spīdekli, šovakar viņam mugurā bija zils avangarda paskata smokings, tāds, kas varētu tumsā spīdēt. Pats puisis bija garš un izkāmējis kā ģindenis, seja-kā nāves eņģelim, izcilni vaigukauli un smails deguns, tā ka uzvalkā viņš nudien izskatījās pēc jukuša slepkavnieka, kas izkāpis no Holivudas šausmu fdmas par koledžas ballīti. Taču tas nevienu netraucēja. Leblānā bija jaušama degsme, un viņa ekstravagantais stils ft&feaife'gan vīriešiem, gan sievietēm likās apburošs. Pāri palikusi saujiņa nīda viņu no pirmā acu uzmetiena.

Bez tam Rīgals labi zināja, ka Leblāns nebūt nav tik kliedzoši izteikts zilais, kādu pats tēloja. Parasti jau nav dūmu bez uguns, tomēr Rīgals bieži bija pieķēris puisi lūkojamies uz sievietēm ar skaidri manāmu iekāri, tā ka beigu beigās bija vien jādomā, ka Leblāna gandrīz pārspīlētā elegance ir vienkārši maska un tā radīta biznesa apsvērumu dēļ, lai slēptu patieso personību.

Lai nu kā, Rīgals varēja bez aplinkiem atzīties, ka šis puisis viņam likās simpātisks kā gejs, kā cilvēks, kā biseksuālis vai vienalga kas. Viņam bija talants, viņš daudz strādāja, bija asprātīgs, apdomīgs, un Rīgalam nez kādēļ likās, ka tas ir cilvēks, kuram grūtā brīdī var uzticēties.

-    Tas par to pūlu ir taisnība? Rīgals ievaicājās.

-    Tu man dari pāri, Pol. Vai tad es tev sacītu melus?

-    Gan man, gan visiem pārējiem tāpat, tu nerātni.

-   Ak vai, tik drīz tu cel gaismā visus manus noslēpumus. Nav šaubu, ka tas paša lielās mutes dēļ. Patiesību sakot, tā ir taisnība. Vienu laiku jaunībā es nedarīju neko citu kā dzīvojos pa pūla zāli un tādā veidā sarausu diezgan daudz naudiņas. Viņš iedzēra malciņu vīna, un Rīgals ievēroja, ka Leblāna acis ieēnotas ar gaišzilu zīmuli. Man ir aizdomas, ka pūlam ir zināma līdzība ar policista darbu. Šad un tad var uzsmaidīt veiksme, taču pastāvīgi panākumi nāk tikai tad, ja tev ir talants.

-    Tiesa gan, tiesa gan, Rīgals piekrita.

-     Taču pūlu jau esmu pāraudzis. Tas vairs neatbilst manam imidžam.

-    Un nekas nav tik svarīgs kā imidžs, vai ne?

-   Kā vienmēr, garām, Pol. Gluži tā jau nav, taču zināma nozīme imidžam ir. Apģērbs, formastērps, tas, kā ģērbjas pusaudži. Tas viss saistās ar konkrētu cilvēku. Piemēram, skatoties

uz tevi, es tā starp citu varu atzīmēt, ka uzvalks tev izskatās labi un ka tu piegriezumu un visu pārējo esi izvēlējies ilgi un rūpīgi. Jo ar tā palīdzību esi gribējis pasvītrot priekšstatu, kāds par tevi ir tev pašam.

Rīgals iesmējās. Tu nu gan esi acīgs, Pīt! Nu labi, padodos. Imidžs ir svarīgs. Un paldies Dievam! Tas jau ir tas, ko jūs ar Patrīciju mēģināt iesmērēt pircējiem, vai ne? Ar dizaina palīdzību apgādājat ar imidžu cilvēkus, kas saviem spēkiem pie tāda tikt neprot.

-    Tieši tā, mans draugs. Mēs esam mācīti ļaudis un izrīkojam cilvēkus, lai tiem palīdzētu izrīkot visu pārējo pasauli.

-    Kā tad iet ar to izrīkošanu? Darbs virzās uz priekšu?

-    Kad šis darbs Storma kompleksā būs cauri, es būšu bez mēra priecīgs. Tava dārgā sieviņa mani dara galīgi traku. Viņa to visu pārāk ņem pie sirds un uztver personiski. Nekas nav labi. Visam jābūt vēl un vēl labāk. Iedzēris kārtīgu malku šampanieša, viņš novaikstījās par zīmi, ka garša nav pietiekami smalka.

-    Vai tad pēc atklāšanas būs labāk?

-   Cerība vienmēr mirst pēdējā.

Rīgals nopētīja viņa seju. Vai jums ar Patrīciju darbā ir kādas problēmas?

-    Vai tad kādreiz tādu nav bijis?

Rīgals nogrozīja galvu. Rīvējušies jūs esat mūžam, šad un tad salamājušies, bet tā pa īstam gan nekad. Vismaz man tā vienmēr ir licies.

-Visu laiku tā bija,-Leblāns atzina.-Tagad… nu viņa ir mainījusies.

-    Kopš iepazinās ar Oliveru Stormu?

Leblāns uzmeta Rīgalam acumirklīgu skatienu, tad aizgriezās un pētīja viesus, kas joprojām plūda iekšā pa durvīm.

-   Nezinu, vai tas ir īstais iemesls. Varbūt viņai vienkārši

liekas, ka ir mani pāraugusi un es viņai vairs neesmu vajadzīgs.

-                    Man nepatīk, ka tu tā runā, Pīt! Rīgals sarauca pieri.

-    Es zinu, ka Patrīcija nupat jūtas daudz drošāka par sevi nekā tad, kad jūs abi sākāt strādāt kopā, taču viņa nu gan izdarītos sasodīti muļķīgi, ja sadomātu lauzt līgumu. Jūs abi esat sastrādājušies. Un tu tomēr vēl joprojām esi smadzeņu centrs.

-   Paldies, Pol! Jāatzīstas, es domāju, ka tev taisnība, taču tu pats zini, cik stūrgalvīga var būt Patrīcija.

-   Kā āzis, Rīgals piebalsoja. Kas zina? Varbūt viņai šķiet, ka pāraugusi mūs abus.

-   Tu to saki tik mierīgi, Pol. Kā cilvēks, kam viss vienalga.

Rīgals nopūtās. Ko te vairs var saprast? Manuprāt, kaut kas notiek starp Patrīciju un Stormu, bet, ja es par to padomāju, tad liekas, tev ir taisnība. Es vairs par to nemaz neuztraucos. Vienkārši gaidu, kad viss beigsies.

Leblāns nogrozīja galvu. Dzīve gan ir viena riebekle, vai ne? Ja man jāsaka, es neņemtos zvērēt, ka nenotiek itin nekas. Lai gan, ja zinātu, varbūt tik un tā tev neko nestāstītu. Tu man patīc, Pol, un man netīk noskatīties, kā tev dara pāri. Tomēr skaidrs ir viens Patrīcija pēdējā laikā kļūst aizvien noslēpumaināka. Lielākoties es vispār nezinu, kur viņa ir un ar ko nodarbojas. Veikala lietās tas iecērt pamatīgu robu.

-   Neuztraucies, Pīt, Rīgals sacīja. Patrīcijai tevi vajag daudz vairāk nekā tev viņu. Ja jūs abi izšķirsieties, beigu beigās izrādīsies, ka tu esi tikai laimējis, man rādās.

-    Cik tu esi mīļš, Leblāns teica. Un var jau būt, ka tev taisnība, bet sauksim lietas īstajos vārdos. Pirms mēs ar Patrīciju sagājām kopā, es nebiju nekas. Viņai bija vienreizēji kontakti, un tagad to ir vēl vairāk. Kā reprezentatīva darbiniece viņa ir labākā visā pasaulē. Viņš izsmejoši nolaizīja pirkstu, pārvilka to pār uzaci un izveidoja ekstravagantu angļu akcentu.

-     Nesaprotu, kāpēc, bet viens otrs līdz nāvei apvainojas taisni jāsmejas -, kad es sāku stāstīt, cik sūdīga viņiem gaume un lai viņi labāk nemaz netaisa vaļā savas stulbās mutes.

Rīgals sāka smieties.

-    Nu, var jau būt, ka tu tiešām ņem mazliet par šerpu. Paklau, varbūt tomēr tev taisnība. Varbūt tev tiešām Patrīcija ir vajadzīga. Tu varētu viņu pierunāt šķirties no manis un iet par sievu pie tevis, ko?

Leblāna vaibsti šausmās pārakmeņojās, viņš teatrāli ķērās pie kakla, grasījās ko teikt, tad sastinga.

-    Kā velnu piemin… viņš klusi sacīja. Tur jau nāk arī pats Kiča Karalis.

14

Rīgals pacēla acis un ieraudzīja tuvojamies Oliveru Stormu jauniešu bara pavadībā.

Tikai nesen pārkāpis pāri piecdesmit gadu slieksnim, Stonus ar cieņu nesa savas druknās miesas, varētu teikt, sava lielā auguma dēļ. Ģērbies viņš bija konservatīvi uzvalks šūts pie drēbnieka, kā Rīgals atzīmēja, un izstaroja pašpārliecību, kāda viņam ari piederējās: autiņos tīstīts vienīgais dēliņš, kas mantojumā saņēmis ievērojamu ģimenes kapitālu un to manāmi paplašinājis.

Storma tēvs, ievērojams Ņujorkas graustu rajonu īpašnieks, bija sūtījis dēlu mācīties uz Grotonu un Prinstonu, kur jaunais Storms specializējās biznesa un baudu zinībās. Viņa pirmā sieva, dvīņu māte, pirms desmit gadiem bija gājusi bojā nelaimes gadījumā uz ūdens, un kopš tā laika Storms bija izburājis cauri divām īslaicīgām laulības ostām abas sievas bija blondas kinozvaigznītes ar kuplām krūtīm.

Pirmā izdarīja pašnāvību, bet laulība ar otro beidzās visai ātri ar dārgu šķiršanās prāvu. Pēc tam Storms sāka presei klāstīt par sevi kā trīskāršu neveiksminieku, tomēr joprojām bieži uzturējās un tika fotografēts skaistu sieviešu sabiedrībā, kurā pēdējā laikā galveno lomu spēlēja Patrīcija Rīgala.

Rīgals pazina Stormu tikai ar preses starpniecību, taču liela prāta nevajadzēja, lai atskārstu, ka šī vīra vienīgā mīlestība ir neapturama personiskās mantas un slavas vairošana. Ģimenes nekustamā īpašuma firmu viņš bija pārvērtis greznās

biroju telpās un dārgos dzīvokļos. Un nu viss tika nobīdīts pie malas, lai atbrīvotos ceļš jaunākajam lolojumam: sliktas gaumes, neierobežota kredīta un milzīga apmēra pašreklāmas piemineklim Storma kompleksam, sešstāvīgam monstram, kas aizņēma veselu kvartālu īstsaidas Sešdesmit astotajā ielā, kur pavērās izredzes ar laiku pievākt un apbūvēt arī apkārtējos gruntsgabalus. Tā nu bija vārda tiešā nozīmē lielkalibra bumba nekustamā īpašuma sfērā, un pasākuma kopējā vērtība nupat tika lēsta uz “gandrīz miljards dolāriem”.

Galvenais, ar ko kompleksam vajadzēja piesaistīt pircējus, kā Rīgals pēdējo mēnešu laikā bija klausījies līdz baltajām pelītēm, tā bija drošība. Viss celtnes personāls, ieskaitot šveicaru un apsardzi, bija izbijušie policijas darbinieki. Augstākos posteņus ieņēma pensionēti FIB un CIP cilvēki, visi trenēti cīņā pret teroristiem. Rīgals reiz bija dzirdējis Stormu televīzijā plātāmies, ka pat istabenēm būšot atļauja nēsāt ieroci.

Pati milzīgā ēka tika reklamēta kā zelta plāksnēm izlikts cietoksnis, kas pietiekoši prasmīgi iekārtots, lai piesaistītu superbagātniekus, kuri vēlētos dzīvot Ņujorkā, taču baidās — vai varbūt pat cer-, ka var uzbrukt “viņi”, tāpēc nepieciešama un pārpārēm pelnīta ir personiskā aizsardzība.

Kaut arī cenas bija pārmērīgi augstas, liela daļa dzīvokļu tika pārdoti gandrīz acumirklī, radot veiksmīgu mantkārības precedentu nekustamā īpašuma biznesā, un, kaut arī atklātībā nekas vēl netika ziņots, Rīgals domāja, ka starp steidzīgajiem pircējiem japāņu biznesa magnātiem un arābu naftas šeihiem ir diezgan liels skaits mafijas darboņu, kas labprāt ir ar mieru samaksāt augsto cenu, lai varētu naktīs mierīgi gulēt, nebaidoties, ka turpat aiz guļamistabas loga var sprāgt bumba.

Pag, Rīgals iedomājās, kurš to teicis: kas citam bedri rok, pats iekrīt!

Un, lai arī izsitēju bariņš Storma aprindās varētu likties mazliet tā kā par traku, Rīgals sprieda, ka tam cilvēkam jau nav izvēles. Klīda taču runas, ka tagad viņš esot kļuvis pavisam atkarīgs, paša finansiālā struktūra varot sabrukt kuru katru mīļu brīdi.

Kāds cinisks žurnālists pat bija izteicis minējumu, ka Storma piepeša kandidēšana uz mēra posteni mazāk saistīta ar viņa vēlmi padarīt pilsētu tīrāku, bet vairāk ar centieniem pasargāties no iespējamām banku pretenzijām. Galu galāvai tad Pilsētas banka uzdrīkstēsies pievākt īpašumu, ko tur ieķīlājis cilvēks, kurš nākamgad varbūt jau sēdēs mēra krēslā?

Rīgals pamanīja, ka gluži no citas puses pie viņu galdiņa steidzas Patrīcija. Viņa paspēja apsēsties, pirms Storms bija pienācis, taču nenosēdās tur, kur iepriekš Rīgalam un Leblānam pa vidu. Leblāns nīgri saviebās, ne vārda nebildis, paņēma savu glāzi un pabīdīja to tuvāk Rīgalam. Abi apmainījās ar saprotošiem smaidiem.

Storms šurp pa balles zāli virzījās lēni, dalīdams uz visām pusēm rokasspiedienus un politiķu vaigu bučas. Taču pie viņu galdiņa jau bija klāt viens no miesassargiem to Rīgals pamanīja.

Beidzot Storms pienāca un vēlīgi apsveicinājās ar Patrīciju un viņas abiem pavadoņiem.

-    Sveicināta, brīnišķīgā radība! Kā klājas? Inspektor! Es priecājos, ka izbrīvējāt brītiņu. Leblān, jūs esat ģēnijs! Jūs ar Patrīciju Storma kompleksā darāt lielas lietas.

Pa to laiku četri jaunieši aiz Storma muguras nemierīgi mīņājās, līdz Storms pagriezās un pamāja uz viņu pusi.

-    Manus dvīņus jūs jau pazīstat. Tims un Marsija. Un tie ir viņu draugi. Atvainojos, ka neatceros viņu vārdus, taču, tā kā viņi ir vēl par jauniem, lai vēlētu, tad lielu ļaunumu tas nenodarīs, man tā rādās. Viņš pasmaidīja. Mazie laikam drīz ies prom, bet man gribējās, lai viņi te pamaisās. Liekas, tas labi papildinās viņu izglītību. Lai apskatās, kā dibinās labdarības fonds, vai ne?

-   Pilnīgi pareizi, Patrīcija ar svinīgu pārliecību atbildēja, un Rigalam sagribējās viņai iespert par acīm redzami notēloto pilsoniskās apziņas lēkmi. Jauniem cilvēkiem tas ir ļoti būtiski, viņa piebilda.

Un nekaitē arī gādīgā ģimenes tēva tēlam, Rīgals klusībā turpināja. Par spīti trim laulībām. Un šovakar elkonī nekarājas neviena dāmīte. Viņš patiešām ir nopietni sataisījies kandidēt uz mēra posteni.

Rīgals jau reiz bija redzējis Storma atvases, un Patrīcija, kā likās, bija ļoti labi pazīstama ar viņiem, bieži ņēmusi Marsij u līdzi iepirkties. Līdz pat šim brīdim Rīgals nebija iedomājies, ka abi ir dvīņi, un pat tagad vienīgais, kas darīja viņus līdzīgus, bija garlaikotās un vienaldzīgās sejas. Tims augumā bija tikpat garš kā tēvs, taču muskuļains kā smagatlēts, un tumšajās acīs vīdēja truli glaimīga izteiksme. Smokings ap varenajiem pleciem metās vienās krunkās, turklāt nebija visai tīrs. Kurš septiņpadsmit gadus vecs puisietis tik bieži dabū vilkt mugurā smokingu, ka tas izskatās galīgi nonēsājies, Rīgalam iešāvās prātā. Marsija salīdzinājumā ar daudzām citām meitenēm bija pārāk izstīdzējusi, tomēr ne tik gara kā Tims. Pagaišie mati ieskāva kalsnu un stūrainu seju ar spoži mirdzošām acīm un lielu muti, kuras kaktiņi ik pa brīdim nervozi noraustījās.

Storms pabikstīja Timu, lai viņš iepazīstina ar saviem draugiem. Tima pavadone bija parasta izskata, toties dārgi ģērbusies meitene, un Rīgals bija dzirdējis viņas uzvārdu tāpat sauca vienu no štata visvairāk pazīstamiem politiskajiem darboņiem. Marsijas draudziņš bija pļāpīgs, taču skaists zēns, kurš, likās, sastinga, tiklīdz Marsija viņam uzmeta skatienu. Puisis, kā šķita, no viņas baidījās. Rīgals, pamanījis, cik vērīgi Leblāns noskata jauno cilvēku, viņam pačukstēja: Nepilngadīgs. Par tādu draud ķurķis. -Leblāns pārsteigumā aizrijās ar šampanieti un sāka žagoties, bet Pols klusu piebilda: Divi nulle manā labā.

Visi pieci apsēdās Storms tieši pretī Rīgalam. Abi dvīņi viņam pie kreisās rokas, bet pa labi, lai cik tas būtu dīvaini, abi draudziņi. Tima draudzene ar apmierinātu seju iekārtojās līdzās Patrīcijai, bet tā, sapīkusi par to, ka nav tikusi blakus Stormam, demonstratīvi aizgriezās. Orķestris spēlēja divdesmito gadu grāvēju popuriju.

Pēc Rīgala domām, lielākā daļa viesu, kas jau pirms mēneša bija sapirkuši biļetes uz fonda dibināšanas balli, varētu justies aizvainoti, ka Storms izvirzījis savu kandidatūru uz mēra posteni un patiesībā ballīti pārvērtis par politisku sapulci. Tomēr itin neviens nerādīja aizvainotu seju, un cilvēki nepārtrauktā straumē plūstin plūda pie galdiņa, lai novēlētu nekustamā īpašuma dūzim augstas laimes.

Beigu beigās Patrīcijai apnika visu laiku liekties uz priekšu, izrādot viltotu interesi par Storma politiskajām diskusijām. Viņa zibenīgi pievērsās Rīgalam un līksmi iečivinājās: Pol, iesim padejot!

-    Es gribēju pagaidīt, kad sāksies “Jaukās dieniņas reiz atkal klāt”, Rīgals atteica, taču Storms viņa dzēlienu nesadzirdēja, un Pols pamājis veda sievu uz deju grīdas pusi. Griezdams danci, viņš pamanīja, ka Pjērs Leblāns uzsācis dzīvu sarunu ar Marsijas pielūdzēju, kurš izskatījās sajūsmināts. Marsija un Tims raudzījās uz savu tēvu, bet vienkāršā meitene Tima draudzenīte sēdēja un smaidīja, kaut gan nekā smieklīga nebija. Meitene pūlējās izturēties nepiespiesti, un tas viņai diez cik labi nepadevās.

-    Man žēl to bērnu. Kāpēc viņi te jāvelk iekšā? Rīgals noteica, manīgi vadīdams Patrīciju caur drūzmu. Vai, piedod! Man piemirsās. Jauniem cilvēkiem tas ir ļoti būtiski, vai ne? viņš izsmejošā tonī atgādināja Patricijai viņas pašas vārdus.

Taču savus vārdus Patrīcija acīmredzot jau bija no galvas izmetusi. Nezinu, vai tas ir būtiski vai ne, bet es viņu gados atdotu pēdējo kreklu, lai varētu piedalīties tādā ballē kā šī.

-   Viņi garlaikojas līdz nāvei. Ja viņus te paturēs vēl pusstundu, viņi ilgoties ilgosies braukt atpakaļ uz savu Grotonu vai velns zina kādu tur skolu.

-   Uz Grotonu, jā. Bet tev nav taisnība. Te šovakar sanācis viss Ņujorkas augstākās sabiedrības zieds, un sīkajiem ir veicies.

Mūzika beidzās, viņi devās atpakaļ pie sava galdiņa, un Rīgals pajautāja Stormam: Vai pierakstījāt visus tos labos padomus, kurus saņēmāt pēdējo piecpadsmit minūšu laikā?

-    Viss ir te! Storms piesita pirkstu sev pie deniņiem.

-    Kā tikšu mājās, tā visu ierakstīšu. Skurstenī. Viņš apklusa.

-    Un kā tad būs ar jums, Pol? Jums nav aizķēries kāds labs padoms?

-    Kā nu ne. Apsoliet policistiem tā pamatīgi pielikt pie algas. Pasakiet ugunsdzēsējiem, kas par savu algu tikai spēlē kārtis, ka ar vienlīdzību ir cauri! Apsoliet samazināt nodokļus un metro biļetes cenu! Un zvēriet, ka nekad neļausiet pilsētā parādīties Džordžam Steinbreneram! Dariet to, un es varbūt pat balsošu pārjums.

-   Jūs varētu darīt ko vairāk, Storms raidīja īstu diplomāta zondi.

-    Diemžēl ne, Olivcr, nožēlas pilnā balsī pieklājīgi atteica Rīgals. Es nekad neesmu jaucies politikā. Nevienā līmenī. Un man nav ne mazākās vēlēšanās tagad sākt ar to nodarboties. Taču, ja es to darītu, tad pirmām kārtām uzdcētos komisāram Galaheram. Dabūjiet viņa rekomendāciju, un tad varbūt parunāsim.

-    Pol! iešņācās Patricija.

Storms iesmējās.

-   Viņam taisnība, Petsij! Viņam jāsaglabā lojalitāte pret Galaheru. Ja viņš sacītu ko citu, man pret inspektoru Rīgalu zustu visa cieņa un uzticība. Taču lēnām pār tiltu! Ko var zināt! Galahers ir kārtīgs cilvēks. Varbūt viņš kādā jaukā dienā uzkāpj uz mūsu kuģa.

Kad pūcei aste ziedēs, Rīgals klusībā noteica. Tad paliecās uz priekšu. Ja jau esam sākuši runāt par politiku, vai drīkstu pavaicāt vai esat plānojis kampaņā kaut kā iesaistīt Patriciju?

Patrīcijas galva spēji pagriezās uz vīra pusi, it kā tā būtu aukliņā iesieta. Rīgala sieva likās uzbudināta un tajā pašā laikā it kā iepriecināta.

Storms atbildēja: Neesmu par to domājis, taču tagad, ja jau jūs to pieminējāt, saprotu, kāpēc jūs par to varētu bažīties. Nē, es nedarīšu neko tādu, ka jūs, Pol, nokļūtu neērtā stāvoklī.

-    Pateicos! Tas ir ļoti taktiski, Rīgals sacīja.

Patricija satraucās. Bet mums taču ir tik daudz darba! -

viņa protestēja. Visi tie plāni, par ko mēs runājām.

-   Nomierinies, dārgumiņ, no galda otras puses uzsauca Leblāns. Viņi runā par politiku, nevis par darbu.

-   Viņam taisnība, Storms sacīja Patrīcijai, kas ar dusmīgu skatienu nomēroja savu kolēģi. Jums ar Pjēru manos nākotnes plānos ir liela vieta. Taču Polam varbūt nav ieteicams tas, ka viņa sieva darbojas manā kampaņā.

-    Polam vini neko nevar nodarīt. Viņš ir civildienestā, -

Patricija iebilda.

Abi vīrieši sāka smieties'', un Storms pacietīgi skaidroja:

-    Dārgā, tiklīdz Pols nokļūs departamenta melnajā sarakstā, viņi pamanīsies izkārtot tā, ka viņš tiešām jutīsies slikti, vienalga, kur vai būtu vai nebūtu civildienestā.

To viņi jau ir izkārtojuši, Rīgals domāja. Mana komanda ir sagrauta. Komisāra kabineta durvis man ir slēgtas, un tie mērgļi meklē pierādījumus tam, ka esmu uzpirkts. Iespējams, ka es varētu viņiem iegriezt ar savu civildienesta apliecību. Un paskatīsimies, kas notiks rīt, kad Galahers uzzinās un viņš uzzinās ka es tupu vienā laivā ar mēra galveno politisko oponentu.

Piepeši viņš sailgojās pēc vecajiem, labajiem laikiem, kad dzīve bija vienkārša, bez sarežģījumiem, kā tas bija pirms kādas nedēļas.

-   Es varētu Patrīciju aizvietot! Leblāns ar meitenīgu degsmi pieteicās. Es māku virpināt nūjiņu un vienkārši dievinu svētkn gājienus.

Marsija ieķiķinājās, un Tims nosprauslājās, bet Storms sacīja: Kālab ne? Tikai nodrošiniet to, ka visi jūsu draugi atdod savas balsis par mani, Pīt.

-    Un tad es varēšu virpināt nūjiņu?

-    Jums tāda vispār ir? Marsija nenocietās.

Leblāns pamāja.

-   Varat man ticēt. Tāda pamatīga. Es to griežu pa gaisu kā lidmašīnas propelleri.

-   Izbeidz, Pjēr! Patrīcija nokomandēja. Tu esi vienkārši briesmīgs.

-   Tu tikai esi greizsirdīga, tāpēc ka beidzot dabūsi stāvēt aiz kulisēm, turpretī man būs iespēja spīdēt mīlošas publikas priekšā.

Patrīcija par varītēm pasmaidīja, bet Marsija pūlējās valdīt smieklus. Rīgals iedomājās, ka varbūt Leblāns jau ir iedzēris par daudz.

No jauna ieskanējās mūzika, un Storms piecēlās. Pol, vai drīkstu uz vienu deju aizņemties jūsu sievu?

-    Kā jums labpatīk.

Abi devās prom, un Rlgals uzlūkoja Timu un Marsiju.

-   Kāpēc jūs, jaunieši, arī neejat izlocīt kājas? Vai mūzika ir pārāk draņķīga?

Tims paskatījās uz māsu.

-Nu, varjau…-Marsijaparaustīja plecus, krietni iebukņīdama sānos savam pielūdzējam. Visi četri jaunieši piecēlās un atstāja Rīgalu ar Leblānu divatā.

-   Kā tu domā, vai mēs arī būsim kadrā? Pīts ievaicājās.

-                    Jā, es redzēju, ka fotografē, Rīgals paraustīja plecus.

-    Man tikai likās, ka diez cik labi vis neizskatīsies, ja es aizsegšos ar salveti. Bet būtu bijis labāk, ja viņa man būtu pateikusi, ka jāsēž kopā ar Stormu. Neciešu pārsteigumus.

-Ja es būtu tavā vietā, es gan nejustos visai pārsteigts, Lcblāns piezīmēja. Abi atkal saskatījās.

-Tiklīdz jūs abi paliksiet divatā, viņa tevi aprīs dzīvu. Ar visu sasodīto nūjiņu, Rīgals sacīja un nosmīnēja.

-   Man viens pīpis, Lcblāns attrauca. Tas bija to vērts. Un viņa nolēmētās atvases to norija itin labi. Man liekas, viņa šiem lāgā nepatīk.

-Nepamanīju. Bet izdari man vienu pakalpojumu! Stīvējies ar Patrīciju darba laikā, labi?

-    Apsolu. Viņa jau tāpat šodien ir dabūjusi diezgan. Tik jauki bija noorganizējusi, ka mūsu galdiņš ir astoņām personām un ka viņai jāsēž blakus Stormam. Un kas iznāca? Storma vietā viņai blakus notupstas mazā mis Tuklīte! Nav nekāds brīnums, ka viņai viss krīt uz nerviem.

Rīgals pievērsās deju grīdai, kas nu bija pilna ar līganiem pāriem. Storms ar Patrīciju dejoja pašā stūri, cieši piekļāvušies viens pie otra. Pēkšņi viss likās tik tāls, uzmācās nogurums un dīvaina vainas apziņa.

Vainas apziņa, jo vajadzēja uztraukties, taču nekāda uztraukuma nebija. Ja Patrīcija, dejojot ar Oliveru Stormu, jūtas

laimīga vai viņa gultā, vai, vienalga, kur, tad lai taču tiek viņai tas prieks! Viņu laulība bija izkurtējusi tiktāl, ka no tās atlicis vairs tikai nosaukums, juridiska fikcija un sociālas dabas paradums.

Viņš joprojām sievai vēlēja labu, taču apjēdza, ka viņu vairs nemīl. Un izklaidīgi nodomāja, ka nez vai Patricija kādreiz vispār ir mīlējusi viņu. Vai vispār kādu, vienīgi pati sevi.

Rīgals iedzēra malku šampanieša. Tas bija rūgtens, un uz mēles plīsa gāzes burbulīši, un Pīts Munizs bija miris.

Atvainojies viņš piecēlās un aizgāja piezvanīt uz savu kabinetu, lai noskaidrotu, vai pa šo laiku nav pienācis kāds ziņojums.

15

Tāpat kā katru vakaru pēdējo divu nedēļu laikā, Pols Rīgals, piezvanījis uz “New York Times” un paziņojis savu kārtējo gājienu, devās nelielā pastaigā pa Augšīstsaidu.

Ja jau slepkavības nebija, darba diena līdz ar to bija beigusies. Nākamajā rītā slepkava, izlasījis viņa sludinājumu “Times”, varbūt piezvanīs. Pēc īsā, magnetofona lentē ierakstītā zvana nepaies ne minūte, kad policijai, kas pastāvīgi centrālē uzmanīja Rīgala privāto līniju, būs zināma vieta, no kuras zvanīts. Ievērojot labi izstrādāto darbības programmu, turp acumirklī trauksies patruļmašīnas un konstatēs tieši to pašu, ko pēdējo divu nedēļu laikā vajātāji bija konstatējuši tikai un vienīgi tukšu telefona būdu. Slepkava zvanīja no visām iespējamām Manhetenas vietām, bet pie visām būdām posteņus izlikt nebija iespējams, turklāt gandrīz vienmēr kabīnes atradās pārpildītos viesnīcu vestibilos vai tuksnesīgos ielu krustojumos, tā ka ne reizes negadījās neviens, kas būtu ievērojis cilvēku, kurš pirms maza brītiņa būtu izmantojis telefonu. Policijai bija izdevies sadabūt pāris liecību sakarā ar zvanītāja personību, taču tās neko nelīdzēja. Vieniem likās, ka meklējamais ir vīrietis, citi domāja, ka tā bijusi sieviete. Iegūtais materiāls personas aprakstam ne tuvu nelīdzinājās.

Tāpat itin neko jaunu nevarēja pateikt ne policijas, ne FIB eksperti, kas ik dienas skrupulozi analizēja sarunu ierakstus.

Lai cik tas bēdīgi būtu, Rīgals prātoja, policijai par slep-

kavas personību ir zināms tikpat maz kā toreiz, kad atkritumu konteinerā tika atrasts pirmais upuris. Un kopš tā brīža bija pagājis jau gandrīz vesels mēnesis.

Varbūt tāpēc Rīgals bija sācis vakaros apstaigāt apkaimi aklā cerībā, ka nejauši uzdursies kaut kam tādam, kas policijai ar visu tās rūpīgo darbu būtu paslīdējis garām. Sākumā, iedams pastaigāties, viņš jutās pārsteigts, kad attapās, ka apstaigā vietas, kur bija atrasti trīs Monogrammu Slepkavas upuri. Tagad viņš pats sev vairs nemēģināja iestāstīt, ka izgājis tikai izvēdināt galvu, un veicīgi devās taisni turp. Vistālāk bija vieta, kur atrada Lielo Benu Ķīnu uz Sešdesmit devītās ielas starp Leksingtonas un Trešo avēniju, tas ir, gandrīz desmit kvartālus no Rīgala mājām, un turp inspektors tagad jau bija paradis aiziet vispirms, tad nāca atpakaļ pa Septiņdesmit pirmo ielu, kur bija gulējuši klaidoņa un motociklista līķi. Abus pēdējos šķīra tikai viens kvartāls un ielas braucamā daļa.

Slepkava vienmēr atgriežas nozieguma vietā. Taču to nu Rīgals nebija cerējis nevienu brīdi. Pirmkārt visas slepkavības bija izdarītas kaut kur citur. Šajā apkaimē krava tika izlādēta, un tas bija viss.

Taču vēl svarīgāk bija tas, ka, pēc Rīgala domām, šis slepkava nebija nekāds parastais psihopāts, kurš nespēj valdīt pār savām dziņām.

Šis strādā pēc plāna. Slepkavībām ir kāda nozīme. Un man jāatklāj tas, ko viņš ar slepkavībām apzīmē.

Jūlija saule bija nokaitējusi pilsētu kā pannu, un pat pēc vienpadsmitiem vakarā ielās tikpat kā nemaz nebija cilvēku. Rīgals vēlreiz nogāja gar greznās savrupmājas fasādi, pie kuras tika atrasts Ķīna līķis.

Kāpēc?

Kāpēc mēslu kastē?

Kāpēc šeit?

Un kāpēc tas draņķis zvana man un par to paziņo ?

Atbildes uz to viņam nebija. Rīgals apstājās, izlikdamies, ka krekla kabatā grib sameklēt cigareti. Cik tālu sniedza skatiens, krēslainajā kvartālā nebija manāma neviena dzīva dvēsele. Publikas interese par slepkavībām acīmredzot bija rimusies. Kad pirms divām nedējām viņš tikko bija sācis vakara pastaigas, ielās šad un tad varēja manīt ziņkārigo pulciņus, kas bakstīja ar pirkstiem uz notikumu vietu pusi, taču ziņkāre, liekas, mazinājās.

Labi, ka skolās nenotiek mācības, Rīgals atzīmēja. Ja tās iestādes būtu vaļā, katrs sīkais, kurš apmeklē valsts skolu, tagad, sekojot bara instinktam, klīstu apkārt ar burtiem uz pieres. Taču arī šis niķis bija nozudis pats no sevis. Tāpat kā nakts televīzijas jociņi par Ņujorku, tā esot pilsēta, kuru apdzīvo “rūpīgi slepkavas, kas vispirms jūs nomušī, tad pierē iegriež jūsu iniciāļus un tikai pēc tam visu iestūķē atkritumu kastē”.

Pat gubernators bija pārstājis izsacīt “satraukumu un bažas”. Preses bums bija noklusis, un paviršam vērotājam varēja likties, ka policija izmeklēšanas gaitu ir pat piebremzējusi.

Un paviršais vērotājs ļoti smagi kļūdītos.

Džo Bērtons savus padotos bez žēlastības trenca aizvien uz priekšu pa neizbrienamo staignāju, kādā lielākoties nācās vadīt savas dienas ikvienam detektīvam. Apkaime tika pārķemmēta trīs un četras reizes, taču rezultāts bija viens un tas pats: neviens neko nav redzējis. Tika sameklētas atkritumu kastes, kurās bija atrasti līķi, taču tās bija dažādas, itin viegli nopērkamas vai katrā lielākā pārtikas vai rūpniecības preču veikalā, un tāda informācija nedeva itin neko.

Atkal un atkal tika pārbaudīti dati par upuru personībām, taču visus trīs nekas nevienoja, ja neņēma vērā faktu, ka visiem, par nelaimi, beigu beigās bija gadījies satikties ar maniakālu slepkavu.

Neko vērtīgu nespēja dot ierakstu ekspertīze. Neko būtisku burti, ar kuriem slepkava bija apzīmējis upurus. Lai ari kam policija ķertos klāt, viss beidzās ar strupceļu.

Stāvoklis šķita tik drūms, ka pirms piecām dienām Džo Bērtons, kaut arī visai negribīgi, tomēr bija piekritis piezvanīt uz FIB izturēšanās pētniecības nodaļu.

Tā bija komisāra Galahera ideja, un Bērtons, piezvanījis Rīgalam, nemitējās sūkstīties par priekšnieka lēmumu.

-   Dieva dēļ, tie visi tak ir psihenes dakteri, nekas vairāk. Ko tādi jēdz!

-   Nezinu gan, Rīgals pieklājīgi atteica. Šādas tādas idejas viņi varētu pasviest, jo sevišķi par motivāciju un tādām lietām.

-    Ak tā? Nu, ja tev šie tā patīk, tad noņemies vien ar viņiem!

-Atvaino, Džo! Lieta ir tava. Kā tu man nemitīgi atgādini.

Nez kādēļ Bērtons vienmēr tik ļoti turējās pretī visām jaunajām metodēm policijas darbā? Varbūt viņš kļūst vecs? Tad cilvēks necieš nekādas pārmaiņas, jo neizbēgami nākas ko jaunu mācīties.

Vai varbūt tas tāpēc, ka cilvēkam liekas taisnība ir viņam vien?

Lai nu kā, darbā iesaistījās FIB cilvēki. Trīs profesoriska izskata, labi ģērbušies un ārkārtīgi kvalificēti speciālisti apmeklēja Bērtonu viņa kabinetā. Viens atnāca izjautāt Rīgalu. Otrs aizgāja aprunāties ar vadošo izmeklētāju. Trešais devās apskatīt vietas, kur tika atrasti līķi.

Viņi pagrozījās tepat apkārt divas dienas, un Rīgals jau bija paspējis viņus aizmirst, kad atkal piezvanīja Bērtons.

-    Ja jau viņi ir tik briesmīgi gudri, tad lai iedod man tā bandīta telefona numuru, viņš izšāva.

Rīgalam tūliņ kļuva skaidrs, ka padzīvojušais inspektors runā par FIB.

-    Ko viņi teica?

-    Tur jau ir tā nelaime, Bērtons atcirta. Viņi teica visu ko. Ar tādiem zinātniekiem mūžam šitā jānomokās. Tieši tāpēc es nevaru ciest tevi un visus tos kompjūteru tārpus. Tie ir tādi paši. Pagaidi, paņemšu to, ko šie man te sarakstīja. Vai tu zināji, Rīgai, ka mums ir darīšana nevis ar dezorganizētu, bet gan organizētu slepkavu?

Rīgals kaut ko neskaidri nomurmināja.

-     Lai cilvēku nodurtu ar nazi un vazātu apkārt līķi, iebāztu atkritumu tvertnē, vajadzīgs spēks, tāpēc mūsējais slepkava, visticamāk, ir vīrietis. Tā viņi saka. Es saku bet ja nu tā ir kāda dulla dāma, kas nodarbojusies ar svarcelšanu? Nu jā, bet, kaut arī tā būtu atlētiska dāma, slepkava esot organizēts, jo nēsājot līdzi pats savu ieroci. Kā mednieks. Varbūt pat ļoti viltīgs. Iespējams, ka nācis no nepilnas ģimenes. Kā varot spriest pēc līķiem, kreilis laikam neesot. Iespējams, ka izglītots, labs speciālists savā nozarē, bet nomākts un cieš no stresa. Rīgai! Ceru, ka tu visu, kā nākas, pieraksti. Nomākts? Paskatīsimies, cik nomākts tas draņķis būs, kad tiks manos nagos. Novilkšu ādu pār acīm!

-    Varbūt tieši ar to izskaidrojams tas, ka viņš cieš no stresa? Rīgals pajautāja.

-     Tu labāk liecies mierā ar saviem jociņiem. Tu par tādiem esi atbildīgs.

-Es?

-    Kā tad. Pietiek uzrasties tādiem kā tu ar visādiem sasodītiem kompjūteriem un psiholoģiskiem mēsliem, un pēc maza brītiņa katrs kroplis jau sāk sevi uzskatīt par sazin kādu gudreli. Pag, ir vēl kas. Slepkava, cik var spriest, neko neņem sev par piemiņu visa mantība ir uz vietas un tas no parastās bildes lecot ārā. Bet varot pamēģināt izdarīt tā, ka prese sāk rakstīt visādus rakstus, iespējams, ka tas darīšot šo nervozu un ietekmēšot izturēšanos. Ejiet galīgi ratā, es teicu. Labāk pieturēsimies pie vecās izturēšanās, jo pašlaik viņš jau nevienam pie rīkles neķeras. Un vēl, šie saka, esot iespējams, ka ne ar vienu no upuriem slepkava nav bijis pazīstams personiski.

-    Kā tad to var zināt?

-    Kaut kādā veidā pēc ievainojumiem. Trakie laikam pazīstamiem cilvēkiem izgriežot acis. Lai nu kā, viņi domā, ka šim džekam patīkot lasīt kaut ko par sevi avīzēs. Un vēl, ka viņš varētu mainīt nodarbošanos un no pilsētas aizvākties.

Bērtons apklusa, un Rīgals ievaicājās: Vai tas ir viss?

-   Viss. Ā, vēl šie teica, ka viss izskatoties mazliet neparasti, jo maniaki parasti slepkavojot sievietes vai bērnus, nevis vīriešus. Un ka mums vajagot paturēt acīs tās vietas, kur līķi atstāti, jo dažreiz slepkavām griboties atgriezties nozieguma vietā, uz ko es aizrādīju, ka tajās nozieguma vietās atgriezies vienīgi tu, kad naktīs blandies apkārt pa ielām.

Rīgals bija pārsteigts. Tu to zini?

-    Es zinu visu, ko tu dari, Rīgai, un paturi to prātā! Tā ka esi nu tik labs, jā? Ņem visas savas modernās kriminoloģijas metodes un FIB tāpat un nobāz vecaimātei apakš gultas!

-   Kāda runa, Džo! Uz karstām pēdām! Rīgals ironiski atsaucās, taču Bērtona vada otrā galā vairs nebija.

Pacēlis galvu, Rīgals apķērās, ka nonācis jau pie savas mājas durvīm. Kāpdams augšup uz savu stāvu, viņš iedomājās, ka no nakts apgaitām nav nekādas jēgas, ja patruļnieks staigā apkārt kā mēnessērdzīgais, apkārt neko nemanīdams.

Mēs visi esam mēnessērdzīgi. Viss departaments, velns ar ārā! Un tepat mums gar degunu staigā slepkava, stūķē mēslu kastēs līķus un smejas par mums. Un turpat pastaigājas tie, kas nogalināja nabaga Pītu Mūnizu, arī tā izmeklēšana ir apstājusies, un tā nu visi gali ūdenī.

Kāda joda pēc man vajadzēja iet strādāt par policistu ?

Kad abas izmeklēšanas bija savā sākumposmā, Bērtons no pārējām pilsētas vienībām bija pieaicinājis daudz papildspēku. Tagad aizvien uzstājīgāk no visām pusēm skanēja prasība sūtīt cilvēkus atpakaļ uz viņu parastajām darbavietām. Bērtona pastāvīgās sūdzības nespēja daudz līdzēt.

Olivers Storms joprojām izmantoja katru izdevību, lai teiktu savas kampaņas runas par Terora Laikmetu, taču pat viņš, šķiet, visu ar kampaņu saistīto bija piebremzējis un pagaidām savus spēkus veltīja kompleksa grandiozajai atklāšanai, kas bija paredzēta nu jau vairs pēc nepilnām divām nedēļām. Patrīcija Rīgala šo notikumu uzskatīja, šķiet, par svarīgāko tūliņ pēc Amerikas kontinenta atklāšanas. Tagad viņa gandrīz nemaz nerādījās mājās.

Bet Polu Rīgalu tas nepavisam neuztrauca. Bija citas lietas, par ko bažīties.

Nākamajā rītā, iegājis savas bankas tuvākajā filiālē, viņš iemaksāja personiskajā kontā kārtējo summu. Filiāles pārvaldnieks, viņu pamanījis, apvaicājās, vai misters Rīgals esot saņēmis pieprasīto izziņu.

-    Izziņu? Kādu izziņu?

-    Par jūsu un misis Rīgalas noguldījumiem. Nodokļu inspekcijai.

Kad Rīgala sejā joprojām nenozuda neizpratne, pārvaldnieks piebilda:

-    Es to iedevu cilvēkam no jūsu pārvaldes.

-Ak jā! Tagad atminos, Rīgals sacīja. Paldies!

Viss acumirklī kļuva skaidrs. Inspektora Vinsenta Flērtija puiši no iekšlietu daļas pārbaudījuši Rīgala bankas kontu, lai apskatītos, vai tajā kaut kā neatspoguļojas zināmas aktivitātes sakarā ar nelikumīgi iegūtas naudas pieplūdumu Rīgala kabatā.

Nu, lai jau skatās! Tur viņi neko neatradīs.

Ne no Flērtija paša, ne viņa padotajiem Rīgals nekādu ziņu nebija saņēmis. No tā varēja izrietēt divas iespējas: vai nu izmeklēšana ir apstājusies, jo Rīgala komandā nekādas informācijas noplūdes nav, vai arī viņi joprojām rakņājas, tikai pagaidām nespēj uziet neko, kas mestu ēnu uz Rīgalu vai viņa cilvēkiem. Trešā iespēja diemžēl tik daudzsološa nebija: faktu, kas liecinātu pret Rīgalu vai kādu viņa komandas locekli, ir jau savākts pietiekoši, un tagad tie tiek apkopoti iesniegšanai lielajai komisijai un apsūdzības formulēšanai.

Un tie ķēmi ne ar pušplēstu vārdiņu nenorādīs, par kuru scenāriju ir runa, Rīgals klusībā nošķendējās. Taču, ja jau šie vēl ošņājas pa manu kontu, tad neko dižu nav uzgājuši. Vēl ne.

Todien viņš pie sava galda apsēdās vēlāk nekā parasti. Dziļi sirdī Rīgalam pašam sevis bija stipri žēl.

Sasprindzinājis gribasspēku, viņš izmeta no prāta iekšlietu daļu un pievērsās nervozām iegādātās šaha grāmatas studijām, pūlēdamies izdomāt nākamo gājienu. Tagad viņš patiesi jutās izsists no sliedēm. Bija nepieciešama palīdzība. Un, kaut arī komisārs Galahers arvien apņēmīgāk centās no viņa izvairīties varbūt tāpēc, ka Rīgals bija piedalījies Olivera Storma Centrālā parka glābšanas fonda dibināšanas ballē? bija jādabū kāds, kas palīdzētu tikt galā ar šaha partiju.

Piesardzīgi apsvēris nākamo gājienu, Rīgals to pierakstīja uz papīra lapiņas un tad izgāja komandas telpā daļēji tādēļ, lai iedzertu kafiju, bet vairāk gan nodomājis parunāties ar Džeinu Koulu. Divās pēdējās sasprindzinājuma pilnajās nedēļās abu attiecības bija kļuvušas siltākas un vērtušās tādā kā draudzībā, ja var pastāvēt draudzība starp priekšnieku un padoto. Rīgals bija uzzinājis vairāk par Džeinas ģimeni, draugiem, pagātni un, paša laulības saitēm trūkstot, jutās vairāk vientuļš, vairāk izjuta draugu trūkumu un tiecās pēc sarunām, kas šad un tad pie kopīgas kafijas tases izraisījās ar daiļo, rudmataino policisti.

-    Ar zvanu viss pa vecam? Rīgals apvaicājās, domādams slepkavas šārīta zvanu.

Viņa pamāja.

-Telefona būdiņa Soho. Neviens neko nav redzējis.

-   Tad jau turpināsim tādā pašā garā.

-     Kāpēc vispār neatmest tam ar roku? noņurdēja Džcina. No izsekošanas taču nav nekāda labuma.

-    Taisnība, Džeina, taču mums tas jādara, lai neviens nevarētu iebāzt mums degunā, ka mēs to nedarām. Un var taču vienkārši uzsmaidīt laime, Rīgals pacietīgi skaidroja.

-   Tukši pūliņi, viņa atcirta.

-    Pašaizsardzība, Rīgals pārlaboja.

Piegājusi pie Boldas galda, Džeina no tā vienu daļu drazas nomēza papīrgrozā.

-    Vai par Pītu joprojām nav nekā jauna?

Rīgals papurināja galvu.

-    Pagaidām galīgs strupceļš. Tonijs vienā laidā bizo pa spāņu Hārlemu, lūkodams atrast to Estrelitu, un to pašu dara narkobrigāde. Visu laiku ausāmies, vai nerunā kaut ko par jauniem tirgoņiem. Baumo jau arī. Tie varbūt esot mūsu panamieši, taču nav nekā noteikta. Starp citu, slepkavnieku brigāde nav izdarijusi neko. Tikai izgājusi cauri formalitātēm un tagad sēž un gaida, kad kaut ko pasviedīsim mēs vai narkoveči.

-    Inspektors Bērtons droši vien ir lieliskā garastāvoklī, Džeina piezīmēja.

-    Gaisā nelec, Rīgals atteica. Bet ko viņam var pārmest? Visi staigā drūmiem ģīmjiem. Viņš ir iesprūdis ar Pītu un iesprūdis ari ar burtu slepkavībām. Pagaidām viss daudzmaz mierīgi, bet ko tu, cilvēks, vari zināt? Piepeši kādam iešausies prātā sarīkot piemiņas pasākumu Lielajam Benam, vai arī kāds āksts sadomās ar miesnieka nazi sagraizīt sev pieri un iet pašaudīties, un presei to tik vajadzēs. Man arī rokas sāktu trīcēt.

Džeina manāmi salēcās, jo iezvanījās telefons. Pacēlusi klausuli, viņa pateica dažus vārdus, un ar to saruna beidzās.

-    Es pāris reižu esmu izstaigājusi dzīvojamos kvartālus, viņa it kā starp citu ieminējās Rīgalam.

Viņš sarauca pieri. Cik tālu?

-   Līdz spāņu Hārlcmai.

-    Kāpēc?

-Pīta dēļ.

-    Džeina, Bērtona vīri tur čum un mudž un tie puiši zina, kas jādara, lai neiekļūtu nepatikšanās. Jūs pat neprotat sarunāties spāniski. Vai protat?

-   Zinu pāris vārdu. Bet es ņemu līdzi tulku.

-    Ko tad?

-    Vienu puisi, viņa izvairīgi atteica.

-    Ja viņš būtu jūsu draugs, tad nevestu jūs uz tādām vietām. Džeina, nejaucieties tur iekšā!

-    Bet ko tad darīt? Tikai sēdēt un gaidīt, un domāt, vai viņi vispār kādreiz noķers to riebekli, kas Pītu nošāva? Nu nē! viņa iesaucās. Savu brīvo laiku es varu pavadīt, kā vien man ienāk prātā. Tātad vai man jāstāsta, ja es ko dabūju zināt, vai arī jātur mute?

Rīgalam aptrūkās vārdu. Pēdīgi viņš ierunājās: Man liekas, galvenais ir tas, ka es negribētu, lai jums notiek kas ļauns, Džeina. Man negribas noskatīties, kā aprok arī jūs. Un negribu, lai Sāra paliek bez mammas.

Džeina atmaiga.

-    Es uzmanīšos. Turklāt esmu kārtīgi nodrošinājusies, ticiet man! Taču kaut kas man jādara… vismaz jāmēģina. To es apsolīju Pīta vecākiem, un viņi sacīja vārds vārdā to pašu, ko jūs, bet es zinu, ko daru, inspektor.

-    Tādā gadījumā jūs, dabiski, man darīsiet zināmu, ja ko atradīsiet. Kā jūs teicāt, ar ko jūs kopā pastaigājaties?

-    Es neteicu, Džeina tikko manāmi pasmaidīja. Bet tas ir ļoti jauks puisis. Ne no policistiem, taču runā spāniski un ir kompetents. Tā ka aizsardzība man ir laba.

-Nešaubos. Vai nepateiksiet, kā viņu sauc?

-Nē.

-    Kāpēc?

-    Man ir savi apsvērumi.

-Tikai neaizmirstiet vienu tā nav nekāda spēlīte!

-    Varbūt arī jums derētu ko atcerēties ka esmu pieredzējusi izmeklētāja, nevis vienkārša sckretārīte.

Rīgals, paraustījis plecus, gāja atpakaļ uz savu kabinetu. Tiklīdz viņš atvēra durvis, iezvanījās telefons. Komisārs nekavējoties gribēja redzēt Rīgalu savā kabinetā.

-    Jūs gribējāt mani redzēt, komisār? Rīgals pieklājīgi vaicāja, ieiedams Galahera kabinetā, kad bija gandrīz veselu pusstundu nogaidījis aiz durvīm.

-   Jā. Man teica, ka tu esot zvanījis. Atvaino, es to dabūju zināt tikai tagad. Vispirms kas tev ir uz sirds?

Galahers runāja, nepaceldams galvu no papīriem, un Rīgals klusībā konstatēja, ka vecais ķēms nemaz neprot melot. Viņš nespēj man paskatīties acīs. Skaidrs, neviens viņam nav pateicis, ka gribu viņu satikt. Tāpat kā neviens nav teicis, ka mēģinu viņu dabūt rokā jau veselu nedēļu.

Viņš iekoda mēlē. Mieru saglabāt Rīgals prata. Iespējams, tas bija viens no vismazāk pievilcīgajiem paradumiem, kuros neizbēgami iedzīvojas civildienesta ierēdņi.

-    Tā šaha partija, komisār.

-    Gājienus redzu avīzē katru dienu, tomēr Džo teica, ka mēs tam trakajam neesam tikuši tuvāk ne par soli.

-    Tā ir. Gribu atgādināt, ser, ka slepkava, piekritis ar mani spēlēt, darīja zināmu, ka slepkavību nebūšot, kamēr partija būs interesanta. Es nezinu, cik ilgi varēšu nodrošināt to, ka tā būs interesanta. Sevišķi liels šaha speciālists es neesmu, un man nepieciešama palīdzība. Esmu zaudējis pāris bandinieku, man nepatīk situācija, kāda izveidojusies patlaban, un labi, ja vēl nav par vēlu.

Galahers pamāja. Mēģini saprast, Pol! Es biju cerējis nepieļaut, ka lietā iesaistās vēl kāds. Tiktāl mums šajā ziņā ir sekmējies. Neviens nav uzodis, kas notiek patiesībā. Ja mēs piesaistām kādu no malas, palielinās varbūtība iedzīvoties informācijas noplūdē.

-    Iespējams, ka jums taisnība, Rīgals piekrita. Un es nezinu, ko lai uz to atbildu. Zinu vienīgi to, ka slepkavas ierakstā ir runa par interesantu partiju, un vēl ari to, ka savas iespējas patlaban esmu izsmēlis. Likumi šādiem gadījumiem, protams, nav rakstīti, taču man nez kāpēc liekas, ka labāk būtu partiju pavilkt garumā un, iespējams, uzvarēt nekā viens un divi zaudēt, uz ko patlaban viss ari virzās.

-   Labi. Es ceru, ka tu apzinies sekas, Galahers noteica, un Rīgals saprata, ka komisārs grasās atbildību par lēmumu uzvelt uz viņa pleciem. Ja viņš ir mans draugs, Dieviņ augstais, tad kādi ir ienaidnieki!

Rīgals pamāja, un komisārs sacīja: Mūsu pārvaldē ir šaha klubs, to taču tu zini.

-    Tieši tā, ser. Man jau tas ienāca prātā, bet es atturējos ļurp iet, jo jūs pieteicāt visu turēt slepenībā.

-   Nu tad tagad tas vairs nav spēkā. Šaha kluba priekšsēdis ir leitnants Nīdems. Viņš strādā ostas brigādē. Cik saprotu, viņš ir lielmeistars vai kaut kas tamlīdzīgs, turklāt prot turēt muti. Paņem viņu, lai ari pastrādā pie partijas.

-    Vai viņš zina, ka es zvanīšu?

-   Nē. Es neesmu ar viņu runājis. Vienkārši atsaucies uz mani!

Vecā lapsa noslauka visas pēdas, Rīgals atskārta Beigās izrādīsies, ka Nīdemam esmu zvanījis pats uz savu roku, un, ja nāks kas gaismā, par visu būs jāatskaitās man. Politiķu pigori.

-    Runāšu ar viņu jau šodien, Rīgals kokaini noteica. -Vai vēl kas, ser?

-   Jā. Vai tu pazīsti “Daily News” reportieri, vārdā Džeks Fērgusons?

-    Pāris reižu esmu saticis. Viņš te bieži grozās apkārt.

-    Kad tu ar viņu runāji pēdējo reizi?

-    Būs pagājis jau kāds gads. Ja pareizi atceros, todien viņiem nebija lāgā ar ziņām, un viņš zvanīja visiem pēc kārtas, meklēdams kaut ko briesmīgu. Man nebija ko viņam stāstīt.

-    Vai pagājušo nedēļu tu nerunāji ar viņu?

-    Nē, ser.

-   Bet kāds to ir darījis. Nesen viņš zvanījis Džo Bērtonam un prasījis, vai burti B, Z un L līķu pierēs nevarētu nozīmēt bandinieku, zirdziņu un laidni.

-   Johaidī! Rīgals instinktīvi iesaucās. Man jau likās, ka ilgi tik labi neies. Vai viņš atsaucās uz mani?

-    Nē. Vismaz to man neviens nav teicis.

Tomēr tu acumirklī sāki turēt aizdomās mani, vecais pretekli!

-   Informācijas noplūde ja tā ir informācijas noplūde nav notikusi ne manas, ne manu cilvēku vainas dēļ, Rīgals kā skaldīt noskaldīja. Varbūt viņš to iedomājies pats, tupēdams savā istabā. Vai mēs varam no viņa kaut kā atkratīties?

-   Nezinu. Ja arī kāds to izperinājis pats saviem-spēkiem, tad ne jau Fērgusons. Esmu ar viņu runājis. Necik attapīgs nav. Ka tik tur savu pirkstu nav pielicis kāds no politiķiem!

Rīgals paraustīja plecus. To nu es nezinu. Ko Džo viņam atbildējis?

-    Teicis, ka viņš ne par bandiniekiem, ne par zirgiem vai laidņiem ne vella nezinot. Burti varot nozīmēt arī Baltimoru, Zanzibāru un Limpopo. Džo teica, ka šis uzbļāvis, lai velti netērējot viņa laiku, un nosviedis klausuli. Tad Džo piezvanīja man, lai brīdinātu.

-   Un lai pateiktu, ka droši vien es esmu tas, kurš palaidis muti, Rīgals piezīmēja. Neesmu vainīgs, komisār.

-   Labs ir. Nu vismaz pārsteigums būs aiztaupīts, ja Fērgusons tev piezvanīs.

-   Kāds pārsteigums, Rīgals noteica. Viņš man varētu zvanīt tikai un vienīgi tad, ja kāds ir palaidis muti un izpļāpājis, ka man ar šo lielu ir sakars.

-    Gluži izslēgt to nevarētu.

-   Ja nu viņš piezvanīs, es teikšu, ka man nav ne jausmas, par ko viņš runā, un ka tā ir Bērtona lieta.

-    Ceru, ka tev izdosies, Galahers sacīja tādā tonī, it kā viņš būtu teicis: “Ja neizdosies, tev klāsies slikti.”

Atgriezies savā kabinetā, Rīgals atrada tur priekšā mazu, druknu vīreli ar mežonīgu, sirmu matu vīkšķi uz galvas tas bija Džeks Fērgusons no “Daily News”. Džeina iesāņus glūnēja uz vīreli ar skaidri jaušamu neuzticību kādu pret žurnālistiem juta visi policisti -, it kā nelūgtais viesis būtu visu laiku jāpatur acīs, citādi tas varētu pamanīties kaut ko nočiept no galda.

Abi sarokojās, un Rīgals apspieda sevī neapzinātu vēlēsanos iebāzt roku sev žaketes kabatas iekšpusē un tur to noslaucīt. Fērgusons viņam allaž bija licies it kā no galvas līdz kājām pārklāts ar neredzamu taukainu kārtu. Pa policijas pārvaldi viņš nevis gāja, bet it kā sūcās cauri.

-   Ienācu tikai uz mirklīti, inspektor, apvaicāties, vai nav kas jauns detektīva Mūniza slepkavības lietā.

Stāsti vien! Es savukārt esmu sadomājis pirkt purvu Flo-

ridā.

-    Par to, Džek, jums būs jārunā ar Džo Bērtonu. Viņš vada izmeklēšanu. Slepkavību nodaļa, jūs taču saprotat.

-   Žēlojiet, inspektor! Vai tad jūs nezināt, kāds ir Bērtons? Viņš taisa muti vaļā tikai tad, kad visi jau ir aiz restēm. Fērgusons dramatiski ķērās pie sirds, demonstrēdams savas ciešanas.

-    Dažkārt tāds paradums nemaz nav tik slikts, Rīgals laipni atbildēja. Pirms pāris gadiem es reiz atļāvos palaist muti, pirms lieta vēl bija galā, un pēcāk karsti vēlējos, kaut to nebūtu darījis. Es zinu, ka jums darāms pašam savs darbs, tomēr šoreiz man patiešām nav ko jums teikt.

-   Zināt, esmu ar jums pilnīgi vienisprātis! Fērgusons savādi piešķieba galvu, lai parādītu savu piekrišanu.

-    Jā. Taču lieta patiešām nodota Bērtonam. Man vēl vairāk nekā jums kārojas dzirdēt, ka saņemts ciet tas riebeklis, kas nogalināja Pītu, taču Bērtonam pieder pēdējais vārds.

-    Bet noslepkavotais taču bija jūsu cilvēks! Vai tiešām jūs nevarat man pateikt, kā izmeklēšana virzās uz priekšu. Fērgusons lūdzoši vērās Rīgalam acīs.

-   “Nevaru” ir pareizais vārds, Džek. Jūs no manis prasāt neiespējamo. Manā rīcībā nav nekādas jums noderīgas informācijas, un, ja arī būtu, es nevarētu jums to atklāt. Tādas tiesības ir vienīgi Bērtonam.

-Tad jau neko! Reportieris nopūtās. Viņa pleci sagu

ma, it kā nupat būtu noraidīts pēdējais lūgums pēc apžēlošanas.

-    Es vienīgi pūlos darīt savu darbu, cik labi vien protu. Man likās, ka… nu… Džo Bērtons ir tik tuvās attiecībās ar priekšniecību, ka jums varbūt ir cits skatījums uz dzīvi.

Tas slīmestspadzirdējis arī to, ka esmu kritis nežēlastībā, Rīgals saprata. Viņš grib, lai es klāju vaļā, ka komisārs ir brutāls atpakaļrāpulis un Džo Bērtons grib mani arestēt par Pīta Mūniza noslepkavošanu. Lika pagaidīt!

Rīgals tikai paraustīja plecus. Man ļoti žēl, viņš atvainojās.

-    Ja jūs ko uzzināsiet, Fērgusons teica, es būtu no sirds pateicīgs, ja jūs man paziņotu.

-    Pilnīgi noteikti varat rēķināties ar vienu: tiklīdz Bērtonam būs ko teikt, es palūgšu, lai pirmām kārtām viņš aprunājas ar jums.

Fērgusons piecēlās un devās uz durvju pusi.

Viens, divi, trīs, Rīgals klusībā skaitīja. Un tagad “starp citu ”…

-    Starp citu, inspektor! Ja jau esmu ienācis… Vai esat dzirdējis ko jaunu par Monogrammu Slepkavu?

-    Arī tā ir Džo Bērtona lieta, Džek. Man loti žēl.

-    Es dzirdēju, ka tai varētu būt kāds sakars ar šahu. Fērgusons raudzījās, kā Rīgals uz to reaģēs.

-    Ko visu tikai nerunā, Rīgals atteica. Viņš nenolaida acis no Fērgusona, līdz tas atkāpās un sacīja:

-Līdz nākamajai reizei, inspektor!

-    Vienmēr priecāšos!

Rīgals nenolaida acis no aizvērtajām kabineta durvīm. Kāds kaut ko zina, un kāds ir palaidis muti. Bet kurš?

16

Beidzot Rīgals pamanījās dabūt rokā ostas brigādes šahistu, taču leitnants Frānsiss K. Nīdems, ieradies pie viņa, atnesa sev līdzi vienīgi jaunus rūpestus.

-    Man ļoti žēl, inspektor, viņš sacīja, kad bija rūpīgi pārbīdījis Rīgala un slepkavas figūras uz lētā plastmasas dēļa Rīgala dzīvoklī un tad piecpadsmit minūtes studējis situāciju.

-    Jūsu partija ir zaudēta.

-    Droši? Rīgals vaicāja.

Nīdems pamāja. Pasīks, stiegrains vīrs ar īsiem, cirtainiem matiem un gudrām acīm.

-   Es vienkārši pūlējos noskatīties gājienu no vienas atklātņu grāmatas, Rīgals taisnojās. Man likās, ka tā es varētu paglābties no pārāk lielām nepatikšanām.

-   No šīs te grāmatas? Nīdems apvaicājās. Rīgals pamāja, un leitnants skumji nogrozīja galvu.

-   Inspektor, jūs esat nošāvis greizi. Esat pamanījies uziet grāmatu, kura ir ne vien novecojusi, bet arī savā laikā nav bijusi diez cik vērtīga. Tagad atklātnes ir izanalizētas ļoti smalki un itin viegli var uzsprāgt gaisā tikai tāpēc, ka neizraugās pareizo taciņu pāri mīnu laukam. Nīdems apklusa un pēc brīža apjautājās, vai Rīgalam nebūšot nekas pretī, ja viņš uzsmēķēšot.

-   Smēķējiet vien, Rīgals atteica, joprojām blenzdams uz šaha galdiņu.

Pacēlis galvu, viņš pamanīja, ka uz Nīdema lūpām rotājas savāds smaids.

-Ja man atļauts izteikties, inspektor, viss izskatās diezgan dīvaini. Proti, jūs ejat pie komisāra un prasāt atļauju griezties pie manis, lai sniedzu jums konsultāciju šahā. Varbūt notiek kas tāds, par ko es nedrīkstu zināt? Jo man tas liekas sasodīti interesanti.

-   Ļaujiet man kādu brīdi apdomāties, leitnant! Jūs sakāt, ka partija ir zaudēta. Gals pienāks ātri vai lēnām un mokoši?

-    Baidos, ka samērā ātri. Tas, ko jūs te esat sadarījis… baltajiem ir bijusi izdevība sakopot spēkus. Tuvāko gājienu laikā būs tā, it kā jums būtu iebarotas caurejas zāles. Vēl desmit vai divpadsmit gājienu un cauri būs!

-   Cūcība! Rīgals iesaucās. Viņš nezināja pat to, vai labāk būtu uzvarēt vai zaudēt. Slepkava par to nebija minējis ne vārda. Tomēr Rīgalam bija nojauta, ka labāk būtu partiju pavilkt garumā un pēc iespējas ilgāk saglabāt spēku vienlīdzību. Ka tādā gadījumā palielinās izredzes novērst turpmāk slepkavības un varbūt pat tikt uz pēdām slepkavam.

Un tagad es partiju esmu salaidis grīstē un tā varbūt palīdzējis atkritumu konteinerā iebāzt vēl kādu līķi.

-   Leitnant, vai jūs protat turēt muti?

-Tas bija pirmais, ko iemācījos, kad sāku strādāt policijā, Nīdems atbildēja.

-    Es to domāju nopietni. Tas ir, tam, ko es jums pateikšu, jāpaliek tikai šajās sienās… To nedrīkst uzzināt ne jūsu komandas biedri, ne šaha kluba locekļi, pat ne jūsu sieva. Ja varat man to apsolīt, es pateikšu, kas notiek. Ja nevarat, arī labi. Ļaunā neņemšu un būšu no sirds pateicīgs, ka izturaties pret mani godīgi. Es uztaisīšu kaut ko dzeramu.

-    Paldies, man, lūdzu, ne, leitnants atsaucās. Es atturos. Un tur nav ko domāt. Lai ko jūs man arī stāstītu, viss paliks starp mums.

-   Labi, Rīgals sacīja. Tomēr es kaut ko iedzeršu. Ielējis sev degvīnu ar ledu, viņš apsēdās un izstāstīja Nīdemam visu par “burtu slepkavībām”, sakropļotajiem līķiem un šaha partiju, kurā bija iesaistījies ar “Times” starpniecību.

Kad stāsts bija galā, Nīdems nogrozīja galvu.

-   Ak vai, inspektor, problēmu jums netrūkst!

-    Tagad jūs saprotat, kāpēc man negribas, lai partijai pienāktu gals. Ja es nespēšu nodrošināt to, ka slepkavam ir interesanti, var aiziet bojā vēl kāds.

-    Kaut es varētu ko līdzēt! Bet nevaru. Šaha galdiņš ir viena no nedaudzajām vietām pasaulē, kur iespējams atrast absolūto patiesību. Un patiesība ir tāda, ka jums nekā nav palicis. Ņemot vērā visu, ko es par šahu zinu, jūs esat beigts un pagalam.

-    Lūdzu, neuztveriet to pārāk personiski, taču… vai ir kāda jēga konsultēties ar vēl kādu? Varbūt ar tādu, kam ir augstāka pakāpe nekā jums?

-     To sauc par titulu, Nīdems pārlaboja. Un manas jūtas ar to netiek aizvainotas, tomēr, manuprāt, liela labuma no tā nebūs. Šī atklātne ir analizēta tūkstošiem reižu, un, ko nu mēs par to zinām, to zinām. Viņš paraustīja plecus. Zaudēšana ir neizbēgama. Varbūt Kasparovs spētu te kaut ko līdzēt, viņš sacīja, pamezdams skatienu uz Rīgalu, lai pārliecinātos, vai pasaules čempiona uzvārds viņam ir pazīstams. Rīgals krievu šahista uzvārdu pazina, un Nīdems turpināja:

-    Kājau es teicu, Kasparovs varbūt. Varbūt Bobijs Fišers vai Bilijs Ebots… kāds no tādiem… varbūt viņi varētu situāciju glābt, bet varbūt to nevarētu pat viņi.

-     Dievs Kungs, jūs nu gan esat zvērināts optimists, Rīgals noteica. Nīdems aizsmēķēja otro cigareti no pirmās nodeguļa. Vai pēc tā, kā mans pretinieks ir spēlējis līdz šim, jūs nevarētu par viņu man ko teikt?

-   Tikai to, ka viņš spēlē labāk nekā jūs, inspektor. Man ļoti žēl, bet izskatās, ka esat zaudējis.

Ar to vien nebija gana. Nākamās dienas “Daily News” bija publicēts Džeka Fērgusona raksts. Tajā tika klāstīts par to, ka “monogrammu slepkavības”, iespējams, pastrādājis prātā jucis šahists un ka ar burtiem apzīmētie līķi iecerēti par šaha figūrām.

Raksts bija garš, murgains, un no visa, šķiet, izrietēja vienīgi secinājums -ja cilvēks ir tik traks, ka spēlē šahu, tad ir arī pilnīgi nobriedis ar nazi mesties virsū līdzpilsoņiem.

Par Džo Bērtonu tika minēts, ka tas neko nav stāstījis un noliedzis visu, teicis vienīgi to, ka slepkava visā drīzumā tikšot aizturēts. Fērgusons rakstīja, ka Rīgals “atteicies” sniegt komentārus, jo konkrētās lietas izmeklēšanu vadot Bērtons, taču skaidri licis manīt, ka zina vairāk, nekā saka. Nez kāpēc ne ar vārdu netika pieminēts iemesls, kāpēc Fērgusons vispār iedomājies intervēt Rīgalu, ja tas strādā īpašajā narkomānijas apkarošanas brigādē un “monogrammu lietas” izmeklēšanā vispār nav iesaistīts.

Rīgals izlasīja rakstu piemājas kafejnīcā un savā kabinetā pārlasīja vēlreiz. Velns parāvis, kur notiek informācijas noplūde?

Gluži instinktīvi pirmais prātā iešāvās šahists, leitnants Nīdems, taču šī doma ātri vien tika noraidīta. Pat ja Nīdems ir pļāpukule, par ko Rīgalam bija jāšaubās, diez vai viņš būtu tik stulbs, ka palaistu muti pēc pāris minūtēm.

Kas tad? Džo Bērtons? Tas nebūtu viņa stilā. Avīžnieki viņam riebās varbūt pat vēl vairāk nekā Rīgals, turklāt Bērtons bija pārāk labs policists, lai organizētu sabotāžu pret Rīgalu, tādējādi salaižot grīstē paša vadītu slepkavības izmeklēšanu. Tāpat nav iespējams, ka būtu izrunājušies Džeina Koula un Tonijs Bolda, un komandā vairāk neviena nebija.

Varbūt pats komisārs Galahers? Varbūt viņš mēģina pielabināties kādam preses dūzim? Nez vai, Rīgals nosprieda.

Droši vien atbilde ir pavisam prozaiska, piemēram, Bērtons uzticējies kādam no savējiem, un tas, kā visai bieži gadījās, ir kaut kāds brālēns Džekam Fērgusonam.

Rlgals salocīja laikrakstu, izjuzdams zināmu apmierinājumu, ka, iespējams, atradis mīklas atrisinājumu, tad piepeši sastinga. Bet ja nu Fērgusonam to pastāstījis pats slepkava? Tādā gadījumā iespējams, ka Fērgusons zina kaut ko tādu, kas policijai varētu palīdzēt.

Iezvanījās privātais telefons. Rlgals sagatavojās klausīties kārtējo pretinieka mehāniskās balss ziņojumu, taču klausulē atskanēja Džo Bērtona brēciens.

-    Nu, pie velna, kas tam sūdabrālim Fērgusonam padomā? Bērtons auroja savā parastajā buļļa balsī, it kā Rīgals būtu jau ietupināts aiz restēm un kuru katru brīdi varētu dabūt belzienu pakrūtē.

-    Es arī to ļoti gribētu zināt, Rīgals atteica un pastāstīja par Fērgusona vizīti iepriekšējā pēcpusdienā. Neslēpšu, Džo, pirmajā brīdī nodomāju, ka visas zīmes rāda uz tevi.

-   Mani? Kāda joda pēc tad man būtu jāielaižas darīšanās ar šito tūtiņdreijeru?

-    Nūjā, kad visu apsvēru, sāku šaubīties, taču domāju, ka tu varētu mēģināt mani tur iepīt, lai es nokļūtu neērtā situācijā. Lai izskatītos, ka esmu kaut ko izpļāpājis. Tā teikt, iespert man pa stilbiem.

-   Nu vai zini, par tevi es neuztraucos. Tu esi sīka vienība, Bērtons atcirta. Un man daudz vairāk kārojas nevis iespert tev pa stilbiem, bet iekrāmēt pa degunu. Tu pārāk daudz vazājies apkārt kopā ar visādiem šaubīgiem dizaineriem.

-   To es laidīšu gar ausīm, Rīgals atteica. Lai nu kā, es nespēju iedomāties, ka tu ar Fērgusonu varētu sadziedāties.

-    Tici man! Viņš lika manīt, ka par zināmu summiņu sarakstīšot par mani visu, ko vien es vēlēšoties. Reiz viņš jau to mēģināja, un tad es šo pasūtīju labāk izdrātēt baranku. Maz ir tādu žurnālistu, kas nebūtu kā suņanaglas pakaļā, bet viens otrs ir galīgais sūdabrālis, un Fērgusons pieder pie tiem.

-     Kad ieraudzīju, ka rakstā minēts mans vārds un nebija taču nekāda iemesla, kas viņam liktu runāt tieši ar mani, ienāca prātā, ka mani kāds cenšas iegāzt. Un drīzāk jau mani nekā tevi.

-    Bet protams! Bērtons pārsteigts attrauca. Es taču esmu īsts policists, nevis caurkritis politiķis kā tu. Kāpēc gan kādam vajadzētu brukt man virsū ?

Rīgals pavīpsnāja. Bērtonam par taktu bija tikpat daudz jēgas kā Filadelfijas futbolkomandas trenerim.

-    Kurš tad ir izpļāpājies? viņš noprasīja.

-    Nezinu. Vai tu esi ar kādu runājis?

-   Tikai ar savējiem. Un ar policistu, vārdā Nīdems. Viņš ir šahists.

-    Viņš atkrīt. Nīdemu es pazīstu, un muti viņš nepalaiž, Bērtons sacīja. Un savējiem es uzticos, tā ka vienam otram biju spiests izstāstīt, pie kā mēs patlaban strādājam. Nē, pat ja mēs būtu rakājušies pa visiem sasodītajiem pilsētas šaha klubiem… arī tad manējie nevienam neteiktu ne vārda, pārliecināts nodārdināja Bērtons.

-    Paklau, tie taču nevarētu būt tie FIB cilvēki, kuri te grozījās, vai ne?

-   Nē. Kopš Hūvera nāves ne. Senāk viņi mēdza braukāt apkārt kopā ar informācijas daļas bosu un tad neparko neturēja ciet muti. Ne sitami. Bet tagad šie strādā, kā nākas. Viņi tie nevar būt.

-   Tādā gadījumā varbūt tev vajadzētu sadabūt kādu, kas var papētīt Fērgusonu. Varbūt viņš informāciju saņēmis no paša slepkavas.

Iestājās acumirklīgs klusums.

-    Nolādēts, Pol, varbūt tev tiešām taisnība.

-    Nūjā, Pols Rīgals piekrita.

-     Es par to padomāšu. Par Pītu Mūnizu nav itin nekā jauna.

-    Paldies, ka vismaz pasaki!

-    Kādēļ ne? Pīts bija viens no mūsējiem. Tev ir tiesības

zināt.

Rīgals apstulba. Vai tas varēja būt tas pats Džo Bērtons, kuru viņš pazina divdesmit gadus? Vai tiešām beidzot būtu atmaidzis?

-    Kā veicas ar šaha partiju? Bērtons piepeši pavaicāja.

-    Izskatās, ka es zaudēšu.

-    To jau es zināju. Tu esi mīkstais! Bērtons nolika klausuli.

Ko lai dara, Bērtona atmaigšanas process jāizmet no galvas.

Nepagāja ne piecas minūtes, un telefons iezvanījās no jauna. Tiklīdz Rīgals atsaucās, dziedoši ierunājās mehāniskā balss:

-Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. Bandinieks a četri. Tad īsa pauze, un balss ieskanējās atkal: Man kļūst garlaicīgi.

-    Pagaidiet! Rīgals iekliedzās. Parunāsim!

Klikšķis. Pārtrauktais signāls. Rīgala galva noslīga uz

galda. Tie bija vārdi, par kuriem ļaunākus nevarēja iedomāties. Man kļūst garlaicīgi.

Kādam jāmirst.

Viņš izgāja pie Džeinas Koulas. Džeina turēja pie auss klausuli, un Rīgals pagaidīja, līdz viņa beidz sarunu. Paskatījusies augšup, Džeina sacīja: Būdiņa pie Pasaules tirdzniecības centra. Jau brauc.

Rīgals pamāja un gāja ieliet sev tasi kafijas. Ieraudzījis, ka Džeinas tase ir tukša, piepildīja arī to. Džeina pārsteigta pablisināja acis, bet tad pamāja.

Iezvanījās iekšējais telefons. Džeina pacēla klausuli, noklausījās ziņojumu un sacīja: Paldies!

-    Būdiņā, protams, neviena nav, viņa teica Rīgalam.

-   Policisti apskatīsies, vai kāds nav ko manīj is. Viņa nopūtās.

-    Un, protams, neviens neko nebūs manījis.

Rīgals noglāstīja viņas plecu. Sajutusi pieskārienu, Džeina steidzīgi palūkojās augšup, un viņš tikpat steidzīgi parāva roku atpakaļ.

-   Nezaudējiet dūšu, viņš teica. Gan jau sadzīsim tam riebeklim pēdas.

Tad viņš iedomājās Pītu Mūnizu. Dabūsim rokā visus riebekļus.

Vēl pēc piecām minūtēm nācajauns pārsteigums. Vēlreiz piezvanīja Džo Bērtons.

-   Tikko grasījos tev zvanīt, Rīgals teica.

-Labi. Tu pirmais.

-    Šodien tas riebeklis man paziņoja, ka viņam kļūstot garlaicīgi.

-Un?

-  Nezinu, Rīgals sacīja. Viņš solījās neslepkavot, kamēr partija būšot interesanta. Varbūt gribēsi pieteikt saviem zēniem, lai šonakt piegriež ciešāk skrūves?

Bērtons nopūtās. Ko lai dara! Varbūt jātencina Tas Kungs par visu to labo. Spēlēdamies tu esi noturējis viņu krātiņā pāris nedēļu pa virsu. Izlikšu šonakt vēl papildu vīrus.

-    Labs ir. Tagad tava kārta, Rīgals teica.

-  Tikko runāju ar kādu, kurš par katru cenu grib apspriesties ar cilvēku, kas spēlējot šahu “Times”.

-    Ko? Kas viņš ir? Vai vardu nosauca?

-Nē, velis lai parauj! Prasījis pēc manis un sacījis sekretāram, ka tas esot sakarā ar “monogrammu slepkavībām”. Deivisa te nebija, tā ka klausuli paņēmu es, un šis uzreiz man prasa, vai es esot tas, kurš liekot gājienus “Times”. Atteicu, ka nesaprotu, par ko viņš runā, un prasīju, kā šim vārdā, bet šis saka negribot man to teikt. Mēģināju sarunu pavilkt garumā, bet tas tips sanervozējās un nolika klausuli. Izklausījās tāds kā gaisā parauts, taču man likās, ka tev par to vajadzētu zināt.

-    Kā tev liekas, vai tas nevarētu būt kāds triks, ko pret mums izspēlē Fērgusons?

Bērtons nicīgi nosprauslājās.

-   Man ari tas ienāca prātā. Es te raujos vai pušu un trenkāju cilvēkus uz visām pusēm, lai tiktu kādājēgā ar divām pilnīgi dažādām slepkavības lietām, un tad vēl man jāuztraucas par to, ka uzkāpju uz kājas tam purva mūdzim Fērgusonam? Man tā vien kārojas noorganizēt, lai kāds viņam iestāda smadzenes.

-    Uzmanies, Džo! Reportieri varbūt atriebīgi.

-                    Sito, iespējams, kāds izmanto, Bērtons dzedri atteica.

-    Tādi kā viņš mūžam raustās, vai tik kāds neņem un neizdara šiem tāpat, kā paši vienā laidā izrīkojas ar citiem. Ja viņš manīs, ka esmu nolēmis viņu par kaut ko apsūdzēt, tad nepeldēs vairs tik augstprātīgs apkārt, ar degunu mākoņus stumdīdams, un neskandinās par pirmo bausli un sazin ko. Viņš meklēs glābiņu.

-    Bet tu taču tā nedarīsi, ko? Džo?

-   Nav svarīgi, vai es to darīšu vai ne. Galvenais, lai viņš domātu, ka es to tiešām arī darīšu. Un…

-    Pagaidi! Rīgals viņu pārtrauca. Viņš pacēla galvu. Durvīs, izmisīgi žestikulēdama, stāvēja Džeina Koula.

-    Zvana pa sesto līniju, viņa steigšus nobēra. Kaut kas sakarā ar šaha partiju.

-   Piezvaniet uz centrāli! Ja var, lai paskatās, no kurienes zvana, Rigals noskaldīja. Džo, man rādās, ka tas tips tagad zvana man. Pēc brītiņa es tev piegriezīšu.

-    Dabū zināt, no kurienes! Bērtons nodārdināja.

-   Jau parūpējos, Rīgals atteica, nolika klausuli un pasniedzās pēc otra telefona.

-   Hallo! viņš bezbēdīgi ierunājās. Inspektors Rīgals klausās. Kā varu jums palīdzēt?

-     Vai jūs liekat iekšā “New York Times” tos dumjos šaha gājienus? Balss bija pasmalka un žēlabaina, dīvains baiļu un augstprātības sajaukums.

-   Par kādiem gājieniem jūs runājat?

-   Par tiem pirmajā lappusē, apakšā. To mazo sludinājumu.

Rīgals aizrautīgi paliecās uz priekšu. Beidzot veiksme! Nu tikai jādara tā, lai tas tips runā pēc iespējas ilgāk.

Cerēdams, ka paša balss izklausās gana laipna, Rīgals turpināja: Nu, patiesībā pa telefonu es par to nevaru runāt. Taču pazīstu vienu otru, kas partijai seko, un viņi nebūt nedomā, ka gājieni būtu dumji. Cilvēki man ir teikuši, ka partija esot tieši tāda kā grāmatā.

-     Kādā grāmatā? Doktora Sesa grāmatā? zvanītājs noprasīja. Paklau, es nezinu, vai kādam tā partija ir svarīga un cik lielā mērā, bet, ja spēlējat jūs, tad zaudēsiet kā likts.

-                    Nu, kādam tā droši vien ir svarīga, Rīgals rāmi atteica.

-    Bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka partija ir zaudēta? Un kāpēc domājat, ka tai ir kāds sakars ar policijas pārvaldi?

Dievs lai svētī Bērtonu par to, ka viņš paspēja mani brīdināt, Rīgals nodomāja, bīdamies vaicāt pēc zvanītāja vārda, lai viņu neaizbaidītu.

-Es zinu, kā jāspēlē šahs, un katru dienu lasu “Times’ Uzdūros partijai un, saprotams, sāku sekot līdzi. Tad ieraudzīju rakstu šīsdienas “News” par tiem trim cilvēkiem, kas noslepkavoti… nu zināt, tās “monogrammu slepkavības”… un tad es atskārtu. Sameklēju to veco rakstu… es glabāju vecās avīzes… par mācītāju, ko nogalināja, un tad pārlasīju, kur trīs līķi tika atrasti. Un, kad apskatīju pilsētas karti, tur skaidri un gaiši redzams, ka kvartāli no Sešdesmit septītās līdz Septiņdesmit piektajai veido šaha galdiņa malas. Līķi tika atstāti vietās, kas atbilst pirmajiem trim gājieniem Ruja atklātnē sāk baltie. Un tā bija tā pati partija, kas “Times”.

-    Ak Dievs, vai tiešām? Rīgals izsaucās. Mums tas pat prātā nebija nācis!

-   Kājūs to varējāt neredzēt! Taisni acu priekšā! Izklausījās, ka zvanītājs ir apjucis un aizvainots, it kā dzirdētu kādu apgalvojam, ka ir pārsteigts, vai tiešām divi un divi ir četri.

Durvīs parādījās Džeina Koula. Viņas sejā rotājās plats smaids. Džeina pamāja un paslēja uz augšu abus īkšķus. Rīgals arī uzsmaidīja viņai.

-   Man šķiet, ka es, ar jums runādams, velti tērēju laiku, zvanītājs teica.

-    Ko jūs, ser, nepavisam! Es tiešām gribētu par to šaha partiju uzzināt ko vairāk. Un, ņemot vērā jūsu plašās zināšanas šajā jomā, iespējams, ka jūs varētu būt noderīgs slepkavību izmeklēšanā. Vai jūs būtu ar mieru mums palīdzēt?

-Negribu tur jaukties, nekavējoties atteica zvanītājs. Viņa balsī ieskanējās bažas. Slepkavības mani neinteresē. Mani uztrauc vienīgi šahs. Jajūs tiešām spēlējat ar melnajiem, tad esat īsts ņerga, un drīz vien jums būs vāks kā likts. Paklau, man jāiet. Piezvanīšu vēlāk. Varbūt.

-   Bet ser! Rīgals ieteicās, taču klausule jau bija nolikta.

Rīgals lēnām nolika arī savējo. Nelikās vis, ka zvanītājs

būtu grasījies atzīties slepkavībās. Nez kāpēc Rīgals sliecās viņam ticēt lips vienkārši aizrāvies ar šahu un sazin kā apjēdzis, kas notiek. Ja vien to nav noorganizējis tas draņķis Fērgusons. Rīgals vēlreiz visu pārdomāja. Vai viņš bija pateicis kaut ko par daudz? Nē. Viņš bija runājis ļoti piesardzīgi. Turklāt vajadzības gadījumā varēja aizbildināties, ka zvanītājs bija jānotur pie telefona pēc iespējas ilgāk. Ne ar vārdu Rīgals nebija licis manīt, ka šaha partiju ar maniaku spēlē policijas pārvalde.

Un ja nu zvanīja no “News” redakcijas? Tiklīdz Rīgals to iedomājās, viņam uz pieres izsprāga auksti sviedri.

-    Nu? Rīgals uzsauca Džeinai.

-    Vēl nav zināms. Kuru katru brīdi speci piezvanīs.

Rīgals aizvēra acis un nodevās klusai lūgšanai. Ak,

Dievs, lūdzu, dari tā, lai tas nebūtu Džeks Fērgusons. Kaut tas nebūtu maniakālais šahists. Lūdzu, mīļais Dievs, lūdzu!

Džeinai aiz muguras parādījās kāds jauneklis bez žaketes, un Rīgals pamāja, lai abi nāk iekšā kabinetā. Puisim bija gari mati un mugurā puķains sporta krekls. Pirms gadiem desmit tas būtu nozīmējis, ka šis cilvēks noteikti nav policists. Tagad tas nenozīmēja itin neko.

-      Fiksēts, puisis līksmi paziņoja. Tomēr policists, Rīgals nosprieda. Zvanīja no Bruklinas, un turienes policisti jau devās meklēt.

-    Paldies! Turiet mūs lietas kursā! Rīgals sacīja.

Jauneklis pamājis izgāja, un Rīgals pievērsās Džeinai.

-Vai jums ir kāda cigarete?

-   Es izskatos pēc smēķētājas?

-    To es nemaz neprasu. Vai kāds smēķis ir?

-Jā.

-    Man vienu vajag, Rīgals sacīja.

Džeina likās satrūkusies, aizgāja un atgriezās, kā šķita, vai pēc veselas mūžības. Ar cigareti un šķiltavām.

-    Es domāju, ka jūs nesmēķējat, viņa noteica.

-    Četrus gadus ne. Bet šodiena, liekas, ir kā radīta tam, lai atsāktu.

Viņš aizdedzināja cigareti, tūliņ aizrijās ar dūmiem un sāka klepot.

-    Paklau, tie var novest kapā, Džeina aizrādīja.

-    Nesen jūs man stāstījāt, tā esot kafija, kas varot novest kapā, atguvis elpu, atgādināja Rīgals.

-Nūjā, tā jau ir. Saēd kuņģi. Izēd caurumus. Tik lielus kā panna.

-    Labi. Tad sadabūjiet man tasi kafijas, un es te tupēšu elsdams pūzdams, kamēr beigās nošaušos.

Džeina atgriezās ar kafiju, un reizē ar viņu ienāca policists puķotajā kreklā.

-   Telefona automāts Bruklinā, puisis ziņoja. *Patruļnieki nevienu nav atraduši. Viņš pasniedza Rīgalam papīra lapu ar Bruklinas adresi.

-   Labs ir, Rīgals atteica, juzdamies vīlies. Pastrādāts godam.

-    Paldies, inspektor! puisis atteica tā, ka varēja manīt viņš vienmēr strādā godam.

Kad policists bija projām, Rīgals vaicāja Džeinai: Vai Tonijs te kaut kur ir?

-     Nē. Blandās pa dzīvojamiem kvartāliem. Joprojām meklē Estrelitu. Droši vien pēc kāda laiciņa uzradīsies.

-   Nu pie velna! Rīgals nosodījās. Tas saucas vadīt brigādi, bet nav nevienas dzīvas dvēseles.

-    Ja jums gadījumā paslīdējis garām, inspektor, dzīva dvēsele esmu es, Džeina moži atsaucās.

Rīgals brīdi šaubījās, tad ātri noteica: Lai notiek! Mums ir šis tas darāms, vai nāksiet līdzi?

-    Bet protams! Apcirtusies Džeina izmetās laukā no kabineta, bet Rīgals, uzgriezis Džo Bērtona numuru, īsos vārdos pārstāstīja telefona sarunu.

-   Man nez kāpēc liekas, ka tam tipam ar visu nav nekāda sakara. Ka viņš vienkārši ir traks uz šahu, tomēr tūliņ to pārbaudīsim. Pat ja viņš ir tīrs, es gribu viņu atrast un paņemt pie dziesmas. Nemaz nekāroju, lai viņš sāk stāstīt par to, kas notiek.

-    Es braukšu līdzi, Bērtons apņēmīgi noteica.

-    Viens pats vai ar savējiem?

-    Paņemšu pāris puišu.

-Jauki! Vispirms atnāciet pie manis! Sarunu es ierakstīju, tā ka to varēs noklausīties, lai visi zina, kā viņš runā. Starp citu, nekādu formastērpu!

-   It kā es ne/inātu, Bērtons atcirta. Es ar tādām lietām nodarbojos jau tad, kad tu koledžā specializējies puķu kompozīciju kārtošanā.

-    Pamatskolā, Rīgals laipni pārlaboja. Tu par mani esi nevis divdesmit, bet četrdesmit gadus vecāks, Džo. Patiesībā esmu dzirdējis runājam, ka tev jau sen laiks iet pensijā. Tiekamies pēc pāris minūtēm.

Ārkārtīgi apmierināts, Rīgals nolika klausuli, pirms to bija paspējis izdarīt Bērtons. Tik labi bija uz brīdi atlaisties krēslā un atslābināties, iemalkot kafiju un apzināties, ka paredzams īsts darbiņš. Ievilcis vēl vienu dūmu, Rīgals atkal sāka klepot un skatījās apkārt, kur varētu izmest cigareti.

Aiz durvīm atskanēja Džeinas sauciens: Smēķēšana ir kaitīga veselībai!

17

Divas mašīnas abas bez pazīšanās zīmēm iegriezās Bruklinas M avēnijā un lēni brauca lejup pa ielu. Pasažieri vērīgi pētīja mazumtirdzniecības veikaliņu rindu. Telefona automāts atradās kvartāla galā, līdzās degvielas uzpildes stacijai. Turpat netālu sameklējuši vietu abām mašīnām, pasažieri izkāpa un sadalījās četrās grupiņās, katrā pa diviem.

Vienā pārī bija Pols Rīgals ar Džeinu Koulu, un abi devās prom pa trotuāru. Viņiem cieši aiz muguras gāja Džo Bērtons ar vienu no savējiem. Viņi iegriezās visos veikalos pēc kārtas uz iztaujāja pārdevējus. Otras divas grupiņas pārbaudīja ielas otru pusi.

Operācija ilga vairākas stundas un aptvēra divus kvartālus abas ielas puses abos virzienos no uzpildes stacijas taču nekādu rezultātu nebija. Neatradās neviens, kurš būtu manījis kādu izmantojam netālo telefonu, kurš būtu gribējis zvanīt no veikala vai arī būtu runājis tādā nervozā tonī kā Rīgala sarunu biedrs.

Kad visi pēdīgi atkal sapulcējās degvielas stacijā, Bērtons sazin kāpēc savai grupai lika iet atpakaļ uz mašīnu, bet Rīgai am vēlēja paiet maliņā.

-    Nu, ko teiksi, Rīgai?

-   Man liekas, vajadzētu šo telefonu uzmanīt. Kādu brīdi. Ja nu viņš no šejienes mēdz zvanīt regulāri? Ja vēlreiz izdzirdēsim vina balsi, varbūt izdodas noskaidrot, kas viņš tāds.

J 77 ->

Bērtons pamāja. Tas skaidrs pats par sevi. Vēl kas?

-Varbūt ir vērts iegriezties vietējā iecirkni un pazondēt, vai kāds nepazīst to balsi. Mums nevienam nav nekas jāstāsta, kas un kāpēc.

-   Piekrītu, Bērtons teica. Astoņdesmit astotajā kapteinis ir Frenks Raconi, un viņš man ir sens draugs. Atpakaļceļā varam to izdarīt. Vēl kas?

»

Rīgalam atausa atmiņā jaunības dienas, kad koledžas fizikas pasniedzējs mēdza viņu eksaminēt, likdams pārskaitīt visus laboratorijas eksperimenta etapus.

-   Nu, trener, viņš sausi iesāka, vēl es varu iedomāties tikai vienu pielikt te kameru. Un furgonu otrpus ielas. Ja varam to atļauties, ierīkosim uz pāris dienām te novērošanu.

Bērtons atkal pamāja. Man ari tā liekas, viņš negribīgi piekrita. Varbūt neesmu tevi pietiekami novērtējis, Rīgai. Beigu beigās tu kaut ko sajēdz par policijas darbu. Daudz ne, bet drusku jā. Labi, braucam uz iecirkni! Zini, izklausījās, ka tas tips ir gados jauns. Varbūt viņš mācās koledžā. Varbūt ir vērts paķemmēt vietējās skolas.

-    Diez vai, Rīgals atteica. Bet var pamēģināt. Varbūt viņš vienkārši brauca te garām . Nenāktu par ļaunu pārbaudīt tos, kas šorīt te bijuši servisā. Un tāpat paskatīties benzīna kredītkaršu čekus.

Nu Bērtons lūkojās uz viņu kā uz nabaga tārpu, kas tikko izlīdis no akmens apakšas.

-    Mani puiši to jau ir izdarījuši, milzīgi apmierināts, viņš pasludināja.

-   Neliksim viņiem gaidīt, Rīgals noburkšķēja. Iesim!

Astoņdesmit astotajā iecirknī kapteinim Frenkam Raconi

nekas netika stāstīts, un viņš arī neko nejautāja. Vienkārši piekrita atskaņot izrediģēto ierakstu saviem puišiem visiem pēc kārtas.

-   Un pielūko, Frenk, lai pāris dienu ap telefona automātu nerēgotos tavas mašīnas un vīri formās, Bērtons sacīja tonī, kas vecajam draugam nepakļaušanās gadījumā solīja pamatīgas nepatikšanas. Mēs to kropli negribam aizbaidīt.

-    Es zinu, kā jādara, Raconi aizvainots atteica. Pēdējos pāris gados mani narkotiku puiši to automātu ir ņēmuši uz grauda trīsreizes.

Bērtons brauca atpakaļ uz pārvaldi kopā ar Rīgalu un Koulu, bez liekām runām okupējis priekšējo sēdekli.

-   Es braukšu aizmugurē, inspektor, Džema Koula laipni sacīja, kad Bērtons jau bija iesēdies priekšā. Labi? Bērtons uzmeta viņai apjukuma pilnu skatienu, un Rīgals apspieda smaidiņu.

Rīgalu un Džeinu jau nepacietīgi gaidīja Tonijs Bolda, tiesādams sprīdi biezu sviestmaizi ar cāli un kā viesulis šķirstīdams sacīkšu avīzi. Viņš pārdzīvoja, ka palaidis garām operāciju. Vai tad nevarējāt mani sadabūt ar rāciju? viņš pārmeta Rīgalam. Es būtu klāt kā nagla.

-   Nebija vajadzības, Tonij. Tik un tā velti nosists laiks. Tu labāk turpini darbu pie Pīta lietas. Man tā ir svarīgāka nekā visi nolāpītie pasaules Monogrammu Slepkavas kopā.

-    Nekā jauna nav. Galīgi nekā. Zināms vienīgi tas, ka Pīts tur staigājis apkārt, runājis ar cilvēkiem, meklējis, vai kvartālā nav uzradušies jauniņie. Acīmredzot bijis tā, ka viņš uzdūries Hektoram un viņa dāmītei, tai Estrelitai, sadabūjis no viņiem informāciju un vadījies no tās. Panamieši, ja tie bija viņi, padzirdējuši par to, piebeiguši Pītu, novākuši Hektoru un drošības dēļ vēl arī skuķi un aizlaidušies atpakaļ uz savu kanālu. Viņš paraustīja plecus. Vismaz tā viss kaut cik sienas kopā.

-Turpini meklēt! Rīgals pavēlēja. Man gan neliekas, ka tas, kurš atkūlies uz pilsētu tirgoties ar narkotikām, tā vienkārši brauks prom, ne velna neiztirgojis. Par tiem panamiešiem joprojām baumo. Ja tādi ir, viņi parādīsies ielās. Tiklīdz sadomās kaut ko pasākt. Un es gribu viņus godam sagaidīt.

-   Visi dara, ko var. Pretnarkotiku brigāde raujas melnās miesās. Viens otrs no viņiem bija Pīta draugs, turklāt inspektors Franko nav draugos ar Džo Bērtonu. Viņš labprāt piedzīvotu, ka paša puiši noslauka Bērtonam degunu.

-    Velns parāvis, mēs taču neuzvedamies kā policisti. Drīzāk jau kā dunduki no Tuvajiem Austrumiem katrs to vien lūko, kā iegrūst otram nazi ribās. Vai tad nevaram vienkārši darīt katrs savu darbu un sadzīvot?

-Nevaram, Pol. Mēs visi esam tikai cilvēki un tāpēc samaitāti, Bolda aizrādīja. Tas ir normāli. Neviens sevi neuzskata par svēto. Mēs esam tikai policisti. Savu sievu es pārstāju dauzīt tikai tāpēc, ka viņa no manis aizgāja. Vai tāpēc es esmu slikts cilvēks, ko?

-    Pajautā Filam Donahjū! Rīgals atteica. Viņš uzklausa visādus jocīgus tipus.

-   Darīšu to šodien pat. Tiklīdz būšu aprunājies ar vienu cilvēku par zirgu. Pavicinājis sarullēto sacīkšu avīzi, Bolda izgāja pa durvīm.

Uz Rīgala galda gulēja zīmīte, ka jāpiezvana Patrīcijai uz darbu. Viņš tā arī izdarīja. Patrīcija sacīja, ka kopā ar Pītu būšot kompleksā un strādāšot ilgi, jo jāuzraugot krāsotāji.

-    Nezinu, kad būšu mājās. Tie stulbeņi taču ņems un visur piepilinās krāsu, ja es nestāvēšu viņiem aiz muguras.

Viņiem nav nekādas vainas, ar tevi gan ir sliktāk, Rīgals nodomāja, tomēr atbildēja mīlīgi: Izpriecājies labi! Gan jau redzēsimies.

-    Čau!

Viņš nevarēja ciest cilvēkus, kas saka “čau!”.

Tad Rīgals piezvanīja leitnantam Nīdemam uz ostas brigādi un pateica gājienu, kuru slepkava bija pavēstījis pa telefonu.

-    Bandinieks a četri, viņš teica.

-   Tājau es domāju. Sēžu kabinetā un visu dienu to vien daru kā ņemos ar to partiju. Ja man būtu jāspēlē, es laikam ietu pats ar savu bandinieku a pieci. Tas draud ar vēl viena bandinieka zaudēšanu, tomēr varbūt viņu maķenīt piebremzētu.

-     Necik iepriecinoši neizklausās, Rīgals noteica, pierakstīdams ieteikto gājienu.

-Tājau arī ir.

Viņš stāvēja pie skapja un aplūkoja sevi spogulī no galvas līdz kājām. Vērdamies savā atspulgā, ierunājās vienmuļā, garlaikotā balsī.

-    Partija kļūst garlaicīga, viņš novilka. Es taču viņu brīdināju. Es teicu, kas notiks, ja partija kļūs garlaicīga.

Mugurā viņam bija raibs kovboju krekls ar neaizpogātu apkaklīti. Atpogājis vēl vienu pogu, viņš atklāja skatienam krūtis.

-   Labi. Tad šovakar dāmu?

Viņš papurināja galvu. Dāmai vēl nebija pienācis laiks.

-    Šovakar kaut ko sīkāku. Varbūt vēl kādu bandinieku.

Viņš atpogāja vēl vienu podziņu.

-   Jāpaņem maģītis. Paklausīsimies, kā viņš kliegs.

Tiklīdz Rīgals izslēdza kabinetā gaismu, atkal iezvanījās telefons. Zvanīja caur centrāli. Koula jau bija aizgājusi mājās. Brīdi apdomājies, viņš smagi nopūtās un pacēla klausuli.

-    Pols Rīgals klausās.

-    Kāds būs jūsu nākamais gājiens un kāpēc? noprasīja tā pati pasmalkā, bažīgā balstiņa, kuru Rīgals j au todien bija dzirdējis. Viņa sirds sāka neprātīgi dauzīties.

-     Vēl īsti nezinu. Neesmu vēl apdomājis, bet viņš ar bandinieku aizgāja uz a četri. Es laikam ar savu bandinieku iešu pretī.

-     Nekādā gadījumā! klausulē atskanēja spiedziens. -Tas tik būtu stulbums! Un vēlreiz stulbums!

Pola Rīgala domas joņoja kā ātrvilciens. Vai iespējams kādam paziņot, lai izseko, no kurienes zvana? Varbūt vajadzētu pajautāt, kā to cilvēku sauc, riskējot viņu no jauna aizbaidīt? Vai viņš atkal zvana no Bmklinas? Un, ja no turienes, vai Bērtona vīri telefona būdu jau novēro? Jautājumu bija vesela gūzma, bet atbildes nevienas, tā ka viņš vienkārši turpināja runāt: Manuprāt, tas izriet no visiem priekšrakstiem.

-     Ko jūs jēdzat no priekšrakstiem? Vienu bandinieku jau esat zaudējis un tagad atdosiet vēl vienu? Izvāciet no centra zirgu un pamēģiniet iet virsū!

-Jūs tā domājat? Manuprāt, tas neizklausās īsti pareizi, Rīgals vilka sarunu garumā. Man rādās, ka es varu viņu apturēt.

-                     Ar vēderu pret durkļiem, ko? zvanītājs noprasīja.

-    Jums vajag… ko? Nē, pagaidiet vienu minūti… es zvanu… sameklēt citu telefonu… jums jāpagaida, kamēr…

Bija dzirdams apslāpēts troksnis, tad, likās, runātājs izlaida no rokām klausuli. Rīgals gaidīja. Nu jau ar smaidu uz lūpām. Pēdīgi kāds nīgri ievaicājās: Kas runā?

-   Inspektors Rīgals no policijas pārvaldes, viņš atsaucās.

-   Šeit detektīvs Ņūmaiers no Ziemeļu slepkavību izmeklēšanas brigādes. Mēs viņu esam saņēmuši ciet. Tiklīdz būs klāt iecirkņa mašīna, aizsūtīsim to tipu piejums.

-Vai tad nevarat atvest viņu paši? Tur jūs vairs nebūsiet vajadzīgi.

-    Mums nepieciešama inspektora Bērtona pavēle, ser. Viņš lika mums te stāvēt un novērot, mēs stāvam un novērojam.

-    Nu labi. Krietni strādāts, Ņūmaier! Man ne prātā nenāca, ka viņš piezvanīs jau šodien. Tas tikai kārtējo reizi pierāda, ka cilvēka daba ir neizzināma.

-   Noteikti, inspektor! Lai nu kā, viņš izskatās nekaitīgs. Līdzi nebija nekā.

-   Vai viņa vārds zināms?

-    Autovadītāja apliecībā rakstīts, ka viņš ir Viljams F. Ebots, divdesmit sešus gadus vecs. Saka, braucot ar furgonu un vedot puķes tepat vienam puķu veikalam.

-    Vai jūs viņu sūtīsiet uz Džo kabinetu?

-   Protams! detektīvs pārsteigts atteica.

-   Vēlreiz paldies! Ja kādreiz saskriesimies pie Gelveja, esmu parādā glāzīti.

-   Turēšu jūs pie vārda, inspektor. Pagaidām uz redzēšanos!

Rīgals nolika klausuli un labpatikā saberzēja rokas. Beidzot!

Vārgi raustīdamies divu būdīgu policistu rokās, Viljams Ebots tika iestumts pratināšanas istabā. Jauneklis bija gara auguma, stūrains, ģērbies džinsos un pašaurā žaketītē. Palsie mati mazliet sprogojās, un viena šķipsna nepārtraukti krita uz acīm, to puisis ar delnas virspusi pūlējās atglaust atpakaļ.

Rīgals ar Bērtonu viņu jau gaidīja, telpā atradās arī stenogrāfists un divi detektīvi no Bērtona brigādes. Abi formās tērptie patruļnieki iesēdināja Ebotu istabas kaktā novietotajā polsterētajā krēslā.

-    Vai viņš ir informēts par savām tiesībām? Bērtons veicīgi noprasīja.

-    Tieši tā, ser, viens no uniformētajiem ziņoja un tad izgāja.

-   Mister Ebot, vai jums ir zināms, ka varat atteikties ar mums runāt, kamēr klāt nav jūsu advokāta?

-Man nekāda advokāta nav. Kam man tāds vajadzīgs!

Rīgala sirds sāka sisties vēl divtik ātri. Balss bija tā pati, ko viņš todien klausulē bija dzirdējis jau divas reizes.

-Iespējams, ka tagad būs vajadzīgs, jo esat iejaukts slepkavības izmeklēšanā, Bērtons rimti paziņoja jauneklim.

-    Vai es esmu arestēts?

-    Nē. Atvedām jūs šurp tikai tādēļ, lai nopratinātu. Patiesībā mums būtu tiesības jūs apsūdzēt par pretošanos varas iestādēm, taču ceru, ka pēc tā nebūs nekādas vajadzības. Gribam uzzināt tikai to, kāpēc jūs zvanījāt man un inspektoram Rīgalam par tā dēvētajām “monogrammu slepkavībām”.

-    Ne par kādām slepkavībām man nekas nav zināms, jauneklis protestēja. Man liekas, to es tam ņergām Rīgalam pateicu skaidri un gaiši. Es šo to par šahu sajēdzu, bet viņš, vai zināt, spēlē kā tāds mūlāps. Tagad es nožēloju, ka vispār tur jaucos iekšā. Pasakiet viņam, lai iet galīgi ratā ar visu savu stulbo partiju.

Bērtons apslāpēja smiekliņu, iekrekšķinādamies kabatlakatā. Rīgals jauneklim krēslā veltīja negantu skatienu.

-Tagad mums ir zināms jūsu vārds, mister Ebot. Vadītāja apliecībā minēta jūsu adrese. Vai jūs tur arī dzīvojat? Bērtons taujāja tālāk.

-Tieši tā.

-    Un kur esat dzimis?

-    Tepat Ņujorkā. Redhukā. Tas ir Bruklinā.

Kamēr Bērtons rāmā garā turpināja pratināšanu, Rīgals apsēdās otrā kaktā. Večuks viņu pārsteidza. Rīgalam bija licies pats par sevi saprotams, ka Bērtons ārdīsies un kliegs uz aizturēto vēl skaļāk nekā uz paša apakšniekiem, ka informāciju spiedis laukā kā sulu no citrona, taču Bērtons izturējās mierīgi, saglabāja aukstasinību, pratināšanu veica metodiski un pieklājīgi uzklausīja Ebotu, gaidīdams, kad tas saminstināsies.

-     Vai jums nebūtu iebildumu, mister Ebot, ja es sauktu jūs par Bilu? Bērtons ievaicājās.

-    Jūs man sitīsiet, jā? kalsnais puisis samirkšķināja

acis.

-   Neviens jūs nesitīs, mister Ebot!

Ebots samiedzās un, kā likās, apsvēra Bērtona vārdus. Pēdīgi pamāja. Mani saukā visādi, taču tas man diez ko nepatīk. Sauciet mani par Viljamu!

Visādi? Bilijs Ebots. Atklāsme nāca kā zibens spēriens. Rīgals pameta acis uz Bērtonu, taču tam šis vārds acīmredzot neko neizteica.

Bilijs Ebots. Jau divpadsmit gadu vecumā viņš bija kļuvis par Savienoto Valstu šaha čempionu junioru grupā un izmests no skolas. Trīspadsmit gadu vecumā bija starptautiskais lielmeistars-jaunākais no visiem, kas jebkad tādu titulu bija izpelnījušies. Septiņdesmito gadu beigās un astoņdesmito gadu sākumā presē par viņu rakstīja kā par iespējamo visu laiku dižāko šaha korifeju, kam atliek tikai nokārtot formalitātes, lai bez pūlēm iegūtu pasaules čempiona goda nosaukumu.

Astoņdesmito gadu sākumā Ebots piedalījās daudzos starptautiskos turnīros, visus pretiniekus savā ceļā pašķirdams kā krūmus. Un tad nozuda. Deviņpadsmit gadus vecais jauneklis kādā jaukā dienā devās uz turnīru un mājās neatgriezās. Viņa tēvs, pensionēts bankas ierēdnis, bija atteicies sniegt par dēlu kādu informāciju, izsacījies tikai, ka tas “strādāpie nākamajām uzvarām”.

Pāris mēnešu prese alkatīgi medīja jebkādas ziņas šajā sakarā, bet tad, neko jaunu neatradusi, likās mierā, un Ebots tika nolemts aizmirstībai. Reizi trijos četros gados viens otrs safabricēja kādu rakstu par Ebotu, taču neviens acīmredzot par viņu neko konkrētu nezināja, un klīda baumas, ka korifejs, iespējams, savu karjeru beidzis psihiatriskajā klīnikā.

Rīgalam atausa atmiņā kāds slavens Ebota fotoattēls, kas savulaik apceļoja visas avīzes. Ļoti jauniņš, toreiz gadus divpadsmit vecs, Ebots līdzinājās eņģelim ar ezītī apgrieztiem matiem, un bildē viņš pāri šaha galdiņam vērās uz pretinieku, kam mats jau bija zobu galā. Ebota sejā rotājās smaids, kas darīja viņu līdzīgu algotam slepkavam.

Velns parāvis, kā gan Rīgals uzreiz neatcerējās viņa vārdu! Leitnants Nīdems taču tikai vakar bija pieminējis, ka partiju varot glābt tikai tāds kā Bilijs Ebots!

Un nu Ebots sēdēja viņa priekšā kā dzīvs un bija, kā izrādās, puķu veikala šoferis, kas sazin kā iekūlies slepkavību izmeklēšanas brigādes pratināšanas istabā. Vienkārši neiedomājama sagadīšanās.

Bērtons pamazām vedināja Ebotu cauri viņa dzīvesstāstam, taču puisis klāstīja tikai to, ka jaunībā daudz spēlējis šahu, bet tad šo nodarbi pametis un nolēmis aizbraukt no Ņujorkas un apskatīties, kāda dzīve ir patiesībā. Esot devies uz Floridu, strādājis daždažādus darbus, vienu gadu braukājis uz kuģīša garneļu zvejā. Pirms diviem gadiem pārbraucis atpakaļ un apmeklējot Svētā Jāņa koledžas vakara nodaļu.

Vadādams puķes Bruklinas veikaliņam, viņš nopelnot pietiekoši un darbs mācības netraucējot, tā Ebots nopietni teica Bērtonam.

Viņš vēl neesot izšķīries, kādā jomā specializēties, taču sliecoties nosvērties par labu astronomijai, kaut gan tēvs gribot, lai viņš mācoties par grāmatvedi. Man ir viegla galva uz rēķiniem, Ebots skaidroja. Grāmatvedis var dzīvot cepuri kuldams. Saprotat? Bet astronomija būtu interesantāka. Kā jums liekas, inspektor Bērton?

Bērtons atbildēja, ka, viņaprāt, Ebotam būšot labas sekmesjebkurā gadījumā. Tad viņš ielūkojās bloknotā. Inspektoram Rīgalam jūs teicāt, ka ievērojāt “Times” ievietotos sludinājumus un šaha partiju attiecinājāt uz “monogrammu slepkavībām”. Tā bija?

-   To taču nevarēja neredzēt, Ebots aizskarts atbildēja.

-   Tas ir, ja man nebūtu gadījies ievērot “Daily News” rakstu, kurā bija teikts, ka tie burti varētu apzīmēt bandinieku, zirdziņu un laidni, tad, saprotams, man tas varbūt neiešautos prātā. Parasti es tos slepkavnieku gabalus nelasu. Ko tikai visu avīzēs neraksta! Lielākoties jau tam nevar ticēt. Visas avīzes galu galā pieder saujiņai cilvēku, kas negrib neko citu kā aizmālēt lasītājiem acis. Lai viņi nezinātu, kas notiek patiesībā, saprotat? Tas pats ar televīzijas studijām. Kas tad to nezina! Atzvēlies krēslā, Ebots sakrustoja rokas uz kaulainajām krūtīm un viszinīgi pamāja.

-Tātad jūs zvanījāt man un inspektoram Rīgalam tādēļ, lai sniegtu mums kādu palīdzību?

Ebots saviebās. Kaut es jums vispār nebūtu zvanījis! viņš nosūkstījās. Savu mūžu neesmu bijis arestēts, saprotat? Man nu itin nemaz nepatīk piedzīvot, ka mani velk šurp un pratina piespiedu kārtā. Visām tām slepkavībām es uzspļauju. Par tām es nezinu galīgi neko, vienīgi to, kas man iekrita acīs avīzēs vai televīzijas ziņās, un es neticu ne vieniem, ne otriem. Visi žurnālisti melo kā suņi, saprotat? Par to viņiem maksā.

Bet tas, kas mani ieinteresēja, bija šaha partija, tā ka man sagribējās izdarīt kādu labu darbu un drusciņ jums palīdzēt. Un ko es par to dabūju? Cauri! Nekad vairs.

Bērtons apvaicājās, vai Ebots varētu pateikt, kur atradies naktīs, kad izdarītas trīs “monogrammu slepkavības”. Par pirmo viņš īsti skaidri nezināja teikt, bet abās pārējās dienās attiecīgajā laikā bijis skolā. Vakarā, kad tika noslepkavots motociklists, viņš no skolas devies taisnā ceļā uz mājām, bet tovakar, kad pāragrā nāvē gāja bojā mācītājs Kīns, pēc stundām kopā ar dažiem biedriem bijis picērijā. Viņš nosauca klasesbiedru vārdus, un Bērtons pamāja vienam no detektīviem, kurš tūliņ nemanot izgāja, lai sniegtās ziņas pārbaudītu.

Bērtons likās mazliet vīlies. Es sāku domāt, ka jūs runājat patiesību. Cerēju, ka meklējamais slepkava esat jūs, taču, ja jūsu stāsts apstiprināsies, izskatās, ka esat tīrs.

-   Bet kā gan citādi! Ebots pārsteigts izsaucās. Kāpēc man būtu jāstaigā apkārt un jānogalina cilvēki!

-    Jūs nekad neesat ne uz vienu saniknojies tā, ka būtu gatavs viņu nogalināt?

-    Protams, ne! Un, ja ari būtu, pie nažajau nu neķertos. Tas ir stulbi. Var taču sadabūt šaujamo vai vēl kaut ko. Kā var otram miesās iegrūst nazi! Tad jau jābūt galīgi jukušam, saprotat?

-Diemžēl šajā pasaulē ir milzum daudz jukušo, Viljam… un jo sevišķi pie mums, Ņujorkā.

-Nav divu domu! Un lielākā daļa sēž pie stūres. Paklau! Vai jums nav iešāvies prātā, ka cilvēkam vispirms vajadzētu aiziet pie psihiatra un tikai tad meklēt šofera tiesības? Jo īpaši taksistiem. Tie nu ir galīgi dulli! Pārbraukt pāri vai paskatīties jums virsū tas šiem viens pīpis. Nūjā, tur jau ir tā nelaime. Virsū viņi nemaz neskatās. Tikai dod uz priekšu un brauc tā, it kā tevis nemaz nebūtu. Vai tad tādiem likumu nav?

-    Nē, kāpēc nav, ir gan.

-Tad kāpēc jūs nesaucat pie atbildības viņus, bet grābjat pie rīkles mani tikai tāpēc, ka es tā drusciņ piezvanu pa telefonu? Es neko nogrēkojies neesmu. Kāpēc mani? Vai jūs esat krievs?

Bērtons pārsteigts saslējās. Nē, amerikānis. Kāpēc jūs tā vaicājat?

-   Tāpēc, ka pie visa vainīgi viņi, saprotat? Pie narkotikām, pie tabakas tirdzniecības, avīzēm, pie tā, ka takši brauc kā traki, un pie kā visa vēl ne. Puse taksistu dzīvo Braitonbīčā, saprotat? Sabraukuši šuip no Krievijas, visi mafijā un uz karstām pēdām liekas pie taksometra stūres. Kā tādi maniaki. Lai radītu papildu grūtības, saprotat? Tas iekļaujas scenārijā.

Bērtons izskatījās arvien vairāk garlaikots.

-Jūs daudz spēlējat šahu, Viljam, tāpēc es…

Jauneklis viņu pārtrauca. Es vairs šahu nespēlēju, viņš stingri noteica. Ar to es vairs nenodarbojos, saprotat? Ar to ir cauri. Varu atrast sev daudz labāku nodarbošanos un ne vienu vien. Pie velna ar to šahu!

Pārsteigumā sablisinājis acis, Bērtons apsvēra viņa vārdus un no žaketes iekškabatas izvilka cigāru.

-                     Nekādas pīpēšanas! Ebots nekavējoties pieprasīja.

-   Jo sevišķi, ja tie ir cigāri. Nikotīns nāvējošo vielu sarakstā ieņem pirmo vietu pasaulē, saprotat? Pat cigarešu dūmi var izraisīt vēzi nesmēķētājam, un cigāri vispār ved taisnā ceļā uz kapu. Jums nav tiesību apdraudēt manu dzīvību, pūšot virsū dūmus.

Rīgals apslāpēti ieķiķinājās, tādējādi izpelnīdamies nīgru Bērtona skatienu. Tad Bērtons tuipināja: Jūs, Viljam, sacījāt, ka avīzes partijā melnie nespēlē diez cik labi?

-    Nē, tā vis es nesacīju. Es sacīju, ka melnie ir vienkārši smieklīgi. Es pazīstu vienu otru piecgadīgu bērnu, kas spēlē labāk.

Izmeklēti pieklājīgi Bērtons vērsās pie Rīgala: Inspektor Rīgai, vai jums ir kādi jautājumi mūsu jaunajam draugam?

Ebots uzlēca kājās, iztrūcinādams detektīvu, kas bija nosēdies viņam līdzās un nu metās uz priekšu, lai atturētu jaunieti no vardarbīgas rīcības.

-   Tad jūs spēlējat ar melnajiem? Ebots izsaucās, blenzdams Rīgalam tieši sejā. Mīļo cilvēk, vai jums prāta nemaz nav? Kā jūs vispār varējāt nolikt ierēdņa eksāmenu! Varu saderēt, ka jūs pamudināja nākt šeit strādāt politiski apsvērumi. Kāds ieteica, jā? Krievijas policijā notiek tieši tā, saprotat? Roka roku mazgā.

Bērtona gaļīgā seja apmierinājumā laistījās. Tavs gājiens, inspektor Rīgai, viņš iemurrājās.

Mūžam viens un tas pats. Ja Larijs Faifers, trīsdesmit gadus ar zirga pajūgu braukādams ap Centrālo parku, kaut ko bija iemācījies, tad tikai to, ka cilvēki ir dīvaini, turklāt paši dīvainākie beigu beigās vienmēr nez kā nonāk līdz viņa ratiem.

Kā šis pats tips, kas viens pats tagad sēdēja aizmugurē. Padomā, nakts tik sutīga kā nekad, bet tips uzvilcis žaketi, uzrāvis apkakli, aptinies ar šalli vai līdz ausīm, uz acīm nogrūdis cepuri un vēl tās saulesbrilles. Pulkstenis rāda desmit vakarā, bet šis uzlicis saulesbrilles.

Un tarkšk.

Muld bez mitas.

Turklāt galīgās muļķības. Par to, ka cilvēki patiesībā neesot nekādi cilvēki, bet tikai spēļu kauliņi. Katrs esot bandinieks.

Larijs Faifers klusībā piekrita -protams! Visi ir bandinieki, tikai tu ne. Tu esi Siāmas karalis.

-    Tāpēc neviens īsti neskumst, ja kāds noliek karoti. Kāpēc gan vajadzētu skumt bandinieka dēļ!

Jā, jā, kā tad! Kā lai no tā trakā tiek vaļā? Un kaut es varētu tikt prom arī no šitā parka. Te trakie spiežas virsū no visām pusēm. Ei, ko viņš tur dara!

Aiz muguras atskanēja dīvains troksnis. Larijs Faifers pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka pasažieris paņēmis rokā mazu magnetofoniņu. No tā atskanēja kliedzieni. Kāds kliedza.

Ko tas nozīmē, velns parāvis?

Tas trakais smaida ?

-    Tas arī bija bandinieks. Tā viņš kliedza tieši pirms nāves. Vai tev nekad nav ienācis prātā, kā pirms nāves kliegsi tu?

Pasažieris pasviedās uz priekšu, pašāva roku zem žaketes un izvilka garu draudīga paskata nazi. Larijs Faifers pamanīja, kā asmens nozibsnī parka ielas vecmodīgās laternas gaismā.

Pirms pasažieris pamanījās apsviest roku ap Faifera rīkli, važonis pasitās sāņus un nolēca no bukas. Pasažieris ratu aizmugurē nu bija pielēcis kājās, turēdams uz važoņa pusi pastieptajā rokā nazi.

Nekad mūžā Larijs Faifers nebija skrējis tik ātri. Viņš joņoja pa braucamo ceļu uz parka ieejas pusi. Skrēja, cik jaudas, un kliedza.

-Palīgā! Policija! Slepkavo! Palīgā,policija! Slepkavo!

Viņš skrēja tā, ka kājas pie zemes nemetās, un tik ilgi, cik vien spēja. Sirds krūtīs kuru katru brīdi draudēja pārplīst.

Taču aiz muguras soļi nebija dzirdami.

Pēdīgi Larijam Faiferam vairs nebija spēka. Vēl joprojām kliegdams, viņš palēnināja gaitu un paskatījās pār plecu atpakaļ. Pasažieris nesekoja. Tālumā uz ceļa stāvēja tikai rati.

Tas trakais vispār nekur nebija manāms. Tas nebūt nenozīmē, ka viņš mani nevajā. Varbūt viņš lavās pa krūmiem.

Larijs Faifers no jauna ņēma kājas pār pleciem.

Un kliedza:

-    Palīgā, policija! Slepkavo!

Taču neviens nedzirdēja, līdz pēc pāris minūtēm viņš bija ticis no parka laukā.

Bet viņš jau bija projām.

18

-    Apsēdies, dēls! Rīgals norīkoja. Cilvēkiem nervi nav no gumijas.

Ebots nomurmināja kaut ko nesadzirdamu, tomēr apsēdās atpakaļ mīkstajā krēslā. Detektīvs, noņēmis rokas no puiša pleciem, atkāpās.

-   Ši šaha partija man ir ļoti svarīga, mister Ebot, Rīgals mierīgi iesāka. Jūs esat pārliecināts, ka tā ir zaudēta?

-    Bet protams! Jūs tak visu salaidāt grīstē! Tagad jums ir tikpat daudz izredžu, cik nosprāgušam kaķim. Ja jūs būtu īsts šahists, tad to sajēgtu.

Rīgals pamanīja, ka Džo Bērtona mutes kaktiņi apvaldītā labpatikā noraustās, taču nelikās par to ne zinis.

-   Izklausās, ka jūs šo to zināt par šahu, Rīgals turpināja.

Ebots palūkojās uz saviem kurpju purngaliem. Mazliet,-viņš atzinās.

Rīgals nogaidīja, līdz Ebots pacēla acis. Vairāk nekā tikai mazliet. Vai nav tiesa… Bilij?

Vārds iedarbojās uz Ebotu kā elektriskās strāvas trieciens. Uzlēcis kājās, viņš iekliedzās: -Man jātiek prom no šejienes!

-   Kāpēc? Rīgals apvaicājās tikpat rāmi, cik rāmi pasniedzās, lai puisi aizturētu.

-   Tāpēc, ka Bilijs Ebots ir miris. Es vairs neesmu Bilijs Ebots. Es esmu Viljams Ebots. Un tā tam jābūt.

Abu skatieni sastapās, un Rīgals apjucis ieraudzījajaunekla acīs nevis dusmas, bet mežonīgas, neizskaidrojamas bai-

Ies, kādas zalgo sagūstīta dzīvnieka redzokļos. Bilijs Ebots baidījās no šaha.

-    Labi, Rīgals teica. Jūs esat Viljams Ebots. Vai simto reizi jauneklis tika iesēdināts atpakaļ krēslā. Uz Ebota pieres vīdēja sviedru lāses, un puisis tās notrausa ar piedurkni. -Tačujums būs man jāizstāsta, kāpēc nomira Bilijs Ebots, Rīgals sacīja.

Skatienu grīdā nodūris, jauneklis ierunājās tik klusi, ka Rīgalam nācās pieliekties tuvāk, lai kaut ko sadzirdētu.

-     Taisni jāsmejas, Ebots sacīja. Saprotat, divi visu laiku lielākie šaha meistari ir bijuši amerikāņi. Pols Mērfijs un Bobijs Fišers abi mēģināja tikt no tā vaļā, saprotat? Mērfijs pārtrauca spēlēt, bet bijajau par vēlu. Viņš nomira jucis. Noslīka vannā. Fišers tāpat pārtrauca. Vienkārši aizgāja no pasaules čempionāta. Runāja, ka zobi viņam bijuši vienos caurumos, jo Fišers baidījies, ka zobārsti plombās var salikt radioraidītājus. Pēdīgi viņš uzradās ar kaut kādu stulbu izstādi un runāja galīgi nesakarīgi.

Beidzot viņš pacēla acis.

-    Vai zināt, kāpēc Bilijs Ebots ir miris? Tāpēc, ka tas viss draudēja arī viņam. Tā vairs nebija nekāda spēle. Piepeši tā jau bija dzīve. Kā narkotikas, saprotat? Šahs ir pat sliktāks par alkoholu vai kokaīnu, vai visu pārējo. Tas vienkārši sāk pār tevi valdīt, un tu nevari tikt vaļā.

-   Jūs būtu varējis kļūt par pasaules čempionu, Rīgals noteica.

-    Un būtu galīgi nojūdzies. Es manīju, ka tas tuvojas, un aizbēgu. Un apglabāju Biliju Ebotu un atkal pārtapu par Viljamu Ebotu.

-    Bet vai tad jūs nekad nedomājat par to… par šahu?

-     Reizumis, Ebots atzinās. Nu labi, bieži Bet es gluži vienkārši vairs nespēlēju. Lasu šaha rubriku “Times” un lasu šaha žurnālus. Un dažreiz kādu stundiņu pamuļķojos, pārdomājot atklātņu variantus. Bet vairs nemēģinu ar to cīnīties, saprotat? Ļaunākais jau ir aiz muguras. Tas man vairs nedraud.

-   Esat pārveidojies?

Ebols apdomāja frāzi, tad pamāja. Nūjā. Pārveidojos. Tagad viņš bijajau tiktāl nomierinājies, ka atļāvās vārgu smaidu.

-   Tomēr vēl joprojām interesējaties?

-    Es interesējos par daudz ko. Tagad, kad ir laiks domāt vēl par ko citu, ne tikai šaha partiju gājieniem. Es, piemēram, lasu. Tagad es daudz lasu.

-    Kurš ir jūsu mīļākais rakstnieks?

Atbilde nāca nekavējoties: Dīns Kuncs.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka raksta par to, kā ārpasaule var sagraut cilvēka psihi. Viņš to saprot.

-    Un lasāt arī šaha rubrikas, Rīgals piebilda.

-    Bet nespēlēju. Kamēr man nav jānosēžas pie galdiņa un jāspēlē, saprotat, ar mani nekas nenotiks.

-    Bilij, jūs…

-    Viljams, Ebots pārlaboja.

-    Labi, Viljam. Jūs spēcīgi kritizējāt to, kā es spēlēju šo partiju “Times”.

-   Kā tad citādi! Jūs spēlējat vienkārši atbaidoši!

-    Zinu. Kopš zēna gadiem esmu izspēlējis labi ja pāris partiju, un arī zēna gados nespēlēju diez cik spoži. Visu laiku pūlos sadabūt kādu, kurš spētu partiju spēlēt manā vietā, tomēr nezin kādu iemeslu dēļ man tas nav izdevies.

-   Nu jau ir par vēlu, Ebots asi piezīmēja. Ja man būtu šaha galdiņš, es jums nodemonstrētu.

-   Man ir, nodārdināja Bērtons. Rlgals pārsteigts pagriezās uz viņa pusi, taču Bērtons bija nodūris galvu, rakņājās galda atvilktnē un no turienes izvilka lētu kartona galdiņu ar plastmasas figūriņām. Vienu mirkli Rīgala sirdī iesila dīvaina līdzjūtība pret veco, sirmo inspektoru. Viņš iedomājās, kā Bērtons vēlā vakara stundā sēž kabinetā, blenzdams ar figūrām un lauciņiem, no kuriem nesaprot itin neko, unpūlas tur atrast slepkavas dvēseles atslēgu. Bezcerības pilnā apziņa bija labi pazīstama arī viņam pašam.

Ebots jau atkal bija piecēlies un piesteidzies pie Bērtona galda. Nomēzis no lētā galdiņa visas figūras, viņš nedabiskā ātrumā tās salika pa vietām. Tad paskatījās uz Rīgalu.

-    Tā, šī ir jūsu pozīcija, jā? Skaidrs? Un jūs teicāt, ka baltie ar bandinieku iet uz a 4.

-   Tieši tā, Rīgals atbildēja.

-     Nu tad tagad viņš dabū visu šito, re? Ebots runāja gandrīz tikpat pārsteidzošā ātrumā, cik aši zibināja rokas pār galdiņu. Ja jūs ar bandinieku ejat tā, redziet, tad vispirms viņš to novāc. Tad to pašu ceļu aiziet laidnis. Bet, ja jūs mēģināt aizmukt, viņš iet virsū ar nākamo bandinieku, tad dāmu, un jūs varat darīt vienalga ko, viņš jums pieteiks matu. Uzskatāmi demonstrēdams, kā tas notiks, viņš bīdīja figūras, tad piepeši tās atkal bija jau pašreizējā pozīcijā. Un, ja tagad mēģināsiet atvilkt atpakaļ torni, ir jau par vēlu. Bandinieks paspēs pirmais, tad dāma, un jums nav, kur sprukt. Viņš no jauna sazibināja figūras atpakaļ. Un ja jūs…

Balss aiztrūka, pirksti virs šaha galdiņa sastinga, aprima, tomēr ap tiem gaisā vējoja gandriz vai elektriskais lauks. Pēdīgi, it kā sakopojis visus dvēseles spēkus, Ebots lēni nolaida rokas gar sāniem.

-Un tā tālāk, viņš iecietīgi noteica, apvaldījis satraukumu. -Jūs esat zaudējis. Liecieties mierā! Kāpēc gan jums nepadoties? Tā taču ir tikai spēle, Ebots pamācoši noteica. Balsī ieskanējās neskaidrs zemteksts, gandrīz vai triumfs. It kā viņš beidzot būtu guvis galīgo uzvaru, spēdams pateikt, ka šahs ir “tikai spēle”. Pasmaidījis Ebots atgriezās pie sava krēsla un atkal apsēdās. Tā ir tikai spēle, viņš atkārtoja Metiet mieru!

Rīgals izšķīrās par patiesību.

-    Ja es metīšu mieru, aizies bojā cilvēki, viņš sacīja.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka mans pretinieks ir psihiski nenosvērts slepkava, viss liecina par to. Viņš pavēlēja mums šo partiju spēlēt, turklāt spēlēt labi, citādi mēs atradīšot arvien jaunus un jaunus upurus ar pierē iegrieztiem burtiem. Kamēr neesam viņu noķēruši, mums ar šo ārprātīgo jāsadzīvo. Taču mēs negribam, lai par to uzzina plašas aprindas. Jūs redzējāt, kādas atskaņas bijajau notikušajām slepkavībām. Vai varat iedomāties, kas notiks, kā reaģēs sabiedrība, ja izdzirdēs, ka šahu kāds spēlē, par figūrām izmantodams līķus? Ka Augšīstsaida padarīta par vienu miroņu pilnu šaha galdiņu?

Ebots izteikto varbūtību brīdi apsvēra.

-    Nu jā, ļautiņi zaudēs prātu, viņš piekrita. Bet kas notiks, ja jūs zaudēsiet?

-    Viss ir jau pagalam? Vai jūs esat pārliecināts?

-   Jā gan. Jau tagad pozīcija ir stipri briesmīga. Ja spēlēsiet stingrā aizsardzībā, sanāks virsū bandinieki. Bet pretuzbrukumā iet patlaban arī nav nekādas iespējas. Jūs neko nevarat darīt.

-    Nav taisnība, Rīgals teica. Man ir kaut kas.

-    Kas tad?

-    Man ir Bilijs Ebots.

-    Nē… nē…

-    Es gribu, lai spēli pārņemtu jūs. Gribu, lai jūs tiekat galā ar to nolādēto nāves partiju. Gribu, lai jūs uzvarat.

-    Nē! Nē! Ebots sažņaudza krēsla paroceņus tā, ka pirkstu kauliņi kļuva gluži balti, Es nevaru.

-    Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka es nevaru visu atkal sākt no gala, jauneklis iekliedzās, triekdams sažņaugtās dūres pret saviem ceļgaliem.

-    Tas ir tāpat, kā izbijušu alkoholiķi pierunāt, lai ieņem tikai vienu mazu glāzīti, saprotat? Es nevaru pieļaut, ka šahs mani no jauna paverdzina, ka atkal pārņem visu manu dzīvi, kā tas reiz jau notika. Man jādzīvo pašam sava dzīve. Man ir meitene, un viņa pat dambreti neprot spēlēt un savu mūžu par tādu Biliju Ebotu neko nav dzirdējusi. Es visu laiku domāju, ka pabeigšu skolu, tad mēs apprecēsimies, un mums būs bērni kā visiem normāliem cilvēkiem. Vai jūs man varat nosaukt kaut vienu lielu šahistu, kuram būtu ģimene? Kuram būtu bērni! Ja es atkal sākšu spēlēt šahu, Dievs vien zina, kas ar mani notiks.

Rīgalam nācās sakost zobus, lai neļautos žēlumam.

-    Nolādēts, un jūs gribat dzīvot savu dzīvi, apzinoties, ka jūsu vainas dēļ aizgājuši bojā nevainīgi cilvēki?

-   Es nevienu neesmu nogalinājis.

-     Bet kāds to dara un līdz šim vārdu ir turējis. Kopš es spēlēju, līķu vairs nav bijis. Bet, ja es spēlēšu slikti, līķi noteikti sāks parādīties. Inspektors Bērtons pie šīs lietas strādā dienām un naktīm, un viņš to maniaku nomedīs. Agrāk vai vēlāk. Taču pa to laiku mums partija jāvelk garumā, un tas nozīmē, ka jāspēlē. Ar acs kaktiņu paglūnējis uz Bērtona pusi, Rīgals inspektora sejā pamanīja sev veltītu riebuma pilnu skatienu. Ar glaimiem acīmredzot nebija iespējams nobruģēt ceļu uz Bērtona sirdi.

-Bilij…

-    Viljam, Ebots pārlaboja.

-   Man nav vajadzīgs Viljams. Man vajadzīgs Bilijs. Cik man zināms, Viljams Ebots izvadā puķes.. Bilijs Ebots ir šaha ģēnijs un var man palīdzēt glābt dzīvības. Jūs teicāt, ka Bilijs Ebots ir miris? Es tam neticu. Es tikko redzēju viņu stāvam tepat pie tā lētā šaha galdiņa, un pirmo reizi desmit gadu laikā viņš atkal bija dzīvs. Kā jūs nesaprotat, kāpēc esat man vajadzīgs?

-    Un kā jūs nesaprotat, kāpēc nevarat mani dabūt? Ebots klusi atbildēja.

Taču Rīgals izlikās, ka nav dzirdējis, un turpināja: Ja neskaita labi ja desmit policistus tepat departamentā, jūs esat vienīgais cilvēks Ņujorkā, kas zina par to šaha partiju. Mēs iedomājāmies, ka vajadzētu iesaistīt kādu augstas klases spēlētāju, taču baidījāmies kādam par to stāstīt, lai nesagādātu vielu baumām. Ja jau pats esat sapratis, kas notiek, tad, gluži loģiski, esat vienīgais cilvēks, kas var mums nākt talkā.

Runādams Rīgals liecās Ebotam aizvien tuvāk, līdz bija tikai sprīža attālumā no viņa sejas.

-Jūs sacījāt, ka tas jukušais šahists mani sasitīs lupatās un ka es šo partiju esmu zaudējis. Sakiet godīgi vai viņš spēlē labāk pārjums? Vai viņš spēlē labāk par Biliju Ebotu, kura priekšā vēl pirms desmit gadiem trīcēja visa pasaule? Vai spēlē labāk? Vai jūs nevarētu partiju izglābt? Man nav vajadzīga pat uzvara. Man vajag, lai spēle turpinās. Vai jūs varētu panākt neizšķirtu?

Nez kā Ebots pamanījās vienlaikus izskatīties gan aizkaitināts, gan gatavs uz līdzenas vietas apraudāties.

-   Jūsu pozīcijas ir sliktas, viņš nomurmināja, nokārdams galva un runādams pats ar saviem ceļgaliem. Tomēr, manuprāt, viņš varētu būt tikpat neapdāvināts nejēga kā jūs, saprotat? Neesmu īsti drošs, bet iespējams, ka jūs spēkojaties ar mašīnu.

-   Mašīnu? Tas ir kā? Rīgals spēji ievaicājās. Ausīs tūliņ ieskanējās aizkapa balss, kura katru dienu klausulē pieteica pretinieka kārtējo gājienu. Vienu mirkli prātā pat pavīdēja doma, ka slepkava varbūt vispār nav cilvēks, ka tas ir kāds šaha automāts, kas meties amoka skrējienā, taču tā jau bija zinātniskā fantastika, galīgais neprāts, un Rīgals piespieda sevi koncentrēties atkal uz Ebotu, kura galva nu bija paslējusies augšup un sejā kūsāja neapvaldāma enerģija.

-    Iemesli ir divi, Ebots ņēmās klāstīt. Pirmkārt, tic

burti.

-Nu, kas ar tiem ir? Rīgals jautāja.

-    īsts šahists tādus nelietotu. Ar B un L viss kārtībā. Bandinieks un laidnis. Bet īsts šahists zinātu, kā pareizi jāapzīmē zirdziņš. Mēs lietojam Zr. Tas ir viens iemesls. Un otrs saistīts ar to, kā norit spēle.

-     Es teiktu, ka mans pretinieks spēlē diezgan labi, Rīgals sacīja.

-     Esmu redzējis tos kompjūterus un programmas, un vienreiz biju brīvdienās un vienā koledžā ar tādu saspēlēju. Toreiz, pirms vēl visu biju metis pie malas. Jūsu partijā baltajiem pāris reižu bija reāla iespēja veidot kādu riskantu kombināciju un iet straujā uzbrukumā, tomēr ik reizi tādā situācijā tie tikai maķenīt palielināja spiedienu, sažņaudza spīles druscīt ciešāk. Tā spēlē kompjūteri. Viņi neriskē, bet piebeidz jūs lēnām un metodiski. Es jau teicu, tas ir tikai minējums, taču jūs spēlējat kaut ko līdzīgu Prāta Spēlei. Tas ir tāds kompjūters.

Rīgals brīdi klusēja.

-    Vai tas nozīmē, ka varam sadabūt Prāta Spēles programmu un likt viņam pretī?

-Noteikti.

-    Un tad mēs uzvarētu?

-    Nekā nebija! Tagad ir jau par vēlu. Baltajiem ir pārsvars, un tā tas arī paliks. Nāktos iziet ārpus visām teorijām, kas sabāztas programmā, un iet tādā uzbrukumā, ko kompj ūters nepazīst. Oriģināli gājieni mašīnu mulsina. Tad tā uzreiz aizlien atpakaļ uz standarta aizsardzību un neziņā mētājas, gaidīdama pozīciju, uz kuru prot atbildēt.

-    Bet ja es vienkārši ietu kā idiots? Rīgals ieprasījās.

-    Tāpat būtu cauri. Tās mašīnas visas domā vienādi, tomēr viena otra uzmeistarota itin labi, saprotat? Vidusmēra spēlētājam izredžu nav nekādu. Skaties, no kuras puses gribi, nekā laba nav.

-    Vai jūs varētu šajā partijā uzvarēt?

Jautājums it kā pakārās gaisā un tur arī palika, gandrīz vai aptaustāms. Ebota rokas nemierīgi knibinājās.

-   Man šis tas ir prātā, viņš čukstus izmocīja, it kā kaunēdamies. Gluži kā pusaudzis, kas grēksūdzē mācītājam atzīstas, ka piekopis masturbāciju.

-    Es negribu jaukties jūsu dzīvē, Rīgals sacīja, apņēmīgi paliecies uz priekšu, bet pagaidām trīs cilvēki ir zaudējuši savu dzīvību. Kāpēc tas ir noticis, mēs nespējam saprast. Taču baidos, ka būs vēl citi upuri, ja es nespēšu tuipināt šo partiju. Vai jūs mums palīdzēsiet?

Ebots drūmi blenza uz savām sažņaugtajām dūrēm.

-     Nē. Nevaru, viņš izteica it kā smakdams. Ja es jums palīdzēšu, cilvēki mani atkal atcerēsies. Es taču gribēju pat mainīt vārdu, saprotat? Es negribu, ka atkal sāk mākties virsū visi tie šaha fani, ka mani atkal sākižajāt. Viņi ir aizmirsuši, ka esmu dzīvs, un tieši to es arī gribu.

Rīgals atslīga uz galda malas. Tas bija viņa pēdējais trumpis. Un negāja cauri. Taču, ja Bilijs Ebots negribēja spēlēt, piespiest viņu nekādi nebija iespējams.

Pirms viņš paspēja bilst ko vēl, istabā ienāca detektīvs un pasniedza Džo Bērtonam zīmīti. Dūšīgais inspektors uzmeta tai acis, pamāja un piecēlās kājās.

-   Labs ir, pietiek, Rīgai, viņš sacīja. Aizvedīsim to puiku mājās.

-    Es nc, Rīgals nomākts atteica.

-   Nē. Tev jābrauc līdzi, Bērtons norīkoja un, kad Rīgals viņu spēji uzlūkoja, piemiedza aci.

Pēc minūtēm piecām, iesēdinājuši Biliju Ebotu pakaļējā sēdeklī, abi policisti Bērtona sedanā devās caur Centrālo parku. Tiklīdz Bērtons izbrauca vienā no slaidajiem parka ceļa līkumiem, Rīgals priekšā ieraudzīja policijas mašīnas un signālugunis.

-    Kas tur ir? viņš ievaicājās.

No pakaļējā sēdekļa uz priekšu paliecās arī Ebots.

-    Mūsu plānprātīgais šahists šovakar atkal bija izgājis pastaigāties, Bērtons atteica.

-    Ko? iekliedzās Rīgals.

-Neuztraucies! Viņš nošāvis greizi. Taču man likās, ka misters Ebots varbūt labprāt apskatītos, kā viņš strādā.

Nobraucis zālītē, Bērtons nobremzēja un apstājās. Kad abi inspektori izkāpa, viņiem sekoja arī Ebots. Rīgals pamanīja leitnantu Deivisu, Bērtona labo roku, stāvam policistu bariņā platās brauktuves otrā pusē. Viņiem aiz muguras rēgojās vecmodīgs zirga pajūgs, kādi jaukos vakaros mēdz izbraukāt visus parka nostūrus.

Deiviss, kā allaž, bija nevainojami ģērbies pilnā uniformā. Kad trīs nācēji tuvojās, viņš pacēla galvu tiem pretī.

-    Kas noticis, Vil? Bērtons noprasīja.

-                    Tas bijis mūsu trakais, inspektor, Deiviss atbildēja.

-    Gribējis uzšķērst važoni, bet tas pamanījies aizlaisties. Tad viņš nostrādājis šito.

Pakāpies sāņus, viņš pamāja ar roku, un piepeši Rīgals aiz ratiem pamanīja zemē guļam zirgu. Viņš kopā ar Bērtonu pagājās uz kritušā dzīvnieka pusi, Ebots abiem nāca cieši aiz muguras. Piegājuši tuvāk, viņi ieraudzīja, ka zirgs ir beigts. Acis bija vaļā, taču rīkle pārplūdusi asinīm.

-                     Vienīgais, ko es zinu teikt, sacīja leitnants Deiviss,

-    ir tas, ka viņš kaut kā pārlauzis zirgam kāju un tad pārgriezis rīkli.

-    Ak Dievs! Bērtons nomurmināja.

Nostājušies zirgam līdzās, viņi to aplūkoja ciešāk. Platajos sānos dziji miesā bija redzams iegriezts burts B.

-To būtu varējis iegriezt jebkurš. Vai jūs esat drošs, ka tas bijis mūsējais? Rīgals ievaicājās.

Deiviss pamāja.

-   Važonis ir tepat mūsu mašīnā un runājas ar detektīviem. Paņēmis pasažieri pie viesnīcas un te iegriezies parkā. Tas tips, kā viņš stāsta, nesakarīgi runājis kaut ko par to, ka visi esot tikai bandinieki kādā šaha partijā. Tad važonis izdzirdējis, it kā kāds paklusu kliedz, pagriezies atpakaļ un ieraudzījis, ka tam tipam rokā maziņš magnetofons. Un tur ierakstīts, kā viens kliedz. Pēc tam šis meties važonim virsū. Pēkšņi, saka, šim rokā bijis nazis, nu un važonis nolēcis zemē un jozis, cik spēka, atpakaļ uz parka vārtiem. Trakais palicis turpat un licies virsū zirgam.

-   Kā viņš izskatījies? Bērtons noprasīja. Varbūt beidzot mums būs palaimējies.

-   Nedomāju vis. Saulesbrilles, pār acīm pārvilkta beisbola cepure, žakete ar uzrautu apkakli. V ienu tikai zinot droši ka šis bijis būdīgs, Deiviss ziņoja.

Bērtons vīlies kaut ko noburkšķēja. Pagriezies pret Ebotu, viņš saņēma to pie elkoņa un pastūma uz priekšu. Re, ar ko mums jāstrādā, mister Ebot. Zirga vietā varēja būt ari cilvēks. Un nākamreiz, iespējams, būs ar.

Ebots neteica ne vārda un lūkojās lejup uz zirgu. Beidzot pacēlis galvu, viņš sacīja Bērtonam: Es gribu braukt mājās.

-    Dzīve jau nav visas tās šaha figūriņas, puika! Vai ne, ko? Bērtons noteica. Pol, sadabū kādu pogaino, lai aizved viņu mājās. Es neparko neļaušu šim puisim spēlēt mūsu vietā. Runa taču ir par dzīvību un nāvi.

-    Džo, Rīgals nopietni bilda, viņš ir Bilijs Ebots.

-    Nē, nav vis, Bērtons atcirta. To viņš pats taču teica. Bilijs Ebots ir pagalam. Šis ir Viljams Ebots, puķu izvadātājs. Un mēs ar slepkavu spēlējam uz dzīvību un nāvi. Ar slepkavu un kaut kādu šaha mašīnu, varbūt vienu no tām viltīgajām krievu mašīnām. Un šis puika tik augstu neņem.

Rīgals manīja, kāEbota zods spējās dusmās paraujas uz augšu. Tik augstu neņem? jauneklis vaicāja. Tik augstu neņem? Tu, āksts tāds, ko tu sajēdz no šaha! Es varu pieveikt jebkuru sasodītu šmurguli, kas jebkad ir nācis pasaulē! Vārdi, kaismes un neganta niknuma pilni, plūda nevaldāmā straumē.

-   Liecieties nu mierā! Jums jāizvadā puķes. Bet mums ir darīšana ar slepkavu… iespējams, ka ar viltīgu krievu slepkavu. Iztiksim bez jums.

Ebots skatījās uz Bērlonu tā, it kā gribētu viņu iedzīt zemē, tad apcirtās pret Rīgalu. Esmu jūsu rīcībā, inspektor!

-    No tiesas? Rīgals jautāja.

-   Nē, Ebots noteica. Es nezinu. Taču tādas lietas, viņš pamāja uz zirga pusi, pieļaut nedrīkst. Es pārņemu spēli.

-Jums nav bail cīnīties ar krieviem? Bērtons ievaicājās. Viņa balsī ieskanējās tikko manāma bijība.

-    Es nebaidos cīnīties ne ar vienu.

Bērtons iekrampējās jauneklim plecā. Jūs uzvarēsiet. Mūsu dēļ. Visas Amerikas dēļ. Pagriezies pret Rīgalu, viņš tikpat svinīgi turpināja: Tagad parūpējies, lai misters Ebots tiek mājās!

Rīgals pamājis aizvadīja Ebotu pāri ceļam, kur stāvēja pulciņš brigādes mašīnu. Tad palūkojās pulkstenī.

-Pusvienpadsmit. Līdz vienpadsmitiem man jāpiezvana uz “Times" un jāpaziņo nākamais gājiens.

Atbilde nāca nekavējoties: Ejiet ar zirgu! Zirdziņš g seši. Iesim uzbrukumā.

-   Bet… Rīgals iesāka, taču Ebots pacēla rādītājpirkstu. Nu viņa sejā vīdēja smaids. Tieši tā varētu smaidīt kaķis, kurš iedzinis stūrī līdz nāvei nomocītu peli… Tas bija tas pats slepkavnieciskais smīns, kurš reiz iedvesa šausmas tiem, kas uzdrīkstējās stāties pretī Bilijam Ebotam visu laiku dižākajam šaha pasaules uzbrucējam.

-   Atvainojiet, Viljam! Rīgals noteica. Es vairs muti vaļā nevēršu.

-Tas nekas,-Ebots atsacīja. Pastiepis roku, viņš omulīgi uzsita Rīgalam pa plecu. Un varat saukt mani par Biliju.

Iepriekš autoritatīvi paziņojis Ebotam, ka nevienam ne tēvam, ne policijas mašīnas šoferim par šaha partiju un tās saistību ar “monogrammu slepkavībām” nekas nav jāzina, Rīgals norīkoja kādu policistu, lai tas aizved jaunekli uz Bruklinu atpakaļ mājās. Tad, izmantodams policijas radio, sazvanījās ar “Times” un paziņoja nākamo gājienu. Pārgājis otrpus ceļa, viņš devās pie Džo Bērtona.

-    Inspektor, ser, vai drīkstu pazemīgi izlūgties, lai jūs man dotu kādu zīmi, pirms nākamreiz ķertos pie savas izsmalcinātās Džordža M. Koena taktikas? Es gandrīz apraudājos, tādējādi visu samaitādams.

-Es paredzēju, ka tā var notikt, tālab izgudrēm piebremzēju, Bērtons pašapmierināts nogrudzināja. Vai visi šahisti ir tikpat pasisti kā šis?

-   Nedomāju vis. Reiz jūras ceļojumā man gadījās sastapties ar kādu starptautiska mēroga meistaru, un tas likās tīri sakarīgs. Manuprāt, Bilijam Ebolam gluži vienkārši piemīt dažas dīvainības. Atceros, kaut kad lasīju, ka viņš ejot pie ārsta tikai tad, ja tas piederot pie Amerikāņu leģiona, jo varot izrādīties, ka citi ir krievu spiegi. Galvā viņam šis tas ir nošķiebies. Bet man, Džo, viņš ir īsta Dieva dāvana. Tas, ka man ar šo partiju ūdens smeļas mutē, bija tik skaidrs kā diena, bet komisārs ne sitams nebūtu ļāvis meklēt palīdzību no malas. Varbūt esmu dzimis krekliņā. Ja Bilijs vēl ir kaut uz pusi tik labs kā pirms desmit gadiem, ari tad viņš ir labāks nekā jebkurš cits, ko mēs varētu sadabūt.

-    Kā tev liekas, vai tas par to spēlēšanu pret kompjūteru varētu būt taisnība?

-   Jēziņ, kā lai es to zinu! Man tas pat prātā nebija ienācis. Ja būtu, es taču pašā sākumā liktu savā vietā domāt mašīnai.

-    Atkal garām, ko, Rīgai?

-Var jau būt.

-    “Monogrammu misteram” šovakar nelaimējās. Ja tavs puika tagad varētu spēlīti padarīt interesantāku, varbūt mums pietiks laika, lai to prctekli dabūtu rokā. Un, ja tik ilgi nodzīvošu, panākšu, ka zinu visu, kas divdesmit četru stundu laikā katru dienu notiek īstsaidas kvartālos. Var jau būt, ka tas trakais ies atkal slepkavot, bet, tiklīdz viņš to sadomās darīt, es šo nogrābšu.

-    Vēlu veiksmi! Rīgals atsaucās. Bet kā tu iedomājies novērot sešdesmit četrus kvartālus? viņš apvaicājās. Tev jau tā ņem nost cilvēkus.

-    Nelaidīšu, Bērtons noņurdēja. Viņi man neko nepadarīs, saproti?

Rīgals brīdi pārdomāja. Katram kvartālam pa novērošanas postenim? Nekas nesanāks, Džo. Pārāk daudz cilvēku. Kāpēc gan neizmantot videokameras? Visu, kas notiek kvartālā, ierakstīt lentē. Diennakts elektroniskā uzraudzība.

-    Rīgai, aizveries, labi? noburkšķēja Bērtons. Gara acīm redzu kādus piecdesmit pogainos, kas dienu un nakti ar kamerām vazājas pa ielām. Domā par savu šaha partiju un policijas darbu atstāj man! Esi nu tik labs, jā?

-    Es tomēr norīkotu pāris cilvēku, lai uzmana ielas, Rīgals tiepīgi bilda. Jo sevišķi naktīs. Vienkārši drošības dēļ. Līķi lika atvesti no citurienes, acīmredzot ar mašīnu vai kādu furgonu. Ja kameras fiksētu katru mašīnu, kas brauc cauri kvartāliem, nākamajā dienā pēc slepkavības ierakstu varētu pārbaudīt un braucamais būtu skaidri zināms. Varbūt varētu pat dabūt vadītāja bildi.

-   Rīgai, ir jau vēls. Es te slāvu blakus nabaga nobendētam lopiņam, un visādām muļķībām man nav laika. Brauc mājās! Kad varēsi man pateikt kaut ko daudzmaz sakarīgu, piezvani!

Un Bērtons aizslāja prom.

Rīgals paklausīja viņa padomam un brauca mājās, kaut gan bija apvainojies uz Bērtonu. Kāpēc gan tik augstmanīgi jānoraida doma par televīzijas kamerām?

Tas nemaz nebūtu slikti, Rīgals domāja. Un “monogrammu slepkavību” mīklas atrisinājums būtu sensacionāls. Ja Bērtons to izdarītu, ceļš uz nākamā policijas pārvaldes šefa krēslu viņam būtu vaļā.

Nu, ja par slepkavas notveršanu jāmaksā tāda cena, esmu gatavs maksāt. Ja Bērtons varēs to visu pavilkt, viņš balvu ir pelnījis. Atgriezies dzīvoklī, Rīgals pavēra Patrīcijas istabas durvis un ielūkojās tajā. Tur bija kluss kā kapā, taču likās, ka viņa ieritinājusies platās gultas maliņā. Piesardzīgi aizvēris durvis, viņš pūlējās iedomāties, ko justu vai iesāktu, ja gulta būtu tukša. Vai vispār uztrauktos? Vai arī tikai paraustītu plecus un dotos pats uz savu gultu?

Piepeši viņš bezgala pārsteigts apjauta, ka neizturami un sāpīgi ilgojas salikt Džeinu Koulu. Kopš brauciena pēcpusdienā uz Bruklinu viņš par Džeinu nebija pat iedomājies, tomēr

pavisam pēkšņi sajuta viņas klātbūtni, itin kā jaunā sieviete atrastos tepat, šajā istabā, itin kā vajadzētu vienīgi pastiept roku, lai varētu viņai pieskarties.

Rīgals aprāvās, apcirtās uz papēža un pie viesistabas bāra ielēja sev kārtīgu glāzīti, ļaudamies neskaidrai apziņai, ka dzīve uzņem aizvien straujākus apgriezienus. Ja tā turpināsies, viņš noteikti sašķīdīs tūkstoš gabalos.

Džeina Koula. Viņš gandrīz nemaz nepazina jauno sievieti. Kāpēc viņas tēls ir tik dzīvs? Džeina bija vienkārši darbabiedre un ne vairāk. Pievilcīga un apburoša darbabiedre, tas jā. Bet arī viņš Džeinai neko nenozīmēja. Viņajoprojām bija Pīta Mūniza meitene.

Taču Pīts bij a miris, un varbūt šo pašu brīdi Džeina klīda pa spāņu Hārlcmas ielām, meklēdama viņa slepkavas. Kamēr viņš pats stāv te ar glāzi rokā, taisīdamies trausties gultā.

Labu brīdi visu apsvēris, Rīgals izlēja somu šņabi izlietnē un nopūzdamies devās uz ārdurvju pusi. Laiks apstaigāt apkaimi.

19

Patiesību sakot, Džeina Koula neklīda pa ielām. Viņa sēdēja pie galdiņa mazā, netīrā naktslokālā, klausīdamās kādas dāmas diezgan skaļās mīlas mokās. No visas žēlabainās dziesmas varēja uztvert tikai atsevišķus vārdus.

-   Viņas sirds ir salauzta, tāpēc ka draugs viņu atstājis, čukstus skaidroja vīrietis, kas sēdēja Džeinai blakus. Viņa baznīcā nolikšot šim svecīti, tad sadzīšot viņu rokā, izraušot vīnam aknas un izbarošot tās suņiem.

-   Aknas? Džeina iesmējās.

-   Tss! Ja viņa sadzirdēs, ka tu smejies, izraus arī tavējās.

Par varītēm sataisījusi nopietnu seju, Džeina taustījās pēc

nākamās cigaretes. Ar nepatiku bija jāatzīst, ka paciņa jau gandrīz tukša. Viņa bija atmetusi smēķēšanu pirms trim gadiem, kad nosprieda, ka tās dēļ nelabi ož mati un apģērbs. Un tomēr, iespējams, lai iestāstītu sev kaut ko līdzīgu domiņai “es neesmu nekāda alkoholiķe”, joprojām nēsāja cigaretes līdzi somiņā… izpīpēdama pa kādai tikai īpaši saspringtos brīžos. Taču pēdējā laikā tādi brīži gadījās arvien biežāk un biežāk, tā ka skaidrs bija viens jāatmet pavisam, un tā viņa arī darīs. Kad pienāks laiks.

Kad pienāks laiks, notiks daudz kas, Džeina iedomājās. Piepeši viņa jutās bezgala nogurusi un nomākta. Reiz kādu dienu atjās skaistais princis. Reiz kādu dienu Sāra dosies uz savu pirmo balli. Reiz kādu dienu Sāra aizbrauks mācīties uz koledžu. Un Džeina Koula būs palikusi viena. Viena pati ar

saviem nerviem un cigaretēm, kuras patiesībā nemaz negribējās.

Un reiz kādu dienu viņa atklās, ka nogalināja Pītu Mūnizu… bet ne jau šovakar, viņa atskārta. Bija vēls, virsū mācās miegs, par ko jāpateicas veselam lēvenim cigarešu, vienai vai varbūt divām virsnormas glāzītēm un nepārtrauktajai mēļošanai, kas noritēja valodā, kuru Džeina nesaprata gandrīz nemaz, ja neskaita tos porfavor un muchas gracias, un mira, mira, mira.

Viņa miegaini uzsmaidīja savam kompanjonam. Hosē Kolons bija Pīta Mūniza svainis. Vēl viņš bija armijas militārās policijas seržants un visu brīvo laiku pavadīja kopā ar Džeinu, lai palīdzētu atrast kādu norādi uz Pīta iespējamo slepkavu.

Viņa pati nespēja tikt skaidrībā, kālab nebija pastāstījusi par Kolonu Polam Rīgalam, kad viņi par to ierunājās pirmoreiz. Nebija taču nekā slēpjama. Kāpēc viss būtu jāpārvērš noslēpumā? Tas Rīgalam par sodu, viņa izlēma. Par to, ka viņš bija Pīta priekšnieks un joprojām staigā virs zemes, turpretī Pīts ir jau apakšā. Kā viņš uzdrīkstējās pat ierunāties, ka Pīts varētu vai nevarētu būt lietojis narkotikas un varētu vai nevarētu būt sasmērējies. Var jau būt, ka Rīgals pelnījis labāku apiešanos. Viņš nebija vienīgais, kuram radās tādi paši jautājumi. Lai arī cik sāpīga tāda apziņa būtu, tā nu bija.

Ja Rīgals nav pelnījis sodu par to, tad ļoti iespējams, ka pelnījis par kaut ko citu. Visi to vien dara kā cūkojas. Jo sevišķi es pati. Ak Dievs, es pati jo sevišķi, uzsākdama tādu spēlīti. Pols Rīgals nav nekāds svētais. Lai tad cieš. Es arī ciešu. Runā, ka tas nākot par labu dvēselei.

Tad kāpēc mana dvēsele ir tik tukša?

Kaut ari soliste, kājas piesizdama, auroja kā negudra un orķestrītis taisīja lielu jezgu, Džeinas galva sāka klanīties. Uz mirkli piemirsās, ka Pīts ir miris un ka blakus sēž viņa svainis.

Pastiepusi roku, viņa aizskāra vīrieša plaukstu un gandrīz ieteicās: “Pīt, iesim mājās čučēt!” bet tad attapās. Iedomājusies, cik mīļi pretim būtu raudzījies Pīts, to izdzirdējis, Džeina sajuta acīs sariešamies asaras.

Sagrābstījusi somiņā salveti, viņa piespieda to pie acīm.

-   Te ir briesmīgi piepīpēts, viņa paskaidroja Hosē.

Tas, palūkojies uz Džeinu, noteica: Tomēr mazāk nekā

tajos divos ūķos, kur mēs bijām pirmīt.

-    Man laikam būs gana. Acis vairs labi nerāda. Varbūt iesim prom?

-    Pacieties vēl drusciņ! Viņa kuru katru brīdi beigs.

Soliste, it kā to vien gaidījusi, laida vaļā pēdējo kaucienu tik izmisušu, ka šermuļi pārskrēja pār kauliem, tad, piespiedusi pie krūtīm abas rokas, sabruka uz grīdas tikai tāpēc, lai tūliņ atkal starojoša celtos augšā mazā klausītāju pulciņa šķidro aplausu pavadībā.

Pēc brītiņa viņa jau sēdēja starp Džeinu un Hosē, pārmaiņus lūkodamās te uz vienu, te uz otru tik precīzi kā metronoms.

Hosē Kolons runāja klusu un uzstājīgi, brīžiem-ņemdams palīgā rokas, lai ar graciozu žestu padarītu svarīgāku vienu otru frāzi. Viņa plauksta ik pa brīdim it kā nejauši, tomēr bijīgi nolaidās uz dziedātājas apaļīgā augšdelma. Tikai reizi, kad sieviete pakratīja galvu un kaut ko pieklājīgi iebilda kas tas bija, to Džeina galīgi nesaprata, Hosē satvēriens uz bridi kļuva ciešāks un balsī ieskanējās asāki toņi, tomēr lielākoties viņš runāja mīlīgi un tā kā iemidzinoši. Lielās, brūnās acis bija kā piekaltas sievietes sejai, it kā viņš pūlētos uz sarunu biedri iedarboties ar hipnozi, un Džeina manīja, kā rimtā skatiena varā sieviete top aizvien pakļāvīgāka un laipnāka. Skatieni uz Džeinas pusi pamazām kļuva arvien retāki un retāki.

Tai, kas piedabūjusi Hosē uz precēšanos, vajadzētu viņu labi pieskatīt, Džeina klusībā atzīmēja. Šis puisis tiek arsievietēm galā tikpat viegli un aši, kā vilciens izbrauc cauri tunelim.

Pēdīgi Hosē pacēla roku un ar lūdzošu žestu norādīja uz Džeinas pusi. Uzķērusi vārdus amor un corazon, viņa pagaidīja, līdz sieviete atkal pagriezās uz šo pusi nu jau, likās, vairāk atmaigusi -, un izmantoja izdevību.

-Es viņu mīlēju, -Džeina klusu sacīja. Arī viņš mani mīlēja, un mēs gatavojāmies precēties. Un nu viņš ir miris, un tagad es par viņu baznīcā iededzu svecītes. Viņa ļāva galvai teatrāli noslīgt uz sakrustotajām rokām, pateikdamās liktenim, ka tas atvēlējis viņai uz brīdi aizvērt acis.

Dziedātājas sasvīdusī plauksta nolaidās uz Džeinas kakla.

-   Tās īr smāgi, sieviete apslāpētā balsī ierunājās. Tu pārdzīvo.

Džeina mēmi pamāja, karsti ilgodamās neaizmigt un vismaz kaut kā palīdzēt Hosē.

Viņš izvilka krāsainu Pīta fotogrāfiju. Tā bija viena no Džeinas mīļākajām bildēm, Pīts tur bikli smaidīja. Dziedātāja sajūsmināta pievērsās fotoattēlam un pēc laiciņa atdeva to atpakaļ. It kā pavirši aplaidusi skatienu visapkārt, viņa sāka Hosē kaut ko sparīgi bērt spāniski. Džeinai likās, ka tiek pieminēti kaut kādi vārdi, tomēr viņa nevarēja par to galvot. Tad sieviete pagriezās pret Džeinu un laipni ierunājās: Lūdz Dievu! Tikai viņš var pālīdzēt. Paplikšķinājusi Džeinai pa plecu, viņa piecēlās un aizsteidzās prom.

-    Gracias\ Džeina klusi nosauca viņai pakaļ un tad apvaicājās Hosē: Ko viņa teica?

-To, ka, dabiski, negribot nekur jaukties…

-    Vini visi tā saka, Džeina atsaucās.

-    Kas viņi? Hosē painteresējās.

-    Visi viņi. Neviens negrib nekur jaukties.

Hosē pamāja. Pīts tc bijis pirms pāris nedēļām. Zvērēt viņa nevar, taču ir iespējams, ka tas bijis tajā pēdējā vakarā. Viņa atceroties, jo Pīts bijis glīts. Esot meklējis kādu panamiešu meiteni, vārdā Estrelita, bet tā pirms tam tikko aizgājusi. It kā uzzinājis vai neuzzinājis, ka tai Estrelitai esot dzīvoklis Simt septītajā ielā.

-    No kā uzzinājis? Vai no kā neuzzinājis, ja nu tā, Džeinajautāja.

Hosē pasmīnēja. Ne jau no mūsu dziesmotās draudzenes. Viņa, protams, nezina galīgi neko. Un, pat ja kaut ko zinātu, visu noliegtu. Neatcerētos pat to, ka tā Estrelita te iegriezusies samērā bieži kopā ar savu draudziņu, kam vārdā, kā viņai palicis atmiņā, esot bijis Hektors.

-    Precīzi! Džeina iesaucās. Hektors Guzmens, Tas, kurš tika noslepkavots.

-Tieši tā.

-    Vai būtu kāda jēga atsūtīt šurp narkotiku brigādes puišus, lai viņu pazondē?

-    Nē, Hosē pakratīja galvu. Man liekas, viņa nākusi mums pretī. Uzrādījusi mums pareizo Estrelitu, Guzmena draudzeni, un Pīts turklāt to meiteni meklējis. Un viņa mums pateica, kur Estrelita dzīvo. Manuprāt, neko vairāk viņa nezina, bet arī tas ir krietni daudz. Pamanījis, ka Džeina jau kuro reizi izberzē nogurušās acis, viņš piebilda: Un mēs šovakar esam krietni pastrādājuši.

-    Labs ir, Džeina piekrita. Taisāmies no šejienes prom. Viņa palūkojās visapkārt. Un, jo ātrāk, jo labāk. Izskatās, ka vina tūliņ atkal raus vaļā.

Pagrabinājusies pie atvērtajām Rīgala kabineta durvīm, Džeina neizlēmīgi spēra soli iekšā. Vai jūs esat aizņemts?

Rīgals pacēla galvu. Galds no papīriem vai lūza.

-Nāciet tik iekšā!

Apsēdusies viņa uzmeta Rīgalam caururbjošu skatienu.

-    Kaut kas noticis. To var redzēt pēc jūsu acīm.

-     Ziņojumu es atstāju uz jūsu galda, Rīgals atteica. -Tas trakais vakarnakt Centrālajā parkā mēģinājis noslepkavot kādu važoni. Puisis aizlaidies, bet tad šis piebeidzis zirgu. Izdevās nokārtot tā, lai tas neiekļūst avīzēs.

-    Vai ir kādas pazīmes? Pirkstu nospiedumi? Kaut kas ir? Džeina vaicāja.

Rīgals nošūpoja galvu.

-   Esam galīgi tukšā.

-Velns ar ārā! Džeina izgrūda. Nu, tagad jūs vismaz zināt, ka viņš nav sieviete… nav taču, vai ne?

-    Nu nav.

-   Vismaz nav kāda prātu izkūkojusi feministe. Kas met ēnu uz sieviešu labo vārdu. Viņas acis iedzirkstījās. Es cerēju, ka noķersiet to džeku, kas zvanīja jums ar Bērtonu.

-   Ak jā, tas vēl arī, Rīgals mīlīgi atteica. Noķērām ar.

-Nu?

-   Viņš par slepkavībām neko nezina. Toties spēlē šahu. Iespējams, ka viņš varēs palīdzēt. Nenāktu par ļaunu. Vismaz kaut kas.

-    Un inspektors Bērtons? Vai viņš arī par to priecājas?

-     Par Džo Bērtonu nekad nedrīkst teikt vārdu “priecājas”, Rīgals aizrādīja. Vairāk piemērots būtu apzīmējums “mazāk burkšķ”.

-   Viņš jau vairāk rej nekā kož, Džeina sacīja. Gadās brīži, kad viņā pat pamostas kas gluži cilvēcisks.

-   Kad viņš nākamreiz sūks asinis no manas jūga vēnas, es jūsu vārdus paturēšu prātā.

-     Viņam nav nekādas vainas. Reiz viņš man izdarīja lielu pakalpojumu. Vismaz tolaik es to uzskatīju par lielu.

-    Ko tad?

-    Atpestīja mani no krāpniekiem un iekārtoja šeit darbā. Man drausmīgi gribējās tikt no tiem un visiem vīra nožēlojamajiem, zaglīgajiem, samaitātajiem pudelesbrāļiem prom. Mans tēvocis Džordžs parunāja ar Bērtonu, viņš savukārt ar komisāru, un te nu es esmu. Vispārīgi ņemot, šī vieta ir mazāk riebīga.

-    Lielais paldies! Rīgals noteica.

-    Protams, būtu daudz labāk, ja te ar mani apietos kā ar pieredzes bagātu policisti, nevis kā ar pakalpiņu. Bet visu jau nevar gribēt, vai ne? Viņa dramatiski nopūtās un domīgi pievērsās saviem nagiem.

-    Tagad, kad te ir departamenta neskartā zeme, kur nav ne personāla, ne kāda vērā ņemama prestiža, jums paveras plašas iespējas kāpt līdz pašai augšai, Rīgals piebilda. Vai redzat? Pietiek tikai nogaidīt kādu laiciņu, un viss nokārtojas pats no sevis.

Džeina pamāja, un viss liecināja par to, ka saruna beigusies. Tomēr viņa sēdēja, kur bija sēdējusi, joprojām pētīdama savus nagus.

-   Nu labi, Džeina. Nevelciet garumā! Kas jums padomā?

-    Redzat man cauri, ko? Man likās, ka esmu neizzināma.

-   Šodien jūs esat izzināma, Rīgals atteica. Kāpēc jūs atnācāt?

-Tikai tāpēc, ka esmu nokļuvusi tuvāk Estrelitai. Vakarvakarā saskrējāmies ar vienu naktskluba dziedātāju, un viņa atcerējās, ka Pīts bijis pie viņiem un meklējis to Estrelitu. Dabūjām zināt, kur viņa dzīvo.

-    Kas ir tie “mēs”, Džeina?

-   Kāds draugs, viņa izvairīgi noteica, klusībā juzdamās pārsteigta, ka turpina to pašu spēlīti. Ģimenes draugs. Viņš nav no departamenta.

-   Kur nu vēl skaidrāk! Rīgals piezīmēja. Vai Bērtona cilvēkiem to jau pastāstījāt?

Džeina papurināja galvu, juzdamās aizvainota, ka Rīgals reaģē tik vēsi. Patiesībā jau tur nav daudz ko stāstīt. Manuprāt, mums jāpaokšķerē tur vēl kādu vakaru, pirms saucam palīgā kavalēriju.

-   Džeina, es visu saprotu, tomēr nevaru atbalstīt, Rīgals sacīja, tā ka šis lai būtu pēdējais vakars. Rīt no rīta lai būtu gatavs ziņojums Bērtona puišiem un kopija man uz galda! Un iespējami sīks.

Džeina pamāja, piecēlās un devās uz durvīm.

-   Pavisam sīks? Viņa durvīs pagriezās atpakaļ.

-Tieši tā, Rīgals apstiprināja. Neizlaidiet neko…

Par vēlu. Viņa bija projām, un Rīgals pakasīja pakausi,

jau nez kuro reizi savā mūžā prātodams par to, kāpēc sievietes tik pārsteidzoši atšķiras no vīriešiem. Pat policijā sievietes nedomāja kā policisti. Viņas domāja kā… nu, kā sievietes, lai žēlīgs Dievs!

20

Slepkava ne ar vārdu nepieminēja noslaktēto zirgu. Viņš joprojām zvanīja un paziņoja turpmākos gājienus. Taču uzbrukumu arī vairs nebija, un Rīgalu tāds stāvoklis apmierināja. Varbūt slepkava bija tāds kā katliņš, kurš vārās un no kura ik pa brīdim pats no sevis šaujas laukā tvaiks.

Ja par cilvēka dzīvību jāmaksā ar beigtu zirgu, tad labā pāriesim uz ponijiem, Rīgals nosprieda.

Loģikas tur nebija nekādas, tomēr Rīgals visu laiku gaidīja kādu būtisku, negaidītu pavērsienu. Tāpēc ka pret slepkavu tagad spēlēja Bilijs Ebots. Tomēr nekas nenotika vismaz nekas tāds, ko Rīgals spētu saprast. Slepkava vai viņa kompjūters-joprojām ik ritu zvanīja, savā nedzīvajā balsī pieteikdams nākamo gājienu. Turēdams doto vārdu nevienam neatklāt Bilija Ebota personību, Rīgals tūliņ pēc tam pats zvanīja uz Ebota Bruklinas dzīvokli. Jajauneklis bija kur izgājis, Rīgals atstāja ziņu automātiskajā atbildētājā, un pēcpusdienā šaha lielmeistars piezvanīja un pateica savu gājienu. Ja Ebots bija mājās un parasti notika tieši tā -, viņš uzklausīja Rīgalu nepacietībā, gandrīz vai dīdīdamies, un nekavējoties paziņoja, kā melnie ies tālāk.

-    Vai tad jums nav jāapdomājas, pirms izšķiraties par gājienu? Rīgals reiz apvaicājās. Jāpastudē pozīcija vai tamlīdzīgi?

-    Vai atceraties mūsu norunu, inspektor? Nekādu jautājumu un nekādas apspriešanas.

-   Labi jau labi! Rīgals negribīgi piekrita.

-    Bet, tā kā pēc balss izklausās, ka jūs esat norūpējies, atļaujiet man ko teikt. Pirmajā lielajā turnīrā es spēlēju, kad man bija deviņi gadi. Spēlēju ar baltajiem. Franču aizsardzību. Partija ritēja diezgan gludi, bet tad divdesmit trešajā gājienā pretinieks nolika zirdziņu uz e seši, un es sasitu viņu lupatās. Viņam būtu vajadzējis iet ar laidni uz f septiņi. Vai saprotat, ko es gribu teikt, jā?

-   Ka man pienāktos aizvērties un ka šī partija jums jau ir galvā? Rīgals minēja.

-    Apmēram tā, Ebots atteica.

-    Sakiet man vai jūs tiešām atceraties visas partijas, ko esat spēlējis?

-    Bet protams! Visi taču atceras.

-    Nē, Bilij. Visi ne.

-   Nu tad es atceros, tā ka par to varat neuztraukties. Turklāt pagaidām tas tips iet tieši tā, kā no tāda komunistu ložņas arī var sagaidīt, un es tam esmu gatavs. Jāpadomā būs tikai tad, ja viņš izdarīs kaut ko negaidītu.

-Es jums pilnīgi uzticos, Bilij.

-    Labi. Pareizi darāt, jo es drīz vien būšu ar to riebekli ticis galā. Starp citu, inspektor, mēs tiešām spēlējam ar kompjūteru.

-    Kā jūs to zināt? Rīgals veicīgi ieprasījās cerībā, ka Ebots varbūt spētu atpazīt programmu vai zinātu ko teikt par kompjūteru un tad policija varētu slepkavam sadzīt pēdas.

-   Viņš neredz spēles laukumu. Vienkārši atgremo gājienus, mēģinādams mūs nodzīt līdz nāvei. Un kompjūters ari nav diez cik labs. Tā ka dzīvoj iet mierīgi!

-   Neaizmirstiet, ka partijai jābūt interesantai! Rīgals vēlreiz piekodināja.

-Drīz vien tā kļūs pavisam interesanta, Ebots atbildēja, un pat klausulē skaidri varēja samanīt viņa smīnu.

Viņam acīmredzot bija prātā kas nopietns, tomēr tad, kad vakaros, viens pats tupēdams savā dzīvoklī, Rīgals uz šaha galdiņa salika figūriņas un pūlējās saprast, ko Ebots dara un ko cer panākt, viņš netika skaidrībā. Inspektors pats bija tik vājš šahists, ka spēli vienmēr iedomājās pārpilnu žilbinošiem, drosmīgiem, nāvējošiem cirtieniem, plīvojošiem karogiem un dārdošiem lielgabaliem. Bet Ebots spēlēja citādi gājieni likās pieticīgi, gandrīz nepamanāmi, un Rīgals nekā nespēja saskatīt, kādā ziņā melnie paša figūras tagad atrodas labākā vai mazāk draudošā situācijā nekā tad, kad pie stūres bija viņš pats. Izgudrojies krustām šķērsām, viņš apmierinājās ar domu, ka dažām lietām atliek vienīgi ticēt.

Atsaucoties uz Džeka Fērgusona rakstu par slepkavniecisko šahistu, ‘‘‘Daily News”, kā arī citās avīzēs bija parādījies pāris īsu, nervozu minējumu. Bet Džo Bērtons savu līniju turēja līdz galam. Neviens no viņa cilvēkiem nerunāja ar presi, arī Rīgala padotie cieta klusu. Komisārs Galahers mēram joprojām par šaha partiju nebija minējis ne vārda, tā ka nevienam nebija, ko teikt. Bērtons turējās kā klints, un visi jautājumi pret viņu sašķīda kā jūras putas. Tā kā vairs neviens neatradās, kas uzturētu publikas interesi, sižets zaudēja popularitāti no pirmajām lappusēm to ātri vien izspieda citas traģēdijas, citas katastrofas, citas psihozes, ar kurām Ņujorkas ikdienas dzīve bija pārpārēm pilna.

Cik Rīgalam bija zināms, pat pilsētas jauniešiem bija apnicis sev uz pierēm ar nagu laku rakstīt sazin kādus ziņojumus. Tagad, ja viņš pareizi saprata, jaunatni vairāk interesēja kāda jauna apsēstība apakšveļas izrādīšana un veļas gabalu nēsāšana virs ikdienas apģērba, tādējādi atdarinot vienu vai otru rokzvaigzni. “Post”, piemēram, jauno modi laikam bija izraudzījies par galveno tematu ziņu rubrikā un katru dienu pirmajā lapā pamanījās ievietot pa kādai bildei ar kuplkrūtainu meiču vienā apakšveļā, un Rīgals sprieda, ka Amerika aizgājusi greizi brīdī, kad valsts mērogā netika izvirzīts likumprojekts par rokenroleru skaita ierobežošanu. Tomēr maniakālais šahists vismaz no pirmajām lappusēm bija prom. Un tas jau bija kaut kas.

Rīgals tikko paspēja nolikt klausuli pēc sarunas ar Ebotu, kurš paziņoja nākamo gājienu, kad iezvanījās kabineta privātais telefons.

Runāja Džo Bērtons.

-   Viens no manējiem beidzot ticis klāt Fērgusonam. Par to šaha lietu.

-Nūjā. Un?

-    Kāds anonīms tips, Bērtons sacīja. Piezvanījis uz redakciju, pie aparāta gadījies Fērgusons un pacēlis klausuli. Viņam vienkārši veicies, un cauri.

Rīgals mirkli visu apsvēra un tad jautāja: Ko tu par to domā?

-   Es domāju, ka Fērgusons saka patiesību. Pat ja viņam šajā ziņā nav lielas pieredzes.

-Tātad tas nozīmē, ka neviens no mūsējiem to nav dalījis.

-    Iespējams. Kad izpļāpājas policists, viņš to nedara anonīmi, jo rēķinās ar kādu pakalpojumu priekšdienām.

-   Vai Fērgusons to zvanītāju nav pazinis? Varbūt atceras kaut ko par viņu?

-   Ne. Vīrieša balss, viņš saka. Apslāpēta, Bērtons piebilda.

-Tad tas bijis mūsu slepkava.

-     Tā apmēram izskatās. Bet kāpēc? Kāpēc viņš grib piesaistīt presi?

-   Varbūt viņam patīk lasīt par sevi avīzēs, Rīgals minēja. Tādiem kā viņš tas parasti patīk. Viņš apklusa. Es tikai ceru un ceru, ka tam riebeklim nav kļuvis garlaicīgi.

Klausulē atskanēja nopūta.

-Tu ar visiem saviem pilsētas zirgiem! Es vairs nespēju. Neredzu nekādu izeju. Lai arī kā man negribas to teikt, bet nezinu, vai mums ir kāda cerība, ka viņš nevienu vairs nenomušīs. Bērtons nokremšļojās, tad apvaicājās: Vai ar komisāru neesi runājis?

-    Nē, Rīgals atteica.

-    Viņš uzradīsies. Ja notiek kaut kas, paziņo!

-   Noteikti.

-    Staip citu, es dabūju no Džeinas Koulas to ziņojumu par Estrelitu. Manējie ķemmē to apkaimi.

-   Manējie ari, Rīgals sacīja.

-   Labi. Varbūt veiksies.

-    Tad tā šogad būs pirmā reize.

-    Un viss tikai tāpēc, ka tu mūžam vazājies apkārt ar velns zina ko, Bērtons noteica, tad nolika klausuli, un Rīgals saklausīja vairs tikai klikšķi.

Pēc minūtēm piecām viņam piezvanīja no komisāra kabineta. Rīgalam bija jāuzkāpj augšā uz pārrunām.

Galahers pamāja uz tukšā krēsla pusi, un Rīgals sēzdamies iedomājās, ka vēl pirms pāris nieka nedēļām viņam ne prātā nenāca gaidīt uzaicinājumu, lai komisāra kabinetā apsēstos.

Viss mainās, viņš sev klusībā atgādināja un atturīgi jautāja: Jūs gribējāt mani redzēt, ser?

-Jā, Pol. Nesasprindzinies, vari neuztraukties!

Rīgala reakcija bija pilnīgi pretēja. Viņš pamāca, tomēr sēdēja kā koku norijis, iztēlodamies, ka tieši tā izskatījies Dreifuss tribunāla priekšā.

-    Kas jauns politiskajā frontē? komisārs apvaicājās, iekārtodamies pie savajakstāmgalda. Pēdējā laikā neesmu manījis tevi avīzēs.

-   Es politikā nejaucos, ser, Rīgals atbildēja. Vienīgi tad, ja Patricija mani kaut kur aizvelk sev līdzi. Bet pēdējā laikā viņa ir tik aizņemta, organizējot to Storma kompleksa bufonādi, ka mums vairs nav laika nekur iet.

-    Nūjā, laikam gan, komisārs atsaucās.

Rīgalam tā vien likās, ka viņš grasās kaut ko sacīt vai arī uzdot personiskas dabas jautājumu, tomēr nespēj saņemties. Beidzot, piemiedzis tumšās acis, viņš izšķīrās klusēt un nekavējoties pārslēdzās uz parasto darba režīmu.

-    Džo Bērtons tai Monogrammu Slepkavas lietai tērē šausmīgi daudz spēku, Galahers teica. Savācis cilvēkus no visiem pilsētas iecirkņiem, bet taustāmu rezultātu kā nav, tā nav. Ja nebūtu tās nolāpītās šaha partijas, es jau noticētu, ka slepkava vispār no pilsētas aizbraucis. Lai nu kā, es teicu Džo, lai papildspēkus vismaz daļēji laiž vaļā, bet šodien viņš atnāk pie manis un liek priekšā apdraudētajā rajonā izlikt videokameras. Vai neizklausās pēc kaut kā pazīstama?

-   Mazliet, Rīgals atteica.

-    Tā jau es domāju. Džo teica, ka tā esot tava ideja.

-   Cik jauki, ka viņš tā darījis!

Galahers pasmīnēja.

-   Manuprāt, viņš gaidīja, ka es to noraidīšu. Problēma ir tā, Pol, ka mēs nezinām kad un vai vispār tas trakais atkal kādu gribēs nogalināt. Un mēs nevaram atļauties turēt pilnas ielas ar policistiem cerībā, vai kāds no viņiem neuzdursies tipam, kurš stiepj līķi. Ar video mēs varētu samazināt izdevumus un tomēr palikt spēlītes ietvaros.

-    Kamera gan vēl nevienu un nekad nav spējusi aizturēt, Rīgals viņam atgādināja.

-    To es zinu, Galahers nepacietīgi attrauca. Un neviens netiks aizturēts ari nekur citur pilsētā, ja neizdabūsim policistus laukā no tā sasodītā milzu šaha galda Augšīstsaidā. It kā gaidīdams iebildumus, viņš apklusa, taču Rīgals sēdēja ar taisnu muguru, klusēja un gaidīja.

-   Lai nu kā, komisārs turpināja, es sazinājos ar “Komunikāciju drošības sistēmām”. Šodien viņi atsūtīs pie tevis savu cilvēku. Aprunājieties! Es gribu, lai tu ar to tiec galā.

-    Kāpēc es, ser? Tā taču ir Bērtona lieta.

-   Zinu, bet viņam diez kā neveicas draudzīgās sarunās. Mēs taču gribam, lai tie cilvēki mums palīdz, nevis aiziet^funādamies. Galahers pasmaidīja. Ja cilvēkam ir dotības politikā, tam ir ari zināmas priekšrocības.

-    Nezinu gan, ser, Rīgals saspringti noteica. Ar kamerām arī ir problēmas.

-    Dabiski! Galahers atsaucās.

-    Esmu par to domājis. Runa varētu būt par kādām sešdesmit vai septiņdesmit kamerām. Varbūt vairāk. Tas maksātu velns zina cik. Tie cilvēki, kuņas esam piesaistījuši, nu, viņi jau saņem algu tik un tā. Te vajadzēs vēl vienu dispečeru un kārtīgu budžetu piedevām.

-Nūjā,-Galahers skābi novilka. Tas man arī ienāca prātā. Un ko tu vari likt priekšā?

-    Kaut ko varbūt varu. Vai jūs, ser, kaut ko zināt par tām “Komunikāciju drošības sistēmām”?

-    Reižu reizumis saskrienos ar kādu no viņiem. Reputācija viņiem ir laba.

-    Un vai popularitāte ir? Kā jums liekas, vai viņi būtu ieinteresēti?

-    Kurš tad nav! Tikai tu ne, Galahers piebilda.

Lai gan Rīgala sirdi milza rūgtums pret šo cilvēku, kas bija nodevis viņu “gandrīz” draudzību, viņš pasmaidīja.

-Varbūt iespējams piedabūt viņus nolaist cenu, ja līgumu noslēdz tā viltīgi. Ja, piemēram, slepkavu noķeram ar viņu palīdzību, tad pēcāk apberam viņus ar zeltu uz atlīdzības rēķina un izpūšam pa visu pasauli, ka bez viņiem neko tādu nebūtu dabūjuši gatavu. Tas viņiem būtu daudz izdevīgāk nekā vienkārša īres maksa.

Galahers kādu brīdi pūlējās ar abiem rādītājpirkstiem pacelt gaisā zīmuli. Tad pamāja.

-    Izklausās prātīgi, Pol. Tā arī darīsim. Tu ar tiem cilvēkiem parunā un papūlies nosist cenu līdz absolūtajai nullei! Tad ziņo man, un es rīkošos un paskatīšos, kā vēl viņus var apšmaukt. Viņš paraustīja plecus. Un ko var zināt? Sliktākajā gadījumā varbūt man izdodas pielauzt kādu, lai piešķir tādu kā ziedojumu par labu pilsētai.

-    Jauki, ser. Vai tas būtu viss?

Galahers atkal saminstinājās, taču beidzot pamāja. Rīgals piecēlās un izgāja pa durvīm.

Kapteinis Viljams Šmits no komunikāciju divīzijas elektronikas daļas bija sīks, kalsns vīrs ar rudiem, cirtainiem matiem un caururbjošu skatienu. Acis piesardzīgas un tramīgas kā lapsai Rīgalam ienāca prātā. Taču, tiklīdz Šmits noprata, kas Rīgalam vajadzīgs, visa piesardzība izkūpēja kā nebijusi. Viņš saberzēja rokas un kaismīgi iesaucās: Vienmēr esmu gribējis pamēģināt kaut ko tādu! Kāda lieliska izdevība pastāvīgi novērot veselu rajonu! Tur paveras tādas iespējas! Dabiski, nav jau tas pats, kas redzēt visu tuvplānā, kur visi ir ar miesu un asinīm, taču zināmā mērā tā ir pat labāk. Vajadzības gadījumā var visu noskatīties vēl un vēl reizi, kad pagājušas jau nedēļas vai pat mēneši. Vienu gan es nezinu vai mums pietiks cilvēku, lai tiklu galā ar tādu lēveni kameru, kas strādā divdesmit četras stundas diennaktī. Vai varat iedomāties, inspektor, cik daudz būs jānoskatās?

-    Nez vai tik traki būs, Bil! Dienas laikā, piemēram, diezin vai kāds staipīs apkārt līķi. Patiesībā runa ir par naktīm, proti, pēc pusnakts. Nojums gribu uzzināt vienu cik daudz kameru nepieciešams, lai mēs varētu paturēt redzeslokā visu rajonu?

-Tas būtu jāaplēš. Dodiet man mazlietiņ laika! Šmits atbildēja.

-   Es būšu tepat savā kabinetā.

Pēc pieciem Rīgala kabinetā ieradās Mērvs Izaks no “Komunikāciju drošības sistēmām”. Noklausījies Rīgala plānu, viņš minēja tūkstoš iemeslu, kuru dēļ tāds nav realizējams, un tūliņ, pat elpu neievilcis, izklāstīja, kā viss notiks.

-   Manuprāt, kapteinis, Izaks pamāja uz kapteini Smitu, kurš bija apsēdies uz krēsla istabas otrā galā, visu ir aprēķinājis. Pietiktu ar trīsdesmit trim kamerām. Viņš gribēja teikt vēl ko, bet aprāvās, jo kabinetā ienāca Džo Bērtons, durvis atstādams līdz kājai vaļā.

Rīgals visus iepazīstināja, un Bērtons, paņēmis vienīgo brīvo krēslu, piegrūda to pie Rīgala galda.

-   Pastāstiet Džo, pie kādiem secinājumiem jūs abi esat nonākuši! Rīgals uzaicināja.

Izaks pamāja. Pamatīgs darbiņš, viņš sacīja. Ja jāredz katra iela, katrs krustojums.

-   To es pats zinu, Bērtons atņurdēja. Aplaidis skatienu visapkārt, viņš turpināja: Jauks kabinetiņš, Rīgai. Manējā visas mēbeles jūk un brūk.

-    Krēsli jau parasti sāk ļodzīties, ja ar tiem visu laiku kādam dod pa galvu, Rīgals mīlīgi atteica un atkal pievērsās Izakam.

-     Tātad jūs gribat zināt, kādas mašīnas pa šo pilsētas rajonu brauc vakara stundās. Nenāktu par ļaunu, ja katru mašīnu varētu izsekot, kamēr vien tā rajonā uzturas, taču, ja tā padomā, tas nemaz nav tik nepieciešams. Patieslbājums taču jāzina tikai tas, kādas mašīnas konkrētajā laika periodā tur iebrauc, pareizi?

-    Laikam gan, Bērtons gausi novilka. Jā, laikam tā ir.

-Nu, paldies kapteinim Šmitam, viņš tik tālu aizdomājās. Jums nepieciešamas kameras apmēram uz trīsdesmit krustojumiem visriņķī vajadzīgajam rajonam. Tad tiks fiksēts katrs, kurš iebrauc, un katrs, kurš izbrauc. Atgāzies krēslā, viņš pašapmierināts no mēteļa kabatas izvilka cigāru, paraudzījās visapkārt pēc pelnu trauka, bet, to neatradis, negribīgi iebāza cigāru atpakaļ kabatā.

Rīgals parāva galda atvilktni, sadabūja pelnu trauku un pabīdīja to tuvāk Izakam, kurš tencinādams no jauna izvilka cigāru un to aizdedzināja. Nekavējoties sarosījās arī Bērtons, salūkoja milzīgu, melnu, punainu pīpi, sabakstīja tajā vai pusmārciņu tabakas un, pielaidis uguni, izpūta biezu dūmu mākuli, kas pāri galdam kā lavīna uzvēlās tieši virsū Rīgalam.

-   Tabaka ir kaitīga veselībai! komandas telpā iesaucās Džeina Koula.

Bērtons pasmīnēja. Tev to skuķi vajadzētu atlaist.

-    To jau es visu laiku grasījos darīt, bet tad atklājās, ka darbu viņai šeit esi sagādājis tu, Rīgals norādīja. Tātad viņa ir neaizskarama.

-    Man prieks, ka beidzot esi apjēdzis, cik liela ir mana autoritāte, Bērtons nepalika parādā. Pastāstiet man par tām kamerām! viņš pievērsās Izakam. Kā tās strādā?

-    Katrā ir iebūvēts pulkstenis, tā ka ierakstā parādās laiks. Tā jūs varēsiet salīdzināt laiku, kad mašīna iebrauc un izbrauc no rajona, un aprēķināt, cik ilgi tā tur uzturējusies. Atkarībā no tā, kurā vietā astoņu kvartālu rindā tā izbrauc, tāpat var spriest par to, kāds bijis maršruts, piemēram, pa kādu ielu mašīna braukusi. Tas varētu noderēt.

-    Kādu bildi mēs dabūsim? jautāja Bērtons. Ja kaut kas notiks, tad, domājams, pēc pusnakts. No ielas lampām nekādas lielās jēgas nav. Vai ierakstā, piemēram, būs iespējams saskatīt mašīnas numuru?

-   Inspektor, jūs nevarat iedomāties, cik tālu ir aizgājusi tehnikas attīstība. Uzlabojušies ne tikai objektīvi, bet arī videolentes. Es nerunāju par tādām lentēm, kādas jūs pērkat universālveikalā. Ar tādu aprīkojumu, kāds mūsu rīcībā ir šodien, jūs varat lasīt pār plecu avīzi cilvēkam, kurš atrodas citā kvartālā.

Bērtons cienīgi pamāja, pats pret savu gribu juzdamies pārsteigts.

-    Kā tev liekas, Pol? viņš ieprasījās.

-   Izklausās diezgan labi, Džo. Un tu varēsi atbrīvot krietnu daļu cilvēku.

-                    Dažus es tomēr paturēšu. Lai patrulē, Bērtons norūca.

-   Var jau būt, ka esmu vecmodīgs, tomēr man labpatīk domāt, ka vairāk gan īsts policists, nevis kompjūters, laimīgā kārtā varētu uzdurties tam preleklim un iztaisīt viņam paurī caurumu.

-    Un kā ar cenu? Rīgals vaicāja Izakam.

-   Par to domā boss. Kad skaitļi būs zināmi, vai gribēsiet tos redzēt?

Rīgals, paturēdams prātā Galahera rīkojumu ievadīt sarunas par naudas lietām, pavēra muti, lai sacītu -jā, taču nepaspēja. Bērtons viņu atsēdināja, nodārdinādams: Nē, johaidī ar ārā! Šīs lietas kārtojiet ar komisāru!

Izaks paskatījās uz Rīgalu, un viņam neatlika nekas cits kā bezpalīdzīgi noplātīt rokas.

-    Kad mēs visas tās mantas varēsim dabūt? Bērtons nbprasīja.

-   Ja viņi vienojas par samaksu un jūs sadabūjat mašīnas, vienu daļu varam uzstādīt jau rītvakar. Pārējo-līdz nedēļas bēigām. Viņš paraustīja plecus. Tik daudz kameru mums nemaz nav. Būs jāiet ubagot, aizņemties vai zagt.

-   Ņujorkas likumi bargi vēršas pret jebkura veida zādzību, Bērtons aizrādīja.

-   Vienīgais, pret ko joprojām vēršas, Rīgals piezīmēja.

Kad visi bija projām, Bērtons vēl labu laiku nosēdēja komandtelpā, pļāpādams un jokodams ar Džeinu Koulu, Rīgalam tas krita uz nerviem. Lielo telpu pieskandināja Džeinas meitenīgie smiekli, un Rīgalam tā vien niezēja nagi iet laukā un pateikt Bērtonam, lai lasās, lai liek mierā viņa personālu, lai ļauj strādāt. Un pašam nācās atzīt, ka tāda vēlēšanās jāuzskata par visai savdabīgu.

Sakārtojis savu galdu, viņš izgāja no kabineta un, nedaudz vīlies, konstatēja, ka Džeina Koula ir jau prom. Varbūt aizgājusi kaut kur kopā ar Bērtonu? Varbūt pēc darba mazliet iedzert?

Vai nav vienalga, velns ar ārā!

Iekāpis liftā, lai brauktu augšā uz savu dzīvokli, viņš iedomājās, ka varbūt Patrīcija būs mājās.

Nebija. Automātiskais atbildētājs ziņoja, ka viņa līdz vēlai naktij strādāšot Storma kompleksā un lai viņš ejot vakariņās viens pats vai arī sameklējot kaut ko ledusskapī. Rīgals, viegli aizvainots, paraustīja plecus, tomēr nejutās pārsteigts un sāka rakņāties pa ledusskapi. Interesanti, viņš prātoja, vai Patrīcija tiešām līdz vēlai naktij strādā Storma kompleksā? Tad viņš nosprieda, ka tas vairs nav “interesanti”.

Patrlcija tiešām līdz vēlai naktij strādāja Storma kompleksā. Viņa kaila gulēja vienā no Storma kompleksa tipveida dzīvokļiem. Gultā viņai līdzās, arī kails, zem smalka atlasa palaga gulēja Olivers Storms. Patrīcijai rokā bija pāris auduma paraugu, un viņa vaicāja, kurš no tiem Stormam patīkot labāk.

-   Esmu nācis pie secinājuma, ka pilnīgi paļaujos uz tavu gaumi, Storms atteica. Patiesībā man liekas, ka tava gaume man patīk labāk par visām sievietēm, kas jebkad ir bijušas manā gaumē.

Patrīcija iesmējās. Katrai sievietei tiešām patīk, ka viņu novērtē. Auduma paraugi nokrita uz grīdas, viņa paslidināja roku zem palaga un ļāva tai apstāties uz vīrieša cirkšņiem.

-Tik silts, viņa sacīja. Tik jauks.

-   Tik vientuļš, Storms atsaucās, uzlika roku Patrīcijai uz pakauša un viegli bīdīja viņu zemāk. Patrīcija atmeta palagus, patrinās pret to ar vaigu, paburnīja ar lūpām, tad aizvēra acis un saņēma mutē.

-   Tas ir tik jauki, Patrīcij, Storms izdvesa, abām rokām instinktīvi vadīdams viņas pakauša kustības. Tikai neapstājies. Tikai nedomā apstāties.

Patrīcija dobji iekunkstējās. Storms aizelsies nemitējās viņu mudināt, piepeši sastinga, pirksti krampjaini ieķērās viņas matos, viņš ievaidējās un notrīsēja. Ciešais tvēriens pamazām kļuva slābanāks, tomēr Patrīcija palika, kur bijusi, un lēnītiņām turpināja laizīt. Pēdīgi viņa pacēla smaidošo seju.

-Labi?

-   Brīnišķīgi, viņš sacīja.

-    Es tevi mīlu, viņa teica.

-Ne tik stipri, kā es domāju mīlēt tevi, Storms atsaucās. Balsij aiztrūkstot, viņš nogāza Patrīciju gultā, pārliecās viņai pāri un lēnām skūpstīja viņai stilbu iekšpuses, virzīdamies aizvien augstāk un augstāk. Patrīcija grima saldkaislē, šūpodama

gurnus augšup un lejup turpat viņa acu priekšā. Pirmais spēcīgais baudas vilnis pāršalca visu augumu, un viņa iekunkstējās.

-Jā, Oliver, jā! Piepeši viņa izgrūda garu, trīsošu vaidu, uz brīdi cieši piespiedās viņa sejai, tad iekliedzās un spirinādamās pūlējās atraisīties.

-    Pietiek, lūdzu! Es nespēju… lūdzu… vairāk nē…

Storms uzbīdījās viņai virsū. Tad Patrīcija sajuta, kā

Storms ieiet viņā, un iedomājās, vai patiesi sāk Oli veru Stormu mīlēt. Tas būtu jauki, viņa nosprieda. Jo sevišķi, ja arī viņš mani patiesi mīlētu.

Tad viss būtu daudz vieglāk, daudz jaukāk. Kamēr viņa gremdējās apcerē, gumi paši no sevis pieskaņojās ritmam, un ķermeņa dzīlēs no jauna uzviļņoja dīvains siltums.

Ienāca prātā Pols. Nez vai viņš varētu iedomāties, ka šobrīd viņa sieva atdusas Olivera Storma skaujās? Uzmācās pēkšņa vainas apziņa, taču to ātri vien nomainīja vēl jo spēcīgāks triumfs, panākumu reibonis un gandrīz atriebības saldme.

Tad viņa Polu Rīgalu izmeta no galvas un koncentrējās uz neapturami augošajām baudas trīsām, kas caurstrāvoja visu ķermeni.

-    Tikai neapstājies, Oliver, viņa izdvesa. Lūdzu, neapstājies!

Olivers Storms kaut ko nesaprotamu atņurdēja. Viņam ne prātā nenāca apstāties. Arī tad ne, ja viņa to lūgšus lūgtu.

21

Pols Rīgals Augšīstsaidā bija pavadījis vairāk nekā piecpadsmit savas dzīves gadus, tomēr “šaha galdiņa” apgaita vēlās novakar ēs lika saprast to, cik maz viņš zināja vai cik maz ikvienam cilvēkam vispār iespējams zināt par savu apkaimi.

“Šaha galdiņš” stiepās no Septiņdesmit piektās ielas dienvidos līdz Sešdesmit devītajai ziemeļos un no īstriverdraivas līdz pat Piektajai avēnijai, kas gāja gar Centrālo parku. Viss apgabals Rīgalam senāk bija licies kā viens viendabīgs veselums, taču tagad, pēc ikvakara pastaigām, viņš saprata, ka rajons veidojas no daudziem sīkākiem gabaliņiem. Septiņdesmitajās ielās, kur dzīvoja viņš pats, lielākā daļa bija jauni cilvēki. Bet, ja ielūkojās lejāk, Sešdesmitajās, tur bija mazāk daudzdzīvokļu māju, bet vairāk savrupmāju un limuzīnu, kuros gaidīdami sēdēja šoferi.

Tuvāk upmalai atrodas īsti kolorīti apgabali, Rīgals tajos vispār agrāk nebija ieklīdis. Tur rindojās sīkas delikatešu bodītes, pārtikas veikaliņi un gaisā vēdīja smaržas, kas spēcīgi nomāca pat skābo dvaku, kāda pildīja Ņujorkas ielas vasaras tveicē.

Vai kāds vispār šo apkārtni tā īsti pazīst? Ar to, ka te dzīvo, Rīgals prātoja, noteikti ir par maz. Ir jāiziet laukā un jāizpēta apkaime tā, it kā tā būtu gluži sveša pilsēta, un tikai tad to kaut cik iespējams izjust. Rīgals to darīja pirmoreiz. Būdams labs policists un speciāli apmācīts novērotājs, viņš nekad vēl nebija papūlējies pievērst uzmanību tam, kas notiek vis-

apkārt paša mājām. Un, ja to nedaru pat es, kurš tad? Vienkāršā tauta?

Bet nakts pastaigas bija visu mainījušas. Tagad viņš zināja netālu no lielās slimnīcas vietu, kur pulcējas bērni, tāpat uzgāja kādu kaktu Jorkas avēnijā izskatījās, ka tur varētu atrasties nelegāls spēļu nams, un to Rīgals lika aiz auss. Viņš atrada bārus, kas izskatījās pēc prostitūtu ieskrietuvēm, un vienu, kurā, kā likās, notika rosīga narkotiku tirdzniecība, un Rīgals nosprieda, ka par to jāziņo narkomānijas brigādei.

Parastos apstākļos tādas pastaigas viņam pat būtu sagādājušas prieku, jo tā bija izdevība aplūkot apkārtni no tāda aspekta, kas lielākajai daļai cilvēku gāja secen. Taču tagad nekāda prieka nebija. Bija jāmeklē slepkava.

Trešajā vakarā pēc tikšanās ar “Komunikāciju drošības sistēmu” pārstāvjiem Rīgals, nolēmis neēst vakariņas, līdz tumsai izstaigāja visu “šaha galdiņu”. Pirms saule vēl nav nogājusi, viss izskatās pavisam citādi, viņš atzīmēja.

Bērtons, cik varēja spriest, par savām patruļām bija cīnījies kā lauva, jo ik uz soļa visā rajonā bija sastopami policisti formastērpos. Reti kurā kvartālā nebija neviena paša kārtībnieka, un bija tikai agra novakare. Līdz šim slepkava savu upuru līķus bija transportējis pēc pusnakts, tā ka nakts maiņā Bērtons droši vien bija salicis vēl vairāk vīru.

Tāpat Rīgals atpazina un ar acīm apmīļoja raibo automašīnu sabiedrību, kas kalpoja par kameru novietnēm. Mašīnas bija visās iespējamās vietās, pa kurām iespējams iebraukt apdraudētajā rajonā. Viena daļa bija privātās visvisādu mārku, visvisāda vecuma un novietotas, ignorējot jebkādus noteikumus, tālab daudzām aiz vējstikla bija sabāzītas kvītis. Citas bija smagās ar dažādām pazīšanās zīmēm, arī tās izskatījās tukšas. Rīgals ar prieku konstatēja, ka pat viņš, skaidri zinādams, ko meklē, nespēja pamanīt nekādas acīs krītošas zīmes, kas liecinātu, ka mašīnās uzstādītas kameras.

Tāpat viņš zināja arī to, ka pa iepriekš rūpīgi nospraustu maršrutu, bet tā, lai īpaši nepievērstu uzmanību, pa ielām pastāvīgi braukāja vēl trīs mašīnas, it kā tās būtu taksometri, kas izvadā pasažierus.

Tā nekas, Rīgals nosprieda un, garā gājiena nokausēts, griezās uz māju pusi.

Tagad kaut tikai… kaut tikai kas? Kaut tikai viņš noslepkavotu kādu, lai tu varētu viņu nobildēt?

Kādas cūcības gan jādara, lai nopelnītu maizes riecienu!

Pa to laiku dīvainā šaha partija turpinājās. Katru ritu mehāniskā balss noskandēja kārtējo gājienu, un katru rītu detektors nekavējoties palīdzēja noskaidrot, no kurienes zvans pienāk. Taču slepkava nemainīgi zvanīja no telefona automāta, kas parasti atradās Manhetenā, taču dažkārt ari Bruklinā vai Bronksā, bet torīt zvans pienāca no kādas Ņujorkas Ostas pārvaldes metro stacijas Džersisitijā, prom pār Hudzonas upi.

-    Ķer nu vēju laukā! Bērtons piezīmēja. Pateicies Dievam, ka tā ir Džersisitijā. Ja būtu Lī forts, sāktu prātot, vai nav iepīta mafija.

-   Vai tad Džersisitijā mafijas nav? apvaicājās Džeina Koula. Viņa kopā ar abiem inspektoriem sēdēja Rīgala kabinetā.

-   Džersisitijā ir politiķi, un Džersisitijā ir policija, tā ka mafijai tur vairs nekā nepaliek pāri, Bērtons norūca.

Bērtons bija ieradies štābā kādās citās darīšanās un pie Rīgala iegriezies tikai promiedams. It kā starp citu viņš izmeta, ka esot nodibinājis departamentā nelielu sabiedrisku fondu Bilija Ebota atbalstam.

-    Kam tad tas? Rīgals jautāja.

-   Lai viņš var mest mieru tām stulbajām puķēm, sēdēt mājās un spēlēt šahu.

-    Viņš teica, ka tas viņam neesot vajadzīgs.

-   Man pilnīgi vienalga, ko viņš teica. Es, vai zini, izlēkšu no biksēm, ja mūsu nolāpītais šaha konsultants kādu rītu visu salaidīs dēlī tikai tāpēc, ka uzsēdies virsū svešiem sūda rododendriem un tālab nejūtas visai labi.

Rīgals nosmējās un saprata, ka strīdēties nav nekādas jēgas. Labi. Lai jau Bērtons piešķir Bilijam mazliet naudiņas.

-    Tikai nekādā gadījumā neaizmirsti viņam piekodināt, ka nauda nenāk no krieviem! Rīgals brīdināja.

-    Viņš vēl joprojām uzēdies uz krieviem?

-Trakāk nekā jebkad. Tu viņam piepūti pilnu galvu ar

tādiem burbuļiem, ka viens viņam ir pilnīgi skaidrs katra slepkavība, kas jebkad notikusi Ņujorkā, iekļaujas krievu scenārijā.

-    Nekas. Lai tikai viņš nezaudē interesi!

Ar Ebota ieinteresētību nebija nekādu problēmu. To nu Rīgals zināja. Kad Bilijs pirms kādiem desmit gājieniem bija pārņēmis spēli savās rokās, viņš uztraukts sūrojās par situāciju uz šaha galdiņa.

-    Ja es spēlētu ar baltajiem, tad pats sevi jau sen būtu saberzis pulverī, saprotat? Baltie palaida garām tādu izdevību! Laikam jau viņam tas bija par sarežģītu un izsmalcinātu. Tā nu ir stulba mašīna! Nekādas improvizācijas. Nu, vēl drusciņ!

-    Un kas tad būs? Rīgals jautāja.

-    Sākšu piespēlēt upurus, lai novērstu viņa uzmanību. Ja tikšu cauri vēl pāris gājieniem, viņš būs pagalam. Ja tā ir mašīna.

-    Bet ja nav?

-    Tad jums gals klāt.

Tas bija sākumā. Bet drīz vien Ebots atbildes gājienus izdarīja, ne mirkli nevilcinādamies, un dažkārt ķiķināja, paziņodams tos Rīgalam. Tāpat kā lielākā daļa šaha fanātiķu, viņš nonāca spēles varā un savu pretinieku ienīda pa īstam līdz nāvei. Sāncensi viņš bija gatavs vai nogalināt, ja tas sēdēja galdiņa otrā pusē. Turklāt pārliecība, ka pretinieks ir kompjūters, šķiet, vēl vairoja viņa apņēmību uzvarēt. Doma vien, ka mašīna var spēlēt šahu, Ebotam riebās kā rūgta nāve.

-    Kāpēc tas jūs tik ļoti satrauc, Bilij? kādu dienu painteresējās Rīgals.

-    Tas ir amorāli, Ebots pārliecināts atteica. Tā ir mākslas profanācija, padarīšana par aprēķina pilnu sacensību. Tas ir tāpat… tāpat kā ielaisties intīmos sakaros ar mehānisku sievieti, ar kustīgu lelli. Tas ir grēks. Tikai krievi varētu nolaisties līdz kaut kam tādam.

-   Vai jūs domājat, ka viņi te ir iejaukti?

-    Bet protams! Dzirdējāt, ko teica inspektors Bērtons? Bet dažreiz man tiešām jābrīnās, jo šahs ir vienīgais, kas krieviem ir kaut cik līmenī, un kam gan varētu ienākt prātā, ka viņi spētu tik zemiski izrīkoties! Varbūt vainīgi ķīnieši. Viņi ir gandrīz tikpat šausmīgi kā krievi, saprotat? Par šahu viņi nejēdz nu galīgi neko.

Bija skaidri redzams, ka Ebots nu ir spēlē iekšā ar visu sirdi un dvēseli. Viņš precīzi pareģoja balto turpmākos gājienus un, kad Rīgals piezvanīja, nekavējoties sniedza atbildi. Priedēklis “hiper” nebija pietiekami spēcīgs apzīmētājs jaunā šahista noskaņojumam, turklāt reizēm pēc tam, kad Ebots bija Rīgalam pastāstījis, kur melnajiem tagad būtu jāiet, viņš kādu laiku gvelza tīrās muļķības.

Lielākoties Ebota atmaskojošās runas tika vērstas pret Padomju Savienības un jo sevišķi pret krievu tautības taksometru šoferiem, taču šad un tad pa mizu dabūja arī franči, angļi, arābi un ebreji.

-    Visi viņi ir pret mums sazvērējušies, saprotat? viņš nelikās mierā. Paldies Dievam, ka viņi sazvērējušies arī cits pret citu. Paklau, kā būtu ar ieroča nēsāšanas atļauju?

-    Ko tad?

-Man liekas, man vajadzētu šaujamo. Drošības dēļ.

-   Paskatīšos, ko tur var darīt, Rīgals noteica. Šajā pilsētā atļaujas tik ātri nemaz nevar dabūt.

-   Nu labi, labi. Ja krievi kādunakt mums ar tēvu pārgriezīs rīkli, mūsu nāve gulsies uz jūsu sirdsapziņas, saprotat?

-    Tad vismaz jums vairs nevajadzēs raizēties par tiem trakajiem taksometru šoferiem, Rīgals laipni piezīmēja.

-    Un paldies Dievam!

Ieklausīdamies BilijaEbota strauji mainīgajā noskaņojumā, Rīgals bija sācis nokauties ar blakus domām par visu, kas saistīts ar jaunekļa iekļaušanos šajā dīvainajā partijā. Bija vairāk nekā skaidrs lai arī kā Ebots negribēja to atzīt vai pat saprast-, ka šahs viņam atkal kļuvis par slimību. Kad Rīgals puisi par to iztaujāja, Ebots pa pusei kaunīgi, pa pusei izaicinoši atzinās, ka lielāko daļu nomoda stundu aizvadot, vai nu bezgalīgi spēlējot un pārspēlējot partiju ar Monogrammu Slepkavu, vai arī studējot pēdējo gadu laikā iznākušās grāmatas par šaha stratēģiju. Mācības bija mazliet ielaistas, kā Bilijs atzinās, “bet nekā nopietna nav. Tiklīdz partija būs galā, es visu īsā laikā atgūšu.”

Rīgals cerēja, ka tas būs tik viegli. Arvien spēcīgāk uzmācās sajūta, ka aukstasinīgi upurētas Bilija Ebota cerības uz normālu dzīvi. Taču vai bija kāda alternatīva? Tagad pārtraukt partiju bija pārāk riskanti.

Rīgals vairs gandrīz nemaz nestudēja situācijas uz šaha galdiņa, jo jutās aizvien vairāk apjucis un samulsis. Bieži vien Ebota gājieni viņu galīgi izsita no sliedēm, jo sevišķi, kad viņš priecīgu prātu atļāva pretiniekam novākt melno laidni.

Pēc melnā laidņa zaudēšanas Rīgals bija grasījies jautāt Ebotam, vai viņiem maz atlikusi kāda cerība, taču, pirms bija paspējis pavērt muti, jauneklis ļaunā priekā ieaurojās: Vai viņš ir galīgi zaudējis acu gaismu? Vēl pāris gājienu, un slazds būs aizcirties! Es to kociņstūmēju saberzīšu miltos! Nāvi visām mašīnām!

Taču vispirms dzīvību zaudēja cilvēks.

Herieta Beilija visu mūžu bija jutusies nelaimīga, kā viņa nemitējās atgādināt saviem vecākiem, māsām, vīram, bērniem un tiem nedaudzajiem draugiem, kas viņai vēl bija atlikuši. Viņas mīļākie vārdiņi bija “ja vien”…

“Ja vien misters Taisons reiz būtu beidzis prātot, kas tajā birojā strādāja visvairāk, tad izpildsekretāre būtu nevis tā minisvārku karaliene, bet gan es. Un tad man nebūtu vajadzējis aiziet, bet es būtu varējusi palikt. Kā viņi tur izrīkojās! Kauns!” Vai arī: “Ja vien mūsu mājā dzīvokļus sāktu nodot personiskajā īpašumā, mēs savu dzīvokli varētu nopirkt un tad pārdot ar vienreizēju peļņu.”

“Ja vien man būtu laiks… ja vien mani bērni spētu novērtēt to, ko esmu viņu labā upurējusi… ja vien beigtos šis drausmīgi aukstais laiks… ja vien uzkristu mani skaitļi…”

Būdama tukla, apvītusi, mazliet vairāk nekā piecdesmit gadus veca blondīne, Herieta ļāvās tikai vienai vājībai valsts loterijai. Azartspēles vispār viņu īpaši nesaistīja. Reiz viņa bija apmeklējusi Atlantiksitiju, kopumā zaudējusi četrdesmit dolārus, no tiem lielāko daļu spēļu automātos, turklāt iemantojusi nedrošības sajūtu un uztraukumu. Pārāk daudz trokšņa un jezgas.

Taču nopirkt loterijas biļeti, kas piepeši var izrādīties miljoniem dolāru vērta, Herietu tas nebeidza un nebeidza valdzināt. Vakaros viņa likās gulēt, ik reizi aizvien no jauna pārdomādama, ko visu darīs, ja vien šoreiz beidzot uzvarēs. Jā, pirmkārt, no mazā dzīvoklīša Manhetenas rietumpusē pārvāksies uz daudzlīmeņu māju Stetenailendā, kur viņa bija uzaugusi Un pārdos savu sīko lietoto mēbeļu bodīti Devītajā avēnijā. Ar visu izbāzto kraukli skatlogā. Un varbūt atradīs kādu jauku iestādījumu, kuru varēs vadīt, sēžot mājās.

Slimīgā pieķeršanās loterijai Herietai beigu beigās maksāja dzīvību. Dažādu apstākļu sakritības dēļ viņa nebija paguvusi nopirkt biļeti, tālab antikvariātu aizvēra agrāk nekā parasti un steidzās uz avīžu kiosku pāris kvartālu tālāk, lai paspētu nopirkt biļeti un, kā vienmēr, izvēlētos tos pašus numurus visu ģimenes locekļu dzimšanas datumus -, kas pēdējo desmit gadu laikā ne reizi nebija nesuši veiksmi.

-Tiem noteikti kuru katru dienu jālaimē, -Herieta skaidroja vīram.

-   Nu jā jau, jā, viņš gurdi atbildēja. Kad no pupiem tecēs limonāde.

Ja vien viņš nebūtu tik rupjš! Tā viņa domāja bieži.

Herieta nopirka savu loterijas biļeti un, ja vien piepeši nebūtu sācis līt, varbūt būtu piedzīvojusi to, ka viņas sapnis piepildās.

Bet lietus lija. Gāza kā traks. Herieta stāvēja durvīs un nolādēja savu ļauno likteni. Ja vien es būtu iedomājusies paņemt līdzi lietussargu, viņa sūdzējās kādam jaunam cilvēkam, kurš, negribēdams iet ārā lietū, bija paglābies turpat. Tagad es būšu galīgi slapja un ilgviļņi būs pagalam.

-    Uz kuru pusi jums jātiek? viņš apvaicājās.

-   Uz Devīto, trīs kvartālus lejāk. Tur man ir antikvariāts.

-    Man uz to pašu pusi. Ja noķeršu taksometru, izmetīšu jūs tur, kur jums vajag.

-Tas būtu jauki! Herieta pateicīgi sacīja un noskatīja ielu. Uz vienu pusi, tad uz otru. Ja vien kāds taksītis brauktu te garām.

-Re, tur viens nāk! Jauneklis dedzīgi māja. Apstājās. Iesim!

Sagrābis Herietu pie rokas, viņš vai nešūs aiznesa viņu līdz taksometram, atrāva pakaļējās durvis un gandrīz iegrūda viņu iekšā. Tad steigšus pameta skatienu visapkārt un pats iekāpa blakus.

Šoferis, negaidīdams nekādas instrukcijas, piedeva gāzi un brauca prom.

-    Uz Centrālo parku, jauneklis teica.

Šoferis iesmējās tādus dīvainus, spalgus, ārprātīgus smieklus -, un Herieta augošā panikā iedomājās viņi grib mani aplaupīt. Mans Dievs, viņi grib mani aplaupīt! Viņa tik cieši sažņaudza rokā loterijas biļeti, ka papīriņš pārvērtās slapjā, samīcītā kumšķī.

-    Pie šī stūra es gribu izkāpt, Herieta izstomīja un piesardzīgi pastiepa roku uz durvju roktura pusi.

-    Neliecieties ne zinis, šoferīt! Viņa brauc uz Centrālo parku.

-    Laidiet mani ārā! iespiedzās Herieta. Es gribu tikt no šejienes laukā!

-    Jūs taisāt pārāk lielu troksni, kundze, blakussēdošais vīrietis aizrādīja. Aplicis kreiso roku viņai ap pleciem tā, lai ar plaukstu varētu aizspiest muti, viņš ar labo spēcīgi iebelza Herietai pa pakrūti. Belziens, likās, bija atbrīvojis viņā kādu atsperi. Vīrietis belza atkal, vēl un vēl, sitienus pavadīdams ar apmierinātu ņurdoņu.

Šoferis palūkojās atpakaļskata spogulī, tad novērsās, it kā tas, kas notiek, viņam būtu pilnīgi vienaldzīgs.

Viņi jau bija iebraukuši Centrālajā parkā, kad vadītājs apvaicājās: Vai jums kādu noteiktu vietu, ser?

Viņš iesmējās. Tur, lūk, Tajā stāvvietā. Patālāk no gaismas.

Taksometrs apstājās, un jauneklis atvēra pakaļējās durvis. Herieta Beilija bija pārliekusies uz pusēm un ar abām rokām

saķērusi vēderu. Viņas maciņš bija izkritis un mētājās uz grīdas. Viņa vaidēja, un tur bija vainīgas ne tik daudz sāpes, cik šoks.

Sagrābis Herietu aiz matiem, jauneklis izvilka viņu ārā uz asfalta, uzsēdās virsū, sagrāba rokās sievietes kaklu un sažņaudza pirkstus.

Kādu brītiņu viņa konvulsīvi raustījās un ķerstījās gar viņa rokām, tad kļuva slābana. Acis iepletās, vairs nemirkšķinājās, izvelbās, no mutes lēni izkārās mēle.

Nu taisni prieks. No zirga nekāda prieka nebija. Bet šoreiz tiešām. Viss gan bija pārāk viegli. Viņa nomira pārāk ātri.

Varbūt viņa vēl nemaz nav beigta. Ja nav, tad vari viņai nodarīt vēl kaut ko.

Prātīga doma. Varbūt kaut ko tādu. Ūūūū, nemaz nezināju, ka acu āboli izskatās tik stulbi. Man liekas, viņa ir beigta. Neizdvesa nevienu skaņu.

Nākamreiz izgriez acis tam, kurš ir vēl dzīvs.

Es to gribu izdarīt. Es tiešām gribu to izdarīt. Neaizmirsti nazi! Viņai vajag burtu.

Izņēmis no kabatas atvāžamo nazi, viņš uzsēdās līķim

9 7 9 9

virsū un Herietas pierē dziļi miesā rūpīgi iegrieza burtu T. Tagad kādu laiciņu darba būs pilnas rokas.

Un kāpēc gan ne? Visus citus tu taču piebeidzi.

Jācer, ka dāma tik viegli galus neatdos.

Viņa jau nu noteikti ne. Par to es parūpēšos.

22

Hcrietas Beilijas vīrs labāk būtu ļāvies cerībai, ka sieva aizbēgusi no mājām, taču, kad līdz pusnaktij Herieta vēl nebija piezvanījusi, lai paziņotu, ka visā vainīgs viņš un ka viņa nekur nebūtu bēgusi, ja vien viņš būtu bijis iejūtīgāks, viņam kļuva skaidrs, ka ir kaut kas atgadījies, un misters Beilijs zvanīja policijai, lai pieteiktu sievas pazušanu.

Dežurējošais seržants viņam ieteica piezvanīt no rīta un aprunāties ar bezvēsts pazudušo speciālistiem. Pirms viņš piezvanīja vēlreiz, Herietas līķis jau bija atrasts. Tas gulēja starp divām automašīnām Austrumu Septiņdesmitajā ielā, netālu no Otrās avēnijas.

Līķi atrada laikā, kad Rīgals brauca uz savu biroju, tā ka viņš to uzzināja tikai no Džeinas Koulas.

-Vēl viens līķis.

-    Kur?

-    Mūsējais, viņa viszinīgi atteica. Septiņdesmitajā un Otrajā. Sieviete. Sadauzīta līdz nāvei un pierē iegriezts T.

-    Sūdu būšana, Rīgals noburkšķēja. Tas jau bija gaidāms. Jau kopš tā brīža, kad slepkavam bija pasprucis upuris un viņš bija ķēries pie zirga, Rīgals zināja, ka drīz vien būs nākamais slaktiņš. Turklāt tas maita nebija nekāds Džeks Uzšķērdētājs viņš kādā jaukā dienā nemetīs mieru un nelaidīsies prom no pilsētas.

Šis slaktēs, līdz tiks saņemts ciet.

Piezvanījis Rīgals dabūja zināt, ka Bērtons aizvien vēl

esot notikuma vietā. Man tur tagad nav ko darīt, Rīgals nosprieda. Es palikšu tepat un pagaidīšu, kad piezvanīs tas asinskārais mērglis, un palūkošu, vai nevar viņu satracināt.

Pašķirstījis ikrīta papīru gūzmu, viņš piepeši attapās. Pēdējā līķa pierē tātad bija T. T tas ir tornis. Bet pēdējā laikā neviens tornis taču nebija kritis. Pakrūti sažņaudza ledains kamols. Vai tiešām iespējams, ka slepkava sadomājis ieviest noteikumos ko jaunu? Tas nozīmē, ka tagad nāve draud jebkurai figūrai… jebkāda iemesla dēj.

Viņš piespieda sevi par to nedomāt un pievērsās ziņojumu grēdai. Pirmajā bija lasāms, ka iepriekšējā naktī nozagtais taksometrs ir atrasts, tas pamests nelielā šķērsieliņā netālu no Volstrītas. Starmeši ieslēgti, un uz pakaļējā sēdekļa asiņu pēdas. Notikuma vietu apskatījusi tiesu medicīniskās ekspertīzes brigāde.

Rīgals dzirdēja, ka komandtelpā ienāk Tonijs Bolda, un pasauca viņu kabinetā, lai parādītu ziņojumu.

-    Tonij, tūliņ pārbaudi šo te! Izvelc no medicīniskās ekspertīzes visu, ko vari.

Bolda pameta skatienu uz lapiņu. Kas tad man jāmeklē?

-    Uz šaha galdiņa ir atkal viens līķis. Nezinu. Varbūt abi gadījumi ir kaut kā saistīti.

Pamājis Bolda ar papīriņu rokā devās uz durvju pusi.

Nepagāja ne divdesmit minūtes, kad viņš jau bija atpakaļ.

-    Šoferis ir puertorikānis, viņš ziņoja Rīgalam. Atstājis vāģi uz ielas un pats iegājis uzkost tajā ēstuvē Desmitajā avēnijā, kur pusdieno visi taksisti. Kad iznācis, vāģis bijis prom, šis piezvanījis dispečeram, bet tas uz iecirkni.

-Vai šoferis tīrs?

-Tā izskatās. Ēstuvē ar viņu kopā bijuši liecinieki, un ir zināms, kur viņš bijis visu nakti. Tiklīdz konstatēts, ka mašīnā ir asinis, šo izkratījuši līdz pēdējai vīlītei. Žurnālā rakstīts, ka viņš pāris reižu izbraucis no centra, pēc tam drusku pamaisījies pa pašu vidu un tad gājis ēst. Nav pat papūlējies taksi aizslēgt. Kāds droši vien saslēdzis vadus.

-Tieši ēstuves priekšā? Un neviens nav manījis?

-                    Taisni sācies tas sasodītais gāziens, Bolda skaidroja.

-    Neviens neko, man rādās, pat gribēdams nebūtu varējis saredzēt. Lai nu kā, tas ir gandrīz ap to pašu laiku, kad sieviete izgājusi no sava veikala. Un ir viena interesanta lieta.

-    Kas tad? Rīgals vaicāja.

-   Šoferis apgalvo, ka degvielas tvertne bijusi pilna, bet šorīt, kad taksi atrada, benzīna tur nebija gandrīz nemaz.

-   Vai viņš fiksējis kilometrāžu? Kas tur sanāk?

-    Nūjā, Bolda novilka. Tas, kurš vāģi paņēmis, nobraucis gandrīz divsimt astoņdesmit kilometru. Turklāt nevis vienkārši nolicis mašīnu un ļāvis, lai motors darbojas tukšgaitā. Zaglis kaut kur braucis.

-    Labi. Es palikšu tepat pie telefona. Gribu, lai tu uzej augšā pie Bērtona, parunājies ar viņu vai viņa puišiem un tiec skai^jļpbā, kas tur zināms. Jā, un pārliecinies, vai ekspertīzes slēdziens par asinsgrupu taksometrā sakrīt ar noslepkavotās sievietes asinsgrupu. Pasaki Bērtonam, ka to mēs izdarīsim.

Bolda pamāja.

-   Un turi mani lietas kursā!

Kārtējais telefona zvans atskanēja vienpadsmitos. Metāliskā balss vēstīja:

-   Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. Pēdējais melno gājiens bija stulbs. Es eju ar torni uz a divi. Bet esmu novācis tavu torni. Spēlē kārtīgi, citādi kritīs vēl citi!

Balss vēl nebija stājusies čerkstēt, kad Rīgals skaļi ierunājās:

-Nenolieciet klausuli! Mums jāaprunājas. Vai dzirdat mani? Nelieciet nost klausuli!

Ziņojums beidzās, taču pierastais automātiskais klikšķis neatskanēja. Lai kas arī tur zvanīja, viņš joprojām klausījās.

Velns parāvis, nu ko lai viņam tagad saka? Rīgals panikā gudroja un ļāva, lai vārdi nāk paši no sevis.

-Manuprāt, mums jābeidz spēlēt pa telefonu. Satiksimies un tad spēlēsim. Zināt, es šajā partijā grasos uzvarēt. Ko jūs par to domājat? Satiksimies! Un tad es jums parādīšu. Es…

Piepeši ieskanēj ās apslāpēta balss. Izklausījās, it kā runātu caur mikrofonam uzklātu kabatlakatu, turklāt vēl censtos balsi pārvērst līdz nepazīšanai, imitējot kompjūtera mehāniskās skaņas.

>

-Neiedomājies noniecināt manas garīgās spējas! Spēle turpinās. Tā būs galā, kad nomirs dāma.

Klikškis.

Rīgals nosvieda klausuli un izskrēja komandtelpā pie Džeinas Koulas galda.

-    Vai šo zvanu viņi paguva uzķert?

Džeina pamāja.

-Telefona būda augšpilsētā. Viņi ir jau ceļā.

-   Varbūt šoreiz, Rīgals nomurmināja. Šodien vismaz dabūju viņu uz runāšanu.

-    Un kā izklausās?

-                     Nezinu. Man liekas, ka jauns. Viņš brīdi apsvēra.

-    Paņemiet ierakstu un aizsūtiet uz laboratoriju! Redzēsim, vai šoreiz viņi kaut ko nevarēs pateikt. Un, tiklīdz kas ir zināms par telefona būdu, pasakiet man!

Atgriezies kabinetā, viņš vēlreiz noklausījās ziņojumu.

“Neiedomājies noniecināt manas garīgās spējas! Spēle turpinās. Tā būs galā, kad nomirs dāma.”

Kaut arī balss bija apslāpēta un pārvērsta, tā nudien izklausījās jauneklīga. Arī tāda pasmalka, taču varbūt tā bija tāpēc, ka runātājs pūlējās imitēt kompjūteru.

Rīgals vēlreiz attina ierakstu.

“… kad nomirs dāma.”

Ko tad tas, velns ar ārā, nozīmē? Spēle taču nebeidzas, kad krīt dāma. Tā beidzas, kad krīt karalis. Kas šeit notiek, velns un elle!

Kad viņš piezvanīja Bilijam Ebotam, lai paziņotu pretinieka nākamo gājienu tornis uz a 2 -, jaunais šahists sāka histēriski smieties.

-    Nav par ko uzjautrināties, sasodīts! Rīgals stingri noskaldīja. Tas preteklis pagājušajā naktī nogalinājis vēl vienu cilvēku šoreiz sievieti.

-   Ak Dievs! Ebots sacīja piepeši jau nožēlas pilnā balsī. Es nezināju. Smējos tāpēc, ka nu mums tas izdzimtenis ir rokā. Viņš domā, ka kļūdu esam pieļāvuši mēs, bet kļūdījies ir viņš. Viņš gluži vienkārši neapjēdz, kādu šahu es patlaban spēlēju. Partija ir gandrīz galā.

-   Vai mēs uzvarēsim?

-   To es varu garantēt, Ebots atteica.

-   Interesanti, kas notiks pēc tam, Rīgals ieteicās.

-     Nezinu. Varbūt viņš uzaicinās jūs spēlēt vēl vienu partiju.

-    Varbūt. Vai arī reaģēs pavisam citādi. Bilij, jūs taču neesat nevienam stāstījis, ka spēlējat šo partiju, vai ne?

-    Nē. Es solīju, ka nestāstīšu, un nestāstīšu arī. Lai nu kā, man negribas, ka par to uzzinātu pat mani skolas paziņas. Par to, ka es vispār spēlēju šahu, saprotat? Tas ir, viņiem es esmu vienkārši Viljams Ebots, un es gribu, lai tā tas arī paliek.

-   Viņš sacīja kaut ko pavisam dīvainu, Rīgals izšķīrās.

-     Patiesībā dīvainības bija vairākas. Sūdzējās, ka mūsu pēdējais gājiens esot bijis stulbs.

-    Tāpēc ka viņš pats ir stulbs. Bandinieka gājiens visu noliks savās vietās. Pats redzēsiet.

-   Un teica, ka spēle būšot galā tikai tad, kad kritīšot dāma. Vai tas jums kaut ko izsaka?

-    Nē. Ar kuru galu tas draņķa krievs runā! Ebots sodījās. Mēs spēlējam tā, ka bandinieks sit bandinieku. Vienkārši spēlējiet tā, kā es saku, un neņemiet viņu galvā!

-    Es jau neņemtu, ja viņš pārstātu slaktēt cilvēkus, Rīgals drūmi atteica.

Pusdienot Rīgals aizgāja uz mazu delikatešu veikaliņu netālu no policijas pārvaldes, turpat aiz stūra, un tur bija pāris galdiņu. Pēc mirkļa viņš pārsteigts pamanīja, ka pie stūra galdiņa sēž Džeina Koula.

Džeina, viņu ieraudzīdama, izskatījās ne mazāk pārsteigta, un, kad viņš apvaicājās: Vai kādu gaidāt? Rīgalam likās, ka atbilde nāca tikai pēc īsas vilcināšanās.

-Nē. Vai pievienosieties?

Pabīdījis otru krēslu, viņš apsēdās Džeinai tieši pretī un tūliņ sajuta, ka paša garās kājas zem mazā galdiņa saskaras ar viņas kājām. Rīgals palūkojās pēc viesmīles, taču, pirms paspēja kādu atrast, pie galdiņa piespraucās apaļš vīrelis ar puspliku galvu, ietērpies baltās pavāra drānās.

-    Tātad šis ir tas priekšnieks, Džeinas kundze? viņš vaicāja ar stipri izteiktu Austrumeiropas akcentu.

Džeina pamāja. Inspektors Rīgals. Inspektor, šis ir Čārlijs, viņam pieder veikaliņš. Viņš ir atbildīgs par visām tām sviestmaizēm ar tunča salātiem, ko jūs patērējat.

Rīgals pasmaidīja un nepieceldamies paspieda Čārlija roku. Priecājos iepazīties, viņš sacīja.

-    Jums tagadiņ daudz darba, ko? Čārlijs ieteicās un skatījās uz Rīgalu, kā atbildi gaidīdams, līdz beidzot viņš saprata, ka kaut kas jāsaka.

-    Darba vienmēr ir daudz.

-    Bet tagadiņ vēl vairāk, Čārlijs neatlaidās.

Ko šis cilvēks zina par mūsu darbu, Rīgals nodomāja. Kā viņš var zināt, vai mums darba daudz vai mazi

Čārlijs laikam prata lasīt domas, jo atteica: Es vienmēr zinu, kad jums daudz darba. Pēc tā, ka Baranka reti rādās.

-    Baranka? Rīgals palūkojās uz Džeinu. Viņš joprojām juta, ka zem galda viņu kājas saskaras.

-    Tonijs Bolda, Džeina paskaidroja.

-Mans labākais klients, -Čārlijs turpināja. Un mūžam barankas. Ar sīpoliem, magonēm mūžam barankas. Katru mīļu dienu. Nupat pirms pāris nedēļām viņš vakariņām paņēma četras barankas. Visas četras ar magonēm, un uz mūsu barankām ir tik daudz sēkliņu kā nevienam citam visā Ņujorkā. Un vēl divas milzu magoņmaizes līdzi. Tas tik ir cilvēks!

Bolda ir sajucis, Rīgals nosprieda. Kurš normāls cilvēks vakariņās ēd tik daudz magoņu sēklu!

Viņš pamāja.

-Mēs esam iecerējuši nodibināt baranku piemiņas muzeju un Toniju apbalvot ar goda nozīmīti, viņš teica un ievēroja, ka Džeina pasmaida.

-     Nav nekā labāka par barankām, apņēmīgi noteica Čārlijs. Tagad sēdiet vien mierīgi, inspektor, un es gādāšu par jūsu pusdienām.

Atbildi nemaz negaidīdams, viņš aizsteidzās prom, un Rīgals atkal pagriezās pret Džeinu.

-    Vai viņš visus tik priecīgi apsveic? viņš vaicāja.

-    Tikai Baranku Boldas draugus, Džeina atteica.

-    Man ne prātā nenāca, ka Tonijs ir tik slavens. No šī brīža izturēšos pret viņu labāk. Viesmīle atnesa alus pudeli. Ielējis alu glāzē, Rīgals pamanīja, ka Džeina uz viņu raugās ar zīmīgu skatienu.

-    Kas tad jums prātā? viņš pajautāja.

-    Vakarnakt atkal biju meklēt Estrelitu. Nekā.

-    Visiem iet tāpat, Rīgals nomākts atsaucās. Bet varbūt narkomānijas puišiem kas paspīd?

-   Vai zināt, Pol, es nekad to visu neesmu varējusi saprast.

-    Tas ir ko? viņš apvaicājās, pamanījis, ka Džeina pirmo reizi nosaukusi viņu vārdā. Tas skanēja tik viegli un nepiespiesti.

-   Mēs, tas ir, policisti, dažkārt uztveram visu pārāk vienkārši, viņa sacīja. Esam pieraduši visu, ko domā citi, uzskatīt par faktiem un tad tā kā maldāmies, klīstam riņķī un apkārt.

Rīgals klusēja, juzdams, ka viņa grib izrunāties, un zinādams, ka viņa nonāks līdz lietas būtībai pati bez jebkādas skubināšanas no viņa puses.

Džeina iedzēra malciņu sava alus.

-    Fakti tas ir viens, viņa turpināja, bet patiesība ir pavisam kas cits. Fakti liecina, ka uz Pīta ķermeņa bijušas narkotikas… uz pirkstiem, uz mēles… urīnā, kad viņš jau bija miris, un visi it kā paceļ rociņas un pieņem, ka Pīts lietojis narkotikas. Jo ar faktiem strīdēties nevar. Bet ko lai dara, ja atklājas, ka fakti ir nepatiesi, Pol? Es pazinu Pītu labāk nekā jebkurš cits visā pasaulē. Viņš nekad narkotikas nelietoja. Nekad! Viņa bija sākusi runāt skaļāk un, to apzinājusies, balsi pieklusināja un paliecās pāri galdiņam tuvāk Rīgalam. To visi ir aizmirsuši, viņa sacīja, un Rīgalu piepeši pārņēma vainas apziņa. Par to, ka zināma daļa atbildības jāuzņemas arī viņam. Par to, ka Džeinai taisnība. Bet Pīts nekad mūžā narkotikas nav lietojis. Fakti nav patiesi. Tātad ko mēs zinām? Zinām, ka Hektors Guzmens sniedzis Pītam informāciju par panamiešu bandu. Pamēģinām taisīt uzlidojumu, un tur nav nevienas dzīvas dvēseles. Pīts iet meklēt Guzmenu un atrod viņu beigtu. Tad Pīts iet meklēt Guzmena draudzeni, to Estrelitu, kas varētu būt starpposms starp Guzmenu un panamiešiem, un tad arī Pīts ir miris. Kāpēc? Ko tas nozīmē?

Šoreiz pauze bija pietiekami ilga, lai Rīgals saprastu, ka jāatbild. Viņš nogrozīja galvu.

-    Nezinu. Un kā jums liekas?

-                      Man liekas, tie patiesi ir panamieši, Džeina sacīja.

-    Man liekas, Guzmena sniegtā informācija bija patiesa, bet kāds visu paguvis izstāstīt narkotiku tirgoņiem. Un tad, man liekas, kāds Guzmenu izmantoja par ēsmu. Un man liekas, viņi ir paņēmuši pie dziesmas arī Estrelitu. Tāpēc neviens viņu nevar atrast. Un tad man liekas, ka Pīts bija ticis uz pēdām, tāpēc viņi novāca arī Pītu. Es zinu, ko domā viens otrs policijā. Ka Pīts meklējis Estrelitu, jo viņa bijusi Pītam klusais patvērums. Tās nu ir cūciskas muļķības. Ticiet man, viņam nebija nekas tāds jāmeklē. Un es nedomāju, ka Pīts nakts laikā būtu devies uz spāņu Hārlemu, lai patirgotos ar narkotikām. Taču viņš bija pālāk labs policists. Pārāk piesardzīgs. Viņš būtu licis lietā iezīmētas banknotes un ņēmis palīgos vienību, arī tos pašus džekus no narkomānijas brigādes.

-   Uz turieni viņš brauca tāpēc, ka, uzdodamies par mani, kāds viņam lika turp braukt. Neaizmirstiet to, Rīgals aizrādīja

Džeina paskatījās viņam tiešfsejā, un viņas acis piemie-

dzās.

-   Tieši tā. To ir aizmirsuši itin visi.

-    Es ne, Rīgals sacīja. Tātad?

Viņa pavēra muti, tad to atkal aizvēra un izskatījās apmulsusi.

-Man tas vēl jāapdomā, viņa izvairīgi nomurmināja.

Rīgals viņu pārsteigts uzlūkoja, tad prātīgi nolika savu

glāzi. Džeina, beidziet man pūderēt smadzenes! Es nekādas spēlītes negrasos ar jums spēlēt. Ja jums kas prātā, gribu to dzirdēt.

Viņa lēni, gandrīz vai bailīgi pacēla acis un brīdi pētīja Rīgalu.

-    Es vienkārši iedomājos, ka viņš varbūt strādāja pie kaut kā, par ko ar jums negribēja runāt, viņa klusu sacīja.

Rīgals apjuka. Pie kā, piemēram?

-   Pie kaut kā, par ko baidījās ar jums runāt, pirms nav sadabūti droši pierādījumi.

-Kam?

-Tam, ka… kāds no mūsējiem spēlē uz divām pusēm, Džeina gandrīz vai izaicinoši izteica.

Rīgals sajutās tā, it kā Džeina viņu tikko būtu izpļaukājusi. Viņa sejā laikam bija lasāma trauksme, jo Džeinas skatienā jautās vāra līdzjūtība.

-    Tas ir tikai pieņēmums, Pol. Pēdējo nedēļu laikā esmu izdomājusies krustām šķērsām, bet par šo te man jādomā atkal un atkal. Man tas nemaz nepatīk, bet izklausās taču nejauki jēdzīgi. Tieši to Pīts būtu varējis arī neatklāt, iekams nesavāc ko daudzmaz ticamu, lai varētu doties piejums.

Rīgals noteikti papurināja galvu un sajuta, ka alus skalojas jau turpat pie rīkles, draudot atkal atgriezties āipasaulē. Džeinas pieņēmums bija vienkārši briesmīgs… bet vai tieši to pašu neteica Tonijs Bolda toi^ķt, kad uzlidojums beidzās ar čiku? Jā, varbūt briesmīgs, tomēr viņai bija taisnība-tas nudien bija nejauki jēdzīgi.

-    Vai jūs par to esat runājusi vēl ar kādu?

-    Vai esat nojūdzies? Es pat jums negribēju teikt, bet kaut kā izspruka. Tagad, kad tas ir pateikts, es jūtos labāk. Varbūt spēšu to izmest no galvas.

-    Par vēlu, Rīgals novilka. Ja tas reiz prātā ienācis, vaļā tikt būs grūti, līdz neatradīsim patiesību. Kā jūs pareizi teicāt patiesību, nevis faktus. Katrā ziņā es jums piekrītu. Nebūtu liela māksla vienkārši pamērcēt Pīta pirkstus un lūpas kokaīnā. To būtu varējis izdarīt kurš katrs. Vienīgais fakts ir tas sasodītais urīna tests.

-    Ar to arī kaut kas nav kārtībā, viņa sacīja.

Rīgals uzmeta Džeinai skatienu, taču viņa raudzījās

sāņus. Skaidrs, ka viņa kaut ko nepasaka līdz galam. Džeina acīmredzot vēl perināja kādas aizdomas.

Kāpēc gan ? Rīgals domāja. Kāpēc viņa neizmanto izdevību un neklāj visu laukā?

Un tad viņš saprata.

Viņa visu nesaka tāpēc, ka tieši es brigādē varētu būt tas, kurš aizgājis nepareizos ceļus. Lūk, to viņa noklusē. Es aizdomu sarakstā esmu pats pirmais. Un kurš vēl?

-   Es runāšu ar Vinsentu Flērtiju, Rīgals teica.

-    Ar to briesmoni? Labāk ne.

-    Man tas jādara, Džeina. Ja ne citādi, tad Pīta dēļ. Un pašam sevis dēļ, viņš domās piemetināja. Un tā mazumiņa ticības dēļ, kuru jūs vai vēl kāds cits joprojām jūtat pret mani.

-     Iespēja, ka no mūsējiem kāds nogājis no ceļa, ir vienkārši pretīga, taču tās pašas aizdomas ir izteicis vēl kāds, un toreiz es par to ziņoju Flērtijam, tā ka man tas jādara arī tagad. Tas jāpārbauda, bet es nevaru to darīt, jo esmu pārāk ieinteresēta persona. Ar to jānodarbojas Flērtijam.

Džeina nodrebinājās.

-   Man tagad tā vien gribas iet dušā, stāvēt tur kādu stundu un kārtīgi nomazgāties. Es nožēloju, ka vispār jums kaut ko teicu.

-   Iespējams. Tomēr kas padarīts, padarīts, izlietu ūdeni nesasmelsi. Ja atklāsies, ka visi mūsu brigādē domā, ka ir kāds nodevējs un ka es esmu vienīgais, kurš tā nedomā, man negribētos, lai visi beigu beigās daudznozīmīgi sastājas pie mana galda, tāpēc ka man ir grūta galva. Lai Flērtijs buras tai lietai cauri.

Rīgals izdzēra savu alu un pasūtīja vēl vienu, bet tad bija klat sviestmaize. Šaušalīga būve uz magoņu baltmaizes tunča salāti pussprīža biezumā.

-   Ja jau es Čārlijam tik ļoti patīku, tad kāpēc viņš pūlas mani pārbarot līdz nāvei? Rīgals jautāja Džeinai.

Viņa neko neatbildēja, un Rīgals nodomāja, ka saruna par Pītu Mūnizu laikam vēl atsāksies, bet vienām pusdienām tādu runu jau bija gana.

-    Un kā tad klājas Sārai? viņš apvaicājās.

Džeina klusi nopūtās, it kā piekāpdamās pati pret savu gribu, un atbildēja: Viņa uz pāris dienām aizbraukusi pie manas māsas uz Konektikutu. Viņai nenāk par ļaunu tikt prom no pilsētas, un man arī pēdējā laikā neiznāca viņai veltīt pietiekami daudz uzmanības.

-   Vai tas ir tāpēc, ka naktīs staigājat apkārt?

Džeina pamāja, izskatīdamās mazliet vainas apziņas mākta.

-Es jau jums sacīju, Džeina. Un saku vēlreiz. Uzmanieties! Apkārt klīst daudz neliešu. Vai jūs joprojām ņemat līdzi miesassargu?

-   Lielākoties, viņa atbildēja.

-   Sieviete, kas staigā apkārt viena pati, kaut arī ir policiste, dažam labam no viņiem ir pats īstākais ķēriens, Rīgals viņu brīdināja un tad saminstinājās. Jajums tas patiesi jādara, piezvaniet vismaz man! Es esmu dzīvs cilvēks, varbūt tad tie suņi turēsies pa gabalu.

Džeina viņam uzsmaidīja, un viņas skatienā Rīgals samanīja vieglu flirtu.

Dzīvi cilvēki? Ak mūžs, meitenīt! Izmet to no galvas!

Darbs paliek darbs. Tomēr pašam tas no galvas neizgāja neparko. Rlgals sakņupa pār šķīvi un, galvu nepacēlis, notiesāja savu sviestmaizi.

Kad tas bija padarīts, viņš beidzot paskatījās uz Džeinu.

-    Man tā vien liekas, ka laiks doties atpakaļ pie darba. Jāpalūko, kas notiek uz tā šaha galdiņa.

-    Nabaga sieviete! Džeina atsaucās. Šoreiz prese sataisīs kārtīgu traci.

-   Zinu. Jāpriecājas, ka ar viņiem būs darīšana Džo Bērtonam, nevis man.

-   Jūs taču pats tur dzīvojat, vai ne, Pol?

-    Kādus sešus kvartālus no tās vietas, kur atrada misis Beiliju. Bet tas jau nav nekāds mierinājums. Es vēl joprojām nevaru saprast, kāpēc tas plānprātiņš sadomāja zvanīt man, kad visu to uzsāka.

-Jaunais ieraksts ir laboratorijā. Es to noklausījos, pirms sūtīju prom, Džeina noteica.

-    Kāda jums likās balss?

-   Viņš pūlējās runāt dobjāk, taču, manuprāt, balss ir pasmalka un spiedzīga. Man liekas, tas ir kāds sīkais.

-   Jēziņ, pasaulē tādi sīkie, kas augām dienām ņemas ar kompjūteriem, čum un mudž. Kaut nu viņi neizraudzītos slepkavošanu kā smalku vaļasprieku, Rīgals novilka. Vai viņš izklausījās pēc tāda, kas zaudējis prātu? To varēja manīt?

Džeina paraustīja plecus.

-   Neko tādu nevarēja manīt. Bet traks viņš, bez šaubām, ir. Citādi nemaz nevar būt. Normāli cilvēki nestaigā apkārt, bez jebkāda iemesla nogalinādami ļautiņus.

-   Un ja nu viņam ir savi iemesli?

-   Jūs domājat, ka ir?

-Es nezinu. Bet man nez kāpēc tā liekas, Rīgals sacīja.

-Tas jau laikam tāpēc, kajūs esat dižais inspektors, bet es tikai otrās pakāpes izmeklētāja, Džeina iedzēla.

-   Un to es palūgšu neaizmirst, Rīgals piebilda, mēģinādams beigt sarunu priecīgākos toņos un vienlaikus apjēgdams, ka sen nav tik ļoti pusdienās pieēdies.

Viņš katrā ziņā gribēja norēķināties par abiem. Sagaidījis atlikumu un noklausījies Čārlija daiļrunīgajā tencināšanā par viņa iestādes pabalstīšanu, viņš devās laukā pa durvīm, aiz kurām gaidīja Džeina.

-    Kā velnu piemin… viņa klusu ierunājās.

Pacēlis galvu, Rīgals ieraudzīja otrpus ielas stāvam inspektora palīgu Vinsentu Flērtiju, kurš grasījās nākt pāri uz šo pusi.

Rīgals saņēma Džeinu pie elkoņa, un abi devās atpakaļ uz pārvaldes ēku.

23

-   Es esmu Ziemeļu slepkavību brigādē, Tonijs Bolda pūlējās pārkliegt troksni, kas valdīja telpā. Tas par to taksīti bija labs minējums. Asinis sakrīt. Tā sieviete… kā viņu ellē… Beilija, viņa tiešām tajā taksītī ir bijusi.

-   Droši? Rīgals pārjautāja. Cik nav cilvēku ar vienādām asinsgrupām!

-    Nē, ekspertīzes slēdziens ir nepārprotams. Es runāju te ar vienu no laboratorijas, viņš ir mans draugs. Kamēr asinis ir vēl svaigas, esot iespējams izdarīt daudz pamatīgākas analīzes nekā vienkārši pirmā, otrā un kāda tur vēl tā grupa. Viss sakrīt pilnīgi un galīgi. Nekādu šaubu.

-    Vai Džo Bērtons tagad ir laimīgs?

-   Viņš rāda tādu ģīmi, it kā es būtu pievēmis viņa kafijtasi, Bolda ziņoja. Man liekas, viņam gluži vienkārši nepatīk neviena ideja, kas nākusi no tevis. Pat ja tā ir laba.

-    Var jau būt, Tonij.

-Taksī atraduši vienu pašu nospiedumu uz šķiltavām. Visur citur tīrs, un tagad šie mēģina noskaidrot, vai nospiedumu atstājis pats šoferis vai slepkava. Un viņi mani nelaiž iekšā, bet patlaban kā caur smalku sietu sijā tos videoierakstus, lai mēģinātu dabūt rokā slepkavu taksī.

-    Varbūt tur kas sanāks, Rīgals cerīgi noteica.

-Nūjā.

-    Ja redzi Bērtonu, pasaki, lai viņš piezvana man, kad gadās brīvs brītiņš. Tagad negribas traucēt.

-   Pateikšu, protams, bet pārāk neceri.

-    Vēl kas, Tonij. Vai ir kas zināms par to misis Beiliju?

-    Necik daudz. Viņai piederēja veikaliņš tur, Devītajā avēnijā, pilns ar visādiem draņķiem, ko šī pati dēvējusi par senlietām. Viņš nolasīja adresi. Viss pārējais, šie saka, esot bijis normas robežās. Abi ar vīru viens otram riebušies līdz nāvei. Šī bijusi činkstule bez neviena īsta drauga. Bet nekādu azartspēļu, nekādu narkotiku, nekā. Vienkārši upuris, un cauri.

-    Labs ir, Rīgals novilka.

Viņš nolika klausuli. Ausīs vēl skanēja “vienkārši upuris, un cauri”.

Nez kāpēc uzmutuļoja nevaldāmas dusmas. Tāpēc, ka viņai nebija jāmirst. Slepkava teica, ka Rīgala pēdējais gājiens ir stulbs, taču nevienu figūru nebija nositis. Tad kāpēc viņš nogalināja cilvēku un dēvēja to par torni?

Šahā, kā zināms, tornis nozīmēja tādu kā nocietinātu pili. Bet kāds misis Beilijai sakars ar pili? Vai varbūt tagad, kad policija jau atminējusi pirmo gājienu mīklas, slepkava par upuri izraugās jebkuru, kas pagadās?

Un, ja tā, tad lai Dievs stāv mums klāt, jo nu pie potenciālajiem upuriem pieskaitāmi jau astoņi miljoni cilvēku. Varbūt, viņam ienāca prātā, es patiesībā nemaz neesmu nikns. Varbūt esmu vienkārši nobijies.

Kādu stundu Rīgals būrās cauri ziņojumiem, tad no jauna paņēma klausuli un piezvanīja uz inspektora vietnieka Flērtija kabinetu, kas atradās tepat divus stāvus augstāk.

-    Inspektora paša taču nav, vai ne? stādījies priekšā, viņš cerīgi vaicāja.

-                     Viņš tepat ir, inspektor, sekretāre līksmi atbildēja.

-   Mazliet uzgaidiet!

Rīgals gaidīja, savilcis seju kā tāds moceklis.

-    Sveiks, Pol! Vai varu ko palīdzēt?

-   Vin, es gribētu ar tevi mazliet aprunāties, ja tev ir pāris minūšu laika.

-Tūliņ uz līdzenas vietas, ja tev nav nekas pretī.

-   Nav jau tik steidzami, Vin, Rīgals atteica, juzdams, ka dūša sašļūk papēžos. Ja patlaban esi aizņemts, varam sarunāt vēlāk.

-    Nāc tik augšā! Nopirku jaunu kafijkannu. Palīdzēsi man to iesvētīt.

-Nu tad eju.

Inspektora vietnieks Vinsents Flērtijs itin nemaz neizskatījās pēc briesmoņa, par kādu viņu bija nodēvējusi Džeina Koula. Viņš vairāk līdzinājās Ziemassvētku vecītim, kas izšķīries noskūt bārdu un ūsas, mazs, apaļīgs, ar bezgala laipnu seju un pašķidriem, sirmiem matiem. Flērtijs bieži un daudz smējās, plikšķināja sarunu biedriem pa muguru, pa pleciem, tā pastāvīgi izrādīdams savu draudzīgo attieksmi. Tomēr, kaut arī viņš tā pūlējās, pilsētas departamenta trīsdesmit tūkstošu lielajā policistu pulkā Flērtijs bija tas, kurš izjuta vislielākās kolēģu antipātijas. No viņa baidījās, viņam neuzticējās. Runāja, ka viņš būtu spējīgs pašrocīgi ietupināt ķurķī pats savu māti par to, ka tā braukusi autobusā bez biļetes. Vainīgs bija Flērtijs un operatīvā grupa, kas strādāja viņa pakļautībā iekšlietu nodaļā, ka pavisam pēkšņi karjera bija aprāvusies ievērojamam skaitam policijas virsnieku, turklāt viens otrs no viņiem atradās pašā virsotnē.

Tāpat Flērtija reputācijai nebūt nenāca par labu tie gadījumi, kad departamenta juristi ieteica, lai kļūmīgo soli spērušajam virsniekam ļauj klusi un mierīgi aiziet no darba, jo trūkst pietiekami noformētas pierādījumu paketes, kas spētu pārliecināt tiesnesi vai zvērinātos. Tādās reizēs Flērtijs itin

dedzīgi iebilda. Un tāpēc viss departaments no pašas apakšas līdz pašai augšai svēti ticēja, ka Flērtijs ievēro tikai vienu likumu: “Pie kāķa to smerdeli! Visi viņi ir vainīgi.”

Rīgals pats nejuta bailes no Flērtija. Kaut arī iekšlietu okšķeri bija meklējušies pa viņa bankas kontu. Viņi var meklēties līdz pastardienai un neuzies nevienu netīru grasi, ko Rīgals būtu piesavinājies. Bet viņam riebās ar šo cilvēku runāt, riebās sniegt jebkādu palīdzību izmeklēšanā, kas skāra viņa paša mazo, cieši saliedēto brigādi. Viņš jutās tā, it kā nodotu tos, kas viņam uzticas, tomēr veselais saprāts teica, ka šis solis jāsper, lai arī cik apgānījies viņš pēc tam justos.

Turklāt, viņš pūlējās pats sevi pārliecināt, Flērtijam es lieko jaunu nepateikšu. Es ļoti labi zinu, ka komisārs pilnvaroja viņu pārbaudīt manu brigādi tūliņ pēc tam, kad es pirms pāris nedēļām ieminējos par Boldas aizdomām. Un viņa Smurguļi uz karstām pēdām sāka grozīties apkārt Džeinai Koulai, prašņādami šo un to un sazin ko. Un tad vēl mans konts bankā.

Tad kāpēc vispār iet pie viņa ? Urdīgā domiņa nelika un nelika mieru.

Tāpēc, ka Flērtijs aizstāv tradicionālo uzskatu, lai arī kā viņš man riebtos. Policistam jābūt godīgam.

Iedams iekšā Flērtija kabinetā, Rīgals iztaisnoja muguru ūn apņēmās visu izdarīt tik ātri, cik vien iespējams. It kā piespiedu kārtā dotos pie zobārsta. Apsēdies pie Flērtija galda, viņš noraidīja tikko uzvārītās kafijas tasi un ķērās vērsim pie ragiem.

-   Šodien es pusdienoju kopā ar detektīvu Džeinu Koulu. Viņa strādā manā brigādē. Kā jau tu zini, viņa un Pīts Mūnizs bija… nu, labi draugi. Un šodien viņa man pasviež ideju, kas man itin nemaz nepatīk, tomēr man šķiet, ka tev to vajadzētu dzirdēt.

Viņš īsi atstāstīja Džeinas teoriju par to, ka Mūnizs, iespējams, turējis aizdomās kādu no brigādes locekļiem, jo tas pārdevis informāciju narkobiznesa pārstāvjiem. Tad viņš piebilda, ka nekādu pierādījumu, kas teoriju apstiprinātu, Džeinai nav.

-   Viņa gluži vienkārši ķeras pie salmiņa, lai vismaz kaut kā izskaidrotu Pīta nāvi Bet es par viņas aizdomām nevaru nelikties ne zinis. Jo sevišķi tāpēc, ka pirms pāris nedēļām līdzīgu domu izteica arī Tonijs Bolda. Komisārs taču tev par to noteikti būs ko teicis.

Rīgals cieši vērās Flērtija sejā, pūlēdamies pamanīt kādu zīmi, kas apstiprinātu viņa pārliecību, ka komisārs zvanījis iekšlietu nodaļai, lai tur pievērš uzmanību Rīgala brigādei. Taču sirmais vīrs bija labs pokera spēlētājs. Viņš lūkojās uz Rīgalu, un viņa sejā nebija lasāms absolūti nekas gluži kā ilustrācijā, kas paskaidro jēdzienu “ne apstiprinājums, ne noliegums”. Flērtijs gaidīja, ko Rīgals vēl teiks.

-Tas ir viss, ko es tev gribēju sacīt, Vin, Rīgals noteica.

-Jauka meitene tā Džeina,-Flērtijs smaidīdams nošūpoja galvu. No krietnas ģimenes. Pol, vai tu nebūtu tik labs un man, vecam vīram, nepastāstītu par to Mūniza slepkavības lielu? Es tajā, zini, neesmu iedziļinājies, un iespējams, ka tur ir detaļas, kas man varētu noderēt.

Viss bija tik laipni, tik mīlīgi un pieklājīgi… un tik briesmīgi riebīgi to Rīgals saprata. Tā kā Mūniza ķermenī bija atrastas narkotikas, Flērtijs vajadzības gadījumā slēdzienu par līķa sekciju varētu citēt vārds vārdā. Viņš par slepkavību, iespējams, zināja pat vairāk nekā Rīgals, bet lūgums bija domāts tādēļ, lai paskatītos, ko un kā Rīgals stāstīs un ko varbūt noklusēs.

Es esmu viens no nerriem, ko tur aizdomās, Rīgalam iešāvās prātā, un viņš papūlējās iepriecināt sevi ar domu, ka šis izdzimtenis tur aizdomās visus pēc kārtas.

Viņš apvaldīja nopūtu un rūpīgi aprakstīja visu notikumu secību, kas beidzās ar to, kā Pīta līķis lika atrasts spāņu Hārlemā uz tumsa, piedraņķēta krustojuma. Rīgals pūlējās atsaukt atmiņā itin visu katru faktu, katru sīkumu, visas baumas. Flērtijs joprojām iedrošinoši smaidīja un šad tad neiespējami sīkā rokrakstā kaut ko bloknotā pierakstīja. Un Rīgalam ienāca prātā, vai tad, kad Flērtijs lasīs, viņš ņems talkā palielināmo stiklu?

-    Tas man lieti noderēs, Pol, Flērtijs sacīja. Tagad, ja tu man varētu veltīt vēl dažas minūtes… varbūt mēs aši izskatītu to cilvēku sarakstu, kuri ar kaut ko tādu varētu būt saistīti. Tas, protams, nenozīmē konkrētu apsūdzību, taču jāpatur acīs viss, vai ne?

Vēlīgi iesmiedamies un labi zinādams, ka Rīgals nekad ne uz ko tādu neielaidīsies, viņš paņēma mapi, kas atradās turpat uz galda, un sāka to prātīgi šķirstīt ne jau pirmo reizi, kā Rīgals saprata. Varbūt mape bija stāvējusi uz Flērtija galda jau pirms tam, kad Rīgals pirms neilga brīža zvanīja šurp.

-     Vai bez tā tiešām nevar iztikt, Vin? Rīgals izmisis jautāja.

Večuks uzmeta viņam vērīgu skatienu. Viņš joprojām smaidīja, taču gaišzilās acis lūkojās dzedri un stingri. Iestājās klusums. Flērtijs cieši nolūkoja Rīgalu.

-   Pol, lai ari ko par mani runātu, es augstu vērtēju to, ka tu saviem cilvēkiem uzticies. Bet es neatbalstu uzticību, kas pārkāpj visas robežas. Ar to mēs izdarām lāča pakalpoj umu paši sev, departamentam un visiem pārējiem cilvēkiem. Ja kāds ir pārdevies, tad kļuvis bīstams visiem. Turklāt viņš ir arī nodevējs, un tas ir jo ļaunāk. Un Dievam nodevēji nepatīk.

Būdams īrs, tu droši vien to zini tik labi kā neviens, Rīgals klusībā piebilda. Cik tādu tu visos šajos gados neesi redzējis!

-   Visi manējie ir tīri, viņš skaļi sacīja.

-   Es ceru, ka viņi ir tik balti kā sniegs, bet, ja ieviesusies kāda nelāga kaite, tad no tās vajadzētu tikt vaļā, iekams lieta nav vērsusies plašumā. Vai tā nav?

-    Ir, Rīgals piekāpdamies nopūtās. Man tas galīgi neiet pie sirds, bet lai notiek! Jautā!

Nākamajā pusstundā viņi izskatīja personu sarakstu, kas atradās mapē. Tur bija policisti, kas kopā ar Rīgalu pēdējo divu gadu laikā bija strādājuši pie lietām, kuras saistītas ar narkobiznesu. Rīgals katru īsi raksturoja, kaut gan pāris reižu nācās sakost zobus, lai atbilde būtu vaļsirdīga. Pamazām uzmācās sajūta, ka jāskrien maratons pa dubļiem pildītu reni.

Un Flērtijs aizvien no jauna atgriezās pie Pīta Mūniza.

Ja jau viņš narkotikas nav lietojis, tad kāpēc tās atrastas ķermenī? Un Rīgals aizvien no jauna atbildēja to pašu: Es nezinu, bet narkotikas viņš nelietoja.

Beidzot viss bija galā. Rīgals vēlreiz atkārtoja, ka viņa cilvēki ir tīri.

-   Tu man ļoti palīdzēji, Flērtijs teica un piecēlās kājās, likdams manīt, ka pratināšana ir galā. — Taču ne vairāk, kā es no tevis arī gaidīju. Beigu beigās tu esi īsts sava tēva dēls, un viņš bija lielisks virsnieks, īsts atradums policijas spēkiem, lai Dievs mielo vina dvēseli.

Flērtijs smaidīja kā pati saule, Rīgals vārgi pasmaidīja pretī, iedomādamies, ka pieminētais tēvs Flērtiju ienīda no tā brīža, kad tas pārgāja strādāt uz iekšlietu nodaļu. Nez vai Flērtijam tas ir zināms? Kas attiecās uz Rīgala tēvu, viņam pirmajā vietā allaž bija un palika lojalitāte bruņotajiem spēkiem. Tēvs diez vai spētu pārtraukt attiecības ar kolēģi, kuru pieķēris ar bazuku ejam uzbrukumā bankai.

Savā kabinetā Rīgals atgriezās, juzdamies kā nelietis. Likās, visu ķermeni no galvas līdz kājām sedz netīrumu kārta.

Un tomēr bija pārliecība, ka padarītais nāks par labu kā Pītam Mūnizam, tā ari viņam pašam. Taču klusībā viņš noskaitīja lūgšanu.

Piedod man, tēt!

Iegājis komandtelpā, Rīgals lūkoja izvairīties no Džeinas Koulas skatiena, taču viņa jau vēcināja pretī “Daily News” lapas.

TUKŠI ACU DOBUĻI vēstīja kliedzošs virsraksts, kas aizņēma gandrīz visu pirmo lappusi.

MONOGRAMMU SLEPKAVA UZBRŪK ATKAL skaidroja apakšvirsraksts.

Rīgals izķēra avīzi Džeinai no rokas.

-    Kā viņi, sasodīts, to dabūjuši? viņš noprasīja.

Džeina paraustīja plecus.

-    Laikam jau cilvēki runā. Zvanīja Džo Bērtons. Viņš gribēja, lai jūs piezvanāt, līdzko būsiet pārnācis.

Rīgals atbalstījās pret savu galdu un nikni pārskatīja rakstu. Sīkumi bija izklāstīti samērā precīzi, ciktāl varēja spriest, taču no visa bija izveidota tik traka sensācija, cik vien iespējams. Pilsētā, kas ar izmeklētu gaumi žurnālistikas ziņājau tā visai neizcēlās, “News”, šķiet, visai apņēmīgi tiecās uz aizvien jauniem paviršības kalngaliem. Tikai kaut kur pašā vidū bija atrodama piezīme, kas atsaucās uz viņu pašu rakstu pirms dažām nedēļām, ka slepkava ir šahists. Un tomēr neviens nebija atšifrējis, ka partija, kuras norisei ik dienas varēja sekot ar “Times” pirmās lappuses palīdzību, tiek spēlēta starp Rīgalu un slepkavu. Tur laikam savākušies stulbākie žurnālisti no visas valsts, Rīgals nosprieda.

Džo Bērtons nekādām ceremonijām laiku netērēja.

-   Vai tu gribēji ar mani runāt, Rīgai? viņš teica klausulē.

-Tu esi aizņemts?

-    Protams, esmu aizņemts. Ko tad es te, tavuprāt,visu laiku daru? Organizēju labdarības balli?

-   Parunāsim vēlāk, Rīgals noteica, negribēdams ielaisties nekādos strīdos. Kad tev būs mazliet laika.

Iestājās klusums. Rīgals gandrīz vai varēja dzirdēt, kā Bērtona galvā čīkst zobrati.

-    Tas ir kaut kas par to misis Beiliju? Bērtons piesardzīgi apvaicājās.

-    Nē. Tas ir kaut kas par Mūniza slepkavību, kas, manuprāt, tev būtu jāzina. Tas var pagaidīt. Paklau, kā “News” sadabūja to visu par sievietes acīm?

-    Droši vien kāds sasodīts pļurksteklis no morga, Bērtons kā spļautin izspļāva. Ja es dabūšu zināt, kurš palaidis savu muti, izraušu acis viņam un iespraudīšu pašam dibenā.

-    Labi, Rīgals atteica. Varbūt vēlāk saskriesimies.

-    Aha, Bērtons atsaucās. Eu!

-    Kas ir?

-To, par to nozagto taksi, tu labi uzķēri. Ja tu nebūtu apjēdzis, ka Bcilija varbūt nomušīta tur, tas mums būtu paslīdējis garām. Patlaban meklējamies pa visiem ierakstiem. Nu redzēs, vai tā tava dullā ideja ko dos.

-    Jācer, Rīgals noteica.

-    Hā! Bērtons izsaucās un, kā vienmēr, pēkšņi nosvieda klausuli.

-    Lūdzu, lūdzu, vienmēr laipni, Rīgals nomurmināja mēmajā klausulē. Tad nolika to un saguma, paslēpis seju rokās, sāka domāt par sarunu ar Flērtiju.

-Vai kaut kas lēcies, Pol?-ierunājās klusa balss. Džeina stāvēja durvīs, starp uzacīm viņai bija ievilkusies rūpju grumbiņa.

5

-    Vienkārši sāp galva, viņš atteica. Varat paņemt savu avīzi. Kad būsiet izlasījusi, nomazgājiet rokas.

-To es jau izdarīju. Džeina panācās tuvāk, lai savāktu avīzi. Tiešām riebīgi. Nepietiek ar to, ka tā nabaga sieviete noslepkavota, vēl visas detaļas… vienkārši vulgāri.

-    Labi teikts, Rīgals atsaucās.

Džeina pagriezās, lai ietu, un tad Rīgals, pēkšņa impulsa vadīts, izgrūda: Džeina, neejiet vēl projām! Aizveriet durvis!

Izdarījusi visu, kā likts, viņa nosēdās krēslā pie Rīgala galda.

-   Es tikko biju pie Vinsa Flērtija, viņš teica.

Džeinas seja pārakmeņojās.

-   Man tas bija jādara.

-   Un kā? Patika? viņa ar zināmu nicinājuma pieskaņu apvaicājās.

-Man liekas, to es neesmu pelnījis, Rīgals saērcināts atteica. Es mēģinu atrast Pīta slepkavu.

Džeina vilcinādamās pamāja. Es atvainojos, viņa izteica. Vienkārši… nu, manas ģimenes policisti nekad ne acu galā nav varējuši ciest to iekšlietu nodaļas varzu, tos visus flērtijus.

Rīgals pasmīnēja. Pārjums viņš runā visu to labāko.

-    Ak tu sātana gabals! Džeina novilka ar spēcīgu īru akcentu.

-Teica, ka ucinājis jūs uz ceļgala.

-   Izvirtulis.

-    Esot bijis Ziemassvētku vecītis. Kad jums bijuši seši

gadi.

-    Tas bija togad, kad es pārstāju ticēt, ka tāds vecītis vispār ir.

-Jūs esat dzelzs dāma, Džeina. Vai jūs neko nepiedodat, neko neaizmirstat?

-   Neko. Visu atceros un par visu samaksāju. Tas rakstīts manas ģimenes ģerbonī.

-    Manā tāpat, Rīgals negaidīti nopietni bilda. Un tieši tāpēc es gāju pie Flērtija. Pīts ir nošauts, un es nespēju ticēt, ka to izdarījis kāds no mūsējiem, vienalga, tīši vai netīši.

Bet, ja kāds ir vainīgs, es gribu, lai viņš tiek atrasts, un tas ir Flērtija ziņā. Tāpēc es pie viņa gāju. Un tas bija pareizi darīts.

Džeina neteica ne vārda, tikai viegli palocīja galvu.

-    Labi. Viss, Rīgals sacīja.

Džeina piecēlās, taču pirms promiešanas paņēma avīzi.

-    Tā man vajadzīga, viņa paskaidroja.

-   Ko ieklāt būrītī?

-Te bija labs horoskops. Šobrīd man der jebkāda palīdzība.

-   Tāpat kā mums visiem.

Kaut kas visu dienu urdījās pa galvu, un Rīgals nespēja koncentrēt domas.

Kaut kas nebija izdomāts līdz galam, kaut kas svarīgs, kaut kas… kaut kas tāds, kas bija paslīdējis garām.

Piepeši tas atausa apziņā, kad Rīgals brauca mājup. Viņš spēji nogriezās no parastā ceļa un brauca uz pilsētas rietumiem, meklēdams Herietas Beilijas antikvariātu Devītajā avēnijā, Manhetenas otrā pusē, prom no draudīgā ielu tīklojuma, kas veidoja šaha galdiņu.

Tur slēpās atrisinājums. Slepkava bija nogalinājis Herietu Beiliju un telefona sarunā bija viņu nosaucis par Rigala torni. Kāpēc Herieta Beilija bija tornis? Vai arī viņa slepkavas ceļā pagadījusies nejauši un tāpēc kritusi par upuri?

Atradis veikaliņu, viņš atstāja mašīnu mājas priekšā pie ugunsdzēsēju hidranta. Skatlogā rēgojās neglīti uzskribelēts uzraksts: SLĒGTS NĀVES APSTĀKĻU DĒĻ. Saujiņa cilvēku pūlējās ko sablenzt noplukušās bodītes skatlogā, itin kā cerēdami kļūt par lieciniekiem vēl kādai asiņainai slepkavībai.

Rīgalam nemaz negribējās viņiem pievienoties, tomēr viņš iespraucās bariņā un uzmeta acis logam.

Uztupies uz laktas, kas darināta no veca zara, skatlogā rēgojās liels, izbāzts, melns putns. Krauklis, Rlgals nodomāja.

Tie parasti apmetas zvanu torņos.

Tajā pašā brīdi viņš skaidri zināja, ka arī slepkava varbūt pamanījis izbāzni. Varbūt viņš stāvēja tieši turpat, kur tagad Rīgals, sevī smīkņāja un klusībā atzīmēja informāciju, kas varētu būt noderīga.

Rlgals devās atpakaļ uz savu mašīnu. Jāapskatās, vai Bērtona izmeklētāji pārbaudījuši Herietas Beilijas veikala dokumentus. Vai tur iegrāmatoti pircēji.

Kad viņš pēc neilga laika ieradās mājās, viesistabā priekšā sēdēja Pjērs Leblāns, pilns kā mārks. Patrīcija spriņģoja pa istabu, ietērpusies pusgarā, sudrabbaltā ūdeļādas kažokā.

-    Mīļumiņ, viņa uztraukumā spīdošām acīm vērsās pie Rīgala, kad tas ienāca pa durvīm. Paskaties, ko man piešķīra Olivers Storms. Vai nav jauks?

-    Skaists, Rīgals nosvērti atteica. Un pirmajā acu uzmetienā liekas arī ļoti dārgs.

-    Nu, sermulis tas nav, viņa ieņēma aizsardzību. Tā ir prēmija par darbu, ko mēs esam padarījuši Storma kompleksā.

-    Lieliski, Rīgals sacīja. Un tu arī dabūji kažoku,

Pīt?

Leblāns greizi pasmaidīja. Nu, man patiesībā tika uzsitiens pa muguru un sirsnīgs rokasspiediens.

-   Neuztraucies, dārgais! Redzēsi, gan savu tiesu dabūsi, Patrīcija mīļi apsolīja ar zināmu indes pieskaņu balsī. Tad paskaidroja vīram: Olivers to ieraudzīja vienā skatlogā, tas bija nocenots uz pusi, un nosprieda, ka man tas derētu kā nevienai. Un tā viņš to ņēma un nopirka. Kā prēmiju. Avansā par to, ko mēs viņa labā darām. Vai tas nav mīļi?

-   Ja par mīļu var saukt cilvēku, kas pērk nocenotas drē-

bes, lai tās dāvinātu, tad laikam viņš tāds ir, ar riebumu atteica Rīgals un devās pie bāra, lai ielietu sev kādu mēriņu.

Patrīcija veltīja smaidu viņa mugurai. Es zināju, ka tu sapratīsi, viņa teica. Lai nu kā, manis vairs nav. Žaks man noskrūvēs galvu, ja es nokavēšu. Kāpēc jūs abi kā divi zvirS& bulīši nevarētu pavakariņot kopā?

-    Tu taču tagad neiesi laukā ar kažoku, ko? Augustā!

-    Mīļumiņ, baltas kažokādas var valkāt visos gadalaikos. Kā tev liekas, Pjēr?

-    Kažoks augustā ir vulgāri, -Leblāns garlaikots atsaucās. Trēs vulgāri.

-     Labi. Tad es to atstāšu. Patrīcija pārsvieda kažoku pār krēsla atzveltni, un Rīgals nodomāja, ka tas tik ļoti izskatās pēc viņas. Entuziasms, kas izgaist minūtes laikā.

-Atā! Patrīcija paķēra somiņu un neatskatīdamās izgāja pa durvīm. Un es tam visam uzspļauju, Rīgals iedomājās. Viņš palūkojās uz Leblānu. Vēl kaut ko varēsi turēt?

-    J-jā. Viskiju, ledu, lūdzu!

Rīgals sabrūvēja viņam dzeramo un sacīja: Mana dzīve ir pārsteigumu pilna. “Palūk, mīļumiņ, ko man piešķīra Ollijs Vollijs.” Viņš pastiepa glāzi Lcblānam. Tas to izdzēra līdz dibenam un atteica:

-    Uz mūsu skaidrām actiņām!

*

-    Skaidrām vai sarkanām, viss vienalga, Rīgals atsaucās. Saki man, Pīt, kas man būtu jāsaka, kad viņa kādā jaukā dienā ķiķinādama ņemsies klāstīt, ka Ollijs Vollijs tagad pērk viņai apakšveļu un dārglietas?

-    Tu taču neklausīsies manos padomos, Pol!

-    Bez šaubām! Bet tavu viedokli uzskatu par godājamu. Un zinu, ka būsi diskrēts.

-Nu tad klausies! Es, Pol, nekādā ziņā neesmu eksperts mīlestības un laulības lietās, bet, ja es būtu tavā vietā, tad pamazām sāktu apdomāt, kā lai pasaka ardievas.

Rīgals kaut ko īgni noburkšķēja un atkrita baltajā ādas dīvānā.

-    Jo tālāk, jo vairāk es pats par to sāku domāt.

Leblāns paraustīja plecus.

-    Tā ir tava dzīve, Pol. Es nezinu, ko lai tev saku. Ja tu gribi dzirdēt patiesību, es tev pastāstītu, ka pēdējā laikā man 0 Patrīcija Rīgala ir tā līdz kaklam. Man diezgan pamatīgi noriebies viņas dēļ šmaukties un mānīties. Bet, ja palūkojamies

uz faktiem, es neko vispār nezinu. Viņa man neuzticas. Viņa tikai mani izrīko kā tādu suni un vienā laidā skandalējas. Un ar to es nebūt nedomāju tos ķīviņus, kas mums ir bijuši allažiņ. Pārjums abiem es nezinu, bet es esmu nobriedis šķirties. Šķirt mūsu biznesu. Vienkārši nekas vairs neiet nekādā jēgā.

-Tik slikti?

-    Es neesmu nekāds alkata, Pol. Es vienmēr esmu gribējis tikai vienu strādāt interesantu darbu pieklājīgā atmosfērā. Nauda tas ir ļoti jauki, un liela nauda vēl jaukāk, bet tādēļ taču nav vērts nodzīvoties līdz kuņģa čūlai. Es jebkurā laikā varu atgriezties pie modeļu fotogrāfijām un tā sapelnīt savu žūksni. Vai atvērt privātu dizaina studiju. Ienākumi, protams, kritīsies, toties to pašu darīs arī asinsspiediens.

-   Zināmā mērā jāpateicas Dievam, ka esmu tik aizņemts savā darbā. Tas palīdz par visām šīm draņķībām nedomāt. Jo es vienkārši nezinu, kā lai ar to tieku galā. Esmu iepazinis Patrīciju pietiekami labi, lai zinātu, ka kontrole nekādu labumu nedos. Bet tā dzīvot es vairs negribu. Rīgals vienā malkā iztukšoja savu glāzi. Jūtos kā tāds muļķa Hamlets, viņš ar rūgtumu piebilda. Nezinu, vai iet par viņu cīņā vai arī pašam savu ceļu. Un tā sēžu un gaidu, bet viņa iet arvien tālāk un tālāk, un es nezinu, kas būtu pareizāk.

-    Kuram no mums pareizāk? Leblāns apjautājās.

-    Laikam taču abiem diviem. Ja es zinātu, ka viņai tā būs labāk, es varētu pacelt cepuri. Bet ja nu tas kāršu namiņš, ko viņa sabūvējusi, ar visu mazo, stulbo Olliju Volliju sagāžas viņai uz galvas? Ja es nebūšu blakus, lai varētu viņai palīdzēt, man ne kapā nebūs miera.

Leblāns skumji pašūpoja galvu.

-    Tādam cilvēkam, kas staigā apkārt, maizes riecienu pelnīdams ar šaušanu, tu esi dikti labs, Pol.

-Pēdējā laikā nevienu neesmu nošāvis. Rīgals piepeši izsūca glāzē palikušās pāris piles un saslējās. Lai viss iet galīgi bojā! Vai tev ir kādi plāni, varbūt gribi paēst vakariņas kopā ar mani?

-   Labāku piedāvājumu sen neesmu dzirdējis, Leblāns atteica.

-Itālieši?

-    Vienalga kas, tikai ne ķīnieši. Man tās viņu pannas nepatīk.

-   Labs ir. Tepat netālu ir vietiņa, kur labi gatavo un dod lielas glāzes. Mēs ar Patrīciju mēdzām turp iet, pirms viņa vēl nebija piepulcējusies Ollija Vollija zvērādās ieģērbtajam baram.

-    Patiesību sakot, kažoks ir samērā glīts.

-    Nu kā tad! Olivera gaumei nav nekādas vainas. To viņš jau ir pierādījis. Rīgals apklusa. Vai ne?

-    Nav ne mazāko šaubu, Leblāns klusu atbildēja.

24

Patrīcija ilgi neuzkavējās pie friziera. No turienes viņa steigšus vien devās uz Olivera Storma apartamentiem Centrālajā parkā. Greznajā divstāvu dzīvokli viņu ielaida būdlgs miesassargs, pacēla klausuli un pieteica, ka viņa ieradusies.

Pēc pāris minūtēm abiem pievienojās Deivs Tomtons, Storma padomnieks propagandas jautājumos. Viņš likās satraukts.

-    Misis Rigala, Olivers patlaban apspriežas ar dažiem ļoti ietekmīgiem cilvēkiem par politiskas dabas jautājumiem un neoficiāla fonda dibināšanu. Bija plānots, ka sarunas beigsies jau pirms stundas, bet jūs taču zināt, kā tas parasti notiek. Vai jums nebūtu nekas pretī uzgaidīt, kamēr apspriede būs cauri?

Patrīcija viņu dzedri uzlūkoja.

-   Tas nozīmē turēties tālāk?

Torntons sablisināja acis, tad pasmīnēja.

-    Nu labi. Tie ir jūsu vārdi, ne manējie.

-    Bet kāpēc? Nevienam taču nav noslēpums, ka es atbildu par interjera lielām Storma kompleksā.

Torntona acīs bija lasāms vai nu apbrīns, vai arī žēlums.

-    Misis Rīgala, ja ņem vērā jūsu izskatu, es baidos, ka vienam otram varētu rasties nepareizs priekšstats. Neaizmirsīsim, ka laukā ir jau nakts, nevis pusdienlaiks, tā ka viens otrs varētu iedomāties, ka jūsu un Olivera attiecības sniedzas ārpus

tikai un vienīgi darba attiecību ietvariem, un tas nenāktu par labu. Tur iekšā, piemēram, pašlaik sēž ļoti ietekmīgs katoļu bīskaps. Lēmums jāpieņem man, un es nevaru atstāt visu nejaušības varā tagad, kad viss tik labi virzās uz priekšu. Tā ka esiet tik laipna un pagaidiet Olivera kabinetā, kamēr viņi visi būs prom.

-   Labi jau labi, tomēr man tas nebūt nepatīk, Patrīcija īdzīgi atteica. Atnācu tāpēc, ka Olivers gribēja mani satikt, un slapstīties pa stūriem man negribas. Man nav ko slēpt.

-   Par to nav ne mazāko šaubu, Torntons pasteidzās viņu mierināt. Tomēr politika ir diezgan nejauka lieta, kā jūs pati labi zināt.

Viņš pavadīja Patriciju līdz Storma kabinetam. Brīdi viņa nervozi staigāja no viena stūra uz otru, ik pa brīdim apstādamās, lai apbrīnotu savu atspulgu logā, no kura pavērās skats uz dziļi lejā snaudošo pilsētu. Tad apsēdās uz dīvāna un teatrāli plikšķināja kurpes purngalu pret grīdu, tā mēģinādama paust nepacietību.

Atvērās durvis, un telpā ienāca Storma meita Marsija. Ieraudzījusi priekšā sēžam Patrīciju, viņa pārsteigumā sastinga.

-    Sveika, Marsij, kā klājas? Patrīcija laipni ierunājās.

-    Ā, sveicināta! Es meklēju tēti.

-    Viņam ir politiska apspriede, viņš ir ļoti aizņemts. — Patrīcija pasmaidīja. Laikam jau visām sievietēm ir tāds liktenis gaidīt un gaidīt. Kā tad klājas brīvdienās?

-   Tā nekas, Marsija atturīgi teica, tad paspēra pāris soļu un uzmetās uz dīvāna paroceņa. Te, pilsētā, ir labāk nekā visu vasaru tupēt tajā Hemptonu muļķu mājā, kur no visām pusēm spiežas virsū pajoliņi un fidas, kas to vien lūko, kā noprecēt lielu naudas maku. Arī labāk nekā skolā, tas ir fakts.

-Tavs tēvs teica, ka jums ar Timiju Grotonā esot ļoti paticis.

-    Nē, Grotona patika tētim. Mums tur riebjas. Tie, kas mācās, tur galvenokārt īgņojas, un učuki to vien zina kā urbties grāmatās. Visi kā viens. Mēs ar sīko labāk ietu kādā skolā tepat Ņujorkā.

-    Ar sīko?

-    Ar Timiju. Viņš ir divpadsmit minūtes jaunāks par mani, skaidrs?

-   Jocīgi, Patrīcija noteica. Es zinu, ka jūs esat dvīņi, bet viņš ir tik liels. Man visu laiku nez kāpēc liekas, ka vecāks ir viņš.

-   Nē, Marsija iebilda. Es esmu vecākā. Un gudrākā. Un tāpēc es esmu galvenā. Meitene pasmīnēja, un viņas lūpas dīvaini noraustījās. Uzmetusi viņai profesionālu skatienu, Patrīcija atzina, ka Marsija varētu būt visai pievilcīga, ja vien iemācītos noturēt mierā savu muti un neļaut lūpām nervozi raustīties. Brīžiem radās iespaids, ka meitene nevis smaida, bet atņirdzas, jo savilktās lūpas muti darīja līdzīgu suņa rīklei, kad tas gatavojas mesties uzbrukumā.

Paliekusies Marsijai tuvāk, viņa saņēma meitenes roku.

-    Kaut mana ģimene būtu varējusi atļauties mani sūtīt Grotonā! Tev ir veicies. Labākā skola visā valstī.

Marsija tā kā notrīsēja, tomēr roku neizrāva.

-   Ja jūs pavaicātu tiem, kas mācās Svētā Marka koledžā, Endoverā un vēl šur tur, viņi jums pateiktu, vai Grotona ir vai nav labākā, viņa sacīja. Viņi mūs saukā par Grotonas puvekļiem. -Marsija paraustīja plecus. Atkal krampjaini savilkās lūpas, un tas nozīmēja, ka viņa pūlas pasmaidīt. Patiesībā tas viss ir pie vienas vietas. Kaut kur mums jābūt, un tētis grib, lai mēs esam tur. Tā ka priekšā vēl viens gads Masačūsetsas rezervātā. Varētu būt arī sliktāk. Viņa albrīvoja roku, lai pakasītu kaklu. Nagi atstāja uz gandrīz caurspīdīgās ādas sarkanas svītras.

Atkal pavērās durvis, un nosvīdis, tomēr starojošs kabinetā iesoļoja Tomtons. Slepenas apspriedes acīmredzot bija tas, kas pilnībā atbilda viņa priekšstatam par paradīzi zemes virsū.

-   Dāmas, atvainojiet, bet mēs vēl neesam galā. Nu jau ilgi vairs nebūs. Pirms kāds paspēja ko teikt, viņš bija laukā pa durvīm, un Patrīcija aizvainota nosprauslājās.

-    Mēs pie tā esam pieraduši, Marsija sacīja. Tagad mums ar Timiju iepriekš jāpiesakās pie sekretāra, lai mēs varētu paskatīties uz tēti.

-    Politika laikam aizņem briesmīgi daudz laika, Patrīcija piebalsoja. Skatīsimies uz lietu gaišo pusi. Ja viņu ievēlēs par mēru, jums būs jādzīvo Greisija savrupmājā.

-Jums tas patiktu? Marsija ievaicājās.

-   Noteikti. Vai tad tev ne?

-   Visas vietas ir apmēram vienādas. Vai jūs domājat, ka viņam ir kādas izredzes uzvarēt?

-   Patiesībā es no politikas necik daudz nesaprotu, Patrīcija atvēcinājās.

-    Šodien avīzē bija rakstīts, ka tā pēdējā… kā to sauca… “monogrammu slepkavība”… ka tā nākot par labu tētim, jo viņš tik stingri uzstājoties pret noziedzību. Marsija apklusa.

-     Vai tad nebūtu normāli, ja cilvēki, kas nekam jēdzīgam neder, izdarītu labu darbu, palīdzēdami manam tēvam tikt par mēru? Pirms Patrīcija paspēja pavaicāt, ko tieši meitene ar to domā, viņa turpināja: Jums abiem šovakar ir randiņš, vai ne?

-   Nē, Patrīcija atteica, pūlēdamās neizrādīt, ka tāds jautājums bijis visādā ziņā nepieklājīgs. Neaizmirsti, ka esmu precēta sieviete, turklāt gados. Tavs tēvs lūdza mani atnākt, lai mēs varētu aprunāties par galīgajiem plāniem Storma kompleksa atklāšanas sakarā.

-   Dzirdēju, ka tas būšot baigi vareni, Marsija ieteicās.

-    Tā es ceru. Sanāks visa Ņujorka, visa Vašingtona un kas viss vēl ne. Visa pasaule. Esmu tik uztraukusies, nevaru vien sagaidīt!

-    Mēs gan varam, bet arī būsim klāt. Kāpēc ne? Taču labāk nekā vazāties pa māju un līdz apnikumam spēlēt skreblu [5] . marsija sāka pētīt savus nagus, kas bija apgrauzti līdz pašai miesai, tad kaunīgi ieteicās: Jūs taču kādreiz bijāt mode|u demonstrētāja, jā?

-Jā, biju gan. Es vēl joprojām reizi pa reizei ar to paniekojos. Joka pēc.

-Man dzimšanas dienā uzdāvināja lielu kosmētikas piederumu komplektu. Visas tās otas, tūbiņas un tā. Varbūt… viņa saminslinājās. Varbūt, kamēr tētis mums abām liek gaidīt, jūs parādītu man, kas ar to visu darāms?

-   Labprāt! Patrīcija atsaucās no visas sirds. Var būt, ka reiz nu bija klāt izdevība tā pa īstam tuvināties Olivera Storma meitai. Līdz šim viņu attiecībām nebija nekādas vainas, taču necik tuvas tās nebija, un Patrīcijai tā vien likās, ka viņa Marsijai diez ko vis nepatīk. Tagad viss varētu mainīties, Patrīcija nodomāja.

Marsija viņai veltīja greizu smaidu. Tas ir manā istabā. Vai nāksiet?

Abas pa dibcndurvīm izgāja no kabineta, pagāja gabaliņu pa gaileni un tad uzkāpa stāvu augstāk, kur Timām ar Marsiju bija pašiem savs atsevišķs dzīvoklis divas guļamistabas un viesistaba. Viens viesistabas gals bija kā bāztin piebāzts ar dažādām stereoiekārtām un cilām elektroniskām ierīcēm, tostarp milzīgu, dārgu kompjūteru, pie kura patlaban kvernēja Tims. Viņam mugurā bija tikai sporta bikses un bezpiedurkņu krekliņš, un Patrīcija pārsteigta atzina, ka puiša rokas un pleci ir kā klātin noklāti ar muskuļu mezgliem. Nez kāpēc vienmēr bija licies, ka Tims ir vienkārši aptūcis. Uz grīdas mētājās visādu izmēru hanteles.

-   Nu, resnais, pacel dupsi un apsveicinies ar misis Rīgalu! Marsija iečivinājās, kad abas iegāja istabā.

Tims rāmā garā atskatījās un pamāja, kājās celties pat nedomādams. Sveicināta! viņš nomurmināja un tūliņ atkal apņēmīgi pievērsās tastatūrai. Lielajā monitorā rēgojās krāsaini simboli, kuri Patrīcijai absolūti neko neizteica.

-   Neliecieties par viņu ne zinis! Marsija atmeta brālim ar roku. Viņš noņemas ar jauno programmu. Tik un tā visu salaidīs grīstē. Garāmiedama viņa rotaļīgi pabužināja brāļa matus. Tims, likās, to nemaz nemanīja, ķēra pēc instrukcijas un steidzīgi šķirstīja lapas. Viņš to vien dara kā pērk visādas vecas kompjūterprogrammas, Marsija turpināja. Un tad grib to visu uzlabot.

-    Viņš to prot? Patrīcija pavaicāja.

-    Kā nu kuro reizi. Gadās, ka pataisa programmu vēl stulbāku.

Marsijas guļamistabā valdīja īsts juceklis uz grīdas mētājās biksītes, pār krēslu atzveltnēm karājās krūšturi. Uz tām drazām neskatieties, meitene pavirši noteica. Istaba ir jātur kārtībā skolā, tā ka mājās man jāpaspēj atgūt nokavēto. Un vispār man patīk būt nevīžai.

-Tājau parasti ir ar visiem pusaudžiem, Patrīcija sacīja ar tēlotu iejūtību. Kad es biju tavos gados, ar mani bija tieši tāpat. Es vēl tagad neesmu nekāda labā saimniece.

Marsija viņai pievērsa dīvainu skatienu. Vai jūsu vīrs arī ir nekārtīgs?

-     Nē. Pols man visu laiku staigā pakaļ, uzlasīdams to, ko esmu izsvaidījusi. Es viņam saku, ka patiesībā viņam vajadzētu strādāt par grāmatvedi.

-Timijs ir vēl lielāks nevīža par mani, Marsija pašapmierināta piebilda. Salīdzinājumā ar viņa istabu manējā ir kārtības kalngals.

-   Tieši tam jau brāļi domāti, Patrīcija atteica, vērodama, kā Marsija aši un viegli nokopj savu tualetes galdiņu vienkārši atrauj atvilktni un iemēž visu tur iekšā un tad no grīdas paceļ lielu kasti. Tajā rindu rindām rēgojās visvisādas krāsu grima kastītes. Marsija palūkojās uz Patrīciju un bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-   Es esmu tikai krāsojusi lūpas un neko citu, taču jūtos diezgan stulbi šitāds te man ir un nezinu, kas ar to jādara.

-   Ļoti skaists komplekts, Patrīcija teica. No Francijas. Droši vien lielāko daļu krāsu tu vispār nekad neizmantosi, tomēr jauki, ka tāds tev pieder. Nu, parotaļāsimies mazliet.

Nākamās divdesmit minūtes, nosēdusies blakus Marsijai milzīgā tualetes spoguļa priekšā, Patrīcija demonstrēja meitenei, kā pareizi un neuzkrītoši krāsoties. Viņa parādīja, kā ar dažādu plakstiņu ēnu tonējumiem iespējams panākt zināmu efektu un kā lūpas nevis vienkārši noziest ar lūpukrāsu, bet gan ietonēt tās ar otiņu.

Vienu brīdi durvīs galvu pabāza Timijs, pārsteigumā iepleta acis un tad no jauna atgriezās pie sava kompjūtera.

Kad ienāca Olivers Storms, Patrīcija klāstīja Marsijai par skropstu tušu.

-Vai tu taisi no manas meitenītes augstākās sabiedrības dāmu? viņš omulīgi nogrudzināja.

-                     Nekāda maziņā jau vairs nav, Oliver, Patrīcija iebilda.

-    Jauna sieviete. Skaista, jauna sieviete. Viņa jutās labi un brīvi. īsu mirkli prātā pavīdēja doma, ka nemaz nebūtu slikti, ja viņai pašai būtu bērns ne jau tāds lempis kā Timijs vai jancīga dilda kā Marsija, bet gan maza, mīļa, glīta meitiņa, ko varētu apģērbt visādas greznās drēbītēs un kam uzticēt visus profesionālos noslēpumus modes un kosmētikas sfērā.

Un tomēr viņa vēl nekad Marsijai nebija jutusies tik tuva kā patlaban. Vismaz šajās pēdējās minūtēs starp viņām bija valdījusi.., gandrīz vai ģimeniska gaisotne.

Marsija platām un prasīgām acīm pavērās uz tēvu. Vai izskatās slikti, tēt? Es tikai gribēju uzzināt, kā to dara. Citas meitenes visu laiku krāsojas, un es pat nezināju, kā tas ir, iekams Patrīcija neparādīja.

Storms lēni palocīja galvu. Tu izskaties skaista, Marsij. Patrīcijai taisnība. Tu esi izaugusi par jaunu, skaistu dāmu.

Marsijas sejā atplauka starojošs smaids, un vienu brīdi Patrīcijai bijajāatzīst, ka meitene patiesi izskatās daiļa, bet tad Marsijas lūpas sašķobījās un ilūzija pagaisa.

-   Piedod, ka liku tev gaidīt, Petsij, Storms sacīja.-Tā sapulce aizņēma daudz vairāk laika, nekā es biju plānojis, bet es taču nevarēju sviest viņus laukā pa durvīm.

-   Noproblemo, Patrīcija mierinoši atsaucās. Es zinu, ka tev ir daudz darba. Bet mēs ar Marsiju vēl neesam pabeigušas, Kāpēc gan tev nenokāpt lejā un nepagaidīt? Es nākšu pēc minūtēm piecām.

Storma daudznozīmīgais skatiens liecināja, ka šoreiz varbūt arī notiks pēc viņas prāta, taču tiek pārbaudīta viņa pacietība un Patrīcijai, iespējams, par visu vēlāk nāksies atbildēt. Tad viņš ielūkojās pulkstenī. Labi. Man tik un tā vēl jāpiezvana uz Rietumu krastu. Viņš pagriezās un izgāja pa durvīm.

-    Vai tev ir kosmētiskais pieniņš?

Marsija papurināja galvu. Viņa likās samākusies un apmulsusi.

-    Nopērc sev vienu lielu pudeli. Un otru maziņu, ko var nēsāt līdzi somiņā, re? Patrīcija parakņājās pati savā kosmētikas maciņā. Grima nonemšanai tas der vislabāk. Viņa

> > -> uzmanīgi ar pieniņu un salvetēm notīrīja no meitenes sejas krāsas paliekas. Marsija klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi, vārgi un paklausīgi ļāva grozīt galvu uz visām pusēm, nedz izrādīdama interesi par to, kas notiek, nedz arī kā protestēdama.

-    Tā. Viss, Patrīcija konstatēja. Atceries, kā es tev rādīju. Var mazliet eksperimentēt. Tikai neaizmirsti vienu tavos gados labāk lai grima ir par maz nekā par daudz. Jo mazāk, jo labāk. Pieliekusies tuvāk, viņa iečukstēja meitenei ausī: Negribu, lai tu izskaties pēc klauna.

Marsija pieklājīgi pamāja. Liels paldies, Patrīcija! Nezinu, izskatās pamatīga ķēpa, bet es laikam pamuļķošos gan.

Patrīcija vilcinādamās pasniedzās, saņēma Marsijas roku, atlieca meitenes pirkstus un pagrieza plaukstu ar delnu uz leju. Marsija apmulsusi paskatījās lejup un, ieraudzījusi savus īsos, apkodītos nagus, instinktīvi sažņaudza pirkstus dūrē.

-    Kad es biju tikpat veca, cik tu, es arī grauzu nagus, Patrīcija meloja. Tev tiešām vajadzētu mēģināt to izbeigt. Bet pa to laiku nopērc mākslīgos, pielīmē un nolako ar nagu laku.

Meitene brīdi pētīja savus pirkstu galus, tad plati pasmaidīja. Jā, kāpēc gan ne? Bet kā tad būs ar sīko? Viņš arī grauž nagus.

-   Timijs? Patrīcija paraustīja plecus. Puikas var darīt visu, kas viņiem ienāk prātā. Lai viņi izskatās, kā grib, par to neviens neuztraucas.

Marsijas smaids izplūda vēl plašāks. Tā jau runā. Vēlreiz paldies par skaistumstundu! Jūs bijāt tiešām jauka, un es to neaizmirsīšu. Pasakiet tētim, ka es eju gulēt. Mums ar Timiju norīta agri jāceļas.

-    Pateikšu, Patrīcija apsolīja. Ar labu nakti, Marsij! Zini, tu tiešām esi jauna, skaista dāma.

-   Nu jā, kā tad, meitene nomurmināja, no jauna juzdamās apmulsusi. Vēlreiz paldies!

Kompjūtera ekrāns joprojām bija ieslēgts, taču, kad Patrīcija gāja cauri jauniešu kopīgajai istabai, Tims nekur nebija redzams. Varēja dzirdēt, kā viņš knosās pa guļamistabu.

-    Ar labu nakti, Timij! viņa uzsauca. Par atbildi no blakusistabas atskanēja neskaidrs burkšķis.

Pati ar sevi ļoti apmierināta, Patrīcija smaidīdama kāpa lejup pa kāpnēm uz Olivera Storma kabinetu. Tas puika bija stulbs drūmiķis, īsts lempis, kādi lielākoties viņa gados ir visi, taču ar Marsiju šovakar strādāšana bija izdevusies vienkārši lieliska. Ja meitene pareizi uzkrāsojas, viņa ir pat skaista. Ja tikai varētu noturēt mierā lūpas, lai tās tik dīvaini un nervozi nešķobās.

Viņas lūpas savilkās ironiskā smīnā.

Nešauj pār strīpu, Patricij! Mar sija Storma nekad nebūs skaista. Un, kad viņa sašķoba seju, viņa ir tik smuka kā velna vecāmāte. Kā Oliveram Stormam var būt tāds bērns! Viņu māte laikam bijusi galīgā neglītene. Nav brīnums, ka šī pašrocīgi nolikusi karoti. Nē. Tā bija viena no pamātēm. Droši vien nevarēja paciest, ka jāskatās uz diviem tādiem.

No jauna uzmācās domas, kādi bērni būtu bijuši viņai ar Polu, bet Patrīcija piespieda sevi domāt par ko citu. Tas galu galā nav svarīgi. Turpmāk viņa būs kopā ar Oliveru Stormu, un nekur citur viņai arī negribējās būt.

Kad viņa iegāja kabinetā, Storms, atbalstījies pret galdu, stāvēja ar klausuli pie auss un uzmanīgi klausījās. Uzsmaidījis Patrīcijai, viņš pielika pie lūpām pirkstu. Esmu ar jums absolūti vienisprātis, viņš teica tonī, kuru viņa atpazina kā Storma striktā politiķa balsi. Kaut kas jādara.

Apgājis galdam apkārt, viņš pastiepa roku un kaut kur apakšā nospieda podziņu. Durvīs, pa kurām Patrīcija tikko bija ienākusi, kaut kas noklikšķēja tagad pa tām vairs neviens cits nevarēja ienākt. Likdama lietā profesionalitāti, viņa graciozi pārslīdēja pāri istabai un ar tēlotu kautrību apsēdās uz dīvāna maliņas. Kājstarpē kaut kas silti iekņudējās.

Beidzot telefona saruna bija galā, un Storms nolika klausuli, tad pasmaidīja un apņēmīgi tuvojās Patrīcijai, pieliecās, saņēma viņas seju plaukstās un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām.

Patrīcija aizvēra acis, piespieda savas delnas viņa plaukstām un kaismīgi atbildēja skūpstam. Olivers lēni un ar baudu atsvabinājās un kāpās atpakaļ, līdz atkal stāvēja, kur bijis, atbalstījies pret galdu.

-    Piecelies! viņš pavēlēja.

Viņa, ne vārda neteikdama, paklausīja un nogaidoši stāvēja.

-    Skaista kleita.

-Paldies!

-Velc to nost!

Patrīcija pasmaidīja un lēni atbrīvojās no kleitas, nenovērsdama skatienu no stāvošā vīrieša.

-      Ar to nepietiek, viņš aizsmacis ierunājās, kad tas bija padarīts. Visu velc nost!

-    Ko vien vēlies, Oliver. Viņa labprāt paklausīja, izbaudīdama pašas verdzisko padevību.

Storms jau bija novilcis žaketi. Tagad viņš norāva kaklasaiti un pogāja vaļā kreklu.

Kad Patrīcijai mugurā vairs nebija pilnīgi nekā, Storms pabīdīja viņu uz priekšu un tad pavēlēja: Nometies ceļos!

Viņa noslīga uz ceļiem, un viņš turpināja: Novelc man kurpes un zeķes!

Patrīcijai tas likās dīvaini, tomēr viņa darīja, kā pavēlēts. Ārprāts, viņa nodomāja. Un vēl trakāk tas, ka man tas patīk. Ļoti, ļoti patīk.

-   Un ko lai es daru tagad? viņa vaicāja, pacēlusi galvu.

Storms vērās lejup.

-    Ko vien gribi, viņš atbildēja.

Viņa no jauna pasmaidīja un apmierināta palika tāpat uz ceļiem.

Cik neiedomājami brīnišķīgs vakars, viņa nodomāja.

Timijs Storms ieslājaMarsijas istabā, pirkstos turēdams paštītu, tievu, kūpošu cigareti. Mugurā viņam bija tikai sporta bikses. Marsija, veltījusi viņam īsu skatienu, no jauna pievērsās savam atspulgam trīsdaļīgajā spogulī.

-    Ko tad tu šodien tādu iemācījies?

-     U-ū-ū! viņa iespiedzās. Es daudz ko iemācījos. Iemācījos uzkrāsot acis, iemācījos apieties ar lūpukrāsu, ar tušu un vēl daudz ko citu. Iemācījos, ka nevajag grauzt nagus, jo tad es nepatikšu zēniem. Viņa ņirdzīgi pašūpoja galvu.

-    Savu mūžu nav dzirdēts lielāks stulbums, vai ne? Marsija noteica. Viņa iesmējās, un sašķobītā seja likās tāda ļaunuma pārņemta, it kā viņa tikko būtu paņēmusi no Timija marihuānas kazaskāju un ievilkusi no tās pamatīgu dūmu.

-   Es to sievieti ienīstu, Timijs neizteiksmīgā balsī novilka.

Marsija atkal savilka lūpas. Tas ir tāpēc, ka tu negribi būt skaists. Tāpēc, ka tu nesaproti, cik svarīgi, lai uz pasaules būtu tādi zēni kā tu. Ja tu nebūsi skaists, tad Olivers Storms tevi nekur neielūgs un ar tevi nelielīsies.

Viņa atkal iesmējās un novilka Timiju sev līdzās uz soliņa, tad iebāza otiņu grima kastes krāsās un ņēmās ap Timija acīm vilkt mežonīgus, violetus riņķus. Viņš sūca savu cigareti un, nevaldāmi zvaigādams, vēroja māsu spogulī.

Marsija vēlreiz ar otu izurķēja kastīti un uzkrāsoja viņam uz sejas daudzus violetus lūpu nospiedumus. Nu viņš līdzinājās šausmenes varonim.

-    Ai, ai, paskaties tik uz sevi! viņa pavedinoši murrāja. -Tu noteikti dabūsi skaistuma prīzi Grotonas puvekļu ballē, ne? Un visiem mazajiem puisīšiem satraukumā šūposies pautiņi, un ko tad vēl vairāk var vēlēties, vai ne?

Viņš paliecās tuvāk spogulim un nopētīja savu dīvaino, spilgti izkrāsoto seju. Nezinu gan, viņš ņirdzīgi un bezgala nopietni teica. Kaut kā vēl trūkst.

Abu skatieni spogulī sastapās.

-    Ak jā, viņa sacīja. Un es pat zinu, kā. Paņēmusi otru otu, viņa iebakstīja to vienā no sarkanajām ligzdām un uzvilka uz viņa pieres lielu, sarkanu jautājuma zīmi.

-                    Tagad, dārgumiņ, tu esi vienkārši dievīgs, viņa teica.

-   Dramatisks, tomēr atturīgs, elegants un reizē vienkāršs. Saskaņā ar dāmas Patrīcijas evaņģēliju pats jaukuma iemiesojums.

Timijs nolika cigareti pelnu traukā un piecēlās.

-    Un tomēr vēl kaut kā trūkst, viņš noteica. Marsija ievilka no nodeguļa pēdējo dūmu, tad nospieda to un spogulī vēroja, kā viņš slidina lejup savus šortus. Viņam bija erekcija. Paņēmis savu mantiņu rokā, viņš pienāca Marsijai cieši klāt.

-    Varbūt padarīsim dramatisku un elegantu arī šo te? Timijs ieteicās. Dārgajai, mīļajai Patrīcijai tas būtu tieši laikā.

Marsijas lūpas pāršķobījās greizā smaidā. Lai Patrīcija tiek galā pati, viņa sapņaini nodudināja, pagriezdamās apkārt.

25

No restorāna Rīgalam beidzot izdevās sazvanīt inspektoru Bērtonu.

-   Te jau ir īsts zvērudārzs! Bērtons sūkstījās. Visu laiku te kvem tie preses maitu putni. “Izstāstiet precīzi, kā tieši noslepkavotajai sievietei tika izrautas acis,” viņš nežēlīgi mēdījās. Paklau, Rīgai, mums vajadzētu par tiem preses neģēļiem izsludināt atlīdzību. Tiklīdz ieraugāt, tā blieziet virsū, nogrieziet ausis, atnesiet uz iecirkni, dabūsiet simt dolāru un nekādu jautājumu nebūs. Es sajukšu prātā.

Viņš smagi nopūtās, un Rīgals, pēkšņa instinkta vadīts, ieteicās: Mūc prom, Džo! Es esmu tepat pāris kvartālu attālumā. Brauc šurp un ierauj kārtīgu glāzi!

Bērtons atļāvās tādu kā “var jau būt, ka tiešām”, un Rīgals nosauca itāļu restorāniņa adresi. Kad Bērtons ieradās, Pjērs Leblāns, kurš visu vakariņu laiku bija uzvedies saprātīgi, rātni un svaidījies ar atzīstamiem jociņiem, piepeši, sazin kāda nelabā trenkts, sadomāja tēlot jukušu pasaku feju.

Rīgals abus iepazīstināja. Bērtons pagrozīja baltas acis uz Leblāna pusi. Leblāns no sajūsmas sprāga vai pušu un mirdzinājalaimes pārpilnas actiņas.

-    Vai dieniņ, esmu pārjums lasījis! Avīzēs pārjums vien raksta, kopš jūs ietupinājāt ķurķī kaut kādu tur nožēlojamu nelieti. Satvēris Bērtona roku savējās, viņš pilnā nopietnībā pasludināja: Jūs esat mans varonis. Tad viņš pieliecās Bēr-

tonam vēl tuvāk. Sakiet man patiesību! Vai tiešām cietumā iet tik jautri, kā runā?

To visu pavadīja acu bolīšana, šmakstināšana un roku lauzīšana. Bērtons, kā glābiņu meklēdams, paskatījās uz Rīgalu. Rīgals skaļi iesmējās, un Bērtons acis vien nozibsnīja. Tur jau nu, viņaprāt, nebija par ko zviegt. Un tas Leblāns joprojām kā dadzis bija ieķēries viņa labajā rokā.

Pēdīgi Rīgalam bija gana. Labs ir, Pīt, aiztaisi šīberi!

Leblāns pasmīnējis palaida vaļā Bērtona roku.

-   Es atvainojos, viņš abiem teica. Tu man reiz stāstīji, ka inspektoram Bērtonam galīgi nepatīkot visi tie pajoliņi, ar kuriem tu vazājies apkārt, un tad man iešāvās prātā, ka jādemonstrē viņam, kā citi cilvēki dzīvo. Viņš uzsmaidīja Bērtonam, kurš steigšus iemetās brīvā krēslā blakus Rīgalam. Piedodiet, inspektor! Leblāns vēlreiz atvainojās.

Bērtons, kārtīgi nokremšļojies, beidzot piespieda sevi izdvest: Nekas, nekas.

-   Bet tagad man jāaizspurdz uz mazo istabiņu, Leblāns paziņoja un, piecēlies no galdiņa, devās tualetes telpas virzienā. Bērtons uzlūkoja kolēģi un nogrozīja galvu.

-   Jēzus un Marija, Rīgai, visu cieņu! Tev gan ir interesanta dzīve. Tas puisis ir īsts?

-   Zināmā mērā, Rīgals atteica. Viņš ir manas sievas biznesa partneris.

-     Nu,,tstd tev vismaz nav jāuztraucas, ka viņa varētu laist pa kreisi. Tas ir, ar Pjēru ne… velis ar ārā, nekad mūžā neesmu salicis nevienu Pjēru… tādu, kas strādā.

-   Iepriecinoša informācija, Rīgals dzedri atteica. Bet neskaties uz viņa darbiem. Lielākoties viņš spokojas tāpēc, ka, viņaprāt, tieši to visi no viņa arī gaida. Man liekas, kad viņš grib, tad ir tieši tāds pats kā mēs abi.

-    Tu jau noteikti, Bērtons atsaucās. Tikai, ja tev nav iebildumu, kad viņš atnāks atpakaļ, es noslēpšu rokas klēpī. Nu, ko tad tu gribēji?

Rīgals pieliecās viņam tuvāk un atstāstīja visu par Džeinas Koulas piezīmi un viņa paša vizīti pie Vinsenta Flērtija. Neaizmirsa pieminēt arī to, ka Bolda bija izteicis lādas pašas aizdomas īsi pirms Mūniza noslepkavošanas.

-    Kāpēc tu man visu to stāsti? Bērtons jautāja.

-   Tā ir tava lieta, Džo. Es nezinu, vai tur ir vērts rakties, bet, ja tu mani, ka Flērtija okšķeri grozās apkārt, es domāju, būs labāk, ja zināsi, kas notiek.

Bērtons atzinīgi noburkšķēja: Par to paldies, bet man gan rādās, ka tas ir tukšs numurs. Es Boldu un Džeinu labi pazīstu, tāpat gandrīz visus puišus, kas pie tevis strādāja, un viņi visi ir kārtīgi policisti. Man šķiet, ka viss būtu kārtībā, ja tu ķertos pie īsta darba, bet es jau to nenosaku. Pienāca viesmīlis, Bērtons aprāvās un pasūtīja pudeli ela.

Rīgals paraustīja plecus. Man arī tas neliekas ticami. Esmu mēģinājis darīt visu, lai nekas tamlīdzīgs nevarētu notikt. Tāpēc jau mēs katrā reidā pūlējāmies pievākt līdzi kādu no narkomānijas brigādes puišiem. Kad vien bija iespējams, par arestu atbildēja viņi.

-    Lai piesegtu jūs?

-Tājau gan, sasodīts.

-    Kāpēc jūs vispār arestējat? Jūsu uzdevumos tas taču neietilpst, vai ne tā?

-Jā. Mēs nodarbojamies ar… nodarbojāmies ar narkobiznesa izlūkošanu. Lai atklātu, kas ir lielākie importētāji, un nogrieztu skābekli tur, nevis tirgotāju līmenī. Un koncentrējām uzmanību tieši uz to. Taču gadījās, ka vienkārši uzskrējām kaut kam virsū, un to taču tā atstāt nevarēja, nācās izdarīt vienu otru arestu. Tādos gadījumos es saucu palīgā narkomānijas apkarošanas brigādi, jo negribēju pieļaut, ka rodas situācija, kad kādu no maniem puišiem sāk mākt kārdinājums, kam viņš nespēj turēties pretī.

-   Tu runā par saviem cilvēkiem. Nav tā, ka tu uzticētos visiem bez izņēmuma, Rīgai.

-    Tieši tāpat kā tu, Džo, Rīgals atteica. Un tāpēc mēs abi esam šeit, Un, ja jau esam par to sākuši runāt, man liekas, tev ir taisnība. Manai brigādei vajadzētu būt narkobiznesa apkarošanas nodaļas, nevis komisāra kabineta pakļautībā Tad atkristu vēl viena muļļāšanās cauri birokrātu papīriem.

Bērtona gaļīgā seja saviebās ķēmīgā smaidiņā. Bet tad taču mūsu sūdainais mērs nevarētu plātīties ar savu pirmklasīgo narkobiznesa apkarošanas izlases vienību! Viņš tencinādams pamāja ar galvu viesmīlim, kurš bija atnesis pasūtīto pudeli un ceremoniāli lēja elu glāzē.

-    Un kā tad iet ar “monogrammu misteru”? Rīgals apjautājās.

-    Ir šis tas. Pirmo reizi slepkavu kāds redzējis.

Rīgals saspringa un pieliecās Bērtonam tuvāk, Kā?

-   Misis Bcilijai rokā bija saņurkāta loterijas biļete. Sazinājāmies ar Olbani un dabūjām zināt, kur viņa to pirkusi Vienā kioskā turpat netālu no viņas bodes. īpašnieks viņu atcerējās. Teica, ka viņa gājusi prom, kad sācies gāziens, un stāvējusi uz kāpnēm kopā ar kādu džeku.

-   Vai aprakstīt varēja?

-Nē. Esot pārāk traki lijis, viņš neko nav varējis saskatīt. Tad redzējis, ka abi nobalso taksi.

-   Tā viņš teica? Izskatījies, ka abi ir kopā? Rīgals steidzīgi jautāja. Viņš saprata, cik tas ir svarīgi, jo gadījumā, ja slepkava ar misis Beiliju bijis pazīstams, tad aizdomās turēto saraksls četru miljonu vārdu garumā saruktu līdz kādam simtam cilvēku vai pat mazāk.

-    Nesapriecājies! Bērtons viņu atsēdināja. Viņš teica,

ka izskatījies tā, it kā abi tikai gribējuši ātrāk paglābties no lietus.

-    Pie joda! Rīgals nošķendējās.

Bērtons pamāja. -Es jūtos deši tāpat. Viņš iedzēra malciņu ela. Laikam jau bija gluži labs, jo, no jauna pielicis glāzi pie lūpām, viņš to izdzēra gandrīz sausu. Pamestajā taksī uz piepīpja atradām vienu padzisušu pirkstu nospiedumu, bet no viena paša nospieduma nav lielas jēgas. Tomēr taksists to nav atstājis, tā ka tad, kad dabūsim to mūdzi rokā, tas varētu kalpot par papildu pierādījumu. Un uz piepīpja konstatētas marihuānas pelnu pēdas. Tas nozīmē, ka slepkava tajā naktī pīpējis marihuānu. Iespējams, tas varētu sakrist ar versiju, ka viņš ir gados jauns.

-     Vai arī kāds vecs marihuānas cienītājs, Rīgals piebilda. Vai drīkstu tev kaut ko pavaicāt? Nespeisi zemes gaisā?

-Nu pamēģini!

-    Šodien es aizbraucu līdz Herietas Beilijas veikalam. Vienkārši prātoju par to, kāpēc tas trakais viņu nosauca par manu torni. Skatlogā stāvēja izbāzts putns krauklis. Un kraukļi parasti mitinās zvanu torņos.

-    Labi, labi, Šerlok. Nu un?

-   Un tad es iedomājos, ka slepkava, iespējams, tur bijis vai gājis garām, ja jau zinājis par kraukli. Vai tavējie ir ieskatījušies viņas veikala papīros?

-    Doma nav slikta, tikai to mēs jau esam izdarījuši, Bērtons atteica ar tādu mieru, kādu Rīgals no viņa neparko nebūtu gaidījis. Necik labi ar veikala lietām viņai nav gājis. Bet uzmini, kas pie viņas pirms pāris mēnešiem iepircies?

-    Princese Diāna, Rīgals sacīja.

-   Nekā, bet diezgan tuvu. Olivers Storms. Atradām čeku ar viņa kredītkartes numuru.

Rīgals grasījās teikt, ka tur droši vien vecais skopulis nopircis viņa sievai lietotu kažoku, taču sacīja ko citu: Nu tad lieta darīta. Arestēsim Oliveru Stormu. Viņš ir vienīgais, kuram no visiem šiem slaktiņiem atlec kāds labums. Tā viņš liks mēra krēslā.

Bērtons lēni pamāja, it kā tāda doma viņam pašam nebūtu ienākusi prātājau agrāk.

-    Nu, pienāks kārta arī viņam, viņš noteica. Mani puiši pratina visus, kas tur jebkad jebko nopirkuši. Kad tiksim līdz viņa vārdam, tad aprunāsimies ar! Nekad nevar zināt, kas kuram iekrīt acīs.

-   Šajā sakarībā, Rīgals ieminējās, kas ir ar tiem videoierakstiem? Tonijs teica, ka tur varbūt kaut ko izdosies saskatīt.

-   Mums ir gabaliņš, kur var redzēt, kā taksometrs iebrauc rajonā, un vēl viens, kur izbrauc tikai sešas minūtes vēlāk. Līķis tika atstāts uz Septiņdesmit otrās, bet, mums par nelaimi, novērošanas vienība tobrīd tur nebrauca garām.

-    Tad no ieraksta nav nekāda labuma?

Bērtons iesūca vēl malciņu un paraustīja masīvos plecus.

-   Numura plāksnīte liecina, ka taksis ir tas pats, kas tika atrasts Volstrītā. Un vēl var saskatīt tik daudz, ka iekšā sēž šoferis un vēl kāds aizmugurē. Tas ir viss. Nolicis glāzi uz galda, viņš turpināja: Es tos visus tehnoloģijas sūdus nevaru ciest. Viņi mūžam tev sasola nonest zvaigznes no debesīm un beigās iegrūž bleķa rimbulīšus. Ieraksta kvalitāte esot tik slikta tāpēc, ka nav bijis labs apgaismojums, un tur patiešām neko nevar saskatīt.

-   Johaidī!

-    Šmits ar to džeku no novērošanas aprīkotajiem… kā viņu, Izaks?… Viņi paņēma ierakstus pie sevis. Abi tik laimīgi kā paši savās bērēs. Stāsta, ka varēšot kaut kā tur palielināt kadrus un ka beigās kaut kas sanākšot, bet es ticēšu tikai tad, kad redzēšu pats savām acīm.

Viņš aprāvās, jo šurp nāca Leblāns. Pienācis tas nostājās pie sava krēsla un pavaicāja: Varbūt man iet prom?

-    Ko tu, Pīt! Mēs jau visas darba lietas tā kā būtu izrunājuši. Iedzer kafiju!

-Mērci!-smalki tencināja Leblāns un apsēdās uz sava krēsla.

Bērtons viņu piesardzīgi nopētīja. Rīgalam nepaslīdēja garām fakts, ka druknais polismenis nudien abas rokas bija noslēpis zem galda.

-    Vai jūs esat dzimis Francijā? Bērtons jautāja.

-    Ne vella! iespurdzās Leblāns. Ciceronā, Ilinoisā. Zināt, tur reiz vazājies Als Kapone.

Bērtons sablisināja acis, un Rīgals iesmējās.

-   Esmu krāpnieks, inspektor, Leblāns Bērtonam līksmi paziņoja, un viņa balsī pārpārēm strāvoja šiks un elegance.

-    Nodarbojos ar acu apmānīšanu. Pjērs Leblāns tas ir pseidonīms, ko es piesavinājos, kad pirmoreiz ierados lielpilsētā. Noklausījos pāris franču plates, un man jau bija arī akcents.

-    Kāpēc tādas pūles? Bērtons painteresējās.

-    Tas ir mans Ņujorkas imidžs, Leblāns skaidroja.

-    Ļautiņi, ar kuriem man ir darīšana, nemūžam neielaistos ar tipu, kam vārdā Pīts Vaits. Viņiem vajag Pjēru Leblānu, pat ja viņš dienasgaismu ieraudzījis Ciceronā. Tad viņi jūtas drošāk. Turklāt parasti tās ir sievietes, tā ka viņu naudīgie vīri arī jūtas drošāk. Viņiem nav nekas pretī apmaksāt rēķinus, ja vien droši zināms, ka dekorators aizmuguriski ar vecenītēm necūkojas. Viņš pasita gaisā knipi un, kad viesmīlis pienāca pie galdiņa, pasūtīja visiem espresso kafiju. Kamēr tupēju tualetē, Leblāns turpināja, šo to pārdomāju par tām “mono

grammu slepkavībām”. Izmeklēšanu vadāt jūs, inspektor, jā? viņš pievērsās Bērtonam, kurš mēmi pamāja.

-    Ko tādu tu pārdomāji? Rīgals iejaucās.

-     Visi līķi tika atrasti Augšīstsaidā, kaut gan pilnīgi skaidrs, ka slepkavības notikušas kaut kur citur. Nu, un man vienkārši iešāvās prātā, ka pēc piecām dienām notiks Olivera Storma jaunākā projekta grandiozā atklāšana Storma kompleksa balle. Bet komplekss turpat vien ir. Un ja nu dullajam, kas izdarījis visas tās slepkavības, galviņā kaut kas noklikšķ un viņš sadomā paspēlēties Storma kompleksa atklāšanā? Es gribu teikt, ka viņam laikam taču patīk pazīmēties, citādi viņš līķus būtu vienkārši sametis upē, ne? Un kur varētu pazīmēties vēl labāk nekā līķi Storma kompleksā? Visas pasaules un avīžnieku acu priekšā.

Rīgals ar Bērtonu saskatījās.

-    Šaubos gan, Pīt, Rīgals sacīja. Kompleksu apsargā vēl trakāk nekā Balto namu. Patrīcija teica, ka tur, iespējams, ieradīšoties viceprezidents, tā ka viss noteikti būs kā bāztin piebāzts ar slepenā dienesta un FIB cilvēkiem, kur tad vēl mēs paši un Storma apsardzes darbinieki! Starp citu, kā viņus sauks? Storma desants?

-    Laba doma, Leblāns piekrita.

-   Man liekas, ierunājās Bērtons, ka slepkava no Storma kompleksa turēsies pa gabalu.

-     Nezinu gan. Viņam jau nav neviens tur jānoslaktē. Tikai jānoliek līķis, Leblāns iebilda.

-    Par to ir vērts padomāt, Rīgals piekrita.

-    Dzirdēju, ka varot ierasties arī mērs un komisārs, Bērtons nevaicāts izpauda.

-   Kaut arī Storms kandidē uz mēra krēslu? Rīgals jutās galīgi apjucis. Nē, no politikas viņš neko nesaprata.

-    Tieši tāpēc! Bērtons iejutās politiskā komentētāja lomā. Viņam jāparāda, ka viņš nebīstas no Storma.

Rīgals pamanīja, ka Bērtons jau izrāvis rokas no pagaldes un atkal salicis uz galda. Leblāna klātbūtne, likās, uz viņu iedarbojās atslābinoši.

Leblāna seja savilkās smaidā. Varbūt Monogrammu Slepkava ir Olivers pats? viņš sacīja. Tādu attieksmi no preses puses, kāda viņam ir patlaban, nebūtu iespējams nopirkt ne par kādu naudu.

-    Nu nezinu gan, Rīgals godīgi izteica šaubas.

-   Man visu laiku likās, Bērtons ierunājās, ka tu, Rīgai, esi viens no viņa pakalpiņiem. Vismaz es tā dzirdēju.

-   Nebūsi dzirdējis pareizi, Rīgals atteica. Mana sieva izpilda viņa pasūtījumu. Nekāda cita sakara man ar viņu nav.

-   Pēdējā laikā nav nevienas avīzes, neviena ziņu izlaiduma televīzijā, kur viņš nerēgotos, Lcblāns turpināja. Un vienā laidā tik sola, ka tad, kad kļūšot par mēru, vairs nebūšot tādu cietsirdīgu slepkavību kā šīs ar graizīšanu un burtiem. Sākumā biju gatavs derēt, ka viņa kampaņa nosprāgs vēl šūpulī, bet pēdējās slepkavības viņa dzīslās atkal ielējušas Tarzāna spēku.

-No Storma kompleksa atklāšanas nekāds ļaunums arī necelsies, Rīgals piebilda

Leblāns nogrozīja galvu. No politikas tur nebūs ne smakas. Vismaz ne tādas, ko vienkāršie ļautiņi varētu saost. Mītiņiem, viņš saka, laika vēl pietikšot atliku likām.

Bērtons iestrēba kafijas malku.

-   Viens nu ir skaidrs, viņš sacīja. Mērs ar komisāru turp neietu, ja viņiem kāds nebūtu nozvērējies, ka būs absolūta drošība. Viņš nolika tasi. Man jāiet, viņš teica. Paldies, Pol, ka izstāstīji man par to lietu ar Flērtiju. Nedomāju, ka tur kas varētu būt, taču labi, ka tu man pateici.

-   Paturi to pie sevis, jā, Džo? Es nevienam neko neesmu teicis tikai Džeinai, kura pati par to sāka runāt.

-   Labs ir! Bērtons pamāja uz Leblāna pusi, vienu mirkli kaut ko tā kā pārdomāja, tad sacīja: Man bija prieks ar jums iepazīties.

-    Varbūt kādreiz mēs varētu kopīgi pastaigāt pa veikaliem, Leblāns vientiesīgi atsaucās, Bērtona seju izķēmoja šausmas, un Leblāns ar Rīgalu skaļi iesmējās. Bērtons pieliecās tin sacīja:

-Nebažījies, Pīt, es tavu imidžu neizmaitāšu.

-   Vai tad tas maz ir iespējams? Leblāns aušīgi atvaicāja.

26

Kilometrus trīs uz ziemeļiem no tās vietas, kur Rīgals patlaban beidza dzert savu kafiju, Džeina Koula izgāja pa maza latīņamerikāņu naktskluba durvīm. Viņai pakaļ izlavījās kalsns, uzkrītoši ģērbies, jauns vīrietis.

-    Jūs meklējat tādu Estrclitu? viņš sakniebtām lūpām nošnāca.

Pamājusi un atbildējusi “si”, viņa pameta skatienu uz naktslokāla durvīm, iedomādamās, ka Hosē Kolons norēķinās ļoti ilgi. Pasteidzies, Hosē!Pasteidzies!

-    Tā Estrelita nav no šejienes, vīrietis smaidīdams noteica un izvilka no neiedomājami spilgtā krekla krūšu kabatiņas cigareti. Visapkārt pamazām izplatījās lēta odekolona dvaka.

Pirms Džeina paspēja ko atbildēt, durvīs parādījās Kolons un ierunājās: Nē. No šejienes ne. Iespējams, ka no Panamas.

Sīkais, kalsnais vīrs bailīgi pacēla galvu un ar skatienu nomēroja iespaidīgo Kolona augumu. Hosē aplika jauneklim ap pleciem roku tā, ka žestu vienlaikus varēja iztulkot kā draudzības apliecinājumu un brīdinājumu nemēģini aizlaisties, citādi apgriezīšu tev sprandu.

-    Man rādās, ka es tādu sievieti pazīstu, sīkais nobubināja, šaudīdams acis uz visām pusēm. Ko jums no viņas vajag?

-    Kur viņa ir? Džeina noprasīja.

Sīkais pieklājīgi pasmaidīja, taču neteica ne vārda. Radās

iespaids, ka viņš izšķīries runāt ar Kolonu, Džeina te tikpat labi varēja arī nestāvēt.

-    Mans brālēns viņu meklēja un pēc tam tika nogalināts, teica Kolons. Mēs ar to sievieti gribētu aprunāties, ja viņa tiešām ir tā, kuru mēs meklējam. Gribam atrast to, kas nogalināja manu brālēnu, kurš bija godavīrs. Runādams Kolons visu laiku smaidīja, tomēr, kā Džeina ievēroja, viņa tvēriens neatslāba.

Kalsnais jauneklis pamāja. Viņš kā no ložmetēja sāka bērt kaut ko spāniski, Džeina visiem spēkiem pūlējās izsekot līdzi, taču nespēja, par spīti tam, ka pēdējo pāris nedēļu laikā viņas spāņu valodas zināšanas bijajaušami uzlabojušās

-   Viņš saka, tā varbūt nav tā pati sieviete, pēdīgi Kolons pārtulkoja. Bet esot briesmīgi labsirdīgs un tāpēc mūs pie viņas aizvedīšot.

-   Kā tad, lai tik stāsta! Džeina atteica. Cik daudz tad viņš grib?

Jaunekļa vārds, kā izrādījās, bija Osje, un “labā sirds” tiešām tika ierēķināta cenā, jo krietns brīdis pagāja kaulējoties. Beigu beigās Kolons paziņoja: Viņš prasa piecdesmit dolāru.

Džeina pamāja un izņēma no somiņas naudu. Kolons noķēra taksometru, un visi trīs brauca uz to pusi, kur, kā tika ziņots, dzīvo Estrelita. Taksometrs pabrauca garām Simt septītajai ielai tur, kā Džeinai bija zināms, jāatrodas Estrelitas mājai. Džeinu pārņēma uztraukums. Bet pēc īsa brīža taksometrs iegriezās Simt sestajā un, sekojot spāniski runājošā jaunekļa norādījumiem, apstājās noskretušas īresmājas priekšā.

Osje viņus uzveda ceturtajā stāvā. Aiz norādītā dzīvokļa durvīm klusu spēlēja radio, kā likās, kāda stacija spāņu valodā, Kolons pieklauvēja, taču atbildes nebija. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Ar tādiem pašiem panākumiem.

-    Vai mājai ir komandants? Džeina iejautājās. Osje likās samulsis, un Kolons pārtulkoja. Osje vilcinādamies pamāja un piebilda:

-    Lejā, pagrabā.

-   Vai tu te dzīvoja? Kolons apjautājās. Osje, kā ūdeni mutē ieņēmis, pētīja savas kurpes.

Džeina sacīja: Jūs abi palieciet tepat, es iešu sadabūt komandantu.

Komandanta dzīvokļa durvis pagrabstāvā bija līdz kājai vaļā, un dzīvokli no gaiteņa šķīra tikai siets, kas vairākās vietās bija pamatīgi sagriezts. Džeina paraustīja durvis, un viņas redzeslokā izšļūca resna pusmūža sieviete rītasvārkos un čībās.

Džeina parādīja sievietei savu žetonu.

-Mēs gribam, lai jūs atvērtu vienu dzīvokli,-viņa sacīja.

-    Kaut kas lēcies? sieviete noprasīja, taču Džeina neteica ne vārda un nogaidoši stāvēja. Sieviete paraustīja plecus un pagriezās uz iešanu. Sadabūšu atslēgas, viņa nīgri norūca.

Uzkāpusi ceturtajā stāvā, viņa nešpetni paglūnēja uz Osji. Tas novērsās un izlikās sazin ko pētām lejā, kāpņu jomā. Sieviete spēcīgi piedauzīja pie durvīm, taču, atbildi nesagaidījusi, sāka pārcilāt un grabināt uz milzīga riņķa savērtas atslēgas, pamēģināja vienu, tad vēl kādu un beidzot dabūja durvis vaļā.

Radioaparāts stāvēja uz virtuves galda, lēts japāņu aparāts ar kasešu magnetofonu. Kolons gribēja iet un to izslēgt, taču Džeina viņu aizturēja. Slēdzi nedrīkstēja aiztikt.

Dzīvoklī bija tikai dzīvojamā istaba, kas vienlaikus kalpoja ari par virtuvi, un mazītiņa guļamistaba. Izskatījās, ka mājās neviena nav.

-    Kas šeit dzīvo? Džeina vaicāja komandantei, kura vēl joprojām nikni blenza uz Osji. Kolons iegāja guļamistabā.

-     Viena jauna sieviete. Viena pati, komandante atbildēja.

-    Kā viņu sauc?

-    Es zinu tikai, ka Eštrelita.

Džeina pamāja un aizvēra durvis, komandanti atstādama ārpusē. Vai kaut ko atradi? viņa uzsauca.

-   Te ir baigi liela soma! Hosē nokliedzās.

-    Netaisi vaļā! -Džeina steigšus brīdināja, taču jau bija par vēlu. No guļamistabas atskanēja švīkstoša skaņa. Ieskrējusi iekšā, viņa pirmo ieraudzīja Hosē, kura seju izķēmoja sāpīga grimase. Hosē norādīja uz lielu, piestūķētu plastikāta somu istabas kaktā. Viņš bijapaplēsis vaļā dzeltenu līmlenti, ar kuras palīdzību soma bija turējusies ciet.

Džeinai nebija jāiet klāt un jāskatās, lai zinātu, kas tur iekšā. Nepārprotamā saldi skābā pussatrūdējuša līķa smaka liecināja, ka Estrelitu viņi ir atraduši.

Rīgals skatījās ziņas. Pulkstenis bija mazliet pāri vienpadsmitiem. Herietas Beilijas slepkavība joprojām bija uzmanības centrā, tomēr televīzijas stacijai par labu bijajāatzīst, ka izrautās acis šoreiz netika apspriestas, televīzijas žurnālisti apmierinājās ar frāzi, ka līķis ir sakropļots.

Tālāk tika pieminēts, ka misis Beilijas pierē iegriezts burts T, tātad slepkavība acīmredzot bija saistīta ar iepriekšējām trim, kas notikušas pēdējā mēneša laikā. Diktors, vai bez elpas palikdams, klāstīja, ka, pēc policijas domām, Monogrammu Slepkava upuru pierēs iegriežot šaha figūru simbolus, un zibenīgi palaida ierakstu, kurā inspektors Bērtons izsakās, ka ne par kādu šaha spēlētāju neko nezina un, nē, viņš vēl nevar apgalvot, ka visas četras slepkavības pastrādājis viens un tas pats cilvēks, un, nē, viņam nav nodoma izpaust, kā izmeklēšana virzās uz priekšu, bet, jā, tiklīdz policija vainīgos arestēs, tā uz karstām pēdām paziņos par to presei, un tagad lai visi ir tik laipni un atstāj viņu mierā, jo viņam ir vēl (pīp!) kaut kas jādara.

Patiesību sakot, Rīgals nodomāja, studija visu pasniedza vēl samērā maigos toņos. Viņš bija ievērojis, ka tas kļuvis par tādu kā nerakstītu likumu. Ņujorkas televīzijas kanāli lielākoties pilsētas sabiedrības imidžam veltīja daudz lielāku uzmanību nekā laikraksti, un par to liecināja daudzās uzspēlētās reportāžas par bērniņiem, kuri rotaļājas. Visam bija uzskatāmi jādemonstrē, ka Ņujorkā visi dzīvo kā vienā lielā ģimenē.

Diktors nemanāmi bija pārgājis uz sižetu par Oliveru Stormu un runāja par to, ka slepkavību vilnis viņa vēlēšanu kampaņai piedevis jaunu sparu. Ekrānā parādījās Storms intervētāju ielokā, un Rīgals pieliecās tuvāk, iedomādamies, ka varbūt turpat kaut kur stāv arī Patrīcija. Pirms viņš attapās, ko dara, ekrānā pavīdēja abi Storma bērni, un Rīgals riebumā atrāvās.

Lieliski, Pol! Blenz tik TV! Varbūt kādā jaukā dienā sieva veltīs tev kādu skatienu, kamēr notiek intervija ar viņas draudziņu.

Iezvanījās telefons, un Rīgals jutās atvieglots, ka tiek prom no televizora. Viņš cerēja tikai vienu ka tā nav Patrīcija, kas zvana, lai pateiktu, ka būs redzama vakara ziņās vai ka būs vēlu un gaidīt nevajag. Tad viņš attapās, ka sieva ar tādiem zvaniem viņu jau sen vairs neapgrūtina.

Zvanīja Džeina Koula.

-   Mēs atradām Estrelitu, vina teica.

-    Dzīvu vai mirušu?

-    Mirušu. Viņa īsos vārdos izstāstīja, kas un kā, un Rīgals sacīja:

-Tūliņ būšu.

Pēc divdesmit minūtēm, sarkanajai signālugunij joprojām zibinoties uz viņa personiskās automašīnas jumta, Rīgals apstājās īresmājas priekšā un atstāja mašīnu uz ielas braucamās daļas. Ēkas ārpusē jau pulcējās ziņkārīgie, kurus pūlējās savaldīt pieci seši policisti formastērpos. Kāpdams augšā, Rīgals priekšā pamanīja leitnantu Deivisu no Ziemeļu slepkavību izmeklēšanas brigādes, pielika soli, un pie vajadzīgajām durvīm abi nonāca reizē.

Estrelitas dzīvoklī šķebīgā smaka bija pieņēmusies spēkā. Iecirkņa policisti jau strādāja, fotografēja, meklēja pirkstu nospiedumus. Džeina Koulabija nosēdusies uz sadiluša dīvāna blakus gara auguma un spēcīgas miesasbūves jauneklim, kas viņai kaut ko murmināja ausī. Rīgals pārsteigts konstatēja, ka jūtas sarūgtināts, to redzot.

-   Kas zināms? leitnants Deiviss sausi noprasīja iecirkņa leitnantam, kurš vadīja dzīvokļa pārmeklēšanu.

-    Medicīnas eksperts tikko aizgāja, un līķis aizvests uz morgu. Galīgā slēdziena vēl nav, bet viņš domā, ka nāve iestājusies apmēram pirms mēneša. Mūsējie ķemmē visas trepes. Varbūt atrodas kāds, kas kaut ko redzējis vai dzirdējis. Bet pagaidām nekā. Viņš pamāja uz Osji, kas satriekts sēdēja pie virtuves galda. Tas puisis ir komandantes brālis. Uz ielas padzirdējis, ka izmeklētāja Koula meklē sievieti, vārdā Estrelita, un atcerējies, ka māsa izīrējusi dzīvokli sievietei ar tādu vārdu. Kādu laiku viņi nebija īrnieci redzējuši, un viņš vienkārši izgudrojis, ka uz tā rēķina varētu iedzīvoties. Nedomāju, ka viņam ar visu varētu būt kāds sakars. Viņš taču nebūtu šurp vedis policiju, ja pats to sievieti būtu nomušījis.

-    Kā viņa mirusi? Rīgals vaicāja.

-   Šāviens galvā, iecirkņa virsnieks atbildēja. Cik var spriest, viens.

-    Vēl kāda informācija? Deiviss prasīja.

-Nekā. Dzīvoklis galīgi tukšs. Pāris drēbju gabalu, un tas ir viss. Varbūt iespējams atrast kādas pēdas pēc tiem, bet nezinu gan.

-    Cik ilgi viņa te dzīvojusi?

-   Piecas nedēļas. Komandante teica, ka viņai dzīvokli noīrējis kaut kāds vīrietis. Samaksājis par diviem mēnešiem un sacījis, ka māsa te laiku pa laikam uzturēšoties. Samaksājis skaidrā naudā un stādījies priekšā kā Džeks Robinsons. Un interesanti, ka viņš nav bijis latīņamerikānis. īstākais jeņķis, komandante saka. Viņa domājusi, ka meitene ir viņa draudzenīte.

-   Kā tas vīrietis izskatījies? Deiviss dedzīgi apvaicājās.

-   Vidēja auguma, pāri trīsdesmit, varbūt četrdesmit gadus vecs. Mati brūni. Mugurā uzvalks. Visu laiku melnas brilles uz acīm. Ne ūsu, ne kādu īpašu pazīmju nav bijis, to viņa neatceras. Aizsūtīsim viņu pie fotorobota, bet es uz to lielas cerības gan neliktu. To cilvēku viņa ir redzējusi tikai vienu reizi un, kā man rādās, bijusi krietni grādos.

Rīgals pagāja no abiem prom un tuvojās dīvānam, uz kura joprojām sēdēja Džeina un jauneklis. Abi, redzēdami viņu nākam, piecēlās. Džeina vīlusies purināja galvu.

-   Nolāpīts, tik tuvu! viņa sodījās. Tik sasodīti tuvu, bet par vēlu.

-   Tik un tā strādāts labi, Rīgals sacīja.

Džeina paraustīja plecus. Mēs jau tikai prašņājām un prašņājām. Un beigās kāds sadzirdēja.

Viņa pamāja uz jaunekļa pusi. Tas stāvēja un pieklājīgi gaidīja, kad viņu kāds stādīs priekšā.

-   Tas ir Hosē Kolons, Pīta brālēns. Viņš ir seržants Fortdiksā. Vakaros brauca šurp un nāca man talkā. Un šis ir mans boss, inspektors Rīgals.

Abi sarokojās.

-   Būtu jauki, Džeina ieteicās, -ja jūs vai komisārs aizsūtītu viņa komandieriem vēstuli vai ko citu, lai Hosē dabū kādu pateicību par darbu.

Rīgals pamāja. Es domāju, ka tam nebūs nekādu šķēršļu, Hosē. Priecājos iepazīties, un paldies par darbu!

-     Tas man ir kas vairāk nekā darbs, Kolons sacīja. Mēs ar Pītu bijām ļoti tuvi. Man šķiet, ka es tieši viņa dēļ iestājos militārajā policijā, un, ja nepalikšu armijā, tad plānoju dienēt policijā kaut kur citur.

-   Mums labi puiši vienmēr vajadzīgi, Rīgals teica un tad, mērķēdams uz Džeinu, neveikli piebilda: Un labas meitenes tāpat.

-   Paldies, inspektor, bet Ņujorkā gan ne. Es negribu, ka mani bērni uzaug šajā pilsētā.

-   Jums ir bērni? Rīgals pavaicāja.

-    Vēl ne, bet būs.

-   Vai esat precējies?

-   Nē, Kolons atbildēja.

-    Ak tā.

-    Hosē var apprecēties, kad vien ienāks prātā, Džeina nevērīgi ieteicās. Viņš ir gudrs, godīgs un labi izskatās, vai jums tā neliekas?

-    Laikam gan. Nu kā tad, Rīgals piekrita.

-Man šķiet, vajadzēs viņu iepazīstināt ar manām draudzenēm, kad viņš nākamreiz atbrauks uz pilsētu.

Tur vairs nebija ko piebilst, un visi trīs, juzdamies neomulīgi, brītiņu pastāvēja, līdz Rīgals iedomājās apvaicāties, vai viņi savas liecības jau nodevuši.

-    Jā, Džeina atbildēja, un Rīgals uzsauca leitnantam Deivisam:

-    Vai viņi abi var iet?

-    Nekādu problēmu, Deiviss izklaidīgi attrauca, saspringti vērodams, kā tiek pārmeklētas virtuves kumodes atvilktnes.

-    Vai varu jūs abus aizvest mājās?

-   Tas būtu īsti reizē, Pol, Džeina atsaucās. Aiz muguras gara diena un vēl tas vakars.

Kolons, kā Rīgals, dīvaini iepriecināts, uzzināja, bija apmeties pie Pīta Mūniza vecākiem tikai pāris kvartālu attālumā. Tur Rīgals viņu izlaida, uz atvadām sirsnīgi paspieda roku un vēlreiz pateicās.

Par spīti Džeinas Koulas pa pusei nopietni domātajiem iebildumiem, Rīgals pastāvēja uz to, ka aizvedīs viņu līdz pašai Kvīnsai. Krietnu brīdi abi brauca klusēdami. Džeina sēdēja viņam līdzās, atslīgusi pret atzveltni un pievērusi acis. Rīgalam nelika mieru satraucoša doma, kā zem šaurās zīda blūzītes rāmi cilājas viņas pilnīgās krūtis.

Džeina atvēra acis un pamanīja, ka Rīgals viņu vēro.

-    Nudien labi pastrādāts, viņš steigšus noteica un pievērsāš ceļam.

-    Varēja arī labāk.

-Tadjau manīsim. Iespējams, ka atradīsies kādi pirkstu nospiedumi. Varbūt tiksim uz pēdām vīrietim, kas dzīvokli noīrēja. Interesanti, ka viņš nerunāja spāniski, tātad nebija no tiem panamiešiem. Protams, vēl nevar zināt, kas atklāsies, taču, lai kas tas arī būtu, pateicība pienāksies jums ar Kolonu.

-    Es taču jums teicu, ka esmu laba policiste, Džeina sacīja un no jauna aizvēra acis.

-    Rīt pat aprunāšos ar komisāru par to vēstuli Kolona komandierim.

-   Labāk meklēsim to dranki, kas nošāva Pītu! Džeinas balsī ietrīsējās asaras, un Rīgals pasniedzies sameklēja viņas roku un to cieši saspieda. Tā viņi nobrauca pāris kvartālu, līdz Džeinas māja bija klāt.

-    Te nu mēs esam, Rīgals noteica.

Džeina nopūzdamās saslējās un sataustīja somiņu.

-   Paldies, ka atvedāt, Pol! Un paldies par labajiem vārdiem! Ja tā turpināsies, es drīz vien varbūt atsacīšos ticēt tām visām nejaucībām, ko pārjums runā.

Rīgals iesmējās un kopā ar Džeinu izkāpa no mašīnas.

-Pavadīšu jūs līdz durvīm, lai kas nenotiek, viņš sacīja, nelikdamies zinis par Džcinas vārgajiem protestiem.

Klusēdami abi uzbrauca liftā līdz piektajam stāvam. Kad Rīgals bija te pēdējo reizi, viņš bija nācis ar ziņu par Mūniza nāvi, un atmiņas, kas uzvēdīja, nebija nekādas priecīgās.

Rīgals pagājās līdz viņas dzīvokļa durvīm. Džeina pagrieza atslēgu, tad pagriezās pret viņu.

-    Vēlreiz paldies, Pol! Kaut… kaut… Pār viņas seju sāka pludot asaras.

Viņš piespieda jauno sievieti sev pie krūtīm un neteica ne vārda, tikai ik pa brīdim noglāstīja viņas muguru. Labu brīdi Džeina raustījās neskanīgās elsās, tad atrāvās, notrausa ar delnu asaras un nikni izšņauca degunu salvetē, ko bija sagrābstījusi somiņā.

-    Es ielūgtu jūs uz kafiju, bet esmu galīgi pārgurusi, viņa vaļsirdīgi atzinās. Un vispār pie manis ir briesmīgs juceklis, kā jau parasti. No rīta es būšu mazliet vēlāk, labi? Vispirms aiziešu pie Bērtona slepkavniekiem, jā? Varbūt viņiem vēl kaut ko no manis vajag.

-    Protams, Rīgals teica. Atnāksiet, kad varēsiet.

Abi atkal saskatījās. Vai zināt ko? Džeina ieteicās.

-Nu?

-   Es ceru, ka Estrelita tiešām ir mirusi pirms mēneša.

-    Kāpēc?

-   Es nespētu pārdzīvot, ja viņu kāds būtu nogalinājis, jo padzirdējis, ka mēs ar Hosē viņu meklējam. Es nespētu pārdzīvot, ja būtu atbildīga par viņas nāvi.

Rīgals papurināja galvu.

-                     Par viņas nāvi ir atbildīgs tas, viņš uzsvērti sacīja,

-     kurš nospieda gaili un viņu nošāva. Nedrīkst sadomāties diezin ko.

Džeina mirkli klusēja, tad pamāja. Paldies, Pol! Man tas bija nepieciešams.

-    Arlabunakti, Džeina! Dusiet saldi!

Viņa iegāja dzīvoklī. Rīgals pagaidīja, līdz durvis aizveras, un tikai tad lēni gāja atpakaļ uz lifta kabīni. Visu mājupceļu viņš nokāvās ar domām par to, ko būtu atbildējis, ja Džeina būtu viņu palūgusi ienākt.

Skaidrs, ka pareizākais būtu bijis pieklājīgs atteikums. Bet vai viņš būtu atteicies? To Rīgals nezināja.

Atgriezies mājās, viņš ielūkojās Patrīcijas istabā. Viņa bija gultā, gaisma izslēgta, bet laulātā drauga sestais prāts sacīja, ka sieva vēl nav aizmigusi.

-    Es biju izsaukumā, viņš klusi sacīja, nepūlēdamies iedegt gaismu.

-    Cikos tad tu aizbrauci?

-    Ap pusdesmitiem, Rīgals meloja. Viņš bija redzējis vēl ziņas vienpadsmitos.

-    Es pārnācu ap desmitiem, Patrīcija atteica. Droši vien tu tikko biji aizgājis.

-    Tā jau ir, viņš sacīja. Labu nakti!

Klusi aizvēris durvis, viņš iedomājās, cik tādu sarunu ar sievu vēl sagaidāms.

27

Iepriekšējās dienas preses reportāžas par Herietas Beilijas nežēlīgo noslepkavošanu, kā izrādījās, bija tikai tāda iesildīšanās. Nākamā rīta laikraksti nevēstīja gandrīz ne par ko citu kā tikai un vienīgi par “monogrammu slepkavībām” notikumu atreferējums, versijas, literarizēti pastāsti par upuriem, gari pārdomu gabali vai katrā rubrikā, redaktoru slejas, kuru autori brēktin brēca, lai policija taču beidzot kaut ko dara, un tā tālāk un tā joprojām -, dzelzs taču bija jākaļ, kamēr karsta.

Pat parasti tik solīdais “Times” nebija nocieties un pirmajā lappusē ielicis rakstu par slepkavībām, tāpat kā pārējās avīzes, Oliveram Stonnām un viņa antinoziedzības kampaņai atvēlējot milzum daudz vietas pārējās lapās.

Rīgals pārskatīja rakstus, ieturēdams brokastis nelielas tuvējās viesnīciņas kafetērijā, un prātoja, ka interesanti gan, kāpēc prese slepkavībām pievērš tik lielu uzmanību. Vai tāpēc, ka tās ir tik zvēriskas? Vai arī žurnālisti ir kā sadeguši tāpēc, ka līķi atrasti smalkajā Augšīstsaidas rajonā, kur dzīvo ļaudis, kas ienākumu ziņā ir pieskaitāmi vai pie visas pasaules bagātākajiem cilvēkiem?

Ticis līdz Pirmajam policijas laukumam, Rīgals ieraudzīja pārvaldes ēkas priekšā stāvam pusduci televīzijas furgonu.

Komisārs Galahers šodien dabūs krietni pas\>īst. Bet labāk, lai svīst viņš, nevis es, Rīgals nodomāja.

Galahers tiešām pamatīgi svīda. Viņš patlaban pāris kvar-

tālu attālumā sēdēja mēra kabinetā, un mērs šodien nebija nekādā labajā omā.

-    Visa tauta par mums smejas, velns ar ārā! viņš brēca.

-    Lai tūliņ uz vietas būtu konkrēti aresti! Es uzspļauju tam, vai arestē īstos vai ne. Arestē kādu! Mums jāparāda, ka esam savu uzdevumu augstumos!

-    Dag, tu taču to nedomā nopietni, Galahers sacīja, mēģinādams neizrādīt, kajūtas aizskarts līdz pašas sarepējušās sirds dziļumiem. Viņš kopā ar politiķiem bija apēdis ne vienu vien pudu sāls un labi zināja, ka privātās sarunās viņi bieži vien stāsta sazin ko, it kā nejēgtu ne rīta, ne vakara, bet parasti tas notika aiz slēgtām durvīm. Tomēr šoreiz likās, ka mērs varētu runāt no visas tiesas, bet arests aresta dēļ tas skanēja atbaidoši. Viņš nogrozīja galvu. Ja arestēsim vienalga ko, tas taču situāciju neuzlabos, un mēs tik un tā būsim padarījuši sevi par muļķiem.

-     Salīdzinājumā ar ko? neiecietīgi uzkliedza mērs.

-    Nogrāb kādu vazaņķi! Slepkava taču droši vien nāk no tādiem. Velns un elle, dari taču kaut ko! Mani apsēdušas tik daudzas pilsoņu komitejas, kajāsastāda saraksts kā pie daktera katrai pa piecām minūtēm!

-   Varbūt arestēt Oliveru Stormu? Galahers sarkastiski ieteicās, nenojauzdams, ka divi viņa labākie virsnieki iepriekšējā vakarā bija plēsuši jokus par šo pašu tematu.

-    Lieliski! mērs sacīja. Ko viņam var piesiet?

-    Neko.

-     Vienalga, ņem ciet! Tik un tā viņš visur vazājas pa pirmajām lappusēm. Lai viņi tagad tur liek bildi, kā šis blenž caur restēm.

Visu sarunas laiku mērs bija stāvējis pie sava galda, atbalstīdamies pret to ar rokām. Nu spēki bija galā, un viņš atkrita krēslā un paslēpa seju plaukstās.

Galahers vēroja viņu un klusēja. Ir cilvēki, kas smagi pārdzīvo iespējamo atteikšanos no politiskās varas, viņš prātoja.

Un šim te tas nudien varētu draudēt. Pat vairāk, nekā viņš to iedomājas.

Beidzot mērs pacēla galvu. Viņa acis bija dziļu skumju pilnas.

-    Ko tu vari likt priekšā, Dik? Man kaut kas jāsaka tiem preses mūdžiem.

-    Pirmkārt saglabā aukstasinību! Ja kritīsi panikā, tad panika pārņems arī visu pilsētu. Saki viņiem, ka policija dara visu, kas ir cilvēka spēkos, un viss, kam ķeras klāt Ņujorkas policisti, tiek labvēlīgi atrisināts. Nesaprotu, starp citu, kāpēc tu tik ļoti ārdies. Tie ir tikai četri cilvēki. Velns parāvis, Kalifornijas dienvidos vispār neviens nerunā par sērijveida slepkavībām, iekams nav vismaz seši upuri!

-Tas ir Kalifornijā. Par Kalifomiju galva sāp tikai tiem, kas tur dzīvo, un pat viņiem ne silts, ne auksts, mērs aizrādīja. Te ir Ņujorka. Un par Ņujorku uztraucas visi. Jo vairāk tie, kas nemaz te nedzīvo. Viņš uzmeta Galaheram triumfa pilnu skatienu, it kā nule pats saviem spēkiem būtu pierādījis kādu zinātnisku teorēmu. Un tieši tas patlaban ir svarīgi, mērs turpināja. Tas preteklis tup Olbani, klakšķina mēli, groza galvu, vienā laidā sasauc preses konferences un tēlo Hamletu. Gan es viņam to vēl pieminēšu! Lūdzams, Dik, saki man, ka šodien būs arests!

-    Es paskatīšos, ko iespējams darīt, solījās Galahers, pūlēdamies piešķirt savai sejai dziļu rūpju pilnu izteiksmi.

Taču mazliet vēlāk, savā kabinetā runādams ar Rīgalu un atstāstīdams sarunu ar mēru, viņš nebūt neizskatījās norūpējies. Rīgals, ieņēmis stīvu, militāru pozu, sēdēja krēslā, pagriezies pret komisāra galda pusi, un klausījās. Reiz starp abiem bija iedibinājušās gandrīz vai draudzībai līdzīgas attiecības, bet no Rlgala puses tās bija pārtrūkušas, kad Galahers pieaicināja inspektora Flērtija iekšlietu daļas maitu lijas pievērst uzmanību Rlgala darbībai. Pret draudzīgi noskaņoto paveco vīru bija zudusi visa cieņa. Tagad lielākais, uz ko Rīgals bija spējīgs, bija cieņpilna attieksme pret Galahera amata krēslu pieklājības kodeksa ietvaros.

Un kāda velna pēc viņš man to visu stāsta? Rīgals nesaprata. Varbūt jau runājis arBērtonu? Varbūt Džo izstāstījis, ko mēs vakarvakarā runājām? Un tagad šis grib paskatīties, vai es stāstīšu to pašu? Nu nē, lai viņš ar savu lojalitātes testiņu iet galīgi ratā!

Rīgals ļāva komisāram runāt un pats nebilda ne vārda. Kad stāsts bija galā un, pēc visa spriežot, bija kaut kas jāsaka, Rīgals tikai palocīja galvu.

-     Man liekas, Galahers piebilda, ka tas vīrs nevar vairs turēt. Varbūt viņš nav īstais cilvēks mēra krēslam. Komisāra acis pētoši skraidīja pa Rīgala seju, taču nekādu reakciju tur nemanīja. Rīgala vaibsti bija tik rāmi un stingi kā pēcnāves ģipša maska.

Kad kļuva skaidrs, ka Rīgals brīvprātīgi neko neizpaudīs, komisārs skaidri un gaiši apjautājās: Nu tad ko tu par to domā, Pol?

-    Par ko, ser?

-    Par to visu. Par mēru.

-    Par mēru tā ir politika, bet politikā es necik daudz nesaprotu, Rīgals atteica. Taču arestēt kādu, kas pagadās pie rokas tas ir… nu, ser, tas ir stulbākais, ko man jebkad nācies dzirdēt.

-    Kāpēc?

-     Pirmkārt, tas neapšaubāmi ir pretlikumīgi. Otrkārt, tāpēc, ka tas, kurš tiešām izdara visas slepkavības, ņems un noorganizēs vēl vienu līķi, lai to iebāztu mums degunā. Un tad tiešām būs ziepes!

Galahers pamāja.

-    Savu mūžu neesmu redzējis, ka viņš krīt tādā panikā. Olivers Storms, protams, tur arī pielicis savu roku. Kaut viņš kampaņā labāk būtu izraudzījies par mērķi nodokļu politiku, nevis sabiedrisko drošību. Mēru viņš pārbaidījis līdz nāvei jau tagad, bet līdz vēlēšanām taču jāgaida vēl vairāk nekā gads.

-    Vai jūs teicāt mēram, ka šis tas mums tagad ir? Ka mums ir uzņēmumi no videoierakstiem?

-    Nē, neteicu, atcirta Galahers. Nepaietu ne minūte, un viņš visu jau būtu izpūtis presei, un tad slepkava varētu aizlaisties no pilsētas. Paldies Dievam, neviens vēl nav uzķēris, ka to spēlīti ar slepkavu spēlē tu. Lai tā paliek. Un, pirms mērs nenāks pie sajēgas, es neteikšu viņam ne pušplēsta vārda, citādi izmeklēšana aizies pa pieskari. Liec aiz auss: no šī brīža līdz turpmākajam rīkojumam mērija nav nekas vairāk kā viens no mūsu ienaidniekiem.

Rīgals paklausīgi palocīja galvu. Diez cik ērti mēra krēslā nav, viņš nodomāja. Turklāt pašreizējais mērs vēl bija īsts atradums salīdzinājumā ar vienu otru, kas šajā krēslā bija sēdējuši pirms viņa. Vai tad Olivers Storms būtu labāka kandidatūra?

Diez vai. Patiesībā Rīgals nudien par politiku un valdīšanas lietām domāja visai maz, taču viņam bija pamatotas aizdomas, ka Ņujorkas mēra amats ir nevis gods, bet tīrā sodība, un ka kurš katrs to vis nevar izturēt. Pilsēta taču bija tik milzīga, tik nepārredzama, ar tādu taču nemaz nebija iespējams tikt galā. Patiesībā Ņujorku pārvaldīt nespēja neviens. Lielākais, kāds ar politiķa pašapziņu varēja mēģināt.

-Tā… es tikai gribēju tev to izstāstīt,-Galahers noteica, un Rīgalam uz mēles bija-kāpēc? Taču viņš tikai pamāja un palika sēžot ar stīvu muguru, kā ūdeni mutē ieņēmis.

-    Vai tev nav nekā laba, ko man pastāstīt? Galahers apvaicājās.

-Nē un jā, Rlgals atteica, izklāstīdams par atrasto līķi, kas, pēc visa spriežot, bija pazudusī Estrelita.

Noklausījies Galahers ieteicās: Tomēr ir taču tie narkotiku testi Pīta Mūniza lietā. Ja noķersim viņa slepkavas, tā būs, protams, uzvara. Tomēr sīka.

-    Kāpēc sīka, ser?

-    Tāpēc, ka saskaņā ar līķa sekcijas slēdzienu Mūnizs bijis negodīgs policists. Un mēs viņu apbedījām ar lielāko godu.. Sadabūsim rokā slepkavas, un tie izstāstīs visai pasaulei, ka Mūnizs bijis sašmucējies. Un mēs varēsim atkal sisties vai nost, lai noraktu visus galus.

-    Bet viņš nebija sašmucējies, un, kad sadabūsim rokā slepkavas, tad atklāsies, ka viņi visu izkārtojuši tā, lai Pīts izskatītos pēc narkomāna, Rīgals nekavējoties iebilda.

-    Ceru, ka tev taisnība, Pol. Nu redzēsim. Kā virzās uz priekšu šaha partija?

Viņš negrib domāt par Pīta Mūniza noslepkavošanu. Viņu uztrauc tikai un vienīgi Monogrammu Slepkava, tāpēc ka tas ietekmē mēra politisko karjeru, Rīgals atjauta. Kādi viņi visi ir smerdeļi!

-    Ja ticam Bilijam Ebotam, tad ar brīnišķīgiem panākumiem, Rīgals atbildēja. Šorīt pienāca ziņa par slepkavas pēdējo gājienu. Piezvanīju Ebotam, pateicu, un viņš no priekiem sāka klukstēt kā vista, kas sadējusi vismaz kādu duci olu. Viņš izsvaidījis figūras pa visu galdiņu, un man tā vien izskatās, ka mums tiks izlaistas zarnas. Taču viņš apgalvo, ka uztraukumam neesot nekāda pamata. Tagad viņš likšot lietā dāmu kā viltus upuri.

-    Kas tas par viltus upuri, pie joda?

-    Tas nozīmē, ka mēs noliekam dāmu zem sitiena, bet baltais sist nedrīkst, tāpēc ka, tiklīdz to būs izdarījis, būs zaudējis.

-    Tātad jūsu dāmu viņš nesitīs, komisārs teica. Nu un tad?

-   Ja viņš nesitīs, tad vājinās savas pozīcijas, un mēs uzvarēsim tik un tā. Vismaz Ebots tā apgalvo. Mēs uzvarēsim jebkurā gadījumā tā viņš saka. Un, ja tā un kas es tāds esmu, lai par to šaubītos, tad tas puisis nudien ir tikpat dižs šaha ģēnijs, par kādu visi viņu reiz uzskatīja.

-    Un kas būs, ja mēs uzvarēsim?

-   To zina tikai Dievs Tas Kungs, komisār. Varbūt viņš nāks un padosies. Varbūt satrakosies un, par spīti, ņemsies slepkavot pa labi un pa kreisi. Ko var zihāt ar trakajiem? Nevienai slepkavībai jau pašā sākumā nebija nekāda motīva. Un zvanīt man, iesaistot mani visā šajā padarīšanā, tas arī taču nebija saprotams.

-Citiem vārdiem, mums vienkārši jāsēž un jāgaida?

-   Tieši tā, ser.

Galahers saknieba lūpas un nopūtās. Tev ar Bērtonu jānoorganizē arests. Ātri. Ņemot vērā to, kā mērs patlaban uzvedas, tas ir vienīgais veids, kā iespējams paglābt no cietuma Oliveru Stormu.

-    Varbūt Stormam cietumā ir īstā vieta, Rīgals piezīmēja.

-    Nevienam nav īstā vieta mūsu cietumos, Galahers noskaldīja. Un, starp citu, viņš jau nemaz nav tik slikts

-    Atvainojiet, komisār, to es nudien nezinu, Tik tuvi mēs neesam.

Džeina Koula iegāja Rīgala kabinetā īsi pēc vienpadsmitiem un pasniedza viņam brūnu aploksni.

-    Nāku taisni no Bērtona. Inspektors teica, lai es nododot jums šo te.

-    Kā tur iet?

-    Viņam atkal uzdod nervi, Džeina atbildēja. Ieraudzījusi Rīgala sejā neizteiktu jautājumu, viņa paskaidroja: Grib izplēst cilvēkus. Tagad sakustējusies gan “monogrammu lieta”, gan Pīta slepkavības izmeklēšana, tā ka viņš zvana uz iecirkņiem un prasa palīgus.

-    Un no mistiskajiem panamiešu zālīšu tirgoņiem joprojām ne smakas?

-    Pagaidām nav, Koula atbildēja. Lai gan Estrelita tiešām bija no Panamas. Viens no Bērtona džekiem viņu atradis imigrācijas departamenta sarakstos. Estrelita Roljana. Un viņa tiešām dzīvojusies ar Hektoni Guzmenu. Hektora ģimene viņu morgā atpazinusi. Tā ka viņa tiešām ir tā pati, ko meklēja Pīts.

-   Nez vai viņš vispār to meiteni satika? Rīgals pateica, pirms attapās, ka piezīme bija stulba. Džeina gandrīz noteikti varēja stādīties priekšā, ka abi divi Estrelita Roljana un Pīts Mūnizs satikās, taču pēc nāves. Un viņš bija uzminējis pareizi Džeinas lūpas sāpēs sakniebās.

Nodūris galvu, Rīgals atplēsa aploksni, ko Džeina bija atnesusi. Iekšā atradās vienkārša, balta piezīmju lapiņa. Uz tās bija kaut kas uzrakstīts ar Bērtona roku:

Rīgai! Vai Tu negribi apskatīties mūsu pirmos Monogrammu Slepkavas uzņēmumus? Varbūt slepkavu. Vai pazīsti kādu no viņiem? Bildes tagad ir pie aviācijas.

DIB.

-   Paskatieties, Džeina! Rīgals viņu paaicināja tuvāk. Džeina apgāja apkārt galdam un nostājās viņam līdzās. Tvirtais, slaidais gums piespiedās pie Rīgala augšdelma.

Uzņēmumi bija divi astoņi reiz desmit, melnbalti, skaidri manāms, ka veidoti pēc videoieraksta kadriem. Fotogrāfijās.

bija redzams taksometrs, tas pats nozagtais, kurš tika izmantots misis Beilijas noslepkavošanā. Abi kadri bija uzņemti no priekšas, un abos vadītājs gandrīz nebija saskatāms, jo priekšējais stikls meta atspīdumu. Rīgals spēja saprast tik daudz, ka tas ir sīka auguma cilvēks un, kā likās, tumšiem matiem. Dūšīgākais sēdēja aizmugurē. Vienā no fotogrāfijām lielajam blakus bija pamanāms tāds kā pamatīgs sainis.

Skaidrs, kas tas tāds, Rīgals apjēdza. Tā ir misis Beilija.

Džeina pieliecās, lai apskatītu uzņēmumus tuvāk. Rīgals samulsis pamanīja, ka viņas krūtis gandrīz pieskaras viņa vaigam.

-   Daudz jau te nav, Džeina noteica. Vai tiešām tās ir saistītas ar noslepkavoto sievieti?

-    Jā. Bērtons ir pārāk piesardzīgs, lai šajā ziņā kļūdītos, un te ir redzama numura plāksnīte. Numurs ir tas pats, kas nozagtajam taksometram, kurā atradām misis Beilijas asinis. Tātad viņa… vai viņas līķis… ir šajā taksī. Viņš norādīja uz vienu fotogrāfiju, tad uz otru. Un re, tur ir viņš, tas, kas sēž aizmugurē. Re, ar saini blakus. Vara derēt, ka tā ir misis Beilija. Iespējams, ka jau mirusi, ceļā uz to vietu, kur līķi atstās. Un šeit, paskatieties, viņš sēž citur. Te viņš ir labajā pusē un te kreisajā. Kad cilvēki braukā apkārt ar taksometru, viņi parasti nemēdz ne no šā, ne no tā pārsēsties. Man liekas, viņš izgrūda līķi un tad prombraucot apsēdās otrā pusē.

Džeina paskatījās uz uzņēmumiem. Tik un tā daudz te nav. Nevar saskatīt ne šofera seju, neko. Miglas bilde.

-   Viens gan te ir, kas līdz šim nebij a zināms, Rīgals norādīja.

-   Kas tad? Džeina izslējās un skatījās viņā no augšas. Viņas gurns joprojām spiedās pie Rīgala rokas. To viņš apzinājās nežēlīgi skaidri un nezin kā nojauta, ka arī Džeina jūt to, ka vinu ķermeni saskaras.

-    Viņi ir divi, Rīgals teica. Slepkavas ir divi.

Džeina izskatījās apjukusi, un Rīgals paskaidroja:

-    Nepiederoša persona nevizinās slepkavu ar visu līķi zagtā taksometrā, tad negaidīs, kamēr līķis tiek kaut kur pamests, lai pavizinātu slepkavu vēl kādu gabaliņu. Viņi ir divi.

-    Sasodīts! Džeina iesaucās. Tad ir jo ļaunāk.

-   Nekā! Tad ir jo labāk, Rīgals atteica Tagad mūsu izredzes viņus dabūt rokā ir divreiz lielākas.

-    Tikai ne jau šo bilžu dēļ.

-    Tā viņi izskatās tikai pagaidām. Bērtons attēlus aizsūtījis uz Gaisa karaspēka laboratoriju, lai tur tos palielina.

-   Vai tad no tā būs kāda jēga? Te taču nav ko palielināt.

-   Patlaban viņu rīcībā ir kameras, ar kurām var saskatīt ielu uzrakstus uz plāksnītēm, kaut ari pati kamera ir uz mākslīgā pavadoņa simt piecdesmit kilometru augstumā. Un viņiem ir kompjūteri, kas attēlu prot sadalīt pa gabaliņiem un tad atkal' salikt kopā. Neaizmirstiet, ka visus tos kosmosa un Veneras uzņēmumus salika kopā tieši kompjūteri, vadoties pēc numuriņiem. Man liekas, beigās kaut kas sanāks. Un, ja jau par to runājam, neaizmirstiet arī to, ka mums ir vēl tas viens pirkstu nospiedums taksī. Iespējams, ka mēs tam viltīgajam mūdzim lienam aizvien tuvāk.

-   Mūdžiem, viņa pārlaboja.

Rīgals pamāja, un tajā brīdī iezvanījās telefons. Viņš steigšus paķēra klausuli, roka nobrauca gar Džeinas kājām, un jaunā sieviete aizgāja atpakaļ galda otrā pusē.

Tā bija Patrīcija.

-   Dārgumiņ, paēd vakariņas šodien viens pats, labi? Es būšu kompleksā. Un tik un tā esmu tā pāmervozējusies, ka nekas nelien mutē. Ak dieniņ, nu jau vairs mazāk nekā četrdesmit astoņas stundas! Nespēju vairs gaidīt.

-    Gan es iztikšu, Pet. Nomierinies!

-Bet, dārgumiņ, tas ir tik svarīgi! Man jāskrien. Varbūt tikšu mājās tikai vēlā naktī. Iespējams, ka pat palikšu kompleksā, ja būs jau dikti vēls, tā ka par mani neuztraucies.

-   Labi, labi, Rīgals apsolīja. Zinu, ka tu būsi drošās rokās.

Nopūties viņš nolika klausuli. Džeina viņu cieši nopētīja. Viņus jau šķīra kas vairāk nekā tikai galds. Likās, ka izaugusi vēl kāda barjera, un īsā tuvības apziņa, ko abi bija izjutuši, bija pagaisusi bez pēdām.

-Jūsu sieva?

-    Pavēstīja man, ka nebūšot kārtējo reizi mājās uz vakariņām. Būtu nesalīdzināmi vienkāršāk, ja viņa man pateiktu, kad būs mājās.

-    Viņai laikam daudz darba, Džeina neizteiksmīgi sacīja.

-    Jā, kā tad, Rīgals atteica. Zvans bija sajaucis visas domas par “monogrammu lietu”. Pacēlis vienu no fotogrāfijām, viņš palūkojās tajā ar neko neredzošu skatienu, tad nosvieda to uz galda. Jācer, ka Gaisa karaspēki mūsu labā pacentīsies.

-    Noteikti, Džeina apgalvoja. Man ir laba priekšnojauta.

Rīgals tā kā gribēja atteikt kaut ko gudru, kaut ko smalki ironisku, piemēram, “un pilnīgi pamatoti”, tomēr nosprieda, ka tas nebūtu īsti vietā. Taču viss acīmredzot bija lasāms viņa sejā, jo Džeina veltīja viņam smaidu neparasti laipnu un sacīja: Būšu tepat, Pol, ja nu kas vajadzīgs; Pakavējusies ar skatienu pie Rīgala sejas mazlietiņ ilgāk, nekā būtu nepieciešams, viņa noteiktiem soļiem izgāja no kabineta, pa ceļam vēl vienu reizi atskatījusies.

Nākamos līķus atrada Tonijs Bolda.

Viņš vēlu pēcpusdienā piezvanīja Rīgalam. Esmu te, Dienvidbronksā, vienā īresnamā ar trim līķiem. Rādās, ka būsim atraduši tos Panamas sprukstiņus, kurus meklējām.

-    Kaut kur jāzvana?-Rīgals jautāja.

-    Nē. Bērtonam es jau paziņoju, tā ka neviens mums nevarēs pārmest, ka esam stiepuši gumiju. Viņējie jau ir klāt, un es braucu piejums.

-    Gaidu, Rīgals sacīja. Nolicis klausuli, viņš izgāja no kabineta.

-    Tonijs Bolda brauc šurp. Atradis trīs beigtus panamiešus.

-   Pīta slepkavas? satraukta noprasīja Džeina.

-    Vēl nav zināms. Vienkārši jāpagaida, un tad jau redzēsim. Viņš apklusa, jo nezināja, ko teikt. Es ceru, Džeina.

Tonijs Bolda ieradās pēc minūtēm četrdesmit, piestūķējis vaigus ar kārtējo kliņģeri un nopilinājis dārgo, taču notraipīto gabardīna uzvalku ar izkusušu sviestu. Žaketes kabatā bija iekabinātas saulesbrilles. Rīgalam izskatījās, ka Bolda ir pamatīgi noguris viņš ienāca kabinetā smagiem soliem un tūliņ atkrita krēslā. Viņam nopakaļ iesteidzās arī Džeina. No sānkabatas Boldam izslīdēja dienas sacīkšu veidlapa, un Rīgals par to nebrīnījās. Visi to vien darīja kā apcēla Boldu par viņa mīlestību pret ponijiem, un visiem bija labi zināms, ka viņš katrā brīvdienā pirmām kārtām jāmeklē Akveduktā vai Monmauntas hipodromā.

Bolda pacēla lapiņu un iebāza to atpakaļ kabatā.

Džeina stāvēja durvīs ausīdamās. Rīgals palūdza, lai Bolda viņiem izstāsta, kas noticis.

-     Vakarvakarā biju hipodromā. Tad padzirdēju, ka Džeina atradusi Estrelitu. Nu un palaidu ziņu visiem saviem tā apgabala okšķeriem, ka meklēju trīs panamiešus. Iedomājos, ka viņi varbūt nolīduši kaut kur turpat tuvumā. Biju divdesmit astotajā iecirknī, un tad man piezvanīja un pateica vienu adresi Dicnvidbronksā.

-    Kas piezvanīja? Rīgals vaicāja.

Bolda nogrozīja galvu. Balsi es nepazinu. Viņš pagriezās, lai paskatītos uz Džeinu, it kā tieši viņai vajadzētu visu izskaidrot. Droši vien kāds no maniem okšķeriem gribēja man to paziņot, bet negribēja, lai es zinu, ka informācija nāk no viņa. Laikam nobijies. Lai nu kā, es devos turp, atradu māju, un visi trīs bija dzīvoklī. Smirdējapēc vella. Beigtijau vismaz kādu nedēļu.

-    Kā vini miruši?

-    Visi dabūjuši lodi, Bolda atbildēja. Un visriņķī mētājas šaujamie. Skaidrs, nepieciešama ballistiskā ekspertīze, tomēr man liekas… tikai liekas… ka viņi sagājuši ragos un apšāvuši cits citu. Varbūt tie purni saķīvējušies savā starpā.

Rīgals uzmeta viņam neapmierinātu skatienu. Tie Uis vai tu par viņiem neko nevari pateikt? Sejas, vārdi, nekā pazīstama?

-    Nē. No sejām neko nevarēja saprast, tāpēc ka… nu, viņi bija beigtijau labu laiku. Apskatījos kabatas portfeļos, bet nekādu dokumentu nebija.

-     Kāpēc tad tu domā, ka viņi ir panamieši? durvīs stāvēdama, ievaicājās Džeina.

-   Dzīvoklī bija Panamas avīze. Un viens no viņiem gulēja tā, ka apakšdelma iekšpusē bija redzams tetovējums krusts un ķēde. Atceros, kaut kur lasīju, ka dažiem Norjegas vīriem Panamā bijuši tādi tetovējumi.

-    Vai tas kaut ko nozīmē? Rīgals jautāja, un Bolda muļķīgi paraustīja plecus.

-    Iekritu, viņš teica. Var jau būt, ka es par to tetovējumu kļūdos, bet man nez kāpēc tas palicis prātā.

Džeina ierunājās nojauna: -Tonij, tu teici, ka, tavuprāt, viņi nogalinājuši cits citu. Kā ir pēc tavām domām, vai ne^pstāv iespēja, ka mūsu pilsētā sācies īsts kaiš narkobiznesa aprindās?

Bolda, savilcis lūpas tūtiņā, brīdi to apsvēra.

-    Nezinu gan, viņš pēdīgi atbildēja. Ja uzrastos kāds no Panamas vai vēl no kaut kurienes un mēģinātu pārņemt kontroli pār tirgošanos, karš, protams, ietu vaļā. Tā ka var jau būt, ka šos novākusi kāda Jamaikas banda vai kolumbiešu grupējums. Bet man nekas nav nācis ausīs par to, ka tirgoņu aprindās būtu sākušies kādi nemieri. Visas lietas kust tādā pašā garā, kā kustējušas.

-    Varbūt viņi visi cits citu apslaktēs, Džeina ieteicās.

-    Kāda starpība! Bolda paraustīja plecus. Nepaies ne diena, un klāt būs jauna banda. Viņi tak ir tādi paši kā prusaki vecāīresmājā. Sauc indētājus, cik reizes gribi, pēc divām dienām visās malās atkal rāpo. Un tie otrie prusaki, kas lieto narkotikas, vārtās kā cūkas pa mēsliem un jūtas laimīgi. Varbūt reiz pienāks tā laimīgā dieniņa, kad visi atstieps kājas.

Bolda runāja ar tādu degsmi, kādu Rīgals savu mūžu nebija no viņa gaidījis, un leitnants, acīmredzot pats attapies, jutās nedaudz apmulsis, tāpēc, iemetis skatienu pulkstenī, cēlās kājās.

-    Man vēl jāaizbrauc pie “Ziemeļ u slepkavniekiem” un jāuzraksta ziņojums. Labāk to izdarīt pēc iespējas ātrāk.

-   Labs ir, Tonij! Krietni strādāts.

Bolda pamāja un slāja uz durvju pusi, Džeina pakāpās sāņus, lai palaistu viņu garām, bet Bolda apstājās un ierunājās:

-Tiešām, Džeina, es ceru, ka šie ir tie mūdži, kas nogalēja Pītu Kaut mēs viņus būtu sadabūjuši rokā pirmie, bet nekas. Es domāju, ka cilvēce to kā sāpīgu zaudējumu tik un tā neizjutīs.

Džeina nedroši pastiepa roku un noglāstīja Boldas vaigu reizē kā par piekrišanas un pateicības zīmi.

Bet Rīgals bija vīlies. Pat ja tie bija tie paši cilvēki, kas nogalināja Pītu Mūnizu, viņa nāve joprojām likās neatriebta.

Gluži vienkārši viss vēl nebija līdz galam skaidrs, un Rīgals negribēja, lai viss ar to arī beidzas.

28

Kad Rīgals beidzot bija ticis galā ar papīru kalnu, kas grēdojās uz galda, pulkstenis rādīja jau seši, taču, izgājis no kabineta, viņš atklāja, ka arī Džeina vēl sēž, kur sēdējusi. Viņa vīlēja nagus, un Rīgals apvaicājās: Vai gatavojaties medībām?

-    Uz to pusi, Džeina atteica. Laiks iet mājās.

-   Taisnā ceļā? Sāra gaida?

Džeina papurināja galvu. Nē. Viņa pārbrauks rīt. Kāpēc jūs tā jautājat?

-   Iedomājos, ka varbūt jums nebūs nekas pretī kopā ar mani kaut kur ieēst vakariņas.

Viņa brīdi apsvēra. Tikai tad, ja pie ķīniešiem un ja vietu izraugos es, viņa atbildēja.

-   Man nav iebildumu. Nevaru ciest, ja man jāuzņemas atbildība.

Izgājuši ārā, viņi, biedriski klusēdami, devās prom pa pieblīvētajām ielām uz Manhetenas ķīniešu kvartālu pusi. Rīgals jutās pateicīgs, ka Džeina nemaz neilgojas pēc nepārtrauktas pļāpāšanas. Retumis viņa izmeta kādu piezīmi par šo un to, kas iekrita acīs, taču lielākoties, kā likās, bija iegrimusi pati savās domās.

Pie pāris restorāniem viņa apstājās, izpētīja skatlogā izlikto ēdienkarti un tad vilka Rīgalu tālāk nez kādu iemeslu dēļ te viņai kaut kas nepatika. Pirmās trīs reizes Rīgalam tas šķita apburoši. Nākamās trīs jau pamazām sāka krist uz ner-

viem. Piegājusi pie vēl viena tikko atvērta, grezna restorāna, Džeina atkal uzmeta skatienu ēdienkartei un tajā norādītajām cenām, klusu iesvilpās un no jauna ņēmās braši soļot tālāk. Šoreiz Rīgals satvēra viņu pie rokas.

-   Ne tik ātri! Kas tad šai vietai vainas?

-   Cenas ir vienkārši smieklīgas. Esmu redzējusi japāņu restorānus, kur var paēst lētāk.

-Maksāju es, tāpēc par cenām nav jāuzttaucas. Tur iekšā, liekas, izskatās gluži jauki. Kā jums šķiet?

Džeina negribīgi pamāja un pakltihsīgi gāja viņam nopakaļ iekšā restorānā, kur abi nosēdās pje stūra galdiņa. Ēdieni patiesi bija augstās cenas cienīgi, un, kamēr viņi ieturējās, Džeina sāka justies mazliet brīvāk un sāka stāstīt, kā strādājusi brigādē, kas kontrolēja spēļu biznesu, un reiz dzinusies pakaļ kādam tipam, kuram piepeši atāķējušies bikšturi, nobrukušas bikses, aptinušās ap ceļgaliem un izjaukušas visu mukšanu.

-   Un tas, nabadziņš, nobliezās visā garumā taisni uz deguna un stipri sadauzījās. Te garām brauc “Daily News ” mašīna un nobildē viņu kā šis tur guļ savās pumpainajās apakšbiksēs, kas ir gandrīz vai lielākas par manu kleitu. Un vai varat iedomāties? Tas stulbenis taču gribēja ierosināt pret mani lietu par uzbrukumu. Nē, es nevaru vien beigt brīnīties, cik viņi var būt nekaunīgi! Viņš laižas lapās no policijas, viņam nokrīt bikses, un tad viņš guļ zemē, visā galvā vaimanā, cik policija brutāli izrīkojas, un pieprasa mana žetona numuru. Es smējos tā, ka gandrīz pieslapināju pati savas bikses.

Rīgals smējās līdzi, viņas sabiedrībā juzdamies viegli un labi. Ar Patrīciju par darbu runāt nekad nevarēja. Viņa nespēja saprast to dzīvi, kādu dzīvoja policijas virsnieks, un, tiklīdz bija nosvinētas kāzas, viņa vairs pat nemēģināja izlikties, ka par to kaut cik vispār interesējas.

Nākamajā mirklī, Rīgalam par pārsteigumu, abi ievēroja,

ka viesmīlis tā kā uzkrītoši arvien biežāk paiet garām viņu galdiņam. Džeina ieskatījās pulkstenī.

-    Ak šausmas, jau gandrīz deviņi! Tā, izdzersim šo plūmju vīnu un tīsim makšķeres.

Rīgalam būtu gribējies palikt vēl ilgāk, taču viņš paklausīgi samaksāja rēķinu, un pēc pāris minūtēm abi jau soļoja atpakaļ uz policijas pārvaldi.

-    Kā jūs tagad tiksiet mājās? Rīgals jautāja.

-    Ar metro līdz Taimskvēram un tad jāpārsēžas.

-    Nu vai zināt, var taču izdomāt ko labāku!

Nelikdamies ne zinis par Džeinas pārsteigtajiem protesta

saucieniem, Rīgals apturēja taksometru, iestūma viņu iekšā un nosauca savu adresi Septiņdesmit piektajā ielā.

-    Ko jūs darāt, Pol?

-    Paņemšu savu mašīnu un aizvedīšu jūs mājās.

-    Ar metro būtu ātrāk.

-    Par to vairs nav ko runāt!

Džeina drūmi ierāvās sēdeklī, nemitēdamās bubināt, ka visi vīrieši esot nejēgas, kas to vien zinot kā šķiesties ar naudu, un ka viņa jau pašā sākumā esot zinājusi, ka viņš patiesībā esot ļauns un samaitāts.

-                     Samaitāts es nekad neesmu bijis, Rīgals aizrādīja.

-   Man nav bijusi izdevība tādam būt. Samaitātība man ir bijusi liegta.

Džeina iesmējās. Taksometrs spēji sazvārojās, manīgi apbraukdams kādu gājēju, un viņa uzgrūdās Rīgala plecam. Tad savukārt Rīgals uzgrūdās virsū viņai, jo vadītājs tikpat spēji pagrieza stūri pretējā virzienā, lai izlīdzinātu mašīnas gaitu. Rīgals nosprieda, ka vadītājs ir pelnījis bagātīgu dzeramnaudu. Uzmetis skatienu identifikācijas kaitei, viņš konstatēja, ka vadītājam ir krievu vārds. Tūliņ atmiņā uzpeldēja Bilijs Ebots, un potenciālā dzeramnaudas kaudzīte saruka.

Kad viņi bija nonākuši pie Rīgala mājas, viņam neciešami sagribējās uzaicināt Džeinu augšā. Bet ja nu viņa piekrīt? Ko tad? Ko lai tad saka? Un ko teiks viņa? Bet ja nu…

Rīgals pa lēzeno nobrauktuvi noveda viņu mājas pagrabā, kur atradās garāžas, un nepagāja necik ilgs laiks, kad viņi jau brauca Kvīnsas virzienā. Visu pusstundu, ko prasīja ceļš līdz Džeinas mājai, viņi draudzīgi ķīvējās, un pēdīgi Rīgals apturēja mašīnu pie autobusu pieturas, nekādi nespēdams izšķirties izslēgt motoru vai ne.

Džeina pat nedomāja viņam palīdzēt un sēdēja līdzās, neteikdama ne vārda. Uz viņas lūpām rotājās savāds smaids.

-Sveiki un veseli! Rīgals līksmi noteica. Tad izslēdza motoru. Es jūs pavadīšu, viņš sacīja.

-   Pateicos! Džeina izkāpa no mašīnas, un Rīgals aizslēdza durvis, lādēdams sevi, kā vien mācēdams. Par to, ka atkal nezina, ne ko teikt, ne ko darīt. Atkal kā tāds puika.

Pie visiem velniem, viņš pats sev vaicāja, ko es te vispār daru?

Klusēdami viņi uzbrauca augšā uz Džeinas stāvu. Kad viņi bija nonākuši līdz dzīvokļa durvīm, Rīgals joprojām vēl nebija neko lāgā izdomājis, taču Džeina ierunājās pirmā:

-   Ienāciet uz kafiju, ja nav jāsteidzas. Man jums ir dāvana.

Rīgala sirds notrīsēja. Šī meitene bija par viņu desmit

gadus jaunāka. Viņa nāca no citas paaudzes citas un daudz vairāk atklātas. Diez ko viņa domā ar dāvanu?

Dzīvoklī valdīja patīkams juceklis, pa grīdu visās malās mētājās rotaļlietas. Džeina nepatikā nogrozīja galvu.

-Te ir īsta cūku kūts, taču vismaz savu veļu esmu savākusi. Jūtieties kā mājās!

Rīgals apsēdās uz dīvāna ar seju pret televizoru. Uz kafijas galdiņa izplāti gulēja žurnāli. Pie sienas uz stāvgaldiņa atradās divas ierāmētas fotogrāfijas. Divi krāsaini Sāras fotouzņēmumi. Vienā viņa domīgi vērās objektīvā, pielikusi pirkstiņu pie vaiga. Ouā plati smaidīja dzirkstošām acīm.

-    Sāra ir loti līdzīga jums, Rīgals sacīja, kad Džeina, beigusi saimniekot pa virtuvi, ienāca istabā.

-    Nu vai zināt! Džeina ar tēlotu aizvainojumu noteica. -Viņa ir skaista.

-   Jūs abas esat skaistas, Rīgals atsaucās. Iestājās klusums. Un jums ir ļoti veicies.

-    Par to es varu likt galvu ķīlā, Džeina sacīja. Jums nav bērnu, jā?

Rīgals, nenovērsdams skatienu no Sāras fotogrāfijām, papurināja galvu.

-    Ar nolūku?

Viņš paskatījās uz Džeinu un saknieba lūpas.

-    Ne ar manējo.

Viņa skumji nogrozīja galvu un grasījās kaut ko teikt, taču virtuvē iesvilpās kafijas kanna. Pēc mirkļa Džeina ienāca istabā ar paplāti un divām kafijas tasēm. Apsēdusies Rīgalam līdzās, viņa teica:

-    Un tagad pāriesim pie dāvanām.

Parakņājusies somiņā, viņa no tās izvilka divus laimes cepumus.

-    Lūdzu, jūsu dāvana! Restorānā mēs tos tā arī nepārlauzām.

Rīgals atvieglots iesmējās, paņēma vienu cepumu un to pārlauza.

-   “Jums pavērsies daudz jaunu iespēju,”viņš skaļi nolasīja.

Džeina izvilka savu lapiņu.

-    “Visi vīrieši ir mežoņi un bezjūtīgi lopi.”

-   Pag, pag, rādiet šurp! Rīgals neticīgi pastiepa roku. Džeina iesmējās un pasniedza viņam papīriņu. “Jūs atradīsiet

to, pēc kā alkstat,” viņš nolasīja, tad paskatījās uz Džeinu. Viņa bija tik tuvu. Un pēc kā tad jūs alkstat?

-     Četrdesmit gadu vecumā gribu sēdēt policijas šefa krēslā.

-    Kāpēc tad jāgaida tik ilgi?

-Man jāuzkrāj pieredze.

-    Kāda pieredze?

-    Pieredze policijas darbā. Dzīves pieredze man ir jau pietiekoši bagāta.

-   Laimīgā, viņš ironiski noteica, taču ironija izdevās tāda kā skumīga. Vienam otram dzīves pieredze visu laiku liekas un liekas par mazu.

Džeina viņu mirkli uzlūkoja, taču neko neatbildēja, un kādu brīdi abi klusēdami malkoja kafiju. Rīgals no jauna sajuta, cik neērti jūtas Džeinas klātbūtnē. Un ka jūtas vecs. Nākdams iekšā pa durvīm, viņš bija juties kā puika. Tagad kā cienījams sirmgalvis.

Tase bija tukša. Neko darīt, nācās vien skatīties pulkstenī, celties kājās un paziņot, ka ir jau vēls, ka laiks braukt mājās, ka varbūt vēl kādreiz.

-   Varbūt, Džeina atsaucās. Tas atkarīgs no apstākļiem.

-No kādiem apstākļiem?

Džeina arī piecēlās un rāmi viņu uzlūkoja.

-    Vai jums attiecībā uz mani kaut kas padomā?

Rīgals sarauca pieri.

-   Tas ir velnišķīgi sarežģīts jautājums, Džeina. Es gribu teikt, ka jūs, protams, esat skaista sieviete. Jebkurš… bet es negribētu, ka jūs…

-   Jautājums ir vienkāršs, Pol, un man vajadzīga vienkārša atbilde. Jā vai nē?

-   Jūs mani spiežat pie sienas.

Džeina, skatīdamās viņam tieši acīs, pastiepa roku, sagrāba viņa kaklasaiti tieši zem mezgla un trīsreiz spēcīgi paraustīja. ,

-Jā vai nē, Pol?

Viņš nopūtās un padevās liktenim.

-     Man attiecībā uz jums padomā ir viss, ko vien var iedomāties, Džeina. Un tagad laidiet mani ārā, pirms man no uztraukumiem nav uzmetušās pumpas.

Džeina domīgi pamāja.

-   Man jau tā likās. Tāpēc ka jums bija miklas rokas. Un es priecājos, tāpēc ka arī man attiecībā uz jums ir šis tas padomā.

Rīgals sastinga. Mazāk pārsteigts viņš būtu pat tad, ja saņemtu no Džeinas belzienu pa pakrūti. Viņš pavēra muti, lai sazin ko teiktu, taču nespēja iedomāties, ko. Džeina gaidīja, joprojām cieši turēdama viņa kaklasaiti, un smaids viņas sejā pamazām vērtās aizvien platāks.

-    Džeina… es… es nezinu, ko teikt, Rīgals pēdīgi izstomīja.

Viņš nekādi nespēja saprast, ko lai iesāk ar rokām, tā ka ļāva, lai tās karājas pie pleciem, kā karājušās.

-    Kā būtu ar dažiem jautājumiem?

-    Kādiem?

-   Cik ilgi tu esi precējies?

Rīgals drudžaini ņēmās prātot, kurā gadā Patriciju apprecējis, un tad lēst, cik tad ilgi sanāk.

-                    Nepilnus astoņpadsmit gadus, viņš beidzot pateica.

-    Un kas tad ir?

-    Astoņpadsmit gadi. Tas ir ilgs laiks, Pol. Tagad saki man patiesību! Kopš tu apprecēji Patriciju, vai esi kaut reizi gulējis ar kādu citu sievieti?

Rīgals pietvīka, tomēr pamāja.

-    Pāris reižu… divas… gadījuma pēc. Es ar to nekad neesmu lepojies.

Džeina gausi pamāja.

-    Tātad nekāds svētais tu neesi?

-    Nē. Bet es pūlos nebūt grēcinieks.

Viņa vēlreiz pamāja.

-   Ja cilvēki dzīvo laimīgu laulības dzīvi, viņi parasti otru pusi nckrāpj. Tava laulība nav laimīga, Pol? Tā?

Rīgals mēmi palocīja galvu. Uzplūda nepārvaramas skumjas. Rokas neapzināti pacēlās un saudzīgi noslīga uz Džeinas pleciem.

Viņas acis pletās aizvien platākas, it kā gribēdamas ieraut Rīgalu zilgajā dzelmē.

-    Es visu laiku domāju, ka tu esi sevišķs, Pol. Jau kopš pašas pirmās dienas, kad tevi ieraudzīju. Man likās, ka ir pienācis laiks pārliecināties, vai tā ir. Vai arī kārtējo reizi izrādīsies, ka esmu nolāpīta stulbene.

Spēcīgi parāvusi viņu aiz kaklasaites, Džeina aplika brīvo roku viņam ap kaklu un nolieca Rīgala galvu sev pie lūpām. Pols aizvēra acis un akli ļāvās skūpstam, nelikdamies ne zinis par saraustītajām atmiņām, kurās darbojās Patrīcija, laulāto uzticība un solījumi, kas pirms astoņpadsmit gadiem lika doti citiem un Dievam. Neaptveramas svētlaimes pilnajā brīdī, likās, bija bez pēdām pagaisis viss, atstājot Džeinas Koulas siltās lūpas, Džeinas Koulas roku, kas glāstīja viņa galvu, Džeinas Koulas augumu, kas cieši kļāvās pie viņa krūtīm. Viņa rokas krampjaini apcirtās Džeinai apkārt un vilka maigo augumu tuvāk, vēl tuvāk.

Kad abi, it kā par to zemapziņā vienojušies, viens no otra atrāvās, Rīgalam bija zuduši visi spēki. Tad Džeinas galva paļāvīgi atbalstījās pret viņa krūtīm, un visā augumā piepeši ielijajauns spars. Galvā spindzēja neskaitāmas domas, neskaitāmi jautājumi, kas uzstājīgi pieprasīja atbildes, taču viņš nelikās par to ne zinis un vienkārši ļāvās brīnumainajai sajūtai, ko radīja Džcinas stāvs, kuru viņš turēja savās rokās.

Ķermeni caurstrāvoja iekāre, tomēr Rīgals varēja pār to valdīt. Tā vienkārši bija un gaidīja, līdz pienāks īstais laiks to likt lietā.

Džcina izdvesa saraustītu nopūtu un apņēmīgi atvirzījās.

-                    Ar to es īsti nebiju rēķinājusies, viņa klusi ierunājās.

-    Labāk ej, Pol! Man patlaban nav diez cik skaidra galva.

Rīgals izskatījās apjucis.

-     Iet? Džeina, tu taču tagad nespēlē ar mani spēlītes,

ko?

Viņa pasmaidīja.

-Nē, Pol. Ķircināšanos es atmetu togad, kad beidzu Svētā Aloizija koledžu. Bet es labi zinu, ka nekad nav atmaksājies visu darīt pa galvu pa kaklu. Vienreiz es tā izdarīju un pēc tam ilgi dabūju nožēlot. Mums laika pietiek. Man liekas, mums noteikti varētu sanākt kaut kas briesmīgi j auks, bet nesasteigsim. Mēs abi neesam gluži vieni paši. Mēs nesam sev līdzi pat vairāk, nekā tu vari iedomāties.

-    Un es esmu precējies. Tāpēc? Pie joda, es jūtos kā tāds nodevējs.

Džeina pētīja viņa seju.

-Tu jūties nodevis savu sievu vai mani?

-Tevi,-Rīgals atbildēja.

Džeina silti pasmaidīja.

-   Labi. Atbilde bija pareiza. Tas tāpēc, ka tu esi kārtīgs puisis, un tāpēc jau tu man patīc. Pol, pagaidīsim mazliet. Es gribu, lai tu paliec, bet arī zinu, ka viss virzās par daudz ātri, tā ka brauc mājās, kamēr es vēl tev ļauju. Lūdzu!

Viņš pievilka Džeinu sev cieši klāt un uzspieda savu muti viņas lūpām, skūpstā ielikdams tik izmisīgu kaisli, kādu

nebija izjutis jau nez cik gadus. Šoreiz viņš pilnībā apzinājās, kur atrodas, un skaidri sajuta Džeinas lupas un to, kā viņas augums ciešajās skavās pamazām zaudē pretestību. Viņa ir mana, Rīgals uzbudināts iedomājās. Es varu viņu pacelt uz rokām, ienest guļamistabā, un viņa neizdvesīs ne skaņas.

Viņš atrāvās no Džeinas lūpām, ilgi noskatījās viņas sejā, tad maigi noskūpstīja uz pieres.

-   Kāds vakars, sīkais, viņš nočukstēja. Kā jau teicu, varbūt vēl kādreiz.

-   Es piedalos, viņa atčukstēja.

Rīgals devās uz durvīm. Tiklīdz viņa pirksti pieskārās rokturim, Džeina pasauca viņu vārdā.

Viņš pagriezās.

-     Pol, man vienalga, vai tu esi precējies vai ne. Man būtu vienalga arī tad, ja tu būtu Romas pāvests. Es tevi gribu. Tagad. Bet mēs abi jutīsimies labāk, ja nogaidīsim. Kādudien tu man piekritīsi.

Prātā uzpeldēja vesela gūzma ironisku piezīmju par masturbāciju, aukstām dušām un neārstējamām kaitēm, kas ceļas no seksuālo vēlmju apspiešanas, taču viņš tikai viegli pamāja un izgāja pa durvīm.

Patricija pārnāca, kad pulkstenis rādīja jau pāri vieniem. Rīgals viņu gaidīja, sēdēdams krēslā tumšā viesistabā ar glāzi rokā.

Patricija, viņu ieraudzījusi, satrūkās un nekavējoties ieņēma aizsardzību.

-    Ak mūžs, Pol! Tikai nesāc atkal! Esmu galīgi pārmocījusies. Nostrādājusies kā tāds jūga lops.

Rīgals neteica ne vārda, tikai klusēdams noskatījās, kā viņa novelk mēteli un nervozi staigā pa istabu. Piepeši viņa apcirtās.

-   Ko tu uz mani tā blenz, Pol? Tev kaut kas kaiš? Tu esi pilnā?

-Nomierinies, Pet! Man nenāca miegs, tāpēc nospriedu iedzert kādu glāzīti. Kad izdzeršu, iešu gulēt.

Patricija uzmeta viņam aizdomīgu skatienu, tad uztraukta paķēra rokassomu un nolika atslēgas uz mazā galdiņa, kas stāvēja pie durvīm. Pēc tam aizgāja uz virtuvi un, kā katru vakaru ielējusi sev glāzi vājpiena, atgriezās viesistabā, lai to izdzertu kopā ar vīru.

-                    Komplekss izskatās vienkārši debešķīgs, viņa teica.

-     Viss tieši tur, kur vajadzīgs. Nē, kopš Trūmena Kapotes laikiem šis būs spilgtākais pasākums Ņujorkā. Esmu tik lepna, ka varētu… ņemt un celties spārnos.

-    Tu jau esi pacēlusies. Var redzēt.

-Nekad savā mūžā neesmu jutusies tik laimīga.

-   Prieks dzirdēt, Pet. Tomēr esmu par tevi arī uztraucies.

-    Kāpēc?

-    Tu domā apprecēties ar Oliveru Stormu?

Patricija salēcās ar tādu joni, ka gandrīz izlaistīja savu

pienu.

-Pol! Ko tu runā!

Nelikdamies par izsaucienu ne zinis, Rīgals rāmi turpināja: Manuprāt, svarīgāks laikam ir jautājums par to, vai Olivers plāno precēt tevi.

-    Izbeidz tūliņ pat! Ko tu man piekasies!

-Pet, es nepiekasos. Tikai atbildi skaidri un gaiši! Vai viņš vispār kaut reizi ir ko sacījis par precēšanos? Vai tikai vazā tevi aiz deguna?

Patricija pietrūkās kājās.

-   Nē, es tādu ārprātu nevaru izturēt. Domā, ko gribi, bet savus riebīgos apvainojumus paturi pie sevis!

-   Ja cilvēks ir iemīlējies un domā precēties, tur taču nav nekā riebīga, Pet, Es vienkārši negribu, ka Storms tev nodara pāri.

Viņa uz brīdi apjuka, tad savilka apvainotu seju.

-   Tu tiešām domā, ka man ar Oli veru ir romāns vai kaut kas tamlīdzīgs?

-    Bet protams! Kas tad to nezina! Tu taču pēdējos mēnešus staigā apkārt tā kā ar izkārtni kaklā. Es zinu, ka, tavuprāt, esmu kurls un akls, bet, lūdzu, nedomā, ka esmu galīgi stulbs. Pirms brīža tu teici, ka nekad neesot bijusi tik ļoti laimīga. Tam es ticu, Pet. Ticu, ka tu esi līdz ausīm ieķērusies Oliverā, un es par to tikai priecājos. Vienīgi gribētos zināt, ko par to visu domā viņš.

Patrīcija saknieba lūpas.

-   Ja jau tu gribi zināt, tad Olivers ir manī iemīlējies. Un viņš lūdza manu roku. Viņa pameta uz vīru spītīgu skatienu, taču Pols tikai pasmaidīja.

-    Cik patīkami to dzirdēt, Pet! Tādu cilvēku kā viņš tu tiešām esi pelnījusi. Viņš var tev dot visu, ko es nekad neesmu spējis un arī nespēšu. Manuprāt, jūs abi viens otram esat piemēroti vienkārši ideāli.

-    Ko tu te tagad āksties, Pol? Kas tās par spēlītēm?

-Tās nav nekādas spēlītes. Spēlītes man ir jau līdz kaklam. Visus šos gadus mums nav bijis nekā cita kā vien spēlītes un atkal spēlītes. Es vairs nevaru. Es domāju, ka mums abiem beidzot jāsāk dzīvot pa īstam.

Viņas acis piemiedzās.

-   Tu vazājies apkārt ar citu sievieti?

Rīgals papurināja galvu.

-    Esmu saticis kādu, ar kuru, manuprāt, varētu būt laimīgs, Pet. Varbūt pat tik laimīgs, kāds biju tad, kad mēs abi apprecējāmies. Un tu esi satikusi tādu pašu cilvēku. Storms taču tāds ir, es ceru. Tā ka ir pienācis laiks pielikt punktu, kā tev šķiet?

-    Es nezinu, ko lai saka. Tu mani pārsteidz, Pol. Es domāju, ka tu esi laimīgs.

-    Kā tad citādi. Kad tu vispār sevi esi apgrūtinājusi ar domām par mani? Pēdējā laikā tas diez cik bieži nav noticis. Viņš iedzēra kārtīgu malku. Paklau, Pet, man nav ne mazākās vēlēšanās uzsākt ķīviņu vai sagādāt tev kādus uztraukumus. Tas būtu noticis tik un tā, vai es būtu kādu saticis vai ne. Es nepavisam nepriecājos, ka viss iegrozījies tā, taču lieta ir vienkārša un skaidra mums nevajadzēja precēties. Vienkārši vieglāk bija visu atstāt, kā ir, nevis kaut ko uzsākt. Līdz šim. Rīgals pasmaidīja. Paskatīsimies uz visu no gaišās puses. Tagad tev katru vakaru nevajadzēs kulties šurp, kad vairāk gribēsies būt kur citur.

Viņš no jauna pacēla glāzi pie lūpām, pats juzdamies pārsteigts, ka tik mierīgi izrunā visu, ko nebija uzdrīkstējies teikt gadiem ilgi.

Patrīcijas skatienā bija manāma piesardzība.

-     Tu gribi no manis aiziet, Pol? Rīgals ievēroja, ka jautājumam viņa nebija piešķīrusi žēlabainu vibrāciju, bet varbūt vienkārši nebija gribējusi piepūlēties.

-   Nav jau kur steigties, viņš apgalvoja. Mēs taču tik un tā kopā neguļam. Kur tas laiks, kad mēs tikai dzīvojam vienā dzīvoklī.

Patrīcija pielika roku pie kakla.

-    Es negribu nekādu skandālu, viņa apslāpētā balsī

teica.

-    Jums ar Oliveru nebūs par ko uztraukties. Jūs abi saņemsiet manus vislabākos novēlējumus. Es gan nezinu, vai gaidīšu, kamēr būs garām vēlēšanas, bet sagādāt kādam no jums neērtības to es gribu vismazāk.

Skaidri bija manāms, ka viņas galvā domas joņo kā ātrvilciens.

-   Pol, es gribu, lai tu zini, ka es nekad neesmu bijusi tev neuzticīga. Un Olivers Storms nekad nav…

-    Izbeidz* Rīgals viņu pārtrauca. Mēģini sagremot, ka uz mani tas neattiecas. Es neesmu dusmīgs. Esmu vienkārši skumjš. Bet nemācies man virsū ar saviem aprēķiniem un klajiem meliem! Starp citu, es labi zinu, ka Storms nav tavs pirmais mīļākais. Cik daudz tev to ir bijis, es nezinu un negribu zināt. Bet tu tagad izskaties laimīga, un man par to prieks. Tikai nemelo! Viņš pasmīnēja. Paklau, ko es tev teikšu: pasaki Stormam-ja viņš tevi neprecēs, es viņu šķiršanās prāvā uzdošos par liecinieku un visas viņa izredzes politikā būs pagalam uz mūžīgiem laikiem. Rīgala sejā ievilkās viegls smaids Patrīcija no tiesas apdomāja šos idiotiskos draudus.

-    Pol, es… es nezinu, ko teikt, nudien.

-    Pamēģini novēlēt labu nakti, viņš ieteica. Es eju gulēt. Vakarā bija daudz darba. Vai tik ne mums abiem? Dusi saldi, Pet!

Viņš jau bijapie guļamistabas durvīm, kad Patrīcija uzsauca: Tu uz galda atstāji savu glāzi!

-   Zinu, viņš atsaucās un aizvēra durvis, izbaudīdams neizmērojamu personiskās brīvības apziņu.

29

Rīgals tonakt gulēja nemierīgi, ik pa brīdim uztrūkdamies. Domas atkal un atkal šaudījās no ainām Džeinas Koulas dzīvoklī pie laulības krīzes dialoga ar Patrīciju. Zināmā mērā gan vienas, gan otras atmiņas pildīja sirdi ar dziļu apmierinājumu.

Darbā viņš ieradās ar pāris minūšu nokavēšanos. Iedams iekšā pa durvīm, Rīgals pūlējās iztēloties, kā pret viņu izturēsies Džema, taču viņas reakcija bija tāda, ka nekādas reakcijas, kā likās, vispār nebija. Viņa runāja pa telefonu un tikai pieklājīgi pamāja ar galvu. Rīgals pamāja pretī un steidzīgiem soļiem devās savā kabinetā, apņēmies būt visādā ziņā atturigs un lietišķs.

Pēc kādas stundas viņam savajadzējās uz tualeti, un atgriezies viņš ieraudzīja Džeinu stāvam pie kabineta telefona.

-   Tikko atkal zvanīja tas kroplis.

Rīgals piesteidzās pie galda.

-   Es gribu dzirdēt, viņš norīkoja, un Džeina sāka spaidīt telefonā iebūvētā magnetofoniņa pogas.

-Ziņojums inspektoram Polam Rīgalam. Balto karalis sit dāmu. Jūsu dāma ir pagalam. Jūs esat zaudējis, Rīgai.

Karalis sit dāmu? Rīgalam atkārās žoklis. Kā pretinieks varēja pieļaut tik nelabojamu kļūdu! Tagad nepaies ne divi gājieni, un baltajiem būs šahs un mats. To nepamanīt varēja tikai galīgais zaļknābis, taču līdz šim spēlētājs, lai ari kas tas būtu-cilvēks vai kompjūterprogramma-, galīgi nemaz nebija izskatījies pēc zaļknābja.

-    Vēlreiz, viņš teica, un Džeina pazemīgi paklausīja. Rīgals klausījās un domāja. Te ir vēl kaut kas. Bet kas tas ir?

-     Vai tu jūti, ka šoreiz izklausās citādi? viņš vaicāja Džeinai, bet tā tikai papurināja galvu.

-    Man liekas, tas pats mūdzis vien ir, viņa atteica.

-     Labi, aprunājies ar centrāli, dabū zināt, no kurienes zvanīja šoreiz, un tad, kā parasti, paziņo Bērtonam un viņa puišiem! Rīgals sacīja. Visas domas par vakarvakaru bija pagaisušas. Es iziešu.

-    Uz kurieni? viņa jautāja.

-    Satikt vienu šahistu.

Bilijs Ebots varbūt arī domas par šahu bija no galvas izmetis, taču viņa tēvs nebija vis aizmirsis bijīgo slavas spozmi. Ebota, seniora, dzīvoklis, kur mitinājās Bilijs, bija kā bāztitt piebāzts ar vitrīnām, kurās gozējās dēla izcīnītie kausi un ierāmētās fotogrāfijas ar ainām no mačiem, kuros šaha ģēnijs cīkstējās ar pasaules dižākajiem lielmeistariem.

Pēc Rīgala ilgā un uzstājīgā zvana durvis atvēra pats Bilijs. Ieraudzījis policistu, viņš spalgi iekliedzās: Kas? Vai viņš pagāja?

-    Karalis sit dāmu, Rīgals īsi atteica.

Ebota acis iepletās. Nevar būt, viņš teica. Jūs būsiet kaut ko sajaucis. Baltie nemūžam tā neietu.

-    Es arī tā domāju, bet viņš, redz, pagāja. Kāpēc? Kaut kas nav kārtībā. Vai mēs būtu ko palaiduši garām?

Rīgals lūkojās Ebota sejā un piepeši pārsteigts attapās, ka gaida no jaunekļa kādu padomu.

Ebots, sakampis Rīgalu pie rokas, ievilka viņu istabā, kur pašā kaktā stāvēja kokā griezts šaha galdiņš.

-     Palaiduši garām? Dieva dēļ, kā iespējams palaist garām piespiedu matu! Zirdziņš uz b trīs, aizliek laidni, tornis sit, aizliek dāmu, tornis sit. Un nākamajā gājienā mats. Beigas. Kārtībā. Mēs esam uzvarējuši. Šahs un mats. Es taču teicu, ka viņš neko nejēdz.

Runādams viņš bīdīja figūras pa galdiņu.

-    Vai redzat? viņš jautāja.

-                     Nu jā, laikam jau tā ir, Rīgals negribīgi piekrita.

-    Kaut tikai es zinātu, kas notiks tagad!

-Tas ir-kā?

-    Kāpēc viņš tomēr tur iet? Nevar būt, ka viņš neredz, ar ko tas draud. Viņam prātā kaut kas cits. Viņš saka, partija esot galā. Kāpēc?

Ebots tā kā gribēja nez ko teikt, tomēr apklusa.

-   Es nezinu, viņš pēdīgi atzinās. Saprotiet, es nekad neesmu domājis par to, kas notiks, kad partija būs cauri. Man svarīga ir tikai uzvara.

Pirmo reizi, kopš visa tā lieta bija sākusies, Rīgals Ebota balsī samanīja rūpju noti un saprata, ka jauneklis kaut kā jāuzmundrina. Viņam ir pavisam citas problēmas, viņš sev atgādināja.

-    Bilij, jūs esat paveicis to, ko nebūtu spējis izdarīt ne Kasparovs un pat ne Fišers.

-   Zinu, Ebots atteica tādā tonī, it kā viss būtu pats par sevi saprotams. Es nemaz negribēju viņu piebeigt, cik ātri vien var. Gribēju, lai viņš pacīnās. Lai es varu salauzt viņa garu.

-    Nu, ar viņu ir cauri, un es nezinu, kas notiks tālāk. Taču, lai kas tas arī būtu, šaubos, vai jutīšos iepriecināts.

Kaut kas Rīgala balsī lika Ebotam saspringt un uzmest policistam satrauktu skatienu.

-    Jūs tiešām par kaut ko esat stipri nobažījies, jā? Bilijs jautāja.

-   Jā. Notiek kaut kas tāds, ko nespēju saprast.

-   Tad paskatīsimies uz visu no loģikas viedokļa, Ebots rāmi ieteicās, un Rīgals jutās aizkustināts, kajauneklis pūlas viņu glābt no izmisuma. Vai šodien zvanīdams viņš kaut ko darīja citādi?

-   Man tas neliek mieru, Rīgals atsaucās. Viņš teica inspektor Pol Rīgai, balto karalis sit dāmu, jūsu dāma ir pagalam, jūs esat zaudējis, Rīgai.

-    Un citas reizes viņš runā tādā pašā garā?

-   Es nezinu. Tā kompjuterizētā balss, protams, ir tā pati. Bet “jūsu dāma ir pagalam, jūs esat zaudējis, Rīgai”… Kaut kas nav kā citām reizēm. Izklausās tā kā personiskāk. Līdz šim tā bija tikai un vienīgi šaha partija. Bet tagad izskatās, ka viņš vēršas tieši pret mani. “Jūs esat zaudējis, Rīgai.” Tas kaut ko nozīmē.

-    Ko gan tas varētu nozīmēt? Ebots vaicāja. Padomājiet labi, mīļais cilvēk! Pulkstenis netikšķ, laika trūkuma nav. Ko viņš ar to varētu domāt?

-Es nezinu, Bilij.

-    Jūs droši zināt, ka to cilvēku nepazīstat? Tas, ko viņš jums šodien teica… tas tiešām izklausās personiski. It kā starp jums un viņu kaut kas būtu kārtojams. Kāpēc viņam tā vajadzētu rīkoties?

-    Es nezinu.

-    Nu tad jums tā kārtīgi par to jāpadomā, Ebots stingi noteica. Viņš runā par jūsu dāmu un par to, ka jūs esat zaudējis. Nepārprotami. Un tas kaut ko nozīmē. Ko tas jums jāizgudro pašam, un tur es jums nevaru līdzēt. Zināt, nevar uzvarēt, ja ļaujas šaubām vai žēlumam pret sevi. Jo draudošāka situācija, jo skaidrākai jābūt galvai. Jums patlaban jārīkojas tieši tā. Tad varbūt sapratīsiet, kāpēc viņš zvana tieši jums.

-Es to ņemšu vērā, Bilij, Paldies!

-   Nav par ko. Vai gribat, lai es kaut ko padaru?

-    Nē, Rīgals sacīja. Atgriezieties skolā! Dabūjiet diplomu! Dzīvojiet savu dzīvi, Bilij! Dzīvojiet, kā jums patiešām gribas dzīvot!

-    Jā, kā tad! nedroši atsaucās Ebots. Nu tad… jūs zināt, kāds nākamais gājiens jāliek avīzē?

-    Zirdziņš uz b trīs, Rīgals teica. Mirkli apdomājies, viņš piemetināja: Varbūt es kādu dienu nogaidīšu. Ko zaudēt mums, man liekas, nav. Ja mūsu pretinieks domā kaut ko pasākt, tad galīgi vienalga, vai mēs spēlējam vai ne. Viņš tik un tā darīs, ko nodomājis. Ja mēs pakavēsimies ar liktenīgo gājienu, varbūt arī viņš pavilks visu garumā.

-   Var jau būt. Es tikai ceru, ka viņš vairs nevienu nenogalinās.

-    Es arī ceru. Tomēr man tā vis neliekas.

-   Nē, es šo pasauli nesaprotu, Ebots atzinās. Kāpēc cilvēki dara tādas lietas? Šahā ir vismaz viens labums nav slaktiņu un nelīst asinis. Tu vari darīt ar pretinieku, ko gribi, viņš ar tevi tāpat, pēc tam neviens otram lodi pierē nelaiž vai vēl ko tur. Saprotat?

-   Bilij, man jāiet. Kad būs kādas svaigākas ziņas par to, kā viss virzās uz priekšu, es piezvanīšu.

-   Paldies! Ļoti patīkami. Un lai jums veicas, Pol! Patiesībā jūs jau nemaz neesat tik slikts cilvēks, kaut arī šahā esat galīgs nejēga.

-     Tāpat kā vairums cilvēku, Rīgals atteica. Jums jābūt iecietīgākam. Nevar spriest par cilvēkiem tikai pēc tā, kā viņi spēlē šahu.

-   Kāpēc tad ne? līdz sirds dziļumiem pārsteigts, vaicāja Ebots.

-Tas ir pret likumu. Uz redzēšanos, Bilij! Mācieties, kā nākas!

Rīgals devās uz durvīm, klusībā pasmaidīdams par Ebota pasaules uzskatu, ko noteica tikai trakā apmātība, tomēr smaids pagaisa, kad Rīgals pameta skatienu atpakaļ. Bilijs Ebots jau bija aizmirsis, ka tāds Pols Rīgals vispār pastāv. Viņš sēdēja pie šaha galdiņa un blenza uz figūrām.

Rīgals, iziedams no dzīvokļa, iespējami klusu aizvēra durvis.

Pa ceļam uz Manhetenu no prāta neizgāja un neizgāja tas, ko bija sacījis Bilijs Ebots. Ka slepkavas vārdos slēpjas kāda dziļāka jēga.

Ja karalis sit dāmu, tas nozīmē drošu zaudējumu. Slepkava to noteikti zina.

Tad kāpēc viņš teica “jūs esat zaudējis, Rīgai”?

Vārdi skanēja ausīs kā atkārtota fonogramma. Zaudējuši taču bija baltie slepkava. Nevis melnie. Vai tiešām? Ko viņš bija palaidis garām?

Pirmo reizi Rīgalam bija sajūta, ka zvans vēršas pie viņa kā pie cilvēka, nevis kā tikai policista.

Bet kāpēc? Ko tas nozīmē, velns lai parauj! Vai ziņojumā ieslēpts vēl kāds otrs ziņojums ?

Pār muguru pārskrēja salti drebuļi. Vai zvans jāsaprot kā uzbrukuma draudi viņa dāmai? Kas tad tā varēja būt? Džeina Koula? Bet par to, cik Džeina viņam svarīga, zināja tikai viņa viena. Pat Patrīcija zināja tikai to, ka viņš iepazinies ar kādu. Tikai ar kādu.

Patrīcija! Vai briesmas varētu draudēt sievai? Vai tā jāsaprot vēstījums?

Rīgals nekavējoties piezvanīja uz viņas studiju. Klausuli pacēla Leblāns.

-    Lai kas tur arī būtu, mums neviens nav vajadzīgs, viņš izmocītā balsī izdvesa.

-    Pīt, te Pols. Vai mana sieva ir?

-    Viņa šodien vēl nav rādījusies studijā, Pol. Teica, ka pa taisno iešot uz Storma kompleksu, lai apskatītos, vai viss gatavs ritvakaram. Var būt, ka vari viņai sadzīt pēdas kaut kur tur. Viņš neizlēmīgi apklusa. Izklausās, ka ir kas svarīgs. Tā ir?

-    Pīt, turi muti ciet, bet man ir nelabas aizdomas, ka viņai kāds varētu mēģināt nodarit ko ļaunu. Negribu tevi biedēt, bet padomā divreiz, pirms ver vaļā saiņus, īpaši, ja tie adresēti Petai. Un nelaid studijā nepazīstamus cilvēkus! Mēģināšu sadabūt kādu, kas piejums padežurēs. Dubults neplīst.

-    Sūti tikai jaunu un smuku! Leblāns atbildēja, taču pēc maza brītiņa piemetināja: Pol, vai tu nopietni?

-   Jā. Var jau būt, ka tās ir tikai muļķīgas aizdomas. Paskaidrošu vēlāk. Bet esi piesardzīgs, jā?

Viņš piezvanīja uz komisāra kabinetu, bet izrādījās, ka Galahers sazin kur izgājis. Mirkli vilcinājies, Rīgals sazvanīja Patrīcijas studijai tuvāko policijas iecirkni un sarunāja, ka komandieris turp nozīmēs vienu no saviem vīriem. Neko tuvāk viņš nepaskaidroja un aprobežojās ar solījumu, ka visu pamatos vēlāk.

-   Patlaban noformējiet to vienkārši kā reakciju uz ienākušu informāciju, Rīgals ieteica. Ceru, ka trauksme būs velta, tomēr nezinu.

-                    Nevajag satraukties, inspektor, kapteinis atbildēja.

-    Tikai atsūtiet man kādu papīru, lai es no sava inspektora vēlāk nedabūju pa pakaļu.

Pēc tam Rīgals piezvanīja uz Storma kompleksu un palūdza apsardzes priekšnieku. Pēc ilgas gaidīšanas klausulē at

skanēja moža balss. Runātājs, stādījies priekšā kā Gregs Rafertijs, apvaicājās, ar ko varot līdzēt.

-   Runā inspektors Rīgals. Vai mana sieva ir piejums?

-    Pirms minūtēm desmit redzēju viņu apakšā ar vienu plēšamies par greizu spoguli. Gribat ar viņu runāt?

-Jā, taču vispirms gribēju aprunāties ar jums. Vai apsardzes dienests jau ir gatavs darbam?

-    Varat man ticēt, Rafertijs atbildēja, taču Rīgals viņa balsī saklausīja satraukumu. Mums pat ir pāris policijas suņu, kas apošņā visus piegādātos saiņus, ja nu gadījumā kāds sadomā piesūtīt spridzekli. Mēs, policisti, laikam visi esam vienādi, visi apsēsti ar vajāšanas māniju. Kāpēc jūs interesējaties?

-To es saku tikai un vienīgi jums. Ir noticis šis tas, kas liek man domāt, ka kāds varētu mēģināt apdraudēt manas sievas dzīvību. Esmu jau norīkojis dežurējošo policistu viņas studijā. Vai jums nebūtu iespējams pagādāt kādu, kas šodien pastaigātu viņai līdzi? Vienkārši drošības dēļ.

-                    Neredzu tam nekādus šķēršļus, Rafertijs lēnīgi atteica.

-     Man te ir daži tādi, kas nedara neko citu kā tikai izskatās briesmīgi. Vai jūs nevarētu pateikt, kas noticis? No kā vispār jāuzmanās?

-   Diemžēl ne. Lieta ir visai sarežģīta un miglaina. Vienīgais, ko varu teikt un atgādinu vēlreiz, ka rēķinos ar jūsu klusuciešanu, ka tam ir sakars ar “monogrammu slepkavībām”.

Rafertijs klusu nosvilpās.

-   Tūliņ pat pielikšu viņai sargu. Un ko darīt, ja viņa no šejienes iet prom?

-   Vai varat izbrīvēt cilvēku, kas viņu aizvestu turp, kur viņai jātiek?

-Noteikti.

-Tad dariet tā, un būšu jums no sirds pateicīgs. Ja varat Patrīciju sadabūt rokā, es labprāt pārrunātu dažus vārdus ar viņu pašu.

-    Būs kāds laiciņš jāpagaida. Gaidīsiet vai pateikt, lai viņa piezvana jums? Kāds jums ir numurs?

-    Lai viņa piezvana man! Rīgals teica. Nosaucis numuru, viņš nolika klausuli. Pēc neilga brītiņa telefons iezvanījās.

-   Patrīcija?

-    Nē, vēlreiz Gregs Rafertijs. Gribēju tikai pārliecināties, vai ar jūsu telefonu viss kārtībā. Atvainojiet, inspektor, bet jūs taču pats zināt, ka visādi gadās. Viens otrs prot… nu, melot tā, ka ausis kust.

-    Nekas. Es saprotu.

-    Uzgaidiet, nelieciet nost klausuli! Tūliņ runāsiet ar sievu.

Iestājās klusums, tad ieskanējās Patrīcijas balss.

-   Pol, tas esi tu?

-Jā, Pet. Paklau, es negribu tevi lieki satraukt, taču pastāv niecīga varbūtība, ka tev kāds grasās kaut kā nodarīt pāri.

-    Ko tu runā, Pol, velns lai parauj! viņa īgni atcirta.

-   Sasodīts, es runāju par Monogrammu Slepkavu. Tagad klausies uzmanīgi, tavā studijā esmu norīkojis policistu, un Rafertijs apsolīja tev uz visu dienu pielikt vienu sargu.

-   Neiedomājami, viņa noelsās.

-    Derētu gan padomāt. Var jau būt, ka viss izrādīsies muļķības, bet varbūt arī ne. Netaisi nekādus pigorus un klausi Rafertija cilvēkam uz vārda!

-    Bet kāpēc tu domā, ka man…

-   Tas ir tikai pieņēmums, Pet. Varbūt es gvelžu galīgos pekstiņus. Bet dari man to prieku, labi?

-   Nu labi… Patrīcija nopūtās. Kā tev liekas, vai šeit es esmu drošībā?

-   Jādomā gan, Rīgals negribīgi atzina.

-    Tad es iešu atpakaļ pie darba. Klusums. Paldies,

Pol!

Pirms viņš paspēja ko teikt, Patrīcija bija nolikusi klausuli.

“Paldies, Pol”? Vai viņa domā, ka es tik briesmīgi gribu šķirties, ka ļautu, lai viņu nogalina? Jēzus!

Atzvēlies krēslā, viņš izberzēja acis. Droši vien no malas izskatos pēc galīga stulbeņa, viņš nosprieda. Taču nekādas izvēles jau nav. Nē, jo vairāk par to prāto, jo neiespējamāka tāda versija liekas. Varbūt vēstījumā slēpās pavisam kas cits, nekā viņš bija iedomājies? Varbūt tur vispār nekas neslēpās?

Ja vien…

Viņš piezvanīja uz komisariātu protokolistam.

-   Pols Rīgals. Vai pilsētā patlaban neuzturas kādas augstdzimušas personas? Varbūt tuvākajā laikā ierodas?

-    Nekas tāds nav dzirdēts. Kāpēc tā vaicājat?

-   Vienkārši pārbaudu versiju, Rīgals atteica. Pateicos!

Tad viņš uzgrieza Džo Bērtona numuru. Pēc neilgas kavēšanās inspektors paņēma klausuli un noskaldīja: Kas ir, Rīgai? Ātri!

Rīgals īsos vārdos atreferēja visu par Monogrammu Slepkavas pēdējo gājienu, paskaidroja tā sekas un pastāstīja par piesardzības pasākumiem, kādus pats veicis.

-   Nekā nesaprotu, Bērtons sacīja, tomēr man liekas, tu esi rīkojies pareizi. Vai gribi teikt, ka tas mūdzis ir padevies?

-   Tieši tā. Tagad mēs uzvaram jebkurā gadījumā. Automātiski.

-    Man tas nepatīk. Varbūt viņš domā kādu citu dāmu?

-    Kaut nu tā būtu, Džo!

-     Un tomēr… Atceries, viņš jau pašā sākumā sauca tevi vārdā. Man tas visu laiku nedod mieru. Nē, Pol, tu tur sazin kā esi iejaukts. Velna būšana, kā es nevaru ciest tādus noslēpumus! Tas Storma komplekss… kad viņu atklāj? Rītvakar, jā?

-    Jā, un puse no visiem tur sargās otru pusi, Rīgals piebilda.

-Vai tu iesi?

-    Mana sieva, dabiski, ies, un es apsolīju iet viņai līdzi.

-    Nu tad es arī drošības dēļ varētu aizsūtīt pāris puišu. Tik un tā komplekss turpat uz tā sasodītā šaha galdiņa vien ir.

-    Es arī kādu varētu paķert līdzi, Rīgals teica.

-   Labāk neuzticies nevienam, Pol! Esi uz vietas un turi acis vaļā! Varbūt… nē, nekas.

-   Varbūt pielūkot, lai viņu neviens neaizbaida? Rīgals uzminēja.

-   Izmet to no galvas! Bērtons nomurmināja. Stulba

ideja.

-    Kas nu ir, tas ir, Džo. Es negribu izmantot savu sievu par ēsmu, lai tas trakais viņu saplosa gabalos.

-   Es tā nemaz neteicu, Bērtons noburkšķēja. Es teicu, lai tu izmet to no galvas. Man jāiet. Ja notiek vēl kaut kas, zvani!

Viņš, kā vienmēr, pēkšņi nosvieda klausuli. Rīgals nosprieda, ka Bērtons acīmredzot bija apjucis, kad aptvēra, ko grib ieteikt, taču viņš uz Bērtonu nedusmojās. Bērtons bija policists, cilvēku mednieks un gribēja noķert slepkavu tik ļoti, ka ne par ko citu vairs nespēja domāt. Ja tas ko līdzētu, viņš droši vien par ēsmu labprāt būtu izlicis pats savu miesīgu māti.

Telefons iezvanījās no jauna. Tas atkal bija Bērtons.

-    Paklau, Rīgai, man šis tas ienāca prātā. Un ja nu mēs

tavu sievu nomainītu ar dublieri no policijas? Lai viņa rītvakar sēž mājās, ko?

-   Nekas nesanāks, Džo. Tas ir dižākais notikums viņas dzīvē. Viņa basām kājām bradās pa oglēm, lai tikai tur nokļūtu. Bet es zinu, ko tu biji iedomājies. Paldies, Džo!

Bērtons kaut ko norūca un nolika klausuli. Rīgals nolika ari savējo. Nu bija skaidrs, ka neko vairāk pagaidām nav iespējams darīt.

Tagad spēli vadīja slepkava.

Vai slepkavas.

Un tomēr. Ko viņam vai viņiem vajadzēja no Pola Rīgala?

30

Džeina Koula ienāca pie viņa kabinetā īsi pēc divpadsmitiem.

-    Vai pusdienas šodien neēdīsim? Rīgals apjautājās.

-   Neviens nav ielūdzis.

Viņš pasmaidīja. No manis vienu ielūgumu varētu dabūt, bet… nu, dieniņa padevusies tāda…

Džeina pamāja. Viņa stāvēja durvīs, tā ka varēja pārredzēt komandtelpu un manīt, ja kāds ienāktu.

-    Es negribēju traucēt, tu tik ilgi runāji pa telefonu, bet par zvanu nekādu labo ziņu nav.

-    Kā parasti? Rīgals jautāja.

-   Nūjā. Ielas automāts, pie kura neviena vairs nav, kad mūsējie ir aizkūlušies. Un neviens neko nav redzējis.

Rīgals paraustīja plecus.

-     Tādā veidā dabūt viņu rokā būtu pārāk vienkārši. Un mūsu laimes cepumos par to arī nekas nebija rakstīts. Lai nu kā, paldies par to pašu!

Džeina joprojām kavējās durvīs, pievērsusi skatienu viņa sejai, tad ieteicās: Es tikai gribēju atvainoties… par vakarvakaru.

-    Kāpēc?

-    Es mazliet pāršāvu pār strīpu. Un gandrīz visu nakti nevarēju aizmigt. Domāju. Es ne… nu, man par sevi bija jādomā kā par tādu ģimenes pavarda grāvēju, un tā par sevi domāt man nepatīk. Es jūtos tāda banāla.

-    Tā nedrīkst domāt, Rīgals pietvīcis sacīja. Ne par sevi, ne… par mani. Visā, kas notika, nebija itin nekā banāla. Patiesībā jau nenotika gandrīz nekas, sasodīts… par to man žēl.

-    Es vienkārši negribu nevienam sagādāt nekādas neērtības.

-    Nekādu neērtību nav. Vakardiena man lika daudz ko pārdomāt. Beigu beigās es pateicu sievai, ka mums laiks šķirties.

Džeina noelsās un pielika pie mutes roku. Viņa izskatījās satriekta.

-    Ak šausmas! viņa klusu noteica. Un viss manis

dēļ.

-    Muļķības, Rīgals atteica. Tas bija tikai manis dēļ. Manis un Patrīcijas dēļ. Mūsu laulība bija mirusi dabiskā nāvē jau kur tas laiks, un tikai pieraduma dēļ mēs ne viens, ne otrs nepielikām punktu. Manuprāt, pagājušonakt es viņu pārsteidzu ar to, ka spēru to soli pirmais, taču arī viņa man sagādāja pārsteigumu. Teica, ka Olivers Storms esot lūdzis viņu kļūt par savu sievu.

-   Olivers Storms? Augstā debess! Tas nozīmē, ka runa tagad ir par krietnu žūksni, jā?

-    Nu jā. Tā ir viena no nedaudzajām lietām, kas manu sievu vienmēr ir saistījušas.

-   Tātad tas nebija manis dēļ? Džeina noprasīja vēlreiz.

Rīgals papurināja galvu.

-   Labi. Es tiešām jūtos atvieglota. Ko visu es pagājušo nakti neizdomājos!

-   Nē, jāsmejas! Es pagājušo nakti par tevi domāju visu to labāko.

-    Pol, es negribētu, ka tu par mani domātu kā par tādu, kas pirmajā izdevīgajā brīdī grābj vīriešus pie šlipses un velk uz gultas pusi.

-    Uz gultu tu mani tieši nevilki. Pilnīgi otrādi. Sagrābi pie šlipses un izmeti mani laukā, pirms es paspēju uz guļamistabu aizvilkt tevi. Bet nopietni interesanti. Tas ir tas, kas man neliek un neliek mieru… tu nāc no sešdesmitajiem, un tā ir pilnīgi cita paaudze. Tu droši vien uz visu raugies citādi nekā es. Tu biji precējusies. Tu dzīvoji kopā ar Pītu. Tu…

-    Mēs ar Pītu kopā nedzīvojām.

-Labi. Piedod!

-   Toties mēs mēdzām pārgulēt kopā. Tā ir taisnība.

Rīgals paraustīja plecus.

-   Esmu par to domājis un, zini, negribu izlikties labāks, nekā esmu, vai izsacīt piedošanas vārdus, kur vispār nav ko piedot, bet tu man patīc tāda, kāda esi. Un, lai arī kāda tu tāpēc būtu kļuvusi, es esmu pilnīgi tavā pusē.

-    Mēs pārāk steidzamies, Džeina iebilda. Mēs pat neesam… Viņas vaigos ielija sārtums.

-    Nē, neesam, un es cera, ka visu tuvākajā nākotnē labosim. Bet mēs saderam kopā. Un varam gvelzt muļķības, varam smieties, un tas ir nesalīdzināmi pārāks par visu, ar ko esmu nodarbojies pēdējos astoņpadsmit gadus.

-Es…

-    Un nav ko runāt. Tu tur neko nevari darīt. Tā nav tava vaina. Tur vispār neviens nav vainīgs. Rīgals pasmīnēja.

-    Tagad varbūt mēs beidzot varētu kaut ko daudzmaz jēdzīgu padarīt.

-   Tava vēlēšanās man ir likums.

-    Kaut kad tu tā jau teici, Rīgals sacīja un tūliņ, pāriedams pie nopietnām lietām, piemetināja: Es pieliku Patrīcijai apsardzi.

Džeinas sejā parādījās sašutums, un Rīgals paskaidroja:

-    Nē taču! Nekā personiska. Tikai tāpēc, ka šodien bija tas zvans. Viņš teica, ka mana dāma esot pagalam, un man vienkārši ienāca prātā, ka varbūt viņš ar to domā manu sievu.

-   Tik pēkšņi, Pol, Džeina ieteicās.

-   Zinu. Un iespējams, ka es pārspīlēju. Bet es nevaru un nevaru saprast vienu kāpēc tas maniaks zvanīja tieši man. Kāpēc ne policijas šefam? Kāpēc ne uz vietējo iecirkni? Kāpēc Polam Rīgalam? Vai tam ir kāds sakars ar Patriciju? Es nezinu, bet negribu to pārbaudīt. «

-    Varbūt viņa jāieslēdz un jātur aiz atslēgas, kamēr mēs tiekam galā ar to džeku?

-     Nekas neiznāks. Šovakar es varu mēģināt viņu iesprostot, taču rītvakar ir Storma kompleksa lielā atklāšana. Es būšu kopā ar viņu, taču mājās noturēt nē, nav ko domāt!

Viņš apklusa, it kā kaut ko aplēsdams.

-   Vai tu negribi rītvakar kopā ar mani iet uz to atklāšanu?

Džeina pārsteigta ieplēta acis. Tu joko? Tava sieva

man izskrāpēs acis!

-   Viņa vispār nezina, ka tu esi, Džeina, lai gan drīz vien viņa to dabūs zināt. Bet ideja ir lieliska, ne? Es biju plānojis piesaistīt papildspēkus, un kas var būt labāks kā daiļa policiste!

-   Daiļa? Ha! Es taču izskatos kā grausts! Mati kā vārnu ligzda. Un man nav ko vilkt mugurā.

-    Pieraksties pie friziera! Tā kā tas ietilpst uzdevumā, vari to darīt darba laikā. Ja vajag, iegādājies jaunu tērpu! Es samaksāšu.

-    Ak tā? Tu man jau sāc pirkt drēbes, jā?

-    Un pēc tam apakšveļu. Šodien Četrdesmit otrajā ielā es skatlogā redzēju tā-ādu mantiņu!

Džeina ar izsmejošu augstprātību paslēja zodu.

-    Ser, kādiem nolūkiem jūs mani nolīgstat?

-    Visiem, kādus vien var iedomāties, Rīgals atteica. Pagaidām. Sazvani frizieri! Uz līdzenas vietas. To, ko vilksi mugurā, atstāj manā ziņā! Kāds tev lielums? Sestais?

-    Uzreiz var redzēt, ka precējies. Skaidrs, ka sestais!

-    Labs ir, un tagad laukā no šejienes!

Kad Džeina bija prom, viņš piezvanīja Leblānam.

-    Pīt, tu joprojām taisies iet uz rītvakara atklāšanu, jā?

-    Dabiski! Uz muguras un vēdera uzmaukšu plakātu, kur rakstīts, ka par visu, kas kaut attāli atgādina labu gaumi, atbildu es.

-    Vai tev kāds būs līdzi?

-Neesmu rēķinājies.

-   Vai tev nebūtu nekas pretī, ja tev pavadoņos būtu viens no maniem cilvēkiem? Jaunākā izmeklētāja Džeina Koula.

-    Un kā viņa izskatās?

-    Daiļa sarkanmate. Man rādās, viņai būs nepieciešama palīdzība apģērbu nodaļā.

-    Kā viņai jāģērbjas? Leblāns apvaicājās.

-   Nezinu. Laikam jau kā policistei.

zJēzus un Marija! Nekā tāda mums nav. Viņa tiešām ir glīta?

-Jā.

-Kāds lielums?

-    Sestais.

-   Es viņu saģērbšu, Leblāns nosolījās. Man ir viens draugs modelētājs. Gan viņš atradīs viņai kaut ko superīgu.

-    Es zināju, ka varu uz tevi paļauties.

-     Saki man… tā Džeina Koula… vai drīkstu pakutināt viņai ribiņas?

-Labāk nemēģini!

-   Tā jau es domāju. Tikai gribēju dzirdēt no tevis paša, Leblāns sacīja. Vai Patrīcija zina?

Sasodīts, cik viņš ir gudrs, Rīgals nodomāja.

-   Mēs ar Patrīciju šķiramies. Pagājušonakt par to izrunājāmies. Taču par Džeinu viņa neko nezina.

-   Un no manis nedabūs zināt itin neko. Bet lai tā Džeina man piezvana!

-    Jā, tūliņ, Rīgals apsolīja. Starp citu, vai iecirknis aizsūtīja policistu?

-Jā, metrs deviņdesmit, un mutē košļene. Vieni vienīgi muskuļi no galvas līdz kājām. Viens no maniem asistentiem ir pilnīgā sajūsmā.

-   Asistents vai asistente?

-    Kas to lai zina, Leblāns atteica.

-Neliec nost klausuli! Es pasaukšu Džeinu.

-    Labs ir. Un Pol?

-Ko?

-   Daudz laimes! Sen jau bija laiks.

-Pagaidi!

Rīgals pasauca Džeinu pie telefona, abus veicīgi sapazīstināja, tad pabeidza sarunu un nolika klausuli.

Lūk, tā top izšķiroši lēmumi, viņš klusībā nosprieda. Pagājušonakt es pasaku savai sievai, ka mums jāšķiras, un šodien tas ir jau viens no tematiem, par ko patrīt mēles ar draugiem. Nu, ir jau arī laiks, viņš iestāstīja pats sev. Gadu gadiem viņš bija pārliecināts, ka Patrīcija viņu krāpj, taču nevis pateica viņai visu acīs un darīja tam galu, bet ierāvās sevī un nobruņojās ar atturīgu smīniņu. Ja viņš jau pašā sākumā būtu bijis vairāk atklāts un vaļsirdīgāks pret Patrīciju, varbūt tad…

Viņš nogrozīja galvu. Nē. Lai ari kādas būtu viņa rakstura nepilnības, Patrīcija nekad nebija spēlējusi godīgu spēli un

bija pat lielāka tiepša nekā viņš pats. Sirds dziļumos viņš tā ari nespēja Patrīcijai piedot, ka tā viņu krāpusi. Tikai tāpēc, ka Patrīcijabija liegusi viņam iespēju tapt par mīlošu tēvu.

Tieši tā iemesla dēļ viņam nelika mieru viena doma vai Džeina viņam liktos tikpat pievilcīga, ja nebūtu jauna māmiņa?

Pēdīgi viņš izmeta to no galvas, jo kārtējo reizi klāt bija neatbildamais jautājums, kurš, kā likās, viņa dzīvē tik daudz noteica.

Vai tad tas patiesībā ir svarīgi?

31

Kad Rlgals pirms septiņiem pārnāca mājās, viņš pārsteigts atklāja, ka Patrfcija ir jau priekšā.

Pirmajā brīdī viņš jutās aizkustināts re, kā briesmu brīdī Patricija pamūk no Olivera Storma, lai glābtos pie sava varenā, drošā, bruņotā vīra, kas ir gatavs viņu aizstāvēt. Taču izrādījās, ka tā ir tikai un vienīgi ilūzija.

-Modelētājs atsūtīja manu jauno vakartērpu šurp. Baidījos, ka tas var noklīst, ja tiktu sūtīts uz Storma kompleksu.

Viņa pamāja uz skapja pusi. Uz tā durvīm karājās tērps garumā līdz pašai grīdai, ar vertikālām sudrabotu spīguļu slejām. Rīgals palūkojās uz kleitu, tad uz sievu, taču viņajau bija aizgriezusies. Viņu neinteresēja, ko vīrs domā par kleitu.

Un tā noslēdzas laulības dzīve, Rīgalam ienāca prātā.

Tomēr iespējams, ka zināma vēlme pēc aizsardzības Patrīcijai bija, jo sekoja svinīgs paziņojums, ka Storma kompleksā visi darbi esot pabeigti, tā ka vakaru viņa pavadīšot mājās. Pat parūpēšoties par vakariņām, viņa pasludināja.

-    Ko tu labāk gribi? Picu vai kaut ko no ķīniešiem? viņa vaicāja.

-    Picu.

-    Nē, labāk ķīniešus.

-   Brīnišķīgi. Ķīniešus.

-    Bet ja tu noteikti vēlies picu…

-    Ķīniešus, Rīgals sacīja.

-    Bet ko tieši?

-Izvēlies pati!

-    Ļoti prātīgi no tavas puses, Patrīcija gražīgi noteica.

Kad vakariņas bija klāt, abi apsēdās mazajā ēdamistabā.

-    Vai tu pateici Oliveram par mums abiem? Rīgals apjautājās.

-    Veltījām tam kādu brīdi.

-    Un ko viņš saka?

-    Man liekas, viņš jutās pārsteigts, tomēr atvieglots. Tā politiskā kampaņa viņam tiešām saistījusi rokas, un es varu galvot, ka viņš bažījās, vai neliks iejaukts skandalozā šķiršanās prāvā.

-    Skandalozu šķiršanās prāvu es vēlos vismazāk, Rīgals atteica. Un es nesaprotu, kādas tur varētu būt problēmas. Viņš pasmaidīja. Man nekā nav, tā ka laipni lūdzu, vari savākt visu.

-   Nu, ir taču šis dzīvoklis. Tas ir uz tava vārda, Patrīcija norādīja.

-Tu taču negribi teikt, kajūs ar Oliveru gribēsiet dzīvot šeit? īrēsiet piecas istabas Septiņdesmit piektajā ielā, vai?

-    Protams, ne, Patrīcija vēsi atteica.

Rīgals iedomājās, ka viņai taču nav nekādas humora izjūtas. Nez vai tas tā ir bijis vienmēr vai arī piestāvēja viņas jaunajai personībai naudas rausējai, kas grasās pievienoties sabiedrības ziedam.

-    Brīnišķīgi! Tātad dzīvoklis paliek man. Tu ej un dzīvo kaut kur kādā penthausā. Es palikšu tepat. Johaidī, nepaies taču necik ilgs laiciņš, un tev tik un tā būs jāpārvācas uz Greisija savrupmāju. Misis Pirmā dāma.

Patrīcijas acis iedegās, un viņa plati pasmaidīja.

-    Tas tik būs vareni, ne?

-Tāpēc jau es domāju, ka mums ar savām saistībām jātiek galā, cik drīz vien tas ir iespējams. Ja tu būsi brīva sieviete, neviens nevarēs par Stormu runāt kā par ģimenes pavarda grāvēju. Es negribētu, ka manis dēļ kaut kā ciestu viņa politiķa kaņera.

-Tam es ticu.

-    Nopietni, Pet. Mums abiem nekas labs nav izdevies, taču es tev vienmēr esmu vēlējis veiksmi. Nebūtu slikti, ja man Greisija savrupmājā būtu draugs. Viņš apklusa. Tātad tas, ka Olivers tevi precēs, ir droši?

Patrīcija aizvainota uzmeta lūpu.

-    Absolūti! Tiklīdz to atļaus politiskā situācija. Kāpēc tu visu laiku domā, ka viņš ar mani tikai spēlējas? Viņš grib sievu. Viņam vajadzīga sieva, nevis šāda tāda piegulētāja, ar ko pavārtīties pa gultu. Tādas viņam ir bijušas vai cik, viņa vīzdegunīgi paskaidroja.

-   Nu tu taču zini, kādi esam mēs policisti. Mūžam aizdomu pilni, ja darīšana ar motīviem. Sauksim to par sabiedriskās mijiedarbības bremzējošo faktoru.

-    Es to gan sauktu par piekasīšanos.

-    Tātad ko mēs tagad darīsim? Laikam jāsadabū advokāti, jā? Ja vēlies, pagaidām varam dzīvot kopā. Pirms neesam oficiāli šķīrušies.

-Es jau ievadīju sarunas ar vienu no Olivera juristiem. Viņš uzņemsies lietas kārtot manā vietā un sazināsies ar tevi.

Paskat, rosās kā skudriņa, Rīgals klusībā atzīmēja.

-    Lai viņš noformē visu, kā uzskata par labāku, viņš laipni sacīja. Kārtosim visu ātri un bez aplinkiem. Es visu parakstīšu.

-Tev vajadzīgs pašam savs jurists, Patrīcija aizrādīja.

-    Tā viņš man teica.

-    Patrīcija, es pats esmu jurists.

-   Tu neesi kārtoj is eksāmenus advokatūrā, viņa iebi Ida.

-   Nē. Taču esmu spējīgs saprast visu, ko viņš uzrakstīs uz papīra. Un, lai viss būtu, kā nākas, iedošu dokumentus apskatīties kādam advokātam no pārvaldes. Lai mēs abi varētu justies droši.

-    Lieliski! Patrīcija noteica un noslaucīja lūpas linu salvetē. Tad kas tā ir par dāmu, ar ko tu guli?

-    Man ļoti žēl, Pet, bet tu šauj garām. Es ne ar vienu neguļu.

-   Tam es laikam neticešu.

-    Bet man laikam galīgi vienalga, kam tu tici un kam ne, Rīgals atteica.

-Taču tā ir taisnība.

Labu brīdi viņi vērās viens otram acīs, sasprindzinājums auga augumā, bet tad atskanēja telefona zvans.

-    Divas lietas, Rīgai, ieņurdējās Džo Bērtons. Tie trīs beigtie čaļi tiešām/Vpanamieši. Sadzinām šiem pēdas caur imigrācijas departamentu. Un no viena šaujamā, kas tika atrasts turpat, viņi… tas ir, no tā ir šauts uz Pītu Mūnizu. Izskatās, ka vismaz ar Mūniza lietu mēs tā kā būtu galā.

Rīgals mirkli klusēja.

-   Tomēr ne pilnīgi, viņš ierunājās. Man būtu gribējies, lai viens no viņiem būtu bijis vēl dzīvs. Nez kā tur patiesībā bijis ar tām narkotiku pēdām Pīta ķermenī.

-    Vienmēr jau kaut kas paliek, Bērtons sacīja.

-    Jā, laikam gan. Bet visa tā sasodītā lieta izskatās tā… nu, viss ir pārāk gludi, ja tu saproti, ko es ar to domāju.

-                     Es gaidīju, ka tu tā teiksi, Bērtons īdzīgi piekrita.

-   Jo man pašam arī tā liekas. Trīs līķi, viens īsts šaujamais. Ož tā nelabi. Zini ko, Rīgai, varbūt beigu beigās no tevis tomēr varētu iznākt policists.

-    Paldies! Ē-ek, skatīsimies uz faktiem. Cik mums abiem nav bijis lietu, kas beigušās ar daudz sliktākiem rezultātiem. Komisārs no priekiem lēks vai gaisā. Un mērs tāpat, bez šaubām.

-    Viņu labāk pat nepiemini! Viņš ir galīgais plānprātiņš, Bērtons novilka.

-    Viņš ir politiķis. Tas ir viens un tas pats. Tu kaut ko minēji par divām lietām. Kas ir tā otrā?

-     Gaisa karaspēka laboratorija deva ziņu. Kurjers tev aizgādās uzlabotos uzņēmumus tos ar zagto taksometru. Viņi ir krietni pastrādājuši. Šofera seju tagad var redzēt daudz labāk. Viss liecina par to, ka tas ir baltais un gados jauns. Pasažieris pakaļējā sēdeklī tāpat, taču nav tik labi redzams. Bet varbūt viņš tev kaut kad pagadījies ceļā. Rītdien sāksim apstaigāt to rajonu, kur dzīvoja misis Beilija. Parādīsim cilvēkiem jaunās bildes, varbūt kāds kaut ko derīgu atcerēsies.

-    Vai šoferim ir ūsas, jā?

-   Pareizi.

-   Pamēģini uztaisīt dažas bildes bez ūsām.

Bērtons brīdi klusēja.

-   Ideja nav slikta, beidzot viņš negribīgi atzina. Pielikšu pie darba fotolaboratoriju. Tikai rīt. Esmu noguris, tagad braukšu mājās. Vai tev ir kas jauns?

-    Baidos, ka nav.

-   Jāiet, Bērtons īsi noteica un nolika klausuli.

-   Tev tāpat, Rīgals smalki iezāģēja un nolika savējo atpakaļ uz telefona.

Pagriezies viņš ieraudzīja, ka Patrīcija, zodu plaukstā atbalstījusi, stāv viesistabas vidū, domīgi pētīdama visus kaktus.

-    Šī glezna ir mana, viņa paziņoja. Un tā arī.

-    Un es savākšu visus Džerija Veila albumus. Un kastroļus. Un suni.

-    Mums nav nekāda suņa, Patrīcija apjukusi nomurmināja.

-   Vai tad es nezinu? Tas ir muļķīgi, Pet. Tā kā par agru vai varbūt par vēlu? dalīt mantas. Aprunājies ar savu advokātu, izstāsti viņam, ko tu gribi, un es pretim nerunāšu. Bet tagad liecies mierā! Tu joprojām domā iet uz rltvakara atklāšanas balli?

Viņa paskatījās uz vīru tā, it kā tas būtu zaudējis prātu.

-     Bet saprotams, ka es iešu! Tāpēc jau esmu nopirkusi jaunu vakartērpu. Man tur jābūt! Lai vai cik stulbas būtu visas tās tavas iedomas par slepkavībām un ko visu vēl ne.

-    Var jau būt, ka tev taisnība. Var jau būt, ka tas ir stulbi.

-    Vai tad kāds man ir draudējis?

-Nē. Toties man ir tāda nojauta, ka Monogrammu Slepkavam ir kaut kas pret mani.-Taisnijāsmejas, viņš nodomāja. Tagad mēs taču skaidri zinām, ka viņi ir divi, un tomēr runājam par slepkavu vienskaitlī. Par Monogrammu Slepkavu. Kā visiem gribas dzīvi vienkāršot! Lai nu kā, man gribētos izvairīties no jebkādas iespējas, ka viņi varētu ar mani izrēķināties, izmantojot tevi.

-   Nu vai zini, es par to atsakos lauzīt galvu. Neviens mani negrib nogalināt. Un, pat ja mēģinātu, tad ne jau rītvakar kompleksā. Tā būs vislabāk apsargātā vieta visā pasaulē.

-    Iespējams, ka tev taisnība, taču es tik un tā piesaistīšu papildspēkus no policijas. Protams, pienācīgi tērpušos.

-    Silti iesaku! Lai nebūtu nekādu brūnu tupeļu! Patricija kareivīgi saslējās, tomēr nākamajā mirklī viņas vaibsti nedaudz atmaiga, jo Rīgala sejā no tiesas bija lasāmas bažas. Pol, nudien, par to tu vari neuztraukties. Es runāju ar Oliveru. Komplekss ir kā bāztin piebāzts ar apsardzes cilvēkiem. Mēs pat visur esam izlikuši tās kameras. Tās pašas, kas jums tur ir uz ielām.

Rīgals apmulsa.

-     Kā tu zini par kamerām uz ielas? Es tev neesmu to teicis.

-    Nē, bet es dzirdēju, kā Olivers par tām runā ar savu propagandistu. Olivers maksā par jūsu policijas kamerām.

-    Olivers Storms?

-Nūja! Olivers Storms, Par ko tad mēs te, tavuprāt, runājam? Par Oliveru Tvistu? Es dzirdēju, ka viņi par tām sarunājas. Olivers ir iedevis naudu par tām kamerām. Ja ar kameru palīdzību slepkava tiks noķerts, tad Oliveram no tā atlēks savs labums. Propagandists domā, ka tas noteikti labvēlīgi ietekmēšot politisko kampaņu.

-    Kaut es labāk nebūtu dzimis!

-Vai tu nezināji?

-   Nē, Rīgals no visas sirds atteica.

-   Nu tad tagad zini, Patrīcija līksmi attrauca, bet Rīgals cieta klusu. Man liekas, es iešu gulēt, viņa ieteicās. Rīt agri man jābūt pie friziera.

-Labi. Dusi saldi!

-    Diez vai varēšu aizmigt. Esmu pārāk satraukta. Bet rīts gudrāks par vakaru.

-    Parasti jā, Rīgals piekrita. Arlabunakti, Pet!

Pirms viņa paspēja iziet no istabas, iedžinkstējās durvju

zvans. Bija atnācis Bertona kurjers virsnieka formastērpa un atnesis brūnu aploksni.

Patencinājis Rīgals atnesa aploksni un nolika uz ēdamistabas galda, ko spoži apgaismoja lampa. Jaunajā, palielinātajā fotogrāfijā bija redzams kalsns jaunietis ar pakuplām ūsām. Viņš sēdēja pie taksometra stūres. Izskatījās vidēja auguma vai varbūt mazliet mazāks taču daudzi Ņujorkas pilsētas taksisti bija īsāki nekā vidusmēra amerikāņi.

Šoferim galvā bija cepure, taču citāda, nekā parasti nēsāja taksisti. Tāda kā beisbola cepure. Mati laikam tumši. Attēls joprojām bija miglains un plankumains, tomēr vaibstus varēja skaidri izšķirt.

Patricija piegāja vīram klāt un paskatījās viņam pār plecu.

-    Kas tas tāds? viņa klusu ievaicājās.

-   Nezinu. Iespējams, ka Monogrammu Slepkava. Vai tu viņu pazīsti?

-    Vienu brīdi likās kaut kas tā kā redzēts, Patricija noteica, tad nevērīgi novērsās. Nē, laikam ne. Es nezinu nevienu, kas liek galvā beisbola cepuri. Arlabunakti, Pol!

Viņa pārlaida pirkstgalus vīra vaigam un aizgāja uz savu guļamistabu. Rīgals aplūkoja pārējos uzņēmumus. Tur bija daudzkārtīgi palielināts attēls, kurā bija redzams pasažieris, taču pat kompjuterizētā apstrāde no fotogrāfijas neko sevišķu nebija varējusi izlobīt. Viņš bija vīrietis. Vismaz par to nevarēja būt nekādu šaubu.

Sabāzis uzņēmumus atpakaļ aploksnē, Rīgals pagrūda to sāņus. Viņš ielēja sev glāzē viskiju un sāka prātot par Oliveru Stormu.

Kā tas gadījies, ka viņš pamanījies apmaksāt policijas novērošanas kameras ielās? Vai komisārs Galahers būtu gājis pie viņa un lūdzis materiālu pabalstu? Vai tad komisārs nezināja, ka tā ieliek Storma rokās varenu politisku trumpi?

Paņēmis glāzi, viņš atslīga krēslā un nosmīkņāja.

Bet skaidrs, ka komisārs visu saprot. Tas mūdzis ir noslēdzis ar Stormu darījumu. Galahers sajēdz, ka no mēra vairs nav ko gaidīt, un strādā pats uz savu roku. Tad re, kāpēc viņš vakar tik dedzīgi interesējās par to, ko es domāju par Oliveru Stormu. Vecais izdzimtenis ir pārdevis savu bosu, pārgājis strādāt pie Olivera un cer, ka es viņam saukšu urrā! Viņš iedzēra malciņu. Visi politiķi ir prostitūtas.

Novācis no ēdamistabas galda vakariņu paliekas, Rīgals izdzēra glāzi tukšu, tad iegāja dušā un likās gulēt.

Drīz vien viņš jau bija iemidzis, bet tad uz naktsgaldiņa iezvanījās telefons.

Rīgals nopurināja galvu, lai aizdzītu miegu, tad, neiededzis gaismu, paķēra klausuli.

-    Rīgals klausās! viņš strauji atsaucās.

Šoreiz tas nebija nekāds kompjūters, runāja cilvēks.

-   Tava dāma ir pagalam, Rīgai. Spēle ir beigusies.

Un, pirms Rīgals paspēja bilst kaut vārdu, runātājs nolika

klausuli.

32

Rīta avīzes “monogrammu slepkavības” bija aizvirzījušas prom no pirmajām lappusēm, tā ka brīvo vietu pārpārēm aizpildīja uzvaras fanfaras bija atrasti narkotiku brigādes jaunākā izmeklētāja Pīta Mūniza slepkavas. “Post” ziņoja, ka viņi esot nošauti. “Daily News” vēstīja, ka nežēlīgi noslepkavoti. “Times” sniedza informāciju, ka visi tris nošautie atrasti kādā īrētā dzīvoklī.

No neskaidrajām aizdomām, kurās Rīgals ar Džo Bērtonu bija dalījušies iepriekšējā vakarā, laikrakstu priecīgajās reportāžās nebija ne miņas, kaut gan paša Bērtona paziņojums presei aprobežojās ar izteicienu, ka trīs mirušie katrā ziņā esot tie paši, kas noslepkavojuši jauno detektīvu.

Kad Rīgals ieradās darbā, Džeina jau bija tur priekšā.

-Viss beidzies, Pol? Es domāju, ar Pītu? -Džeina turēja rokā “News” eksemplāru.

-   Es nezinu. Tas ir tā kā pārāk gludi, pārāk vienkārši. Viņš nogrozīja galvu. Man neliekas pieņemams tāds atrisinājums, kas neko neizskaidro par to, kāpēc Pīta ķermenī tika atrastas narkotikas.

Džeina pasniedzās un saspieda viņa roku.

-   Paldies, ka tu tā saki, viņa teica. Man tāpat. Un tagad labāk ej augšā. Komisārs grib ar tevi runāt.

-    Labs ir. Ei, paklausies, tev taču bija jāiet pie friziera! Lai tev uz galvas nebūtu vārnu ligzda.

-   Es pieteicos uz divpadsmitiem. Neuztraucies! Tu manis dēļ nenokļūsi neērtā situācijā.

-    Ja man tik vien būtu par ko uztraukties!

Komisārs Galahers izskatījās pacilātā noskaņojumā.

-    Vismaz viena lieta nost no kakla! Ceru, ka atklāsim, kas noslaktējis tos trīs panamiešus, taču izskatās, ka vismaz Mūniza lietu varēsim noslēgt.

-    Izskatās gan, Rīgals negribīgi piekrita.

-    Un tā arī ir, Galahers vīzdegunīgi aizrādīja, uztvēris Rīgala tikko manāmo saminstināšanos. Es labi zinu, par ko jums ar Bērtonu sāp galva, taču tas ir tikai tāpēc, ka jūs abi visu kārojat novest līdz pilnībai. Kāpēc tad pie tiem cilvēkiem atradās ierocis, ja viņi Mūnizu nebūtu nošāvuši?

Rīgals bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-   Kaut es to zinātu, kāpēc, viņš nervozi atteica. Varbūt kaut ko atklāsim tad, kad noķersim viņu slepkavas.

-   Par to es esmu pārliecināts, Galahers teica. Kāpēc šīrīta “Times” nav kārtējā gājiena?

Rīgals īsos vārdos izklāstīja visu par balto, tas ir, Monogrammu Slepkavas, iepriekšējās dienas gājienu un īpatnējo personiskās dabas frāzi, kas bija ierakstīta magnetofona lentē.

-   Man likās, ka labāk būtu kādu dienu vai divas pagaidīt.

-    Kāpēc?

-Nu, iespējams, ka, pirmkārt, mēs slepkavu notveram. Otrkārt, es nezinu. Iespējams, ka viņš, ieraudzīdams avīzē gājienu, kuram viens un divi seko šahs un mats, varētu zaudēt pēdējo sajēgu. Man likās, ka vajag nogaidīt. Un tostarp esmu nodrošinājis Patrīcijas drošību. Ja izrādās, ka slepkava, runādams par dāmu, domā tieši viņu.

Galahers visu bridi apsvēra, virpinādams ap pirkstu matu šķieznu pie labās auss.

-Nu labi. Var jau būt, ka tu spried pareizi. Vai tu tiešām domā, ka viņš varētu mērķēt uz tavu sievu?

7 > >

-   Es nezinu, ser. Slepkava vakarvakarā zvanīja man uz mājām. Šoreiz bez ieraksta. Un viņš tikai vēlreiz atkārtoja to pašu. Ka mana dāma esot pagalam.

-   Nu, un kā izklausījās? Vai ierakstīji?

-   Nē, man mājās pie telefona nav magnetofona. Un balss bija apslāpēta. Vīrietis. Bet neko vairāk pateikt es nevaru. Šorīt piezvanīju Bērtonam un izstāstīju.

-Nu tad, Pol, rīkojies, kā uzskati par labāku! Mēs taču negribam, lai ar Patrīciju kaut kas atgadās, vai ne?

-Paldies!

-    Vai viņa šovakar ies uz Storma kompleksa atklāšanu?

-   Jā. Esmu tur piesaistījis papildspēkus, arī Storma apsardze ir brīdināta. Jūs arī iesiet, ser?

-   Nedomāju vis. Varbūt mērs. Zini, kad viņš visu uzsāka ar savu pilsētu un tā joprojām -, tas viss bija labi, bet tagad es, man liekas, tīšu makšķeres.

Nu kā tad, Rīgals nodomāja. Tu ar Stormu jau tagad guli vienā gultā. Kāpēc gan darīt to zināmu visai pasaulei?

-    Komisār, es gribētu, lai jūs esat lietas kursā. Mēs ar sievu grasāmies šķirties.

Galahers atslīga pret atzveltni.

-    Man ļoti žēl. Parastās problēmas ar to, ka vīrs strādā policijā?

-   Uz to pusi, Rīgals atbildēja. Un šķiet, ka viņa, iespējams, precēsies ar Stormu. Tā, protams, ir konfidenciāla informācija.

Likās, ka Galahers par to nav īpaši pārsteigts. Viņš tikai pamāja. Rīgalam ienāca prātā, ka komisārs par viņa sievas romānu jau bijis lietas kursā. Varbūt to zina jau visi. Sirdī iedzēla sāpe, ka viņa privātā dzīve kļuvusi par tenku objektu.

-   Ja varu kaut kā palīdzēt… Galahers ieteicās.

-Paldies!

Džeina Koula darbā tā arī neatgriezās, un Rīgals, noslēdzis biroja durvis, aizgāja agri mājās. Vajadzēja vēl pārģērbties.

Lielajai atklāšanas ballei bijajāsākas ar kokteiļiem sešos vakarā. Rīgals ieradās desmit minūtes par agru un iepriecināts konstatēja, ka apsardze ir savu uzdevumu augstumos tika pārbaudīti gan personību apliecinoši dokumenti, gan ielūguma karte.

Divstāvīgās halles stūri patlaban iekārtojās trīs muzikanti, un krietns bariņš apkalpotāju plašajā blakustelpā klāja garum garus bufetes galdus.

Viņš nepaspēja ne tikt līdz vestibila otram galam, kad turpat blakus gadījās Tonijs Boldatumšzilajā smokingā neparasti švītīgs.

-   Esi sveicināts Tadžmahalā! Bolda izsmejoši paklanījās. Man nācis ausīs, ka īpaši godājamiem viesiem par labvēlības zīmi tikšot piešķirts harēms.

-   Tas pievilinās pircējus, Rīgals atsaucās. Vai mūsējie ir?

Bolda pamāja.

-   Pusducis puišu no iecirkņiem. Nevarēju no visiem ne atkauties, šie kā sadeguši gribēja redzēt, kā te ir. Jāatzīst, ka iespaidīgi gan.

Rīgalam likās tāpat. Patrīcija ar Leblānu patiešām bija labi pastrādājuši. Violeta samta drapērijas visgarām sienām ieejas hallei piešķīra dižmanīgu izskatu, un uz drapēriju fona īpaši izcēlās neskaitāmas mirgojošas lampiņas, kas savukārt lielo telpu darīja dzīvīgu un neikdienišķu. Paklāji, krēsli, dīvāni un pārējās mēbeles bija zemas un gaumīgas. Tajā brīdī sāka ierasties viesi, un muzikantu trio iesāka spēlēt Kola Portera dziesmu popuriju.

Rīgals pamanīja tuvojamies Patriciju. Šmaugā, spīguļiem nobārstītā vakarkleita ideāli piekļāvās viņas nevainojamai modeļu demonstrētājas figūrai un izcēla gaišos matus.

Bolda klusi iesvilpās.

-Tava sieva izskatās vienreizēji, Pol! Ja Betija būtu bijusi kaut uz pusi tik glīta, mēs joprojām būtu vīrs un sieva.

Rīgals tikai kaut ko noburkšķēja. Nebija ne īstais laiks, ne vieta, kad graut palīga ilūzijas. Turklāt ja tāds palīgs bija vienīgais.

Neapsveicinājusics, uz Boldas pusi pat nepaskatījusies, Patrīcija uzrunāja Rīgalu: Vai Oliveru neesi redzējis? Nevaru saprast, kur viņš palicis.

-    Tikko ienācu pa durvīm. Neesmu viņu redzējis, Pet.

-    Un kur ir Pīts? Viņam te bija jābūt jau pirms stundas. Nē, viņš kļūst ar katru brīdi briesmīgāks.

-    Tāpat kā mēs visi, ne? Rīgals piezīmēja. Patrīcija veltīja viņam niknu skatienu, tad apcirtās un devās prom, līgani slīdēdama pa sārto marmora grīdu, it kā būtu uzkāpusi uz skrituļslidām. Bolda nervozi sakustējās, vērdamies Patrīcijai pakaļ, bet Rīgals aizgāja pie bāra, pasūtīja kokteili un vēroja, kā zāle pamazām pildās ar publiku.

Storms uzradās pēc neilga brīža. Abu atvašu pavadībā. Tims labi piegrieztajā smokingā izskatījās ļoti noslēpumains. Un ļoti liels, kā Rīgals klusībā atzīmēja. Katru reizi viņš arvien no jauna brīnījās par to, ka zēns ir tik liels. Marsija krēmkrāsas vakartērpā likās pāragri nobriedusi. Storms pameta skatienu uz Rīgala pusi, pavirši pamāja ar galvu un ņēmās spiest un kratīt roku kādam melnīgsnējam vīram ar ērgļa degunu. Tumšais bija ietērpies koši baltā arābu halātā un galvassegā. Kā no zila gaisa piepeši uzradās arī Patrīcija, lai pieticīgi nostātos aiz muguras abiem jauniešiem, kurus Storms patlaban stādīja priekšā.

-   Taisni asaras sariešas acīs, ne? Rīgalam blakus atskanēja pazīstamā ciniskā balss. Un kurš pārtaisījis to mazo, pretīgo skuķi? Pārmaiņas pēc viņu gandrīz iespējams noturēt par cilvēku.

Pagriezies Rīgals uzsmaidīja Leblānam.

-    Varbūt tam kāds sakars ar Patrīciju? Ja jau par viņu ierunājāmies, Patrīcija tevi meklēja. Tu esot nokavējies.

-   Es vienmēr nokavējos. Mana noslēpumainā personība ar to tikai iegūst.

Paskatījies visapkārt un meklēto neieraudzījis, Rīgals noprasīja: Kur Džeina?

-   Viņa aiztecēja uz dāmu istabu. Tikai viens jautājums. Un nepieciešama viena pati atbilde. Patiesība. Vai tev attiecībā uz to meiteni ir nopietni nolūki, Pol?

-Jā.

-   Tad labi. Man viņa patīk.

-   Tādā gadījumā pievaldi savas neķītrās ķepas!

-Jūs darāt man gauži, ser. Es esmu bezgala šķīsts cilvēks. Patiesību sakot, esmu tik šķīsts, ka savu šķīstību vēl neesmu spējis likt lietā. Ā, un te jau nāk dāma, kuru mēs aprunājām.

Rīgals pagriezās. Viņam nācās saņemt visus spēkus, lai piespiestu sevi noticēt paša acīm. Džeina Koula bija ietērpusies pusgarā, melnā kokteiļkleitā, ko greznoja spīguļojošs, melns ornaments. Kleita, Džeinai kustoties, uz visām pusēm meta gaismas zibšņus. Ugunssarkanie mati bija sacirtoti un saņemti augstā frizūrā, bet seju ieskāva dažas vaļīgas sprogas.

Viņa pamanīja, kā Rīgals skatās, un iedama mazliet kārdinošāk pašūpojās gurnos.

-    Nu, sveiki, visapkārt! viņa teica. Kā es izskatos?

Rīgals nogrozīja galvu. Traks var palikt.

Džeina apmierināta pietvīka.

-   Pīts par katru cenu gribēja, lai es velku šo te. Kāpēc tu man nestāstīj i, ka tev ir tādi draugi?

-   Policists vienmēr slēpj, ka viņam ir tādi draugi kā es, Leblāns atbildēja Rīgala vietā. Vai tu negribi zināt, Pol, kāpēc es viņu neieģērbu vakarkleitā?

-Nūjā, varbūt.

-   Tāpēc, ka gribēju viņu nomaskēt par kādu no klātesošaj ām sirdspuķītēm, Leblāns skaidroj a. Kleita maksā divus tūkstošus dolāru, un tā jebkuram liek saprast, ka viņa ir kāda naudasmaka draudzenīte, kas atnākusi papriecāties. Tāpēc neviens par viņu neliksies ne zinis, nevienam neienāks prātā, ka viņa ir no policijas, un varēs strādāt vienā mierā.

-Nu, vai zini! Ņemot vērā to, kā viņa izskatās, diez vai būs tā, ka neviens neliksies ne zinis. Vismaz vīrieši liksies.

-    Skaidrs, ka neliksies! Jo viņus uzmanīs sievas. Beidz gausties! Vai tad būtu labāk, ja viņai mugurā būtu formastērps?

-    Labi jau labi! Tev taisnība.

-   Es esmu Pīta pusē, Džeina sacīj a, sakārtodama šauriņo pleca lentīti. -Patiesību sakot, es jūtos superīgi. Gribēju vilkt garo kleitu, bet šajā jūtos daudz labāk. Pa pusei policiste, pa pusei paviegla dāmīte. Man šausmīgi patīk.

-     Paklau, tikai neaizraujies! Tūliņ aizvedīšu tevi pie Patrīcijas un pateikšu, kas tu tāda esi. Es jau viņai teicu, ka šovakar esmu te savedis mūsu cilvēkus, tā ka viņa nebūs pārsteigta. Tev tikai visu vakaru jāturas viņai tuvumā. Pat tad, ja viņa iet uz mazmājiņu. Pīt, tu varētu nākt talkā patēlot Džeinas pavadoni un arī uzmanīt Petu.

Leblāns izdvesa nelaimīgu nopūtu.

-    Es šovakar biju ieplānojis šo to interesantāku, viņš bubināja, bet, ja nu tu tā gribi… jā, staigāšu Petai pakal un paklausīšos, kā viņa saņem pateicības par manu darbu. Bet es tevi brīdinu: ja viņa pārkāps visas robežas, es pats viņu piebeigšu. Pametis skatienu uz Rīgalu, viņš steigšus piebilda: -Piedod, piedod! Jociņš nav izdevies.

-Liecies mierā!

Džeina paliecās tuvāk Rīgalam.

-    Pol, viņa taču nezina, kas es esmu, vai ne? Tas ir, tu taču viņai neesi teicis, ka… Jaunā, pašpārliecinātā policiste piepeši izskatījās gluži sabijusies.

-   Nē. Par tevi, Džeina, es viņai neko neesmu teicis. Viņai nav nekāda iemesla par tevi domāt citādi kā tikai par izmeklētāju, kas pilda savu pienākumu.

-    Tad ir labi. Negribu, ka viņa mani apmētā dzēlībām vai vēl kaut ko tādu.

-    Par to tu vari neuztraukties. Tikai skaties, lai neviens nemetas virsū viņai! Var jau būt, ka nekas nenotiks, jo sevišķi te un šovakar, bet labāk turi acis vaļā.

-    Noteikti. Džeina pagriezās, lai sameklētu pūlī Patrīciju. Ak tu dieniņ, viņa klusā aizgrābtībā nomurmināja.

-    Kaut es tā varētu izskatīties!

-     Dieviete, bet dranke. Tici man, bērnin, ieteicās Leblāns.

-    Un man pašam labāk patīk rudmatainas dāmītes, Rīgals piemetināja.

-   Pag, viņa sakustējās. Iesim aši, kamēr vēl varam viņu noķert.

Steigšus izlīkumojuši cauri viesu drūzmai, viņi pārķēra Patrīciju mirklī, kad tā kopā ar Stormu un viņa bērniem devās apsveicināties ar ciemiņiem vestibilā.

Pagriezis muguru Storma ģimenei, viņš klusu uzrunāja sievu: Pet, šī ir jaunākā izmeklētāja Koula. Viņa āri pieder pie papildspēku grupas, ko šovakar esam te piesaistījuši. Pīts izliksies par viņas pavadoni. Viņas uzdevumā ietilpst visu vakaru turēties tavā tuvumā pat tad, ja tu sadomā iet uz vannasistabu. Sarunāts? Lūdzu!

Patricija nomēroja Džeinu ar skatienu un skaļāk, nekā Rīgalam būtu gribējies, noteica:

-    Policistes pēdējā laikā nudien ir tapušas skaistākas. Un jūsu kleita ir brīnišķīga. Tik… Tik…

-   Piedauzīga? Džeina mēģināja uzminēt.

-Nē, nepavisam. Jauka, lūk! Jūs izskatāties pēc mazas meitenītes, kas spēlē pārģērbšanos.

-    Ja jūs abas būtu beigušas apspriest modes lietas… ierunājās Rīgals.

-   Tas viss ir lieki, Pol. Ar mani nekas nenotiks.

-Tāpēc jau mēs te esam. Nu dari man to prieku! Tikai

šovakar.

-     Ak, nu ja tu tik ļoti gribi. Viņa vēlreiz noskatīja Džeinu.

-    Nez kāpēc man tā kleita liekas pazīstama.

-    Es viņai to dabūju, Leblāns atsaucās. Aizņēmos no Miki Monro. Tu taču zini… no tās dziedātājas Vilidžā.

-   Ahā, tad redz, kur es to esmu redzējusi, Patricija noteica. Jāatzīst, ka jūs tajā izskatāties labāk nekā tā padauza. Vismaz par piecpadsmit mārciņām labāk. Paklau, es tūliņ būšu atpakaļ. Tikai aprunāšos ar banketa šefu.

-    Es iešu līdzi, Džeina nekavējoties paziņoja. Neliecieties par mani ne zinis! Un, ja citādi nevar, sakiet, ka esmu jūsu studijas asistente.

-Laba doma,-Rīgals atzina. Pagriezies viņš atklāja, ka turpat aiz muguras stāv Marsija Storma. Meitene skatījās viņam tieši acīs un smaidīja.

Viņa tiešām izskatās neparasti, Rīgals nodomāja. Apsveicinādamies viņš pamāja un pārskatīja telpu, tad no jauna pievērsās Patricijai.

-    Paskat, kas tur nāk! Pats augstais viesis!

-   Tā, manis vairs nav, Patricija steigšus nobēra. Olivers Storms jau virzījās pāri zālei uz to pusi, kur patlaban bija parādījies mērs ar diviem miesassargiem pie sāniem. Patricija uzņēma līganu gaitu un slīdēja uz to pašu pusi, kā likās, nesatricināmā mierā, taču īstā ātrsoļotājas tempā. Džeina metās viņai pakaļ, spīguļiem nobārstītajai kleitai metot uz visām pusēm mežonīgus zibšņus.

-    Izpriecājies labi, Pol! Leblāns noteica. Es laikam palikšu kopā ar savu draudzeni un pateikšu šo to skandalozu mēram.

-Tikai nepiebaidi Patricijai sirdstrieku!

-   Par to tu vari nebažīties. Tādām sievietēm kā Patricijai sirdstrieku piebaidīt nav iespējams, jo viņām nav sirds. Tur viņām tikšķina mazas elektroniskas mašīniņas. Pabaksti ar nazi, un tu redzēsi pilns vēders ar obligācijām.

Viņš devās prom, bet Rīgals ieņēma sākotnējo pozīciju pie bāra letes. Pavēries pulkstenī, viņš grūti nopūtās. Vakars, kā likās, vilksies vēl ilgi.

33

Rīgalam gandrīz būtu gribējies, lai tas Monogrammu Slepkava beidzot parādās. Tad varētu izraut pistoli, ielaist viņam lodi pierē, sāktos panika, visi grūstos meklēt izeju, tur daudzi, kam bija pārāk daudz naudas, lai no tās būtu kāds labums, tiktu sabradāti līdz nāvei, un viņu pašu pasludinātu par masu slepkavu, kas izraisījis paniku, kas licis lietā ieroci ļaužu pilnajā vestibilā, un tad viņam tiktu piespriests mūža ieslodzījums, kur viņš izdresētu grauzēju dzimtas pārstāvjus, tā ka tie mācētu dancot, un viņš iemantotu pasaules slavu kā Singsinga Peļu vīrs.

Vienalga, kas, lai tikai reiz beidzas tā nolādētā garlaicība.

Visu vakaru viņš bija nosēdējis, atslējies pret bāra leti, grozīdams rokā glāzi ar kārtējo vājo kokteili, un vērojis… visu laiku tikai vērojis.

Sāpēja kājas.

Džeina Koula divreiz bija padejojusi ar Leblānu, un abas reizes Rīgals bija grasījies Džeinu pārtvert, bet abas reizes viņa bija aizsteigusies prom, lai neizlaistu no acīm Palriciju.

Patlaban Patrīcija sēdēja pie galda kopā ar Stormu, it kā piedalīdamās sarunā ar bariņu ļaužu, kas izskatījās no politiķu aprindām. Džeina stāvēja turpat netālu deju grīdas maliņā. Viņa bija viena. Rīgals grasījās doties turp, taču šoreiz viņu pārtvēra Marsija Storma.

-    Sveicināts, policista kungs! viņa ieķiķinājās, nez no kurienes uzradusies viņam blakus, un ieāķējās Rīgalam elkonī.

-    Šī ballīte gan ir šausmīga. Izgriezīsim pāris riņķu?

Rīgals nosprieda viņai īsi paskaidrot, ka pilda dienesta pienākumus un nedrīkst dejot, taču nepaguva izteikt ne vārda, kad Marsija jau bija apķērusies viņam apkārt un šūpojās mūzikas ritmā. Orķestrītis jau bija ticis galā ar Kolu Porteru, Geršvinu, Rodžersu un Hārtu, arī ar Džeromu Kemu un nupat sāka visu atkal no saraksta augšgala.

Apvaldījis īgnu nopūtu, Rīgals uzsāka deju. Varbūt Marsija par daudz ieķērusi, viņš iedomājās. Viņa kļāvās Rīgalam klāt ciešāk par ciešu, turēja viņu kā spīlēs un uzkrītoši šūpojās lēnā fokstrota ritmā. Paskatījusies augšup, Marsija iesmējās. Smiekli bija tādi kā apdulluši, spalgi, viņas acis spīdēja, un Rīgals ar novēlošanos attapās, ka vainīgs nepavisam nav alkohols tā bija kāda narkotika. Kokaīns viņš profesionāli konstatēja.

Juzdamies neomulīgi, viņš pameta visapkārt skatienu. Džeina, malā stāvēdama, viņus novēroja. Pie lūpām viņa turēja glāzi, kas slēpa sejas apakšdaļu. Uznāca vēl daži pāri, un tad viņš pamanīja Patrīciju. Viņa dejoja ar Oliveru Stormu abi bija cieši, jutekliski sakļāvušies, viņu dejošana izskatījās gandrīz vai pēc publiska dzimumakta.

Lejā atskanēja nicīga sprauslāšana. Rīgals paskatījās uz Marsiju. Viņa arī vēroja, kā tēvs dejo ar Patrīciju. Meitenes lūpas bija sakniebtas gandrīz vai pretīguma pilnā vaibstā. Tad viņa pacēla galvu un pasmaidīja.

-   Viņi abi divi labi dejo, ko? viņa sacīja, piespiezdamās ciešāk Rīgala gurniem.

-   Jā, laikam gan, Rīgals atteica, sajuzdams, kā zem piedurknes pa roku lejup noplūst kutinoša sviedru straumīte. Marsija no jauna izgrieza riņķi, un Rīgals pamanīja viņas brāli

Timu. Tas, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja turpat netālu un abus pētoši vēroja. Jaunekļa sejā vidēja iecietīgs smīns.

-    Bet ne tik labi, kā varētu dejot mēs, iečukstējās Marsija. Ja tikai tu mazliet atbrīvotos. Nu taču, kruķi, nesasprindzinies! Kā ilustrācija tikko izteiktajam pamudinājumam sekoja uzkrītošs pieskāriens Rīgala pavēderei. Katra diena jādzīvo ar pilnu krūti, vai ne?

-   Jā, tā ir gan, Rīgals atbildēja. Vai tas skuķis jūk prātā? Viņa grib mani pavest?

-                     Un katra nakts tāpat, Marsija no jauna ieķiķinājās.

-    Jo sevišķi katra nakts, vai ne tā?

-    Bez šaubām.

Kad vienreiz beigsies tā nolādētā mūzika!

-    Vai zini, kāpēc viņi tik labi dejo?

-    Kas tad? Rīgals jautāja.

-    Tava sieva. Mans tēvs.

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka viņi vienā laidā jājas.

-   Man liekas, nu jau pietiks, Marsij, Rīgals stingri noteica, pabīdīdams meiteni nostāk.

-    Man arī tāpat liekas, viņa teica reizē ar mūzikas pēdējām taktīm.

Nogrozījis galvu, Rīgals devās atpakaļ uz savu pirmītējo vietu pie bāra letes. Viņš jutās tā, it kā Marsija viņu nupat būtu gandrīz vai izvarojusi. Palūkojies visapkārt pēc Džeinas, viņš to nekur neredzēja. Izmisīgi gribējās ar viņu parunāties.

Nesteidzīgā gaitā garām slāja Bolda.

-    Kā tu domā, vai šīs orģijas būs vēl ilgi?

-    Kādu stundu varētu būt, Rīgals atteica. Te sanācis tik daudz skaistu cilvēku. Un skaistie parasti liekas agri gulēt, lai nenodarītu pāri savam skaistumam.

-   Tādā gadījumā mērs ir pats skaistākais no visiem. Atsveicinājās un pēc piecām minūtēm jau laidās spārnos. Broilers.

-    Viņš tikai reprezentējās, Rīgals paskaidroja. Gribēja, lai viņu nobildē.

Pametis skatienu uz galvenās ieejas pusi, Rīgals, nedaudz pārsteigts, pie durvīm pamanīja stāvam Džo Bērtonu ar parasto nīgro izteiksmi sejā. Tūliņ skatienu saistīja vēl kas neparasts telpā ienāca apaļīgs pusmūža vīrs brūnā uzvalkā tas bija pirmais un vienīgais uzvalks brūnā krāsā, ko Rīgals tovakar bija manījis. Pārsteigumā sastindzis, viņš brūnajā atpazina inspektoru Vinsentu Flērtiju.

Flērtijam sekoja vēl divi vīrieši. Abi, tāpat kā Bērtons, bija tērpušies pienācīgāk tumšzilos uzvalkos. Rīgals atminējās abus divus redzējis Flērtija apartamentos. Iekšlietu daļas izmeklētāji.

-    Ko, sasodīts… blakus nomurmināja Bolda.

Piepeši Rīgals sajuta, ka sasprindzinājums lielajā telpā

pieaug. Palūkojies visapkārt, viņš ieraudzīja, ka Patrīcija ar Marsiju roku rokā dodas prom pa plašo gaiteni, uz to pusi, kā viņš zināja, atradās dāmu tualete. Džeina Koula abām cieši pa pēdām sekoja. Rīgals instinktīvi spēra soli viņām pakaļ, Bolda nāca līdzi. Kamēr viņi tika līdz lielā vestibila otrajam galam, trīs sievietes bija pazudušas. Rīgals jutās kā pēdējais stulbenis, tomēr nosprieda pagaidīt pie dāmu istabas durvīm. Viņš atbalstījās pret sienu.

Bolda nostājās līdzās.

-    Tu esi labs policists, Pol.

-Paldies!

-   Man vienmēr ir paticis strādāt kopā ar tevi.

-    Man ar tevi tāpat, Rīgals atteica, izklaidīgi nodomādams, ka Boldam nez kāpēc piepeši sagribējies izpaust savas biedriskās jūtas.

Dāmu un kungu tualetes atradās līdzās. No vīriešu tualetes piepeši dīki izplanēja Leblāns ar vīna glāzi rokā.

-    Ak mans Dievs! Postenis? viņš izsaucās, ieraudzījis Rīgalu, taču, kad Rīgals neatbildēja, smaids viņa sejā nodzisa.

-    Kaut kas lēcies?

-   Nedomāju vis. Es nezinu. Patrīcija ar Džeinu ir tualetē. Marsija ari. Es nezinu.

-    Paturi! Leblāns ielika Rīgalam rokā savu vīna glāzi. Veicīgi pagājis augšup pa gaiteni, viņš atvēra dāmu istabas durvis un iegāja iekšā.

-    Ak mūžs! Var jau būt, ka viņš ir pasists, bet iekšas viņam ir, Bolda noteica.

-     Vai arī viņš vienkārši dāmu tualetēs jūtas kā savās mājās, Rīgals sacīja.

Nepagāja ne minūte, kad Leblāns jau bija ārā.

-    Viņu tur nav, Pol.

-     Noteikti? Rīgals juta, ka pakrūti sažņaudz saltas bailes.

-    Bet protams! Viņu tur nav.

Saraucis pieri, Rīgals palūkojās visapkārt.

-     Kas atrodas tur? Viņš norādīja uz gaiteni, kas atzarojās no lielās halles.

-    Dzīvokļi, Leblāns paraustīja plecus. Dučiem dzīvokļu. Un lifti, ar kuriem var uzbraukt vēl uz citiem dzīvokļiem. Bet tie vēl nedarbojas.

-     Tiešām? Rīgals pārvaicāja, skaidri saklausīdams apslāpētu lifta motora dūkoņu. Viņš metās prom pa gaiteni. Bolda sekoja. Leblāns arī grasījās skriet viņiem pakaļ, taču Rīgals uzkliedza: Sadabū apsardzi!

Aizskrējuši līdz lifta šahtai, viņi atklāja, ka virs durvīm trūkst tablo, pēc kuriem varētu vadīties, lai noteiktu, kurš lifts ticis lietots un līdz kuram stāvam braucis.

Rīgals piespieda ausi pie vienām durvīm, tad pie nākamajām, līdz atrada liftu, kas darbojās. Varēja dzirdēt, kā rūc elektriskais motors. Kā neprātā viņš sāka spaidīt izsaukuma pogu, vienlaikus lūkodamies, vai gaitenī neparādīsies Leblāns un apsardzes darbinieki, kas orientējas ēkā un varētu viņiem pievienoties.

Taču neviens nebija manāms. Lifta motors turpināja darboties, pēdīgi atskanēja astmatisks sēciens, ar kādu saspiestais gaiss atdarīja lifta kabīnes durvis.

-    Kas šeit notiek, Pol? Bolda jautāja.

-    Droši nezinu, Rīgals teica. Nolādēts, mēs taču nezinām, līdz kuram stāvam lifts brauca.

Iekāpis tukšajā kabīnē, viņš nopētīja kontrolpaneli. Uz astotā stāva pogas bija tumšsārts traips. Rīgals piedūra tam pirkstu. Lūpukrāsa.

-    Astotais stāvs! viņš nokliedza, vienlaikus nospiezdams pogu. Bolda tik tikko paguva iespraukties kabīnē, pirms durvis aizvērās.

Lifts ātri, gandrīz bez trokšņa uzbrauca astotajā stāvā. Durvis atvērās, un priekšā pavērās skats uz plašu gaiteni, kas bezgalīgi stiepās abos virzienos.

-Tu skaties tajā pusē! Rīgals uzsauca, norādīdams uz labo pusi.

-    Kas man jāmeklē?

-    Jebkas. Jebkurš. Es nezinu, kāpēc te kādam būtu bijis jābrauc, Rīgals atkliedza, mezdamies pa kreisi. No galvenā gaiteņa ik pa sešpadsmit metriem atzarojās sāngaiteņi. Tur bija desmitiem dzīvokļu. Kā lai atrod to vienu? Un ko viņš vispār meklēja? Bolda bija vaicājis to pašu, un Rīgalam atbildes nebija. Tikai instinktīva nojauta .Sameklē Patrīciju! Ātri. Pirms nav par vēlu.

Rīgals žigli skrēja pa galveno gaiteni, katrā sazarojumā apstādamies un ieklausīdamies. Bet nebija nekā, tikai neapdzīvotas mājas dziļais, stingais, visaptverošais klusums, kas atbalsojās ausīs kā tukšās gliemežnīcās.

Aiī trešajā sānejā nebija nekas saklausāms. Viņš jau grasījās steigties tālāk, kad gaitenī nozibsnīja metālisks spīdums. Rīgals metās skriet un pie kāda dzīvokļa durvīm uz mīksta, pūkaina paklājiņa ieraudzīja guļam lūpu zīmuli. Aiz durvīm atskanēja apslāpēts troksnis.

Te nevienam nav jābūt. Ēka taču vēl pat nav atvērta pircēju apskatei.

Rīgals piespieda ausi pie durvīm un sadzirdēja sievietes smieklus spalgus, uzbudinātus, rejošus smieklus.

Marsija Storma.

Viņš pieskārās rokturim, un durvis atvērās. Ne brīdi neapdomājies, Rīgals gāja iekšā.

Tūliņ viņš paklupa pār Džeinas Koulas ķermeni. Viņa, sarāvusies čokurā, gulēja pie paša sliekšņa. Kleita bija uzrauta, un Rīgals nezin kāpēc ievēroja, ka Džeinai kājās ir melnas biksītes. Rokas viņa bija piespiedusi pie vēdera, mute bija vaļā, acis ciet. Viņa nekustējās. Vai maz elpoja? Par to Rīgaiam nebija izdevības pārliecināties, tāpēc ka dzīvokļa viesistabā viņš ieraudzīja Patrīciju. Viņu turēja Tims Storms, no aizmugures apāķējis ap kaklu resno roku. Patrīcijas kājas neprātīgi kūļājās, ar abām rokām viņa bija iekrampējusies rokā, kas viņu palēnām žņaudza. Acis valbījās, mēle bija izkārta, kleitas priekša notraipīta ar asinīm.

Rīgals, to ieraudzījis, vai bez elpas instinktīvi metās pie viņas, bet tad Patrīcijai priekšā līdzīgi baismīgam stādam it kā no zemes izauga Marsija Storma. Viņa turēja rokā nazi un, skaļi, āiprātīgi smiedamās, mežonīgās dusmās trieca to Patrīcijas krūtīs, tad vēderā.

Viņa smējās un irgojās: Mirsti, dāmīt! Mirsti, dāmīt!

Rīgals metās viņiem klāt, bet Marsija, samanījusi aiz muguras kustību, apcirtās, izdvesa aizžņaugtu ņurdienu, kurā juku jukām jaucās pārsteigums un naids, un pagrieza pret viņu garu, asinainu miesnieka tuteni.

Rīgals aizsargādamies pacēla kreiso roku un gribējaizraut pistoli, ko nēsāja pie kreisā sāna. Labo plecu caururba asa sāpe, un viņš atstreipuļoja atpakaļ, juzdams, ka roka bezpalīdzīgi nokarājas. Tūliņ sekoja nākamais cirtiens pa vaigu, tad krūtīs. Viņš kāpās atpakaļ.

Viņa mani nodurs. Un mana roka ir nekustīga. Tā sīkā riebekle nogalinās Patrīciju un arī mani, un es tur neko nevaru darīt.

Piepeši aiz muguras atskanēja troksnis.

-    Augstais Dievs! -kāds izsaucās. Tas bija Tonijs Bolda.

Rīgals stāvēja Marsijai priekšā, un Bolda viņu nevarēja

redzēt. Viņš mēģināja Boldu brīdināt, taču Bolda jau bija istabā un, ticis klāt Marsijai, trieca viņu pret sienu kā izbāztu lelli un grasījās izraut no maksts pistoli. Izgrūdis dusmu pilnu rēcienu, Tims Storms palaida vaļā Patrīciju, pagrūda nost no ceļa Rīgalu un metās detektīvam virsū. Rīgals redzēja, ka Bolda izrauj pistoli. Tims, sagrābis viņa locītavu, pavērsa stobru pret griestiem.

-   Turi viņu! iespiedzās Marsija, uzrausās kājās un drāzās uz priekšu, vēcinādama nazi kā sazin kāda maniakāla, slepkavnieciska kukaiņa antenu.

Kamēr Bolda ar Timu cīnījās, nazis īsi nozibsnīja. Tas iegrima Boldas ķermenī. Vienu reizi, tad atkal, līdz detektīvs ar brīvo roku sagrāba Marsiju aiz sejas un aizgrūda pie malas.

Tims Storms pa to laiku pamanījās apmest roku ap Boldas kaklu un ieņurdēdamies žņaudza detektīvu. Rīgals, atbalstījies pret sienu, stāvēja abiem aiz muguras. Apziņa pamazām dzisa. Džeina Koula uz grīdas, likās, mazliet sakustējās.

Un tad atskanēja šāviens… no durvju puses… un tad aprauta revolvera zalve.

Tima Storma galva parāvās atpakaļ, un viņš noslīga uz grīdas, noraudams Boldu sev līdzi. Rīgals skaidri redzēja lodes atstāto caurumu tieši viņa pieres vidū.

Turēdams pistoli kaujas gatavībā, durvīs pieliecies stāvēja Vinsents Flērtijs. Viņa acis bija piemiegtas un parasti tik laipnā smaidā savilktās lūpas sakniebtas draudīgā svītriņā. Viņš atgādināja līdz baltkvēlei pārkaitinātu Budu.

Rīgals aizrāpoja pāri istabai, kur gulēja Patrīcija. Izgrūdusi aizžņaugtu izmisuma un niknuma pilnu brēcienu, Marsija Storma metās pāri telpai un gāzās virsū Flērtijam. Nazi viņa bija nosviedusi un tagad snaikstījās, lai izskrāpētu viņam acis. Flērtijs, pieturēdams uzbrucēju ar kreiso roku, ar labo atvēzējās un profesionāli ar pistoles stobru iebelza viņai pa skaustu.

Viņa saļima kā pārdurts balons.

Rīgals pastiepa roku uz Patrīcijas pusi. Viņš pamanīja, ka istabā sanākuši cilvēki zilās uniformās. Dzirdēja, kāDžo Bērtons auro kaut ko nesaprotamu, izrīkodams savus padotos.

-    Izsauciet ārstu! Un pāris ātrās palīdzības mašīnu, nokomandēja Flērtijs. Viņš iztaisnoja muguru un ielika ieroci makstī. Pasakiet, lai paņem līdzi asinis!

Sāpju pārņemts, Rīgals apjucis palūkojās visapkārt. Džeina Koula kustējās. Viņš paskatījās sev pie kājām. Patrīcija nekustējās. Viņas acis bija plaši atvērtas, taču plakstiņi netrīcēja.

Viņabija mirusi. Patrīcija bija mirusi Rīgals viņu apskāva, taču zināja, ka viņa ir pagalam. Vairāki mežonīgi dūrieni bija trāpījuši krūtīs, taču asinis vairs nešļācās no brūcēm līdz ar katru sirds pukstu, jo sirds bija apstājusies. Patricijas acis vērās griestos, Rīgals sekoja viņas skatienam un neskaidri iedomājās, ka viņa būtu neapmierināta. Baltos griestus virs galvas bija nošļakstījušas asinis.

Izmisis viņš pacēla galvu. Pie durvīm viens no izmeklētājiem patlaban palīdzēja piecelties Džeinai Koulai. Viņa visai nedroši turējās uz kājām, taču viņai nevarēja manīt ne brūču, ne asiņu. Abu skatieni sastapās, un Džeina nedrošā gaitā nāca pāri istabai pie viņa, tad noslīga ceļos. Izvilkusi no Rīgala smokinga krūšu kabatiņas mutautiņu, viņa piespieda to pie viņa pāršķeltā vaiga.

-    Piedod, Pol! viņa teica. Man tik ļoti žēl. Piedod!

Kāpēc Tonijs neceļas? Rīgals iedomājās. Celies, Tonij!

Un kāpēc es nevaru parunāt? Kāpēc pār lūpām nenāk neviena skaņa?

Bolda joprojām gulēja, saļimis uz Tima Storma līķa. Rīgals, apskāvis Patriciju, redzēja, ka Flērtijs pieiet pie detektīva un paveļ to nostāk no Tima. Un tad Rīgals pamanīja, ka Bolda uzkritis virsū nazim, kuru bija turējis rokā jaunais Stonus. Kaula rokturis joprojām rēgojās laukā no detektīva vēdera.

Liec viņu mierā, Flērtij, Rīgals gribēja uzsaukt. Nevelc nazi laukā! Lai paliek. Viņš pūlējās kliegt, taču mēle neklausīja un, kā bija, tā palika stinga.

Piepeši istabā iestājās klusiims.

Boldas seja pamazām kļuva aizvien bālāka. Flērtijs, noliecies pie viņa, sacīja:

-    Ātrā palīdzība tūlīt būs klāt.

-    Man būs par vēlu, Bolda izmocīja. Viņa seja saviebās. Runāšana sagādāja sāpes. Jūs nācāt meklēt mani, ko?

Flērtijs pamāja un pacēla no grīdas Boldas pistoli.

-    Par vēlu, Bolda izdvesa. Viņš ieklepojās. Pa muti un degunu izplūda tumšas asinis.

Flērtijs nometās ceļos un kaut ko čukstēja viņam ausi, taču detektīvs nekustējās. Džo Bērtons, pienācis pie Patrīcijas, nodārdināja uz durvju pusi:

-    Sadabūjiet ārstu, nolādēts ar ārā! Ātrāk!

Bērtons sacīja vēl kaut ko, taču viņa balss ietinās tādā kā miglā.

Es atslēdzos. Es atslēdzos.

Rīgals lūkoja pakustināt kājas, taču labajā plecā iedūrās tik caururbjoša sāpe, ka istaba sāka griezties un tad sazin kur pazuda.

34

Pols Rīgals pamodās.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš nāca pie samaņas. Viņš labi atcerējās, ka bija pamodies arī pirms tam. Iespējams, ka pat vairākas reizes. Viņš atminējās, ka ar viņu runāja kaut kādi cilvēki, taču nekādi nespēja atcerēties, ko īsti viņi bija teikuši.

Pamošanās reizēs viņš bija jutis sāpes, un, kad aizmiga no jauna, sāpes nekur nepazuda.

Bet tagad bija citādi.

Viņš pamodās, un sāpes bija mazinājušās. Apziņa bija noskaidrojusies, daudz kas atausa atmiņā, un pirmais bija tas, ka viņa sieva ir mirusi.

Atvēris acis, viņš atklāja, ka guļ slimnīcas palātā, no visām pusēm atbalstīts ar spilveniem. Labais plecs bija pārsiets. Kaut kas aizklāja sejas kreiso pusi, laikam arī pārsējs. Iedomājies par pārsējiem, nākamajā mirklī viņš atminējās Storma kompleksa atklāšanu, atcerējās sievu. Pār lūpām pats no sevis izlauzās sāpju pilns vaids. Rīgals aizvēra acis.

Tad viņš sajuta, ka viņa rokai kāds pieskaras. Pavēris acis, Rīgals ieraudzīja Džeinu Koulu. Viņa stāvējapie gultas un bija satvērusi Rīgala kreiso roku.

-   Džeina, viņa ir mirusi, viņš sacīja. Atmiņā atausa, ka pirms neilga laika viņš nebija varējis parunāt. Taču tagad varēja. Viņa ir mirusi. Patrīcija ir mirusi.

-    Es zinu, Pol. Man ļoti žēl.

-   Man ari, viņš monotoni novilka. No jauna uzmācās miegs.

Viņam nebija ne jausmas, cik ilgi bija gulējis, bet nezin kā miegs bija līdzējis aprast ar domu, ka viņa sievas vairs nav, tā ka, pamodies no jauna, viņš saprata, ka no miega viņu izrāvušas balsis tepat līdzās. Nez kāpēc tagad likās, ka tajās varbūt der ieklausīties.

Rīgals atvēra acis.

Džeina sēdēja uz gultas malas. Šurpu turpu gar gultu staigāja Džo Bērtons, kurš, pamanījis, ka Rīgala acis ir vaļā, kādu brīdi viņā aukstasinīgi vērās, tad nogrozīja galvu.

-    Tu nu gan izskaties draņķīgi, viņš sirsnīgi noteica.

-    Apmēram tā es arī jūtos tikai vēl izcepts un samalts miltos. Tagad runāšana veicās pavisam labi. Tas, ko gribējās teikt, acumirklī bijauz mēles. Tieši tā, kā tam arī bija jābūt.

-    Nedomājiet brukt virsū Polam, kamēr viņš te guļ un nespēj aizstāvēties! Džeinabrīdināja Bērtonu.

-   Nespēj aizstāvēties? Kad tu sēdi tepat blakus? Nerunā pekstiņus! Bērtons atjokoja un uzsmaidīja Rīgalam. Iedomājos, ka tu varbūt esi atjēdzies un gribēsi paklausīties, ko tenko, taču, ja vēlies, varu piekāpt citreiz. Zini, darīšanu man netrūkst.

-    Skaidrs, ka netrūkst, Džeina ieteicās. Nepaiet ne piecas minūtes, kad viņš neparādās ekrānā. Viņš mums tagad kandidē uz Romas pāvesta krēslu.

-   Tur neko nevar līdzēt, Bērtons taisnojās. Masu mediji šo to saprot no televīzijas zvaigznēm.

-   Piesēdi, Džo! Rīgals apzinājās, ka viņam ir milzum daudz jautājumu, bet atbildes nevienas. Viņš nezināja, cik ilgi bijis bez samaņas, taču apziņā bija iestrēdzis kaut kas par saindētu naža asmeni. Vai viņš to bija dzirdējis, kad iepriekšējās reizes bija nācis pie sajēgas, vai ari nosapņojis, to viņš nezināja. Varbūt ar laiku viss noskaidrosies.

Viņš kaut ko gribēja Bērtonam pavaicāt. Tikai pēc brītiņa izdevās atcerēties, ko.

-    Vai tie patiesi bija Olivera Storma bērni? beidzot viņš izteica.

-    Nav nekādu šaubu. Abi mazie riebekļi pat bija saglabājuši visus ierakstus, kurus atskaņoja, kad ziņoja tev kārtējos gājienus. Ar to vien pietiktu, lai viņus aizsūtītu pie kāķa, bet Marsija mums vēl izstāstīja visu pārējo. Tonakt viņa vispār neko nejēdza-bija sarijusies narkotikas. Flērtijam nācās viņai visu stāstīt no jauna.

-    Brālis ir pagalam, jā? To Rīgals neskaidri atcerējās.

-    Nu jā. Flērtijs viņu neitralizēja. Marsija varētu tikai priecāties, ja arī būtu dabūjusi lodi. Patlaban tā vien rādās, ka atlikušo mūža daļu viņai nāksies pavadīt trakomājā. Aiz atslēgas, ja tas tiks uzskatīts par labāku.

Pamazām atmiņa atgriezās. Viss slepkavības, izmeklēšana, Patrīcija… tā balss, kas teica: “Tava dāma ir pagalam.”

-Tad viņi to visu… vienkārši joka pēc? -Rīgals vaicāja.

-    Nē, Bērtons atteica. Tas bijis kas vairāk nekā vienkārša izklaidēšanās. Pēdējo četru dienu laikā daudz kas ir nācis gaismā…

-    Ko? Rīgals viņu pārtrauca.

-Ko-ko?

-    Cik dienu?

-   Četru.

-   Es te guļu jau četras dienas?

-    Jā, Džeina mierinoši noteica. Vai tu atceries, kā tevi sadūra?

-Aptuveni.

-    Nazis bija saindēts. Uz asmeņa bija kaut kas līdzīgs kurāre, turklāt inde sajaukta ar amfetamīniem. Un naža dēļ tev radās tādi kā asinsvadu nosprostojumi… nekā nesaprotu

no tā dakteru žargona… taču, tiklīdz inde iekļuva asinīs, tā acumirklī izraisīja paralīzi. Tu gandrīz atdevi galus.

-   Un Patrīcija nomira? -Tas vairāk bija nevis jautājums, bet apgalvojums, kas apstiprināja faktu.

-Jā.

-    Un es četras dienas biju bez samaņas.

-   Apmēram.

Rīgals cieši samiedza acis un dziļi ieelpoja.

-    Turpini, Džo! viņš beidzot piesmakušā balsī ierunājās. Tu stāstīji par Marsiju.

-    Jā. Rādās, ka viņi abi jau kopš bērnu dienām bijuši tādi kā apdauzīti. Parunājāmies ar dažiem apkalpotājiem un Storma bijušo sievu. Viņi stāsta tādas lietiņas, ka mali ceļas _ stāvus. Bērtons apklusa, lai aizdedzinātu cigareti. Pastāv iespēja, ka šie abi pielikuši roku, lai aizraidītu uz viņpasauli savu pirmo pamāti. Toreiz palika tā, ka viņa izdarījusi pašnāvību. Un vēl ir meitene, kas mācījusies Grotonā un stāsta, ka Tims kādā jaukā pēcpusdienā viņu izvarojis. Bet Marsija turējusi ciet. Piekodinājuši, lai klusē, citādi abi viņu piebeigšot. Un meitene tam ticējusi.

-    Bet kāpēc visi tie cilvēki? Kāpēc šahs? Kāpēc monogrammas? Kāpēc es?

-    Tāpēc, ka Patrīcija bija tava sieva, Pol. Viņi redzēja, ka Patrīcijai un Stormam ir nopietni nodomi, tāpēc nosprieda labāk tikt no viņas vaļā, pirms ir dabūjuši jaunu pamāti. Viss jau pašā sākumā tika mērķēts uz viņu. Un tev viņi zvanīja tāpēc, ka bija bezkaunīgi luteklīši, viņi domāja, ka ir pārāk viltīgi, lai uzķertos.

-   Un tie citi cilvēki, kurus viņi nogalināja? Tiešām tikai tādēļ, lai noslēptu pēdas?

Bērtons paraustīja plecus.

-    Izskatījās, ka darbojas kāds trakais. Varbūt viņi pārcentās. Taču viņi gribēja demonstrēt policijai un jo sevišķi jau tev, cik mēs esam stulbi. Un tad, kad viss jau gāja vajā, viņu vecais pasludināja, ka vēlēšanās kandidēs uz mēra posteni. Un šie turpināja tādā pašā garā, jo domāja, ka tādējādi palīdz viņam tikt pie kārotā un ka būtu vareni padzīvot Greisija savrupmājā. Viņš vēlreiz nicīgi atkārtoja to pašu vārdu. Vareni, ko! Kā tiem diviem pretekļiem vispār kas tāds varēja ienākt prātā! Un pēc tam, kad viņi būtu nogalinājuši Patrīciju, tad būtu nomušījuši vēl kādu. Tikai tādēļ, lai nojauktu pēdas. Jauki mazulīši, ne?

-   Vai tiešām pagājušas jau četras dienas? Rīgals vēlreiz vaicāja.

Bērtons pamāja.

-    Bet kā tu tovakar tur gadījies?

-   Man piezvanīja Vinsents Flērtijs un lūdza ar viņu tur satikties. Džeina bija palīdzējusi viņam atmaskot Boldu, un viņš gribēja, lai es eju palīgā šo aizturēt.

-    Toniju? Džeina? Par ko tu runā!

Bērtons satrūcies pameta skatienu uz Džeinu.

-    Vai tu viņam neesi teikusi? viņš apjucis vaicāja.

Pagriezis galvu, Rīgals manīja, ka Džeinas vaigos ielīst

sārtums.

-   Viņš vēl nav īsti atguvies no tā visa, Džeina taisnojās. -Un man negribējās neko stāstīt, kamēr viņš nav kārtīgi atlabis.

-   Kas ir ar Toniju? noprasīja Rīgals. Atmiņā no jauna uzpeldēja aina, kā istabā ielaužas viņa vietnieks, kā Marsija metas viņam virsū ar nazi rokā, bet tālāk viss tinās miglā. Kas īsti notika pēc tam?

Bērtons skumji nogrozīja galvu. Pītu Mūnizu nošāva Tonijs. Tāpat Hektoru to puisi, kas piegādāja Pītam informāciju. Un Estrelitu. Un tos trīs panamiešus tāpat. Visus.

-   Nē! Rīgals novaidējās un novērsās. Logā lauzās žilbinoši vasaras saules stari. Kāpēc?

-    Hipodroma dēļ. Viņš bija iekritis trakos parādos. Bija nepieciešama liela nauda, un viņš ielaidās netīros darījumos. Atceries to reidu, kad jūs palikāt ar garu degunu?

-Jā.

-Mums bija aizdomas, kapanamiešus brīdinājis Bolda. Ka viņš jau toreiz bijis viņu pavadā.

-    Bet viņš taču pats pirmais man ieteicās, ka tas varbūt ir kāds no mūsējiem, kas spēlē uz divām pusēm.

Bērtons paraustīja plecus.

-     Iespējams, ka viņš to darīja tieši tādēļ, lai novērstu aizdomas no sevis. Kas zina! Ja tev nāk ausīs baumas, ka nupat kāds aizgājis pa nepareizu ceļu, tu mazāk šķībi skatīsies uz to, kurš pats tādas aizdomas izteicis. Nu nezinu. Bet viņš izdeva Hektoru, un panamieši spēra atbildes soli un Hektoru novāca. Bolda cerēja, ka ar to viss arī beigsies. Taču Pīts nelikās mierā. Viņš uzgāja, ka ir tāda Estrelita, un meklēja viņu rokā. Tonijs, kā atklājās, bija piecirtis Estrelitai. Noīrējis viņai dzīvokli. Kad Pīts meiteni atrada, viņa laikam jau bija tikusi skaidrībā, ka Tonijs bijis tas, kurš nodevis Hektoru. Un tad viņa par Toniju pastāstīja Pītam. Bolda zināja, ka Pīts grasās arEstrelitu tikties, taču nokavēja. Pīts jau bija projām. Estrelita atzinās, ko pastrādājusi, un Bolda viņu nogalināja, tad izkārtoja tā, lai Pīts domātu, ka ar viņu gribi satikties tu, un nošāva arī Pītu. Savukārt panamieši ievēroja visstingrāko piesardzību, lai policija viņus nepieķertu darījumos, un Bolda zināja ja šos noķers, tad būs cauri arī ar viņu. Atpakaļceļa vairs nebija. Nācās piebeigt arī panamiešus, atstāt tur slepkavības ieroci un ļauties cerībām, ka dziļāk mēs neraksimies.

-    Un kāpēc mēs tomēr to darījām?

-    Jo pie lietas bija ķēries Vinsents Flērtijs, un viņš visu vienmēr padara līdz galam. Džeinas uzraudzībā.

-     Ko tu ar to gribi teikt? Rīgals no jauna pagrieza galvu un pētoši uzlūkoja Džeinu. Viņa, ar pūlēm apvaldīdama smaidu, cītīgi apskatīja savus ceļgalus.

-Mīļo cilvēk, viņa tiešām tev neko nav teikusi, ko?

-    Nē. Neko tādu neatceros.

-Tu pati viņam izstāstīsi vai tas jādara man? Bērtons pajautāja Džeinai.

-     Es pati, Džeina atteica. Piedod, Pol, bet es pie jums strādāju Vinsenta Flērtija uzdevumā. Pirms atnācu uz brigādi, es četrus gadus nostrādāju iekšlietu resorā.

-    Ak tu dieniņ, Rīgals noelsās, pārgriezdams acis.

-    Bet kāpēc? Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas ir mans darbs. Es no sākta gala strādāju Iekšlietu daļā. Izsekoju policistus, kas ielaidušies netīrās lietās. Ar to pašu es nodarbojos spēļu biznesa brigādē. Kad nodibinājās jūsu jaunā narkobiznesa brigāde, Flērtijs izmantoja mani, lai tiktu skaidrībā, kas notiek piejums.

-Tu mūs izspiegoji?

-     Nē, nē, nē! Džeina papurināja galvu. Patiesībā mans nolūks bija pieskatīt narkomānijas apkarošanas nodaļu. Tur bāzties man nebija nekāda pamata, jo tūliņ sekotu izbrīna pilni skatieni un varbūt pat zīmīgi jautājumi. Tāpēc mēs nospriedām, ka lietderīgāk būtu kādu laiciņu pastrādāt pie tevis, apgrozīties tajā vidē, tad uzrakstīt atlūgumu, aizbildinoties ar “personiskām problēmām”, un sadabūt vietu narkotiku nodaļā. Tas izskatītos daudz ticamāk.

-    Bet kāpēc narkotiķi?

-   Tāpēc, ka pēdējos gados viņiem ik pa laikam ir radušās problēmas informācijas noplūde, neveiksmīgi uzlidojumi. Flērtijs gribēja atrast melno avi. Viņa paraustīja plecus.

-    Iespējams, ka mēs to tagad ari esam atraduši. Tonijs kādu laiku strādāja pie viņiem. Kad pārnāca pie tevis, narkotiķos informācijas noplūdes gadījumu vairs nebija. Toties sākās tavā brigādē. Kad Flērtijs pievērsa uzmanību mūsējiem, es viņam ieteicu pārbaudīt Boldu.

-   Nē, tā nebija. Tur bija kas vairāk. Tas, cik dārgi Tonijs ģērbās. Tas, ka viņš pastāvīgi apgrozījās hipodromā. Mēs par to mēdzām viņu paķert uz zoba… Tonijs ar savām sacīkšu programmām… Tonijs ar loterijas biļetēm. Taču tie nebija nekādi joki. Savas divas trīs dienas nedēļā viņš stāvēja rindā Belmonta hipodromā pie simtdolāru lodziņa. Viņš bija nospēlējis itin visu, viņš bija neģēlis, un viņš nogalināja Pītu, un lai Dievs stāv man klāt, ja es kādam lūgšu piedošanu par to, ka esmu viņu iztramdījusi.

Teikdama pēdējos vārdus, Džeina paskatījās Rīgalam tieši acīs, un viņš novērsās. Viss norisinās pārāk ātri. Par daudz ātri, viņš nodomāja.

-    Tu rīkojies pilnīgi pareizi, Džeina, Rīgals dzirdēja Bērtonu sakām. Un Flērtijs viņu tik un tā būtu atmaskojis. Viņš sadabūja kratīšanas orderi, pārmeklēja viņa māju, atrada tur drošības iemaksu kvītis un pasakņus, kas liecināja, ka caur Tonija rokām iet lielas summas. Tajā pēcpusdienā, kad bija Storma kompleksa atklāšana, Flērtijs bija Dienvidbronksā ar Boldas fotogrāfiju. Mājas saimniece, to apskatījusi, atzina, ka tas ir tas pats cilvēks, kas noīrējis Estrelitas dzīvokli. Lācīgais inspektors pievērsās Rīgalam. Man ļoti žēl tev to teikt, Pol, taču tas ir akmens tavā dārziņā. Kaut arī tā nebija tava vaina.

Rīgals aizvēra acis. To visu noklausīties bija smagāk nekā pārciest fiziskas sāpes.

-Tonijs bija labs policists, viņš klusu teica. Tonakt viņš man izglāba dzīvību. Marsija grasījās man uzšķērst vēderu, bet viņš metās vidū un par mani atdeva savu dzīvību.

-    Zinu, Bērtons noteica. Kad pienāca izšķirošais brīdis, viņš pēdīgi atcerējās, kā pienākas rīkoties īstam policistam.

-   Man liekas, esmu palaidis garām visas avīžu būšanas. Ko tu teici žurnālistiem?

-   Neko, Bērtons nicīgi atcirta. Savu netīro veļu mēs izmazgāsim paši. Mēs ar Flērtiju runājām riņķī un apkārt, un beigu beigās palika tā, ka Tonijs gājis bojā, pildot dienesta pienākumu, glābdams biedra dzīvību. Vakar viņu apbērējām kā varoni. Visi kritušie ir zaudējuši dzīvības karā starp Panamas un Jamaikas narkobiznesa grupējumiem, un tā mēs visu arī atstājām.

-   Bet Pīts un narkotikas? Kā bija ar to? Rīgals jautāja.

-                     Es zinu, ka tev Flērtijs nepatīk, atsaucās Džeina,

-    bet viņš ir labs policists. Patiesībā jau viņš nemaz nekāro katru, kas pagadās ceļā, iespundēt ķurķī. Viņš grib tikai vienu lai departamentā strādātu godīgi cilvēki. Pēc tam kad es nozvērējos, ka Pīts narkotikas nemūžam nav lietojis, un kad tu viņam apliecināji to pašu, viņš vienu no saviem cilvēkiem norīkoja paņemt dažus paraugus no līķa sekcijas un pārbaudīt kādā privātā laboratorijā. Izrādījās, ka tās vispār nav nekādas narkotikas. Flērtijs izdarīja secinājumus. Atceries, slepkavības naktī Pītam bija jābūt skolā. Taču tur viņš nebija rādījies. Tonijs satika viņu darbā, pazondēja un dabūja zināt, ka viņš grasās apciemot Estrelitu. Tad Tonijs uzaicināja viņu vakariņās. Kliņģeri. Atceries? Tu taču dzirdēji, ko stāstīja Čārlija delikatešu veikalā. Barankas ar magoņsēklām.

-   Pagaidi, es nesaprotu. Kāds tam visam sakars ar barankām?

-    Vai atceries magoņu sēkliņas? No tām gatavo opiju. Kad tādas apēd, tās ķermenī sadalās un parādās urīnā kā opija vai heroīna pēdas. To varēja zināt tikai tāds rūdīts narkotiķis kā Tonijs. Viņš visu bija izplānojis jau uz priekšu. Un, nošāvis Pītu, tikai uzlika mazliet pulvera viņam uz lūpām un pirkstiem kā kūkai glazūru.

Džeina paskatījās uz Bērtonu. Tad pamāja. Lai nu kā, tas tagad ir garām.

Rīgals joprojām nespēja visu dzirdēto aptvert. Galvā no piepūles sāpīgi dunēja.

-    Var jau būt, ka tā arī labāk, viņš apdullis nomurmināja. Lai viss paliek pārvaldes sienās! Mēram ari tas patiktu labāk.

-                      Viņam par to visu nav ne jausmas, Bērtons sacīja.

-    Komisārs ir pārāk slīpēts, lai izpaustu tam plānprātiņam nelabvēlīgu informāciju. Bet mēs jau tā nerīkojamies mēra dēļ, Pol. To mēs darām paši sevis dēļ. Tāpēc ka esam policisti un mums jāturpina dzīvot. Visiem kopā. Pat Flērtijs šoreiz nerunāja pretī, un vai tad tu nezini, ko viņš domā par uzpirktiem policistiem?

-    Tātad uz Storma kompleksu tevi aizvilka Flērtijs, un uz to dzīvokli jūs mums ar Boldu sekojāt gadījuma dēļ? Neiedomājama sagadīšanās!

-    Nu, ne jau tāpēc vien, Bērtons turpināja. Tu, Pol, tā arī neieraudzīji, kas iznāca, kad taksometra šoferim fotogrāfijā aizvāca ūsas. Es to bildi redzēju, un, tiklīdz ieraudzīju Marsiju Stormu, man kā ar āmuru iesita pa pieri. Es sekoju viņai, nevis Tonijam.

-    Kā viņi vispār iedomājās no visa tā izkulties!

-    Viņi, redz, bija pārliecināti, ka ir sazin kādi pārdabiski radījumi. Tāpēc ka bija dvīņi, tāds kā… nezinu… bija kaut kāds vācu vārds, kas apzīmē visu, kas satilpst vienā. Viņi iedomājās, jajau ir dvīņi, tad ir vismaz divreiz spēcīgāki un divreiz gudrāki par visiem citiemMarsija ar Patrīciju aizgāja uz dāmu istabu, bet Tims piepeši uzradās gaitenī un sāka saukt Džeinu.

-    Viņš teica: “Jūs esat izmeklētāja? Nāciet paskatieties, kas tur notiek!” Džeina turpināja. Es metos skriet pa gaiteni, un, tiklīdz pagriezos ap stūri, viņš man iebelza tā, ka es vairs nevarēju ne pakustēt. Marsija kopā ar Patrīciju nāca man pakaļ, un tad Patrīcijai jau bija nazis pie rīkles, un viņi mierīgā garā mūs uzveda augšā uz to tukšo dzīvokli. Manu pistoli viņi bij a savākuši, un es nezināju, ko iesākt. Man bija klāt vienīgi lūpu zīmulis. Kustējos es visai vārgi, taču pamēģināju iezīmēt lifta pogu. Cerēju, ka tu to pamanīsi, un tad nometu lūpukrāsu uz grīdas pie dzīvokļa durvīm. Paldies Dievam, ka tu nezaudēji galvu, Pol. Viņi ievilka mani istabā, un tas lamzaks iebelza man vēlreiz. Šķiet, ka, tikuši galā ar Patrīciju, viņi būtu ķērušies klāt man.

-   Marsija stāstījusi Flērtijam, ka viss bijis ieplānots kā ideāla slepkavība. Viņiem esot bijušas sagādātas virvju kāpnes un kas viss vēl ne, lai mēs, muļķa policisti, domātu, ka slepkava aizbēdzis prom caur balkonu, Bērtons piebilda.

Rīgals nopūtās.

-    Tik daudz cilvēku aizgājuši bojā tikai tāpēc, ka divi izlutināti kretīni nav gribējuši, lai papiņš vēlreiz apņem sievu. Tā tik ir pasaule!

Bērtons piekrītoši ieņurdējās.

-   Ar Storma mēra kampaņu arī Dieva zīmes. Viņa kandidatūra ir noņemta, un runā, ka šim esot nervu sabrukums. Es nemaz nebrīnītos. Kāpa un kāpa arvien uz augšu, un te piepeši zeme zem kājām iebrūk un viss pagalam. Tagad neviens par viņu negrib ne dzirdēt, kad vēl pirms nedēļas visi cēla glāzes uz Storma veselību. Dūšīgais inspektors ielūkojās pulkstenī un slējās kājās. Man jāskrien, Pol. Veseļojies!

Rīgals vārgi pacēla roku, lai viņu aizkavētu.

-    Kad tikšu no šejienes laukā, vai nebūšu palicis bez darba? viņš apvaicājās. Ko pārvaldē runā?

Bērtons izskatījās mazliet samulsis.

-    Nu, tā kā tu uz kādu laiciņu esi izgājis no ierindas…

redzi, komisārs pagaidām tavu brigādi nodevis narkotiku ziņā.

Rīgals pamāja. Tas ir labi. Tur jau tai ir īstā vieta.

-    Un par Railiju tu arī neesi dzirdējis, jā?

-   Par galveno inspektoru Railiju? Rīgals pārjautāja.

Bērtons palocīja galvu.

-    Viņš tikko paziņojis, ka aiziet pensijā. Agrāk, nekā bija domāts. Veselības problēmu dēļ.

Rīgals vāri pasmaidīja. Vai es ar saviem apsveikumiem nebūšu nokavējis?

Bērtona sejā pašapmierinātība cīnījās ar kaunīgu apjukumu.

-    Pastāv iespēja, ka es to posteni varētu dabūt, viņš piesardzīgi atzinās.

-    Tās nu gan ir labas ziņas, Džo. Tu esi labs policists. Un būsi labs šefs.

Bērtons kā mazs puika piešķieba galvu.

-     Nu tad jau redzēs, kas būs, viņš izstomīja. Ja es tiešām tajā krēslā iesēdīšos, tad zini, Pol, ka pie manis tev vienmēr darbs atradīsies. Tu jau arī esi labs policists. Viņš spēji pagriezās uz iešanu. Uz sliekšņa stāvēdams, vēl paskatījās atpakaļ un noteica: Tad veseļoj ies! Un, pirms Rīgals paspēja ko atbildēt, aizvēra durvis.

Pēc Bērtona aiziešanas telpā iestājās ilgs klusums. Džeina noglāstīja Rīgala roku.

-    Viņš būs šefs labi ja pāris gadu, viņa ieteicās. Tev joprojām ir visas izredzes, Pol.

Rīgals uz viņu pārsteigts palūkojās.

-    Ko tu muļķojies, Džeina? Man uz galvenā inspektora krēslu nav nekādu izredžu. Vairs ne.

-   Kāpēc tad ne? Ar tavu reputāciju! Tu taču esi varonis. Tev vajadzētu redzēt, ko raksta avīzes!

Rīgals nogrozīja galvu.

-    Nedomāju vis. Pits bija mans padotais un tika noslepkavots. Tonijs, mana labā roka, izrādījies, bija nelietis. Es biju personiski iejaukts “monogrammu slepkavībās”, un mana nabaga sieva bija pēdējais upuris. Pat ja sabiedrībai netop zināms par viņas romānu ar Stormu, visi taču zina, kas patiesībā notika. Es neesmu nekas cits kā apkārtstaigājošs kauna traips. Atlaist mani neatlaidīs, taču ar kaijeru tagad arī ir cauri.

-    Bet tas taču nav godīgi! iesaucās Džeina.

Rīgals savilka uzacis.

-   Ar godīgumu te nav nekāda sakara, Džeina. Taču zini ko? Tas jau nav svarīgi. Vienīgais iemesls tam, ka es jebkad esmu vēlējies būt policijas šefs, bija tas, ka par to sapņoja mans tēvs, un vēl tāpēc, ka dzīve kopā ar Patrīciju bija… tik tukša. Tagad darbs man vienkārši vairs neliekas tik nozīmīgs. Es daudz labprātāk veidotu savu dzīvi saistībā ar tevi, nevis ar darbu. Dzīvotu tevis dēļ… Sāras dēļ… varbūt vēl kādu bērnu dēļ.

Rīgals palūkojās uz Džeinu. Viņa nolaida skatienu,

Rīgai, tu esi nolāpīts stulbenis, viņš nodomāja. Viņai vispār par tevi nospļauties. Viņa tev smērējās klāt tikai tāpēc, ka Flērtijs tā bija licis. Pakrūtē sagriezās nelabums, un Rīgals aizvēra acis.

-   Vai tas jāsaprot kā bildinājums? viņš dzirdēja Džeinu sakām.

-    Tā tas bija domāts, acis joprojām neatvēris, Rīgals atteica. Es atvainojos.

-    Nav nekādas vajadzības. Es saku jā.

Rīgals atvēra acis. Džeina bija pietrūkusies kājās un smaidīdama noliecās pār gultu, tad uzspieda viņa lūpām sirsnīgu skūpstu. Netīšais pieskāriens labajam plecam lika viņa sejai sāpēs savilkties, taču Rīgals par to nelikās ne zinis, aplika

Džeinai apkārt kreiso roku un ilgi jo ilgi neatrāvās no viņas lūpām.

-    Pol, es tevi mīlu.

Viņš tik ilgi bija gaidījis, lai izdzirdētu šos vārdus. Tie viņu darīja visspēcīgu kamēr starp viņiem paliks šie vārdi, būs iespējams tikt pāri visām grūtībām.

-   Un es mīlu tevi, viņš čukstēja. Taču gribu tev kaut ko pajautāt.

-    Ko tad?

-    Vai tās melnās biksītes, kas tev bija kājās Storma kompleksā, tu dabūji no Leblāna?

Džeina pārsteigumā iepleta acis.

-   Vai tu esi jucis? Tās bija manējās! Es vienmēr valkāju melnu apakšveļu.

Rīgals nopūtās un aizvēra acis.

-    Nu labi, viņš sacīja. Ar to es varētu samierināties.

Un tad viņš no jauna ieslīga miegā.

Šoreiz sapņi bija daudz jaukāki.

Epilogs

Pēc divām dienām Pols Rīgals tika izrakstīts no slimnīcas. Džeina Koula viņu no ēkas izveda pa sāndurvīm, lai izvairītos no tā, ko viņa dēvēja par “trako žurnālistu varzu, kas klīst gar visiem logiem”. Aizvedusi viņu atpakaļ uz dzīvokli Septiņdesmit piektajā ielā, Džeina nekavējoties viņu noguldīja, aizbāzīja viņam aiz muguras divus spilvenus un pagatavoja maltīti tādu Rīgals neatminējās baudījis vai veselu gadu.

Kad Rīgals bija ticis ar to galā, viņa nolika turpat blakus visus laikrakstus, kurus, slimnīcā gulēdams, viņš bija palaidis garām. Ar dziļu riebumu, pats ar sevi cīnīdamies, viņš spītīgi un apņēmīgi izcīnījās cauri visiem rakstiem, it kā tas, ka izlasītas pašas ļaunākās versijas, sazin kā darītu vieglākas pārdzīvotās sāpes. Viss bija vēl sliktāk, nekā viņš bija iedomājies, taču, izurbies cauri visiem kriminālrakstiem, viņš uzdūrās kādam citam, kurš lika sejā atplaukt smaidam.

Tas bija “New York Post\ Pašā sporta lappuses augšgalā bija ievietots acīs krītošs virsraksts:

MAZAIS BILIJS ATGRIEZIES.

Raksts vēstīja, ka “jauniņais Bruklinas ģēnijs, pusaudzis Bilijs Ebots, kurš jau pirms desmit gadiem daudzināts kā šaha pasaules bieds”, esot nācis klajā ar paziņojumu, ka atgriežoties turnīru sarakstos un, pēc visa spriežot, plānojot piedalīties cīņā par pasaules čempiona kausu “tuvāko divu gadu laikā. Ja vien krievi neizvairīsies no sacensības, kas ir visai iespējams, ņemot vērā, ka viņi visi ir gļēvuļi un nejēgas.”

Tālāk sekoja cilāts no Ebota runas. “Runāsim skaidri un gaiši. Klāt ir kompjuterizētā šaha laikmets. Nepaies necik ilgs laiks, un kāds no kompjūteriem pretendēs uz pasaules čempiona titulu. Tad nelīdzēs nekādas krievu mahinācijas. Pasaulei esmu nepieciešams es. Es pārstāvēšu cilvēci.”

-   Lai tev labi sokas, Bilij! Rīgals nomurmināja.

-    Ko tu saki? Džeina pārvaicāja.

-   Neko, tikai skaitu lūgšanu, Rīgals attrauca.

-    Par ko tad?

-Lai Dievs stāv klāt krieviem! Un kompjūteriem tāpat.

Džeinas sejā atspoguļojās pilnīga neizpratne. Tad viņa izģērbās. Nosviedusi pēdējo apģērba gabalu, viņa piesardzīgi ieslīdēja Polam līdzās zem plānā palaga.

-   Manuprāt, mēs esam gana ilgi cietušies, viņa sacīja.

-   Par daudz ilgi, Rīgals atsaucās.

Nākamajā dienā “New York Times” šaha lappusē bija lasāms pēdējais sludinājums. Tas vēstīja:

KRITISKĀ POZĪCIJA

Apsveicu ar atgriešanos, Bilij !

P.R.

Devs Slraikers

FINĀLSPĒLĒ

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Sahareva, I. Smimova,

A. Kalnietis, E. Brencis

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1080 Rīgā, Dzelzavas ielā 87, tālr. 576610.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 34-3.

D. Straikers

St 620 Finālspēle: Romāns / No angļu vai. tulk. Ieva Kolmane. R, Kontinents, 1996. 397 lpp. (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-519-39-2

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 576610.

[1] knickerbocker (angļu vai.) holandiešu izcelsmes ņujorkietis.

[2]bislwp (angļu vai.) bīskaps, arī laidnis.

[3] angliskie zirdziņa (knight) un karaļa (king) figūru apzīmējumi sakrīt, tālab modernākajā variantā zirdziņš tiek apzīmēts ar burtu N.

[4] biljarda paveids.

[5] skrebls galdaspēle, kuras mērķis ir no nejauši izvēlētiem burtiem sastādīt vārdus un teikumus.

Content

Straikers Devs Finālspēle

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34