Leblāns Moriss

Rolāns Pols Aleksanders Moriss

Zīglera Žileta

Žaprizo Sebastjans

Franču detektīvs

FRANČU DETEKTĪVS

MORISS LEBIANS POLS ALEKSANDRS MORISS ROLANS ŽILETA ZIGLERA SEBASTIENS ŽAPRIZO

MORISS leblĀns

ARSENS LIPĒns

PRET HERLOKU ŠOLMSU

BLONDĀ DĀMA

I

' 23. sērijas 514. biļete

Pagājušā gada astotajā decembri Žerbuā kungs, Versaļas liceja matemātikas skolotājs, izraka pie krāmu tirgotāja mazu sarkankoka sekretēru, kas viņam tūdaļ iepatikās daudzo atvilktņu dēļ.

«Tieši tas, kas vajadzīgs Suzannas dzimšanas dienas dāvanai,» viņš nodomāja.

Un, tā kā pieticīgie ienākumi viņam neļāva tik viegli iepriecināt meitu, viņš vēl pakaulējās un samaksāja par sekretēru tikai sešdesmit piecus frankus.

Brīdī, kad viņš nosauca savu adresi, kāds jauns vīrietis elegantā uzvalkā un izsmalcinātām manierēm, kurš jau bija izložņājis visu bodīti, beidzot pamanīja sekretēru un apjautājās:

—  Cik?

—  Tas jau pārdots,— paskaidroja tirgotājs.

—  Ak! .. .Vai šim kungam?

Žerbuā kungs paklanījās un laimīgs, ka vēl kāds iekārojis šo pašu mēbeli, devās prom.

Taču viņš nepaguva vēl noiet pa ielu ne desmit soļus, kad jaunais cilvēks viņu panāca un, cepuri rokās turēdams, izmeklēti pieklājīgā tonī sacīja:

—       Tūkstoškārt atvainojos, cienītais … es vēlētos jums jautāt ko netaktisku. .. Vai jūsu nolūks bija sameklēt tieši šādu sekretēru?

—       Nē. Es meklēju lietotus svarus dažiem fizikas eksperimentiem.

—  Tātad tas jums nemaz tik ļoti nav vajadzīgs?

- Ir gan vajadzīgs, un viss.

—  Vai tāpēc, ka tas ir senlaicīgs?

—Tāpēc, ka tas ir ērts.

—       Tādā gadījumā jūs varbūt būtu ar mieru apmainīt to pret tikpat ērtu sekretēru, bet labākā stāvoklī?

—      Šis pats ir pietiekami labā stāvoklī, un mainīt to pret citu man šķiet bezjēdzīgi.

—  Tomēr …

Žerbuā kungs ir viegli aizkaitināms cilvēks ar pasmagu raksturu. Viņš atbildēja asi:

—  Lūdzu jūs neuzstāt, cienītais.

Nepazīstamais aizšķērsoja viņam ceļu.

—       Es nezinu, cik jūs par to samaksājāt, kungs… Es maksāšu jums divkāršu summu.

—  Nē.

—  Trīskāršu?

—       Ak! Izbeigsim!— nepacietībā iekliedzās matemātikas skolotājs. — Tas, kas man pieder, pārdots netiek!

Jaunais cilvēks cieši nopētīja Žerbuā kungu ar tādu skatienu, kas viņam būtu mūžam jāpatur prātā, tad, ne vārda neteicis, apgriezās un nozuda.

Pēc stundas sekretēru atveda uz namiņu pie Viroflē ceļa, kur skolotājs dzīvoja. Viņš pasauca meitu.

— Tas tev, Suzanna, varbūt kādā brīdī noder.

Suzanna bija skaista meitene, nesavaldīga un priecīgas dabas. Viņa metās tēvam ap kaklu un nomutēja viņu ar tādu pateicību, it kā būtu saņēmusi karalisku dāvanu.

Tanī pašā vakarā, novietojusi sekretēru savā istabā, mājkalpotājai Ortansai piepalīdzot, viņa izslaucīja atvilktnes un rūpīgi sakārtoja tajās dokumentus, vēstuļpapīru, vēstules, pastkaršu kolekcijas un dažas piemiņas lietas, ko viņa slepus glabāja kā piemiņu no brālēna Filipa.

Nākamajā dienā pusastoņos no rīta Žerbuā kungs devās uz liceju. Desmitos Suzanna, kā parasti, gaidīja viņu pie izejas, un viņam tas bija liels prieks — vērot viņas graciozo stāvu un bērnišķo smaidu jau 110 tālienes, pie žoga ielas pretējā pusē.

Mājās viņi atgriezās kopā.

—  Ko tu saki par sekretēru? -

—       Viens vienīgs brīnums! Mēs ar Ortansu nospodrinājām vara apkalumus. Izskatās, ka tie būtu 110 tīra zelta.

—  Tātad tev patīk?

—  Jā, ļoti. Pat nezinu, kā līdz šim esmu varējusi bez tā iztikt.

Viņi izgāja caur dārzu, kas pletās mājas priekšā. Žerbuā

kungs ierosināja:

—  Mēs varētu pirms pusdienām to vēlreiz aplūkot.

—  Ai, jā! Brīnišķīga doma.

Viņa pirmā uzkāpa augšā, bet, nonākusi pie savas istabas sliekšņa, nelabi iekliedzās.

—  Kas noticis?— Žerbuā kungs murmināja.

Arī viņš iegāja istabā. Sekretāra tajā vairs nebija.

*

… Ja nu kaut kas pārsteidza izmeklēšanas tiesnesi, tad vienīgi izmantoto līdzekļu vienkāršība. Suzannas prombūtnē, kamēr mājkalpotāja iepirkās, kāds izsūtāmais ar žetonu pie krūtīm — kaimiņi bija viņu redzējuši — apturējis savus ratiņus pie dārza vārtiņiem un divreiz piezvanījis. Kaimiņi, nezinādami, ka mājkalpotāja izgājusi, nav nojautuši neko aizdomīgu, un tāpēc šis tips pastrādājis savu nedarbu, neviena netraucēts.

Taisnības labad jāpiezīmē, ka neviens skapis netika uzlauzts, neviens pulkstenis sabojāts. Gluži otrādi, Suzannas naudas maciņš, ko viņa bija atstājusi uz sekretēra marmora apmales, atradās uz blakusgalda ar visu tajā esošo zelta naudu. Līdz ar to zādzības motīvs bija pilnīgi skaidrs un vienlaikus absolūti neizskaidrojams, jo kam gan vajadzīgs tāds risks, lai iegūtu tik sīku laupījumu?

Skolotājs vienīgi varēja izstāstīt par vakardienas incidentu.

—  Tiklīdz es atteicos, jaunais cilvēks izrādīja nepārprotamu pretestību, un es skaidri nojautu, ka viņa atkāpšanās būtībā nozīmē draudus.

Tas bija visai nenoteikti. Izjautāja tirgotāju. Viņš nepazina ne vienu, ne otru no abiem kungiem. Un sekretēru viņš par četrdesmit frankiem bija nopircis Ševrēz-ā kādā izsolē pēc īpašnieka nāves un domāja, ka izdevīgi to pārdevis. Ari izmeklēšanā neko jaunu nenoskaidroja.

Žerbuā kungs palika tādā pārliecībā, ka piedzīvojis milzīgu zaudējumu. Kādai no atvilktnēm būšot bijis dubultdibens un tur paslēpta vesela bagātība, tāpēc jaunais cilvēks, zinot par slēptuvi, rīkojies tik uzstājīgi.

—  Manu nabaga tētuk, ko tad mēs iesāktu ar šo bagātību? — nemitējās atkārtot Suzanna.

—  Kā! Ar tādu pūru tu varētu cerēt uz visspožāko partiju.

Tā kā Suzannas tīkojumi aprobežojās ar brālēnu Filipu, kurš

bija visai nožēlojama partija, viņa smagi nopūtās. Un mazajā Versaļas namiņā dzīve turpinājās, varbūt vairs ne tik jautra un bezrūpīga, jo to aptumšoja nožēla un vilšanās.

Pagāja divi mēneši. Pēkšņi, viens pēc otra norisinājās visbriesmīgākie notikumi, vesela virkne neparedzētu katastrofu un laimīgu veiksmju!.. .

Pirmajā februārī pulksten piecos un trīsdesmit minūtēs Žerbuā kungs, tikko pārnācis mājās, paņēma vakara avīzi, apsēdās, uzlika brilles un sāka lasīt. Tā kā politika viņu neinteresēja, viņš pāršķīra lapu. Kāds sludinājums tūlīt pievērsa viņa uzmanību, tā virsraksts bija: «Preses Asociācijas loterijas trešā izloze».

«23. sērijas 514. biļete laimējusi miljonu .. .»

Avīze izslīdēja viņam no rokām. Sienas sagrīļojās acu priekšā, un sirds gandrīz pārstāja pukstēt. 23. sērijas 514. biļete piederēja viņam! Viņš bija to nopircis pavisam nejauši, lai izpalīdzētu kādam draugam, jo pats neticēja likteņa labvēlībai, un, paskat, viņš laimējis!

Aši viņš izvilka piezīmju grāmatiņu. 23. sērijas 514. biļete tajā patiesi bija ierakstīta pirmajā lapā, lai neaizmirstu. Un kur pati biļete?

Viņš aiztraucās uz kabinetu, lai sameklētu vēstuļu kārbu, kurā starp aploksnēm bija iegrūdis vērtīgo biļeti, bet jau uz sliekšņa apstājās kā zemē iemiets, nedrošs, strauji pukstošu sirdi: vēstuļu kārbas tur vairs nebija, un pats briesmīgākais, ko viņš pēkšņi aptvēra, ka tās tur nav jau vairākas nedēļas! Jau vairākas nedēļas, labojot skolnieku burtnīcas, viņš nebija to redzējis.

Soļu troksnis pa dārza grantēto celiņu . .. Viņš sauca:

—  Suzanna! Suzanna!

Suzanna atgriezās mājup no pastaigas. Viņa steigšus uzskrēja augšup pa kāpnēm. Viņš šļupstēja aizžņaugtā balsī:

—  Suzanna . .. kārba . .. vēstuļu kārba?

—  Kāda kārba?

—       No Luvra … tā, ko es atnesu kādā ceturtdienā … tā stāvēja šī galda galā.

Bet atceries, tēv .. . mēs to pārlikām citā vietā.

—  Kad?

—  Vakarā … tu zini … tās dienas priekšvakarā.

—  Un kur? .. . Atbildi taču!.. . Vai gribi mani nobeigt? …

—  Kur? … Sekretērā.

—  Sekretērā, kuru mums nozaga?

—  Jā.

—  Sekretērā, kuru nozaga!

Šausmu pārņemts, viņš atkārtoja šos vārdus pavisam klusu. Pēc tam viņš satvēra meitas roku un vēl klusākā balsī sacīja:

—  Tur bija vesels miljons, manu meitiņ .. .

—  Ak, tēv, kāpēc tu man to neteici?— viņa naivi pukstēja.

—       Vesels miljons!— Žerbuā kungs atkārtoja.— Tā bija Preses Asociācijas izlozes laimīgā biļete.

Notikusī nelaime bija tik liela un tik ļoti nomāca viņus, ka abi nospiestībā ilgi klusēja, neuzdrošinoties bilst ne vārda.

Beidzot Suzanna sacīja:

—  Bet, tēv, tev tik un tā izmaksās laimestu.

—  Kāpēc? Uz kāda pamata?

—  Vai tad vajadzīgi pierādījumi?

—  Protams! k

—  Un tev to nav?

—  Jā, viens ir gan.

—  Tad jau?

—  Tas palika kārbā.

- Nozagtajā kārbā?

—  Jā. Un tagad visu saņems cits.

—  Tas būtu šausmīgi! Klausies, tēv, tu nedrīksti to pieļaut!

—       Ko lai dara! Ko lai dara! Šis vīrs droši vien ir ļoti varens! Viņam pieejami milzīgi līdzekļi! Atceries vien … šo notikumu ar sekretēru.

Pēkšņi viņš strauji pietrūkās kājās un pat piecirta kāju.

—       Nu nē, viņš nedabūs šo miljonu, viņš to nedabūs! Kāpēc lai viņš to dabūtu? Lai arī cik veikls, viņš tomēr neko nevarēs iesākt. Kad viņš ieradīsies pēc miljona, mēs viņu apcietināsim! Paskatīsimies, puikiņ!

—  Tātad tev ir kāda ideja, tēv?

—       Jā, domāju līdz galam aizstāvēt mūsu tiesības, lai kas arī notiktu! Un mums tas izdosies! Miljons ir mans, unv es to saņemšu!

Pēc brīža viņš nosūtīja šādu telegrammu:

«Zemes kredītbankas pārvaldniekam

Parīzē, Kapuciešu ielā

Esmu 23. sērijas 514. biļetes 'īpašnieks, oficiāli protestēju pret jebkuru pieprasījumu no kādas citas personas puses.

Žerbuā»

Gandrīz vienlaikus Zemes kredītbanka saņēma vēl vienu telegrammu:

«Esmu 23 sērijas 514. biļetes Īpašnieks.

Arsēns Lipēns»

Ik reizi, kad es apņemos pastāstīt kādu no neskaitāmajiem piedzīvojumiem, kas veido Arsēna Lipēna dzīvi, izjūtu īstu apjukumu, būdams pārliecināts, ka visi mani lasītāji zina pat pašu banālāko no tiem. Un patiesi, ikviens mūsu, kā viņu mēdz sirsnīgi dēvēt, «nacionālā zagļa» gājiens tiek apspēlēts vissensacionālākajā veidā, ikviens varoņdarbs jo pamatīgi pētīts, ikviena lieta pārspriesta, pieminot katru sīkumu, kas parasti pieņemts vienīgi dižu varoņdarbu izklāstā.

Kurš gan, piemēram, nepazīst dīvaino stāstu par «Blondo dāmu» ar visiem tā neparastajiem notikumiem, kuru virsrakstus reportieri iespieduši trekniem burtiem: «23. sērijas 514. biļete! Noziegums Anrī Martēna avēnijā! Zilais dimants! . ..» Kāds troksnis sakarā ar slavenā angļu detektīva Herloka Šolmsa iejaukšanos! Kāds satraukums līdz ar katru sarežģījumu, kas raksturo šo divu izcilo meistaru cīņu! Un kas par kņadu bulvāros tai dienā, kad avīžpuikas kliedza: «Arsēns Lipēns arestēts!»

Mans vienīgais attaisnojums ir vienīgi tāds, ka es pavēstu arī ko jaunu — mīklas atminējumu. Ap šiem piedzīvojumiem vienmēr tinas noslēpumu plīvurs, es to kliedēju. Es pārdrukāju reiz lasītus un pārlasītus rakstus, es pārrakstu vecas intervijas: es to visu sašķiroju, salieku pa plauktiņiem un pakļauju īstajai patiesībai. Mans sabiedrotais ir pats Arsēns Lipēns, kura laipnība, manuprāt, ir neizsmeļama. Un šai gadījumā arī nenovērtējamais Vilsons, Šolmsa draugs un uzticības persona.

Visi vēl atceras fantastisko smieklu vētru, ko izraisīja abu telegrammu publikācija. Arsēna Lipēna vārds vien jau bija negaidīta ķīla, izpriecu solījums publikai. Un publika bija visa pasaule.

Izmeklēšana, ko drīzumā veica Zemes kredītbanka, noskaidroja, ka 23. sērijas 514. biļete pārdota caur Lionas kredītbankas Versaļas filiāli artilērijas majoram Besī. Taču majors bija nosities, krītot no zirga. No viņa biedriem, kuriem majors bija uzticējies īsi pirms nāves, izdevās uzzināt, ka viņš atdevis loterijas biļeti kādam draugam.

—  Šis draugs esmu es,— apgalvoja Žerbuā kungs.

—  Pierādiet to,— pieprasīja Zemes kredītbankas pārvaldnieks.

—  Lai es to pierādu? Tas nav grūti. Vismaz divdesmit cilvēku jums apliecinās, ka mūs ar majoru saistīja sena

draudzība un ka mēs bieži tikāmies Ieroču laukuma kafejnīcā. Tur es kādudien dabūju no viņa šo biļeti par divdesmit frankiem, lai izpalīdzētu grūtā brīdī.

—  Vai jums ir liecinieki, kas to var apliecināt?

—  Nē.

—  Ar ko jūs tādā gadījumā pamatojat savu prasību?

—  Ar vēstuli, kuru viņš man atrakstīja šajā sakarā.

—  Kādu vēstuli?

—  Ar vēstuli, kas piesprausta klāt loterijas biļetei.

—  Parādiet to.

—  Tā atrodas nozagtajā sekretērā.

—  Atrodiet to. 1

Taču Arsēns Lipēns gan to izdarīja. «l'Йcho de France», kam bija gods būt par Lipēna oficiālo preses izdevumu, jo viņš, kā šķiet, bija viens no tā galvenajiem akcionāriem, ievietoja sludinājumu, kas vēstīja, ka viņš esot nodevis sava advokāta- padomnieka Detināna kunga rokās vēstuli, kuru majors Besī adresējis personīgi viņam.

Tas bija vesels līksmības izvirdums: Arsēns Lipēns griezies pie advokāta. Arsēns Lipēns cienīja pastāvošos likumus un lūdza advokātu kolēģijas locekli sevi aizstāvēt.

Visa prese metās pie Detināna kunga, ietekmīga radikāļu deputāta, gudra un īsti godprātīga, bet mazliet skeptiski noskaņota vīra, kuram patika paradoksi.

Detināna kungam līdz šim nav bijis tas gods personīgi pazīt Arsēnu Lipēnu, un viņš to no sirds nožēloja, taču viņš patiešām bija saņēmis Lipēna norādījumus un, dziļi aizkustināts par šo izvēli, ko augstu vērtēja, gatavojās visai sparīgi aizstāvēt sava klienta tiesības. Un tā viņš ķērās pie dosjē ar tikko kā iesākto lietu un nevilcinoties iesniedza tiesai majora rakstīto vēstuli. Vēstule patiesi apliecināja loterijas biļetes nodošanu citai personai, taču šīs personas vārds nekur nebija minēts. ^Vēstulē vienkārši bija rakstīts: «Mans dārgais draugs . . .»

«Mans dārgais draugs»—tas esmu es, Arsēns Lipēns bija piemetinājis majora vēstulei pievienotā zīmītē. Un tam labākais pierādījums ir tas, ka vēstule atrodas pie manis.

Žurnālistu bars nekavējoties metās pie Žerbuā kunga, kurš nerimtīgi atkārtoja:

—      «Mans dārgais draugs» nav neviens cits kā es. Arsēns Lipēns ir nozadzis majora vēstuli līdz ar loterijas biļeti.

—  Lai viņš to pierāda!— Lipēns atcirta žurnālistiem.

—       Bet viņš taču nolaupīja sekretēru!— izsaucās Žerbuā kungs, runājot ar tiem pašiem žurnālistiem.

Un Lipēns atkal atcirta:

Lai viņš !o pierāda!

Divkauja, kas norisinājās visas sabiedrības acu priekšā starp abiem 23. sērijas 514. biļetes īpašniekiem, žurnālistu nepārtrauktā skraidīšana no viena pie otra, Arsēna Lipēna aukstasinība pretstatā Žerbuā kunga apmātībai patiesi bija vesela izrāde, augstākais fantāzijas lidojums.

Nelaimīgais Žerbuā, prese bija viņa žēlabu pārpilna! Viņš pauda par savu neveiksmi ar tik aizkustinošu naivitāti.

-     Saprotiet taču, kungi, šis nelietis man nolaupa Suzannas pūru! Es personīgi par to nospļaujos, bet Suzanna! Padomājiet tikai — vesels miljons! Desmit reižu pa simt tūkstošiem franku! Ak, es taču zināju, ka sekretērā slēpjas vesela bagātība!

Veltīgi Žerbuā kungam mēģināja pierādīt, ka pretinieks, nozogot viņa sekretēru, nekā nevarēja zināt par tajā noglabāto loterijas biļeti un bez tam neviena dzīva dvēsele nevarēja paredzēt, ka šīs biļetes īpašniekam tiks lielais laimests viņš nemitējās vaimanāt:

-    Ak, ko nu, viņš to zināja gluži labi! … Citādi kāpēc gan viņš būtu tik ļoti pūlējies iegūt šo nožēlojamo mēbeli?

-     Iemesli nav zināmi, bet noteikti ne tādēļ, lai iegūtu papīra strēmelīti, kas tolaik nebija vairāk vērta kā nieka divdesmit franku.

-     Veselu miljonu! Viņš to zināja . .. Viņš zina visu. Ak! Jūs šo bandītu nepazīstat! Jums viņš nav izkrāpis miljonu!

Dialogs varētu turpināties mūžīgi. Taču divpadsmitajā dienā Žerbuā kungs saņēma sūtījumu no Arsēna Lipēna ar atzīmi «konfidenciāli». Viņš lasīja to arvien pieaugošā satraukumā.

«Godātais kungs, publika uzjautrinās uz mūsu rēķina. Vai Jums nešķiet, ka pienācis laiks kļūt nopietniem? Es no savas puses esmu to cieši apņēmies.

Situācija ir skaidra: manās rokās ir loterijas biļete, uz kuru man nav tiesību. Jums šīs tiesības ir, taču nav pašas biļetes. Tātad mēs nekādi nevaram viens bez otra iztikt.

Pie tam Jūs taču nemūžam nepiekritīsiet atdot man savas tiesības, bet es savukārt nebūšu ar mieru atdot Jums biļeti.

Ko darīt?

l.s redzu tikai vienu iespēju — sadalīsim. Pusmiljons Jums, pusmiljons man. Vai tas nav taisnīgi? Vai šāds Zālamana lēmums neapmierina prasību pēc taisnības, kas ir katram no mums?

Atrisinājums ir taisnīgs, bet lēmums jāpieņem nekavējoties. Tas nav piedāvājums, kuru Jums ļauts apspriest bet gan nepieciešamība, kurai Jums jāpakļaujas apstākļu ietekmē. Dodu Jums pārdomām trīs dienas. Gribētos ticēt, ka piektdienas rītā «VĒcho de France» sludinājumos es izlasīšu Ars. Lip. kungam adresētu, netiešos vārdos izteiktu piekrišanu, kas liecinās par Jūsu skaidro un vienkāršo apņemšanos pieņemt manis piedāvātos noteikumus. Tiklīdz tas notiks, Jums tūlīt tiks atdota loterijas biļete, Jūs saņemsiet miljonu un, lai mēs būtu līdzīgi, atdosiet man piecsimt tūkstošus franku tādā veidā, kā es Jums vēlāk norādīšu.

Gadījumā ja Jūs atteiktos, es parūpēšos, lai rezultāts būtu identisks. Taču tād,ā gadījumā Jūsu stūrgalvība novedīs pie nopietnām sekām un Jums vēl papildus būs jāšķiras no divdesmit pieciem tūkstošiem franku par liekiem izdevumiem.

Pieņemiet manus vissirsnīgākos cieņas apliecinājumus.

Arsēns Lipēns»

Izmisumā Zerbuā kungs pieļāva milzu kļūdu, nododot vēstuli atklātībai un ļaujot noņemt tās kopiju. Sašutis viņš pastrādāja visvisādas muļķības.

—  Nekā viņš nedabūs! Pilnīgi nekā!— Žerbuā kungs auroja vesela žurnālistu bara priekšā.— Sadalīt uz pusēm to, kas pieder man? Nemūžam! Lai saplēš savu biļeti, ja viņam tik ļoti gribas!

—  Tomēr piecsimt tūkstoši franku ir vairāk nekā nekas.

—  Par to nav runa, bet gan par manām tiesībām, un tās es pierādīšu tiesas priekšā.

—  Uzbrukt Arsēnam Lipēnam? Tas būtu smieklīgi.

—  Nē, bet Zemes kredītbankai. Tai jāizmaksā man miljons.

—  Pret attiecīgu loterijas biļeti vai vismaz pret pierādījumu, ka jūs patiešām esat to nopircis.

—  Pierādījumi ir, jo Arsēns Lipēns pats apgalvo, ka viņš nolaupījis sekretēru.

—  Vai ar Arsēna Lipēna vārdu vien tiesai būs diezgan?

—  Nav svarīgi, es tiesāšos.

Publika līksmoja. Tika slēgtas neskaitāmas derības — vieni apgalvoja, ka Lipēns samals Žerbua, citi — ka viņam pašam tiks par draudiem. Visi juta ko līdzīgu šaušalām, tik ļoti nevienādi bija spēku samēri starp abiem pretiniekiem — viens uzbrukumā bargs, otrs izbiedēts kā vajāts zvērs.

Piektdien «l'Echo de France» ķertin izķēra un drudžainā steigā atšķīra piekto lappusi, kurā parasti ievietoja nelielus sludinājumus. Ars. Lip. kungam tajos nebija adresēta ne rin-

Tāds ir mans nodoms.

Žerbuā kungs vairāk neko neteica, pārvaldnieks ari ne. Taču ir noslēpumi, kuri atklājas, kaut arī netiek pieļauts ne mazākais netaktiskums, un piepeši visi uzžināja, ka Arsēns Lipēns bijis tik pārdrošs, ka aizsūtījis Žerbuā kungam 23. sērijas 514. biļeti. Šis jaunums tika uzņemts ar mulsu apbrīnu. Patiešām — tikai labs spēlētājs iedrošinās likt galdā tik spēcīgu trumpi kā vērtīgā biļete! Skaidrs, ka viņš nekad nebūtu to izlaidis no rokām bez īpaša nodoma, vēl neieguvis līdzvērtīgu kārti. Un ja nu meitenei izdodas aizbēgt? Ja nu izdodas atbrīvot sagūstīto ķīlnieci?

Policija nojauta ienaidnieka vājo vietu un divkāršoja spēkus. Arsēns Lipēns bija sevi atbruņojis un aplaupījis, pats kļuvis par savu kombināciju upuri, nesaņemot ne plika graša no kārotā miljona . . . smējēji ar skubu pārmetās uz pretējo nometni.

Vēl tikai bija jāatrod Suzanna. Un viņa nebija atrodama, pie tam, kā par nelaimi, viņai neizdevās arī izbēgt.

Nu labi, viens punkts Arsēna Lipēna labā, pirmo raundu viņš vinnējis. Taču grūtākais vēl priekšā! Pieņemsim, ka Žerbuā jaunkundze ir viņa rokās un viņš to atdos tikai pret piecsimt tūkstošiem franku. Bet kur un kā šī apmaiņa noliks? Lai tā varētu notikt, ir jāorganizē tikšanās, un kas tādā gadījumā liedz Žerbuā kungam brīdināt policiju un atdabūt meitu, paturot ari naudu?

Visi steidza intervēt skolotāju. Ļoti nomāktā garastāvoklī alkstot vienīgi miera, viņš palika nepieejams.

-   Man nav ko teikt, es gaidu.

—  Un Žerbuā jaunkundze?

—  Meklēšana turpinās.

—  Vai Arsēns Lipēns ir jums atrakstījis?

-   Nē.

—Jūs to apstiprināt?

-   Nē.

—      T.ālad tomēr ir atrakstījis. Kādi ir viņa norādījumi?

— Man nav ko teikt.

Tad ielenca metru Detinānu. Tā pati atturība.

—  Lipēna kungs ir mans klients,— viņš atbildēja pārspīlētā nopietnībā,— jūs taču sapratīsiet, ka man jāsaglabā pilnīga diskrecija.

I .iela noslēpumainība kaitināja publiku. Acīmredzot sazvērestību lika plānota pilnīgā slepenībā. Arsēns Lipēns bija izmetis tiklus un savilka los aizvien ciešāk, turpretim policija organizēja diennakts uzraudzību pie Žerbuā kunga nama. Visi analizēja trīs vienīgi iespējamos risinājumus: arestu, triumfu vai smieklīgu un nožēlojamu neveiksmi.

Taču notika tā, ka publikas ziņkāre tika apmierināta tikai daļēji, un tagad šajās lappusēs pirmo reizi tiek atklāta īstā patiesība.

Otrdien, divpadsmitajā martā, Žerbuā kungs gluži parastā aploksnē saņēma uzaicinājumu no Zemes kredītbankas.

Ceturtdien pulksten vienos viņš iekāpa Parīzes vilcienā. Pulksten divos viņam izsniedza veselu tūkstoti tūkstošfranku naudaszīmju. ,

Kamēr viņš trīcēdams tās citu pēc citas pārskaitīja — vai tad šī nauda nebija Suzannas izpirkuma nauda —, divi vīrieši tērzēja mašīnā, kas stāvēja dažus metrus no galvenās ieejas. Vienam no viņiem bija iesirmi mati un enerģiska seja, kas nesaderējās ar apģērbu un sīka ierēdņa manierēm. Tas bija galvenais inspektors Ganimārs, vecais Ganimārs, Lipēna nesamierināmais pretinieks. Ganimārs sacīja brigadierim Folanfā- nam:

—  Tas nevilksies ilgi . .. nepaies ne piecas minūtes, un mēs atkal ieraudzīsim savu draugu. Vai viss sagatavots?

—  Pilnīgi viss.

—  Cik mūsu ir?

—  Astoņi, no tiem divi ar velosipēdiem.

-     Es taču esmu triju cilvēku vērts. Tas ir pietiekami, bet par daudz nav. Neparko nedrīkst pieļaut, ka viņš mums izslīd … tad ardievu: Žerbuā satiekas ar Lipēnu iepriekš norādītā vietā, apmaina pusmiljonu pret jaunkundzi, un spēle ir galā.

—  Bet kādēļ mūsu draugs nesadarbojas ar mums? Tas būtu tik vienkārši! Ja viņš iesaistītu mūs šai spēlē, tad dabūtu visu miljonu. v

-     Protams, bet viņš baidās. Ja viņš mēģinās ar kādu sadarboties pret viņu, tad riskē zaudēt meitu.

—  Pret kuru?

—  Viņu.

Ganimārs izrunāja šo vārdu svarīgā tonī, mazliet bailīgi, it kā runātu par pārdabisku būtni, kuras nagos viņš jau reiz bijis.

—  Vispār diezgan dīvaini, ka mēs esam šeit, lai sargātu šo kungu no viņa paša,— prātīgi sprieda brigadieris Folanfāns.

—  Ar Lipēnu mūžīgi viss tiek sagriezts ar kājām gaisā — Ganimārs nopūtās.

Pagāja minūte.

-   Uzmanību,— viņš sacīja.

Žerbuā kungs iznāca ārā. Kapuciešu ielas galā viņš nogriezās pa kreisi uz bulvāriem. Viņš lēni attālinājās, ejot gar veikaliem un pētot skatlogus.

—       Klients ir pārāk mierīgs,— Ganimārs sacīja.— Cilvēks ar veselu miljonu kabatā nevar būt tik mierīgs.

—  Ko tad viņš dara?

—       Protams, neko īpašu . .. Bet vienalga tas ir aizdomīgi. Lipēns paliek Lipēns.

Tajā brīdī Žerbuā piegāja pie kioska, izvēlējās dažas avīzes, saņēma naudas atlikumu, atšķīra kādu lapu un, rokas izstiepis, virzoties maziem solīšiem uz priekšu, sāka lasīt. Pēkšņi viņš vienā lēcienā iemetās mašīnā, kas stāvēja ietves malā. Motors bija iedarbināts, jo mašīna momentā rāvās uz priekšu, aizdrāzās garām Madlēnas baznīcai un nozuda.

—      Jupis ar ārā!— Ganimārs iesaucās.— Vēl viens joks viņa gaumē.

Viņš metās uz priekšu, un vienlaikus arī pārējie drāzās apkārt Madlēnas baznīcai.

Tad Ganimārs sāka nevaldāmi smieties. Mašīna bija cietusi avāriju, nogriežoties Malzerba bulvārī, un Žerbuā kungs jau rausās ārā.

—      Ātrāk, Folanfān .. . šoferis … varbūt tas ir tā sauktais Ernests.

Folanfāns pievērsās šoferim. Viņu sauca Gastons, un viņš bija fiakru un automobiļu sabiedrības kalpotājs; pirms desmit minūtēm kāds kungs viņu apturējis un «piespiedis» gaidīt pie kioska tik ilgi, līdz parādās kāds cits kungs.

—       Un otrs pasažieris?— Folanfāns jautāja.— Kādu adresi viņš nosauca?

—       Nekādu . .. «Malzerba bulvāris … Mesīnas avēnija . .. divkārša dzeramnauda» . .. Tas arī viss.

Tikmēr Žerbuā kungs, nezaudējot ne mirkli, ielēca pirmajā fiakrā, kas brauca garam.

—  Kučier, Konkordijas laukuma metro stacija. Skolotājs iznāca no metro Palērujāla laukumā, pieskrēja pie

cita fiakra un lika sevi vest uz Biržas laukumu. Vēl viens brauciens ar metro, pēc tam Viljē avēnija, un trešais fiakrs.

—  Kučier, Klapeirona iela 25.

Klapeirona ielas divdesmit piekto namu no Batiņolas bulvāra šķir māja uz stūra. Žerbuā kungs uzkāpa otrajā stāvā un piezvanīja. Durvis atvēra kāds vīrietis.

—  Vai šeit dzīvo Detināna kungs?

-  Tas esmu es. Jūs, bez šaubām, esat Žerbuā kungs?

-   Lieliski.

—  Es jūs jau gaidīju. Lūdzu, nāciet iekšā!

Kad Žerbuā kungs iegāja advokāta kabinetā, pulkstenis rādīja trīs, un viņš tūlīt noprasīja:

-  Tā ir viņa noteiktā stunda. Vai viņa vēl nav?

-  Vēl nav.

Žerbuā kungs apsēdās, noslaucīja nosvīdušo pieri, paskatījās pulkstenī, it kā nezinātu, cik pulkstenis, un satraukti turpināja:

—  Vai viņš atnāks?

Advokāts atbildēja:

—      Jūs man jautajat tādas lietas, kungs, uz kurām es pats vairāk par visu pasaulē gribētu saņemt atbildi. Nekad mūžā neesmu izjutis tādu nepacietību. Ja viņš tiešām nāks, tad ļoti riskēs, jo mana māja tiek pastiprināti uzraudzīta jau divas nedēļas .. . Man neuzticas.

—       Un man vēl jo vairāk. Es pat nevaru galvot, ka man piestiprinātie aģenti tiešām nozaudējuši pēdas.

—  Bet tad jau . ..

-          Tā tomēr nebūs mana vaina, neviens nevar man neko pārmest,— dedzīgi atsaucās skolotājs.— Ko es apsolīju? Pakļauties viņa pavēlēm. Nu, lūk, es akli pakļāvos viņa pavēlēm, saņēmu naudu viņa norādītajā laikā un ierados pie jums pa viņa norādīto ceļu. Jūtot atbildību par savas meitas nelaimi, esmu godīgi pildījis savas saistības. Tagad viņa kārta pildīt savējās.

Un viņš piebilda tikpat satraukti kā iepriekš.

-   Viņš taču atvedīs manu meitu, vai ne?

—  Es ceru.

- Jūs, protams .. . esat viņu redzējis?

—       Es? Nē taču! Viņš man vienkārši atrakstīja un lūdza jūs abus pieņemt, atlaižot kalpotājus vēl pirms pulksten trijiem, un kopš jūsu atnākšanas līdz viņa aiziešanas brīdim neielaist dzīvoklī nevienu nepiederošu personu. Gadījumā ja es nepiekristu šim priekšlikumam, viņš lūdza iepriekš brīdināt ar dažām rindiņām «l'Ēcho de France». Taču es jūtos tik laimīgs, ka ar kaut ko varu pakalpot Arsēnam Lipēnam, ka piekritu visam.

Žerbuā kungs novaidējās:

—  Ak dievs! Kā gan tas viss beigsies?

Viņš izvilka no kabatas banknotes, izlika tās uz galda un sakārtoja divās vienādās paciņās. Tad abi apklusa. Laiku pa laikam Žerbuā saausījās … Vai tik nezvanīja pie durvīm?

Viņa nemiers auga ar katru brīdi, un arī Detināna kungs pārdzīvoja ko līdzīgu sāpēm.

Vienubrīd advokāts pat zaudēja apvaldu un pēkšņi pielēca kājās.

—       Mēs viņu neredzēsim. . . Kā jūs domājat? … Tas būtu īsts neprāts no viņa puses! Viņš uzticas mums, nu labi, mēs esam godīgi cilvēki, kas nav spējīgi viņu nodot. Taču briesmas jau nedraud tikai šeit.

Un Žerbuā kungs, pavisam sagrauzts, abas rokas uz banknošu paciņām uzlicis, murmināja:

—       Kaut viņš atnāktu! Mans Dievs, kaut viņš atnāktu! Es atdošu visu, lai atkal redzētu Suzannu.

Durvis atvērās.

—  Pietiks arī ar pusi, Žerbuā kungs.

*

Uz sliekšņa kāds stāvēja — jauns, eleganti ģērbies vīrietis, kurā Žerbuā pazina cilvēku, kas bija viņu uzrunājis Versaļas krāmu bodītē. Viņš metās tam pretī.

—  Un Suzanna? Kur ir mana meita?

Arsēns Lipēns rūpīgi aizdarīja durvis un, velkot nost cimdus, vislielākajā mierā sacīja advokātam:

—       Dārgo metr, es izsaku vislielāko pateicību par jūsu labo gribu, ar kādu jūs piekritāt aizstāvēt manas tiesības. Es to neaizmirsīšu.

—       Bet jūs nepiezvanījāt,— nočukstēja Detināna kungs.— Es nedzirdēju zvanu pie durvīm …

—       Zvani un durvis ir tādas lietas, kurām jādarbojas tā, lai neviens nekad neko nedzirdētu. Es esmu šeit, un tas ir galvenais.

—       Mana meita! Suzanna! Ko jūs viņai nodarījāt?— skolotājs atkārtoja.

—       Mans dievs, cienītais, cik jūs esat steidzīgs! Nu, nomierinieties, vēl mirklis, un jūs varēsiet apskaut meitas jaunkundzi!

Lipēns pastaigāja pa istabu, tad augsta kunga tonī, kurš izdāļā padotajiem uzslavas, sacīja:

—       Žerbuā kungs, apsveicu jūs, ka tikko tik veikli rīkojāties. Ja mašīna nebūtu cietusi šai muļķīgajā avārijā, mēs vienkārši satiktos Zvaigznes laukumā un aiztaupītu Detināna kungam rūpes, kas saistītas ar mūsu apciemojumu … Nu lai! Tāds bija noteikums.

Viņš ieraudzīja uz galda abas banknošu paciņas un iesaucās:

—       Ahā! Lieliski! Miljons ir šeit.. . Nezaudēsim laiku. Jūs atļausiet?

—       Bet Žerbuā jaunkundzes vēl nav šeit,— metrs Detināns iebilda, aizstājoties priekšā galdam.

—  Un kas par to?

—  Kā, vai tad viņas klātbūtne nav nepieciešama?

—       Es saprotu! Es saprotu! Arsēns Lipēns modina visai nosacītu uzticību. Viņš pievāc pusmiljonu, bet ķīlriieci neatdod. Ak, dārgo metr, es esmu lielais nezināmais! Tā kā liktenis man lēmis nodarboties ar lietām, ko dēvē par mazliet… specifiskām, tad neuzticas manam godavārdam . .. man! Es taču esmu akurāts un delikāts cilvēks! Starp citu, ja jūs baidāties, dārgo metr, atveriet logu un uzsauciet. Uz ielas dežurē vismaz ducis policistu. k

—  Jūs domājat?

Arsēns Lipēns pacēla aizkaru un paraudzījās uz ielu.

—       Neticu, ka Žerbuā kungam ir izdevies izslīdēt no Gani- māra nagiem . . . Ko es jums teicu? Te jau viņš stāv, mūsu drošsirdīgais draugs!

—       Kā tas iespējams!— iesaucās skolotājs.— Tomēr zvēru jums, ka . ..

—.. ka jūs neesat mani nodevis… Es par to nemaz nešaubos, bet šie zeļļi ir veikli. Skat, es redzu Folanfānu … un Greomu … un Djēzī! … Skaidrs, visi mani vecie draugi!

Metrs Detināns pārsteigts skatījās uz viņu. Kāds miers! Viņš smējās laimīgiem smiekliem, it kā izklaidētos kādā bērnu rotaļā un nekādas briesmas nemaz nedraudētu.

Šāda bezrūpība pārliecināja advokātu vairāk nekā policisti uz ielas zem loga. Viņš atkāpās no galda, uz kura bija noliktas banknotes.

Arsēns Lipēns paņēma vienu pēc otras abas paciņas, noskaitīja divdesmit piecas banknotes no katras un sniedza metram Detinānam piecdesmit naudaszīmes.

-    Te būs honorārs, dārgo metr, viena daļa nov Žerbuā kunga, otra — no Arsēna Lipēna. Mēs abi esam jums to parādā.

-   Jūs man neko neesat parādā,— iebilda Detināna kungs.

-   Kā nu ne? Visas šīs neērtības, ko mēs jums sagādājām!

-   Bet gandarījums, ko es jūtu, pārdzīvojot šīs neērtības!

-    Tātad, dārgo metr, jūs negribat neko pieņemt no Arsēna Lipēna. Lūk, ko nozīmē slikta reputācija,— viņš nopūtās.

Viņš sniedza piecdesmit tūkstošus franku skolotājam.

— Atļaujiet man, kungs, piemiņai no mūsu jaukās tikšanās atdot jums šo te — tā būs mana kāzu dāvana Žerbuā jaunkundzei.

Žerbuā kungs veikli paķēra banknotes, bet iebilda:

-  Mana meita neprecas.

—  Viņa neprecas, ja jūs liedzat viņai savu piekrišanu. Taču viņa kvēli ilgojas apprecēties.

—  Kā jūs to zināt?

—  Es zinu, ka jaunas meitenes bieži nododas sapņiem, par spīti tētiņu aizliegumam. Laimīgā kārtā uzrodas labie gari, viens no tiem saucas Arsēns Lipēns, un sekretēra atvilktņu dziļumā viņš atklāj šo apburošo dvēseļu noslēpumus.

—  Vai jūs tur neatradāt vēl kaut ko?— metrs Detināns jautāja.— Jāatzīstas, es labprāt gribētu uzzināt, kādēļ šī mēbele bija jūsu rūpju objekts.

—  Tam ir vēsturisks pamats, dārgo metr. Pretēji Žerbuā kunga domām, sekretērā nebija citu dārgumu kā vien loterijas biļete, un tieši to es nezināju, bet man tas bija vajadzīgs, un es jau ilgi to meklēju. Šis sekretērs, kas izgatavots no īves un sarkankoka, rotāts akantu lapu apmalēm, tika atrasts Buloņā, mazā, klusā namiņā, kur dzīvojusi Marija Vaļevska, un uz vienas no atvilktnēm ir uzraksts: Veltīts Napoleonam Pirmajam, franču imperatoram, viņa bezgala uzticīgais un padevīgais kalps Mansions. Un virs šiem vārdiem ar nazi iegrebts: «Tev, Marij.» Pēc tam Napoleons lika tādu pašu izgatavot ķeizarienei Žozefīnei — tā ka sekretērs, ko visi apbrīno Malmezonā, ir tikai nepilnīga tā kopija, kas tagad atrodas manā kolekcijā.

Skolotājs novaidējās:

—  Ak kungs! Būtu es to zinājis agrāk pie tirgotāja, ar kādu prieku es būtu no tā atteicies jums par labu!

Arsēns Lipēns smiedamies sacīja:

—  Un, starp citu, jums būtu nenovērtējama priekšrocība paturēt 23. sērijas 514. biļeti vienam pašam.

—  Un jums savukārt nevajadzētu nolaupīt manu meitu kura droši vien ir visa notikušā satriekta.

—  Visa notikušā?

—  Šī nolaupīšana . . ,

—  Bet, mīļais kungs, jūs maldāties. Žerbuā jaunkundze nav nolaupīta.

—  Mana meita nav nolaupīta!

—  Nekādā ziņā. Nolaupīšana taču nozīmē vardarbību. Nu un viņa nāca par ķīlnieci labprātīgi.

—  Labprātīgi,— apmulsis atkārtoja Žerbuā kungs.

—  Un gandrīz vai pēc pašas lūguma! Kā tas iespējams? Tik gudra un saprātīga meitene kā Žerbuā jaunkundze, kas dziļi dvēselē glabā slepenas jūtas, lai atteiktos nopelnīt sev pūru. Ak, es zvēru jums, ka viņu pārliecināt bija pavisam viegli, vajadzēja tikai pierādīt, ka nav citas iespējas uzveikt jūsu stūrgalvību.

Metrs Detināns 110 sirds uzjautrinājās. Viņš piezīmēja:

—  Visgrūtākais droši vien bija vienoties ar Žerbuā jaunkundzi. Nevar būt, ka viņa ļāvusi sev tuvoties.

—  Ak, nē jau, man nē! Man pat nav bijis tas gods viņu pazīt. Viena no manām draudzenēm bija tik laipna, ka uzņēmās ievadīt sarunas.

—  Blondā dāma mašīnā, bez šaubām, metrs Detināns nenocietās.

—  Tieši tā. Jau pirmajā satikšanās reizē pie liceja viss nokārtojās. Kopš tā laika Žerbuā jaunkundze kopā ar savu jauno paziņu ceļo pa Beļģiju un Holandi, kas tik jaunai meitenei ir īsti pamācošs un patīkams brauciens. Turklāt viņa pati jums visu paskaidros . ..

Pie ieejas durvīm atskanēja zvans — trīs reizes īsi, vienreiz gari un vēl vienreiz gari.

—  Tā ir viņa,— Lipēns sacīja.— Dārgo metr, ja jūs būtu tik laipns …

Advokāts aizsteidzās.

Istabā ienāca divas jaunas sievietes. Viena no viņām metās Žerbuā kungam ap kaklu. Otra piegāja pie Lipēna. Tā bija stalta, smuidri noaugusi sieviete ļoti bālu seju, un viņas blondie, pārsteidzoši blondie mati bija gludi sasukāti un pakausī savīti skaistās cirtās. Ģērbusies viscaur melnā, viņa nebija atļāvusies aplikt citas rotas kā vien divrindu ahātu kaklarotu un tomēr izskatījās ļoti eleganta.

Arsēns Lipēns pateica viņai dažus vārdus, tad vērsās pie Žerbuā jaunkundzes:

—  Man jums jāatvainojas, jaunkundz, par sagādātajām neērtībām, bet es ceru, ka jūs nebijāt pārāk nelaimīga .. .

—  Nelaimīga! Es būtu pat ļoti laimīga, ja ne mans nabaga tēvs.

—  Tad viss ir vislabākajā kārtībā. Jūs atkal varat viņu apskaut — un izmantojiet gadījumu, ticiet man, ka tas ir ļoti piemērots, lai izstāstītu tēvam par jūsu brālēnu.

—  Manu brālēnu … ko tas nozīmē? Es nesaprotu . ..

—  Nē taču, jūs saprotat gluži labi . . . Par jūsu brālēnu Filipu . . . par to jauno cilvēku, kura vēstules jūs tik rūpīgi glabājat.

Suzanna piesarka, zaudēja apvaldu un beidzot, paklausot Lipēna padomam, no jauna metās tēvam ap kaklu.

Lipēns viņus uzlūkoja atmaigušu skatienu.

—  Cik patīkami darīt kādam labu! Aizkustinoša izrāde! Laimīgais tēvs! Laimīgā meita! Kas to būtu varējis iedomāties, ka šo cilvēku laime ir tavu roku darbs, Lipēn! Viņi vēlāk svētis tevi. .. Tavu vārdu bijīgi nodos tālāk viņu bērniem un bērnubērniem . .. Ak, ģimene! . . . Ģimene!…

Viņš piegāja pie loga.

—  Labais Ganimārs vēl joprojām tepat? Kā viņam gribētos piedalīties mūsu jaukajā jūtu izrādē!… Tomēr nē, viņa tur vairs nav . . . Neviena vairs nav. .. nedz viņa, nedz kāda cita … Va velns! Situācija kļūst nopietna … Es nemaz nebrīnītos, ja viņi jau būtu pie vārtiem. . . vai pat pie sardzes … vai — vēl ticamāk — kāpnēs!

Žerbuā kungs neviļus sakustējās. Nu, kad meita bija atdota, viņš atguva realitātes izjūtu. Pretinieka arests viņam nozīmēja pusmiljonu. Instinktīvi viņš paspēra soli uz priekšu. It kā nejauši Lipēns aizšķērsoja viņam ceļu.

—  Uz kurieni jūs, Žerbuā kungs? Gribat mani aizsargāt no viņiem? Tūkstoškārt pateicos! Nesatraucieties. Bez tam zvēru jums, ka viņi ir daudzkārt sarežģītākā situācijā nekā es.

Un viņš turpināja pārdomas.

—  Galu galā — ko tad viņi zina? To, ka jūs esat šeit un varbūt ari Žerbuā jaunkundze, jo viņi būs redzējuši viņu ierodamies kopā ar nepazīstamu dāmu. Un es? Viņi pat nenojauš manu klātbūtni. Kā gan es būtu varējis nemanīts iekļūt namā, kuru viņi vēl šorīt pārmeklējuši no pagraba līdz bēniņiem? Nē, spriežot pēc visa, viņi gaida mani, lai pieķertu zādzībā .. . Nabaga mīļie! Ja nu vienīgi viņi apjautīs, ka nepazīstamā dāma ieradusies manā uzdevumā, un viņi iedomāsies, ka viņa pilnvarota veikt apmaiņu . . . Šajā gadījumā tie grasās viņu apcietināt, nākot ārā no dzīvokļa.

Atskanēja zvans.

Lipēns ar asu kustību apturēja Žerbuā kungu un skarbā, pavēlošā tonī sacīja:

—  Stāt, kungs, padomājiet par savu meitu un esiet prātīgs, citādi … Kas attiecas uz jums, metr Detinān, jūs man devāt vārdu.

Žerbuā kungs apstājās kā zemē iemiets. Arī advokāts nepakustējās.

Lipēns bez mazākās steigas paņēma savu cepuri. Tā bija mazliet noputējusi: viņš paberzēja to pret piedurknes atloku.

—  Dārgo metr, ja jums kādreiz kāda vajadzība, laipni lūdzu … Suzannas jaunkundz, pieņemiet manus vissirsnīgākos laimes vēlējumus un pasveiciniet Filipa kungu.

Viņš izvilka no kabatas smagu pulksteni dubultā zelta ietvarā.

—  Žerbuā kungs, patlaban pulkstenis ir trīs un četrdesmit divas minūtes, trijos četrdesmit sešās es atļauju jums iziet no

salona. Un nevienu minūti ātrāk kā trijos četrdesmit sešās, norunāts?

'— Bet viņi ielauzīsies te ar varu,— metrs Detināns pasteidzās iebilst.

—      Jūs aizmirsāt likumu, dārgo metr! Ganimārs nekad neuzdrošināsies ielauzties franču pilsoņa namā. Mums vēl ir laiks lieliskai bridža partijai. Piedodiet, bet šķiet, ka jūs visi esat mazliet satraukti, un es negribētu ļaunprātīgi izmantot. ..

Viņš nolika savu pulksteni uz galda, atvēra salona durvis un pievērsās Blondajai dāmai:

—  Vai esat gatava, dārgā?

Viņš paklanījās yiņai, tad ļoti godbijīgi pamāja pēdējo sveicienu Žerbuā jaunkundzei, izgāja un aizvēra durvis.

Bija dzirdams, kā viņš priekšnamā skaļā balsī noteica:

—       Sveicināts, Ganimār, kā klājas? Pasveiciniet no manis Ganimāra kundzi. Tuvākajā laikā uzaicināšu viņu pusdienās. Ardievu, Ganimār!

Atskanēja vēl viens zvans, ass, neatlaidīgs, tad nepārtraukta zvanīšana un balsu murdoņa kāpņu laukumiņā.

—      Trīs un četrdesmit piecas minūtes,— Žerbuā kungs nomurmināja.

Pēc brīža viņš apņēmīgi izgāja priekšnamā. Lipēna un Blondās dāmas tur vairs nebija.

— Tēvs! Nevajag! Pagaidi!…— Suzanna iesaucās.

—      Gaidīt? Tu esi jukusi! … Saudzēt šo nelieti… Un pusmiljons?

Viņš atvēra durvis.

Ganimārs iebruka iekšā.

—  Šī dāma … kur viņa ir? Un Lipēns?

—  Viņš bija šeit. .. Viņš ir šeit.

Ganimārs iekliedzās uzvaras priekā:

—  Viņš mums ir rokā! Māja ir aplenkta. v

Metrs Detināns iebilda:

—  Bet kalpotāju kāpnes?

—       Kalpotāju kāpnes ved uz pagalmu, un no turienes ir tikai viena izeja — lielie vārti; tos apsargā desmit cilvēki.

—  Bet viņš neienāca pa vārtiem. Viņš ari neizies pa tiem …

—  Un pa kurieni tad?— atcirta Ganimārs.— Pa gaisu?

Viņš pašķīra aizkaru. Kļuva redzams garš gaitenis, kas veda

uz virtuvi. Ganimārs skriešus metās pa to uz priekšu un secināja, ka durvis uz kalpotāju kāpnēm ir cieši noslēgtas.

Viņš izliecās pa logu un uzsauca vienam no policistiem:

—  Neviena?

—  Neviena.

—       Tad viņiem jābūt dzīvokli!— viņš iesaucās.— Droši vien noslēpušies kādā istabā! Viņiem taču fiziski nebija iespējams aizbēgt. Nu, mīļo Lipēn, parasti tu zobojies par mani, taču šoreiz mana kārta revanšēties.

*

Septiņos vakarā Didul kungs, slepenpolicijas šefs, pārsteigts, ka viņam vēl nekas nav ziņots, pats ieradās Klapeirona ielā. Viņš izjautāja policistus, kas apsargāja namu, tad uzkāpa līdz metra Detināna dzīvoklim, tas ieveda viņu savā kabinetā. Tur Diduī kungs ieraudzīja vīru vai drīzāk gan tikai divas kājas, kas kustējās virs paklāja, turpretī augums, kuram tās piederēja, bija nozudis kamīna dziļumos.

—  Hē! .. .Hē!…— spiedza apslāpēta balss.

Un cita — tālāka balss, kas skanēja kaut kur no pašas augšas, atsaucās:

—  Hē!.. .Hē!…

Diduī kungs smiedamies iesaucās:

—  Ei, Ganimār, vai esat nolēmis kļūt par mūrnieku?

Inspektors izlīda no kamīna dzīlēm. Nokvēpušu seju, drēbes

vienos sodrējos, acīs drudžains spīdums, viņu nevarēja ne pazīt.

—  Es vi nu meklēju,— viņš nonurdēja.

—  Kuru?

—  Arsēnu Lipēnu . .. Arsēnu Lipēnu un viņa draudzeni.

—       Ak tā! Un jūs domājat, ka viņi noslēpušies kamīna dūmenī?

Ganimārs izslējās, uzspieda visus piecus ogļmelnos pirkstus uz sava priekšnieka piedurknes atloka un neskanīgā balsi nikni teica:

—       Bet kur tad lai viņus meklē, šef? Kaut kur taču viņiem jābūt. Viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs — no miesas un asinīm. Viņi taču nevar izkūpēt gaisā.

—  Nē, bet viņi tomēr nozūd.

—       Bet kā? Kā? Māja ir aplenkta. Policisti dežurē pat uz jumta.

—  Un blakusmāja?

—  Tās savā starpā nav savienotas.

—  Un pārējie dzīvokļi?

—       Es iztaujāju visus īrniekus. Viņi nevienu nav ne redzējuši, ne dzirdējuši.

—  Vai esat drošs, ka iztaujājāt visus?

—       Visus. Sardze galvo par viņiem. Starp citu, drošības labad es noliku katrā dzīvoklī pa sargam.

—  Un tomēr būtu labi viņu beidzot notvert.

-v- Bet ko es saku, šef, ko es saku? To vajag, un tā tas ari būs, jo viņiem abiem ir jābūt šeit… Viņi nevar te nebūt. Esiet mierīgs, šef, ja tas neizdosies šovakar, tad jau rit viņi noteikti būs man rokā … Es te pārgulēšu pa nakti! Es te pārgulēšu!

Viņš patiesi tur pārgulēja un nākamajā un aiznākamajā dienā ari. Kad veselas trīs dienas un trīs naktis bija pagājušas, viņš ne tikai nebija atradis nenotveramo Lipēnu un viņa tikpat nenotveramo iīdzgaitnieci, bet nebija pat nokļuvis uz pēdām kaut vissīkākai norādei, kas viņam ļautu izvirzīt visniecīgāko hipotēzi.

Un tieši tāpēc viņa sākotnējā pārliecība nemainījās.

— Tā kā nav nekādu pierādījumu par viņu bēgšanu, tad viņiem jābūt šeit!

Varbūt zemapziņā viņš vairs nebija tik pārliecināts. Taču pat sev negribēja atzīties. Nē, tūkstoškārt nē, vīrietis un sieviete nevar izkūpēt gaisā kā ļaunie gari bērnu pasakās. Un, nezaudējot drosmi, viņš turpināja savus meklējumus un pētījumus, it kā patiesi ticētu, ka atradīs tos noslēpušos kādā nepieejamā vietā, varbūt iekausētus nama akmens sienās.

II

Zilais dimants

Divdesmit septītā marta vakarā Anrī Martēna bulvārī 134 vecais ģenerālis barons d'Otreks, bijušais sūtnis Berlīnē Otrās Impērijas laikā, snauduļoja, iegrimis ērtā atzveltnes krēslā, savā mazajā savrupmājā, ko pirms pusgada bija saņēmis mantojumā no brāļa. Tikmēr laika kavētāja lasīja viņam priekšā un māsa Ogista ar termoforu sildīja viņa gultu un piebīdīja tuvāk naktslampiņu.

Vienpadsmitos mūķene, kurai tovakar izņēmuma kārtā bija jāatgriežas draudzes klosterī un jāpavada nakts pie klostera priekšnieces, brīdināja laika kavētāju:

—  Antuanetes jaunkundz, darbs ir padarīts, es aizeju.

—  Labi, māsa.

—  Tikai atcerieties, lūdzama, ka virējai ir brīvdiena un jūs ar sulaini būsiet savrupmājā vieni paši.

—  Neraizējieties par barona kungu, es gulēšu tepat blakusistabā un atstāšu durvis vaļā.

Mūķene aizgāja. Pēc mirkļa ieradās sulainis Šarls, lai saņemtu kārtējos rīkojumus. Barons bija pamodies. Viņš pats atbildēja.

—       Tie paši rīkojumi kā vienmēr, Sari,— pārbaudiet, vai jūsu istabā labi darbojas elektriskais zvans, un, līdzko tas iezvanās, skrieniet pēc ārsta.

—  Mans ģenerālis joprojām uztraucas.

—       Nejūtos labi.. . nejūtos īsti labi. Nu, Antuanetes jaun- kundz, pie kā mēs palikām?

—  Vai tad barona kungs neies gultā?

—       Nē, nē, es eju gulēt ļoti vēlu, un citu palīdzība man nav nepieciešama.

Pēc divdesmit minūtēm sirmgalvis atkal snauda — un Antua- nete uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Tobrīd Šarls, kā parasti, rūpīgi aiztaisīja slēģus pirmajā stāvā.

Viņš aizšāva bultu virtuves durvīm, kas veda uz dārzu, bez tam priekšnamā aizlika ārdurvīm ķēdi. Pēc tam Šarls atgriezās savā jumtistabiņā ceturtajā stāvā, apgūlās un aizmiga.

Bija pagājusi kāda stunda, kad viņš pēkšņi vienā rāvienā izlēca no gultas — skanēja zvans. Zvanīja ilgi, vismaz sešas vai septiņas sekundes uzstājīgi, bez pārtraukuma.

—       Labi,— Šarls klusībā noteica, atguvis spriešanas spējas, — barona kārtējais untums.

Viņš aši uzvilka drēbes, steigšus noskrēja lejā pa kāpnēm, apstājās pie durvīm un, kā parasti, pieklauvēja. Nekādas atbildes. Šarls iegāja istabā.

—       Skat,— viņš nomurmināja,— tumšs … Kāda velna pēc nodzēsuši gaismu?

Klusā balsī viņš pasauca:

—  Jaunkundz?

Nekādas atbildes.

—       Vai jūs tur esat, jaunkundz? .. . Kas noticis? Vai barona kungam slikti?

Tāds pats klusums visapkārt — smags klusums, kas viņu satrauca. Šarls pagāja pāris soļu uz priekšu, ar kāju aizķēra krēslu un, to sataustījis, aptvēra, ka krēsls ir apgāzts. Tūlīt viņa roka sataustīja vēl citus priekšmetus — mazo, apaļo galdiņu, aizslietni. Satraukts viņš atgriezās pie durvīm un mēģināja sataustīt elektrības slēdzi. Viņš aizsniedza to un pagrieza.

Istabas vidū, uz grīdas starp galdu un spoguļskapi, gulēja viņa kunga barona d'Otreka līķis.

—  Jā! . .. Kā tas iespējams?— Šarls šļupstēja.

Viņš nezināja, ko iesākt, un nekustīgs platām acīm vēroja visu šrf jūkli — apgāztos krēslus, lielo kristāla svečturi, kas

gulēja zemē, sadauzīts sīkās drumslās, uz kamīna marmora dzegas nokritušo sienas pulksteni — visus šos mēmos baigās un mežonīgās cīņas lieciniekus. Netālu no līķa mirdzēja tērauda stileta spals. Uz tā asmens lāsoja asinis. No gultas nokarājās asinīm notraipīts kabatlakats.

Šarls šausmās iekaucās: barona ķermenis saspringa necilvēciskā piepūlē, tad sarāvās. .. Divas trīs reizes noraustījās, un tad viss bija beidzies.

Šarls noliecās. No nelielas brūces kaklā sūcās asinis, izraibinot paklāju tumšiem traipiem. Sejā saglabājusies ārprātīgu šausmu izteiksme.

—  Viņu nogalinaja,— Šarls murmināja,— viņu nogalināja.

Tad viņš nodrebēja, iedomājies par otru iespējamo noziegumu,— vai tad laika kavētāja negulēja blakusistabā? Barona slepkava varbūt nogalinājis arī viņu?

Šarls atgrūda durvis, istaba bija tukša. Viņš nosprieda, ka Antuanete nolaupīta vai ari izgājusi vēl pirms nozieguma izdarīšanas.

Šarls atgriezās barona istabā un pamanīja, ka sekretērs nav uzlauzts.

Turklāt viņš ieraudzīja uz galda blakus atslēgu saišķim un kabatas portfelim, ko barons ik vakarus tur nolika, veselu kaudzi zelta luidoru. Šarls paķēra kabatas portfeli un pārbaudīja tā saturu. Vienā no nodalījumiem atradās banknotes. Viņš tās saskaitīja — tur bija trīspadsmit simtfranku naudaszīmes.

Tad notika kaut kas, kas bija stiprāks par viņu,— instinktīvi, neapzināti, pat īsti neapjaušot, ko dara, viņš paņēma trīspadsmit banknotes, noslēpa tās svārku iekškabatā, noskrēja lejā pa kāpnēm, atvilka bultu, noņēma ķēdi, aizcirta durvis un aizbēga caur dārzu.

*

Šarls bija godīgs cilvēks. Nepaguvis ne aizvērt vārtiņus, lietus un spirgtā āra gaisa atvēsušu galvu, viņš apstājās. Pastrādātais noziegums parādījās īstajā gaismā, un viņu pārņēma pēkšņas šausmas.

Garām brauca fiakrs. Viņš uzsauca kučierim:

—  Draugs, aizdrāz līdz policijas iecirknim un atved šurp komisāru … Aulekšiem! Te nogalināts cilvēks.

Kučieris uzšāva zirgam. Taču, kad Šarls gribēja atgriezties namā, viņš to vairs nevarēja, jo pats tikko kā bija aizcirtis vārtiņus un no ārpuses tos atdarīt nevarēja.

Turklāt zvanīt bija bezjēdzīgi, jo savrupmājā nevienA nebija.

Tā viņš staigāja šurpu turpu gar dārziem, kas Miettas pusē veido piemīlīgu, skaisti apcirptu zaļu krūmu dzīvžogu gar bulvāri. Un tikai pēc gaidu pilnas stundas viņš varēja izstāstīt komisāram visas nozieguma detaļas un nodot tam tieši rokās trīspadsmit banknotes.

Tikmēr sameklēja atslēdznieku, kuram ar lielām grūtībām izdevās atmūķēt dārza vārtiņus un priekšnama durvis. Komisārs uzkāpa augšā un, uzmetis telpai paviršu skatienu, tūlīt sacīja sulainim:

—       Skat, kā, jūs man ziņojāt, ka istabā valdot vislielākā nekārtība.

Viņš pagriezās. Apstulbis Šarls stāvēja uz sliekšņa, sastindzis kā sālsstabs,— visas mēbeles bija savās parastajās vietās. Apaļais galdiņš stāvēja starp abiem logiem, krēsli bija pacelti no grīdas un sienas pulkstenis — kamīna vidū. Svečtura paliekas bija nozudušas.

Stostoties no šausmām, Šarls izmocīja:

—  Līķis . .. barona kungs …

—  Patiesi — kur ir upuris?— komisārs iesaucās.

Viņš piegāja pie gultas. Zem lielā palaga, ko viņš atsedza, atdusējās ģenerālis barons d'Otreks, bijušais Francijas sūtnis Berlīnē. Viņam pāri bija pārklāts ģenerāļa apmetnis, ko rotāja Goda krusts.

Barona seja bija mierīga. Acis aizvērtas.

Sulainis čukstēja:

—  Kāds te ir bijis.

—  Ka viņš te iekļuvis?

—       Es nezinu, bet manā prombūtnē te kāds bijis … Rau, tur uz grīdas bija nomests ass tērauda duncis … Un vēl uz galda asinīm notraipīts kabatlakats … Nekā vairs nav … Viss ir paņemts . .. Viss ir sakārtots.

-r- Bet kas to varēja izdarīt?

—Slepkava!

—  Mēs taču paši pārliecinājāmies, ka visas durvis aizslēgtas.

—  Tas nozīmē, ka viņš vēl ir namā.

—       Viņš patiešām vēl varētu būt šepat, jo jūs visu laiku staigājāt gar vārtiņiem.

Sulainis apdomāja un lēni noteica:

—  Patiesi … patiesi… es biju pie vārtiņiem … tomēr …

—  Un kurš bija pēdējais, ko jūs redzējāt pie barona?

—  Antuanetes jaunkundze, laika kavētāja.

—  Kas noticis ar viņu?

—  Manuprāt, tā kā viņas gulta nav pat aiztikta, šķiet, viņa izmantojusi māsas Ogistas prombūtni un ari kaut kur izgājusi. Tas mani gandrīz nepārsteidz . .. viņa ir jauna … skaista …

—  Bet kā viņa tikusi ārā?

—  Pa durvīm.

— Jūs taču aizbīdījāt bultu un vēl. aizlikāt durvīm priekšā ķēdi!

— Tas notika daudz vēlāk! Tobrīd viņa droši vien jau bija izgājusi no mājas.

—  Un noziegums izdarīts pēc viņas aiziešanas?

—  Protams.

Namu pārmeklēja no lejas līdz augšai — gan pagrabus, gan bēniņus, bet slepkava bija aizbēdzis. Kā? Kurā brīdī? Vai viņam bija līdzzinātājs, kurš uzskatījis par vajadzīgu atgriezties nozieguma vietā un iznīcināt visu, kas varētu viņu kompromitēt? Tādi bija jautājumi, kas izmeklēšanai vēl jāatrisina.

Pulksten septiņos ieradās tiesu medicīnas eksperts, astoņos - slepenpolicijas šefs. Tad atnāca Republikas prokurors un izmeklēšanas tiesnesis. Vēl tur bija sadrūzmējušies policisti, inspektori, žurnālisti, barona d' Otreka brāļadēls un citi viņa ģimenes locekļi.

Visu pārmeklēja, izpētīja līķa stāvokli, balstoties uz Šarla redzēto, izjautāja māsu Ogistu, tiklīdz viņa ieradās. Neko neatrada. Gluži otrādi — māsa Ogista bija patiesi pārsteigta par Antuanetes Breā nozušanu. Viņa bija pieņēmusi jauno meiteni darbā tikai pirms divpadsmit dien-ām, uzticēdamās lieliskām rekomendācijām, un nekādi nespēja noticēt, ka tā varētu pamest viņai uzticēto slimnieku, lai viena pati kaut kur skrietu ārā naktī. v

—  Vēl jo vairāk tāpēc, ka šajā gadījumā viņa jau būtu atgriezusies,— izmeklēšanas tiesnesis apgalvoja.— Tātad mēs atkal nonākam pie tā paša — kas ar viņu noticis?

—  Es domāju, ka viņu nolaupījis slepkava,— Šarls sacīja.

Pilnīgi pieņemama hipotēze, kas saskanēja ar citām pazīmēm.

Slepenpolicijas šefs sacīja:

—  Nolaupīta? Nudien, tas nemaz neliekas tik neticami.

—  Ne tikai neticami, bet gan pilnīgā pretrunā ar faktiem, izmeklēšanas rezultātiem, vārdu sakot, ar acīm redzamo.

Balss bija skarba, tonis ass, un neviens nelikās pārsteigts, ieraugot Ganimāru. Starp citu, viņam vienīgajam varēja piedot šo mazliet familiāro izteiksmi.

—      Skat, tas esat jūs, Ganimār?— DiduT kungs iesaucās. — Es jūs nepamanīju.

—  Es esmu šeit jau divas stundas.

—      Tātad jūs interesējaties arī par ko citu, ne tikai par 23. sērijas 514. loterijas biļeti, Klapeirona ielas notikumiem, Blondo dāmu un Arsēnu Lipēnu?

—       Nu! Nu!— nosmīkņāja vecais inspektors.— Es nevaru apgalvot, ka notikumā, kas mūs patlaban interesē, Lipēnam nav nekāda loma . .. Taču tagad liksim mierā loterijas biļeti līdz turpmākam rīkojumam un paraudzīsimies, ar ko mums darīšana šeit.

*

Ganimārs nebija no tiem liela vēriena policistiem, kuru darbība veido īpašu skolu un kuru vārds saglabājas tiesu hronikās. Viņam trūka tās ģēnija dzirksts, kas iedvesmojusi dipēnus, lekokus un šerlokus holmsus. Toties viņam piemita izcilas vidusmēra novērošanas spējas, prāta asums, izturība un pat intuīcija. Vērtīgi ir tas, ka viņš strādā pilnīgi neatkarīgi. Nekas viņu neietekmē un nesatrauc, ja nu vienīgi kaut kas līdzīgs Arsēna Lipēna valdzinājumam.

Lai kā ari būtu, Ganimāra lomai tanī rītā netrūka zināma spožuma, un viņa līdzdarbību prastu novērtēt jebkurš tiesnesis.

—       Pirmām kārtām,— viņš iesāka,— es lūgšu godāto Šarla kungu labi apdomāt sekojošo: vai visi priekšmeti, kurus viņš redzēja apgāztus vai izkustinātus no vietas pirmajā reizē, atgriežoties namā otrreiz, atradās precīzi savās parastajās vietās?

—  Precīzi.

—      Tad ir skaidrs, ka tos varēja atlikt atpakaļ vienīgi tāds cilvēks, kurš labi zināja katra priekšmeta atrašanās vietu.

Piezīme pārsteidza klātesošos. Ganimārs turpināja:

—       Vēl viens jautājums, Šarla kungs .. . Jūs pamodināja zvans … Kā jūs domājat, kas zvanīja?

—  Protams, barona kungs!

—  Lai tā būtu, bet kurā brīdī viņš varēja zvanīt?

—  Pēc cīniņa . . . mirstot.

—       Neiespējami, jo jūs atradāt viņu guļam bez dzīvības vismaz četrus metrus no zvana pogas.

—  Tātad viņš piezvanīja cīniņa laikā.

—       Neiespējami, jo, kā jūs mums sacījāt, zvans skanējis vienmērīgi un nepārtraukti vismaz septiņas astoņas sekundes.

Vai jus pats ticat, ka uzbrucējs bulu devis baronam tik daudz laika?

— Tad tas būs noticis agrāk, uzbrukuma brīdī.

—       Neiespējami — jūs mums sacījāt, ka no tā brīža, kad atskanēja zvans, līdz brīdim, kad jūs iegājāt istabā, pagājušas ne vairāk kā trīs minūtes. Ja barons zvanīja agrāk, tad cīniņam, slepkavībai, agonijai un bēgšanai bija jānotiek šajā īsajā trīsminūšu laika sprīdī. Atkārtoju vēlreiz, tas nav iespējams.

—       Un tomēr kāds ir zvanījis,— sacīja izmeklēšanas tiesnesis.— Ja tas nebija barons, kurš tad tas bija?

—  Slepkava.

—  Ar kādu mērķf?

—      Es neizprotu viņa mērķi. Taču fakts, ka viņš piezvanīja, pierāda, ka viņš ir zinājis, ka zvans savienots ar kalpotāja istabu. Kas to varēja zināt, ja ne pie šī nama piederīgs cilvēks?

Pieņēmumu loks savilkās ciešāk. Dažos īsos, skaidros, loģiskos teikumos Ganimārs ievirzīja jautājumu pareizajās sliedēs, un vecā inspektora doma nu kļuva skaidri saprotama, likās gluži dabiski, ka izmeklēšanas tiesnesis secināja:

—  Un tātad jūs turat aizdomās Antuaneti Breā?

—  Es neturu viņu aizdomās, es apsūdzu viņu.

—  Jūs apsūdzat viņu par līdzdalību slepkavībā?

—       Es apsūdzu viņu ģenerāļa barona d'Otreka noslepkavošanā.

—  Nu! Un kādi jums ir pierādījumi?

—       Kaut vai šis matu kušķis, ko es atradu sažņaugtu upura labajā rokā, gandrīz ar nagiem iecirstus ādā.

Viņš parādīja matus, tie bija pārsteidzoši blondi, mirdzoši kā zelta pavedieni, un Šarls nomurmināja:

—      Tie patiešām ir Antuanetes jaunkundzes mati. Nevar būt nekādu šaubu.

Un viņš piebilda:

—       Un ir vēl kaut kas . .. Man šķiet, ka duncis … nu tas pats, kas tagad pazudis .. . piederēja viņai . .. Viņa to lietoja, lai atgrieztu grāmatām lapas.

Iestājās ilgs, smags klusums, it kā noziegums būtu kļuvis vēl briesmīgāks tāpēc, ka to pastrādājusi sieviete. Izmeklēšanas tiesnesis nenocietās.

—       Pagaidām, līdz iegūsim plašāku informāciju, pieņemsim, ka Antunnete Breā tiešām ir nogalinājusi baronu. Vēl vajadzēs paskaidrot, kā viņa varējusi izkļūt no nama pēc pastrādātā nozieguma, tad pēc Šarla aiziešanas atkal tajā atgriezties un vēlreiz aiziet pirms komisāra ierašanās. Ko jūs varat par to teikt, Ganiināra kungs?

—  Itin neko.

—  Tātad?

Ganimārs samulsa. Beidzot viņš izteica vārdus, kas prasīja no viņa acīm redzamu piepūli:

—       Viss, ko varu teikt: arī šajā lietā manāms tas pats rokraksts, kas notikumā ar 23. sērijas 514. biļeti, un arī šeit darbojas tas pats fenomens, ko varētu saukt par «spēju pazust». Antuanete Breā šajā namā uzrodas un atkal nozūd tikpat mistiskā kārtā, kā Arsēns Lipēns iekļūst pie metra Detināna un atkal nozūd no turienes kopā ar Blondo dāmu.

—  Ko tas nozīmē?

—      Tas nozīmē, ka es nespēju atturēties no domas par šo vismaz dīvaino apstākļu sakritību: māsa Ogista pieņēmusi darbā Antuaneti Breā pirms divpadsmit dienām, tas ir, tūlīt pēc tam, kad Blondā dāma burtiski izslīdēja man caur pirkstiem. Pie tam Blondās dāmas mati ir tieši tādā pašā uzkrītoši gaišā krāsā, ar tādu pašu metālisku zelta spīdumu kā tie, ko atradām šeit.

—  Tā ka pēc jūsu teiktā Antuanete Breā . ..

—  Ir tā pati Blondā dāma.

—       Un tātad Arsēns Lipēns ir slepus iecerējis abus šos noziegumus?

—  Es tā domāju.

Atskanēja smiekli. Slepenpolicijas šefs, jo tas bija viņš, uzjautrinājās.

—  Lipēns! Mūžīgi Lipēns! Lipēns ir visā, Lipēns ir visur!

—  Viņš ir tur, kur viņš ir,— nikni atcirta Ganimārs.

—       Vēl vajadzētu, lai viņam būtu kaut kādi iemesli tur būt,— piezīmēja Diduī kungs,— un tie man šoreiz šķiet visai miglaini. Sekretērs nav uzlauzts, kabatas portfelis nav nozagts. Zelta nauda vēl tagad mētājas uz galda.

—  Jā,— iesaucās Ganimārs,— bet slavenais dimants?

—  Kāds dimants?

—       Zilais dimants! Slavenais dimants, kas greznojis Francijas karaļa kroni un ko hercogs A. dāvinājis Leonīdai L. … un pēc Leonīdas L. nāves to atpircis barons d'Otreks par piemiņu no izcilās komēdiju aktrises, kuru viņš dievinājis. Tās ir tādas atmiņas, ko neaizmirst neviens kārtīgs parīzietis, kur nu vēl es.

—       Saprotams, ja zilais dimants neatradīsies, tas izskaidros visu . ..— sacīja izmeklēšanas tiesnesis.— Bet kur to meklēt?

—       Barona kunga pirkstā,— atbildēja Šarls.-^ Viņš to vienmēr valkāja kreisās rokas zeltnesī.

—       Es apskatīju šo roku,— paziņoja Ganimārs, pieiedams tuvāk upurim,— un jūs paši varat pārliecināties, ka pirkstā ir tikai vi<v.>:-'rši zeka gredzens.

—  Paraugiet plaukstas otru pusi,— kalpotājs pamācīja.

Ganimārs atlocīja sakrampētos pirkstus. Gredzens bija sagriezies uz iekšpusi, un vidū mirdzēja zilais dimants.

—  Velns ar ārā,— nopukstēja Ganimārs, pilnīgi apjucis, — es vairs nekā nesaprotu.

—  Un jūs atsakāties, kā es ceru, no aizdomām pret šo nabaga Lipēnu?— Diduī kungs zobojās.

Ganimārs brīdi klusēja, apdomājās un noskar.dēja pamācošā tonī:

—  Tieši tad, kad es vairs neko nesaprotu, es turu aizdomās Arsēnu Lipēnu.

\

Tādi bija tiesas vīru sākotnējie apsvērumi dienu pēc dīvainā nozieguma pastrādāšanas. Neskaidri, nesakarīgi pieņēmumi, kuri izmeklēšanas gaitā neieguva ne sakarību, ne noteiktību. Antuanetes Breā noslēpumainā nākšana un iešana palika tikpat neizskaidrojama kā Blondās dāmas neredzamā kustība, tāpat nebija iespējams uzzināt, kas tā par mistisku būtni zeltainiem matiem, kura ir nogalinājusi baronu d'Otreku un nav nomaukuši no viņa pirksta slaveno dimantu, kas kādreiz rotājis Francijas karaļu kroni. «

Vēl jo vairāk — ziņkāre, ko viņa bija iekvēlinājusi, piešķīra slepkavībai satriecoši smaga nozieguma raksturu, tas satracināja sabiedrisko domu.

*

Barona d'Otreka mantinieki varēja vienīgi svētīt šo negaidīto reklāmu. Anrī Martēna bulvārī, tieši pašā namā, viņi organizēja mēbeļu un dažādu priekšmetu izstādi, kurus bija nodomāts pārdot Druo zālē. Modernas un viduvējas gaumes mēbeles, priekšmeti bez īstas mākslinieciskas vērtības . .. Bet telpas pašā vidū uz granātkrāsas samta paliktņa zem stikla kupola divu policistu apsardzībā laistījās gredzens ar zilo dimantu.

Brīnišķīgs, neparasti liels un dzidrs dimants tajā neizsakāmajā debeszilajā krāsā, kādu dzidrs ūdens iegūst no debesīm, spoguļojoties to zilgmē, kas tikko jaušama veļas spodrajā baltumā. Visi apbrīnoja, sajūsminājās… un ar neslēptām šausmām aplūkoja upura istabu, vietu, kur gulējis līķis, parketu, no kura bija aizvākts asinīm notraipītais paklājs, un it sevišķi sienas, nepārvaramās sienas, cauri kurām bija staigājusi noziedzniece. Apmeklētāji pārliecinājās, ka kamīna marmora dzega nav izkustināma, ka attiecīgais spoguļa ciļņveida rotājums neslēpj sevi atsperi, kas varētu to atbīdīt sāņus. Iztēlē uzbūra dziļas bedres, ejas uz pazemes tuneļiem, kas savienoti ar apakšzemes sistēmām, ar katakombām . ..

Zilā dimanta izsole notika Druo viesnīcā. Pūlis tikko valdījās, izsoles drudzis sita augstu vilni.

Tur bija sanākusi vai visa Parīzes elite, visi tie, kas pērk, un ari visi tie, kas vēlas parādīt, ka viņi var nopirkt,— biržas spēlmaņi, mākslinieki, dažādu aprindu dāmas, divi ministri, viens itāliešu tenors, kāds karalis trimdinieks, kurš kredīta nodrošināšanas nolūkā atļāvās īpašu greznību — milzīgā pašapziņā un trīcošā balsi nosolīt līdz simt tūkstošiem franku! Simt tūkstoši franku! Viņš varēja tos maksāt, nekompromitējot sevi. Itāliešu tenors riskēja līdz simt piecdesmit tūkstošiem, kādas Francijas Apvienības pārstāve — līdz simt septiņdesmit pieciem.

Tomēr, summai sasniedzot divsimt tūkstošus franku, amatieri zaudēja drosmi. Pēc divsimt piecdesmit tūkstošiem franku vairs riskēja tikai divi — slavenais finansists un zelta raktuvju karalis Eršmanis un grāfiene de Krozona, neiedomājami bagāta amerikāniete, kurai piederēja izcila dimantu un dārgakmeņu kolekcija.

—  Divsimt sešdesmit tūkstoši . .. divsimt septiņdesmit tūkstoši .. . divsimt septiņdesmit pieci… divsimt astoņdesmit…— sauca izsoles vadītājs, ar ciešu skatienu nemitīgi pētīdams abus sāncensoņus.— Divsimt astoņdesmit tūkstoši par labu dāmai… Kurš sola vairāk?

—  Trīssimt tūkstoši,— nočukstēja Eršmanis.

Klusums. Visu skatieni pievērsās grāfienei de Krozonai. Smaidoša, bet bāla, kas norādīja uz apjukumu, grāfiene stāvēja, atbalstīdamās pret krēsla atzveltni. Patiesībā viņa zināja un tāpat visi klātesošie zināja, ka divcīņas iznākums nerada šaubas: pēc loģikas un likteņa lēmuma tam jābeidzas par labu finansistam, kura kaprīzes apmierināja vismaz pusmiljardu liels kapitāls. Un tomēr viņa teica:

—  Trīssimt pieci tūkstoši.

Atkal klusums. Visi pagriezās uz raktuvju karaļa pusi, gaidot neizbēgamo pārsolīšanu. Skaidrs, ka tā tam bija jānotiek — spēcīgi, brutāli, nenovēršami.

Taču nekas nenotika. Eršmanis palika nekustīgi sēžam, acīm ieurbies papīra lapā, ko turēja labajā rokā, bet kreisajā bija saplēstas aploksnes driskas.

— Trīssimt pieci tūkstoši,— izsoles vadītājs atkārtoja. — Vienu reizi? … Divas reizes? … Vel ir laiks . . . Kurš sola vairāk? … Es atkārtoju: vienu reizi? . .. Divas reizes? …

Eršmanis nepakustejas. Joprojām klusums. Un āmurs krita lejup.

—      Četrsimt tūkstoši,— Eršmanis iesaucās, pielēcis kājās, it kā āmura sitiens būtu izrāvis viņu no sastinguma.

Par vēlu. Mantas piespriešana vairāksolīšanā ir negrozāma.

Ļaudis saskrēja viņam apkārt. Kas bija noticis? Kādēļ viņš agrāk nesacīja ne vārda?

Eršmanis iesmējās.

—       Kas noticis? Ak dievs, es pats nezinu. Uz brīdi biju zaudējis modrību.

—  Vai tas iespējams?

—  Protams, man iedeva vēstuli.

—  Un ar šo vēstuli pietika, lai. ..

—  … lai mani samulsinātu, jā, uz brīdi.

Ganimārs arī bija te. Viņš vēroja gredzena pārdošanu izsolē. Viņš piegāja pie viena no kalpotājiem.

—      Ja nemaldos, tas bijāt jūs, kas nodeva vēstuli Eršinaņa kungam? \

—  Jā.

—  No kā?

—No kādas dāmas.

—        Vai viņa vēl ir te?

—       Vai viņa vēl ir te? . .. Paraugieties, kungs, uz to pusi… Tā ir dāma ar biezo plīvurīti.

— Tā, kas dodas projām?

-Jā.

Ganimars metas uz durvīm un ieraudzīja to pašu damu ejam lejup pa kāpnēm. Viņš skrēja. Ļaužu pūlis aizšķērsoja viņam ceļu uz izeju. Uz ielas viņš vairs nevarēja dāmu ieraudzīt.

Ganimārs atgriezās zālē, piegāja pie Eršmaņa, stādījās priekšā un apvaicājās par vēstuli. Eršmanis sniedz viņam papīra lapiņu. Uz tās steigā ar zīmuli un tādā rokrakstā, ko finansists nepazina, bija uzšņāpti vienkārši vārdi:

«Zilais dimants nes nelaimi. Atcerieties baronu d'Otrelcu.»

*

Zilā dimanta piedzīvojumi vēl nebūt nebija beigušies, kļuvis slavens pēc barona d'Otreka noslepkavošanas un notikumiem Druo viesnīcā, tas pēc sešiem mēnešiem ieguva plašu popularitāti. Patiesi, jau nākamajā vasarā vērtīgā dārglieta, ko grāfiene de ICrozona ar tādām pūlēm bija ieguvusi savā īpašumā, tika viņai nolaupīta.

Rezumēsim šo dīvaino notikumu, kura satraucošās, dramatiskās peripetijas mūs visus aizrāva un par kuru man beidzot ļauts ieviest zināmu skaidrību.

Desmitā augusta vakarā de Krozona kunga un kundzes viesi bija sapulcējušies viesistabā greznā pilī, kas paceļas pār Som- mas līci. Viesi muzicēja. Grāfiene apsēdās pie klavierēm un nolika savas rotaslietas, starp tām arī barona d'Otreka gredzenu, uz maza galdiņa blakus instrumentam.

Pēc kādas stundas grāfs atvadījās un līdz ar viņu arī abi Andelas brālēni un Reāla kundze, grāfienes de Krozonas sirdsdraudzene. Grāfiene palika kopā ar Austrijas konsulu Bleihenu un tā kundzi.

Viņi sarunājās, pēc tam grāfiene nodzēsa lielo lampu, kas stāvēja viesistabā uz galda. Tai pašā brīdī Bleihena kungs nodzēsa abas lampas pie klavierēm. Brīdi valdīja tumsa un neliels apjukums, tad konsuls aizdedza sveci un visi trīs devās uz savām istabām. Tikko ienākusi savā istabā, grāfiene atcerējās dārglietas un norīkoja istabeni tās atnest. Tā atgriezās un nolika dārglietas uz kamīna, un kundze uz tām pat nepaskatījās. Nākamajā dienā de Krozona kundze atklāja, ka viena gredzena trūkst — gredzena ar zilo dimantu.

Grāfiene visu izstāstīja vīram. Abi ātri vien pieņēma lēmumu — tā kā istabene bija ārpus katrām aizdomām, vainīgais nevarēja būt neviens cits kā konsuls Bleihens.

Grāfs brīdināja Amjēnas galveno policijas komisāru, kurš uzsāka izmeklēšanu un neuzkrītoši organizēja visstingrāko uzraudzību, lai Austrijas konsulam neizdotos gredzenu pārdot vai kaut kur nosūtīt.

Dienu un nakti policisti apsargāja pili.

Divas nedēļas aizritēja bez mazākā starpgadījuma. Bleihena kungs paziņoja par aizbraukšanu. Šajā dienā pret viņu tika izvirzīta apsūdzība. Komisārs iejaucās pilnīgi oficiāli un deva rīkojumu pārmeklēt konsula bagāžu. Kādā nelielā somā, kuras atslēga allaž ir pie konsula, tika atrasts flakons ar ziepju pulveri un flakonā — gredzens!

Bleihena kundze noģība. Viņas vīru arestēja.

Nāk prātā aizstāvības metode, kādu izvēlējās apsūdzētais. Gredzena atrašanos pie viņa nevarot citādi izskaidrot kā ar de Krozona kunga atriebību. «Grāfs esot rupjš un darot sievu nelaimīgu. Man bija garāka saruna ar grāfieni, un es no sirds ieteicu viņai šķirties. To uzzinājis, grāfs, lai atriebtos, paņēma gredzenu un manas aizbraukšanas dienā noslēpa to tualetes piederumu neseserā.» Grāfs un grāfiene enerģiski uzturēja savu apsūdzību. Publikai atlika vienīgi izvēlēties starp abām vienlīdz iespējamām, vienlīdz ticamām versijām vienu, ko sniedza grāfs ar grāfieni, un otru, ko izklāstīja konsuls. Neviens jauns fakts nenosvēra svaru kausus par labu vienai vai otrai pusei. Vesels mēnesis tenku, minējumu, pētījumu nedeva nevienu drošu pieturas punktu.

Pārguruši no visas šis kņadas, nespēdami iesniegt acīm redzamu vainas pierādījumu, kas apstiprinātu izvirzīto apsūdzību, de Krozona kungs ar kundzi pieprasīja, lai viņiem no Parīzes atsūta kādu slepenpolicijas aģentu, kurš mācētu atšķetināt šo sarežģīto lietu. Viņiem atsūtīja Ganimāru.

Veselas četras dienas vecais inspektors ložņāja pa parku, okšķerēja, uzklausīja tenkas, iesaistījās garās sarunās ar mājkalpotāju, šoferi, dārzniekiem, tuvējo pasta nodaļu kalpotājiem, apskatīja istabas, kurās bija apmeties Bleihenu pāris, brālēni d'Andeii un Reāla kundze. Kādurīt viņš nozuda, neatvadījies no saimniekiem.

Pēc nedēļas viņi saņēma šādu telegrammu:

«Lūdzu jūs ierasties rit, piektdienā, piecos pēcpusdienā japāņu tējas salonā Buasī d'Anglā ielā.

Ganimārs»

*

Piektdien precīzi pulksten piecos viņu automobilis apstājās pie Buasī d'Anglā ielas devītā nama. Vecais inspektors bija iznācis uz ielas, lai viņus sagaidītu, un, ne vārda nepaskaidrojis, aizveda viņus līdz japāņu tējas salonam otrajā stāvā.

Kādā no istabām jau gaidīja divi kungi, ar kuriem Ganimārs viņus iepazīstināja.

—  Žerbuā kungs, Versaļas liceja skolotājs, kuram, kā jūs atceraties, Arsēns Lipēns nolaupīja pusmiljonu. Leons d'Otreka kungs, barona d'Otreka brāļadēls un vienīgais mantinieks.

Visi četri apsēdās. Pēc dažām minūtēm ieradās vēl piektais. Tas bija slepenpolicijas šefs.

Likās, ka Diduī kungs ir visai nelāgā omā. Viņš sasveicinājās un teica:

—  Kas nu atkal lēcies, Ganimār? Prefektūrā man nodeva jūsu telefonisko ziņojumu. Vai tas ir nopietni?

—  Ļoti nopietni, šef. Nepaies ne stunda, kad pēdējā avantūra, kurā esmu iesaistījies, atrisināsies šeit. Man šķita, ka jūsu klātbūtne ir nepieciešama.

—  Un tāpat ari Djizī un Folanfāna klātbūtne, kurus redzēju lejā, netālu no ieejas durvīm?

—  Jā, šef.

—       Kas par lietu? Vai esat nodomājis kādu apcietināt? Kas par teātri! Klājiet vaļā, Ganimār, es klausos.

Ganimārs bridi vilcinājās, tad, acīm redzami gribēdams sagādāt pārsteigumu saviem klausītājiem, sacīja:

—       Vispirms es galvoju, ka Bleihena kungs nav vainīgs gredzena zādzībā.

—       O!— izsaucās Diduī kungs.— Tas ir tikai apgalvojums … pie tam ļoti nopietns.

Un grāfs jautāja:

—  Vai jūsu pūliņi … aprobežojas vienīgi ar šo atklājumu?

—       Nē, kungs. Nākamajā dienā pēc zādzības izbraukuma laikā automobilī trīs no jūsu viesiem gluži nejauši aizbrauca līdz Kresī pilsētiņai. Kamēr divi no tiem devās apskatīt slaveno kaujaslauku, trešais aizsteidzās uz pasta kantori, lai nosūtītu mazu, jauki iesaiņotu un pēc visiem noteikumiem aizzīmogotu kastīti, apdrošinot to par simt frankiem.

De Krozona kungs nenocietās:

—  Tur nav nekā nedabiska.

—       Varbūt jums liksies mazāk dabiski, ka šī pati persona nevis uzrādīja savu īsto vārdu, bet gan nosūtīja paciņu uz Ruso vārda un saņēmējs, kāds Parīzē dzīvojošs Belū kungs, tai pašā vakarā, līdzko saņēma sūtījumu, tas ir, gredzenu, tūlīt pārcēlās uz citu dzīvesvietu.

—       Vai runa ir par kādu no maniem Andelas brālēniem?— grāfs jautāja.

—  Par šiem kungiem nav runa.

—  Tad par Reāla kundzi?

—  Jā.

Grāfiene pārsteigumā iesaucās:

—  Kā, jūs apsūdzat manu draudzeni Reāla kundzi?

—       Pavisam vienkāršs jautājums, cienītā,— Ganimārs atbildēja.— Vai Reāla kundze bija klāt zilā dimanta izsolē?

—  Jā, bet pati par sevi. Mēs nebijām kopā.

—  Vai tā bija viņa, kas pamudināja jūs nopirkt gredzenu?

Grāfiene pūlējās atcerēties.

—       Jā, patiesi. .. man pat šķiet, ka tieši viņa bija pirmā, kas man par to pastāstīja.

—       Es pierakstīšu jūsu atbildi, kundze. Tātad esain secinājuši, ka tieši Reāla kundze pirmā pastāstīja jums par šo gredzenu un pamudināja jūs to nopirkt.

—  Un tomēr . . . mana draudzene, šķiet, nav spējīga . ..

—       Piedodiet, piedodiet, bet Reāla kundze jums ir tikai nejauša paziņa, nevis sirdsdraudzene, kā bijā nodrukāts laikrakstos, tā novēršot no viņas aizdomas. Jūs iepazināties ar viņu tikai šoziem. Es apņemos pierādīt, ka viss, ko viņa jums pastāstījusi par sevi, savu pagātni, saviem sakariem, ir nepatiesība, ka Bianša de Reāla kundze neeksistēja, pirms nebija ar jums iepazinusies, un arī šobrīd viņa jau vairs reāli neeksistē.

—  Un tad?

— Tad?— Ganimārs izteica.

—  Jā, šis stāsts ir ļoti interesants, bet kāds tam sakars ar mūsu gadījumu? Ja Reāla kundze ir paņēmusi gredzenu, kas, starp citu, nav vēl pierādīts, kāpēc viņa noslēpa to Bleihena kunga zobu pulverī? Kāda velna pēc! Kad cilvēks tik ļoti pūlējies, lai iegūtu zilo dimantu, viņš to patur sev. Ko jūs varat uz to atbildēt?

—  Es neko, bet Reāla kundze atbildēs.

—  Tātad viņa tomēr eksistē?

—  Viņa eksistē neeksistējot. Izstāstīšu jums pāris vārdos, lūk, ko. Pirms trim dienām, pārlasot avīzi, kuru parasti lasu katru dienu, Truvilas lappusē es ieraudzīju viesu saraksta pašā sākumā: ««Borivāža» viesnīca. De Reāla kundze — un tā tālāk…» Jūs jau nojaušat, ka tai pašā vakarā es jau biju Truvilā un sarunājos ar «Borivāža» viesnīcas direktoru. Spriežot pēc ārējo pazīmju apraksta un vēl dažām norādēm, ko man izdevās savākt, šī de Reāla kundze patiesi ir tā pati persona, ko es meklēju, kaut viņa jau bija aizbraukusi, bet viesnīcā atstājusi savu Parīzes adresi — Kolizeja ielā 3. Aizvakar es devos uz šo adresi un uzzināju, ka runa ir nevis par dc Reāla kundzi, bet vienkārši par Reāla kundzi, kura dzīvojot trešajā stāvā un esot starpniece dārglietu pirkšanas un pārdošanas darījumos, turklāt bieži neesot mājās. Tikko iepriekšējā dienā esot atgriezusies no kārtējā brauciena. Vakar es piezvanīju pie viņas durvīm un ar svešu vārdu piedāvāju Reāla kundzei savus pakalpojumtis, jo kā starpnieks pārstāvu turīgus cilvēkus, kuri var atļauties pirkt dārgakmeņus. Šodien mums šeit norunāta tikšanās, lai vienotos par pirmo darījumu.

—  Kā! Jūs viņu gaidāt?

—  Pulksten puspiecos.

—  Un jūs esat pārliecināts? . ..

—  Ka tā ir tā pati de Reāla kundze no de Krozonu pils? Man ir neapgāžami pierādījumi… bet… dzirdat… Folanfāna

signāls.

Atskanēja svilpiens, Ganimārs aši pielēca kājās.

—  Nezaudēsim laiku. Es palūgšu de Krozona kungu un kundzi pāriet uz blakustelpu. Jūs ari, d'Otreka kungs … un ari

jūs, Žerbuā kungs. Durvis es atstāšu vaļā, un, tiklīdz padošu zīmi, jūs ienāksiet šeit. Šef, palieciet, es jūs lūdzu!

—  Un ja nu ierodas kāds cits?— Diduī kungs piezīmēja.

—       Nē. Šis iestādījums ir pavisam jauns, un tā īpašnieks, kāds mans draugs, neļaus te ienākt nevienai dzīvai dvēselei izņemot Blondo dāmu.

—  Ko jūs teicāt? Blondo dāmu?

—       Jā, tieši Blondo dāmu, šef,— Arsēna Lipēna līdzzinātāju un draudzeni, noslēpumaino Blondo dāmu, pret kuru man ir droši pierādījumi un pret kuru es, jums klātesot, starp citu, gribu savākt visu to personu liecības, kuras viņa aplaupījusi.

Ganimārs izliecās pa logu.

—       Viņa tuvojas … Viņa nāk šurp. . . Nu viņai vairs neaizbēgt! Folanfāns un Djizī apsargā durvis … Blondā dāma ir mums rokā, šef!

*

Gandrīz tai pašā mirklī uz sliekšņa parādījās sieviete — gara auguma, slaida, ļoti bālu seju un mirdzoši zeltainiem matiem.

Ganimāru smacēja lielais pārdzīvojums, viņš kļuva gluži mēms un nespēja izdvest ne vārda. Viņa bija šeit, viņa acu priekšā, viņa rīcībā! Kāda uzvara pār Arsēnu Lipēnu! Un kāds revanšs! Tomēr šī uzvara Ganimāram šķita pārāk viegla, un viņain pazibēja prātā doma, vai tik Blondā dāma neizslīdēs viņam atkal caur pirkstiem, pateicoties kādam brīnumam, uz kādiem Lipēns bija meistars.

Sieviete tikmēr gaidīja, pārsteigta par šo klusumu, un raudzījās visapkārt, neizrādot ne mazākā satraukuma.

«Viņa aizies! Viņa nozudīs!» Ganimārs samulsis nodomāja.

Piepeši viņš nostājās starp sievieti un durvīm. Viņa pagriezās un gribēja iet prom.

—       Nē! Nē!— izsaucās Ganimārs.— Kāpēc jūs gribat iet prom?

—       Bet, cienītais, jūsu manieres man nav saprotamas. Laidiet! . . .

—      Jums nav ne mazākā iemesla aiziet, kundze, gluži otrādi, to ir pietiekami daudz, lai jūs paliktu.

— Tomēr …

—  Velti. Arā jūs netiksiet.

Gluži bāla sieviete atkrita krēslā un murmināja:

—  Ko jūs īsti gribat?

Ganimārs bija uzvarējis. Blondā dāma bija viņam rokā. Saņēmies viņš noskaldīja:

—  Es gribu jūs iepazīstināt ar draugu, par kuru jau stāstīju un kurš vēlētos pirkt dārglietas . . . galvenokārt, dimantus. Vai jūs sagādājāt to, ko man solījāt?

—  Nē, nē, es nezinu … es neatceros.

—  Protams, atcerieties vien . . . Apdomājiet labi . . . Kāds jūsu paziņa solījās atnest ietonētu dimantu … ko līdzīgu zilajam dimantam, es vēl smiedamies sacīju, un jūs man atbildējāt: «Jā, patiesi, varbūt varēšu jums izpalīdzēt.» Vai nu jūs atceraties?

Sieviete klusēja. Mazā somiņa, ko viņa turēja rokā, nokrita zemē. Viņa to veicīgi pacēla un piespieda sev pie krūtīm. Viņas pirksti mazliet drebēja.

—  Nu,— Ganimārs sacīja,— es redzu, ka jūs mums neuzticaties, de Reāla kundze, tāpēc es sākšu pirmais un parādīšu jums to, kas man ir.

Viņš izvilka no kabatas portfeļa kādu papīru, atlocīja to un parādīja matu šķipsnu.

—  Pirmām kārtām, lūk, daži Antuanetes Breā mati, ko izrāvis barons un kas atrasti iežņaugti mirušā rokā. Es satikos ar Žerbuā jaunkundzi, viņa nešaubīgi pazina Blondās dāmas matu krāsu . . . starp citu, tāda pati kā jūsējā . . . precīzi tā pati krāsa.

Reāla kundze skatījās viņā gluži apstulbusi, it kā patiesi neaptvertu šo vārdu jēgu. Ganimārs turpināja:

—  Un te būs divas smaržūdens pudelītes, tiesa, bez etiķetes un tukšas, bet vēl pietiekami smaržīgas, lai Žerbuā jaunkundze pēc tām vēl šorīt varētu atšķirt Blondajai dāmai raksturīgās smaržas, tai dāmai, ar kuru kopā viņa ceļojusi divas nedēļas. Starp citu, viena pudelīte paņemta no istabas, kurā de Reāla kundze dzīvojusi de Krozonu pilī, bet otra no jūsu istabas «Borivāža» viesnīcā.

—  Ko jūs te runājat!. . . Kaut kāda Blondā dāma .. . De Krozonu pils …

Neatbildējis ne vārda, inspektors izklāja uz galda četras papīra lapas.

—  Un, visbeidzot, lūk, šīs četras lapas,— viņš sacīja,— uz vienas no tām ir Antuanetes Breā rokrakstu paraugs, otru rakstījusi tā dāma, kura to nosūtīja baronam Eršmanim zilā dimanta izsoles brīdī, trešā ir de Reāla kundzes, tā rakstīta, viņai viesojoties de Krozonu pilī, un ceturto esat rakstījusi jūs pati, kundze … Tas ir jūsu vārds un adrese, ko jūs atstājāt «Borivāža» viesnīcas portjē Truvilā. Tagad salīdziniet visus četrus rokrakstus. Tie ir identiski.

4.1

—       Bet jūs taču esat jucis, cienītais! Jūs esat jucis! Ko tas viss nozīmē?

—      Tas nozīmē, kundze,— iesaucās Ganimārs, stipri uzbudināts,— ka Blondā dāma, Arsēna Lipēna draudzene un līdzzinātāja, nav neviena cita kā jūs pati!

Viņš atgrūda durvis uz blakuszāli, metās pie Žerbuā kunga, sapurināja viņu aiz pleciem un nolika aci pret aci ar Reāla kundzi.

—       Žerbuā kungs, vai tā ir tā pati persona, kas nolaupīja jūsu meitu un kuru jūs redzējāt pie metra Detināna?

—  Nē.

Tas bija kā sprādziens, un tā trieciena vilni izjuta katrs. Ganimārs sagrīļojās.

—  Nē? . . . Kā tas iespējams? . . . Nu, padomājiet vēl. ..

—       Kas tur ko domāt. . . kundze ir tikpat blonda kā Blondā dāma . . . tikpat bāla kā viņa . .. bet it nemaz nav tai līdzīga.

—       Es nespēju tam noticēt.. . tāda kļūdīšanās nav iespējama . . . d'Otreka kungs, jūs taču pazīstat Antuaneti Breā?

—       Esmu redzējis Antuaneti Breā pie sava tēvoča . . . taču tā nav viņa.

—       Un šī dāma nav arī de Reāla kundze,— grāfs de Krozons pavēstīja.

Tas bija pēdējais trieciens. Zemu noliektu galvu, nodurtām acīm Ganimārs bija galīgi apdullis un vairs nekustējās. No visām viņa kombinācijām nekas vairs nepalika pāri. Namiņš bija sagāzies.

Diduī kungs piecēlās.

—       Atvainojiet mūs, kundze, te noticis nožēlojams pārpratums, kuru es lūdzu jūs aizmirst. Taču kaut ko es tomēr nesaprotu — jūsu satraukumu . . . jūsu dīvaino izturēšanos, kopš jūs esat šeit.

—       Ak dievs, cienītais, man vienkārši bija bail . . . Manā somiņā ir dārglietas par vairāk nekā simt tūkstošiem franku, un jūsu drauga manieres nebūt nerada uzticību.

—  Bet ko nozīmē iūsu pastāvīgā prombūtne? .. .

—  Kā citādi es varētu veikt savus amata pienākumus?

Diuuī kungam uz to nebija ko atbildēt. Viņš pagriezās pret

savu padoto.

—       Jūs esat vācis informāciju ar nožēlojamu vieglprātību, Ganimār, un nupat vēl jūs izturējāties pret kundzi ārkārtīgi neveikli. Es lūgšu jūs visu paskaidrot manā kabinetā.

Tikšanās bija beigusies, un slepenpolicijas šefs jau gribēja iet prom, kad notika patiešām kaut kas mulsinošs. Reāla kundze pienāca pie inspektora un viņam sacīja:

— Es dzirdu, jus sauc par Ganimara kungu . . . Vai es nekļūdos?

—  Nē.

— Tādā gadījumā šī vēstule, ko šorīt saņēmu, domāta jums, izlasiet adresi: «Žistēnam Ganimāra kungam, ar Reāla kundzes laipnu gādību.» Es domāju, ka tas ir joks, jo nepazinu nevienu ar šādu vārdu, bet nezināmais korespondents, bez šaubām, būs zinājis par mūsu tikšanos.

Žistēns Ganimārs gluži intuitīvi bija gatavs paķert vēstuli un to iznīcināt. Taču, šefam klātesot, to neuzdrošinājās un atplēsa aploksni. Vēstulē bija vārdi, kurus viņš nolasīja tikko sadzirdamā balsī:

«Reiz dzīvoja kāda Blonda dāma, kāds Lipēns un kāds Ganimārs. Un reiz ļaunais Ganimārs gribēja darīt ļaunu daiļajai Blondajai dāmai, un labais Lipēns negribēja to pieļaut. Vēloties, lai Biondā dāma iegūst grāfienes de Krozonas uzticību, labais Lipēns lika viņai pieņemt de Reāla kundzes vārdu, kas patiesībā ir tāds pats vai gandrīz tāds pats kā kādai godīgai tirgotājai mirdzoši zeltainiem matiem un bālu vaigu. Un labais Lipēns nosprieda: «Ja nu tomēr ļaunais Ganimārs reiz nokļūst uz Blondās dāmas pēdām, cik man izdevīgi būs novirzīt viņu uz godīgās tirgotājas pēdām!» Gudra piesardzības taktika, kas nes augļus. Neliela ziņa tiek nosūtīta uz ļaunā Ganimāra iecienīto avīzi, tad smaržu pudelīte, ko īstā Blondā dāma tīšām aizmirst «Borivāža» viesnīcā, de Reāla kundzes vārds un adrese, ko īstā Blondā dāma ierakstījusi viesnīcas viesu grāmatā, un spēlīte ir galā. Ko jūs par to sakāt, Ganimār? Man gribējās jums sīki izstāstīt notikumu secību, zinot, ka ar jūsu gaišo prātu jūs pirmais par to pasrniesieties. Katrā gadījumā šis notikums ir pietiekami pikants, un varu jums atzīties, ka es no sirds izklaidējos. v

Tātad paldies jums par to, dārgais draugs, un mani vislabākie novēlējumi brīnišķīgajam Diduī kungam.

Arsēns Lipēns»

—  Viņš taču visu zina!— Ganimārs novaidējās, un viņam ne prātā nenāca smieties.— Viņš zina daudz ko tādu, ko es nevienam neesmu stāstījis! Kā viņš varēja zināt, ka es lūgšu jūs atnākt šeit, šef? Kā viņš varēja zināt, ka esmu atradis pirmo smaržu pudelīti? Kā viņš varēja zināt? …

Ganimārs mīņājās uz vietas un plēsa matus visdziļākajā izmisumā.

Diduī kungs apžēlojās par viņu.

—       Nu, nu, Ganimār, nomierinieties, citu reizi mēģināsim būt mazliet veiklāki.

Un slepenpolicijas šefs aizgāja de Reāla kundzes pavadībā.

*

Pagāja desmit minūtes. Ganimārs lasīja un pārlasīja Lipēna vēstuli. De Krozoni, d'Otreka kungs un Žerbuā kungs dzīvi sarunājās istabas stūrī. Beidzot grāfs piegāja pie inspektora un viņam sacīja:

—       No visa tā varam secināt, mīļais kungs, ka neesam pavirzījušies ne soli uz priekšu.

—       Piedodiet. Izmeklēšanā apstiprinājies, ka Blondā dāma neapstrīdami ir šo notikumu galvenā varone un Lipēns — viņas iedvesmotājs. Tas ir milzu solis uz priekšu.

—       Un tas nekā nedod. Iespējams, ka šī lieta tāpēc kļūst vēl neskaidrāka. Blondā dāma nogalina, lai nozagtu zilo dimantu, un viņa to tomēr nenozog. Viņa to nozog, lai nodotu citai personai.

—  Es tur neko nevaru darīt.

—  Protams, bet kāds cits varbūt varētu .. .

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

Grāfs šaubījās, bet grāfiene pasacīja skaidri:

—       Ir kāds vīrs bez jums, manuprāt, vienīgais, kas būtu spējīgs uzveikt L-ipēnu un pilnīgi pakļaut to savai varai. Ganimāra kungs, vai jums būtu nepatīkami, ja mēs paaicinātu talkā Herloku Šolmsu?

Ganimārs samulsa.

—  Nē taču . .. tikai … es labi nesaprotu.

—       Nu, visi šie noslēpumi mani kaitina. Es vēlos gūt skaidrību. Žerbuā un d'Otreka kungi ir līdzīgās domās, un mēs vienojāmies, ka jāgriežas pēc palīdzības pie slavenā angļu detektīva.

—      Jums taisnība, kundze,— sacīja inspektors godprātībā, kas prasīja no viņa zināmu piepūli,— jums taisnība, vecajam Ganimāram vairs nav pa spēkam cīnīties ar Arsēnu Lipēnu. Vai Herlokam Šolmsam tas izdosies? Es viņam to novēlu, jo jūtu pret viņu vislielāko apbrīnu … Un tomēr. . . maz ticams …

—  Maz ticams, ka viņam izdosies?

—      Tā es domāju. Es uzskatu, ka divcīņas rezultāts starp Herloku Šolmsu un Arsēnu Lipēnu ir izlemts jau iepriekš. Anglis tiks sakauts. *

—  Bet viņš taču varēs cerēt uz jūsu palīdzību?

—       Pilnīgi, kundze. Viņš var katrā laikā cerēt uz manu līdzdarbību.

—  Vai jums ir zināma viņa adrese?

—  Jā. Pārkerstrīta 219.

Tajā pašā vakarā de Krozonu laulātais pāris atteicās no savas sūdzības pret konsulu Bleihenu,.bet Herlokam Šolmsain tika nosūtīta kolektīva vēstule.

III

Herloks Šolmss dodas uzbrukumā

—  Ko kungi pasūtīs?

—       Pēc jūsu izvēles,— Arsēns Lipēns atbildēja kā cilvēks, kuram kulinārijas fineses vienaldzīgas …— Pēc jusu izvēles, tikai bez gaļas un alkohola.

Nicīgi savilcis seju, viesmīlis aizgāja.

Es iesaucos:

—  Kā — jūs joprojām esat veģetārietis?

—  Jo dienas jo vairāk,— Lipēns apstiprināja.

—  Gaumes lieta? Ticība? Pieradums?

—  Vienkārši higiēna.

—  Un nekādu izņēmumu?

—       Tomēr … kad apgrozos sabiedrībā … lai nepievērstu sev uzmanību.

Mēs abi vakariņojām kādā nelielā restorānā netālu no Ziemeļu stacijas, uz kurieni Arsēns Lipēns bija mani uzaicinājis. Laiku pa laikam viņš atļāvās, sev par prieku, atsūtīt man telegrammu no rīta, lai uzaicinātu uz tikšanos vakarā kādā Parīzes nostūrī. Allaž viņš ieradās enerģijas pārpilns, dzīvespriecīgs, vienkāršs un labestīgs kā bērns, un allaž es dziedēju no viņa kādu neticamu anekdoti, atmiņu vai notikuma atstāstu, kuru līdz šim vēl nezināju.

Tovakar viņš man likās vēl runātīgāks nekā parasti. Viņš smējās un pļāpāja ar īpašu sajūsmu un to smalko ironiju, kas piemita viņam vienīgajam,— ironiju bez rūgtuma, vieglu un dabisku. Vērot viņu bija tiešām prieks, un es nespēju atturēties, neizsacījis viņam savu sajūsmu.

—       Ek!— Lipēns atsaucās.— Es patlaban pārdzīvoju laiku, kad viss šķiet brīnišķīgs un dzīve kūsā manī kā neizsmeļama, nebeidzama bagātība. Tomēr Dievs ir mans liecinieks, ka es dzīvoju, nerēķinoties ne ar ko.

—  Varbūt pat par daudz?

—  Dzīve ir neizsmeļama bagātība, es jums saku! Es varu sevi izšķiest un aplaupīt, es varu izsviest savus spēkus un jaunību visos vējos, jo tas tikai nozīmē atbrīvot citus — svaigākus un dzīvīgākus spēkus .. . Un mana dzīve patiesi ir skaista! Man atliek tikai vēlēties, lai jau nākamajā dienā kļūtu par. .. oratoru, rūpnīcas direktoru, politiķi — vai dievs vien zina par ko vēl. . . Bet zvēru jums, ka šāda doma man nemūžam neienāktu prātā! Arsēns Lipēns es esmu, uņ Arsēns Lipēns es palikšu. Velti meklēt vēsturē līdzīgu likteni, labāk piepildītu, spriegāku . . . Napoleons? Jā, varbūt. . . Taču Napoleons savas imperatora karjeras beigās, Francijas kampaņas laikā, pirms katras kaujas klusībā domāja, vai tā nav pēdējā, kurā viņš dodas.

Vai Lipēns runāja nopietni? Jokoja? Viņa balss intonācija bija kļuvusi siltāka, un viņš turpināja:

—  Redziet, viss saistīts ar briesmām! Ar nepārtrauktu baiļu sajūtu! To vajag elpot kā gaisu, ko mēs ieelpojam, to vajag pazīt, ieraugot savā tuvumā, dzirdēt, kā tā dveš, rūc, uzglūn, tuvojas . . . Un, uznākot negaisam, palikt mierīgam . . . nepakustēties! .. . Pretējā gadījumā jūs būsiet pazudis … Ir vēl tikai viena iespēja izjust ko līdzīgu — sēžot pie stūres autosacīkstēs! Taču sacīkstes turpinās tikai vienu rītu, turpretim manējās ilgst visu mūžu!

—  Cik liriski!— es iesaucos.— Un jūs gribat man iestāstīt, ka jums nav īpaša iemesla uzbudinājumam!

Lipēns pasmaidīja.

—  Nu, jūs esat smalks psihologs. Patiesi — ir vēl kaut kas.

Viņš ielēja sev lielu glāzi vēsa ūdens, vienā rāvienā izdzēra

un teica:

—  Vai esat lasījis šodienas «Le Temps»?

—  Mans dievs, ne.

—  Šo pēcpusdien Herloks Šolmss šķērsojis Lamanšu un ap sešiem vakarā ieradies šeit.

—  Velns ar ārā! Un kādēļ?

—  Mazs ceļojums, ko viņam piedāvā de Krozoni, barona d'Otreka brāļadēls un Žerbuā kungs. Viņi satikās Ziemeļu stacijā un no turienes devās taisnā ceļā pie Ganimāra. Šobrīd visi seši apspriežas.

Par spīti trakajai ziņkārei, kas mani moka, es nekad neatļaujos izjautāt Arsēnu Lipēnu par viņa privāto dzīvi, pirms viņš pats nesāk par to runar. No manas puses tā ir zināma atturība, a. kuru pašam grūti samierināties. Starp citu, tobrīd viņa vārds, vismaz oficiāli, vēl nebija »minēts saistībā ar zilo dimantu. Un tā es apbruņojos ar pacietību. Viņš turpināja:

— «Le Temps» publicējis interviju ar lielisko Ganimāru, no kuras var secināt, ka kāda blonda dāma, kas it kā esot mana draudzene, nogalinājusi baronu d'Otreku un mēģinājusi noblēdīt de Krozona kundzei viņas slaveno dimantu. Un, protams, viņš vaino mani kā visu šo noziegumu iedvesmotāju.

Mani pārņēma vieglas trīsas. Vai tā bija patiesība? Vai man bija jānotic, ka paradums laupīt, pati notikumu loģika novedusi šo cilvēku līdz slepkavībai? Es vēroju viņu. Viņš izskatījās tik mierīgs, viņa acis raudzījās manās tik atklāti!

Es pētīju viņa rokas: tās bija smalki veidotas, nevainīgas, īsta mākslinieka rokas …

—  Ganimārs ir maniaks,— es nomurmināju.

Viņš protestēja:

—  Nē, taču, nē, Ganimāram piemīt zināms asums .. . dažkārt pat prāts.

—  Prāts?

—   Jā, jā. Piemēram, šī intervija ir īsts meistarstiķis. Pirmkārt, viņš paziņo par sava angļu kolēģa ierašanos, lai mani brīdinātu un viņa uzdevumu padarītu grūtāku. Otrkārt, viņš • precīzi informē, cik tālu viņam izdevies novest lietu, lai Šolmsain nepierakstītu svešus nopelnus. Tā ir godīga cīņa.

—  Lai kā ari būtu, jutns tagau uz kakla ir divi pretinieki — un vēl kādi!

—  Ak! Tas viens neskaitās.

—  Un otrs?

—  Šolmss? Jāatzīst, ka viņš ir līdzvērtīgs pretinieks. Taču tieši tas mani aizrauj, un tieši tāpēc jūs redzat mani tik labā noskaņojumā. Vispirms tas ir patmīlības jautājums: ir nospriests, ka nebūs par ļaunu uzaicināt slaveno angļu detektīvu, lai tiktu ar mani galā. Bez tam — iedomājieties to prieku, ko jūt man līdzīgs spēlmanis, jau iedomājoties vien divcīņu ar Herloku Šolmsu. Beidzot! Man vajadzēs likt lietā visus spēkus, jov es labi pazīstu šo vīru, viņš neatkāpsies ne par matu.

—  Viņš ir stiprs.

—  Ļoti stiprs. Es nedomāju, ka jebkad ir bijis vai būs kāds viņam līdzvērtīgs kriminālists. Vienīgi salīdzinājumā ar viņu man ir zināmas priekšrocības, jo viņš uzbrūk un es aizstāvos. Mana loma ir vieglāka Bez tam . . .

Viņš tikko jaušami pasmaidīja un pabeidza savu domu:

—  Bez tam es pārzinu viņa cīņas metodes, bet viņš nepārzina manējās. Un es esmu viņam pietaupījis dažus slepenus gājienus, kas liks padomāt. . .

Viņš bungāja ar pirkstu raliem pa gaida virsmu un lielā aizrautībā i/tei'/ . pa īsam teikumam.

—       Arsēns Lipēns pret Herloku Šolmsu . .. Francija pret Angliju … Beidzot Trafalgāra tiks atriebta! . .. Ak, nelaimīgais .. . Viņš nešaubās, ka esmu sagatavojies … un brīdināts ir Lipēns. ..

Lipēns pēkšņi aprāvās pusvārdā spēcīgas klepus lēkmes dēļ un ieslēpa seju salvetē, it kā ēdiens viņam būtu iesprūdis otrā rīklē.

—      Gabaliņu maizes?— es jautāju.— Iedzeriet taču mazliet ūdens.

—  Nē, tas nav tas,— viņš teica apslāpētā balsī.

—  Tad … kas tas ir?

—  Man nepieciešams svaigs gaiss.

—  Varbūt vēlaties, lai atveru logu?

—       Nē, es eju ārā . .. ātrāk, padodiet man mēteli un cepuri, es laižos . ..

—  Jā? Bet ko nozīmē? …

—       Šie divi kungi, kas tikko ienāca . .. Vai redzat to garāko .. . Nu tad, ejot ārā, turieties no manis pa kreisi tā, lai viņš nevarētu mani ieraudzīt.

—  Vai tas ir tas, kurš pašlaik apsēžas jums aiz muguras?

—      Tas pats. Aiz personīgas dabas apsvērumiem man labāk patiktu . .. Arā es jums visu paskaidrošu.

—  Bet kas tad viņš tāds ir?

—  Herloks Šolmss.

Ar milzīgām grūtībām viņš pārvarēja sevi, it kā viņam būtu sameties kauns par savu uztraukumu, nolika salveti, vienā paņēmienā izdzēra glāzi ūdens un, pilnīgi atguvies, smaidot sacīja:

—      Jocīgi, vai ne? Parasti es tik viegli nesatraucos, bet šī neparedzētā vīzija …

—       No kā jūs baidāties, neviens taču nevar jūs pazīt pēc visām jūsu nemitīgajām pārvērtībām. Pat man ik reizi, sastopoties ar jums, šķiet, ka redzu savā acu priekšā pavisam citu cilvēku.

—       Viņš mani pazīs,— Arsēns Lipēns sacīja.— Viņš gan ir mani redzējis tikai vienu vienīgu reizi, bet es jutu, ka ir ieraudzījis uz mūžīgiem laikiem un ieraudzījis nevis manu mūžam mainīgo ārieni, bet gan uztvēris manu īsto būtību .. . Turklāt. . . turklāt… es neko tādu negaidīju! Cik dīvaina tikšanās! Šis mazais restorāns .. .

—  Nu, tad iesim prom,— es teicu.

—  Nē … nē . ..

—  Ko jūs darīsiet?

—  Labākais būtu rīkoties atklāti… nodot sev» vinr» rokās.

—  Jūs taču nedomājiet to nopietni?

— Gluži otrādi — pavisam nopietni. Bez tam man radīsies izdevība viņu izjautāt, uzzināt, cik daudz viņš zina … Ā! Skatieties, man ir tāda sajūta, it kā viņa skatiens pievērstos manam pakausim, maniem pleciem . .. un viņš mēģina atcerēties . . . viņš kaut ko atceras . . .

Lipēns pārdomāja. Es redzēju viņa lūpu kaktiņus šķelmīgi noraustāmies, tad, paklausot, kā man šķiet, savas impulsīvās iedabas mirkļa untumam vairāk nekā situācijas diktētai nepieciešamībai, viņš strauji piecēlās, spēji pagriezās un paklanījies jautrā tonī sacīja:

—  Kam mums jāpateicas par šo godu? Tiešām necerēta veiksme . . . Atļaujiet jūs iepazīstināt ar vienu 110 maniem draugiem . ..

īsu mirkli anglis šķita apmulsis, pēc tam instinktīvi gribēja mesties virsū Arsēnam Lipēnam. Pēdējais pašūpoja galvu:

—  Tas nebūtu ' pareizi. . . turklāt pavisam neglīti … un piedevām gluži veltīgi!

Anglis pagriezās pa labi, tad pa kreisi, it kā meklējot palīdzību.

—  Nedariet arī to,— Lipēns teica.— Starp citu, vai jūs esat pārliecināts, ka jums pietiks spēka mani aizturēt? Nu, pierādiet, ka esat īsts spēlmanis.

Pierādīt sevi kā īstu spēlmani šajā gadījumā nemaz nebija tik vienkārši. Tomēr droši vien tieši šī iespēja anglim likās vispiemērotākā, jo viņš pa pusei piecēlās un atturīgi iepazīstināja:

—  Vilsona kungs, mans draugs un sabiedrotais. Arsens Lipēna kungs.

Vilsona apjukums izraisīja smieklus. Viņa plaši ieplestās acis un pavērtā mute iezīmēja divas asas līnijas ziedošajā sejā ar ābolam līdzīgo, spīdīgo, gludo ādu, šo seju kā biezi un Spēcīgi sakuplojuši zāles stiebri ieskāva ezītī apcirptie mati un īsā bārdiņa.

—  Vilson, jūs nepietiekami slēpjat savu apjukumu, kad ir notikusi visdabiskākā lieta pasaulē,— ar izsmieklu balsī zobojās Herloks Šolmss.

Vilsons nomurmināja:

—  Kāpēc jūs viņu neaizturat?

—  Vilson, jūs droši vien nebūsiet ievērojis, ka šis džentlmenis nostājies starp mani un durvīm, pie tam tikai dažus soļus no durvīm. Es nepagūtu pakustināt ne mazo pirkstiņu, kad viņš jau būtu uz ielas.

—  Lai tas jūs nekavē,— Lipēns teica.

Viņš apgāja apkārt galdiņam un apsēdās tā, lai anglis atrastos starp viņu un durvīm. Tas nozīmēja paļauties uz angļa godaprātu.

Vilsons paraudzījās uz Šolmsu, lai uzzinātu, vai viņš drīkst apbrīnot šo pārdrošo rīcību. Anglis palika neizdibināms. Taču jau pēc brīža viņš uzsauca:

—  Viesmīli

Atskrēja viesmīlis. Šolmss pasūtīja:

— Zelteri, alu un viskiju.

Miera līgums bija parakstīts … līdz jaunai pavēlei. Drīz pēc

tam četratā apsēdušies pie viena galdiņa, mēs mierīgi tērzējām.

*

Herloks Šolmss ir no tiem cilvēkiem . . . kādus var sastapt ik uz soļa. Ap piecdesmit gadu vecs, viņš atgādina vidusmēra pilsoni, kurš aizvadījis savu dzīvi pie rakstāmgalda, savedot kārtībā kantorgrāmatas. Viņš vispār ne ar ko neatšķirtos no kārtīga Londonas pilsoņa — ne ar savu rūsgano vaigubārdu, ne gludi noskūto zodu, ne mazliet smagnējo augumu —, ja nebūtu šī neciešami asā, dzīvā, caururbjošā acu skatiena.

Turklāt viņš taču ir Herloks Šolmss, proti, kaut kas līdzīgs intuīcijas, novērošanas spēju, gaišredzības un attapības fenomenam. Varētu gandrīz domāt, ka daba uzjautrinājusies, radot divus visneparastākos policistu tipus, kādus vien iztēle jebkad radījusi: Edgara Po Dipēnu un Gaborio Lekoku, lai pēc sava prāta radītu ko vēl neparastāku un nereālāku. Un kārtējo reizi, kad dzirdam stāstu par Herloka Šoimsa panākumiem, kas padarījuši viņu slavenu visā pasaulē, jautājam sev, vai ari Herloks Šolmss pats nav leģendāra persona, varonis, ko radījusi slavena rakstnieka iztēle, piemēram, Konana Doila ģēnijs.

Tā kā Arsēns Lipens apvaicajās, cik ilgi Herloks Šolmss uzturēšoties Francijā, tas tūlīt ievirzīja sarunu īstajā gultnē.

—  Mana uzturēšanās šeit atkarīga no jums, Lipēna kungs.

—  O!— tas smiedamies iesaucās.— Ja tas būtu atkarīgs no manis, es lūgtu jūs jau šovakar kāpt uz tvaikoņa klāja.

—  Šovakar būs mazliet par agru, bet es ceru, ka pēc astoņām vai desmit dienām gan .. .

—  Tātad jūs tik ļoti steidzaties?

—  Man ir tik daudz izmeklējamu lietu: angļu — ķīniešu bankas aplaupīšana, lēdijas Eklstones*nolaupīšana … Kā jūs domājat, Lipēna kungs, vai ar vienu nedēļu pietiks?

—       Pilnīgi, ja jūs domājat zilā dimanta divkāršo lietu. Pārējais ir tikai laika jautājums, kas man nepieciešams, lai pagūtu veikt dažus piesardzības pasākumus, gadījumā ja šīs divkāršās lietas veiksmīgs risinājums jums dotu kādas manai drošībai bīstamas priekšrocības.

—       Es jau tieši ceru iegūt šīs priekšrocības astoņu vai desmit dienu laikā,— sacīja anglis.

— Un varbūt pat apcietināt mani vienpadsmitajā dienā?

—  Desmitajā, pats vēlākais.

Lipēns apdomāja un neticīgi šūpoja galvu.

- Grūti.. . grfiti. . .

—  Grūti, jā, bet iespējams, tātad droši …

—       Pilnīgi droši,— piebilda Vilsons,— it kā pats skaidri apjaustu to garo operāciju sēriju, kas novedīs viņa kompanjonu līdz vēlamajam rezultātam.

Herloks Šolmss pasmaidīja.

—  Vilsons labi pārzina šīs lietas un neļaus man samelot.

Un viņš turpināja:

—       Protams, manās rokās nav visu trumpju, jo runa ir par notikumiem, kas norisinājušies pirms vairākiem mēnešiem. Man trūkst dažu sīkumu, norāžu, uz kurām esmu radis balstīties izmeklēšanas gaitā.

— Kā, piemēram, dubļu pēdas vai cigarešu pelni,— svarīgi noteica Vilsons.

—  Bez Ganimāra kunga izcilajiem slēdzieniem manā rīcībā vēl ir visi šīs lietas sakarā publicētie raksti, savāktie novērojumi un visa tā rezultātā arī dažas personiskas domas par šo lietu.

— Daži slēdzieni, kas radušies pēc rūpīgas analīzes vai zināmām hipotēzēm,— pamācoši piebilda Vilsons.

—  Vai būtu pārāk netaktiski,— vaicāja Arsēns Lipēns tajā īpaši laipnajā tonī, kādā mēdza runāt ar Herloku Šolm^u,— vai būtu pārāk netaktiski lūgt jūs izklāstīt galveno versiju, kas jums noteikti jau ir radusies?

Patiesi, kas var būt aizraujošāk kā vērot šos abus vīrus sēžam vienu otram pretim uz galda atbalstītiem elkoņiem, nopietni un nesteidzīgi spriežot, it kā viņiem būtu jārisina kāda smaga problēma vai jāvienojas par strīdīgu jautājumu. Un abi sajūsmināti baudīja šo augstākās ironijas izpausmi gan kā māksiinieki, gan ari kā diletanti. Turpretim Vilsons vai plīsa no apmierinājuma.

Herloks nesteidzīgi piebāza pīpi, aizkūpināja to un sacīja:

—  Es uzskatu, ka šī lieta ir nesalīdzināmi vienkāršāka, nekā tā liekas no pirmā acu uzmetiena.

—  Patiesi, nesalīdzināmi vienkāršāka,— atkārtoja Vilsons kā uzticīga atbalss.

—  Es saku lieta, jo manā uztverē tā tiešām ir viena pati lieta. Barona d'Otreka nāve, notikums ar gredzenu, un neaizmirsīsim arī mistēriju ar 23. sērijas 514. biļeti, ir tikai Blondās dāmas noslēpuma dažādie aspekti, ja tā varētu teikt. Manuprāt, pietiktu vienkārši atrast saikni, kas vieno viena un tā paša notikuma trīs epizodes, faktu, kas pierādītu trīs metožu vienotību. Ganimārs, kura spriedums ir mazliet virspusējs, saskata šo vienotību pazušanas spējā, mākā neredzami atnākt un atkal aiziet. Taču pārdabisku spēku piesaukšana šajā gadījumā mani neapmierina.

— Tas nozīmē?

—  Tas, kā šķiet, nozīmē,— vaļsirdīgi klāstīja Solmss,— ka šo trīs lietu raksturojums ir jūsu plāna skaidra, kaut līdz šim nepamanīta izpausme, proti, novest spēli līdz jau iepriekš izvēlētam laukumam. No jūsu puses tas ir kas daudz svarīgāks par vienkāršu plānu, tā ir nepieciešamība, obligāts sine qua non izdošanās nosacījums.

—  Vai jūs nevarētu paskaidrot mazliet sīkāk?

—  Mīļu prātu. Tātad ir skaidrs, ka jau no paša jūsu konflikta sākuma ar Žerbuā kungu metra Detināna dzīvoklis ir jūsu izraudzīta vieta, kur visiem noteikti jāsatiekas. Neviena cita vieta jums neliekas drošāka par šo tik lielā mērā, ka jūs gandrīz visu acu priekšā aicināt uz turieni Blondo dāmu un Žerbuā jaunkundzi.

—  Skolotāja meitu,— Vilsons precizēja.

—  Tagad parunāsim par zilo dimantu. Vai jūs mēģinājāt to iegūt jau tad, kad tas kļuva par barona d'Otreka īpašumu? Nē. Taču, tiklīdz barons pārņēma savā īpašumā brāļa savrup- namu,— pēc pusgada notika Antuanetes Breā iejaukšanās un pirmais mēģinājums. Dimants jums izslīd 110 rokām, un Druo viesnīcā ar lielu troksni tiek organizēta tā izsole. Vai šī izsole būs dabiska? Vai visbagātākajam amatierim ir cerības iegūt akmeni savā īpašumā? Ne mazāko. Brīdī, kad barons Eršmanis to praktiski jau ir ieguvis, kāda dāma atsūta viņam draudu vēstuli, un tad grāfiene de Krozona, šīs pašas dāmas ietekmēta un sagatavota, nosola dimantu. Vai tas drīz atkal nozudīs? Nē. Jums nav iespēju. Tātad tā ir intermēdija. Grāfiene apmetās savā pilī. Tieši to jūs gaidījāt. Gredzens pazūd.

—  Lai atkal parādītos konsula Bleihena zobu pulverī — dīvaina anomālija,— Lipēns iebilda.

—       Nu, nu,— iesaucās Herloks, triecot dūri pret galdu,— man jūs tādas blēņas neiestāstīsiet! Lai jau plānprātiņi [aujas piemuļķoties, bet ne tāda rūdīta lapsa kā es.

—  Kas nozīmē?

—  Kas, šķiet, nozīmē, ka . . .

Šolmss bridi klusēja, it kā gribēdams paildzināt savu vārdu iespaidu. Beidzot viņš teica:

—       Zilais dimants, ko atrada zobu pulverī, ir neīsts. īsto jūs paturējāt.

Brīdi Arsēns Lipēns klusēja, pēc tam, cieši raugoties anglim acīs, viņš vienkārši teica:

—  Jūs esat bīstams vīrs, cienītais.

—  Bīstams vīrs, vai ne?— Vilsons uzsvēra milzīgā sajūsmā.

—      Jā,— Lipēns apstiprināja,— viss noskaidrojas, viss iegūst savu īsto jēgu. Neviens tiesnesis, neviens no žurnālistiem, šo lietu speciālistiem, kuri ķērās pie zināmajiem notikumiem, nespēja pienākt tik tuvu patiesībai. īsts loģiskās domāšanas un intuīcijas brīnums.

—       Pē!— noteica anglis, glaimots par tik izcila speciālista atzinību.— Pietika visu apsvērt.

—       Pietika prast visu apsvērt, un nav daudz tādu, kas to prot! Taču tagad, kad pieņēmumu loks sašaurinājies un šķēršļi laikus novērsti .. .

—      Tagad man atliek vairs tikai noskaidrot, kāpēc visi trīs notikumi risinājušies tieši Klapeirona ielā 25, Anrī Martēna bulvārī 134 un de Krozonu pils mūros. Tur slēpjas lietas būtība. Viss pārējais ir tikai blēņas un šarāde bērniem. Kā domājat jūs?

—  Tieši tāpat.

—       Šajā gadījumā, Lipēna kungs, vai es kļūdos, teikdams, ka pēc desmit dienām mans darbs būs padarīts?

—  Pēc desmit dienām jūs patiesi jau zināsiet visu patiesību.

—  Un jūs apcietinās.

—  Ne.

—  Nē?

—       Lai mani apcietinātu, nepieciešama tik neiedomājama apstākļu sagadīšanās, tik satriecoša visļaunāko nejaušību virkne, ka šādu iespēju es nepieļauju.

—       Ko nevar panākt nelabvēlīgi apstākļi vai neparedzētas nejaušības, spēs sasniegt cilvēka griba un neatlaidība, Lipēna kungs.

—       Ja vien cita cilvēka griba un neatlaidība neliek šim nodomam pretī nepārvaramus šķēršļus, Šolmsa kungs.

—  Nepārvaramu šķēršļu nav, Lipēna kungs.

Skatiens, ar ko abi apmainījās, bija neizdibināms, bet mierīgs un drošs, ne no vienas, ne otras puses tajā neslēpās provokācija. Tie bija kā divi cīņā saucēji zobeni, kas šķind skaidri un atklāti.

—  Brīnišķīgi,— Lipēns iesaucās,— tas tik ir ko vērts! Pretinieks — īpaši rets putns, un tas ir pats Herloks Šolmss! Tā būs īsta izprieca.

—  Vai jums nav bail?— Vilsons apjautājās.

—  Gandrīz, Vilsona kungs, un tam pierādījums,— sacīja Lipēns,— ir tāds, ka es pasteigšos nozust. .. pretējā gadījumā es riskētu, ka mani pārsteidz paša mājās. Tātad mēs runājām par desmit dienām, Šolmsa kungs?

—  Desmit dienas. Šodien mums ir svētdiena. Astotajā, sākot ar trešdienu, viss būs galā.

—  Un es sēdēšu aiz atslēgas?

—  Pilnīgi droši.

—  Velns lai parauj! Es baudīju tik mierīgu dzīvi. Nekādu nepatikšanu, nelieli, jauki darījumi, policija kaut kur ellē ratā, un turklāt spirdzinošā sajūta, ka baudu vispārējas simpātijas … Tagad tas viss būs jāzaudē! Nu, ko lai dara, tāda ir medaļas otra puse .. . Pēc saulaina laika līst lietutiņš .. Smiekli mums vairs nenāk. Ardievu!

—  Pasteidzieties,— sacīja Vilsons, aplam noraizējies par vīru, kuram Šolmss iedvesis acīm redzamu cieņu,— nezaudējiet ne mirkli.

—  Ne mirkli, Vilsona kungs, vienīgi tik daudz, lai pateiktu, cik ļoti es priecājos par šo tikšanos un kā apskaužu metru par to, ka viņam ir tik vērtīgs palīgs.

Abi galanti atvadījās — kā divi pretinieki laukumā, kuri īstenībā nejūt viens pret otru nekādu naidu, bet kuriem liktenis Jēmis cīnīties bez atlaidēm. Un Lipēns izvilka mani uz ielas, satvēris aiz elkoņa.

—  Ko jūs par to teiksiet, mans dārgais? Tās tik bija vakariņas, kuru notikumi radīs izcilu efektu memuāros, kurus jūs vēl sarakstīsiet par mani.

Viņš aizvēra restorāna durvis un dažus soļus tālāk apstājās:

—  Jūs smēķējat?

—  Nē, bet man šķiet, ka arī jūs nesmēķējat.

—  Es arī ne.

Viņš aizdedza cigareti ar šķiltavām, kuras vairākas reizes pakratīja, lai nodzēstu. Taču drīz vien viņš aizmeta cigareti, skriešus pārmetās pāri ielai un panāca divus vīrus, kuri kā pēc signāla iznira no tumsas. Viņš dažas minātes sarunājās ar tiem uz pretējās ietves, pēc tam atgriezās pie manis.

—      Atvainojiet mani, šis sātana Šolmss man sagādājis liekas rūpes. Tomēr zvēru jums, ka ar Lipēnu vēl nebūt nav cauri… Ak, velns lai parauj, es viņam vēl parādīšu, cik ciets rieksts i sinu … Uz redzēšanos. .. Neatvairāmajam Vilsonam ir taisnība — es nedrīkstu zaudēt ne mirkli.

Viņš devās prom ātriem soļiem.

Tā beidzās šis dīvainais vakars vai vismaz tā vakara daļa, kurā piedalījos arī es. Pēc tam bija vēl daudz citu notikumu, un pārējo vakariņu dalībnieku atmiņas laimīgi ļāva man tos attēlot lidz visniecīgākajam sīkumam.

*

Tai pašā brīdi, kad Lipēns atvadījās no manis, Herloks Šolmss izvilka pulksteni un ari piecēlās.

—      Bez divdesmit minūtēm deviņi. Deviņos man stacijā norunāta tikšanās ar grāfu un grāfieni.

—      Uz priekšu!— iebrēcās Vilsons, vienā rāvienā iztukšojis divas glāzes viskija.

Viņi izgāja ārā.

—      Vilson, negroziet galvu . .. Varbūt mums seko, tāpēc izliksimies, ka mums tas ir gluži vienaldzīgi … Sakiet man, Vilson,— kā jūs domājat, kāpēc Lipēns bija ieradies šajā restorānā?

Vilsonam tas bija pilnīgi skaidrs.

—  Lai paēstu vakariņas.

—       Vilson, jo mēs ilgāk strādājam kopā, jo augstāk es vērtēju jūsu progresu. Goda vārds, jūs esat apbrīnojams.

Vilsons tumsā nosarka aiz patikas, un Šolmss turpināja:

—       Protams, lai paēstu vakariņas, bet iespējams, ka ari tādēļ, lai pārliecinātos, vai es patiešām došos uz de Krozonu pilis kā Ganimārs ziņojis savā intervijā. Tāpēc es braukšu turp, lai viņš nepieviltos. Taču, tā kā man ir ārkārtīgi svarīgi iegūt laiku, es tomēr nebraukšu.

—  Ak tā,— apmulsis teica Vilsons.

—      Jūs, mans draugs, ejiet pa šo ielu, paņemiet fiakru, divus trīs fiakrus. Tad brauciet atpakaļ uz šejieni pēc čemodāniem, ko atstājām stacijas bagāžas glabātavā, un tad steigšus uz Elizejas pils viesnīcu.

—  Uz Elizejas pils viesnīcu?

—       Noīrējiet tur istabu un atpūtieties, guliet ciešā miegā, gaidot manus turpmākos rīkojumus.

Bezgala lepns par viņam uzticēto svarīgo lomu, Vilsons devās prom. Herloks Šohnss nopirka biļeti un iekāpa Amjēnas ekspresī, kur viņu jau gaidīja grāfs un grāfiene de Krozoni.

Šolmss viņus pasveicināja, aizkūpināja kārtējo pīpi un, mierīgi smēķēdams, stāvēja gaitenī.

Vilciens sakustējās. Pēc desmit minūtēm Šolmss apsēdās blakus grāfienei un teica:

—  Vai tas ir jūsu slavenais gredzens, kundze?

—  Jā.

—  Esiet tik laipna un parādiet man to.

n Šolmss paņēma gredzenu un aplūkoja to.

—  Tā jau es domāju — mākslīgais dimants.

—  Mākslīgais dimants?

—       Ir_tāds jauns_paņēmiens, kad, apstrādājot dimanta putekļus aug stā temperatūrā, sākas kušanas process .~. .pec tam atliek, tikai tos sakausēt vienā veselā akmenī.

—  Kā! Bet mans dimants ir īsts.

—  Jūsējais jā, bet šis akmens nav jūsu.

—  Un kur tad ir mans?

—  Arsēna Lipēna rokās.

—  Un šis?

—       Šo apmainīja pret jūsējo un slepus iebāza Bleihena kunga flakonā, kur jūs to atradāt.

—  Tātad tas ir viltots?

—  Pilnīgi droši.

Satriekta, gluži apstulbusi, grāfiene klusēja, turpretim viņas vīrs neticīgi grozīja pirkstos dārgakmeni, aplūkojot to no visām pusēm. Beidzot viņa nočukstēja:

—       Kā tas iespējams? Kāpēc tad to vienkārši nenozaga? Kā to varēja paņemt?

—  Tieši to es gribu noskaidrot.

—  De Krozonu pilī?

—       Nē, es izkāpšu Kreijā un došos atpakaļ uz Parīzi. Tikai tur var notikt izšķirošā cīņa starp mani un Arsēnu Lipēnu. Trieciena vēriens gan nevar būt atkarīgs 110 notikuma vietas, tomēr labāk būs, ja Lipēns domās, ka esmu aizceļojis.

—  Tomēr …

—       Vai jums, kundze, nav vienalga? Galvenais taču ir jūsu dimants, vai ne?

—  Jā.

—       Tātad esiet mierīga. Nupat es uzņemos saistības, kuras izpildīt būs nesalīdzināmi grūtāk. Dodu jums Herloka Šolmsa godavārdu, ka atdabūšu īsto dimantu.

Vilciens palēnināja gaitu. Šolmss ielika kabatā viltus dimantu un atvēra vagona durvis. Grāfs iesaucās:

— Jūs gribat izkāpt pa nepareizo pusi!

— Tas palīdzēs nojaukt pēdas, ja Lipēns tomēr būtu nolēmis man sekot. Ardievu!

Kāds dzelzceļa ierēdnis veltīgi mēģināja iebilst. Anglis devās taisnā ceļā uz stacijas priekšnieka kabinetu. Pēc nepilnas stundas viņš ielēca vilcienā, kas īsi pirms pusnakts nogādāja viņu atpakaļ Parīzē.

Šolmss skriešus izmetās caur stacijas ēku, atgriezās tajā caur bufeti, izgāja ārā pa otrām durvīm un pasteidzās ielēkt fiakrā.

—  Kučier, uz Klapeirona ielu.

Pārliecinājies, ka neviens viņam neseko, Šolmss lika apturēt ielas galā un ņēmās rūpīgi pētīt metra Detināna namu, kā arī abas kaimiņu mājas. Vienādos soļos viņš izmērīja dažus attālumus un pierakstīja skaitļus un vēl šo to savā blociņā.

—  Kučier, uz Anrī Martēna bulvāri.

Šolmss lika apturēt Anrī Martēna bulvāra un Pumpja ielas stūrī, aizgāja kājām līdz 134. namam un veica tās pašas manipulācijas barona d'Otreka vecās savrupmājas priekšā, kā arī pie abiem blakusnamiem, kas tai piekļāvās, izmērot namu fasāžu savstarpējo platumu un aprēķinot namu priekšā iekopto mazdārziņu apjomu.

Iela bija tukša un ļoti tumša, visgarām tai četrās rindās bija sastādīti koki, starp kuriem retie gāzes radziņi šķita bezcerīgi laužamies caur biezo nakts tumsu. Viens no gāzes radziņiem daļēji apgaismoja arī barona savrupmāju, un Šolmss ieraudzīja pie vārtiņiem piesprausto paziņojumu: «Izīrējams», kā arī divas nekoptas alejas, kas ieskāva mazītiņu mauriņu, un tumšos tukšās, neapdzīvotās mājas logus.

«Pareizi,» viņš klusībā nodomāja, «kopš barona nā^es te neviens nedzīvo .. . Ak, ja es varētu ieiet un mazliet papētīt!»

Pietika tikai šai domai ieplaiksnīties smadzenēs, lai viņam rastos nepārvarama vēlēšanās to piepildīt. Bet kā to izdarīt? Žoga augstums skaidri liecināja, cik bezjēdzīgi būtu mēģināt pārrāpties tam pāri. Šolmss izvilka no kabatas elektrisko lukturīti un mūķīzeri, ko viņš vienmēr nēsāja līdzi. Sev par lielu izbrīnu, viņš pamanīja, ka vārtiņi tikai pievērti. Tad, uzmanoties, lai neaizcirstos vārtiņi, Šolmss ielavījās dārzā. Taču viņš vēl nebija nogājis ne trīs soļus, kad pārsteigts apstājās. Vienā no trešā stāva logiem paspīdēja gaisma.

Tad gaisma iespīdējās vēl otrā un trešā logā, bet Šolmss varēja saskatīt vienīgi kādu siluetu, kas itrnme^s -stabii sienām. No trešā stāva gaisma noslīdēja uz otro un ilgi klīda no istabas uz istabu.

«Kas, pie velna, vienos naktī varētu klīst pa māju, kurā tika nogalināts barons d'Otreks?» neparasti ieintriģēts, brīnījās Herloks.

Bija tikai viens veids, kā to uzzināt, proti, iekļūt tur un pārliecināties pašam. Šolinss vairs nevilcinājās. Tomēr brīdī, kad viņš šķērsoja gāzes radziņa apgaismotu vietu, lai nokļūtu līdz lievenim, svešais viņu droši vien pamanīja, jo gaisma pēkšņi nodzisa un vairs neiedegās.

Šolmss uzmanīgi pagrūda parādes durvis. Arī tās bija vaļā. Neuztvēris ne mazāko troksnīti, viņš tomēr riskēja ienirt tumsā, sataustīja kāpņu margas un uzkāpa otrajā stāvā. Joprojām tas pats klusums, tāda pati akla tumsa.

Nonācis līdz kāpņu laukumam, Šolmss iekļuva kādā telpā un piegāja pie loga, kur tumsa likās mazliet atkāpjamies. Tad Šolmss pamanīja ārpusē cilvēku, kurš, bez šaubām, bija nokāpis pa citām kāpnēm un izgājis pa citām durvīm un patlaban lavījās uz krūmu pusi, kuri līdzīgi starpsienai norobežoja šo no blakusdārza.

— Velns ar ārā!— Šolmss iesaucās.— Viņš man izbēgs!

Viņš nodrāzās lejā pa kāpnēm, pārlēca pāri lievenim, lai nogrieztu otram atkāpšanās ceļu. Taču neviens vairs nebija redzams, tikai pēc brīža Šolmss pamanīja krūmu biezoknī tumšāku siluetu, kas nebija pilnīgi nekustīgs.

Anglis pārdomāja. Kāpēc svešais nebija mēģinājis bēgt, lai gan mierīgi to varēja darīt? Varbūt viņš tur stāvēja, lai savukārt pavērotu, kas iztraucējis viņa noslēpumaino darbošanos?

«Katrā gadījumā,» viņš nodomāja, «Lipēns tas nav, Lipēns būtu daudz veiklāks. Tas ir kāds no viņa bandas.»

Laiks ritēja. Herloks nekustējās, vērodams pretinieku, kurš savukārt uzglūnēja viņam. Taču, tā kā šis pretinieks pirmais nereaģēja, bet anglis nebija tas vīrs, kurš ilgi varētu nīkt bezdarbībā, viņš pārbaudīja, vai ierocis ir lietošanas kārtībā, izvilka no maksts dunci un devās ienaidniekam tieši virsū tādā vēsā mierā un bezbailībā, ar ko viņš kļuvis tik slavens.

Ass klikšķis — svešais uzvilcis revolvera gaili. Herloks negaidīti metās krūmājā. Oirs nepaguva ne pagriezties, kad anglis jau uzklupa viņam no mugurpuses. Sekoja neganta, izmisīga cīņa, kuras laikā Herloks juta, ka pretinieks pūlas izvilkt nazi. Taču Šolmss, kuru spārnoja doma par drīzo uzvaru, trakā vēlēšanās jau 110 paša sākuma atbrīvoties no Arsēna Lipēna līdzzinātāja, juta sevī augam nepārvaramus spēkus. Viņš nogāza pretinieku zemē, ar visu svaru uzgūlās tam virsū, ka tas vairs nejaudāja ne pakustēties, ar visiem pieciem pirkstiem pieķēries nelaimīgajam pie rīkles, it kā tie būtu plēsīga putna nagi, ar brīvo roku Šolmss meklēja elektrisko lukturīti, iededza to un iesptdināja gaismas kūli upurim sejā.

—  Vilson!— viņš šausmās nogārdzās..

—  Herlok Šolms!— čukstēja dobja, aizžņaugta balss.

*

Viņi tā ilgi sēdēja viens otram blakus, nerunājot ne vārda, nomākti, neko nedomājot. Automobiļa taures signāls pāršķēla klusumu. Viegls vējiņš čabinājās lapotnē. Šolmss joprojām nekustējās, ar visiem pieciem pieķēries Vilsonam pie rīkles, kurš izdvesa aizvien vājākas un vājākas skaņas.

Pēkšņi Herloks, dusmu pārņemts, palaida vaļā sava drauga kaklu, bet tikai tādēļ, lai tūlīt sagrābtu viņu aiz pleciem un kratītu vēl negantāk.

—       Ko jūs te darāt? Atbildiet! Nu! Vai es liku jums slapstīties pa krūmiem un mani izsekot?

—       Izsekot jūs,— novaidējās Vilsons,— bet es taču nemaz nezināju, ka tas esat jūs.

—       Kas tad par lietu? Ko jūs šeit darāt? Jums patlaban vajadzēja būt gultā.

—  Es gulēju.

—  Miegā!

—  Es biju aizmidzis.

—  Nevajadzēja mosties!

—  Bet jūsu vēstule . ..

—  Mana vēstule? …

—       Jā, tā pati, ko izsūtāmais man atnesa uz viesnīcu jūsu vārdā…

—  Manā vārdā? Jūs esat jucis?

—  Es jums zvēru.

—  Kur ir šī vēstule?

Vilsons sniedza Šolmsam papīra lapiņu. Viņš aizdedza kabatas lukturīti un apstulbis izlasīja:

«Vilson, ārā no gultas un ātri uz Anrī Marlēna bulvāri. Māja ir tukša. Ejiet iekšā un izpētiet, uzmetiet precīzu plānu un atpakaļ gultā.— Herloks Šolmss.»

—       Es tieši pārmērīju istabas, kad pamanīju dārzā kādu ēnu,— sacīja Vilsons.— Man bija prātā tikai viena doma …

—       Ka jums jāsagrābj ēna . .. Brīnišķīga doma … Tikai,— sacīja Šolmss, palīdzot savam kompanjonam piecelties un vedot viņu uz izeju,— citā reizē, Vilson, kad saņemsiet 110 manis vēstuli, jums pirmām kārtām derētu pārliecināties, vai mans paraksts nav viltots.

—       Bet tad jau,— iesāka Vilsons, apjautis patiesību, — vēstule nemaz nebija no jums?

—  Diemžēl ne!

—  No kā tad?

—  No Arsēna Lipēna.

—  Bet kādā nolūkā viņš to rakstījis?

—       Ak! Tieši to mēs nezinām, un tas mani satrauc. Kāda velna pēc viņš nopūlējies ar jums? Ja vēl runa būtu par mani, es varētu saprast, bet runa ir tikai par jums. Un es sev jautāju, kāda interese viņam . . .

—  Es steigšos atpakaļ uz viesnīcu.

—  Es ari, Vilson.

Viņi nonāca līdz vārtiņiem. Vilsons, kurš gāja pa priekšu, satvēra vienu no dzelzs stienīšiem un parāva.

—  Skat,— viņš teica,— jūs aizcirtāt vārtiņus?

—  Gluži otrādi — es atstāju tos pievērtus.

—  Tomēr …

Herloks savukārt mēģināja attaisīt vārtiņus, tad apjucis ņēmās pētīt slēdzeni. Viņš nolamājās.

—  Velna milti! Tie ir aizslēgti … aizslēgti ar atslēgu!

Viņš mēģināja izkustināt vārtiņus no visa spēka, bet, sapratis,

ka pūliņi veltīgi, izmisis nolaida rokas gar sāniem un sacīja aizžņaugtā balsī:

—       Tagad man viss skaidrs — tas ir viņš! Viņš paredzēja, ka es izkāpšu Kreijā, un uzstādīja šeit mazu, jauku peļu siazdiņu katram gadījumam, ja es sāktu izmeklēšanu jau šovakar. Pie tam viņš ir tik laipns, ka atsūta man gūstā līdzbiedru. Un tas viss tikai tādēļ, lai piespiestu mani zaudēt veselu dienu, un, protams, arī tādēļ, lai es saprastu, ka darītu labāk, ja nodarbotos pats ar savām lietām …

—  Proti, mēs nu esam viņa gūstekņi.

—       Ar jūsu muti runā patiesība. Herloks. Šolmss un Vilsons — Arsēna Lipēna gūstekņi. Piedzīvojums sācies varen jauki… Taču nē, nē, patiesi, tas nav pieļaujams . ..

Kāda roka uzgūla Šolmsa plecam — tā bija Vilsona roka.

—  Tur augšā . . . redziet, tur augšā . .. spīd gaisma.

Tiešām vienā no otrā stāva logiem dega gaisma.

Abi skriešus metās augšā, katrs no savas puses, un abi vienlaicīgi nonāca pie apgaismotās istabas sliekšņa. Telpas vidū dega svece. Blakus bija nolikts grozs, bet no groza rēgojās ārā pudeles kakliņš, cāļa stilbiņi un puskukulis maizes.

Solmss skaļi iesmējās.

—  Lieliski, viņš mums piedāvā vakariņas. Tā ir apburtā pils. īsta feerija! Nu, Vilson, netaisiet tik skābu ģīmi. Tas viss ir ļoti amizanti.

— Vai droši zināt, ka tas ir amizanti?— drūmi vaicāja Vilsons.

—  Jā,— atsaucās Solmss, pārāk skaļi pauzdams sajūsmu, lai ta būtu īsta,— esmu gan pārliecināts. Nekad mūžā nav gadījies piedzīvot ko amizantāku . . . Lieliska komēdija … Šis Arsēns Lipēns gan ir īsts ironijas meistars! .. . Viņš jūs apšmauc, bet ar kādu grāciju! … Ne par kādu pasaules zeltu es neatdotu savu vietu šajās dzīrēs . .Vilson, vecais draugs, jūs mani apbēdināt. Vai gribat teikt, ka mani nicināt? Vai tad jums nepiemīt īpaša rakstura cēlsirdība, kas dod spēku pārdzīvot neveiksmi? Kas jums nepatīk? Šajā brīdī jūs varējāt būt jau beigts un gulēt ar manu dunci kaklā … vai ari es ar jūsējo … jo tieši to jūs gribējāt panākt, nelaimīgais draugs.

Ar humoru un sarkasmu Šolinsam izdevās kaut cik sapurināt Vilsonu un piespiest viņu apēst cāļa stilbiņu un izdzert glāzi vīna. Taču, kad izdega svece un viņiem cits nekas neatlika kā likties slīpi tieši uz parketa grīdas, izmantojot sienu par spilvenu, situācijas smieklīgā un nožēlojamā puse atklājās visā pilnībā. Un viņu miegs bija skumjš.

No rīta Vilsons pamodās galīgi pārsalis un sāpošiem kauliem. Viņa uzmanību piesaistīja viegls troksnis: Herloks Šolmss, saliecies divos līkumos, notupies uz ceļiem, ar lupu pētīja grīdas putekļus un mēģināja atjaunot pa pusei izdzisušas balta krīta zīmes, kas veidoja skaitļus, šos skaitļus viņš pierakstīja blociņā.

Vilsona pavadīts, kuru šī nodarbe īpaši interesēja, Šolmss izpētīja katru istabu un vēl divās atrada tādas pašas krīta zīmes. Viņš pamanīja arī divus krīta apļus uz ozolkoka paneļa, bultu uz ģipša apmetuma un četrus skaitļus uz kāpņu četriem pakāpieniem.

Pēc kādas stundas Vilsons ierunājās:

—  Skaitļi ir precīzi, vai ne?

—  Vai precīzi, to es vēl nevaru pateikt,— atbildēja Herloks, kuram šie atklājumi bija atdevuši labo omu, bet kaut ko jau tie nozīmē.

—  Kaut ko ļoti skaidru,— sacīja Vilsons,— tie norāda parketa dēlīšu skaitu.

—  Ak!

—  Jā. Kas attiecas uz abiem apļiem, tie norāda, ka paneļi skan dobji, par ko jūs pats viegli varat pārliecināties, bet bulta novilkta ēdienu padeves lifta virzienā.

Herloks Šolmss paraudzījās Vilsonā ar cieņu un apbrīnu.

—       Tā! Bet kā jūs to visu zināt, mans labais draugs? Jūsu gaišredzība gandrīz dara man kaunu.

—       O! Tas ir pavisam vienkārši,— sacīja Vilsons, piepūties aiz lepnuma,— es pats vakarvakarā, sekojot jūsu norādījumiem vai, pareizāk, sekojot Arsēna Lipēna norādījumiem, ja man domāto jūsu vēstuli rakstījis viņš, ievilku šīs zīmes.

Iespējams, Vilsons tobrīd bija daudz lielākās briesmās nekā viņnakt, cīnoties krūmājā uz dzīvību un nāvi ar Šolmsu. Pēdējo pārņēma mežonīga vēlēšanās Vilsonu nožņaugt. Ar pārcilvēcisku piepūli Šolmss savieba grimasi, kurai vajadzēja nozīmēt smaidu, un teica:

—       Lieliski, lieliski, brīnišķīgi nostrādāts darbiņš, kas mūs krietni pavirzījis uz priekšu. Vai jūsu izcilās novērošanas un analītiskās spējas skārušas arī citus virzienus? Es labprāt izmantotu iegūtos rezultātus.

—  Mans dievs, nē, tālāk es neesmu ticis.

—       Žēl! Sākums bija daudzsološs. Bet, ja tā, mums cits nekas neatliek kā doties prom.

—  Doties prom! Un kādā veidā?

—       Tādā, kā pieņemts pie godīgiem ļaudīm, kuri kaut kur dodas,— pa durvīm.

—  Durvis ir ciet.

—  Mums atvērs.

—  Kas?

—       Esiet tik laipns un pasauciet tos divus policistus, kuri pastaigājas pa bulvāri.

—  Bet? . . .

—  Kas par bet?

—      Tas būtu ļoti pazemojoši… Ko teiks ļaudis, kad uzzinās, ka jūs, Herloks Šolmss, un es, Vilsons, esam bijuši Arsēna Lipēna gūstekņi?

—       Un kā jūs domājat, mans dārgais,— atbildēja Šolmss skarbā, nedabiskā tonī, seju saviebis,— visi smiesies vēderus turēdami? Bet, neraugoties uz to, mēs tomēr nevaram apmesties šajā na.nā uz pastāvīgu dzīvi.

—  Un jūs neko nemēģināsiet darīt lietas labā?

—  Neko.

—      Taču cilvēks, kas atnesa mums pārtikas grozu, nav nācis caur dārzu ne šurp, ne atpakaļceļā. Tātad jābūt vēl otrai izejai. Sameklēsim to, un mums nevajadzēs griezties pēc palīdzības pie policistiem.

—       Spēcīgs arguments. Vienīgi jūs aizmirstat, ka visa Parīzes policija veselu pusgadu meklēja šo izeju un arī es, kamēr jūs

gulējāt, izpētīju namu no augšas līdz apakšai. Ak, manu nabaga Vilson, Arsēns Lipēns ir medījums, pie kāda neesam pieraduši.

Viņš neatstāj aiz sevis nekādu pēdu, šis blēdis.. .

*

Pulksten vienpadsmitos Herloks Šolmss un Vilsons tika atbrīvoti… un aizvesti uz tuvējo policijas iecirkni, kur komisārs, tos pamatīgi izjautājis, beidzot atbrīvoja, izrādot neciešami kaitinošus, pārspīlētus cieņas apliecinājumus.

—       Man tiešām žēl, kungi, ka ar jums tā noticis. Jums paliks bēdīgs iespaids par Itanču viesmīlību. Mans dievs, kāda nakts jums bija jāpavada! Ak! Lipēnam patiesi trūkst mēra sajūtas.

Mašīna aizveda viņus līdz Elizejas pils viesnīcai. Vilsons palūdza portjē istabas atslēgu.

Brīdi minstinājies, kalpotājs, ļoti izbrīnījies, atbildēja:

—  Bet kungs taču uzteica istabu.

—  Es? Kādā veidā?

—  Šorīt ar vēstuli, ko atnesa jūsu draugs.

—  Kāds draugs?

—       Tas kungs, kas atnesa jūsu vēstuli … Redzat, te vēl piesprausta jūsu vizītkarte. Lūdzu, te tā ir.

Vilsons paņēma abus papīrus. Tā tiešām bija viņa vizītkarte, bet vēstule bija rakstīta ar viņa roku.

—  Dieviņ tētiņ,— viņš nočukstēja,— vēl viens nelietīgs joks.

Un noraizējies piebilda:

—  Bet mantas?

—  Jūsu draugs tās paņēma līdzi.

—  Ak tā!. .. Un jūs tās atdevāt?

—  Protams, jo jūs tā bijāt norādījis vēstulē.

—  Patiešām … patiešām …

Šolmss ar Vilsonu gausi devās prom pa Elizejas laitkiem, kurp acis rāda, nerunājot ne vārda. Brīnišķīga rudens saule apspīdēja ielu. Gaiss bija dzidrs un rēns.

Pie Rotid-Point Herloks aizkūpināja savu pīpi, tad devās tālāk. Vilsons iesaucās:

—       Es jūs nesaprotu, Šolms, kāds neaprakstāms miera iemiesojums jūs esat! Par jums ņirgājas, ar jums spēlējas, kā kaķis spēlējas ar peli… Un jūs neizdvešat ne vārda!

Šolmss apstājās un teica:

—  Vilson, es domāju par jūsu vizītkarti.

—  Nu?

—       Te darīšana ar cilvēku, kurš, paredzot gaidāmo cīņu, nodrošinājies ar maniem un jūsu rokrakstu paraugiem, kuram kabatā katram gadījumam noglabāta jūsu vizītkarte. Vai spējat apjēgt, ko nozīmē tāda piesardzība, tālredzība, griba, metodika un rīcība?

— Tas nozīmē? .. .

—       Tas nozīmē, Vilson, ka, lai sakautu tik lieliski apbruņotu, tik brīnišķīgi sagatavotu pretinieku un lai viņu uzvarētu, if jābūt… ir jābūt man. Un ari tad, kā jau jūs pats varējāt secināt, Vilson, ari tad ar pirmo sitienu nekas nesanāk,— Šolmss smiedamies nobeidza.

*

Pulksten sešos «l'Ēcho de France» vakara izdevums publicēja īsu uzziņu:

«Šorīt Tenāra kungs, Parīzes sešpadsmitā rajona policijas iecirkņa komisārs, atbrīvojis Herloku Šolmsu un Vilsonu, kuri ar Arsēna Lipēna laipnu gādību bijuši ieslēgti nelaiķa barona d'Otreka savrupmājā, kur abi pārlaiduši lielisku nakti.

Starp citu, viņi arī iesnieguši sūdzību pret Arsēnu Lipēnu sakarā ar viesnīcā nolaupītajām mantām.

Arsēns Lipēns, kurš šoreiz atļāvies viņiem sniegt tikai nelielu mācību, pazemīgi lūdz nepiespiest viņu ķerties pie nopietnākiem pretlīdzekļiem.»

—      Tā!— iesaucās Herloks Šolmss, saņurcījis avīzi.— Puiciskas izdarības! Tas ir mans vienīgais pārmetums Arsēnam Lipēnam . .. pārāk daudz ārišķību … Publika viņam nozīmē visu … Šajā vīrā mīt Gavrošs!

—  Un tā, Herlok, joprojām vienā mierā?

—      Joprojām,— īsi atbildēja Šolmss dusmās pārvērstā balsī.— Kādēļ lai es sevi tracinātu? ESMU PĀRLIECINĀTS, KA PĒDĒJAIS VĀRDS TIK UN TA PIEDERES MAN!

IV

Daži gaismas stari tumsā

Cik labi norūdīts arī būtu cilvēka raksturs — un Šolmss pieder pie tiem, kas neatzīst likteņa nelabvēlīgos triecienus,— tomēr gadās, ka zināmos apstākļos pat vislielākais drosminieks jūt nepieciešamību sakopot spēkus pirms izšķirošās cīņas.

—  Šodien es piešķīru sev brīvdienu,— sacīja Šoimss.

—  Un es?

—      Jūs, Vilson, steidzieties iegādāties apģērbu un veļu, lai «tjaunotu mūsu garderobi. Es tikmēr atpūtīšos.

— Atpūtieties, Šolms. Es būšu nomodā.

Pēdējos vārdus Vilsons izrunāja sargkareivja nopietnībā, kurš nosūtīts uz priekšējām pozīcijām un tādējādi pakļauts vislielākajām briesmām. Viņš izslējās. Muskuļi saspringa. Viņš skadri nopētīja mazo istabiņu, kurā abi bija apmetušies.

—      Esiet nomodā, Vilson. Es to izmantošu, lai pārdomātu cīņas plānu, kas būtu vairāk piemērots pretiniekam, kuru vēlamies sakaut. Redziet, Vilson, mēs neesam pietiekami novērtējuši Lipēnu. Nu jāsāk viss no gala.

—      Un pat vēl agfāk, ja tas vispār iespējams. Bet vai mums pietiks laika?

—  Deviņas dienas, vecais draugs! Veselas piecas par daudz.

Visu pēcpusdienu anglis tikai gulēja un smēķēja. Viņš sāka

darboties tikai nākamajā dienā.

—  Vilson, esmu gatavs. Tagad iesim.

—      Ejam,— atsaucās Vilsons, pilns kareivīgas degsmes. — Jāatzīstas, ka man jau kājas galīgi notirpušas.

Šolmsam bija paredzētas trīs ilgstošas tikšanās — vispirms ar metru Detinānu, kura dzīvokli viņš rūpīgi izpētīja, tad ar Suzannu Žerbuā, kuru viņš bija izsaucis ar telegrammu, jo vēlējās sīki izjautāt par Blondo dāmu, un, beidzot, ar māsu Ogistu, kas pēc barona d'Otreka noslepkavošanas bija atgriezusies vizitandīniešu klosteri.

Katras vizītes laikā Vilsons gaidīja ārā un ik reizi jautāja:

—  Esat apmierināts?

—  Ļoti apmierināts.

—      Es biju par to pārliecināts, mēs esam uz pareizā ceļa. Ejam!

Viņi nogāja krietni daudz. Viņi apmeklēja abus namus, kas atrodas blakus Anrī Martēna bulvāra savrupmājai, tad dēvās uz Klapeirona ielu, un, nopētījis 25. nama fasādi, Šolmss teica:

—       Acīm redzams, ka visas šis mājas ir savienotas ar slepenām ejām . .. Un tomēr man nav īsti skaidrs …

Pirmo reizi mūžā Vilsons dvēseles dziļumos apšaubīja sava ģeniālā kompanjona visvarenību. Kāpēc viņš tik daudz runā un tik maz dara?

—       Kāpēc?— iesaucās Šolmss, atbildot uz Vilsona slēptākajām domām.— Tāpēc, ka ar šo nolādēto Lipēnu jāstrādā uz labu laimi un nevis jāizzina patiesība, balstoties uz precīziem faktiem, bet jāmēģina to izvilkt no paša smadzenēm un vēlāk jāpārbauda, vai tā labi saderas ar notikumiem.

—  Bet slepenās ejas?

—       Kas par to? Pat ja es tās atklāšu, ja uzzināšu, kā Lipēns iekļuvis pie sava advokāta vai kā Blondā dāma aizgājusi pēc barona d'Otreka noslepkavošanas,— vai tad es būšu kaut par sprīdi pavirzījies uz priekšu? Vai tas man dos nepieciešamos līdzekļus, lai viņam uzbruktu?

—  Tik un tā uzbruksim!— iesaucās Vilsons.

Viņš vēl nebija paguvis izteikt šos vārdus, kad, nelabi iebrēcies, atsprāga atpakaļ. Kaut kas nokrita viņiem pie kājām — līdz pusei ar smiltīm piepildīts maiss, kas varēja viņus smagi ievainot.

Šolmss paraudzījās augšup — uz sastatnēm, kas bija piestiprinātas pie sestā stāva balkona, rosījās strādnieki.

—       Nu tā, mums paveicās!— Šolmss iesaucās.— Vēl solis, un mēs dabūtu triecienu pa galvu ar šo neveikļu nomesto maisu. Varētu gandrīz vai domāt, ka . ..

Šolmss aprāvās, vienā rāvienā ieskrēja namā, uzdrāzās līdz sestajam stāvam, piezvanīja, sulainim par lielām šausmām, ielauzās dzīvoklī un izskrēja uz balkona. Tur vairs neviena nebija.

—       Kur palika strādnieki, kas te tikko bija?— viņš vaicāja sulainim.

—  Viņi tikko aizgāja.

—  Pa kurieni?

—  Pa kalpotāju kāpnēm.

Šolmss pārliecās pār margām. Viņš ieraudzīja divus vīrus, kuri gāja ārā no mājas, nesot divriteņus. Tie uzlēca uz sēdekļiem un aizbrauca.

—  Vai viņi jau ilgi te strādā?

—       Šie te? Tikai kopš šā rīta. Agrāk netika redzēti, tie ir jauniņie.

Šolmss nokāpa lejā pie Vilsona.

Melanholijas pārņemti, abi devās mājup, un ari otrā diena beidzās drūmā klusumā.

Nākamajā dienā identiska programma. Vilsonam par lielu vilšanos, viņi atkal apsēdās uz tā paša sola Anrī Martēna bulvāri, un kādu prieku gan varēja sagādāt šī nebeidzamā nīkšana iepretim trim namiem.

—  Uz ko jūs cerat, Šolms? Ka Lipēns iznāks pa šīm durvīm?

—  Nē.

—  Ka parādīsies Blondā dāma?

—  Nē.

—  Uz ko tad?

—       Es ceru, ka notiks kaut kas pavisam nebūtisks, pavisam niecīgs, kas man noderēs par izejas punktu.

—  Un ja nu tas nenotiks?

—      Tādā gadījumā kaut kas notiks manī pašā, aizdegsies dzirkstele, kas liek uzliesmot pulvera mucai.

Šo rīta vienmuļību tiešām pārtrauca kāds incidents, bet tas gan bija drīzāk nepatīkams.

Kāda kunga zirgs, kas mierīgi rikšoja pa jātnieku taku gar bulvāra braucamo daļu, pēkšņi pašāvās sāņus un aizķēra solu, uz kura sēdēja Šolmss ar Vilsonu, pie tam tik nelaimīgi, ka ar pakaļpusi aizķēra Šolmsa plecu.

—      Nu, nu!— Šolmss pavīpsnāja.— Vēl mazliet — un man būtu salauzts plecs!

Svešais mēģināja'savaldīt zirgu. Anglis izvilka revolveri un nomērķēja. Taču Vilsons viņu strauji sagrāba aiz rokas.

—      Jūs esat traks, Herlok! Kas vēl nebūs! … Vai gribat nogalināt šo džentlmeni!

—  Laidiet taču mani, Vilson … laidiet!

Viņi cīnījās tik ilgi, kamēr svešajam beidzot izdevās savaldīt zirgu, un tas aizauļoja.

—       Un tagad plājiet tik virsū!— iesaucās Vilsons uzvaras priekā, jo jātnieks jau bija drošā attālumā.

—      Vai tad jūs, pārākais stulbeni, nesaprotat, ka tas bija Arsēna Lipēna līdzzinātājs?

Šolmss aiz dusmām drebēja. Vilsons žēli purpināja:

—  Ko jūs sakāt — šis džentlmenis?

—       Lipēna līdzzinātājs — tāpat kā tie strādnieki, kas mums gandrīz uzmeta maisu uz galvas.

—  Kā tas var būt?

—  Var vai nevar būt, bet tā bija iespēja dabūt pierādījumus.

—  Nogalinot šo džentlmeni?

—       Gluži vienkārši nošaujot viņa zirgu. Ja ne jūs, es tagad būtu notvēris vismaz vienu no Lipēna līdzzinātājiem! Vai tagad jūs saprotat savu stulbumu?

Pēcpusdiena likās īpaši drūma. Viņi nerunāja ne vārda. Ap pulksten pieciem, kad abi soļoja uz priekšu un atpakaļ pa Klapeirona ielu, cenšoties turēties tālāk no namu sienām, trīs jauni strādniekpuiši dziedādami, rokās sadevušies, nāca tieši viņiem virsū, pagrūda un gribēja tikpat mierīgi un nešķirami turpināt ceļu. Taču Šolmsam bija pārāk slikts garastāvoklis, lai to pieļautu. Sākās kautiņš. Šolmss, nostājies boksera pozā, iegrūda dunku vienam krūtīs, otram sejā, tā izsitot no ierindas divus puišus, kas, daudz nepretojoties, ātri aizgāja kopā ar savu trešo biedru.

—       Nu!— viņš iesaucās.— Tas man nāca par labu … nervi galīgi sabeigti… lieliski nostrādāts …

Tomēr, pamanījis, ka Vilsons atbalstījies pret sienu, viņš vaicāja:

—  Kas jums kaiš, vecais draugs, jūs esat pavisam bāls.

Vecais draugs parādīja savu roku, kas nekustīgi nokarājās,

un nomurmināja:

—  Nezinu, kas ar mani noticis … sāpes rokā.

—  Sāpes rokā? Stipras?

—  Jā … jā . .. labaja rokā.

Par spīti milzīgajai piepūlei, viņam neizdevās to pakustināt. Herloks iztaustīja roku — sākumā viegli, tad stiprāk, lai, kā viņš izteicās, noteiktu sāpju īsto pakāpi. Sāpju īstā pakāpe bija tik liela, ka Šolmss, ne pa jokam uztraucies, ieveda savu draugu tuvākajā aptiekā, kur Vilsons sajuta nepieciešamību zaudēt samaņu.

Atskrēja aptiekārs un viņa palīgi. Konstatēja, ka roka ir lauzta, un tūlīt sākās runas par ķirurgu, operāciju un slimnīcu. Tikmēr pacientu izģērba, un tas, sāpju mocīts, sāka nelabi bļaut.

—       Labi… labi… lieliski,— sacīja Šolmss, kurš bija apņēmies turēt slimo roku . . .— Mazliet pacietības, mans vecais draugs … pēc piecām vai sešām nedēļām sadzīs kā nebijis… Taču viņi man par to samaksās, nelieši! Vai jūs dzirdat… īpaši viņš … jo tas atkal bija Lipēna roku darbs … Ak, es jums zvēru, ka reiz .. .

Šolmss pēkšņi aprāvās, palaida vaļā Vilsona roku, ar ko sagādāja nelaimīgajam tādas sāpes, ka viņš atkal zaudēja samaņu . .. un, iesitis sev pa pieri, iesaucās:

—  Vilson, man ir ideja … vai gadījumā? …

Šolmss nekustējās, cieši raugoties vienā punktā, un kaut ko murmināja.

—       Nu, protams, tā … tas visu izskaidrotu . .. Mēs meklējam nezin kur to, kas atrodas mums deguna galā . .. Pie-joda, es taču zināju, ka vajag tikai kārtīgi padomāt… Ak, manu nabaga Vilson, domāju, ka varēšu jūs no tiesas iepriecināt!

Pametis savu veco draugu turpat, Šolmss izdrāzās uz ielas un aizskrēja līdz 25. namam.

Augšā pa labi no durvīm uz akmens plāksnes bija iegravēts uzraksts: Dētanžs, arhitekts, 1875.

Tas pats uzraksts pie 23. nama.

Tiktāl viss likās pavisam dabiski. Bet ko viņš ieraudzīs Anrī Martēna bulvārī?

Garām brauca fiakrs.

—  Kučier, auļos uz Anrī Martēna bulvāri 134!

Stāvot kājās, Šolmss skubināja zirgu un solīja kučierim dzeramnaudu.— Ātrāk! … Vēl ātrāk!

Kādas bailes pārņēma Šolmsu Pumpja ielas pagriezienā! Vai tas, ko viņš pamanījis, vismaz daļēji atbilda patiesībai?

Uz vienas no savrupmājas akmens plāksnēm bija rakstīts: Dētanžs, arhitekts, 1874.

*

Šolmsa jūtu izpausme bija tik spēcīga, ka viņš uz brīdi atslīga sēdeklī, priekā trīcēdams. Beidzot tumsā iemirdzējies sīks gaismas stariņš! Lielā, tumšā mežā, kur krustojās milzums taku, viņš beidzot iegūs^ pirmo pierādījumu ienaidnieka ceļā!

Kādā pasta kantorī viņš pieteica sarunu ar de Krozonu pili. Pati grāfiene pienāca pie aparāta.

—  Hallo! … Tā esat jūs, kundze?

—  Šolmsa kungs, ja nemaldos? Vai viss kārtībā?

—       Pilnīgā kārtībā, bet vai jūs man nepateiktu… tūlīt, hallo! … Tikai vienu vārdu . ..

—  Es klausos.

—  Kad īsti uzcelta de Krozonu pils?

—  Pirms trīsdesmit gadiem pils nodega un to atjaunoja.

—  Kas? Kurā gadā?

—      Uzraksts pie lieveņa vēsta: Lisjēns Dētanžs, arhitekts, 1877.

—  Paldies, kundze, palieciet sveika.

Šolmss devās tālāk, murminādams:

—       Dētanžs… Lisjēns Dētanžs… Esmu jau kaut kur dzirdējis šo vārdu.

Ieraudzījis lasītavu, viņš iegāja paskatīties mūsdienu autoru biogrāfisko izziņu vārdnīcā un izrakstīja ziņas par Lisjēnu Dētanžu, dzimušu 1840. gadā, Romas Lielās balvas laureātu, Goda leģiona ordeņa kavalieri, sevišķi izcilu darbu, autoru arhitektūras^ jomā, un tā tālāk.

Pēc tam Solmss devās uz aptieku un no turienes uz slimnīcu, kur bija aizvests Vilsons. Vecais draugs svaidījās drudža murgos savā moku gultā ar ieģipsētu roku.

—       Uzvara! Uzvara!— Šolmss kliedza.— Pavediena gals ir man rokā.

—  Kāda pavediena?

—      Tā, kas mani aizvedīs līdz mērķim! Tagad es iešu pa cietu zemi, kur paliek pēdas un zīmes .. .

—       Un cigarešu pelni?— jautāja Vilsons, manāmi atdzīvojies un ieinteresēts.

—       Un arī daudz kas cits! Padomājiet tikai, Vilson, man izdevās atklāt noslēpumaino saikni, kas vieno Blondās dāmas dažādos piedzīvojumus. Kāpēc Lipēns izvēlējies tieši tās trīs mājas, kur norisinājās mums jau zināmie notikumi?

—  Jā, kāpēc?

—      Tāpēc, Vilson, ka visus šos trīs namus cēlis viens un tas pats arhitekts. Jūs teiksiet, ka to bija viegli uzminēt? Protams .. . Tomēr līdz šim tas nevienam neienāca prātā.

—  Nevienam, vienīgi jums.

—       Pareizi, vienīgi man, un tagad es zinu, ka, vienam un tam pašam arhitektam projektējot līdzīgus plānus, radās iespēja realizēt trīs lietas, kas šķita apbrīnojamas, bet būtībā bija viegli izpildāmas un pavisam vienkāršas.

—  Kāda laime!

—       Bija laiks, vecais draugs, kad es sāku zaudēt pacietību … Šodien taču rit jau ceturtā diena.

—  No desmit.

—  O! No šī brīža es …

Šolmss pretēji savam paradumam nespēja nostāvēt uz vietas, bija priecīgs un runātīgs.

—       Nē, kad es iedomājos, ka tie nelieši uz ielas tikpat labi varēja salauzt manu roku, nevis jūsējo … Ko jūs par to teiksiet, Vilson?— Vilsons noskurinājās, jau iedomājot vien šo briesmīgo iespēju.

Un Šolmss turpināja:

—       Lai tā mums ir laba mācība! Redziet, Vilson, mūsu lielākā kļūda bija tā, ka — uzbrukām Lipēnam atklāti, laipni pakļaujot sevi sitieniem. Bet, tā kā viņam izdevies izsist no ierindas tikai jūs, tā ir tikai pusnelaime …

—       Un es esmu ticis cauri ar salauztu roku,— Vilsons novaidējās.

—      Jā, jo salauztas varēja būt abas. Bet pietiks dižoties! Gaišā dienas laikā, kad man seko pa pēdām, es esmu zaudētājs. Tumsā man ir priekšrocības, jo saglabāju rīcības brīvību, lai kādi arī būtu ienaidnieka spēki.

—  Ganimārs varētu jums palīdzēt.

—       Neparko! Tajā dienā, kad es beidzot varēšu pateikt — arestējiet Arsēnu Lipēnu, lūk, viņa patvērums, jūs varat ar viņu tikt galā tā un tā,— es sameklēšu Ganiināru pēc viņa atstātajām divām adresēm: dzīvoklī Pergolēzes ielā vai šveiciešu krodziņā Šatlē laukumā. Un 110 šī brīža es darbošos viens. ,

Viņš piegāja pie vājinieka gultas, uzlika roku uz Vilsona pleca — protams, uz slimā pleca —- un sacīja lielā sirsnībā:

—       Veseļojieties, mans vecais draugs. Tagad jums uzticēta svarīga loma — aizturēt divus vai trīs Arsēna Lipēna vīrus, kuri no šī brīža veltīgi nīks jūsu tuvumā, gaidot mani ierodamies, lai jūs apciemotu, cerībā nokļūt uz manām pēdām. Tā ir uzticības pilna loma.

—      Uzticības pilna loma, un es jums par to pateicos,— atteica Vilsons, siltu jūtu pārņemts,— es darīšu visu, kas manos spēkos, lai to apzinīgi pildītu. Vai tas nenozīmē, kā man šķiet, ka jūs te vairs nenāksiet?

—  Kas tad man te būtu meklējams?— Šolmss salti noprasīja.

—      Tiešām gan . .. tiešām gan . .. Man te klājas tik labi, cik vien iespējams. Tikai vēl pēdējais lūgums, Herlok, vai jūs neiedotu man padzerties.

—  Padzerties?

— Jā, es mirstu no slāpēm, un mans drudzis . ..

—  Nu protams! Tūlīt…

Šolmss pacilāja vairākas pudeles, ieraudzīja tabakas paciņu, aizkūpināja pīpi un pēkšņi, it kā nebūtu pat dzirdējis drauga lūgumu, aizgāja, bet vecais draugs alkatīgi raudzījās uz neaizsniedzamo ūdens glāzi.

*

—  Pie Dētanža kunga!

Sulainis kritiski nopētīja tipu, kuram nupat bija atvēris durvis—lieliska nama durvis Malzerba laukuma un Monša- nēna ielas stūrī, un šā sīkā, sirmā, slikti skūtā vīreļa izskats, tā garie, melnie, apšaubāmas tīrības svārki, piemēroti auguma dīvainībām, ko daba bija acīm redzami piemeklējusi, neradīja nekādu uzticību, jo viņš atbildēja pienācīgā nevērībā:

—       Dētanža kungs ir mājās, bet varbūt arī nav. Tas atkarīgs no apstākļiem. Vai kungam ir vizītkarte?

Vizītkartes kungam nebija, toties bija ieteikuma vēstule, un sulainim nekas cits neatlika kā aiznest šo vēstuli Dētanža kungam, kurš savukārt norīkoja ievest pie viņa jaunatnācēju.

Tātad svešo ieveda milzīgā kupolveida istabā, kas atradās vienā no nama spārniem, istabas sienas bija viscaur noklātas grāmatām, un arhitekts teica:

—  Jūs esat Stikmaņa kungs?

— Jā, kungs.

—       Mans sekretārs raksta, ka esot saslimis, un sūta savā vietā jūs, lai jūs turpinātu darbu pie grāmatu vispārējā kataloga, ko viņš iesācis manā vadībā, un it īpaši pie vācu grāmatu kataloga. Vai jums ir šāda darba pieredze?

—      Jā, liela pieredze,— Stikmaņa kungs atbildēja ar stipri manāmu senvācu akcentu.

Šādos apstākļos vienošanās tika panākta ātri, un Dētanža kungs nekavējoties ķērās pie darba kopā ar savu jauno sekretāru.

Herloks Šolmss nu bija īstajā vietā.

Lai izbēgtu no Lipēna modrajām acīm un ielavītos mājā, kur Lisjēns Dētanžs dzīvoja kopā ar meitu Klotildi, slavenajam detektīvam nācās ielēkt nezināmajā, lietot virkni stratēģisku viltību, pieņemt drīz vienu, drīz otru svešu vārdu, lai modinātu pilnīgi svešu cilvēku uzticēšanos vai labvēlību, īsi sakot, četrdesmit astoņas stundas dzīvot īpaši sarežģītu dzīvi.

Šolmss bija uzzinājis sekojošo: ne pārāk labā veselība, kā arī vēlēšanās atpūsties bija piespiedusi Dētanža kungu atteikties no aktīvas darbības, un tagad viņš dzīvoja, patvēries starp savām grāmatu kolekcijām, ko bija savācis par arhitektūru. Arhitektam vairs nebija dzīvē citas izklaidēšanās kā veco, noputējušo sējumu kārtošana.

Turpretim Dētanža kunga meitu Klotildi ļaudis uzskatīja par īpatni. Līdzīgi tēvam vienmēr ieslēgusies nama otrajā spārnā, viņa nekad nekur negāja.

«Tas viss,» Šolmss pie sevis prātoja, ierakstot reģistros grāmatu nosaukumus, ko Dētanža kungs viņam diktēja, «tas viss vēl ir pārāk nenoteikti, bet tomēr kāds solis uz priekšu! Nevar būt, ka es te neatradīšu atrisinājumu kādai no daudzajām problēmām: vai Dētanža kungs ir Arsēna Lipēna sabiedrotais? Vai viņi turpina satikties? Vai ir saglabājusies dokumentācija par visu triju namu celtniecību? Ja tā, vai šajos dokumentos neatradīšu vēl citu attiecīgi izbūvētu namu adreses, ko Lipēns būtu pataupījis rezervē sev un savai bandai?

Dētanža kungs — Arsēna Lipēna sabiedrotais! Šis godājamais vīrs, Goda leģiona ordeņa kavalieris, lai sadarbotos ar zagli — pilnīgi neticami! Starp citu, pat ja pieņem šādas sadarbības iespēju, kā Dētanža kungs pirms trīsdesmit gadiem būtu varējis paredzēt Arsēna Lipēna vajadzības, kad tas vēl gulēja autiņos?»

Vienalga! Anglis bija aizrāvies. Viņa apbrīnojamā intuīcija, īpašais instinkts pateica priekšā, ka noslēpums meklējams kaut kur tepat tuvumā. To varēja nojaust pēc nenozīmīgiem sīkumiem, ko būtu grūti izskaidrot, un tomēr tie bija nojaušami kopš viņa ienākšanas šajā namā.

Otrās dienas rīta viņš vēl nebija atklājis neko interesantu. Pulksten divos viņš pirmo reizi ieraudzīja Klotildi Dētanžu, kas ienāca bibliotēkā, lai paņemtu grāmatu. Apmēram gadus trīsdesmit veca sieviete tumšiem matiem, lēnām, nosvērtām kustībām, bet sejā tā vienaldzības izteiksme, kas raksturīga cilvēkiem, kuri vairāk gremdējas paši savā, noslēgtā pasaulē. Viņa pārmija dažus vārdus ar Dētanža kungu un izgāja, pat nepalūkojusies uz Šolmsa pusi.

Vienmuļi vilkās pēcpusdiena. Piecos Dētanža kungs pēkšņi paziņoja, ka viņam jāiziet. Šolmss palika viens apaļajā galerijā, kas bija izbūvēta rotondas augstumā. Diena pamazām dzisa. Ari Šolmss jau gatavojās aiziet, kad piepeši izdzirda troksni un sajuta, ka telpā bez viņa ir vēl kāds. Laiks vilkās neizturami gausi. Piepeši Šolmss nodrebēja — pavisam tuvu, balkona pustumsā, vidēja kāda ēna. Vai tas varēja būt? Cik ilgi šis neredzamais cilvēks atradās viņa sabiedrībā? Un no kurienes tas bija uzradies?

Vīrietis nokāpa pa kāpnēm un devās taisni pie lielā ozolkoka skapja. Šolmss, noslēpies aiz aizkariem, kas nosedza galerijas rampu, nometies ceļos, vēroja, viņš redzēja, ka vīrietis rakņājas papīros, ar kuriem skapis bija bāztin piebāzts. Ko viņš meklēja?

Pēkšņi atsprāga durvis, pa tām strauji ienāca Dētanža jaunkundze, sarunājoties ar kādu, kas nāca aiz viņas.

—  Tātad, tēvs, tu esi cieši nolēmis nekur neiet? Tādā gadījumā es iedegšu gaismu. Mirklīti… nekusties!…

Vīrietis aizgrūda skapja durvis un paslēpās plata loga nišā, aizvelkot sev priekšā aizkarus. Kā gan Dētanža jaunkundze varēja viņu neievērot? Kā viņa varēja neko nedzirdēt? Viņa mierīgi piespieda elektrības slēdzi un ļāva ienākt tēvam. Abi apsēdās viens otram blakus. Viņa paņēma kādu grāmatu, ko bija atnesusi līdzi, atšķīra to un sāka lasīt.

—  Tavs sekretārs jau projām?— viņa pēc brīža jautāja.

—  Jā … kā redzi.. .

—  Vai tu joprojām esi ar viņu apmierināts?— t&rpināja Klotilde, it kā neko nezinātu par īstā sekretāra slimību un tā aizstāšanu ar Stikmaņa kungu.

—  Joprojām . .. joprojām . ..

Dētanža kunga galva slīga aizvien zemāk. Viņš aizsnaudās.

Pagāja kāds brīdis. Jaunā sieviete lasīja. Aizkars tika klusi atvilkts, un vīrietis aizlavījās gar sienu uz durvju pusi, lai manevrs izdotos, viņš bija spiests apiet Dētanža kungu no mugurpuses, bet Klotildi no priekšpuses, tādējādi Šolmsam izdevās viņu labi saskatīt. Tas bija Arsēns Lipēns.

Anglis priekā notrīsēja. Aprēķins izrādījās pareizs, viņš bija iekļuvis noslēpuma pašā sirdī, un Lipēns atradās tur, kur bija paredzēts.

Tikmēr Klotilde sēdēja, kā sēdējusi, kaut ari ikviena svešā vīrieša kustība nevarēja viņai palikt nepamanīta. Lipēns jau bija ticis gandrīz līdz durvīm un gribēja nospiest rokturi, kad, viņa svārku malas nejauši aizķerts, kāds priekšmets ar troksni nokrita uz galda. Dētanža kungs uztrūkās no miega. Arsēns Lipēns, cepuri rokā turēdams, jau smaidīdams stāvēja viņa priekšā.

—   Maksims Bermons!— priecīgi iesaucās Dētanža kungs. — Dārgais Maksims! .. . Kāds vējš jūs atpūtis?

—  Vēlēšanās redzēt jūs un arī Dētanža jaunkundzi.

—  Tātad jūs esat atgriezies no ce|ojuma?

—  Vakar.

—  Un jūs paliksiet uz vakariņām?

—  Nē, es vakariņošu restorānā kopā ar draugiem.

—   Tad varbūt rīt? Klotilde, pierunā viņu atnākt rīt. Ak, labais Maksims … Šajās dienās es tieši iedomāju par jums.

—  Tiešām?

—   Jā, es kārtoju vecos papīrus šajā skapī un atradu mūsu pēdējo rēķinu.

—  Kādu rēķinu?

—  To no AnrI Martēna bulvāra.

—  Kā! Jūs glabājat tik vecus papīrus! Kālab? …

Drīz visi trīs iekārtojās mazajā viesistabā, ko ar rotondu savienoja plats gaitenis.

—    Vai tas ir Lipēns?— Šolmss sev jautāja, pēkšņu šaubu pārņemts.

Jā, acīmredzot tas bija viņš un tomēr arī gluži cits cilvēks, kas nedaudz atgādināja Arsēnu Lipēnu, saglabājot savu atšķirīgu individualitāti, īpatnējos vaibstus, skatienu, matu krasu …

Tērpies uzvalkā, smalkā, augumam piegulošā kreklā ar baltu kravati, kas viņam lieliski piestāvēja, Arsēns Lipēns nepiespiesti sarunājās, stāstīja jocīgus atgadījumus, par kuriem Dētanža kungs smējās locīdamies un kuri pat Klotildes sejā izraisīja smaidu. Katrs viņas smaids šķita kā balva Arsēnam Lipēnam, kurš tiecās pēc tās un priecājās, to saņemot. Viņš bārstīja jokus un asprātības vienā laidā, un Klotildes seja, klausoties dzidrās un laimīgās balss skaņās, jūtami atdzīvojās, pamazām zaudējot salto izteiksmi, kas viņu vērta tik nesimpātisku.

«Viņi mīl viens otru,» Šolmss nodomāja, «bet kas, pie joda, varētu saistīt Klotildi Dētanžu ar Maksimu Bermonu? Vai viņa zina, ka Maksims nav neviens cits kā Arsēns Lipēns?»

Līdz septiņiem Šolmss satraukti klausījās, iegaumējot katru vārdu, kas viņam varētu noderēt. Tad, bezgala uzmanoties, viņš nogāja lejā un šķērsoja istabu tā, lai viņu nevarētu pamanīt no viesi sta bas.

Uz ielas Šolmss vispirms pārliecinājās, vai pie mājas negaida automašīna vai fiakrs, un, mazliet pieklibojot, devās projām pa Malzerba bulvāri. Iegriezies sānielā, viņš uzvilka mēteli, ko līdz '>im bija nesis uz rokas, pārveidoja cepuri, izslējās un, šādi mainījis izskatu, atgriezās laukumā, kur vērīgi uzmanīja Dē- lanžu savrupnama durvis.

Gandrīz tūlīt iznāca Arsēns Lipēns un devās Parīzes centra virzienā pa Konstantinopoles un pēc tam pa Londonas ielu. Simt soļus aiz viņa gāja Herloks.

Kadi neaizmirstami mirkļi! Anglis alkatīgi ošņāja gaisu kā labs suns, kas uzodis svaigas pēdas. Tiešām — izsekot savu pretinieku Šolmsam šķita īpaši smalka lieta. Nu vairs nenovēroja viņu pašu, bet gan Arsēnu Lipēnu, nenotveramo Arsēnu Lipēnu. Šolmss viņu turēja, ja tā var teikt, acīm aizsniedzamā attālumā, it kā viņi būtu saistīti nesaraujamām saitēm. Un Šolmss tīksminājās, vērojot starp citiem gājējiem šo laupījumu, kas viņam piederēja.

Taču drīz vien Šolmsu pārsteidza kāds dīvains fenomens: starp viņu un Arsēnu Lipēnu vēl citi cilvēki gāja tajā pašā virzienā, proti, divi gara auguma brašuļi apaļās cepurēs soļoja pa ielas kreiso pusi un vēl divi naģenēs un cigareti zobos pa ielas labo pusi.

Varbūt tā bija tikai nejaušība. Tomēr Šolmss ne mazums izbrīnījās, kad, Lipēnam iegriežoties tabakas bodītē, visi četri vīri arī apstājās, un jutās vēl vairāk pārsteigts, kad viņi visi reizē turpināja ceļu, kaut arī katrs atsevišķi pa savu d'Antēna šosejas pusi.

— Nolādēts,— Šolmss sirdījās,— tātad viņu izseko! »

Doma, ka citi ātrāk par viņu nokļuvuši Arsēnam Lipēnam uz pēdām, ka citi viņam laupīs— ne jau slavu, par to viņš daudz neuztraucās, bet gan milzīgo baudu pašam sakaut visbīstamāko ienaidnieku, kāds viņam jebkad bijis,— šī doma viņam likās nepanesama. Tomēr kļūdīties nebija iespējams: vīriem piemita tas atsvešinātais skatiens, tas pārāk dabiskais izskats, kāds ir tiem, kuri, soli pa solim kādam sekojot, paši vēlas palikt nepamanīti.

«Vai Ganimārs zina ko vairāk par to, ko viņš stāstījis?» prātoja Šolmss. «Vai varbūt viņš smejas par mani»?

Šolmsu pārņēma nepārvarama vēlēšanās uzrunāt vienu no četriem vīriem, lai apspriestos. Taču, nonākot pie bulvāra, pūlis kļuva aizvien blīvāks, viņš baidījās pazaudēt Lipēnu un paātrināja soli. Brīdī, kad viņš nokļuva līdz bulvārim, Lipēns gāja iekšā ungāru restorānā Heldera ielas stūri. Restorāna durvis bija vaļā, un Šolmss, sēžot uz sola ielas otrā pusē, redzēja, kā viņš apsēžas pie ziediem rotāta, bagātīgi klāta galda, kur viņu jau gaidīja trīs kungi frakās un divas sevišķi elegantas dāmas, veltot jaunpienācējam īpašas simpātijas.

Herloks raudzījās, kur palikuši četri vīri, un ieraudzīja tos tepat netālu — blakuskafejnīcā, tie bija sadalījušies nelielās grupiņās un klausījās čigānu orķestri. Dīvaina lieta — šķila, it kā viņus daudz vairāk interesētu apkārtējie ļaudis, nevis Arsēns Lipēns.

Pēkšņi viens no vīriem izvilka no kabatas cigareti un piegāja pie kunga redingotā un augstā cepurē. Šis kungs laipni sniedza viņam savu cigāru, un Šolmsam likās, ka abi sarunājas ilgāk, nekā nepieciešams, lai aizsmēķētu cigareti. Pēc tam kungs uzkāpa uz lieveņa un ieskatījās restorāna zālē. Ieraudzījis Lipēnu, viņš gāja iekšā, kaut ko pateica tam, tad apsēdās pie blakusgaldiņa, un Šolmss pazina viņā jātnieku no Anrī Mar- tēna bulvāra.

Tad Šolmss beidzot saprata. Arsēnu Lipēnu ne tikai neizse- koja, bet, tieši otrādi, gadāja par viņa drošību — visi šie vīri bija viņa bandas locekļi, personiskā apsardze, miesassargi, vērīgais eskorts. It visur, kur viņu kungam draudēja briesmas, viņi bija līdzās, gatavi to brīdināt un aizstāvēt. Viņa līdzzinātāji bija šie pamanītie četri vīri! Viņa līdzzinātājs bija arī kungs redingotā!

Angli pārņēma trīsas. Vai viņam vispār jelkad izdosies uzveikt šo nepieejamo būtni? Kāda visvarenība piemita šādai savienībai ar tādu vadoni priekšgalā!

Šolmss izplēsa no piezīmju grāmatiņas vienu lapu, ar zīmuli uzrakstīja dažus teikumus, salocīja to, ielika aploksnē un uzrunāja gadus piecpadsmit vecu zēnu, kas gulēja turpat uz sola.

— Ņem šo vēstuli, manu zēn, apturi kādu braucamo un aizgādā to uz šveiciešu krodziņu Šatlē laukumā. Bet veikli . ..

Viņš sniedza zēnam piecfranku monētu. Zens nozuda.

Pagāja pusstunda. Visapkārt rosījās pārāk daudz ļaužu, un Šolmss neko lāgā vairs nevarēja saskatīt, vienīgi laiku pa laikam Lipēna rokaspuišus. Tad kāds pieskārās viņa plecam un kāda balss iečukstēja ausī:

—  Nu! Kas noticis, Šolmsa kungs?

—  Tas esat jūs, Ganimār?

■— Jā, es saņēmu jūsu zīmīti. Kas noticis?

—  Viņš ir tur.

—  Ko jūs sakāt?

—      Tur … restorānā … Paliecieties vairāk uz labo pusi… Vai redzat viņu?

—  Nē.

—  Viņš pašlaik lej šampanieti savai galdabiedrenei.

—  Bet tas taču nav viņš.

—  Tas ir viņš.

—      Es lieku galvu ķīlā … Ak! Tomēr … varbūt arī. .. Ak, nelietis, cik ļoti viņš ir sev līdzīgs! — Ganimārs naivi čukstēja. — Un pārējie ir viņa līdzzinātāji?

—       Nē, viņam blakus sēž lēdija Klaivdena, otra dāma ir Kletas hercogiene, bet pretim tas virs— Spānijas sūtnis Londonā.

Ganimārs sakustējās. Herloks viņu atturēja.

—  Kāda vieglprātība! Jūs taču esat viens.

—  Viņš arī.

—       Nē, uz ielas ir viri, kas stāv sardzē … Bez tā kunga, kas atrodas restorānā …

—       Kad es saņemšu viņu aiz apkakles un skaļi izsaukšu Arsēna Lipēna vārdu, visa zāle būs manā pusē, visi viesmīļi.

—  Man labāk patiktu, ja tie būtu daži policisti.

—      Tikai tādā gadījumā, ja Arsēna Lipēna draugi pēkšņi kaut ko pamanītu . .. Nē, Šolmsa kungs, jūs taču redzat, ka mums nav izvēles.

Šolmss juta, ka Ganimāram ir taisnība. Šķita prātīgāk izmēģināt laimi, izmantojot ārkārtējus apstākļus. Viņš vienīgi ieteica Ganimāram:

—  Mēģiniet rīkoties tā, lai jūs pazītu pēc iespējas vēlāk . ..

Šolmss pats noslēpās aiz avīžu kioska, ne uz brīdi nsizlaižot

no acīm Arsēnu Lipēnu, kurš smaidīja, pieliecies savai galdabiedrenei.

Inspektors šķērsoja ielu, rokas kabatās sabāzis, kā cilvēks, kurš dodas savās darīšanās. Bet, ticis ielas otrā pusē, viņš veikli mainīja virzienu un vienā lēcienā bija pie durvīm.

Atskanēja griezīgs svilpiens … Ganimārs sadūrās ar galveno oficiantu, kurš nez kā bija gadījies pie durvīm un atgrūda viņu neliekuļotā sašutumā, kā būtu darījis ar jebkuru nepiederošu personu augstākās kategorijas restorānam nepiemērotā apģērbā. Ganimārs apjuka. Tobrīd iznāca kungs redingotā. Viņš ņēmās inspektoru aizstāvēt un uzsāka skaļu strīdu ar galveno oficiantu, pie kam abi raustīja Ganimāru, viens mēģinot aizturēt, bet otrs grūžot uz priekšu tādā veidā, ka, par spīti

visiem pūliņiem un nikniem protestiem, nelaimīgais tika nostumts no lieveņa.

Sākās kaut kāda neizprotama drūzma. Divi policijas ierēdņi, trokšņa pievilināti, mēģināja izspraukties caur pūli, bet neparasta pretestība apturēja tos no visām pusēm un tie nespēja atbrīvoties no pleciem, kas tos spieda, un no mugurām, kas tiem aizšķērsoja ceļu …

Pēkšņi, kā uz burvju mājienu, ceļš bija brīvs!.. . Galvenais oficiants, beidzot sapratis savu kļūdīšanos, nemitīgi atvainojās, kungs redingotā bija nolēmis vairs neaizstāvēt inspektoru, pūlis bija pašķīries, policisti iekļuva iekšā, un Ganimārs metās pie sešvietīgā galdiņa . . . Pie tā sēdēja vairs tikai pieci! Ganimārs raudzījās visapkārt… Vienīgā izeja ir durvis.

—  Kur palikusi tā persona, kas sēdēja šajā vietā?— viņš uzkliedza pieciem pārsteigtajiem viesiem. Jūs bijāt seši. . . Kur palicis sestais?

—  Destro kungs?

—  Nē taču, Arsēns Lipēns!

Pienāca viesmīlis.

—  Šis kungs tikko uzkāpa antresolā.

Ganimārs steidzās. Antresolā ir atsevišķi kabineti ar speciālu izeju uz bulvāri.

—  Ķer nu tagad vēju, prom viņš ir!— Ganimārs novaidējās.

*

Viņš nemaz nebija tik tālu, ne tālāk par divsimt metriem, Madlēnas-Bastīlijas maršruta omnibusā, kas, triju zirgu vilkts, sīkos rikšos mierīgi klidzināja uz Operas laukuma pusi un tālāk pa Kapuciešu bulvāri. Uz platformas tērzēja divi gara auguma brašuļi katliņiem galvā. Augšā, pašā kāpņu galā, snauduļoja večuks — tas bija Herloks Šolmss.

Tā snauduļojot, omnibusa kustības iešūpots, anglis sarunājās pats ar sevi:

—  Ja drošsirdīgais Vilsons mani tagad redzētu, viņš varen lepotos ar savu kompanjonu!… Kā gan citādi! Atskanot svilpienam, bija skaidrs, ka spēle zaudēta, un labākais, ko varēja darīt, bija uzmanīt restorāna apkārtni. Nē, patiesi, ar šo sātanu cilvēka izskatā dzīve ne brīdi nekļūst garlaicīga.

Gala stacijā, pārliecies pār margām, Herloks redzēja Arsēnu Lipēnu paejam garām miesassargiem un dzirdēja to čukstam: — Uz Zvaigznes laukumu!

—  Lieliski, norunāta tikšanās Zvaigznes laukumā. Es tur būšu. Ļausim viņam nozust ar šo fiakru un sekosim abiem rokaspuišiem.

Abi vīri tiešām tālāk devās kājām līdz pašam Zvaigznes laukumam un piezvanīja pie kādas šauras, garas mājas durvīm Šalgrēna ielā 40. Šīs klusās ieliņas Stūris bija kā radīts, lai Šolmss varētu tur paslēpties kādā padziļinājumā.

Viens no pirmā stāva diviem logiem atvērās, vīrietis katliņā aizvēra slēģus. Virs tiem uz arkas balsta iedegās lukturis.

Pēc desmit minūtēm kāds kungs piezvanīja pie mājas durvīm, brīdi vēlāk vēl viens. Beidzot piebrauca fiakrs, un no tā izkāpa divi: Arsēns Lipēns un apmetnī ietinusies, aizplīvurota dāma.

«Bez šaubām, Blondā dāma,» Šolmss klusībā nosprieda, raugoties nopakaļ aizbraucošajam fiakram.

Viņš mazliet nogaidīja, tad tuvojās mājai, uzkāpa uz palodzes un, pastiepies pirkstgalos, caur arku varēja ielūkoties istabā.

Arsēns Lipēns, atspiedies pret kamīnu, kaut ko dedzīgi stāstīja. Pārējie bija sastājušies ap viņu puslokā un uzmanīgi klausījās. Šolmss pazina kungu redingotā un, liekas, arī restorāna galveno oficiantu. Blondā dāma sēdēja atzveltnes krēslā ar muguru pret logu.

«Notur apspriedi,» Šolmss nodomāja, «šīvakara notikumi viņus satraukuši, un viņi nolēmuši aprunāties. Ak, ja tagad varētu visus reizē saņemt ciet!»

Viens no viņiem sakustējās, Šolmss nolēca zemē un ienira ēnā. Kungs redingotā un galvenais oficiants iznāca ārā. Drīz vien gaisma iedegās arī otrā stāva logos, kāds aizvēra slēģus. Tad gaisma nodzisa visapkārt un iestājās tumsa.

«Lipēns un Blondā dāma palikuši pirmajā stāvā,» Herloks nodomāja. «Abi līdzzinātāji dzīvo otrajā stāvā.»

Šolmss gaidīja tur vēl ilgi, baidīdamies, ka Arsēns Lipēns nozudīs viņa prombūtnē. Četros no rīta, ieraudzījis ielas viņā galā divus policistus, Šolmss tos panāca, izskaidroja situāciju un uzticēja mājas uzraudzīšanu.

Pēc tam viņš devās pie Ganimāra uz Pergolēzes ielu un lika viņu pamodināt.

—  Es zinu, kur viņš ir!

—  Arsēns Lipēns?

—  Jā.

—  Ja tāpat kā pagājušo reizi, es labāk likšos uz auss. Labs ir, aiziesim līdz komisariātam.

Viņi aizgāja līdz Menila ielai un no turienes devās uz komisāra, Dekuentra kunga, dzīvokli. Pēc tam, vismaz pusduča vīru pavadīti, atgriezās Šalgrēna ielā.

—       Kas jauns?— Šolmss jautāja abiem policistiem, kas stāvēja sardzē.

—  Nekā jauna.

Svīda gaisma, kad, pienācīgi sagatavojies, komisārs piezvanīja un tad devās uz sardzes telpu. Negaidītā iebrukuma pārbiedēta, trīcot pie visām miesām, sieviete apgalvoja, ka pirmajā stāvā īrnieku neesot.

—  Kā nav?— Ganimārs iesaucās.

—       Nav gan. Otro stāvu īrē Lerū kungi… Viņi iekārtojuši apakšstāvu saviem lauku radiem …

—  Kungam un kundzei?

—  Jā.

—  Un tie ieradās vakarvakarā kopā ar viņiem?

—       Varbūt… patiesībā es jau gulēju. Tomēr es nedomāju, ka . .. te ir atslēga. Viņi neienāca pēc tās …

Ar šo atslēgu komisārs atslēdza durvis priekštelpas otrā galā. Pirmajā stāvā bija tikai divas istabas — abas tukšas.

—       Neiespējami!— Šolmss iekliedzās.— Es pats viņus redzēju, abus, vīrieti un sievieti.

—       Es par to nemaz nešaubos,— komisārs zobojās,— taču viņu te vairs nav.

—  Uzkāpsim otrajā stāvā. Viņi droši vien noslēpušies tur.

—  Otrajā stāvā dzīvo Lerū kungi.

—  Mēs pajautāsim Lerū kungiem.

Visi uzkāpa stāvu augstāk, un komisārs piezvanīja. Pēc otrā zvana durvīs parādījās kāds vīrs dusmīgu seju, tērpies vestē, tas bija viens no Lipēna miesassargiem.

—       Kas te notiek? Kas tas par traci!… Traucē godīgu cilvēku miegu . ..

Taču tūlīt sakaunējies apklusa.

—       Lai Dievs man piedod . .. Vai tik es nesapņoju? Dekuentra kungs? Un jūs arī, Ganimāra kungs? Ar ko varu pakalpot?

Atskanēja skaļi smiekli. Ganimārs vai beidzās nost, smieklos locīdamies, viņa seja tumši pietvīka.

—       Tas esat jūs, Lerū,— viņš šļupstēja.— Ak, cik tas smieklīgi . . . Lerū — Arsēna Lipēna bandas loceklis … Ak, es mirstu! … Un kur ir jūsu brālis, vai viņš ir sastopams?

—       Edmon, kur tu esi? Pie mums ciemos ieradies Ganimāra kungs…

Parādījās otrs vīrs, kuru ieraugot Ganimārs kļuva vēl jautrāks.

- Kā tas iespējams, mums par to nebija ne mazākās jausmas! Ak, draugi, jūs esat nokļuvuši strupceļā. Kas to būtu domājis! Laimīgā kārtā vecais Ganimārs ir vienmēr nomodā, bez tam viņam allaž pa rokai ir labi draugi, kas var palīdzēt.. . draugi, kas ieradušies no tālienes!

Un, pagriezies pret Šolmsu, viņš iepazīstināja: — Viktors Lerū, Slepenpolicijas inspektors, viens no Dzelzs brigādes labākajiem vīriem . .. Edmons Lerū, vecākais komijs Slepenpolicijas antropometrijas dienestā.

Nolaupīšana

Herloks Šolmss pat nepakustējās. Protestēt? Apsūdzēt šos divus vīrus? Veltīgas pūles. Neviens tikpat nenoticētu, jo viņam nebija nekādu pierādījumu, un viņš ari netaisījās tos meklēt, lai velti nezaudētu laiku.

Pārskaities, sažņaugtām dūrēm, viņš domāja vienīgi par to, kā triumfējošam Ganimāram neizrādīt savas dusmas un vilšanos. Ar cieņu palocījies brāļiem Lerū, šiem sabiedrības aizstāvjiem, viņš atvadījās un devās prom.

Pirmā stāva priekšnamā Šolmss aizgāja līdz zemām durtiņām, kas veda uz pagrabu, un pacēla no grīdas mazu, sarkanu akmentiņu — tas bija granāts.

Izgājis uz ielas, viņš atskatījās un pie 40. nama izlasīja: Lisjēns Dētanžs, arhitekts, 1877.

Tas pats uzraksts arī pie 42. nama.

«Neiztrūkstošā rezerves izeja,» viņš nodomāja. «40. un 42. nams ir savienoti. Kā man tas neienāca prātā? M^n tomēr šonakt vajadzēja palikt šepat kopā ar abiem policistiem.»

Viņš tiem jautāja:

—  Vai pa šīm durvīm neiznāca divi cilvēki, kamēr es biju prom?

Un viņš norādīja uz blakusmājas ieejas durvīm.

—  Jā. Vīrietis un sieviete.

Šolmss paņēma galveno inspektoru zem rokas un paveda sāņus.

—  Ganimāra kungs, jās pārāk jautri smējāties, lai īpaši dusmotos par nakts traucējumu, kas jums manis dēļ sagādāts …

—  Ak! Es nemaz uz jums nedusmojos.

—  Vai ne? Bet, manuprāt, arī vislabākiem jokiem ir savas robežas, pienācis laiks tos izbeigt.

—  Gluži manas domas.

—       Šodien mums ir septītā diena. Pēc trim dienām man jābūt Londonā.

—  Ai! Ai!

—       Es būšu Londonā norādītajā laikā, tāpēc lūdzu jūs būt gatavībā naktī no otrdienas uz trešdienu.

—       Vai līdzīga veida ekspedīcijai?— zobgalīgi vaicāja Gani- mārs.

—  Jā, cienītais, līdzīga veida ekspedīcijai.

—  Kas beigsies ar? …

—  Ar Lipēna apcietināšanu.

—  Jūs tā domājat?

—  Zvēru jums pie sava goda.

Šolmss atvadījās un devās uz tuvāko viesnīcu nosnausties, pēc tam, atpūties, atguvis ticību sev, atgriezās Šalgrēna ielā, iedeva sardzei divus luidorus, pārliecinājās, ka brāļi Lerū izgājuši, uzzināja, ka nams pieder kādam Arminžā kungam, un, apbruņojies ar sveci, pa mazajām durtiņām, pie kurām bija atradis granātu, nokāpa pagrabā.

Kāpņu galā viņš pacēla vēl vienu tādas pašas formas akmeni.

«Es neesmu kļūdījies,» viņš nodomāja, «kaut kur tepat jābūt otrai izejai . . . Redzēsim, vai mans mūķīzeris derēs pagrabam, kas paredzēts pirmā stāva īrnieku ērtībām? Jā … lieliski … papētīsim šos vīna krājumus … A! Vietām putekļi ir notraukti, bet zemē redzami pēdu nospiedumi …»

Viegls troksnis darīja Šolmsu uzmanīgu. Viņš veikli aizgrūda durvis, nopūta sveci un aizslēpās aiz tukšajām kastēm. Pēc brīža viņš pamanīja, ka viens no metāla plauktiem līdz ar visu sienu, pie kuras viņš bija piespiedies, viegli pagriežas un klusi atveras. Atspīdēja luktura gaisma. Parādījās roka. Ienāca kāds vīrs.

Viņš bija saliecies un, kā redzams, kaut ko meklēja. Ar pirkstu galiem viņš vandījās pa putekļiem, vairakas reizes izslējās un kaut ko iemeta mazā kartona kastītē, ko turēja kreisajā rokā. Pēc tam viņš rūpīgi iznicinaja savas pēdas, kā arī tās pēdas, ko bija atstājuši Lipēns un Blonda dama, un atgriezās pie spraugas.

Atskanēja apslāpēts kliedziens, un vīrs sabruka uz grīdas. Šolmss bija meties viņam virsū no mugurpuses. Tas bija tikai mirklis, un viss tika paveikts ļoti vienkārši, vīrs nu gulēja zemē sasaistītām rokām un kājām.

Anglis noliecās pār viņu.

—  Cik tu gribi par ziņām? … Lai tu pastāstītu visu, ko zini?

Vīrs atbildēja ar ironijas pilnu smīnu, un Šolmss tūlīt apjauta sava jautājuma bezjēdzību. Viņš apmierinājās ar to, ka izpētīja sava gūstekņa kabatu saturu, bet tas neko lielu nedeva, viņš atrada tikai atslēgu saišķi, kabatlakatu un kartona kastīti, kuru vīrs bija turējis rokā un kurā atradās divpadsmit tādi paši granāti, kādus Šolmss jau bija pacēlis. Niecīgs laupījums!

Starp citu, ko viņš vispār iesāks ar šo vīru? Gaidīs, kamēr draugi nāks viņam talkā un nodos policijai? Kas no tā mainītos? Vai viņš iegūtu priekšrocības cīņā pret Lipēnu?

Šolmss vēl šaubījās, tad, izpētījis kartona kastīti, viņš izlēma. Uz kastītes bija rakstīts: «Leonārs, juvelieris. Miera ielā.»

Šolmss nolēma savu gūstekni vienkārši pamest. Viņš aizgrūda sienu, aizslēdza pagrabu un izgāja uz ielas. Ar pneimatisko pastu viņš nosūtīja ziņu Dētanža kungam, ka varēs ierasties tikai rīt. Pēc tam Šolmss devās pie juveliera, kuram atdeva granātus.

—  Kundze sūtīja mani pie jums ar šiem akmeņiem. Tie izbiruši no kādas rotas, ko viņa šeit iegādājusies.

Šolmss bija trāpījis pareizi. Tirgotājs atbildēja:

— Tiešām … Šī dāma man jau zvanīja. Viņa solījās drīz ierasties pati.

Šolmsam, gaidot ārpusē uz ielas, tikai ap pieciem izdevās beidzot ieraudzīt nākam aizplīvurotu dāmu, kuras izturēšanās šķita aizdomīga. Caur skatlogu varēja redzēt, kā viņa noliek uz letes senu rotaslietu ar granātiem.

Gandrīz tūlīt viņa devās projām, kājām, pa ceļam iepērkoties, tad nogriezā: Klišī virzienā, izvēloties ieliņas, kas anglim bija svešas. Tumsas aizsegā viņam izdevās, sardzei neredzot, ieslīdēt aiz svešinieces kādā sešstāvu namā ar diviem korpusiem un daudziem īrniekiem. Trešajā stāvā sieviete apstājās un atslēdza durvis. Pēc brīža anglis uz labu laimi izmēģināja citu pēc citas atslēgas, kuras bija atņēmis svešajam vīram. Ceturtā derēja.

Krēslas pustumsā, kas valdīja telpās, viņš ieraudzīja tukšas istabas, kā tas iederas neapdzīvotā dzīvoklī, kur visas durvis līdz galam vaļā. Taču no gaiteņa viņa gala atspīdēja gaisma, un Šolmss, uz pirkstgaliem piezadzies klāt, spogulī bez alvas amalgama, kas nošķīra salonu no blakusistabas, ieraudzīja aizplīvuroto dāmu, kura pašlaik noņēma cepuri un plīvuru, novilka virsdrēbes, nolika visu uz vienīgā krēsla un ietinās samta mājastērpā.

Vēl viņš redzēja, kā viņa piegāja pie kamīna un piespieda elektriskā zvana pogu. Tūlīt daļa panno, kas atradās pa labi no kamīna, sakustējās un, virzoties cieši gar sienu, it kā ieslīdēja biezajā blakus panno.

Līdzko sprauga bija pietiekami plata, dāma nozuda tajā, aiznesot līdzi ari lampu.

Sistēma bija vienkārša. Šolmss to izmantoja.

Viņš uz pirkstgaliem zagās uz priekšu pa tumsu, un drīz vien viņa seja pieskārās kaut kam mīkstam. Uzrāvis sērkociņu, viņš redzēja, ka atrodas šaurā telpā, pieblīvētā ar kleitām un apģērbiem, kas sakārti uz pakaramiem. Šolmss izbrīvēja sev ceļu un apstājās pie durvju nišas, kas vismaz no šīs puses bija aizklāta ar sienas paklāju, kas apgriezts uz kreiso pusi. Kad sērkociņš izdzisa, viņš ieraudzīja, ka caur vecā auduma izdilušajiem, vaļīgajiem diegiem iespiežas gaisma.

Šolmss ieskatījās.

Tur viņa acu priekšā stāvēja Blondā dāma, ar roku aizsniedzama.

Viņa nodzēsa lampu un iededza istabā elektrību. Pirmo reizi Šolmss redzēja viņas seju pilnā apgaismojumā. Viņš sarāvās. Sieviete, kuru viņš tik ilgi un nesekmīgi meklēja, izrādījās

neviena cita kā Klotilde Dētanža.

*

Klotilde Dētanža — barona d'Otreka slepkava un zilā dimanta nolaupītāja! Klotilde Dētanža — Arsēna Lipēna noslēpumainā draudzene! Klotilde Dētanža — Blondā dāma!

«Nudien, esmu galīgs muļķis. Tāpēc vien, ka Lipēna draudzene ir blonda, bet Klotilde tumšmate, man ne prātā neienāca salīdzināt abas sievietes! It kā pēc dimanta nozušanas un barona d'Otreka nāves Blondā dāma varētu joprojām palikt blonda!

Šolmss no savas vietas redzēja istabas vienu daļu — elegantu sievietes buduāru, rotātu gaišām tapetem 1111 dārgiem nieciņiem. Neliels sarkankoka atpūtas dīvāns uz zemām kājiņām. Klotilde bija tajā ieslīgusi un sēdēja pavisam nekustīgi, ieslēpusi seju rokās. Vēl pēc brīža viņš pamanīja, ka viņa raud. Lielas asaras ritēja pār viņas bālajiem vaigiem, krita uz lūpām un pilīti pa pilītei notraipīja samta tērpu uz krūtīm. Asaras ritēja un ritēja kā no neizsmeļama avota. Un tā bija visbēdīgākā aina, kādu vien var iedomāties,— drūms, samierinošs izmisums, ko pauda asaru lēnais ritums.

Tad viņai aiz muguras atvērās durvis. Ienāca Arsēns Lipēns.

Viņi ilgi raudzījās viens otrā, nesakot ne vārda, pēc tam viņš noslīga viņas priekša ceļos, pieglauda viņas galvu sev pie krūtīm, apskāva viņu, un šajā kustībā jautās dziļš maigums un bezgalīgs žēlums pret jauno sievieti. Viņi nekustējās. Viņus vienoja liegs klusums, un asaras pamazām izsīka.

—  Es tik ļoti gribēju darīt jūs laimīgu,— viņš čukstēja.

—  Es esmu laimīga.

—      Nē, jo jūs raudat… Jūsu asaras dzen mani izmisumā, Klotilde.

Par spīti visam, viņa ļāvās šīs glāstošās balss skaņām, laimes un cerību izslāpusi, viņa ieklausījās tajā. Smaids atmaidzināja viņas seju, bet šis smaids vēl joprojām bija pārak skumjš! Viņš lūdzās: k

—       Neesiet tik skumja, Klotilde, jums nevajag tādai būt. Jums nav tiesību.

Viņa izstiepa pret viņu savas baltās, smalkās, gleznās rokas un nopietni teica:

—      Kamēr vien tās būs manas rokas, es allaž būšu bēdīga, Maksim.

—  Bet kāpēc?

—  Tās ir nogalinājušas.

Maksims iesaucās:

—      Klusējiet! Nedomājiet par to!… Pagātne ir mirusi … pagātne neskaitās.

Un viņš skūpstīja viņas bālos, slaidos pirkstus, un viņa lūkojās viņā jau gaišāku smaidu, it kā katrs skūpsts izdzēstu daļu no briesmīgajām atmiņām.

—       Jums mani jāmīl, Maksim, tā vajag, jo neviena cita sieviete nemīlēs jūs tā, kā mīlu es. Lai jums izpatiktu, es rīkojos un daru to vēl joprojām, nevis pakļaujoties jūsu pavēlēm, bet gan jūsu slēptākajām vēlmēm. Esmu darījusi to, pret ko saceļas manas jūtas un mana sirdsapziņa, taču es nespēju pretoties . . . visu, ko es daru, es daru neapzināti, jo tas ir jums nepieciešams un jūs tā gribat. . . un es esmu gatava turpināt rīt.. . un vienmēr.

Viņš sarūgtināts teica:

—       Ai, Klotilde, kāpēc es iejaucu jūs savā piedzīvojumiem pārpilnajā dzīvē? Man vajadzēja palikt Maksimam Bermonam, kuru jūs mīlējāt pirms pieciem gadiem, un neļaut jums iepazīt to otru cilvēku, kas arī mīt manī.

Viņa sacīja ļoti klusi:

—  Es mīlu arī šo otru cilvēku, un es neko nenožēloju.

—       Nožēlojat gan — jūs nožēlojat savu pagātni, dzīvi atklātībā.

—       Kad jūs esat šeit, es nenožēloju neko,— viņa jūsmīgi teica.— Kad manas acis jūs redz, nav vairs ne maldu, ne nozieguma. Kas par to, ka esmu nelaimīga jūsu prombūtnē, ka ciešu, raudu, šausminos par visu, ko esmu darījusi! Jūsu mīlestība izdzēš visu . .. esmu mierā ar visu … Bet jums mani jāmīl!

—       Es nemīlu jūs tāpēc, ka jāmīl, Klotilde, bet aiz viena vienīga iemesla — tāpēc, ka es jūs mīlu.

—  Vai esat par to pārliecināts?— viņa jautāja naivā uzticībā.

—       Esmu pārliecināts gan par sevi, gan par jums. Diemžēl mana dzīve ir saspringta, nevadāma un es ne vienmēr varu jums veltīt tik daudz laika, cik man gribētos.

Viņa tūlīt satraucās.

—  Kas noticis? Jaunas briesmas? Stāstiet ātri!

—  Ak, nekā īpaši nopietna. Tomēr …

—  Tomēr?

—  Viņš ir nokļuvis mums uz pēdām.

—  Šolmss?

—       Jā. Tieši viņš mums uzlaida virsū Ganimāru ungāru restorānā. Tieši viņš šonakt nolika sardzē divus policistus pie nama Šalgrēna ielā. Man ir pierādījumi. Ganimārs šorīt pārmeklēja namu, un Šolmss tur bijis klāt. Bez tam …

—  Bez tam?

—       Ir vēl kaut kas — pazudis viens no mūsu cilvēkiem — Žannio.

—  Durvju sargs?

— Jā.

—       Bet es pati šorīt aizsūtīju viņu uz Šalgrēna ielu salasīt granātus, kas izbiruši no manas rotas.

—  Nav šaubu, Šolmss būs viņu notvēris.

—  Nekādā ziņā. Granāti tika nogādāti juvelierim Miera ielā.

—  Tādā gadījumā viņam būs kas atgadījies pēc tam.

—  Ak, Maksim, man ir bail.

—       Nav par ko uztraukties. Taču jāatzīst, ka situācija ir ļoti nopietna. Ko Šolmss zina? Kur viņš slēpjas? Viņa spēks ir viņa nošķirtībā. Nekas nevar viņu nodot.

—  Ko esat nolēmis darīt?

—       Jāievēro ārkārtēja piesardzība, Klotilde. Jūs jau zināt, ka sen biju nolēmis demontēt iekārtu un pārvest to citur — uz mūsu nepieejamo patvērumu, kuru jūs zināt, un Šolmsa iejaukšanās to paātrina. Kad uz pēdām nokļūst tāds vīrs kā viņš, tad jasaprot, ka tās neizbēgami novedīs viņu pie mērķa. Tāpēc esmu sagatavojies. Pārkravāšanās notiks parīt, tātad trešdien. Pusdienlaikā viss būs padarīts. Pulksten divos, kad būšu iznīcinājis mūsu iekārtas pēdējās pēdas, kas nemaz nav tik vienkārši, es varēšu aiziet arī pats. No šī brīža …

—  No šī brīža? …

—  Mēs nedrīkstam satikties un neviens nedrīkst jūs redzēt, Klotilde. Neejiet ārā no mājām. Es nepavisam nebaidos par sevi, bet es ļoti baidos par jums.

—  Šķiet neiespējami, ka šis anglis mani atradīs.

—  Ar viņu viss ir iespējams, bet es nepadošos. Vakar, kad jūsu tēvs mani gandrīz pārsteidza šeit, es biju atnācis, lai sameklētu skapī Dētanža kunga vecos reģistrus, es nojautu briesmas. Briesmas ir visur. Es jaušu ienaidnieku, kas slēpjas tumsā un mums neatlaidīgi tuvojas. Es jūtu, ka viņš mūs novēro, ka viņš izmet ap mums savus tīklus. Šī sajūta mani vēl nekad nav pievīlusi.

—  Ja tā, tad ejiet, Maksim, un nedomājiet vairs par manām asarām. Es būšu stipra un pagaidīšu, līdz briesmas tiks novērstas. Ardievu, Maksim!

Viņas skūpsts bija ilgs. Un viņa pati izraidīja to ārā. Šolmss dzirdēja viņu balsis, kas aizvien vairāk attālinājās.

Tās pašas darboties gribas uzbudināts, par spīti visam, kas viņu tracināja jau kopš iepriekšējā vakara, viņš iegāja priekšnamā, kura galā bija kāpnes. Taču brīdī, kad Šolmss jau grasījās kāpt pa tām lejā, līdz viņam nonāca balsu troksnis no apakšējā stāva, un viņš uzskatīja par labāku iet pa apaļo gaiteni, kas noveda līdz otrām kāpnēm. Nokāpis lejā, viņš pārsteigts ieraudzīja mēbeles, kuru forma un izkārtojums likās pazīstams. Kādas durvis bija pavērtas. Viņš iegāja pa tām lielā, apaļā telpā. Tā izrādījās Dētanža kunga bibliotēka.

—  Lieliski! Brīnišķīgi!— viņš murmināja.— Tagad es saprotu visu. Klotildes jeb Blondās dāmas buduārs ir savienots ar vienu no kaimiņmājas dzīvokļiem, un šai kaimiņmājai savukārt ir atsevišķa izeja, bet nevis uz Malzerba laukujnu, bet uz Monšanēna ielu, kura, ja pareizi atceros, atrodas blakus … Burvīgi! Tagad es saprotu, kādā veidā Klotilde Dētanža var satikties ar savu iemīļoto, saglabājot tādas personas reputāciju, kura nekad neiziet no mājas. Tagad ir skaidrs arī tas, kādā veidā Arsēns Lipēns varēja parādīties man līdzās galerijā vakarvakarā,— ir jābūt vēl kādai ejai, kas savieno dzīvokli ar bibliotēku . . .

Un viņš secināja:

—  Vēl viena māja ar viltībām. Vēl viens Dētanžs arhitekts, bez šaubām! Bet nu jāizmanto mana atrašanās šeit, lai pārbaudītu skapja saturu … un iepazītos ar līdzīgi pārbūvētām mājām.

Šolmss uzkāpa augšā galerijā un noslēpās aiz rampas aizkariem. Viņš tur palika līdz vēlam vakaram. Ienāca kalpotājs un nodzēsa gaismu. Pēc stundas anglis iededza savu lukturīti un piegāja pie skapja.

Kā viņš jau zināja, tajā glabājās arhitekta vecie papīri, dokumenti, tāmes, rēķinu grāmatas. Aizmugurē bija sakārtota vesela reģistru sērija hronoloģiskā secībā.

Uz labu laimi viņš izņēma dažus no pēdējo gadu dokumentiem un rūpīgi izpētīja sarakstu, īpaši pievēršot uzmanību burtam «A». Nonācis līdz uzvārdam Arminžā ar norādi 63, viņš atšķīra 63. lappusi un izlasīja: «Arminžā, Šalgrēna ielā 40.»

Sekoja klienta pasūtīto darbu apraksts par apkures sistēmas ierīkošanu viņa mājā. Malā bija atzīme: «Sk. lietu M.B.»

— Skaidrs,— teica Šolmss,— lieta M.B. ir īstā. Atradis to, es uzzināšu Lipēna kunga tagadējo dzīvesvietu.

Tikai uz rīta pusi, sarakstu otrajā daļā, Šolmss beidzot atrada šos slavenos aktu vākus.

Tajos bija piecpadsmit lappuses. Viena bija veltīta Arminžā kungam no Šalgrēna ielas. Otra sīki precizēja, kādi darbi veikti pie Vatinela kunga, Klapeirona ielas 25. nama īpašnieka. Trešā aprakstīja barona d'Otreka namu Anrī Martēna bulvārī 134. Vēl citā bija aprakstīta de Krozonu pils, bet pārējās vienpadsmit veltītas dažādiem Parīzes namu īpašniekiem.

Šolmss norakstīja šos vienpadsmit vārdus un vienpadsmit adreses, tad atlika visu atpakaļ, atvēra logu un izlēca pa to tukšā laukumā, neaizmirstot rūpīgi pievērt slēģus.

Savā viesnīcas istabā Šolmss, kā vienmēr, dziļā nopietnībā aizkūpināja pīpi un, dūmu mākonī ietinies, izpētīja visu, ko vien varēja izsecināt no aktīm ar atzīmi M.B. vai, pareizāk sakot, no Maksinia Bermona, alias Arsēna Lipēna, lietas.

Pulksten astoņos viņš nosūtīja Ganimāram ziņu ar pneimatisko pastu.

«Šorīt es būšu Pergolēzes ielā un uzticēšu jums kādu personu, kuras aizturēšanai ir vislielākā nozīme. Katram gadījumam esiet mājās šonakt un vēl nākamajā dienā — trešdienā — līdz pusdienlaikam. Iekārtojiet tā, lai jūsu rīcībā būtu apmēram trīsdesmit cilvēki. ..»

Pēc tam Šolmss devās uz bulvāri, paņēma tur mašīnu, kuras šoferis viņam bija iepaticies tā līksmās, ne pārāk aprobežotās sejas dēļ, un lika tam braukt uz Malzerba laukumu un apstāties soļus piecdesmit no Dētanžu nama.

— Tagad aizslēdziet mašīnu, manu zēn, saceliet savu kažokādas apkakli, jo pūš auksts vējš, un pacietīgi gaidiet. Pēc

pusotras stundas jūs iedarbināsiet motoru. Tiklīdz es iekāpšu, nekavējoties brauciet uz Pergolēzes ielu.

Pārkāpis pār slieksni, Šolmss pārvarēja pēdējās šaubas. Vai tik tā nebija kļūda — pilnīgi pievērsties Blondajai dāmai, ļaujot Lipēnam mierīgi sagatavoties aizbraukšanai? Vai nebūtu pareizāk izmantot iegūto sarakstu un sameklēt pretinieka patvērumu?

—      Nu nē,— viņš sacīja pats sev,— kad Blondā dāma būs manās rokās, es būšu situācijas noteicējs.

Un Šolmss piezvanīja.

*

Dētanža kungs jau rosījās bibliotēkā. Kādu brīdi abi strādāja klusēdami, un Šolmss meklēja ieganstu, lai uzkāptu augšā līdz Klotildes istabai, kad jaunā sieviete ienāca pati, padeva tēvam labrītu, iekārtojās mazajā viesistabā un sāka rakstīt.

Šolmss no savas vietas redzēja viņu, noliekušos pār galdu, laiku pa laikam kaut ko pārdomājot, domīgu seju, spalvu rokā. Viņš mazliet nogaidīja, tad paņēma kādu sējumu un sacīja Dētanža kungam:

—       Es atradu grāmatu, ko Dētanža jaunkundze lūdza viņai aiznest, tiklīdz to sameklēšu.

Viņš devās uz mazo viesistabu un nostājās Klotildes priekšā, bet tā, lai viņas tēvs to nevarētu redzēt, un teica:

—  Es esmu Stikmaņa kungs, jūsu tēva jaunais sekretārs.

—       Ak tā!— viņa novilka, galvu nepacēlusi.— Tātad mans tēvs nomainījis sekretāru?

—  Jā, jaunkundz, un es vēlētos ar jums aprunāties.

—  Esiet tik laipns un apsēdieties, es tūlīt pabeigšu.

Viņa uzrakstīja vēl dažus vārdus, parakstīja vēstuli un aizlīmēja aploksni, tad atbīdīja papīrus malā, uzgrieza kādu telefona numuru, dabūja savienojumu ar šuvēju, lūdza to steidzīgi pabeigt ceļojuma apmetni, kas tūlīt būšot viņai vajadzīgs, un beidzot pievērsās Šolmsam:

—       Es jūs klausos, kungs. Bet vai mans tēvs nevarētu būt klāt šajā sarunā?

—       Nē, jaunkundz, un es pat lūgšu jūs pārāk nepacelt balsi. Būtu ļoti vēlams, lai Dētanža kungs mūs nedzirdētu.

—  Kādēļ tas būtu vēlams?

—  Jūsu dēļ, jaunkundz.

—  Es nevēlos ielaisties sarunā, ko nedrīkst dzirdēt mans tēvs.

—  Un tomēr jums vajadzēs tam piekrist.

Abi piecēlās, un viņu skatieni krustojās.

Viņa sacīja:

—  Runājiet!

Joprojām stāvot, viņš iesāka:

—   Jūs man piedosiet, ja kļūdlšos dažos nebūtiskos sīkumos. Taču es garantēju izklāstāmo faktu precizitāti.

—  Nevajag frāžu, es jūs lūdzu. Tikai faktus.

Pēc šis negaidītās piezīmes Šolmss saprata, ka jaunā sieviete ir modra, un turpināja:

—   Lai notiek, ķersimies tieši pie lietas. Un tā — pirms pieciem gadiem nejaušs gadījums saveda kopā jūsu tēvu un Maksimu Bermona kungu, kurš stādījās priekšā kā darbuzņēmējs … vai varbūt kā arhitekts, īsti nepateikšu. Droši vien jaunais cilvēks iepatikās Dētanža kungam, un, tā kā veselības stāvoklis viņam liedza turpmāk pašam aktīvi kārtot darījumus, viņš tam uzticēja dažu pasūtījumu izpildi, kurus bija apņēmies nokārtot dažiem agrākiem klientiem un kuri it kā atbilda jaunā kolēģa spējām.

Herloks apklusa. Viņam likās, ka jaunā sieviete vēl vairāk nobāl usi. Tomēr viņa runāja ļoti savaldīgi.

—   Man nav zināmi fakti, par kuriem jūs runājat, kungs, bet, galvenais, es nesaprotu, kāds man ar tiem sakars.

—   Sakars ir tāds, jaunkundz, ka Maksima Bermona īstais vārds ir Arsēns Lipēns, un jūs to zināt tikpat labi kā es.

Viņa skaļi iesmējās.

—   Arsēns Lipēns? Neiespējami! Maksimu Bermonu sauc par Arsēnu Lipēnu?

—   Kā jau man bija tas gods jums sacīt, jaunkundz, bet, tā kā jūs nevēlaties saprast mani no pusvārda, es vēl piebildīšu, ka Arsēns Lipēns savu nodomu izpildei atradis šajā namā draugu, vairāk nekā draugu — aklu, dedzīgu un padevīgu sabiedroto.

Viņa piecēlās un bez jebkāda uztraukuma vai ari ar pavisam niecīgu satraukumu, tā ka Šolmss bija pārsteigts par viņas savaldību, sacīja:

—   Man nav zināms, kungs, ko īsti jūs vēlaties panākt ar šādu uzvedību, un es arī nevēlos to zināt. Tāpēc es jūs lūdzu nerunāt vairs ne vārda un atstāt šo telpu.

—   Mans nolūks nav jums uzspiest savu klātbūtni bezgalīgi,— tikpat mierīgi atbildēja Šolmss.— Tikai esmu nolēmis neaiziet no šī nama viens.

—  Un kas tad jūs pavadīs?

—  Jūs.

—  Es?

—  Jā, jaunkundz, mēs iziesim no šī nama kopā, jūs sekosiet man, nerunājot pretī ne vārda.

Visdīvainākais šajā sarunā bija abu pretinieku nesatricināmais miers. Drīzāk tā bija nesamierināma divcīņa starp pretējām stipras gribas izpausmēm, par ko liecināja viņu attieksme, balss tembrs,— galanta saruna starp diviem dažādi domājošiem cilvēkiem.

Caur durvju spraugu varēja redzēt Dētanža kungu, kurš noteiktām kustībām rotondā kārtoja grāmatas.

Tikko manāmi paraustījusi plecus, Klotilde atkal apsēdās. Herloks izvilka pulksteni.

—  Pulkstenis ir pusvienpadsmit. Pēc piecām minūtēm mums jāiet. i

—  Un pretējā gadījumā?

—  Pretējā gadījumā es paaicināšu Dētanža kungu un pastāstīšu viņam . . .

—  Ko?

—  Patiesību. Es pastāstīšu viņam par Maksima Bermona un viņa līdzdalībnieces dubulto dzīvi.

—  Viņa līdzdalībnieces?

—  Jā, tās, kuru mēdz dēvēt par Blondo dāmu no tiem laikiem, kad viņa vēl bija blonda.

—  Un kādi jums ir pierādījumi?

—  Es aizvedīšu Dētanža kungu uz Šalgrēna ielu un parādīšu eju, ko Arsēns Lipēns tur licis ierīkot starp 40. un 42. namu, kad tur viņa vadībā notika labiekārtošanas darbi,— slepeno eju, kas jums abiem lieti noderēja pagājušo nakti.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam es viņu aizvedīšu līdz metra Detināna mājai, mēs nokāpsim pa kalpotāju kāpnēm, pa tām pašām, pa kurām jūs nokāpāt lejā kopā ar Arsēnu Lipēnu, lai izbēgtu no Ganimāra. Un mēs abi tur pameklēsim eju, kas to savieno ar blakusmāju, to, kuras durvis ved uz Batiņolas, nevis Klapeirona iefu.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam es aizvedīšu Dētanža kungu uz de Krozonu pili, un, zinot to darbu raksturu, kurus tur izpildījis Arsēns Lipēns pils restaurācijas gaitā, viņam nenāksies grūti atklāt slepenās ejas, ko viņa ļaudis tur speciāli ierīkojuši. Dētanža kungs varēs konstatēt, ka slepenās ejas devušas iespēju Blondajai dāmai naktī ielavīties grāfienes istabā un paņemt no kamīna zilo dimantu, bet pēc divām nedēļām tādā pašā ceļā iekļūt konsula Bleihena istabā un noslēpt zilo dimantu flakonā. .. visai dīvaina rīcība, jāatzīst, varbūt maza sievietes atriebība, nezinu, bet tam nav nekādas nozīmes.

—  Pēc tam?

—  Pēc tam,— Herloks sacīja jau bargākā balsī,— es aizvedīšu Dētanža kungu uz Anrī Martēna bulvāri 134 — un mēs apspriedīsim, kā barons d'Otreks …

—  Klusējiet, klusējiet,— jaunā sieviete čukstēja pēkšņās šausmās,— es jums aizliedzu . .. Tātad jūs uzdrošināties teikt, ka es … jūs mani apsūdzat.. .

—  Es jūs apsūdzu barona d'Otreka nogalināšanā.

—  Nē, nē, tas nav godīgi.

—  Jūs nogalinājāt baronu d'Otreku, jaunkundz. Jūs salīgāt pie viņa ar Antuanetes Breā vārdu, lai nolaupītu zilo dimantu, un jūs viņu nogalinājāt.

Pavisam salauzta un pazemota, sieviete atkal čukstēja:

—  Klusējiet, kungs, es jūs lūdzu. Ja jau jūs zināt tik daudz, tad zināt ari to, ka es neesmu nogalinājusi baronu.

—  Es neteicu, ka jūs viņu nogalinājāt ar nodomu, jaunkundz. Baronam d'Otrekam bieži uznāca ārprāta lēkmes, un vienīgi māsa Ogista spēja viņu savaldīt. To es uzzināju no viņas pašas. Māsas Ogistas prombūtnē barons d'Otreks jums uzbruka, un jūs cīņas gaitā, lai aizsargātu savu dzīvību, devāt triecienu. Šausmās par notikušo jūs piezvanījāt un aizbēgāt, pat nenovilkusi no upura pirksta gredzenu ar zilo dimantu, pēc kura bijāt atnākusi. Pēc brīža jūs atgriezāties kopā ar vienu no Lipēna līdzzinātājiem, kaimiņu mājas kalpotāju, noguldījāt baronu gultā, sakārtojāt istabu… bet joprojām neuzdrošinājāties paņemt zilo dimantu. Lūk, kā tas notika. Es tātad atkārtoju, ka jūs neesat nogalinājusi baronu. Tomēr liktenīgo triecienu viņš saņēma tieši no jūsu rokām.

Viņa bija tās piespiedusi pie pieres — šis slaikās, baltās, gleznās rokas, un tā turēja ilgi, nekustīgi. Beidzot viņa atraisīja pirkstus, atsedzot sāpīgi savilkto seju, un teica:

—  Un visu to jūs vēlaties pastāstīt manam tēvam?

—  Jā, es viņam teikšu, ka man ir liecinieki, tādi kā Žerbuā jaunkundze, kas pazīs Blondo dāmu, māsa Ogista, kura pazīs Antuaneti Breā, grāfiene de Krozona, kas pazīs de Reāla kundzi. Lūk, ko es viņam teikšu.

— Jūs to nedarīsiet,— viņa sacīja, pēkšņi atguvusi aukstasinību negaidīto draudu priekšā.

Šolmss piecēlās un spēra soli uz bibliotēkas pusi. Klotilde viņu aizturēja.

—  Vienu brītiņu, kungs.

Viņa padomāja un, saņēmusi sevi rokās, ļoti mierīgi vaicāja:

—  Jūs esat Herloks Šolmss, vai ne?

—  Ja.

—  Un ko jūs vēlaties no manis?

—       Ko es vēlos? Esmu uzsācis divcīņu ar Arsēnu Lipēnu — cīņu, kurā man jāuzvar. Gaidot drīzo atrisinājumu, es uzskatu, ka tik vērtīga ķīlniece kā jūs dos man lielas priekšrocības salīdzinājumā ar pretinieku. Tāpēc jūs nāksiet man līdzi, jaunkundz, un es uzticēšu jūs kādam draugam. Tiklīdz mans mērķis tiks sasniegts, jūs būsiet brīva.

—  Tas ir viss?

—       Viss. Es nepārstāvu jūsu valsts policiju un tātad man nav ne mazāko tiesību kaut ko pierādīt.

Likās, ka viņa ir izlēmusi. Tomēr vēl lūdza mirkli pārdomām. Viņa pievēra acis, un Šolmss lūkojās viņas sejā, pēkšņi tik mierīgā, gandrīz vienaldzīgā uzbrukušo briesmu priekšā!

«Varbūt viņa pat neiedomājas par briesmām?» anglis prātoja. «Droši vien ne, jo viņu aizstāv pats Lipēns. Kopā ar Lipēnu taču itin nekas nevar notikt. Lipēns ir visvarens, Lipēns ir neuzvarams.»

—      Jaunkundz, pirmīt es teicu, ka gaidīšu piecas minūtes, bet nu jau pagājusi vairāk nekā pusstunda.

—  Vai jūs man atļautu uzkāpt savā istabā un paņemt mantas?

—      Ja vēlaties, jaunkundz, es gaidīšu jūs Monšanēna ielā. Esmu durvju sarga Žannio labs draugs.

—  Ai! Jūs tātad zināt…— viņa izteica acīm redzamā izbīli.

—  Es zinu pietiekami daudz.

—  Lai notiek. Tad es piezvanīšu.

Viņai atnesa mēteli un cepuri. Šolmss teica:

—       Jums vajadzētu brīdināt Dētanža kungu un rast ticamu izskaidrojumu mūsu aiziešanai, tā, lai šis iegansts vajadzības gadījumā izskaidrotu jūsu dažu dienu prombūtni.

—  Tas nav vajadzīgs. Es drīz būšu atpakaļ.

Viņi atkal apmainījās ironiskiem skatieniem un sasmaidījās.

—  Jūs viņam tik ļoti ticat,— Šolmss teica.

—  Akli. *

—       Viss, ko viņš dara, ir labi un pareizi, vai ne? Viss, ko viņš vēlas, piepildās. Un jūs viņa dēļ esat gatava uz visu, attaisnojat visu.

—  Es viņu mīlu,— sacīja Klotilde, nodrebot aizturētā kaislē.

—  Un jūs ticat, ka viņš jūs izglābs?

Viņa paraustīja plecus, piegāja pie tēva un sacīja:

—       Es nolaupu tev Stikmaņa kungu. Mums ir darīšanas Nacionālajā bibliotēkā.

—  Vai tu atgriezīsies uz pusdienām?

—  Varbūt… bet visdrīzāk jau ne … Neuztraucies par to …

Un, pagriezusies pret Šolmsu, stingri sacīja:

—  Esmu jūsu rīcībā, kungs.

—  Bez apslēpta nolūka?

—  Bez jebkāda.

—       Ja jūs mēģināsiet bēgt, es saukšu palīgā, kliegšu, jūs noķers, apcietinās un ieliks cietumā. Neaizmirstiet, ka Blondā dāma tiek meklēta, ir izdots arestēšanas orderis.

—  Zvēru jums pie sava goda, ka neko nedarīšu, lai izbēgtu.

—  Es jums ticu. Iesim.

Kā jau Šolmss bija iepriekš paredzējis, viņi izgāja no nama abi kopā.

*

Apgriezušies pretējā virzienā, laukumā gaidīja mašīna. Bija redzama tikai šofera mugura un naģene, ko gandrīz pilnīgi aizsedza augstā kažokādas apkakle. Piegājis tuvāk, Šolmss izdzirda, kā ierūcas motors. Viņš atvēra durtiņas, lūdza Klotildi iekāpt un apsēdās viņai blakus.

Mašīna tūlīt rāvās uz priekšu un sasniedza ārējā loka bulvārus — vispirms Oša, tad Lielās Armijas bulvāri.

Herloks domīgs kombinēja tālākos plānus.

«Ganimāram jābūt mājās. .. Atstāšu jauno sievieti pie viņa. .. Vai man viņam teikt, kas īstenībā ir šī jaunā sieviete? Nē, viņš taisnā ceļā nogādās Klotildi aresta namā, un tas visu sabojās. Palicis viens, es izpētīšu lietas «M. B.» sarakstu un došos medībās. Šonakt vai, vēlākais, rīt no rīta es, kā norunāts, uzmeklēšu Ganimāru un nodošu viņam Arsēnu Lipēnu kopā ar visu bandu . . .»

Laimīgs, ka mērķis jau gandrīz sasniegts un nekāds nopietns šķērslis vairs nevar viņu aizkavēt, Šolmss saberzēja rokas. Un, pakļaujoties mirkļa vaļsirdībai, kas nemaz nebija viņam raksturīga, Šolmss iesaucās:

—       Piedodiet, jaunkundz, manu pašapmierināto izskatu, cīņa bija sīva, tāpēc panākumi man divkārt tīkami.

—       Jūs esat tos godam pelnījis, kungs, un jums ir tiesības priecāties.

—       Es jums pateicos. Bet cik dīvainu maršrutu mēs esam izvēlējušies! Vai šoferis būtu kaut ko sajaucis?

Tobrīd viņi brauca ārā no Parīzes caur Neijī vārtiem. Kas par trakumu! Pergolēzes iela taču nebija aiz pilsētas robežām.

Šolmss nolaida stiklu.

—       Šofer, vai tik jūs neesat kļūdījies… Uz Pergolēzes ielu!…

Vīrs neatbildēja. Šolmss atkārtoja skaļāk:

—  Es jums liku braukt uz Pergolēzes ielu.

Virs joprojām klusēja.

—      Ā! Jūs laikam esat kurls, mans draugs. Vai ari jums kas slikts padomā .. . Mums šeit nekas nav darāms . .. Brauciet uz Pergolēzes ielu! Es jums pavēlu mainīt virzienu — un, jo ātrāk, jo labāk.

Joprojām tas pats klusums. Anglim uztraukumā pārskrēja drebulis. Viņš paskatījās uz Klotildi —■ viņas lūpās rotājās gandrīz nemanāms smaids.

—      Kāpēc jūs smejaties?— viņš ieķērcās.— Sim incidentam nav nekāda sakara… tas neko nemaina pēc būtības …

—  Pilnīgi neko,— viņa atbildēja.

Pēkšņa doma ķēra viņu kā zibens. Viņš saslējās un uzmanīgi nopētīja vīru pie stūres. Pleci šķita šaurāki, izturēšanās brīvāka . .. Šolmss svīda aukstus sviedrus, viņa pirksti sažņaudzās, bet smadzenēs brieda visšausmīgākā pārliecība — vīrs pie stūres bija Arsēns Lipēns.

—       Nu, Šolmsa kungs, ko jūs sacīsiet par šo mazo izbraukumu?

—  Lielisks, dārgais kungs, patiešām lielisks,— Šolmss atcirta.

Iespējams, ka viņam pirmo reizi mūžā vajadzēja tik zvērīgi

saņemties, lai izrunātu šos dažus vārdus tā, ka nenodreb balss, tā, ka nekas nespēj nodot trakās dusmas, kas viņā plosījās. Taču pavisam drīz kādas dīvainas reakcijas rezultātā dusmu un naida vilnis pārrāva pēdējo šķērsli, uzveica gribu, un, strauji izrāvis ieroci, viņš notēmēja uz Dētanža jaunkundzi.

—  Tūlīt apturiet, Lipēn, vai ari es šaušu uz jaunkundzi.

—       Iesaku jums mērķēt vaigā, ja gribat trāpīt precīzi deniņos,— galvu nepagriezis, atteica Lipēns.

Klotilde ierunājās:

—       Maksim, lūdzu, nebrauciet tik ātri, bruģis ir slidens^ un es esmu ļoti bailīga.

Viņa vēl joprojām smaidīja, pievērsusi acis bruģim, kas ātri izgaisa zem mašīnas riteņiem.

—       Lai viņš aptur! Lai viņš beidzot aptur!— Šolmss trakās dusmās vērsās pie viņas.— Jūs taču redzat, ka esmu spējīgs uz visu!

Revolvera stobrs jau skāra matu cirtas.

Viņa čukstēja:

—       Tas ir tik neapdomīgi no jūsu puses, Maksim! Tā mēs ātri vien apmetlsim kūleni.

Šolmss iebāza ieroci kabatā un satvēra durvju rokturi, sagatavojies lēkt, lai cik absurdi tas arī liktos.

Klotilde pievērsās viņam.

—  Esiet uzmanīgs, kungs, aiz mums brauc mašīna.

Šolmss izliecās pa logu. Aiz viņiem patiešām brauca vēl

viena mašīna — milzīga, briesmīga izskata, smailu priekšgalu, asins krāsā un četriem vīriem kažokos.

«Nu, mani pārāk labi uzmana, būs jāpaciešas,» viņš nodomāja.

Šolmss sakrustoja rokas uz krūtīm lepnā pazemībā kā cilvēks, kurš liecas pārspēka priekšā, gaidot labvēlīgu likteņa pavērsienu. Un, kamēr viņi šķērsoja Sēnu, bet pēc tam Sirēnu, Rieiju, Šatū, viņš nekustīgs, rezignēti apvaldījis savas dusmas, un bez rūgtuma apcerēja vienīgi to, kāds brīnums iesēdinājis Arsēnu Lipēnu mašīnā šofera vietā. Viņš nepieļāva domu, ka brašais puisis, ko viņš no rīta bija salīdzis, būtu līdzdalībnieks, kuru jau iepriekš nolikuši sardzē. Tomēr Arsēns Lipēns kaut kādā neiedomājamā veidā ticis brīdināts, un to nevarēja izdarīt ātrāk, kā tikai tobrīd, kad Šolmss piedraudēja Klotildei, jo pirms tam neviens pat nenojauta viņa nodomu. No tā brīža viņi ar Klotildi nebija šķīrušies ne mirkli.

Un tad viņam beidzot iešāvās prātā tā telefona saruna ar šuvēju, ko jaunā sieviete bija lūgusi. Šolmss tūlīt visu saprata. Viņš vēl nebija sācis runāt, bet jau tas vien, ka viņš stādījies priekšā kā Dētanža kunga jaunais sekretārs, bija ļāvis Klotildei nojaust briesmas, atminēt apmeklētāja vārdu un nāciena mērķi, bet līdz ar to pavisam dabiski, vēsi, it kā patiešām darītu to, ko izlikās darām, viņa atsaukusi palīgā Lipēnu, izmantojot iepriekš norunātas zīmes, un Lipēns pārtapis par šoferi.

Kā Arsēns Lipēns ieradies, kāpēc šis automobilis ar ieslēgtu motoru viņam licies aizdomīgs, kā uzpirkts šoferis — tas viss bija mazsvarīgi. Šolmss bija sajūsmā par ko citu un līdz tādai pakāpei, ka gandrīz aizmirsa dusmoties,— par mirkļa iedvesmu, kas vienkāršu sievieti, tiesa gan, mīlošu sievieti, pacēlis tādos augstumos, ka viņa, apvaldot uztraukumu, pārmācot instinktu, savaldot sejas vaibstus, spējusi dot pretsparu vecajam Herlo- kam Šolmsam.

Ko iesākt pret viru, kam kalpo tādi palīgi un kas tikai ar savu autoritāti vien iedveš sievietei tādu drosmes un enerģijas pārpilnību?

Pa to laiku viņi šķērsoja Sēnu un sasniedza Senžermēnas priekšpilsētu, bet kādus piecdesmit metrus no pilsētas mašīna samazināja gaitu. Otrā mašīna panāca pirmo, un abas apstājās. Visā apkaimē nebija neviena cilvēka.

—  Šolinsa kungs,— Lipēns sacīja,— esiet tik laipns un pārkāpiet otrā mašīnā. Mūsējā tiešām ir par lēnu!…

— Kā!— iesaucās Šolmss pārāk steidzīgi, jo viņam tik un tā nebija izvēles.

—  Atļaujiet arī aizdot jums šo kažoku, jo mēs brauksim ātri, un piedāvāt šos divus sendvičus . .. Ņemiet vien, ņemiet, kas zina, kad tiksiet pie pusdienām.

Četri vīri bija izkāpuši ārā. Viens no viņiem pienāca klāt, un, kad viņš noņēma brilles, kas aizsedza acis, Šolmss pazina kungu redingotā no ungāru restorāna. Lipēns viņam teica:

—  Jūs aizvedīsiet šo mašīnu atpakaļ šoferim, no kura to izīrēju. Viņš gaida pirmajā vīna pagrabiņā pa labi no Ležandra ielas. Atdodiet viņam otrus apsolītos tūkstoš frankus. Ak, gandrīz piemirsu, aizdodiet, lūdzu, Šolmsa kungam savas brilles.

Viņš vēl kaut ko sacīja Dētanža jaunkundzei, tad apsēdās pie stūres un sāka braukt, Šolmss sēdēja viņam blakus, bet viens no Lipēna vīriem viņam aizmugurē.

Teikdams, ka brauks diezgan ātri, Lipēns nebija pārspīlējis. Jau pašā sākumā brauciens izvērtās par galvu reibinošām sacīkstēm. Apvārsnis drāzās viņiem pretim, it kā noslēpumaina spēka vadīts, un tajā pašā mirklī izzuda, kā ierauts bezdibenī, bet līdz ar to izzuda arī cits kas: koki, mājas, pļavas un meži brāzās garām neprātīgā ātrumā — kā strauts ūdenskrituma tuvumā.

Šolmss un Lipēns nerunāja ne vārda. Papeļu lapotne virs viņiem ritmiski trokšņoja līdzīgi viļņiem, jo koki bija sastādīti regulāros attālumos. Garām trauca arī pilsētas: Mante, Ver- nona, Gaijona. No viena pakalna uz otru, no Bonsekūras uz Kantlē, uz Ruānu un tās priekšpilsētu ar ostu, krastmalas kilometriem, visa Ruāna šķita kā maza ciema vienīgā iela. Tad Diklēra, Kodebeka, Ko, ko viņi skāra savā trauksmainajā lidojumā, un vēl Lilbona, un Kelbefa. Un tad pēkšņi viņi jau atradās Sēnas krastā pie neliela moliņa, kur gaidīja visai parasta, pamatīgi darināta jahta, un tās skurstenis jau vēla melnus dūmu mutuļus.

Mašīna nobremzēja. Divās stundās viņi bija nobraukuši vairāk nekā četrdesmit ljē.

*

Pie viņiem pienāca vīrs zilā jūrnieka blūzē, ar zeltu tresotā cepurē 1111 sveicināja.

—  Lieliski, kaptein!— Lipēns iesaucās.— Telegrammu jūs tātad saņēmāt?

—  Es to saņēmu.

—  Vai «Bezdelīga» gatava?

—  «Bezdelīga» ir gatava.

—  Tādā gadījumā, Šolmsa kungs?

Anglis palūkojās apkārt, redzēja ļaužu grupu kafejnīcas terasē, vēl otru mazliet tuvāk, brīdi šaubījās, tad, sapratis, ka, pirms kāds paspēs iejaukties, viņš tiks sagrābts, aizstiepts uz kravas telpām un iemests tilpnes pašā apakšā, viņš pārgāja pār tiltiņu un sekoja Lipēnam uz kapteiņa kajīti.

Tā bija plaša, nevainojami tīra un gaiša lakoto koka paneļu un vara daļu blāvā mirdzuma ietekmē.

Lipēns aizvēra durvis un bez jebkāda ievada gandrīz rupji jautāja Šolmsam:

—  Ko īsti jūs zināt?

—  Visu.

—  Visu? Precizējiet!

Viņa balsī vairs nebija ne miņas no tās mazliet ironiskās pieklājības, kādā viņš parasti runāja ar angli. Tas bija stāvokļa noteicēja pavēlošais tonis — noteicēja, kas ieradis komandēt un ieradis, ka visi liecas viņa priekšā, kaut tas būtu pats Herloks Šolmss.

Viņi krustoja skatienus — atklātus, drebošus ienaidnieku skatienus. Lipēns mazliet nervozi turpināja:

—       Es jau vairākkārt sastopu jūs savā ceļā, kungs. Un tas ir daudz par daudz. Man apnicis tērēt laiku, izjaucot jūsu izliktos slazdus. Tāpēc brīdinu, ka no jūsu atbildes būs atkarīga mana izturēšanās. Ko tieši jūs zināt?

—  Visu, es jau jums teicu.

Arsēns Lipēns savaldījās, tad spēji turpināja:

—       Es pats pateikšu, ko jūs zināt. Jūs zināt, ka es ar Maksima Bermona vārdu … pārveidoju piecpadsmit no Dētanža kunga būvētajām mājām.

—  Jā.

—  No šīm piecpadsmit mājām jums zināmas četras.

—  Jā.

—  Un jums ir vienpadsmit pārējo māju saraksts.

-Jā.

—      Jus, protams, paņemat šo sarakstu šonakt no Detanža kunga nama.

—  Jā.

—       Un jūs iedomājāties, ka starp šiem vienpadsmit namiem noteikti būs viens, ko esmu pataupījis pats sev, savām un savu draugu vajadzībām, tādēļ iesaistījāt kampaņā Ganimāru, lai ātrāk atklātu manu patvērumu.

—  Nē.

—  Tas nozīmē?

—      Tas nozīmē, ka es darbojos viens un viens arī pabeigšu šo lietu.

—  Tad jau man nav jābaidās, jo jūs esat manās rokās.

—  Kamēr esmu jūsu rokās, jums patiesi nav jābaidās.

—  Tas nozīmē, ka jūs te nedomājat palikt ilgi?

—  Tik tiešām ne.

Arsēns Lipēns piegāja anglim cieši klāt un ļoti maigi uzlika roku uz viņa pleca.

—       Klausieties, kungs, man nav nekādas vēlēšanās strīdēties ar jums, bet jūs, sev pašam par nožēlu, neesat tādā stāvoklī, lai varētu man ko nodarīt. Tādēļ izbeigsim.

—  Izbeigsim.

—       Jūs dosiet man savu godavārdu, ka nemēģināsiet bēgt no šīs jahtas, pirms nebūsiet nokļuvis Britu ūdeņos.

—       Dodu jums savu godavārdu, ka izmēģināšu visus līdzekļus, lai bēgtu,— atbildēja nepakļāvīgais Šolmss.

—       Bet, velns lai parauj, jūs taču zināt, ka pietiek man tikai bilst vārdu — un jūs nevarēsiet vairs ne pakustēties. Visi šie vīri akli paklausa man. Tikai viens mājiens — un viņi jūs iekals ķēdēs …

—  Ķēdes var saraut.

—… un iemetīs jūs jūrā jūdzēm tālu no krasta.

—  Es protu peldēt.

—       Labi teikts,— smiedamies iesaucās Lipēns.— Lai Dievs man piedod, es biju noskaities. Piedodiet man, metr… un noslēgsim mieru. Vai jūs pieļaujat, ka man jāpieņem visi nepieciešamie mēri, lai nodrošinātu savu un savu draugu drošību?

—  Protams. Bet tas ir lieki.

—       Piekrītu. Taču jūs nevarat dusmoties, ja es vēlos veikt visu nepieciešamo.

—  Tas ir jūsu pienākums. *

—  Ejam tālāk.

Lipēns atvēra durvis, pasauca kapteini un divus matrožus. Tie sagrāba angli, pārmeklēja viņu, sasēja viņam kājas, bet pašu piesēja pie kapteiņa kojas.

—       Pietiek!— Lipēns pavēlēja.— Patiesībā tikai jūsu stūrgalvība, kungs, un apstākļu īpašā nopietnība spiež mani…

Matroži aizgāja. Lipēns sacīja kapteinim:

—       Kaptein, kādam no matrožiem visu laiku jāpaliek šeit, Šolmsa kunga rīcībā, un arī jūs pats pēc iespējas biežāk apmeklējiet viņu. Lai ar viņu apietas pēc iespējas saudzīgāk. Viņš nav cietumnieks, bet viesis. Cik rāda jūsu pulkstenis, kaptein?

—  Divi un piecas minūtes.

Lipēns paskatījās savā pulkstenī, pēc tam sienaspulkstenī pie kajītes starpsienas.

—       Divi un piecas minūtes? .. . Esam vienojušies. Cik jums vajag laika, lai nokļūtu līdz Sauthemptonai?

—  Nesteidzoties deviņas stundas.

—       Jums jābrauc vienpadsmit stundas. Jūs nedrīkstat sasniegt krastu pirms pusnakts, kad no Sauthemptonas atiet kuģis, kurš ierodas Havrā astoņos no rīta. Jūs taču sapratāt mani, kaptein? Es atkārtoju — mums visiem būtu ārkārtīgi bīstami, ja šis kungs atgrieztos Francijā no rīta ar šo kuģi, tāpēc jūs nedrīkstat iebraukt Sauthemptonā pirms vieniem naktī.

—  Es sapratu.

—       Es atvados no jums, metr. Līdz nākamajam gadam — šajā vai kādā citā pasaulē.

—  Līdz rītam.

Pēc brīža Šolmss izdzirda aizbraucošas mašīnas troksni, un tūlīt «Bezdelīgas» dziļumā spēcīgi iešņācās tvaiks. Jahta iedarbināja motoru.

Ap pulksten trijiem viņi pabrauca garām Sēnas piekrastei un izgāja atklātā jūrā. Tobrīd Šolmss, visā garumā izstiepies uz

kojas, pie kuras bija piesiets, gulēja ciešā miegā.

*

Nākamajā rītā, desmitajā un pēdējā dienā abu izcilo sāncenšu pieteiktajā karā, «VĒcho de France» publicēja īsu, burvīgu ziņu:

«Vakar Arsēns Lipēns parakstījis dekrētu par slavenā ang\u detektīva Herloka Šolmsa izraidīšanu. Parakstīts divpadsmitos dienā, dekrēts stājās spēkā tai pašā dienā. Vienos naktī Herloks Šolmss nokāpa no kuģa Sauthemptonā.»

POLS ALEKSANDRS, moriss rolans

REDZĒT LONDONU un mirt

Biroja logi vērās uz lielo Lincolris Inn Fields skvēru; pāri kokiem varēja redzēt Linkolna laukuma tornīšus, virs kuriem rotājās bāli saules stari. Tie bija tie paši koki, tie paši torņi, tā pati rudens saule, tā pati Londonas gaisma, tik maiga un mierīga; simtiem, tūkstošiem reižu Tomass bija sēdējis šai pašā atzveltnī, pie šī rakstāmgalda; un tomēr viss bija mainījies. Vai viņš joprojām bija Tomass Bredlijs, lieliskais advokāts no Lincolris Inn Fields? Jā, viņš nevarēja šaubīties: uz galda izmētātie papīri, izsvaidītās aploksnes neatlaidīgi viņam to apliecināja, bet viņš vairs tam neticēja, viņš jutās kā kāds cits, kā cits cilvēks otra ādā. Ja telpā būtu kāds spogulis, viņš, bez šaubām, aplūkotu savu parasto attēlu: sirmos deniņus, atklāto, augsto pieri, dzīvīgās acis, degunu ar kūkumiņu —«pievilcīgo neglītumu», kā sacīja lēdija Meksfīlda un laikam ari citas sievietes. Taču tas viss ir tikai ārējais apvalks, aiz šī aizsega slēpās īstais Tomass Bredlijs — tas, kuru viņš sevī tikko atklāja, katrā ziņā viņam šķita, ka ir atklājis .. .

Viņš smagi nopūtās un novērsa skatienu no loga. Vajadzēja atvērt šo burtnīcu, viņš zināja, ka izdarīs to … Kaut vēl mirkli; pašlaik ir tik grūti izšķirties. Vēlreiz viņš pārlasīja pirmo teikumu: «Ja ar mani kas notiks, es lūdzu nodot šo dokumentu manam draugam Tomasam Bredlijam.» Nē, tas nav iespējams! Deivids nevarēja nomirt! Deivids bija pats jaunības, aizrautības un dzīvesprieka iemiesojums! Skaidras, labsirdīgas acis, gaišs, vienmēr sajaukts matu ērkulis, burvīgs smaids. .. Tas viss noliedza pat domu par mūžīgo nakti un nebūtību. Pēkšņi Tomass sajuta dūrienu, viņš fiziski juta sāpes. Viņš nebija varējis iedomāties, ka spēj tā ciest un turklāt par sev tuvu cilvēku, par vīrieti … Taču viņš ātri saņēmās. Galu galā varbūt tas ir tikai nejauks sapnis …

Viņš pāršķīra pirmo lappusi un sāka lasīt.

I nodaļa

Tom, es griežos pie Tevis, tāpēc ka bez Tevis man tagad vairs nav neviena visā pasaulē, tāpēc ka Tu vienīgais spēj mani saprast. Var likties muļķīga iedoma stāstīt Tev vēlreiz visu notikušo — Tu taču to zini ne sliktāk par mani; var likties smieklīgi, ka es Tev rakstu, jo es taču Tevi redzu katru dienu; bet es izjūtu nepārvaramu nepieciešamību izdarīt kaut kādu slēdzienu. Man šķiet, ka, uzrakstot šo stāstu, attēlojot visos sīkumos šo piedzīvojumu, piespiežot sevi atcerēties visu pēc iespējas labāk, es beigās sapratīšu, kas man paslīd garām, atjaunošu to, kas patiešām ir noticis; tam visam taču ir jābūt kaut kādam izskaidrojumam, un mēs noteikti to atradīsim.

Kad es Tevi redzu, man nezin kāpēc ir grūti izteikt to, kas uz sirds. Tomēr šajā pavasarī, kad Tu mūs apciemoji Leikvjū, Tu man šķiti tik tuvs, mūsu starpā bija tāda domu un jūtu vienotība! Gadi un atšķirtība nebija vājinājuši mūsu draudzību, kuras dēļ Oksfordā mūs iesauca par «Dioskūriem». Gluži pretēji — attālums laikā un telpā it kā vēl vairāk tuvināja mūs, un Patas klātbūtne kļuva par jaunu, papildu saikni. Turpretī tagad . .. man joprojām liekas, ka redzu Tevi caur stiklu, ka runāju ar Tevi pa telefonu. Bez šaubām, satraukums ir iedzinis mani paša čaulā, atņēmis spēju reāli just citu cilvēku klātieni. Lūk, kāpēc es mēģinu Tev rakstīt; tā ir mana pēdējā cerība atjaunot sakarus ar Tevi, ar dzīvi, ar laimi, tātad ari ar Patu …

Bija ceturtdiena, piecpadsmitais septembris, kad Pata saņēma mātes telegrammu. Tikai pirms trim nedēļām, bet es varētu apzvērēt, ka kopš tā laika pagājuši vairāki gadi; tagad mana dzīve dalās divās daļās — pirms telegrammas un pēc tās. Pirms telegrammas bija laime; šis vārds ir pārlieku nodeldēts, tāpēc es vēlētos atrast citu, lai izteiktu to, kas bija starp Patu un mani. Tu tik labi pazīsti mūs, Tom, ka sapratīsi, ko es gribu teikt. Tu pazīsti Milvoki un mūsu bungalo Leikvjū, mūsu dārzu Mičigana krastā; Tom, Tu pazīsti mani, un, galvenais, Tu pazīsti Patu. Tu zini, ka mūsu starpā pastāv pilnīga harmonija (es neiedrošinos rakstīt «pastāvēja») un mēs abi bijām kā viens vesels. Daudzi par to brīnījās, ļaudis atteicās tam ticēt; uzskatīja, ka nav iespējama tik pilnīga saticība starp amerikāni un anglieti .. . Skauģi negribēja atzīt, ka desmit laulībā aizvadītie gadi nav mazinājuši mūsu mīlestību. Un tomēr tas tā bija — un pat vel vairāk, jo mums pat nebija bērnu vienkārši tāpēc, ka trešās būtnes iejaukšanās mūsu vidū šķita nepieļaujama. Vai liktenis nav mūs tādēļ sodījis?

Tātad 15. septembrī Pata saņēma telegrammu. Kad ap pulksten sešiem es atgriezos mājās no bankas, Pata stāvēja viesistabā; vēl šobrīd es redzu viņas siluetu loga stiklā, bet aizmugurē spīd ezers, un rietošās saules staros Patas mati vizmo kā varš. Es uzreiz jutu, ka kaut kas ir noticis, jo nekad viņa nav bijusi tik stinga; parasti es nepaspēju pat paskatīties uz viņu, kad viņa jau skrēja man pretī un metās manās skaujās.

Viņa ierunājās pirmā:

—  Mamma ir tuvu miršanai. Man tūlīt jābrauc prom.

Protams, tas man bija kā zibens spēriens no skaidrām

debesīm. Es bezgaļa mīlu Rozu (es savu sievasmāti vienmēr saucu par Rozu) un zinu, ka Pata ir mātei ļoti pieķērusies, kaut reizēm strīdas ar viņu. Turklāt es nebūt necerēju sagaidīt tik nepatīkamu vēsti: Rozai vēl nav pat sešdesmit gadu, viņa izskatās pārsteidzoši jauna un, cik man zināms, nav slimojusi ne ar ko nopietnu. Pagājušajā gadā viņa veselu mēnesi uzturējās pie mums un šķita man vēl dzīvīgāka un enerģiskāka nekā parasti.

Es kaut ko nomurmināju; Pata nolasīja man telegrammu, ko bija saņēmusi pirms stundas. Var likties muļķīgi, bet es nevaru šobrīd atcerēties, vai arī pats izlasīju telegrammu. To bija sūtījusi kāda mis Sīmonsa, slimnieku kopēja vai kompanjone, īsti nezinu; tajā tika paziņots, ka misis Rozai Stīvensai bijusi sirdslēkme, ka ārsts uzskata viņas stāvokli par ārkārtīgi smagu un iesaka meitai, misis Patricijai Teilorei, nekavējoties braukt šurp.

—  Es piezvanīju aģentūrai,— teica Pata.— Ir lidmašīna, kas izlido uz Čikāgu pusnaktī. Es būšu Londonā pievakarē.

Protams, es nemēģināju strīdēties pretī. Bija pats par sevi saprotams, ka Patai jābūt līdzās mātei. Starp citu, tas, ko izlēma viens no mums, tūlīt kļuva par otra vēlēšanos un grifru.

Es vienkārši piekļāvu Patu sev un bezgala maigi noskūpstīju. Taču jutu, ka Pata šajā mirklī nav man tik tuvu kā parasti. Kaut arī viņa ļoti pūlējās saņemties, tomēr drausmīgs satraukums bija viņu sagrābis un nocietinājis.

Pēc tam mēs noņēmāmies ar prakstiskām lietām — bagāžu, naudu, pienākumiem, kas man būs jāveic viņas prombūtnē. Un tad mēs esam jau ceļā; es noteikti gribēju pats aizvest Patu uz Čikāgu, bet naktī tam nepieciešamas vismaz trīs stundas: Milvoki no Čikāgas šķir simt trīsdesmit jūdzes. Brauciena laikā mēs gandrīz nemaz nerunājām; Haivejas trasē vienmēr ir dzīva satiksme, bet man ne pārāk tīk vadīt mašīnu tumsā. Pata sēdēja man līdzās, no satraukuma uzvilkta kā stīga, un no viņas saspringtības arī es jutu kaklā kāpjam kamolu. Laikiem Pata aizdedzināja kādu cigareti, trīs četras reizes ievilka pa dūmam, tad izmeta cigareti pa durvīm. Man šķiet, ka ceļā no Milvoki līdz Čikāgai viņa izsmēķēja paciņu, bet mājās viņa iztika bez cigaretēm veselu nedēļu.

Mēs nokļuvām Čikāgā ap pusvienpadsmitiem, un mums vēl bija laiks apēst pa hamburgeram kādā mazā uzkožamo bārā Lūpā, kas Patai bija ļoti iepaticies; bet šajā vakarā es ievēroju, ka Patai ir vienaldzīga gan pati apkārtne, gan cilvēki. Es mēģināju runāt, mierināt viņu, taču ātri vien sapratu, ka tas ir veltīgi; šaubos, vai viņa vispār klausījās manī. Pēc tam mēs pazaudējām diezgan daudz laika, lai samaksātu, lai izbrauktu savu linkolnu no stāvvietas un lai izkļūtu no pilsētas; vārdu sakot, kad mēs beidzot aizkļuvām līdz aerodromam, bija jau bez ceturkšņa divpadsmit. Mēs tikko paspējām saņemt pasūtīto biļeti un piereģistrēt bagāžu, kad skaļrunī jau aicināja pasažierus, kas izlido uz Londonu, iekāpt lidmašīnā. Mēs apkampāmies, un šoreiz es jutu sev pie krūtīm pieglaužamies manu parasto Patu — tik siltu, uzticīgu, gluži kā paša miesas daļiņu …

Bet tas ilga tikai zibsnīgu mirkli — un, lūk, viņa jau dodas pie lidostas kontroliera. Pēc sekundes viņa pagriezās, un spilgtajā neona gaismā es vēlreiz ieraudzīju viņas daiļi veidoto augumu pelēkajā kostīmā, viņas skaisto, lielo muti un kā kalnu ezeri skaidrās acis, un matus, kas laistījās kā varš . . . Patiešām viss notiekošais man pēkšņi šķita kaut kas neiespējams: it kā no manas sirds būtu izrauts gabaliņš un to straume nestu prom .. . Pata nemanāmi pamāja man ar roku un tad iejuka pasažieru pūlī.

Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju.

II nodaļa

Šo nakti es pavadīju Čikāgā. Būtu bijis muļķīgi pašā nakts vidū doties atpakaļceļā; turklāt es jau sen gribēju apmeklēt Semu Hendersonu, Provincial Bank Corporation Ilinoisas nodaļas direktoru, ar kuru man vajadzēja apspriest dažādus darījumus. Ja jau esmu Čikāgā, tad varēju noīrēt viesnīcā istabu, no rīta satikties ar Semu un vakarpusē atgriezties Milvoki.

Es baidījos, ka nevarēšu aizmigt, taču, man par lielu izbrīnu, līdzko biju galvu nolicis uz spilvena, tā tūlīt aizmigu un gulēju ilgi un ciešā miegā bez jebkāda satraukuma un murgiem, bet, ja arī tie man rādījās, no rīta es neko neatcerējos. Kad pamodos, bija jau vēls, es steidzīgi apģērbos un sasukājos, piezvanīju

Semam Hendersonam un samaksāju viesnīcas rēķinu. Kad iedomājos Patu, es jau izjutu nelielus dūrienus kuņģī, taču nevarētu to nosaukt par nemieru vai skumjām. Mūsu laulības dzīves desmit gados mēs ar Patu bijām vairākas reizes šķirti, un, kaut arī man īpaši nepatika šie atšķirtības brīži, taču katra šāda šķiršanās sagādāja man ne tikai skumjas, bet arī prieku par gaidāmo tikšanos. Protams, šoreiz Patas aizbraukšana bija saistīta ar satraucošiem, bēdīgiem apstākļiem, kam iespējamas traģiskas sekas, un tas, bez šaubām, padarīja mūsu šķiršanos sāpīgāku nekā parasti; bet satraukums bija naktī norimis — un es atkal biju atgi^vis agrāko mīlestību, uzticību un parasto dzīvesprieku.

Sema Hendersona apmeklējums mani pilnīgi nomierināja. Sems ir mans sens draugs, kura sabiedrība vienmēr ietekmē mani labvēlīgi; par to, ka mani iecēla par mūsu bankas Milvoki filiāles pārvaldnieku, man jāpateicas viņam, bet, par laimi, manas jūtas pret viņu no tā nav notrulinājušās, lai gan parasti pateicība ir kā nūja ar diviem galiem … Mums bija sakrājies milzum daudz dažādu problēmu, ko risināt, un es uzkavējos viņa kabinetā stundas divas, pēc tam viņš aizvilka mani brokastīs. Kad es viņam pastāstīju, ka Patu pēkšņi izsauca pie mirstošās mātes, viņš šķita nedaudz izbrīnījies:

—  Jūs nekad neesat man stāstījis, ka jūsu sievasmātei ir slima sirds. J,

—  Bet es ari pats to nezināju, Sem. Taisnību sakot, es nespēju noticēt, ka viņa jelkad būtu sūdzējusies par savu veselību.

—  Cik gadu ir misis Stīvensai?

—  Es īsti nezinu — piecdesmit astoņi vai piecdesmit deviņi.

—  Parasti sievietes sāk uzmanīt savu spiedienu desmit gadus iepriekš. Un jūsu sievasmāte nebūt nav līdzīga tām gaisīgajām būtnēm, kuras desmitiem gadu neiet pie ārsta. Varbūt vēstulēs Patai viņa ieminējās par savu slimību?

—  Pata būtu man to pateikusi.

—  Diezgan dīvaini. .. Bez šaubām, viss nemaz nav tik nopietni, kā jums liekas; slimnieku kopēja, kas jums telegrafēja, būs nobijusies par niekiem. Pēc manām domām, Deiv, Pata atgriezīsies pēc nedēļas vai pēc desmit dienām pavisam nomierinājusies.

Sems lika man apsolīt, ka tūlīt zvanīšu, līdzko saņemšu kādas ziņas no Patas, un pēc brokastīm mēs tūliņ šķīrāmies: viņam vajadzēja atgriezties bankā, bet man bija jāsēžas pie stūres. Atpakaļceļā nebija nekādu piedzīvojumu. Es steidzos ātrāk nokļūt Leikvjū, kur mani droši vien jau gaidīja Patas telegramma: mēs bijām norunājuši, ka viņa man telegrafēs tūlīt pēc tikšanās ar māti.

Bet vēstuļu kastīte bija tukša, un kaimiņi man apgalvoja, ka no telegrāfa neviens nav nācis. Es biju mazliet apbēdināts, taču pēc tam secināju, ka tā ir laba zīme: ja Patricija atrastu Rozu ļoti bēdīgā stāvoklī, viņa būtu man nekavējoties telegrafējusi.

Tomēr telegrammas nebija arī nākamajā rītā. Es velti nogaidīju līdz pusdesmitiem, tad piezvanīju uz pastu, kur man atbildēja, ka telegramma nav pienākusi, un es lūdzu pasta darbiniekam piezvanīt man uz banku, līdzko tā tiks saņemta. Patiesībā visu rītu es biju tik ļoti aizņemts ar darbiem, ka pat nepamanīju, ka neviens nav man zvanījis. Man bija jāpieņem vairāki nepatīkami lēmumi: starp citu, vajadzēja izlemt, ko darīt ar grāmatvedi, kuru turēja aizdomās par parakstu viltošanu; mans palīgs uzstāja, lai es to atlaižu, bet man tas bija nepatīkami, un es vēlējos vēl kādu laiku nogaidīt ar atlaišanu. Man neiznāca laika pabrokastot, un tāpēc es lūdzu atnest man sviestmaizes kabinetā. Ap pulksten trijiem es pēkšņi iedomājos par Patu, bezgala brīnīdamies par to, ka biju viņu aizmirsis tik ilgi, tāpēc izteicu pats sev dedzīgus pārmetumus. Es piezvanīju uz pastu un biju pārsteigts, uzzinot, ka joprojām nekā nav.

Nekā nebija ne tajā vakarā, ne nākamajā dienā, ne arī turpmākajās dienās, ne telegrammas, ne telefona sarunas, ne vēstules — pilnīgi nekā. Pirmās divas diennaktis es vēl pārāk neuztraucos. Lai cik dīvaini tas liktos, bet man pat neradās doma, ka ar Patu varētu kas atgadīties; tas man šķita muļķīgi un neiedomājami. Un vai es to atklāti atzinu? Ja arī es kaut ko izjutu, tad vienīgi aizvainojumu: es, protams, sapratu, ka Patu pārņēmusi savā varā mātes slimība, ka viņai nav laika vēstulēm, taču manis nomierināšanai nosūtīt telegrammu, kurā būtu kaut vai trīs vārdi, viņa tomēr varēja. Visnepatīkamākais bija tas, ka viņa neizpildīja solījumu — bija nosolījusies, ka tūlīt pēc ierašanās telegrafēs man,— un, kā man šķiet, pirmoreiz mūsu kopdzīves laikā Pata aizmirsa man apsolīto.

Tomēr svētdienā es jau sāku mazliet uztraukties. Man vispār nepatīk nīkt bezdarbībā, arī mūsu nedēļas nogales vienmēr bija ar kaut ko aizpildītas; vasarā mēs gandrīz vienmēr braucām ar teltīm uz Mičigana ziemeļpiekrasti vai uz Grandrapidsas rajonu, bet ziemā ciemojāmies pie draugiem Čikāgā vai Sentpolā; vairākas reizes gadā mēs no piektdienas līdz pirmdienai braucām uz Ņujorku iepirkties un apmeklējām ari teātra izrādes. Taču, kad mēs palikām Leikvjū, arī šeit mums bija daudz kas darāms: jānomazgā automašīna, jāapgriež Patas rožu krūmi, jāsakārto bibliotēka … Un turklāt, ja cilvēki mīl viens otru tā kā mēs ar Patu, tas viņus pārņem pilnīgi un viņiem nav laika nīkt bezdarbībā.

Taču šajā svētdienā man nebija ko darīt un es arī nevēlējos. Varu teikt, ka no šīs dienas es patiešām sāku ciest. Iesākumā manas ciešanas vēl bija visai neskaidras, sporādiskas un nenoteiktas, bet dvēseles līdzsvaru es biju zaudējis, tāpat biju zaudējis dedzību un interesi, ar kādu es — mēs abi — senāk izturējāmies pret dzīvi, kuru mēs baudījām kā sulīgu augli. Kopš tā laika es vairs nekad neatguvu agrāko dzīvesprieku .. .

Vakarpusē mani pēkšņi pārņēma briesmīga doma, asa un sāpīga kā lapsenes dzēliens: ja nu Patas lidmašīna cietusi avāriju? Kopš ceturtdienas es visai pavirši pāršķirstīju avīzes un neklausījos radio. Man tomēr šķita, ka tādu svarīgu notikumu kā lidmašīnas katastrofa es diezin vai būtu palaidis garām, kāds to noteikti būtu man paziņojis. . . Bet kas gan varētu to zināt? Es mēģināju zvanīt uz aģentūru, bet tobrīd tā jau bija slēgta. Piezvanīju uz Milvoki aerodromu un uzzināju, ka pēdējās dienās nav notikusi neviena avārija; bet, kad es uzstāju, lai apliecina, ka visi reisa Čikāga — Ņujorka — Londona pasažieri piektdien laimīgi nok|uvuši galā, man atbildēja, ka, lai saņemtu precīzu informāciju, ir jāpārbauda un svētdienā to ir grūti izdarīt, tāpēc man rīt no rīta vēlreiz jāpiezvana uz aģentūru. Būtu lieki sacīt, ka es visu nakti neaizvēru ne acu, mēģinot pats sevi pārliecināt, ka manām bailēm nav pamata, un diemžēl man tas neizdevās. Piecēlos rītausmā, nomazgājos vispirms karstā vannā un pēc tam ledainā dušā un, nepaļauda- mies vairs uz trīs dienas klusējošo telefonu, steidzos uz pilsētu. Protams, es ierados pārāk agri, un man vajadzēja gaidīt gandrīz stundu, līdz tika atvērta aviosabiedrības aģentūra. Beidzot parādījās kalpotājs, es iegāju un griezos pie sekretāres, kas pasauca kādu citu, kura piezvanīja uz Čikāgu.

Pēc desmit minūtēm mans satraukums tika pilnīgi izkliedēts. Lidmašīna, ar kuru Pata ceturtdien pusnaktī aizlidoja, laimīgi nolaidusies Londonā; lidojums noritējis mierīgi, lidmašīna piezemējusies Londonas lidostā pulksten sešos vakarā pēc Griničas laika, un misis Patricija Teilore ir minēta atlidojušo pasažieru muitas kontroles lapā. Es jutu tik spēcīgu atvieglojumu, ka gandrīz vai noskūpstīju visus pēc kārtas — sekretāri, liftnieku, šveicaru. Uz ielas tik tikko apvaldīju vēlēšanos dziedāt pilnā kaklā. Protams, vēl palika kaut kas nenoskaidrots, es joprojām nesapratu, kāpēc Pata klusē, taču vismaz biju uzzinājis galveno — ka viņa ir sveika un vesela.

Es izmantoju agro rīta stundu un aizgāju uz pastu. Telegrāfa darbinieks, kuru es, starp citu, pazinu jau sen, trešo vai ceturto reizi noklausījās manu stāstu, kuru biju jau viņam izstāstījis pa telefonu. Un viņš man deva vienīgo prātīgo padomu, par ko es, protams, nebiju pat iedomājies.

— Vai jums nešķiet, ka kablogramma, kuru jums nosūtīja misis Teilore, ir gluži vienkārši noklīdusi? Laiku pa laikam tā notiek. Kaut kādu dīvainu iemeslu dēļ, kurus mēs paši ne vienmēr varam noskaidrot, dažas telegrammas sasniedz adresātu tikai pēc nedēļas. Ja vēlaties, es varu izpētīt. .. Bet, tā kā jūs vēlaties saņemt ātru atbildi, es jums iesaku pašam telegrafēt misis Teilorei.

Kā es agrāk neiedomājos par to? Tas taču bija acīm redzams! Pat nepateicies pasta darbiniekam, es satvēru telegrammas veidlapu. Bet tūlīt aptvēru, ka es nezinu, vai Pata dzīvo pie savas mātes vai apmetusies viesnīcā. Iepriekšējos braucienos uz Londonu bija noticis gan vienādi, gan otrādi, bieži vien viņa dzīvoja pie Rozas, bet reizēm — vai nu tāpēc, ka pie manas sievasmātes vienmēr bija daudz ļaužu (Rozai patika rīkot pieņemšanas), vai varbūt tāpēc, lai būtu neatkarīgāka,— Pata apmetās «Kamberlendā»; es jau minēju, ka Pata un Roza ne vienmēr labi sapratās.

Šoreiz Pata, iespējams, apmetīsies pie mātes, jo vēlēsies vienmēr būt slimnieces tuvumā; bet, no otras puses, ja pie Rozas gultas dežurē slimnieku kopēja (tā pati mis Sīmonsa, kas bija sūtījusi telegrammu), tad Pata droši vien būs izvēlējusies viesnīcu, un visticamāk, tā būs «Kamberienda», kur mēs vienmēr apmetāmies. Visdrošāk un pareizāk būtu telegrafēt uz abām vietām. Mazliet padomājis, es nosūtīju Patai uz mātes adresi šādu telegrammu: «Uztraucos par Tavu klusēšanu kopš aizbraukšanas brīža punkts telegrafē vai piezvani nekavējoties punkts mīlu Tevi punkts tavs Deivs». Otru telegrammu es nolēmu sūtīt nevis Patai, bet «Kamberlendas» viesnīcas direkcijai, lai saņemtu atbildi pat tai gadījumā, ja viņa nav tur apmetusies.

Pārējo dienas daļu pavadīju vislabākajā noskaņojumā, es pat atguvu savu agrāko mieru un labsajūtu. Jutos mazliet apbēdināts, kad vakarā, pārnākdams no bankas mājās, neatradu nekādu atbildi, bet, taisnību sakot, tas mani nepārsteidza: ir taču zināms, ka telegrammas no Milvoki līdz Londonai parasti ir ceļā divpadsmit stundas, bet atpakaļceļam, ņemot vērā laika starpību un tās radītās sekas, nepieciešams vēl ilgāks laiks.

Patiešām atbildi no «Kamberlendas» es saņēmu nākamās dienas pusdienlaikā. Cienījamai iestādei nav bijis gods uzņemt savu viesu vidū misis Patriciju Teilori kopš 1954. gada aprīļa.

— Un citas man adresētas kablogrammas jums nav?— es vaicāju kalpotājam, kurš man piezvanīja un pavēstīja šo ziņu.

—  Nē, mister Teilor, vairāk nekā nav.

Ja Pata būtu apmetusies citā viesnīcā, viņa noteikti atrastu manu telegrammu pie mātes un tūlīt man atbildētu. Tas bija nesaprotami. Es nogaidīju vēl līdz trešdienas pēcpusdienai; mani atkal bija pārņēmis satraukums, bet nu tas bija gluži cits satraukums — daudz neskaidrāks un uzmācīgāks, ar nolemtības piejaukumu un pat ar zināmu nervozitāti, ko vēl pastipri nāja uzbudinājums, kāds pārņem cilvēku, kad viņš saduras ar parādību, kuru nespēj izskaidrot.

Trešdien ap pieciem vakarā mani pārņēma dusmas. Kablogrammas starp Milvoki un Londonu cirkulēja normāli, par to liecināja atbilde no «Kamberlendas». Turklāt Pata laimīgi ieradusies Londonā, to man apgalvoja aviosabiedrība. Bet ar ko lai izskaidro šo klusēšanu? Un pēkšņi man ienāca prātā laba doma. Pata laimīgi ieradusies Londonā … Bet tas bija pagājušajā piektdienā! Taču tas nebūt neliecina, ka viņa vēl šobrīd ir Londonā. Man nezināma iemesla dēļ Pata varēja atstāt Londonu. Varēja . .. Ko viņa patiešām varēja? Ja viņa man nedod nekādas dzīvības zīmes, tātad ir nokļuvusi tādā situācijā, ka nevar to izdarīt. Tātad viņu kaut kur tur ieslodzītu pret viņas gribu. Tātad viņa … Es nocēlu telefona klausuli un piezvanīju policijai.

Mani bez grūtībām savienoja ar Kērku Braunu. Ķērks Brauns ir Milvoki policijas priekšnieks; kā bankas pārvaldniekam man bieži ir darīšanas pie viņa, un mūsu attiecības ir lieliskas. Viņš paziņoja, ka darīs visu iespējamo, lai man palīdzētu, un pēc desmit minūtēm es jau sēdēju viņa kabinetā.

Ķērks uzmanīgi noklausījās manu stāstu, padomāja mirkli, tad jautāja: %

—  Tātad, Deiv, ko jūs gribat, lai es daru?

—  Es vēlos, lai jūs atrodat manu sievu.

—  Tādā gadījumā vispirms nepieciešams, lai viņa būtu pazudusi.

—  Vai tad viņa nav pazudusi?

—  Noteikti runājot, jums nav nekādu pierādījumu. Man ir grūti uzsākt izmeklēšanu tikai tāpēc vien, ka jūs nesaņemat vēstis no misis Teilores jau .. . jau nedēļu, pat mazāk nekā nedēļu. Vai ne tā? Zināt, Deiv, mēdz būt lieliskas sievas, kuras vēl daudz ilgāk nedod vīram nekādas ziņas par sevi. ..

Ja nebūtu tik satraukts, es, protams, atcerētos, ka pirms trim gadiem Kērku Braunu pameta sieva; taču šobrīd es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par Patu.

—  Kāds sakars te ar citām sievām!— es gandrīz vai kliedzu. — Es nevēlos zināt un man nospļauties par to, ko līdzīgās situācijās dara citas sievas. Pata un es — tas ir īpašs gadījums. Nekad vēl nav tā bijis, ka Pata man nerakstītu ilgāk par trim dienām! Tas nav iespējams tikpat kā … tikpat kā …

Droši vien es izskatījos pēc jukuša, jo Ķērks, kurš sākumā smaidīja mazliet ironiski, pēkšņi pārgāja uz tēvišķīgu un mierinošu toni, kādu izmanto kaprīzu bērnu apklusināšanai.

—  Protams, Deiv, protams. Bet jums mani jāsaprot. Policijai nepieciešami daudz taustāmāki pierādījumi. Jūs pats man sakāt, ka aviosabiedrība apgalvo, ka misis Teilore laimīgi nolaidusies Londonas lidostā. .. Mums nepieciešama kaut vismazākā norāde.. . Piemēram, vēstule, kurā būtu paziņots, ka viņa tikusi kaut kur gaidīta, bet nav tur ieradusies …

—  Bet jums taču ir telegramma no viesnīcas «Kamberlenda»?

—  Vai viņa pirms aizbraukšanas no Milvoki pasūtīja tur sev numuru?

Es biju spiests atzīt, ka numuru viņa nepasūtīja un turklāt es pat nezinu, vai Patai patiešām bija nodoms apmesties «Kamber- lendā».

—  Nu tātad, Deiv … Ja jūs tā uzstājat, es varu palūgt FIB sazināties ar mūsu sūtniecību Londonā . .. Bet es šaubos, vai viņi to darīs … Jūs taču zināt, ka viņi pašlaik ir aizņemti ar daudz nopietnākām lietām.

—  Nevis ar sūtniecību vajag sazināties, bet gan ar Skotlendjardu!

—  Man nav nekādu tiesību to darīt. .. vismaz pašreizējā lietas ievirzē ne. Bet, lūk, ko es jums teikšu, Deiv. Nekas jums neliedz pašam uzsākt kaut kāda veida meklēšanu. Vai jūs man reiz neteicāt, ka jums Londonā ir draugs advokāts? Neviens labāk par viņu nepalīdzēs jums šajā lietā .. .

Piedod man, Tom, bet līdz šim brīdim es ne mirkli neiedomājos par Tevi. Ķērks Brauns ieteica man visprātīgāko ceļu. Tomēr es vēl mēģināju Kērku pārliecināt.

—  Vai jūs nedomājat, ka izmeklēšana, ko uzsāksiet jūs, noritēs daudz ātrāk un veiksmīgāk? Amerikāņu policijas autoritāte .. .

—  Šāda veida lietā atrasties notikuma vietā ir svarīgāk par jebkuru autoritāti. Telegrafējiet savam draugam, vecīt. Protams, ja jums būs vajadzīgs mans atbalsts…

Es pateicos Kērkam Braunam — bet tikai pieklājības pēc. Biju dusmīgs uz viņu; taču vēlāk man bija jāatzīst, ka Kērka nosvērtība un padoms bija daudz noderīgāki nekā tā veltīgā rosīšanās, kadu, bez šaubām, būtu uzsācis kāds cits policists.

Katrā ziņā man neatlika nekas cits kā sekot viņa padomiem. Bet es biju tik ļoti uztraucies, ka nespēju sagudrot tekstu telegrammai, kuru gribēju Tev nosūtīt. Veltīgi nomocījies ilgāk nekā pusstundu, es beidzot nolēmu, ka vienkāršāk būs Tev piezvanīt, bet telefoniste man paskaidroja, ka laika starpības dēļ es diezin vai dabūšu savienojumu ar Londonu ātrāk kā rīt no rīta, un doma, ka kaut vai piecas minūtes būs jāpavada bezdarbībā, padarīja mani gluži vai traku.

Tad es atcerējos Semu Hendersonu, kurš lūdza mani piezvanīt viņam un paziņot par manas sievasmātes veselības stāvokli. Es jau tev teicu, ka Semam piemita apbrīnojama spēja mani nomierināt, sapurināt, kad jutos nomākts, kas man gadījās visai bieži un īpaši tolaik, kad vēl nebiju precējies. Bez vilcināšanās es pieteicu sarunu ar Čikāgu un jau pēc minūtes izdzirdēju klausulē Sema balsi.

Es vēlreiz sīki izklāstīju visu notikušo, izstāstīju, protams, arī par Kērka Brauna apmeklējumu. Sems uzdeva man visdažādākos jautājumus, tad sacīja:

—  Vilcināties vairs nedrīkst, Deiv, jums jādodas turp.

—  Kurp?— es stulbi vaicāju.

—  Uz Londonu. Ja Pata tiešām ir pazudusi — bet es domāju, ka jūsu satraukums ir pamatots,— tikai jūs vienīgais varēsiet izdarīt visu nepieciešamo, lai viņu atrastu. Jūsu draugs Bredlijs, bez šaubām, būs jums ļoti noderīgs, bet meklēšana var būt ilga un grūta, un, manuprāt, tikai jums pietiks pacietības un neatlaidības.

Semam bija tūkstoškārt taisnība. Tomēr kaut kādas apkaunojošas mazdūšības dēļ (patiesībā Tu taču labi zini, ka esmu mazdūšīgs) es vēl vilcinājos.

—  Bet, Sem … es taču nevaru gluži vienkārši aizbraukt.. . Un banka?

—  Jums taču ir tiesības ārkārtējā gadījumā paņemt dažas dienas atvaļinājuma, vai ne? Ja jūs būtu salauzis kāju vai jums būtu skarlatīna, banka taču kaut kā izgrozītos. Katrā ziņā jūsu pašreizējā stāvoklī jūs neesat nekāds strādātājs.— Viņš sirsnīgi piemetināja:— Ja centrālā valde izteiks vismazāko neapmierinātību, es jūs aizstāvēšu. Jūs taču zināt, Deiv, ka vienmēr varat paļauties uz mani.

Ja šajā brīdī Sems būtu man acu priekšā, es mestos viņam ap kaklu; es biju tik saviļņots, ka ar pūlēm nomurmināju dažus pateicības vārdus.

Diennakts, kas pagāja pēc šīs sarunas, bija tik piepildīta, ka es gandrīz aizmirsu savas bēdas. Man vajadzēja nodiktēt ap piecdesmit vēstuļu, iepazīstināt Maiku Fletčeru, manu palīgu, ar visdažādākajām lietām, vairākas reizes zvanīt aģentūrai, lai pārliecinātos, ka man rezervēta vieta lidmašīnā uz rltvakaru, telegrafēt Tev, ka piektdienas pēcpusdienā būšu Londonā, kā arī telegrafēt uz «Kamberlendu», lai rezervē man istabu, pēc tam vēl bija jāsakārto mantas ceļam . ..

Maiks Fletčers laipni piedāvāja pavadīt mani līdz Čikāgai, jo citādi, ja es turp dotos ar lidmašīnu vai vilcienu, man vajadzētu izbraukt no Milvoki daudz agrāk, bet šādā nervozā satraukumā braukt vienam un trīs stundas sēdēt pie stūres man nemaz nešķita patīkami. Maika rūpības un labā rakstura dēļ — viņš vispār ir burvīgs puisis un vienmēr izturas pret mani ar īpašu mīlestību un apbrīnu, ko es nebūt neesmu pelnījis,— brauciens uz Čikāgu bija patīkams, un es nemaz nemēģināju ik minūti atsaukt atmiņā līdzīgu braucienu, ko pirms nedēļas veicu kopā ar Palu. Čikāgā es pusdienoju ar Semu un Maiku, kuri visādi mēģināja mani uzjautrināt, un atklāti jāteic, ka viņiem izdevās mani sasmīdināt. Starp citu, Sems deva man dažus lieliskus padomus, kā man jāveic izmeklēšana Londonā, ja viss būs ļoti sarežģīts.

— Bet,— viņš piebilda,— mēs te jau saceram policijas romānu, un Pata droši vien ļoti izbrīnītos, ja uzzinātu par to satraukumu, kāds viņas dēļ izcēlies. Nu, lūk, lai kā arī būtu, šis mazais ceļojums, Deiv, jums nāks par labu. Jums tas būs kā divdesmitais vai trīsdesmitais medusmēnesis, un es deru, ka pēc nedēļām divām mēs sagaidīsim Deivu un Patu lidostā, bet viņi lūkosies viens otram acīs kā divi balodīši, kas, starp citu, jūsu vecumā jau kļūst mazliet smieklīgi. Vai jums tā nešķiet, Maik?

Maiks neatbildēja. Sema joki viņu mazliet kaitināja. Turklāt, kaut viņš, protams, man to nekad netika teicis, man vienmēr bija sajūta, ka viņam nepatīk Pata.

Viņi pavadīja mani līdz lidostai, un mēs šķīrāmies tieši tai vietā, kur es atvadījos no Patas.

Es izlidoju tieši nedēļu pēc viņas, minūti minūtē, tai pašā lidmašīnā un pa to pašu maršrutu.

III nodaļa

Pēc iepriekšējo dienu saspringtības es pēkšņi jutu milzīgu nogurumu; ja man tobrīd būtu pateikuši, ka pēc izkāpšanas no lidmašīnas es ieraudzīšu Patu, man pat nepietiktu spēka priecāties. Es mēģināju kaut kam pievērst uzmanību, mēģināju iztēloties, ka pirms nedēļas šajā pašā salonā sēdēja Pata, vēroju pasažierus. Lidmašīna bija pārpildīta, bet neviena seja man nešķita interesanta, pat ne cilvēciska, varbūt vienīgi jaunās sievietes seja, kurai bija tāla, |oti tāla līdzība ar manu sievu. Viņa arī lidoja viena, un viņas sejā bija manāms dziļš satraukums — maza, pamesta meitenīte . .. Vai arī Patas sejā bija tāda pati bezcerīga izteiksme, priekšlaicīgs dzīves apnikums? Tas nebija iedomājams — Pata, tik lepna, tik lieliska noteicēja pār sevi … Un tomēr . .. Savā jūtu mulsumā es vairs labi nesapratu, ka līdzās sēž nevis Pata, bet nepazīstama pasažiere. Es iztēlojos Patu ar šīs nepazīstamās vaibstiem. Varbūt kāds no pasažieriem uzrunāja viņu — arī mani vienubrīd pārņēma vēlēšanās uzsākt sarunu ar vientuļo ceļinieci, bet, par laimi, mūsu vifetas bija visai tālu viena no otras… Varbūt ar Patu kāds sarunājās, un kas zina, vai tieši te neslēpjas viņas nozušanas iemesls? Nu nē, Pata nesāktu sarunu ar svešinieku, un katrā ziņā viņa neļautu sevi iesaistīt avantūrā. Jau tas vien, ka varēju nonākt līdz šādiem pieņēmumiem, apliecināja, cik nelīdzsvarots esmu kļuvis. Bez šaubām, Semam bija taisnība. Ieradies Londonā, es gluži vienkārši ieraudzīšu Patu pie mātes gultas; viņas klusēšanai radīsies tāds vai citāds izskaidrojums, un pašreizējie murgi šķitīs netīkamas atmiņas. Es mēģināju iztēloties, kā viss notiks … un pēkšņi izbailēs ieraudzīju, ka Patas seja man vairs neliekas tik pierasta; kad, aizvēris acis, mēģināju atsaukt atmiņā viņas veidolu, vaibsti izplūda un es joprojām redzēju acis, degunu un muti tai daiļajai nepazīstamajai, kas vientuļi sēdēja trīs krēslus no manis … Es cīnījos, mēģināju atjaunot tuvību ar savu sievu, taču viņa šķita tik tāla . . . Bet manas domas kļuva aizvien neskaidrākas, apziņa aizvien gurdāka, un es cieši iemigu.

Pirmoreiz es pamodos, kad mēs nolaidāmies Aidlvaildā. Es ne visai labi sapratu, kas notiek, kur es atrodos un kāpēc es te esmu nokļuvis; es gribēju celties, bet stjuarte lūdza mani palikt savā vietā, līdz lidmašīna apstāsies. Par spīti drausmīgajai motoru rūkoņai un signāluguņu zibošajai gaismai, es ātri aizmigu no jauna un nepamodos līdz pat Šenonai. Spīdēja spoža saule, atmirdzēdama tūkstošiem ugunīs lidostas logu un durvju stiklos; Īrijas pakalni bija neiedomājami zaļi. Miegs bija man nācis par labu, un, kaut ari vēl biju norūpējies, taču vairs ne apjucis. Cits Deivs, tas, kuru Tu, Tom, reiz mīlēji, kuru pazina lielākā daļa manu pašreizējo draugu,— darbīgs un izlēmīgs cilvēks — bija pēkšņi ņēmis virsroku. Ar acīm es neviļus meklēju skaisto, vientuļo ceļotāju, taču viņa bija nozudusi: droši vien izkāpusi Ņujorkā. Pavaicāju kaimiņam, cik ir pulkstenis,— bija trīs dienā, lai gan manējais rādīja desmit. Sātīgas brokastis pilnīgi atjaunoja manus spēkus, un es domāju, Tom, ka, izkāpjot Londonas lidostā, neviens nesaskatīja manī izmisušu mīļāko, kuram zudusi iemīļotā; vismaz Tu man tā sacīji, un es ceru, ka Tu biji patiess.. .

Es priecājos Tevi atkal satikt; varu pat sacīt, ka iespējamā tikšanās ar Tevi mani balstīja visā lidojuma laikā. Es, protams, būtu vēlējies, lai šī tikšanās notiktu citos apstākļos un citu iemeslu dēļ; bet cilvēks jau ir ta radīts — vismaz es tāds esmu —, ka pat visļaunāko raižu brīžos sirdī atrodas vieta mazam priekam, un, kad es ieraudzīju Tevi lidostas hallē otrpus nožogojumam, mani ielīksmoja īsta laimes sajūta, it kā es būtu atguvis daļiņu Patas. Taču šo laimes sajūtu — es tikko iedrošinos Tev to sacīt — Tev neizdevās manī uzturēt. Vai es esmu netaisns? Vai tas notika manas vainas dēļ? Lai kā tas būtu, desmit minūtes pēc tam, kad biju Tevi apskāvis un kad mēs jau braucām uz Londonas centru, es jutos vēl vientuļāks nekā pirms mūsu tikšanās, man šķita, ka būs jāvada šī drausmīgā cīņa bez jebkādas palīdzības un ka vecais draugs Toms Bredlijs ir nozudis … tāpat kā Pata . ..

Tu droši vien atceries mūsu sarunu. Es Tev pastāstīju par visu notikušo; Tu šķiti stipri izbrīnījies, īpaši izbrīnījies par to, ka Pata nav Tev devusi ne mazāko dzīvības zīmi (un tas man šķita vissmagākais apliecinājums manām visļaunākajām bailēm). Tu man ieteici tūlīt doties pie sievasmātes; Tu nevarēji mani turp pavadīt, bet mums vajadzēja tikties deviņos un kopā paēst vakariņas.

Tu izsēdināji mani pie «Kamberlendas» viesnīcas; es paziņoju dežurantam hallē par savu ierašanos, atstāju tur savas mantas un, pat nepārmainījis apģērbu un nenomazgājis rokas, pat neuzgājis savā istabā, ielēcu taksometrā.

Jau vairākus gadus Roza dzīvoja mazā dzīvoklī Sautkensing- tonā pie paša parka. Agrāk, vēl tolaik, kad es tikko biju iepazinies ar Patu, Roza apdzīvoja skaistu māju Celsijā, taču uzturēt šo Viktorijas laika savrupnamu ar daudzajiem kalpotājiem kļuva par grūtu, un viņa noīrēja Glosesterroudā burvīgu četristabu dzīvokli trešajā stāvā; pavisam mājai bija četri vai pieci stāvi — diezgan liels retums šajā kvartālā. Es tur biju vienu vienīgu reizi pirms diviem gadiem, kad pēdējoreiz aizbraucu uz Londonu, bet vieta man likās burvīga un tīkami mierīga un māja pietiekami eleganta manai sievasmātei, kura, neaizraudamās ar snobismu, nebūtu pacietuši, ka tiek «dekla- sēta».

Kamēr taksometrs brauca lejup pa Pārkleinu, es pēkšņi sajutu drudžainu satraukumu. Es tuvojos sava ceļojuma mērķim; beidzot es kaut ko uzzināšu — nav svarīgi, ko tieši, bet noteikti kaut ko noskaidrošu; Roza Stīvensa vai viņas kopēja, ja pati Roza ir pārāk slima, lai mani pieņemtu, pateiks man, kad viņa redzējusi Patu pēdējoreiz; sievasmāte ievirzīs manus meklējumus vai nu vienā, vai otrā virzienā; vai, vēl vienkāršāk, Pata pati man pastāstīs, kas ar viņu atgadījies, un paskaidros man savas klusēšanas iemeslus. Taksometrs nogriezās gar Haidparka stūri un brauca pa Naitbridžu.

Bija pusastoņi, ielās valdīja liela rosība, Londonas mājsaimnieces, tikpat slikti ģērbušās kā pagājušoreiz, kad ierados Londona, steidzās uz pārtikas preču veikaliem, tik tikko nepakļūstot zem automašīnu riteņiem. Divstāvīgie autobusi traucās cits citam pretī, atgādinādami aizvēsturiska dzīvnieka dažādas ķermeņa daļas. Laiks joprojām bija skaidrs, rietošā saule zeltīja Naitbridžas namu sarkano ķieģeļu fasādes, spēlēja paslēpes gar parka žogu, glāstīja plecus daiļajām amazonēm, kas drasēja pa Rotenrovu; Londona ilgi tīksmē gozējās rietošās saulesstaros, pirms iegrima nakts tumsā. Es ieraudzīju Albert- holas kupolu, un man sāka drebēt rokas — pēc piecām minūtēm es būšu pie mērķa.

—  Trīs šiliņi, ser.

Tā bija tā pati māja, par to šaubu nebija. Es iespiedu šoferim rokā divas puskronas un piezvanīju.

Nekādas atbildes.

Es paraudzījos apkārt, vai neesmu kļūdījies; tā patiešām bija māja № 49 Glosesterroudā, un es vēlreiz nospiedu trešā stāva zvana pogu. Tiesa, pie zvana gan nebija plāksnītes ar uzvārdu, bet Roza dzīvoja trešajā stāvā, par to es biju pārliecināts, un šajā stāvā bija tikai viens dzīvoklis. Es piezvanīju vēlreiz.

Nekādas atbildes.

Roza kaut kur izgājusi? Pilnīgi izslēgts: cilvēks, kuram pirms nedēļas bijusi sirdslēkme, uzturas mājās. Viņa nespēj atvērt durvis? Tur taču ir kopēja. Mirusi? .. .

Tad es zvanīju ar visiem zvaniem, bet joprojām neviens neatsaucās; patiesās dusmās es nospiedu visus pie ieejas esošos zvanus.

Šoreiz es sasniedzu vēlamo rezultātu. Pirmajā stāvā pie pašām ieejas durvīm pavērās kāds logs, un spraugā pavīdēja gara, zirdziska seja, ko ieskāva iesirms matu ērkulis.

—  Kas noticis?— norūca dīvainā būtne.

—  Piedodiet, kundze,— es nomurmināju,— vai jūs man nepateiktu . . .

—  Ei jūs, vai ta grib sacelt kājās vis kvartāl?— viņa atcirta, neļaudama man pabeigt teikumu.— Pamēģin tik atkaliņ zvanīt,

es izsauks policij. Man še uzdots sekot, lai valdīt kārtlb un tikt ievērot klusuin. Še ir cienījam māj. ..

Viņa runāja tik šausmīgā koknijiešu dialektā, ka es ar mokām sapratu, ko viņa saka.

—       Lūdzu, atvainojiet mani,— es atsāku, pūlēdamies saglabāt aukstasinību.— Es meklēju misis Stīvensu, bet viņa, šķiet, neatbild …

—  Misis Stīvensu?— vaicāja megera.

—      Jā, misis Stīvensu, kura dzīvo trešajā stāvā. Es esmu viņas znots un gribētu …

Viņa naidīgi mani aplūkoja.

—       Ko jūs te melš? Še nav nekād misis Stīvens. Es gribēt gan zināt, kāpēc jums vajag to visu sagudrot.

Šoreiz es pat samulsu. Pagājušās nedēļas satraukums, pārdzīvojumi, nogurums pēc grūtā ceļojuma bija izsmēluši manus spēkus. Pēkšņi viss sagriezās manu acu priekšā, un, lai nenokristu, es pieķēros durvju rokturim.

—       Nepieskarieties vara apkalumiem,— spiedza durvju sardze.— Tikko šorīt es tos nospodrināj.

Ar milzīgām pūlēm man izdevās savaldīties.

—       Es neko neizgudroju, kundze,— es sacīju cik vien iespējams pārliecinoši.— Varu zvērēt tiesā, ka misis Roza Stīvensa ir mana sievasmāte un, kad es pēdējo reizi viņu apciemoju, viņa dzīvoja šis mājas trešajā stāvā.

Sieviete cieši uzlūkoja mani.

—  Un kad tas bij?

—  Kad … kas bija?

—  Kad jūs pēdējoreiz viņ apciemoj?

—  Ir pagājuši mazliet vairāk nekā divi gadi.

—       Ne pārāk uzmanīgs znots jūs ir,— sieviete nosmīkņāja. — Divi gadi!

—  Es nedzīvoju Londonā,— neviļus paskaidroju.

—       Ak tā gan! Nu, lūk, nav šajā mājā nekādas Stīvensas! Un, ja jūs būt pats prezidents Eizenhauers, es ari tad atbildēt to paš.

Viņa ar troksni aizvēra logu.

Dusmās gandrīz nosmacis, es nedomādams atkal nospiedu pirmā stāva zvana pogu. Uz rezultātu nebija ilgi jāgaida: dusmīgā durvju sardze tūlīt atvēra logu.

—      Ja tūliņ neaizvāksieties, es saukšu policij! Nezinu, kāpēc ta gribat iekļūt šai mājā, bet nekādi labie nolūk tie noteikt nav. Jūsu pasaciņas ir aizdomīgas. Nav šeit nekādas Stīvensas!

Viņa tik nikni aizcirta logu, ka gandrīz izbira stikli.

Viss šķita ka ļauns murgs. Jau no paša sākuma viss notikušais likās ka murgs: telegramma, Patas steidzīgā aizbraukšana,

viņas neizskaidrojamā klusēšana… un tagad vēl nozudusi Roza! Kad man bija septiņi gadi, reiz es lielā Ņujorkas universālveikalā pazaudēju savu māti; sākumā es drosmīgi mēģināju viņu sameklēt, bet visas sejas, kurām es pievērsu izmisušo skatienu, bija man svešas, visas rokas, kam stiepu pretī drebošos pirkstus, ari nebija manas mātes rokas; dāmas čalodamas gāja garām steidzīgas un vienaldzīgas. Ar lielām pūlēm es valdīju asaras, jo man taču mācīja, ka zēns nedrīkst raudāt. Es devos uz izeju un nokļuvu uz saules apmirdzētās Trīsdesmit trešās ielas, pilnīgi viens visā pasaulē, aklā un mēmā pasaulē. Nekad vairs netiku izjutis tādas skumjas. Un tieši tagad mani atkal pārņēma līdzīgas izjūtas: es stāvēju uz Glosesterroudas trotuāra un jutos tikpat vientuļš, nožēlojams un nevarīgs kā pirms divdesmit astoņiem gadiem uz Trīsdesmit trešās ielas trotuāra. Tobrīd es domāju par Tevi, Tom, kā par vienīgo saiti, kas mani vēl saistīja ar īstenību, ar reālo dzīvi, taču Tevis nebija līdzās, Tu mani pameti, un es nezināju, kurp Tu biji aizgājis, jo man vajadzēja ar Tevi satikties tikai deviņos vakarā… Protams, es varēju atgriezties viesnīcā un gaidīt Tevi tur, bet šī doma man šķita vēl nepanesamāka: veselu stundu sēdēt bezdarbībā, nevarīgi saliktām rokām, kad Pata ir nozudusi un viņai varbūt draud briesmas . . . Pirmo reizi es tik precīzi formulēju šo hipotēzi, līdz šim nevienu brīdi nebiju iedomājies par patiesām briesmām, taču tagad, kad jutos noguris un satraukts, es pēkšņi skaidri apzinājos: Patai draud briesmas. Un šī doma ne mirkli mani nepameta ne šajā, ne arī turpmākajās dienās, tā mani kremta kā lapsa, kura izgrauza jaunā spartieša vēderu; Pata ir slima, ievainota, apcietināta; ik sekundi viņas stāvoklis kļūst aizvien bīstamāks, un man nav tiesību kaut uz īsu atpūtu.

Šīs pārdomas trāpīja mani kā pātagas cirtiens. Lai, atrastu Patu, man vispirms jāatrod Roza. Skaidri neapzinoties, ko daru, es pārgāju pāri ielai un devos uz tabakas bodīti uz Glosesterroudas un kādas šķērsieliņas stūra.

Jauna būtne ar uzrauktu deguntiņu sēdēja aiz nelielas letes un pļāpāja ar iesirmu angļu džentlmeni, kurš, kā visi zināma vecuma elegantie angļi, bija mazliet līdzīgs Entonijam Idenam.

Es pārtraucu viņu sarunu, jo vēlējos nopirkt paciņu «Players». Es neciešu angļu tabaku, bet instinktīvi nojautu, ka modināšu mazāku neuzticību, ja pārāk neizrādīšu savu amerikānisko izcelsmi. Taču piesardzība izrādījās veltīga, jo pārdevēja, bez šaubām, uztvērusi manu akcentu, laipni paziņoja, ka viņai esot arī cigaretes «Česterfīlds». Es nomurmināju dažus nesakarīgus vārdus un beigās paņēmu «Česterfīlda» paciņu, nevis «Players». Brīdi valdīja klusums, pārdevēja man sirsnīgi uzsmaidīja, bet tad, redzot, ka esmu mēms kā zivs, atsāka sarunu ar otru klientu, kurš bija bezrūpīgi atspiedies pret leti.

—  Es meklēju kādu dāmu, kura dzīvoja tai mājā iepretī, bet man teica, ka viņa šeit vairs nedzīvojot, un es nezinu, kā lai viņu sameklēju.

—  Nav nekā pārsteidzoša,— viņa atbildēja.— Māja jau pirms trim mēnešiem ir pārdota, un visiem īrniekiem vajadzēja izvākties. Jaunie īrnieki aizņēmuši visu māju . .. Droši vien ar jums runāja sardze? Nudien īsta ragana, viņu necieš viss kvartāls, un neviens nevar apjēgt, kāpēc šie kārtīgie ļaudis patur tik pretīgu kalpotāju.

Protams, šāds paskaidrojums diez vai varēja līdzēt manos meklējumos, tomēr tajā jautās kaut kāda cerība. Ja Roza ir pārvākusies uz citu dzīvokli, tad Pata nav saņēmusi telegrammu un viņa nevarēja man atbildēt. Varbūt te slēpjas noslēpuma atrisinājums: Patas sūtītā telegramma ir pazudusi, manu telegrammu viņa nav saņēmusi, un par šādiem sīkumiem es tik ļoti satraucos… Bet kāpēc Roza nav paziņojusi Patai savu jauno adresi? Ja nu tomēr viņa ir to darījusi, tad kāpēc Pata man neieminējās par to ne pušplēsta vārdiņa? Nē, te kaut kas nebija kārtībā.

—  Vai jūs nepateiktu,— vaicāju pārdevējai,— kā es varētu uzzināt agrāko mājas iemītnieku jauno adresi?

—  Man šķiet, tas būs grūti izdarāms,— viņa sacīja, laipni smaidīdama.— No tās megeras misis Bellas jūs neko neizvil- ksiet; starp citu, viņa droši vien nemaz nezina, uz kurieni pārvākušies iepriekšējie iemītnieki. Man šķiet, ka jaunie īpašnieki ir kaut kur aizceļojuši. Arī es te tirgojos pavisam nesen un diezin vai varēšu jums palīdzēt. Pastnieks nāks tikai rīt no rīta; ja vēlaties, es varu viņam pavaicāt, bet arī viņš ir liels savādnieks … un es neesmu pārliecināta, ka viņš kaut ko zinās. Vispār viņš nav slikts zēns, bet mīl iedzert,— viņa piebilda uzticības pilnā balsī. Pēc tam viņa pēkšņi iesmējās, it kā būtu pateikusi ko neparasti asprātīgu; viņai, protams, neienāca ne prātā, kādas mokas man sagādāja tāda pļāpāšana.— Ja nu jūs aizietu līdz pārtikas preču bodītei,— viņa turpināja.— Tas nav tālu no šejienes, un man šķiet, ka viņi vēl nebūs aizslēguši, tur jums, iespējams . ..

Pēkšņi sarunā iesaistījās Entonijs Idens, nepiespiestā un diezgan augstprātīgā tonī viņš sacīja:

Atvainojiet mani, bet jūsu ieteikumam pilnīgi trūkst vesela saprāta. Kāpēc lai šie tirgotāji būtu lietas kursā par šadam biišauain? Vai no manas puses tas būtu nepieklājīgi, kungs, ja es jums vaicātu uzvārdu tai dāmai, kuru jūs meklējat?— viņš turpināja, uzrunādams mani.

—  Nebūt ne, tā ir misis Roza Stīvensa. Es esmu viņas znots.

—  Misis Stīvensa! Protams, protams. Atraitne, vai ne? Smalka, ļoti eleganta dāma … Es, šķiet, satiku viņu pie saviem draugiem. Jau vairākus gadus es dzīvoju šajā kvartālā un . ..

Izmisumā pieķēros šim salmiņam:

—  Jūs varbūt zināt, kur viņa tagad dzīvo?

—  Kur viņa dzīvo? Nē, patiešām — to es diemžēl nevaru jums pateikt. ..

Mēs atkal nonācām strupceļā. Jaunā meitene līdzjūtīgi raudzījās uz mani, taču izskats viņai bija diezgan muļķīgs; Entonija Idena seja pauda atsvešinātu un nievīgi augstprātīgu noslēgtību. Man atlika tikai atsveicināties un iet projām.

Un tomēr meitene ar uzraukto, strupo deguntiņu pēkšņi atrada risinājumu, par kuru līdz šim neviens nebija iedomājies.

—  Varbūt jūs varat uzzināt pa telefonu? Protams, ja šīs dāmas vārds ir atrodams telefonu grāmatā . ..

Jā, šīs dāmas vārds bija tur atrodams, bet pēc vecās adreses .. . Taču laipnā cigarešu pārdevēja tūlīt piezvanīja uz telefoncentrāli, un jau pēc piecām minūtēm es saņēmu oficiālu un precīzu informāciju.

«Misis Roza Stīvensa dzīvo Hempstedā, Vilouroudā 18.»

IV nodaļa

Ceļam uz Hempstedu nebija gala. Jau tumsnēja, bet Londona pretēji lielākajai daļai lielpilsētu līdz ar tumsas iestāšanos kļūst draudīgi drūma. Jau agrāk esmu bijis Hempstedā, taču vairs neatcerējos, kā turp nokļūt, un man šķita, ka taksometrs brauc pa visgarāko apkārtceļu. Mēs apbraucām apkārt parkam, pabraucām garām Pedingtonas stacijai; es pazinu Edžverrou- das lielos namus un veikalus, Sentdžonsvudas kokus un mūrus; pēc tam mašīna ienira mazo, līkumoto un provinciālo ieliņu labirintā; likās, ka esmu nokļuvis kādā nomaļā, visu aizmirstā Jaunās Anglijas pilsētiņā.

Biju noguris un pilnīgi zaudējis cerības. Pirms izsaucu taksometru, es mēģināju piezvanīt pa centrāles iedoto numuru, kas it kā bija manas sievasmātes numurs, taču neviens neatbildēja. Protams, tas vēl neko nenozīmēja: ja Roza ir slima, viņa nevar pienākt pie aparāta, bet, ja vesela, tad droši vien ir izgājusi. Taču vai es varēju cerēt, ka viss pēkšņi ieies normālās sliedēs, ka visas grūtības atrisināsies vienā mirklī? Es pat nebiju pārliecināts, ka patiešām atradīšu misis Stīvensu Hempstedā!

Tagad bija pavisam satumsis, nakts bija mākoņaina un nemīlīga. Taksometrs līkumoja pa vāji apgaismotajām ielām, mani mocīja briesmīga migrēna, to vēl pastiprināja reibonis, kādu man izraisa kreisā virziena kustība; pirmās divas dienas Lielbritānijā es vienmēr jūtos riebīgi. Es gribēju izgulēties un vienlaikus zināju, ka nespēšu aizmigt, kamēr nebūšu saticis savu sievasmāti un nebūšu atradis kādu, kaut pašu trauslāko, atbalsta punktu šaja šaubu un nenoteiktības bezdibenī.

—  Tas ir šeit, ser.

Vilourouda ir neliela, tīra iela, ko ieskauj kotedžas un kas atrodas Heinpstedas uzkalna pakājē. Māja, kuras priekšā šoferis apturēja mašīnu, bija divstāvu, es nevis redzēju, bet tumsā nojautu tās aprises, un nevienā no tās logiem nespīdēja gaisma.

—  Jūs esat pārliecināts, ka tas ir astoņpadsmitais numurs?— es jautāju šoferim.

—  Pilnīgi pārliecināts, ser, iepriekšējai mājai ir septiņpadsmitais numurs. [1]

Tas patiešām bija savādi. Pēc astoņiem Rozai vajadzēja būt mājās, ja vien viņa nav ielūgta pusdienās pilsētā. Vai varbūt viņas veselība pasliktinājusies tik ļoti, ka viņa ievietota slimnīcā? Taču instinktīvi es jau apjautu, ka vairs neticu sirdslēkmei, par kādu bija ziņots telegrammā . . . Katrā ziņā mana sievasmāte nevarēja atstāt māju bez uzraudzības, te jābūt kādai kalponei vai sargam, kas viņas prombūtnē dzīvo mājā.

—  Lūdzu, pagaidiet mani,— es teicu šoferim.

Es sataustīju kādu rokturi līdzās vārtiņiem: droši vien tas bija zvans. Patiesi, kad es pavilku to, iezvanījās zvaniņš, kura vārgās skaņas atgādināja sardoniskus smieklus. Protams, neviens nenaca. Mani tas pat pārsteigtu, ja kāds nāktu, jo es tik ļoti to gaidīju.

Es lūdzu šoferim pagriezties pa labi un vērst starmešu ugunis uz ieejas režģu vārtiem. Tie bija skaisti divviru vārtiņi starp diviem pilastriem. Uz viena no tiem bija iegravēts numurs astoņpadsmit, un tas bija nenoliedzams apstiprinājums. Pie otra bija piestiprināta pastkastīte. Starmešu gaisma lāgā to neapgaismoja, un es nevarēju izlasīt vārdu uz pastkastītes, tad es iededzināju šķiltavas — tās man Pata uzdāvināja dzimšanas dienā — un neapšaubāmi saburtoju: «Roza Stīvensa-Bošāna». Mana sievasmāte ir īsta francūziete, pēc mirušā vīra uzvārda viņa vienmēr raksta arī savu meitas vārdu.

Jau gribēju nodzēst šķiltavas, taču pēkšņi man šķita, ka uz metāla kastītes ir vēl kāds uzraksts. Es tuvināju liesmas mēlīti kastītei un beidzot atšifrēju ar krītu rakstīto ķeburaino uzrakstu: «Izbraukusi līdz 25. septembrim».

Droši vien to bija rakstījis pastnieks savam aizvietotājam; vismaz es tobrīd tā iedomājos.

Ja Roza būtu ievietota slimnīcā, noteikti nebūtu šāda uzraksta, jo nekad neviens nepaziņo par savu prombūtni, ja ir smagi slims, neziņo par adreses maiņu pastā un jo īpaši nenorāda precīzu atgriešanās datumu. Ja pastnieks vai kāds cits tomēr ir uzrakstījis šos vārdus uz pastkastītes, tad tas norāda, ka mana sievasmāte vienkārši ir aizbraukusi atpūsties. Tātad telegramma, ko Pata saņēma pirms nedēļas, ir krāpšana, kas bija nepieciešama Patas ievilināšanai lamatās . .. Tiesa, Rozai varēja uznākt sirdslēkme jau pēc viņas aizbraukšanas, un tad telegrammu sūtītu no tās vietas, kur viņa saslima … Bet kāpēc Pata man to nepateica? Nē, tas likās neticami.

Un tomēr man vajadzēja to noskaidrot pēc iespējas ātrāk. Es paraudzījos visapkārt — kaimiņu kotedžā dega gaisma. Varbūt tur dzīvojošie ļaudis varēs man ko pastāstīt? Es lūdzu šoferi vēl mazliet pagaidīt, viņš tikai noburkšķēja, ka viņam esot gluži vienalga, uz kādas ielas gulēt.

Piezvanīju pie kaimiņu vārtiņiem, un man tūlīt atvēra kāds vīrs, acīmredzot dārznieks; viņš noklausījās manus paskaidrojumus, papurināja galvu un beidzot lūdza mani nākt viņam līdzi uz māju. Brīdi pagaidīju vāji apgaismotā, bet ērtā hallē, kas iekārtota britu buržuāzijai tipiskajā naivajā un vientiesīgajā bezgaumībā. Arī mājas kundze, stalta dāma sirmiem matiem, apaļu un sarkanu seju, bija pārsteidzoši līdzīga savām mēbelēm. Viņa neizrādīja pret mani ne vismazāko neuzticību un sagaidīja mani tā, it kā mēs būtu seni paziņas, pat piespieda mani izdzert glāzi pretīga heresa. Viņu sauca misis Portere. Neuzdevis viņai vēl nevienu jautājumu, es jau zināju, ka viņa ir atraitne tāpat kā mana sievasmāte, ka viņai ir trīs pieauguši dēli, kuri bijuši karā, viens dienējis aviācijā, otrs bijis jūrnieks, bet trešais dienējis pretgaisa aizsardzības karaspēkā, un visi trīs, par laimi, palikuši dzīvi, apprecējušies un atstājuši viņas māju, taču viņa nav tos aizturējusi, jo katram pašam jāveido sava dzīve; viņa ļoti labi satiekot ar visām trim vedeklām un dievinot abus mazdēlus un piecas mazmeitiņas, no kurām viena pašlaik ciemojoties pie viņas, un viņa būtu priecīga man to parādīt, bet meitenīte diemžēl jau guļot.

Es sēdēju kā uz karstām oglēm un nevarēju pārtraukt šo vārdu gūzmu. Beidzot misis Portere pievērsās mani interesējošam jautājumam.

Jā, protams, viņa labi pazīstot manu sievasmāti. Tiesa, misis Stlvensa gan apmetusies uz dzīvi Vilouroudā tikai pirms trim mēnešiem, bet abas dāmas esot tūlīt sadraudzējušās, jo abas esot atraitnes un dzīvojot vienas.

Starp citu, misis Stīvensa esot ļoti apburoša un smalka dāma, tik simpātiskas būtnes droši vien nevarot bieži sastapt pat karaļa galmā. Viņa esot arī ļoti izpalīdzīga: kad augustā misis Portere braukusi atpūsties, misis Stīvensa pati piedāvājusi rūpēties par viņas kaķi; uzzināju, ka visas trīs misis Porteres vedeklas necieš dzīvniekus, un tā bija viņas galvenā pretenzija pret viņām; starp citu, nabaga Pusija pavisam apjuktu, ja vajadzētu mainīt apkārtni. Nē, kopš misis Stīvensa dzīvojot šeit, viņa ne reizi neesot slimojusi; kaimiņienei gan viņa esot žēlojusies, ka ziemā reizēm mokot reimatisms, bet visiem taču ir zināms, ka ar reimatisma sāpēm ļaudis nodzīvo līdz simt gadiem, un misis Portere vienmēr sakot, ka tāda veca kaite ir daudz labāka par negaidītu saslimšanu, kas nedēļas laikā noved jūs kapā … Jā, misis Stīvensa esot aizbraukusi jau pirms divām nedēļām, bet pirms tam viņa nekad neesot ilgi bijusi prom, jo vajadzējis savest kārtībā māju un tās apkārtni; pārvākšanās uz jaunu vietu nemaz neesot tik viegla, un aizritējuši tikai apmēram divi mēneši, no jūnija līdz augusta beigām,— tas esot šausmīgi maz, lai māju iekārtotu ērti. Taču misis Stīvensa apbrīnojami ātri tikusi ar visu galā, viņas māja esot bezgal- jauka. Protams, ka pēc tādām rūpēm viņai vajadzējis atpūsties, un misis Portere pati ieteikusi viņai kaut kur aizbraukt uz dažām dienām. Kur viņa aizbraukusi? Pagaidiet, nē, atceros tikai, ka tā bija vai nu Bornmuta, vai Braitona, ja tik tā nebija Bristole; katrā ziņā vārds sākās ar burtu «B». Lai gan pilnīgi iespējams, ka tā bija vienkārši Duvra.

Jā, protams, tas ir bēdīgi, ka esmu braucis tik tālu ceļu un izrādās, ka sievasmātes nav Londonā; misis Stīvensa būs izmisumā, uzzinot, ka neesmu varējis viņu satikt. Viņa nemitīgi stāstījusi misis Porterei par savu meitu un znotu; par mani viņa vienmēr runājusi ar lielu cieņu un mīlestību. Nē, patiešām misis Portere nevarot atcerēties, vai tā bijusi Bornmuta, Braitona vai Duvra . .. Un, starp citu, ja viņa arī atcerētos pilsētu, uz kuru aizbraukusi misis Stlvensa, vai tad esot iespējams atrast kādu tik biezi apdzīvotā vietā, ja nav zināms, kādā viesnīcā tas apmeties? Pastnieks? Nē, pastnieks nezinot adresi, misis Stī- vensa esot lūgusi, lai saglabājot korespondenci pastā līdz viņas pārbraukšanai; un viņa, protams, darījusi pareizi: pasts strādājot tik slikti, ka vienkārša adreses maiņa noteikti radot tādu jucekli, ka pazūdot vismaz puse vēstuļu. Savādi, ka viņa neesot brīdinājusi ne meitu, ne znotu par savu aizbraukšanu no Londonas . . . Varbūt vēstule, kurā viņa par to paziņojusi, arī ir pazudusi? Tā gadās ik uz soļa! Lūk, vēl pirms dažām dienām . ..

Vai kāds ir meklējis misis Stlvensu šajā nedēļā? Nē, protams, neviens nav meklējis. Misis Portere neesot izgājusi 110 mājas, bet pa savu logu viņa redzot gandrīz visu, kas notiek uz ielas . . . Jauna blonda sieviete? Patiešām nē, tas nav iespējams.

Es vairs neuzstāju un pārtraucu iztaujāšanu; izskaidrojot misis Porterei sava ceļojuma un meklējumu iemeslus, es viņu tikai izbiedētu, viņa satrauktos, un es varbūt pat modinātu šaja jaukajā dāmā aizdomas, un viss beigtos ar jaunu neapturamu vārdu straumi … Tomēr divas lietas es biju noskaidrojis: Rozas nebija Londonā, kad kāds nepazīstams cilvēks nosūtīja telegrammu Patai, paziņojot, ka viņas māte ir smagi slima; un Pata nekad nav bijusi mātes mājā.

Kad pēc apkārtceļa, kas man šķita vēl garāks nekā ceļš uz Hempstedu, es atkal nokļuvu «Kamberlendā», tikšanos pulksten deviņos es sen biju nokavējis. Portjē man iedeva Tavu zīmīti, kurā Tu paziņoji, ka nevari vairs ilgāk gaidīt un iesaki man ierasties pie Tevis birojā rīt no rīta desmitos.

Es biju tik noguris, ka pat nejutos vīlies. Apēdu bifšteku viesnīcas grilbārā, atgriezos savā istabā un tūlīt apgūlos. Taču, par spīti nogurumam, nevarēju iemigt, gulēju tumsā plati atvērtām acīm, nemitīgi pārskatot prātā muļķīgos neatrisināmās problēmas jautājumus.

V nodaļa

Kāpēc es, Tom, šīs dienasgrāmatas sākumā rakstīju, ka Tu man šķiti citāds, ne līdzīgs pats sev? Es nezinu, ko būtu darījis tai sestdienas rītā bez Tevis. Kad mazliet pēc desmitiem es ierados Tavā birojā, mani bija pārņēmis pilnīgs izmisums; vēl mazliet, un būtu iespējams mani pārliecināt, lai atsakos no jebkādiem meklējumiem, pat lāgā vēl neuzsāktiem. Taču Tu prati atrast tos vienīgos vārdus, kas bija nepieciešami, lai es atgūtos,— Tu runāji par Patu tā, kā tobrīd vajadzēja runāt. Mēs izpētījām visas hipotēzes un nonācām pie slēdziena, ka tikai policija var man palīdzēt un vajag pēc iespējas ātrāk griezties pie tās pēc palīdzības. Pateicoties Tev, es varēju izvairīties no visām formalitātēm, ilgām gaidīšanām un lietas novilcināšanas: pēc stundas es jau biju sera Džona Mērfija, bez vēsts pazudušo personu departamenta inspektora, kabinetā. Vai gan bez Tavas palīdzības un autoritātes es varēju cerēt tik viegli iekļūt Skotlendjardā — sestdienas rītā, bez iepriekšējas pieteikšanās un tūlīt pie paša šefa, apejot visas instances?

Vispār man nepatīk policisti, taču tūlīt jāatzīstas, ka Mērfijs man likās simpātisks. Viņā jautās miers, cildenums, maigums, kas nebūt neliedz būt stingram un noteiktam,— tātad visas īpašības, ko ļoti reti var novērot amerikāņu policistos, pat visaugstākajās amatpersonās. Mūsu tā rīta sarunā es ne mirkli nejutu viņā vēlēšanos mazināt lietas nozīmību, kuru es viņam uzticēju; ne mirkli viņš neapšaubīja manu vārdu patiesumu, un, pat izsakot nepatīkamus pieņēmumus,— es domāju, viņam tie noteikti bija jāpasaka,— viņš to darīja ar lielu taktu un it kā negribot.

— Vai jūs varat apgalvot,— viņš jautāja,— ka starp misis Teilori un jums nebija nekādu… nekādu pārpratumu? Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka viņa jums neko neslēpa? … Es gribu sacīt, neslēpa neko tādu, kas varētu radīt skaidrību par viņas nozušanu?

Ar lielām pūlēm es savaldījos un neaizsvilos dusmās, kā tas notika Milvoki, kad Ķērks Brauns atļāvās man vaicāt ko tamlīdzīgu. Tiesa, seram Mērfijam tas bija vairāk piedodams nekā Kērkam Braunain, tāpēc ka Mērfijs nepazina Patu, bet, taisnību sakot, varēja piedot gan vienam, gan otram… Bet kā lai ieskaidroju viņiem, ka viņi maldās? Manai reakcijai uz viņu jautājumiem nebija nekā kopīga ar sašutumu, kāds pārņem greizsirdīgu vīru, kuram nav pieņemama doma, ka sieva kaut ko slēpj no viņa … pat, vēl skaidrak izsakoties, ka sieva krāpj viņu. Nē, runa nebija par to, protams, ja es uzzinātu, ka Pata mīl citu, tas man būtu briesmīgs trieciens, un tomēr domāju, ka es varētu ar to samierināties; šķiet, ka mīlestības dēļ es pat spētu Patai piedot. Taču neviens (bez Tevis, Tom, par to esmu drošs), neviens nevar saprast, ka Pata nav spējīga man melot; tas ir pilnīgi kaut kas neiespējams, tāpēc ka Pata ir neatņemama daļa no manis paša. Būtu taču muļķīgi apvainot savu roku vai kāju par to, ka tās jūs māna, vai ne? Tādam apvainojumam nav nekādas jēgas. Un tikpat muļķīgi ir apvainot melos Patu: viņa ir it kā daļa no mana ķermeņa, viņas nozušanu var salīdzināt tikai ar negaidītu amputāciju, bet tā taču ir nelaimes gadījums, ko nevar paredzēt.

Es, protams, nevarēju to visu izstāstīt seram Džonam Mērfi- jam (ari Tev visu izskaidroju ļoti nesakarīgi). Taču es atradu viņam citu argumentu.

—  Jūsu jautājums, ser, attaisnotos, ja mana sieva būtu atstājusi Milvoki pēc pašas gribas. Taču jūs aizmirstat, ka viņu izsauca ar telegrammu un ka šī telegrama acīmredzot bija viltota, tāpēc ka tās nosūtīšanas brīdī mana sievasmāte nebija Londonā.

Sers Džons pasmaidīja.

—  Jūs pārāk steidzaties ar slēdzieniem. Policijā mēs esam pieraduši būt piesardzīgāki. Lai pieņemtu jūsu izvirzīto versiju, pirmām kārtām ir jādabū jūsu sievasmātes liecība, kas ir diezgan grūti izdarāms, tāpēc ka viņa ir izbraukusi. Pēc tam ir jāredz telegramma un jāpārbauda, no kurienes tā nosūtīta. Visu šo izmeklēšanas daļu nav iespējams veikt — vismaz šobrīd. Ņemiet vērā, ka es nenoliedzu, ka starp jau minēto telegrammu un misis Teilores nozušanu var būt kāda saikne,— tas šķiet pat acīm redzams, bet tomēr vēl nav tas, ko mēs saucam par pierādītu faktu. Tāpat šobrīd visā, ko jūs man paziņojāt, ir tikai divi pilnīgi neapstrīdami elementi: pirmkārt, jūsu sieva ir atlidojusi Londonas lidostā piektdien, 16. septembrī, un, otrkārt, kopš tā brīža jūs par viņu neko nezināt.— Viņš vēl piebilda vēlīgi un bez jebkādas ironijas:— Tas ir maz. Taču mūsu pienākums ir meklēt personas, kuras mums lūdz sameklēt, bet jūs man sirsnīgi rekomendēja misters Bredlijs.

—  Kā jūs rīkosieties?— es jautāju.

—  Ar visparastākajām metodēm, kuras bieži vien ir tās vislabākās.

—  Un kā tieši?

—  Sākumā pārbaudīsim slimnīcas. Tas neprasīs daudz laika, un, lai jūs nomierinātu, teikšu tūlīt: es šaubos, ka tas doš kaut kādu rezultātu. Ja ar misis Teilori būtu noticis nelaimes gadījums, mēs noteikti būtu identificējuši viņu un jums jau sen tiktu paziņots. Protams, viņa varēja kļūt par uzbrukuma upuri, un laupītājs varēja atņemt viņai dokumentus, bet šādā gadījumā tiktu ziņots policijai: visas slimnīcas, patversmes, morgs nekavējoties ziņo mums par visiem neidentificētajiem, un pēdējās dienās, manuprāt, neviens no upuriem pēc pazīmēm neatbilst misis Teilorei… Protams, es to vēlreiz pārbaudīšu.

Es pats sev nozvērējos saglabāt mieru visu sarunas laiku, bet, kad Mērfijs izrunāja vārdu «morgs», es strauji salēcos un man vajadzēja sasprindzināt visu savu gribu, lai uzveiktu pēkšņo nelabuma sajūtu kuņģī.

—  Pēc tam,— turpināja izmeklēšanas daļas priekšnieks, — mēs, kā tas pie mums pieņemts, apstaigāsim visas viesnīcas un mēbelētās istabas; pēc jūsu stāstītā es gan šaubos, vai mēs tur atradīsim misis Teilori. .. Bet ko var zināt? …

Kaut kas viņa balss intonācijā man nepatika, bet es neuzdrošinājos iejaukties.

—  Un, beidzot, ja līdz otrdienai nebūsim savākuši kaut visniecīgākos pierādījumus, mēs paziņosim misis Teilores pazīmes caur presi, radio un televīziju. Jums man noteikti jāiedod skaidra jūsu sievas fotogrāfija un tāpat rūpīgi jāaizpilda šī te veidlapa. Vai jūs to izdarīsiet tūlīt, vai varbūt jums labāk patīk izdarīt to pēcpusdienā un pēc tam atnest man?

—  Labāk velti nezaudēt laiku,— es atbildēju.

Man bija līdzi divas Patas fotogrāfijas. Vienā no tām viņa bija uzņemta visā augumā, ģērbusies vienkāršā vasaras kleitā, ar vējā plīvojošiem matiem; tas bija momentuzņēmums, ko es izdarīju pirms dažām nedēļām mūsu dārzā Leikvjū. Otrā fotogrāfijā viņa bija uzņemta tuvplānā, to bija uzņēmis profesionāls fotogrāfs pagājušajā pavasarī kādai Milvoki avīzei, kad Pata saņēma pirmo prēmiju reklāmas konkursā par elegantāko autobraucēju. Abas fotogrāfijas bija lieliskas, un tomēr es jutu, cik tās ir bezspēcīgas atveidot Patas dzīvo tēlu, viņas skaistumu, viņas valdzinošo pievilcību, kurai neviens nespēja pretoties … Mērfijs lūdza iedot viņam abas fotogrāfijas, un es, protams, nedomāju ar viņu strīdēties. Man čemodānā bija vēl citas Patas fotogrāfijas, bet, atdodot seram Džonam šos uzņēmumus, mani pārņēma sāpīga sajūta, it kā es zaudētu viņu vēlvienreiz.

Aizpildīt veidlapu ar Patas pazīmēm bija vēl mokošāk. Visos šajos jautājumos, tik precīzos un reizē tik bezpersoniskos, bija kaut kas cietsirdīgs un bezjūtīgs; neviens no tiem, šķiet, nebija piemērots cilvēkam, kuru vajadzēja aprakstīt, un tomēr tie nesaudzīgi apņem viņu no visām pusēm. Pie katras ailes es šaubījos, jo baidījos kļūdīties. . . Matu krāsa — zeltaini blonda kā venēcietēm, rūsgana, gaiša kastaņkrāsa? Sejas krāsa — bāla, blāva, maiga? īpašas pazīmes? Man likās, ka aprakstu līķi.

Kad atdevu Mērfijam fotogrāfijas un Patas pazīmju aprakstu, es viņam kautrīgi jautāju, vai viņš nedomā tāpat iztaujāt lidostas kalpotājus.

—  Protams, bet uz īpašu rezultātu es neceru, esmu skeptiski noskaņots. Lidostā diennaktī apgrozās daudz cilvēku, un ļoti reti kalpotāji kādu no tiem atceras.

—  Un kad es varu cerēt… kaut ko uzzināt?

—  Es nevaru jums tā uzreiz kaut ko apsolīt. Šāda veida izmeklēšana mēdz beigties ļoti dažādi: dažreiz tā ilgst vismaz

nedēļu, bet reizēm velkas mēnešiem. Katrā ziņā es jūs centīšos par visu informēt; atstājiet man savu telefona numuru.

—  Esmu apmeties «Kamberlendā».

—  Labi. Es jums piezvanīšu nākamās nedēļas vidū un paziņošu, kā mums veicas, un, iespējams, lūgšu jūs ierasties pie manis.

Ar zināmām bailēm es uzdevu pēdējo jautājumu:

—  Ser Džon, bet kādas ir jūsu … prognozes?

—  Par kādām prognozēm var būt runa? Izmeklēšana taču nav vēl sākusies. Un jums gan vajadzētu zināt, ka mēs savā amatā nekad neizsaķām prognozes.

—  Un tomēr,— es neatlaidos,— pēc manis stāstītā jums taču ir radusies kāda doma … vai hipotēze? …

—  Ja jūs tik ļoti to vēlaties, varu pateikt, ka jūsu sieva patiešām ir ievilināta lamatās; telegramma, ko viņa saņēmusi, to apliecina. Bet kāpēc viņu ievilināja? Ja būtu runa par laupīšanu izpirkšanas naudas dēļ, nolaupītājs jau sen būtu jūs brīdinājis. ' \

—  Varbūt viņš ir to izdarījis un viņa vēstījums ir nokļuvis Milvoki jau pēc manas aizbraukšanas? Viņš nevarēja paredzēt, ka es te ieradīšos tik ātri.

—  Ļoti iespējams.

Saruna bija beigusies, man neatlika nekas cits kā atvadīties.

Kā šī pirmā vēršanās pie oficiālām iestādēm mani apbēdināja un pievīla! Atstājot sera Džona Mērfija kabinetu, es jutu, ka vēl vairāk attālinos no Patas; Patas nozušanu darot zināmu atklātībai, es it kā padarīju to acīmredzamu, negrozāmu, neatgriezenisku. Līdz Mērfija apmeklējumam es vēl cerēju uz brīnumu, tagad man atlika tikai gaidīt izmeklēšanas rezultātus.

Visi mani spriedelējumi, protams, bija muļķīgi, un Tu man to pateici ļoti pieklājīgi, bet diezgan nelokāmi, kad mijs pēc stundas pusdienojām^ Soho, nelielā restorānā. Vai Tu atceries šīs pusdienas, Tom? Šajā dvēseles satraukumā, tāpat kā iepriekš lidostā, tikšanās ar Tevi bija mans vienīgais prieks. Šoreiz Tu biji lielisks. Starp citu, kā gan es varēju domāt, ka Tu, Tom, varētu būt citāds?

Mēs atcerējāmies Oksfordu, mūsu pirmo tikšanos, mūsu studijas. Tolaik Tu man nozīmēji visu pasauli, zināšanas, patiesību. Un vai ne Tev es varu pateikties par visu, ko dzīvē esmu sasniedzis? Es biju muļķa zaļš ņujorkietis, pilnīgs nejēga, nespējīgs saprast un novērtēt, kas ir labs un kas slikts, un kas patiešām ir skaists. Un Tu — vēl līdz šim nesaprotu, kāpēc,— Tu pieķēries man; Tu taču biji izcilas ģimenes atvase, Tu guvi panākumus it visā, Tev bija neskaitāmi daudz draugu, un tomēr

Tu pievērsies neaptēstajam amerikānim un padar ■ . u par kārtīgu cilvēku.

Protams, dzīve mūs izšķīra, bet tā nekad nav mūs atsvešinājusi, Tom. Ne gadi, ne attālums nav neko mainījuši un ari nekad neko nemainīs mūsu draudzībā.

Kad ap pieciem atgriezos viesnīcā, biju ārkārtīgi pārsteigts par saņemto ziņu. Inspektors Mērfijs bija man zvanījis un lūdzis steidzami viņam piezvanīt.

Uz mirkli mani pārņēma neprātīga cerība: bet ja nu viņš ir jau atradis … Taču tūlīt es apjautu, ka tas nav iespējams — izmeklēšana vēl nav sākusies; tomēr likās diezgan dīvaini, ka sestdienas pēcpusdienā Mērfijs vēl uzkavējas savā kabinetā. Bez šaubām, viņš ir aizmirsis man pajautāt ko ļoti svarīgu, kas nepieciešams efektīgas izmeklēšanas sākšanai … Es nevarēju saprast, kas tas varētu būt, tāpēc velti netērēju laiku dažādos minējumos un lūdzu telefonisti savienot mani ar Skotlendjardu. Pēc minūtes izdzirdēju sera Džona neizteiksmīgo balsi.

—  Sakiet, mister Teilor . .. Man negribētos jums kaut ko pārmest, bet es taču lūdzu izstāstīt man pilnīgi visu par jūsu sievu, pat šķietami visnenozīmīgāko … Un jūs, velns ar ārā, neatvieglojat man darbu, noslēpjot pat visai svarīgus faktus!

—  Kādus faktus?— es apjucis nomurmināju.— Es nesaprotu, kas tas par mājienu.

—  Nu, tā automašīnas avārija! Pat ja tai nav nekāda sakara ar misis Teilores nozušanu, mums tomēr tas bija jāzina. Galu galā tagad tam vairs nav nozīmes! Par laimi, mēs darbojamies metodiski. Man jums jāatzīstas, ka arī es to nemaz neiedomājos, bet seržants Beilijs, kas strādā kopā ar mani, nekad neaizmirst nevienu formalitāti. Viņš sāka ar to, ka aizgāja uz centrālo kartotēku un pārbaudīja, vai tur nav minēts jūsu sievas vārds.. .

—  Centrālajā kartotēkā?

—  Protams. Vai tad jūs nezinājāt, ka mums tāda ir? Katrs, kuram kaut reizi — vienalga, kāda iemesla dēļ,— ir bijusi darīšana ar policiju, tiek tajā iereģistrēts. Un bieži vien šīs ziņas mums noder, uzsākot izmeklēšanu. . . bet reizēm ar to izbeidzas visa meklēšana .. .

—  Jūs gribat teikt, ka manas sievas vārds atrodas šajā kartotēkā?— es vaicāju, un man aizrāvās elpa.

—  Nu protams. Sakarā ar avāriju.

—  Ar kādu avāriju?— es dusmīgi iekliedzos.

Pēc manas balss Mērfijs, bez šaubām, saprata, ka es neizliekos.

—  Tātad jūs par to neko nezinājāt?— viņš lēnām vaicāja.

Bridi valdīja klusums, viesnīcas kalpotājs (man nebija laika ieiet kabīnē, un es izmantoju viesnīcas portjē telefonu), izdzir- dis, ka es kliedzu, sākumā izbrīnā pacēla galvu, bet tad atkal iegrima savos sarežģītajos rēķinos; pasaule man apkārt it kā pamira.— Tādā gadījumā,— kā negribot turpināja Mērfijs, — es neesmu kļūdījies, jums piezvanīdams, un lieta, šķiet, ir daudz nopietnāka, nekā likās pirmajā brīdī. Misis Teilore cieta automašīnas avārijā tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā, drīz pēc kara beigām. Viņa tika cauri ar nelielu smadzeņu satricinājumu, bet viņu nopratināja policijā, jo mašīnas vadītājs tika arestēts un notiesāts. Mašīna bija zagta.

Tas nevar būt —* Pata nekad nav man stāstījusi par šādu atgadījumu, viņa nekad neslēptu kaut ko tik nopietnu … avāriju, kas notikusi vairāk nekā pirms pusgada līdz mūsu kāzām!

—  Tā ir kļūda, ser Džon. Mana sieva nekad nav bijusi iejaukta šādā notikumā.

—  Tā domājat jūs. . . Tolaik jūsu sievu sauca Patricija Stīvensa? Bet viņas māte ir misis Roza Stīvensa-Bošāna, vai ne? Nu, lūk, tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada septiņpadsmitajā jūnijā Patricija Stīvensa brauca bentlijā, kuru vadīja kāds Herolds Rihters, diezgan šaubīgs tips, kura izcelsme un profesija vēl nav īsti noskaidrota. Bez viņiem šajā mašīnā vēl bija kāda mis Ketrīna Vilsone, kas uzdevās par dramatisku aktrisi, un vēl ceturtais cilvēks, kurš acīmredzot piederēja pie politiķu aprindām un kuram izdevās izvairīties no izmeklēšanas. Bentlijs tika nozagts kādai ministrijai nedēļu pirms avārijas. Jūs droši vien atceraties, kādas grūtības tolaik bija ar mašīnām, gandrīz visas bija rekvizētas. Avārija notika ceļā uz Ričmondu, Rihters brauca lielā ātrumā, mašīna slīdēja un apgāzās uz sāniem. Jūsu sieva, mis Vilsone un ceturtais pasažieris gandrīz nebija cietuši, bet Rihteram bija lauzts augšstilbs, un, spriežot pēc medicīniskā slēdziena, viņš nav pilnībā izveseļojies un palicis klibs. Starp citu, viņam piesprieda sešus mēnešus cietumsoda un tūkstoš mārciņu naudassodu. Kopš iznākšanas no cietuma viņa pēdas esam pazaudējuši un domājam, ka viņš ir atstājis Angliju vai miris.

—  Un šī mis Vilsone?— muļķīgi jautāju, lai tikai kaut ko teiktu.

—  Domāju, ka viņa joprojām dzīvo Londonā. Ja vēlaties uzzināt viņas adresi, es palūgšu seržantam Beilijam to sameklēt un nosūtīšu to jums pa pastu.

—  Paldies,— es neapzināti teicu. Un vairs nespēju piebilst ne vārda; iestājās ilgs klusums. Beidzot Mērfijs vēl piemetināja:

— Ņemiet vērā, ka Šobrīd šis notikums mūs absolūti neinteresē un mēs nevaram un arī negribam ar to nodarboties. Bet kas zina? Var būt, ka tas ir saistīts ar misis Teilores nozušanu un izmeklēšanā mēs pēkšņi nokļūsim uz pēdām šim Rihteram. Vispār — pārāk nebēdājieties. Arlabvakar, mister Teilor!

Mūs atvienoja, bet es vēl vismaz pāris minūšu stāvēju, atspiedies pret portjē galdu ar klausuli rokā, un viesnīcas kalpotājs man laipni aizrādīja, ka saruna ir beigusies.

VI nodaļa

Ārzemniekam, kurš viens dzīvo Londonā, svētdiena ir viens no visgrūtākajiem pārbaudījumiem. Bet, ja turklāt viņu kremt skumjas, jābūt morāli ļoti stipram, lai izturētu un nemestos Temzā.

Ja vismaz Tu būtu te, Tom! Bet Tu jau pirms vairākām dienām paziņoji, ka nedēļas nogali pavadīsi pie lēdijas Meksfīl- das Redhemā, Saseksas grāfistē, un es pats lūdzu Tevi manis dēļ neizjaukt savus plānus. Tu piedāvāji man braukt līdzi, taču tikties ar nepazīstamiem cilvēkiem, piedalīties sarunās un visu laiku piespiest sevi būt laipnam — tas man šķila nepanesami. Tā paša iemesla dēļ es necentos zvanīt tiem dažiem draugiem un paziņām, kādi man ir Londonā. Tāpēc es biju gluži viens šajā milzīgajā pilsētā, kura vairāk nekā jebkura cita prot zem šķietamas laipnības maskas kļūt nežēlīga un necilvēciska.

Turklāt — ko gan man todien nozīmēja apkārtne? Lai kur es tobrīd atrastos, mani tāpat mocītu skumjas. Vai es biju mazāk nelaimīgs iepriekšējā svētdienā Milvoki? Jā, varbūt, bet vienīgi tāpēc, ka Pata bija projām tikai trīs dienas . . .

Ta bija otrā svētdiena, ko pavadīju bez viņas, jau desmit dienas nebiju pieskāries viņai, nebiju ieelpojis viņas smaržas, dzirdējis viņas balsi . . . Brīžiem jutu tik spēcīgas ilgās pēc viņas, ka sažņaudzu rokas dūrēs, lai nekliegtu; ja tobrīd man piedāvātu atdot abas mūsu dzīves, Patas un manējo, tikai par piecām tikšanās minūtēm ar viņu, es droši vien būtu ar mieru, jo tik ļoti biju noilgojies. Cik ilgi vēl turpināsies mūsu atšķirtība?

Taču es nebaidos atzīties, ka visvairāk tomēr nomocīja tas, ko man iepriekšējā dienā bija paziņojis Mērfijs. Turklāt cietu nevis visas šīs avārijas dēļ (kaut gan, tikko atcerējos pretīgo tipu, šo Rihteru, ar kuru Pata toreiz brauca kopā mašīnā, mani tūlīt pārņēma skarbs, pirmatnējs niknums), bet gan tāpēc, ka Patricija varēja man kaut ko noslēpt, slēpt kaut ko tādu, kam bija noteikta nozīme viņas dzīvē, kas notika neilgi pirms mūsu iepazīšanās un ko viņa nevarēja līdz tam laikam aizmirst! … Un mums taču bija norunāts, ka mēs viens no otra neko neslēpsim: kopš mūsu pirmās tikšanās un arī pēc apprecēšanās es pilnīgi visu izstāstīju Patai, uzticēju viņai visu līdz pēdējam sīkumam, pat man ne pārāk glaimojošus un apslēptus notikumus, par kuriem vīrietis nekad nestāsta sievietei un it īpaši jau sievai ne; es stāstīju par savu bērnību, par jaunību, par kļūdām un maldiem, par izdarītajām muļķībām — viņa zināja par mani visu. Un es vienmēr biju pārliecināts, ka arī es zinu visu par viņu, visu bez izņētnuma.

Un tagad vajadzēja atzīt, ka biju kļūdījies un ka tāda vai citāda iemesla dēļ Pata bija man dažus notikumus noklusējusi. Protams, šī mašīnas avārija varbūt nebija nemaz tik svarīga, bet kāpēc Pata man to noslēpa? Kāpēc viņa nekad neminēja ne Rihtera, ne Ketrīnas Vilsones vārdu?

Jau aizvakar man likās dīvaini — kāpēc Pata neuzskatīja par vajadzīgu man paziņot par mātes pārvākšanos no Kensing- tonas uz Hempstedu? Es mēģināju izvairīties no šī jautājuma, un man gandrīz izdevās pārliecināt pašam sevi, ka Pata tomēr ir stāstījusi par to un ka es tobrīd vai nu esmu aizmirsis, vai neesmu pievērsis uzmanību tādam sīkumam. Tagad es noteikti zināju, ka viņa nekad nav par to ieminējusies ne vārda. Roza rakstīja Patai katru nedēļu, viņa noteikti rakstīja meitai jau pagājušajā pavasarī, ka mājai Glosesterroudā uzradies cits īpašnieks un iedzīvotājus izliek no dzīvokļiem; viņa ir paziņojusi arī par to, ka meklē sev citu dzīvokli, un, protams, visos sīkumos aprakstījusi savu pārvākšanos … Un Pata man neko nestāstīja, tāpat kā savulaik nestāstīja ne par Rihteru, ne par notikumu ar bentliju. Vai starp šiem abiem meliem fyUa vai nebija kāda saistība (jo man šī noklusēšana bija līdzvērtīga vispretīgākajiem meliem), vai abiem meliem bija vai nebija kāds sakars ar manas sievas nozušanu — paši meli nav noliedzami, tie ir acīm redzams, nežēlīgs un nelabojams fakts — un man vēl jo cietsirdīgāks tāpēc, ka es nevarēju ar viņu aprunāties par šo jautājumu. Sieviete, kura man bija dārgāka par visu, kuru es mīlēju vairāk nekā sevi pašu un savu darbu, kura likās pat dārgāka nekā atmiņas par vecākiem,— tieši viņa bija spējīga noslēpt, piemānīt un melot. Ja ir iespējama tāda neģēlība, tad tikpat labi ir iespējama jebkura katastrofa . ..

Kāda katastrofa? Es muļķīgi koncentrējos tieši uz tiem notikumiem, ko Pata man noslēpa . .. Vai tiem vispār ir kaut visniecīgākā nozīme viņas nozušanā? Šie «meli», kas mani tik sāpīgi aizskāra,— varbūt es kādudien atradīšu tiem kaut kādu izskaidroju mu, bet vai es atradīšu Patu? Kur viņa ir šobrīd? Mērfijs runāja par lamatām .. . Un patiesi — šis cietsirdīgi skarbais reportieru vārds vispatiesāk izteica visa notikušā būtību. Man nezināma šantāžista upuris, Pata, bez šaubām, ir viņa nagos, Pata cieš, ir pakļauta mocībām … ja vien ir vēl dzīva . . .

Varbūt Pata ir jau mirusi. Es viņu vairs nekad neredzēšu, nekad nedzirdēšu viņas balsi, nekad nepieskaršos viņai, nekad nevarēšu ar viņu aprunāties … Un es sēžu te un kā pēdējais idiots domāju par to, kāpēc viņa man meloja un vai es varēšu viņu mīlēt tāpat kā senāk.

Es gandrīz sāku gaudot.

Vienīgais, kas var mani novirzīt no šīm domām,— man jāpiedzeras, jāpiedzeras nevis tādēļ, lai aizmirstu, bet lai vismaz mazinātu ciešanas. Es nogāju lejā viesnīcas bārā; tas bija slēgts. Izgāju no viesnīcas un kā mēnessērdzīgais gāju pāri ielai. Taksometrs, kas mainīja virzienu pie Marmora Arkas, gandrīz notrieca mani, taču es pat nedzirdēju šofera lamas. Es iegriezos Oksfordstrītā, pa trotuāru gāja svētdienīgs, mierīgs un nožēlojams pūlis, es visus grūstīju, taču neviens nepievērsa man uzmanību. Londoniešu vienaldzībā ir kaut kas no vērša. Es gribēju ieiet te vienā, te otrā bārā, bet tie bija slēgti, tad iegriezos kādā šķērsielā, arī tur velti meklēju kādu krodziņu. Viss bija slēgts.

Bija svētdienas pēcpusdiena. Un atrast Londonā vietu, kur iedzert, būtu tas pats, kas meklēt alkoholu uz Mēness. Svētdien Londonā valda klusums un svētsvinība kā kapsētā.

Es atgriezos Oksfordstrītā. Autobusi 1111 taksometri, apstājušies pie sarkanās uguns, likās kā izlieti bronzā. Es mēģināju ielūkoties ļaužu sejās, uztvert kāda skatienu; es biju viens, es zināju, ka neviens nespēj man palīdzēt, un tomēr man vajadzēja sajust līdzās cilvēciskas būtnes klātieni. Man garām gāja simtiem un tūkstošiem svešu un vienaldzīgu cilvēku — tie bija londonieši.

Es atkal šķērsoju laukumu pie Arkas un iegāju Haidparkā. Uzrausušies uz mazajām kāpnītēm, svētdienas sludinātāji sludināja par mieru un pasaules brālību; es centos viņos ieklausīties, pievērst uzmanību viņu vārdu jēgai — tikai lai izbēgtu no savām skumjām. Taču viņi runāja tādā valodā, kuru es nesapratu. Es nejutu nekādas brālīgas jutas pret mazajām ļaužu grupiņām, kas pulcējās viņiem apkārt,— pret mājsaimniecēm kailu galvu un papirosu zobos, pret lāga plikpaurainiem večukiem un apajsejainiem jaunekļiem. Šie ļaudis nebija līdzīgi ne Patai, ne man: tie bija veidoti no cita kaula, tie bija citas planētas iedzīvotāji.

Šiem bērniem, kas dzenāja stīpu pa zālāju, šīm sievietēm ar adīkļiem, kuras rindiņā sēdēja Serpentīna malā,— kas viņiem varēja būt kopīgs ar mani? Es nezināju, kādā valodā viņus uzrunāt, es nevarētu pat rast vārdus, kas būtu viņiem saprotami. Nepazīstamam Ņujorkas, Parīzes vai Madrides iedzīvotājam var pateikt: «Esmu zaudējis sievu un jūtos ļoti nelaimīgs.» Taču Londonas iedzīvotājiem to nevar teikt. Mani gluži vienkārši nesaprastu, tas likftos muļķīgi un — pat vēl ļaunāk — šķistu nepieklājīgi.

Šajā pilsētā jutos kā cietumā — divpadsmit miljoni cilvēku, desmitiem tūkstošu ielu, vairāk nekā simt kvadrātjūdžu mājām apbūvētu ieleju un pakalnu … Un es nevarēju iziet no šejienes, tāpēc ka vienīgi šeit man vēl bija cerība atrast Patu.

Es atkritu uz sola. Mazās upes nekustīgajos, mierīgajos ūdeņos rotājās saule, kokos čivināja putni, zāiāji laistījās smaragdzaļumā.. . Mani pārņēma savāds stingums. Sāpes palēnām norima, to vietu pamazām ieņēma skumjas — īpatnējas, svētdienīgas Londonas skumjas., Es vienmēr esmu ienīdis svētdienu. Ņujorkā, Milvoki, Oksfordā, Čikāgā — vienmēr esmu šajā dienā skumis un vienmēr esmu priecājies, ka sākas jauna nedēļa, pat tad, ja darbs bija grūts, ja skolā bija garlaicīgi un ja nedēļa nesolīja nekā iepriecinoša. Bet pēc tam, kad iepazinos ar Patu, viss pēkšņi pārmainījās, es sāku dievināt svētdienu, mūsu kopējās svētdienas; visu nedēļu es gaidīju šo dienu, tāpēc ka svētdienā viņa pilnīgi piederēja man, bet es pilnīgi piederēju viņai.

Tagad svētdiena bija kļuvusi tikpat nīstama kā agrālč. Vai es biju samierinājies ar domu, ka Pata pazudusi uz laiku laikiem? …

Laiks ritēja, es redzēju, kā jaukās sievietes nolika savus adīkļus, kā nogurušie bērni ar stīpām aizgāja prom, kā koku lapotnēs nodzisa saules iededzinātās šaurās gaismas strēles. Lēnām pār pilsētu nolaidās nakts, Serpentīns kļuva tumšs, zālājos izzuda daudzie celiņi, bet es vēl aizvien sēdēju uz sola. Ja nebūtu pienācis īgnais sargs ar lielo atslēgu saišķi rokā, es pavadītu nakti Haidparkā, gluži vienaldzīgs pret spokiem, vampīriem un slepkavām.

VII nodaļa

—  Vai varētu palūgt pie telefona mis Ketrīnu Vilsoni?

—  Kas vaicā?

Balss bija skarba, griezīga un nedraudzīga. Taču man tas nelaupīja drosmi; pēc vakardienas grūtsirdības es biju brīnumainā kārtā pirmdienas rītā pamodies lieliskā noskaņojumā. Es jutos spirgts, mundrs, sagatavojies cīņai. Kāda man daļa par grūtībām, šķēršļiem un šaubām, kāda man daļa par to, ka Pata man kaut ko slēpusi, ja es visā pasaulē mīlu vienīgi viņu un esmu nolēmis viņu sameklēt par katru cenu, kaut vai man tāpēc būtu jāizdara slepkavība. Ja policija izrādīsies nespējīga kaut ko atklāt, nu, tad es cīnīšos viens. Viesmīlis atnesa man brokastis (tipiskas londoniešu brokastis ar tēju uņ zivju konserviem, bet pat šī ēdiena izskats un smarža nespēja mazināt manu prieku) un iedeva aploksni ar Skotlendjarda zīmogu: seržants Beilijs kaligrāfiskā rokrakstā man paziņoja, ka pēc sava šefa sera Džona Mērfija pavēles sameklējis mis Ketrīnas Vilsones adresi; tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā viņa dzīvojusi Edžverroudā 57. namā un viņas telefona numurs bijis 0327, Pedingtonas līnijā. Viņš nav varējis atrast citu adresi un cerot, ka varbūt tā man noderēšot.

Telefons 0327, Pedingtonas līnijā, joprojām darbojās, un dāma, kas man atbildēja, šķiet, pat zināja, kas tā tāda mis Ketrīna Vilsone ir. Tā, manuprāt, bija pirmā reize kopš Patas aizbraukšanas, kad kaut kas normāli darbojās. Vai man jāsatraucas, ka sarunas biedrene nebūt nav laipna? Dievi tomēr bija man labvēlīgi!

—  Es esmu viņas draudzenes vīrs, - es atbildēju un pats biju pārsteigts par pārliecinošo toni, kādā paziņoju to, par ko pirms četrdesmit astoņām stundām pat nenojautu,— par mis Ketrīnas Vilsones eksistenci.

—  Kādas draudzenes?

Vai būs prātīgi atbildēt uz šo jautājumu? Ja nu nejauši arī mis Vilsonei ir bijusi zināma loma Patas nozušanā? … Taču es skaidri apzinājos, ka vispār neko neiegūšu, ja nepiekāpšos.

—  Runa ir par kādu personu, kas jau sen atstājusi Angliju. Mis Vilsone draudzējās ar viņu . .. pirms vairāk nekā desmit gadiem. Ar ko man tas gods runāt? . ..

—  Esmu viņas māte …

Biju mazliet pārsteigts. Balss bija vulgāra, aizsmakusi, ar drausmīgu īstendas akcentu. Vai iespējams, ka Pata draudzētos ar meiteni, kuras mātei ir tāda balss?

—  Ceru, ka nav nekādas kļūdas,— es mazliet muļķīgi sacīju.— Man iedeva šo numuru un teica, ka tas esot mis Vilsones, ar kuru mana sieva bija pazīstama . . . Toreiz manu sievu sauca Patricija Stīvensa .. .

—  Patricija Stīvensa? Jā, atceros, ka Keita nosauca manā klātbūtnē šo vārdu. Taču tagad es nevaru jums neko pateikt. Viņa šeit vairs nedzīvo.

Protams, ne jau viss var noritēt tik gludi, kā es biju iedomājies! Taču biju nolēmis, ka neizlaidīšu laupījumu no rokām.

—  Kur es varētu viņu sastapt?

—  Iedodiet man savu telefona numuru: kad es redzēšu viņu, pateikšu, lai viņa jums piezvana.

—  Bet man jārunā ar viņu tūlīt! Tas ir ļoti svarīgi!

Es to pateicu ar tādu dedzību, ka balss klausulē it kā zaudēja kašķīgo, pārliecinošo toni.

—  Iedodiet man savu telefona numuru,— viņa beidzot teica,— es mēģināšu tūlīt viņai piezvanīt.

—  Bet vai nebūtu vienkāršāk . ..— es joprojām nepiekāpos.

Atbildes tonis lika saprast, ka manas pūles ir veltīgas.

—  Vajag izšķirties par vienu vai otru. Iedodiet man savu numuru.

Noguris no kašķēšanās, es pakļāvos, un misis Vilsone (ja tāds patiešām bija viņas vārds) nolika klausuli, pat neatvadījusies.

Es biju pārskaities. Kāpēc šī sieviete atteicās dot savas meitas adresi? Te es nojautu kaut ko aizdomīgu. Kas lai zina? Vai nepastāvēja kāda saikne starp noslēpumainību, kādā sevi ietina mis Vilsone, un manas sievas nozušanu? Ja šī meiča negrib, ka uzzina, kur viņa pašlaik dzīvo, vai tas neliecina, ka viņa kaut ko slēpj? Vai arī viņa nepiedalās sazvērestībā? («Redzi, Tom, arī es jau sāku domāt, ka Patas nozušana ir kādas «sazvērestības» rezultāts.»)

Ja tiešām tā ir noticis, viņa ne tikai nepiezvanīs man un es neko neuzzināšu, bet vēl ļaunāk — es esmu izdarījis visbriesmīgāko muļķību, tāpēc ka tagad viņa būs īpaši piesardzīga. Ja Pata ir ievilināta lamatās, tad šie nelieši, kas viņu nolaupījuši, divkāršos savu modrību, varbūt pat aizvedīs viņu no Londonas … Ak dievs, ko es esmu izdarījis!

Bet, no otras puses, es varēju uzskatīt, ka esmu kaut ko uzzinājis. Misis Vilsones apzinātā noklusēšana un viņas meitas klusuciešana liecināja par viņu vainu. Pietiktu man brīdināt Mērfiju, kurš prastu izsekot pa šīm pēdām un piespiestu misis Vilsoni runāt, un atrastu Ketrīnu …

Tom, es Tev neatstāstīju šo epizodi tāpēc, ka baidījos kļūt pavisam smieklīgs. Un es kļūdījos, Tev neizstāstīdams; vēl tagad nevaru droši apgalvot, ka šie misis Vilsones un viņas meitas izgudrojumi bija gluži nekaitīgi . . . Taču stāstīšu visu pēc kārtas.

Pēc ceturtdaļstundas iezvanījās telefons. Es nemaz negaidīju šo zvanu un sākumā pat negribēju nocelt klausuli; tobrīd biju vannā, un, kad esat vannā, tad pat vislielākajā nelaimē, pat ja jums pazudusi sieva, jūs nevēlaties, ka jūs traucē.

Slapjš un kails es tomēr izlēcu no vannas, paņēmu klausuli un izdzirdēju aizsmakušu, man piinīgi nepazīstamu kontraltu.

—  Misters Teilors? Šeit runā misis Kreina.

—  Misis Kreina? Man ļoti žēl, kundze, bet jūs būsiet kļūdījusies .. .

—  Ak, nē. Jūs nesen zvanījāt manai mātei un teicāt, ka vēlaties ar mani aprunāties.

—  Jūsu mātei? .. . Tātad jūs esat…

—  Ketrīna Vilsone, jā, tā esmu es. Vai, pareizāk, kādreiz biju.

Maniere, kada viņa izrunaja vārdus, veidoja teikumus, bija kaut kas pretenciozs un neīsts, kas vāji apslēpa vulgaritāti, līdzīgu lai, ko es pamanīju viņas mātes balsī. Negribot es iedomājos par «Pigmaliona» puķu pārdevēju sliktas aktrises tēlojumā. Un atkal es uzdevu sev to pašu jautājumu: vai iespējams, ka Pata, kura juta gandrīz fizisku riebumu pret jebkuru rupjību un pat pret vienkāršu banalitāti, patiesi būtu apmeklējusi šāda tipa sievieti?

—  Es ļoti priecājos . . . esmu jums ļoti pateicīgs,— es murmināju.— Baidījos, ka man neizdosies jūs atrast. Es vēlētos … jā, ļoti vēlētos jūs sastapt iespējami ātrāk . . .

—  Vai Patricija ari ir atbraukusi?

Par spīti balss toņa mākslotībai, jautājums šķita vaļsirdīgs. Vai varbūt es biju ļoti slikts detektīvs, ko tūlīt pēc brīža pierādīju; pietika manai sarunas biedrei pajautāt par manu sievu, un visas manas aizdomas acumirklī izgaisa. Tūlīt es pārsteidzošā naivumā paziņoju:

—  Patricija ir nozudusi. Tieši tāpēc es gribēju jūs satikt.

—  Nozudusi? Es nesaprotu.

—  Es jums paskaidrošu. Vai es drīkstu aizbraukt pie jums … nu, piemēram, pēc stundas?

—  Pie manis?— Viņa brīdi klusēja, un, kaut es ne reizi nebiju redzējis Ketrīnu Vilsoni, tomēr pat no attāluma varēju uzminēt, ka viņa taisa gražīgas grimases.— Ak nē, tas nav iespējams. Negribu, ka mans vīrs… Padomājiet pats, kas notiks, ja viņš uzzinās, ka viņa prombūtnē ieradies kāds vīrietis! Un ari kaimiņi ir tik nenovīdīgi!

Es aizvien vairāk apjuku. Milvoki, Čikāgā, Londonā, Ņujorkā es pazinu daudzas precētas sievietes, lielākā daļa no viņām bija Patas draudzenes, un nevienai nebija tik slikta gaume, lai izteiktu šādus spriedumus. Kas par sievieti ir šī Ketrīna Vilsone? Taču būtu nepieklājīgi uzstāt.

—  Tātad kur mēs varētu satikties?

Atkal iestājās klusums, ko, protams, piepildīja jaunas gražī- bas.

—«Rīdženta» viesnīcas hallē pusdivpadsmitos.

—  Vai nebūtu labāk, ja jūs atnāktu šurp uz «Kamberlendu»? Tā kā ne reizi neesmu jūs redzējis, man būtu vieglāk jūs pazīt…

—  Uz «Kamberlendu»? Ai, nē, mani varētu ieraudzīt.— Šoreiz klausulē bija saklausāma ķiķināšanās.— Tā kā jūs esat tur apmeties… ļaudis varētu nodomāt sazin ko!. —Atkal ķiķināšanās.— Nē, man labāk patiktu «Rīdženta» hotelī.

—  Kā vēlaties. Bet vai jūs nevarētu ierasties mazliet agrāk?

—  Nē, tas nav iespējams, es tikko pamodos.— Atkal ķiķināšanās.— Tātad esam sarunājuši — pusdivpadsmitos, vai ne? Gaidiet bārā un iespraudiet sarkanu neļķi pogcaurumā. Uz drīzu redzēšanos, mans mīļais!— viņa piebilda franciski ar tik drausmīgu akcentu, ka es tikai pēc brīža sapratu, ko viņa gribēja teikt.

Vēl mirkli es pārsteigts stāvēju uz paklāja — no manis pilēja ūdens, un pie kājām veidojās neliela peļķe. «Mans mīļais»? Sarkana neļķe pogcaurumā — pusdivpadsmitos? Ar kādu sievieti man būs darīšana? «Kaut kāda Ketrīna Vilsone, kas uzdodas par dramatisku aktrisi,» bija teicis sers Džons. Kā Pata varēja paciest viņas sabiedrību? Metoties no vienas »galējības otrā, es beidzot nonācu pie secinājuma, ka starp manu sievu un mis Vilsoni nav bijusi nekāda draudzība; vienā mašīnā viņas nokļuvušas tīras nejaušības dēļ. Bet tikšanās bija norunāta, un es nolēmu novest lietu līdz galam . . . Un turklāt man bija ļoti nepieciešams parunāt par Patu vienalga ar ko, tikai noteikti parunāt…

Tieši man pretī bija spoguļskapis. Es neesmu no tiem vīriešiem, kam patīk vērot pašiem savu attēlu, bet kopš Patas aizbraukšanas es gandrīz nemaz neielūkojos spogulī, ja nu vienīgi skūšanās reizēs. Taču šoreiz es nenoturējos un sāku vērot augumu, kas bija redzams spoguļskapja durvīs. Un nedaudz izbijos. Šajās desmit dienās biju pamatīgi novājējis. Mani draugi, kas vienmēr apliecināja, ka esmu diezgan labi veidots, tagad acumirklī mainītu domas. Man varēja saskaitīt visas ribas, zem ādas asi izspiedās atslēgas kauli, gurnu kauli bija izvirzījušies uz āru . .. Pirmoreiz mūžā es iedomājos, vai tādā izskatā Pata joprojām mīlētu mani .. .

Ja nu esmu uzdevis sev šādu jautājumu, tad droši vien esmu pamatīgi izsists no līdzsvara.

Londonas ģeogrāfiskais centrs, «Rīdženta» viesnīcas halle, vienlaikus ir arī viens no pasaules centriem; tur var satikt jebkuru, tur kā stacijā nemitīgi drūzmējas ļaužu pūlis; manuprāt, šī slavenā viesnīca ir ļoti līdzīga stacijai. Bez tam tā ir viena no visvulgārākajām vietām, kādas es jebkad esmu iepazinis. Darījumu cilvēki, kuri šeit norunā tikšanās, drīzāk atgādina māklerus vai bukmeikerus; sievietes, kuras šeit jebkurā laikā sēž pie bāra letes, grauž cepumus un iebauda kaut kādu pretīgu dziru, ir ārkārtīgi bezgaumīgas, turklāt viņas dižojas ar tādu neglītumu, kāds ir raksturīgs un plauktin plaukst starp Flītstrītu un Kensingtonu. Raibām lentēm rotājušās matronas, izstīdzējušas meičas ar brillēm un mākslīgiem zobiem un piedevām vēl dažas vecas, izmālējušās «lelles» krāsotiem matiem, kas, gaidot klientus, sūc viskiju . .. Katrreiz, kad ieeju «Rīdženta» viesnīcas hallē, man gribas mesties atpakaļ un es ar pūlēm apvaldu vēlēšanos iziet ārā un ieelpot Pikadillijas laukuma svaigo gaisu. Diks Loutons un Tu, Tom,— jūs vienmēr zobojāties par šo manu reakciju; jūs uzskatījāt, ka tā ir īsti amerikāniska īpašība un ka īsts brits nebūt nejustos šokēts par šādu ainu, jo viņam tā liktos augstākajā mērā uzjautrinoša. Iespējams, ka jums ir taisnība, bet ko lai dara, ja tāda ir mana daba?

Un tieši šeit misis Kreina bija norunājusi tikšanos; diezgan dīvaina izvēle, ko es nebūtu gaidījis no Patas draudzenes.

Bet man vēl būtu jābrīnās? Es, protams, ierados tur daudz agrāk, un man bija pietiekami laika, lai lēnām ļautu sevi nomākt greznajām un drūmajām Viktorijas laika telpas sienām. Vismaz te šajā laikā varēja dabūt alkoholu, ko es tūlīt pasūtīju. Katru reizi, kad durvīs parādījās jauna apmeklētāja, es uzmetu viņai zibenīgu skatienu un lūdzu debesis, kaut tā nebūtu Ketrīna Vilsone.

Es jau biju gandrīz izdzēris trešo glāzi sausā martīni un pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit, kad mēļas krāsas mētelī un dīvainā, sārtā cepurītē (tādas franči dēvē par «bibi») tērpusies dāma pēkšņi piecēlās no galdiņa, pie kura bija vientuļi sēdējusi, un pienāca pie bāra. Es jau krietni sen biju viņu ievērojis, un viņa mani pārmērīgi kaitināja ar savu jocīgo tērpu, pārspīlēti izkrāšļoto seju, burkānu krāsas matiem un dīvaino mīmiku — nemitīga acu miegšana gan pa labi, gan pa kreisi, daudznozīmīgi smaidiņi, manierīgi žesti, ar kādiem viņa aicināja oficiantu; bet jāatzīstas, ka viņa bija daudz jaunāka un skaistāka nekā lielākā daļa bāra apmeklētāju. — Bārmen,— viņa vaicāja,— vai jūs neesat šeit redzējis džentlmeni ar sarkanu neļķi pogcaurumā?

Pirms viņa pabeidza teikumu, es jau pazinu aizsmakušo un stiepto Ketrīnas Vilsones balsi.

VIII nodaļa

—  Ļoti lūdzu mani atvainot, kundze,— es teicu,— bet es pavisam aizmirsu par puķi, kuru jūs man likāt piespraust. Par laimi, es pazinu jūs pēc balss, jo jūsu balsi,— es piemetināju cik vien iespējams galanti,— nav iespējams aizmirst.

—  Ak, tas esat jūs!— viņa iesaucās, viegli ieraudama galvu plecos un uzmezdama man zaglīgu skatienu. Livingstona kungs, man šķiet?

Viņa iespurdzās, it kā būtu pateikusi vislielāko pasaules gudrību.

—  Nāciet pie mana galdiņa,— viņa piedāvāja.— Es negribu, ka šis bārmenis noklausās mūsu sarunu.

Sīkiem, dejojošiem soļiem viņa devās uz zāles vidu, es viņai sekoju. Izaicinoši rūsganie mati bija sasieti zirgastē, kas sniedzās līdz jostasvietai; mēļas krāsas mētelis, cepurītes sārtais plankums, oranžais matu ērkulis veidoja spilgtu krāsu simfoniju, un es pirmo reizi mūžā nožēloju, ka neesmu daltoniķis.

—  Es, protams, esmu jūs jau redzējusi,— viņa iesāka, līdzko mēs apsēdāmies pie galdiņa.— Varu atdot atpakaļ jūsu komplimentu: sievietei nav viegli aizmirst tik skaistu vīrieti kā jūs.

Šo piezīmi pastiprināja neizbēgamā ķiķināšana. Es jutos drausmīgi neveikli: man nebija nekādas pieredzes attiecībās ar šādām sievietēm, es baidījos, ka no malas kādam varētu likties, ka savu dāmu esmu pievācis uz ielas renstelē. Vai runāt ar viņu par Patu? Atkal es uzdevu sev to pašu jautājumu: vai ir iespējams, vai ir pieļaujams, ka mana sieva būtu pazinusi Ketrīnu Vilsoni, ka viņas būtu draudzējušās vai vienkārši satikušās? Nē, tūkstoškārt nē! Šeit kaut kas nav kārtībā.

—  Jā, esmu jūs jau redzējusi. Tagad es atceros, tas notika toreiz, kad es pēdējoreiz satiku Patriciju uz ielas. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada Ziemassvētkos. Jūs gājāt, rokās saķērušies, pa Pikadillijas laukumu. Es gandrīz jūs apturēju, bet tad nodomāju, ka Patricijai varbūt tas nepatiks, un tāpēc turpināju savu ceļu, it kā nekas nebūtu bijis. Tobrīd man sažņaudzās sirds, jo esmu ļoti jūtīga, gandrīz slimīgi jūtīga. Mamma vienmēr saka: «Keit, tu esi pārāk jūtīga.» Taču es tur neko nevaru darīt. Ja man šķiet, ka pēkšņi kāds slikti izturas pret mani, man kaklā iesprūst liels kamols, un es nespēju šim cilvēkam pavaicāt, kas ir noticis.— Viņa atkal ķiķināja.— Lūk, es jau stāstu jums pašu dārgāko, pašu apslēptāko . . . (Kur viņa ķērusi šo izteicienu? Kāda veida literatūra izglītojusi šo sievieti?) Es jūtu, ka mēs kļūsim ļoti lieli draugi. Ak Dievs, ja mans vīrs mūs redzētu, viņš mani nogalinātu!

Es uzskatīju par labāku neiedziļināties jautājumā par mistera Kreina iespējamo greizsirdību un mēģināju tūlīt ķerties pie lietas.

—  Tā kā jums, Kreina kundze, ir tik lieliska atmiņa, jūs noteikti varēsiet man palīdzēt. Pata . . .

Man bija bezgala grūti atzīt, ka Pata nav man stāstījusi par notikušo avāriju, tāpēc es pēkšņi apklusu, jo nevarēju atrast īstos vārdus. Ketrīna Kreina izmantoja manu apmulsumu un uzdeva jautājumu, kas acīmredzot visu laiku bija viņai uz mēles.

—  Pa telefonu jūs man sacījāt, ka Patricija ir pazudusi. Es labi nesapratu, kas īsti noticis. Varbūt jūs man vispirms paskaidrosiet?

Agri vai vēlu man vienalga vajadzēs par to runāt, tāpēc es nolēmu viņai visu izstāstīt tūlīt. Dažos teikumos es pastāstīju misis Kreinai par notikušo. Viņa klausījās ar lielu interesi un, kaut arī teatrāli plātījās rokām un taisīja grimases, taču, par spīti manām bažām, neizteica nevienu sliktu piezīmi. Stāstot es visu laiku vēroju viņu. Ja nebūtu uztrieptās biezās pūdera kārtas un krāšļu, viņas seja liktos patīkama: lieliski zobi, noteikts zods, samtainas acis, par spīti klīribai, viņā jautās cilvēcisks siltums un dvēseliska augstsirdība; ja viņa būtu citādi ģērbusies, citādi izkrāsojusies, tad būtu skaista un simpātiska sieviete. Un nav nekādu šaubu, ka meitenes gados viņa bijusi ļoti īpatnēja, tomēr savdabīgi apburoša.

Kad es pabeidzu savu stāstu, viņa pēkšņi uz īsu mirkli atkal kļuva par šo jauno meiteni; viņa raudzījās manī ļoti maigi, es varētu teikt, ļoti sirsnīgi un bez jebkādas mākslotības; ar patīkamu koknijiešu akcentu, kāds viņai agrāk droši vien bijis, pateica pavisam vienkāršus vārdus:

—  Patiešām jūsu dēļ esmu ļoti nobēdājusies.

Un vēl piemetinaja:

—  Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

Mirkli es nepareizi izpratu šo vārdu jēgu un šausmās nodomāju, ka misis Kreina vienkārši piedāvā mierināt mani. Taču, par laimi, tas nebija tā, vai vismaz šajā brīdī un šajā vietā viņa par to nedomāja; turklāt viņa tik ļoti baidījās no sava vīra!. .. Ātri vien es to sapratu un pateicu viņai, ko gaidu no viņas — dažus paskaidrojumus par ļaudīm, kuri pazinuši Patu pirms apprecēšanās.

—  Varbūt,— es piebildu,— jums būs grūti atbildēt uz šo jautājumu. Pata droši vien bija tikai nejauša jūsu paziņa . ..

Mani plosīja pretrunīgas vēlmes : no vienas puses, es gribēju, lai Ketrīna-Kreina-Vilsone sniegtu man pēc iespējas vairāk ziņu, uzvestu mani uz pēdām, kaut ari visai negaidītām, bet, no otras puses, man būtu ļoti patīkami uzzināt, ka Patai nav bijusi nekāda darīšana ar apšaubāmo sabiedrību, kuras lielisks paraugs ir pati misis Kreina .. . Un šī otrā vēlme, šī vajadzība ticēt, ka Pata bijusi tīra un lepna, bija tik dziļa, ka es jutu gandrīz vai vilšanos, kad izdzirdēju misis Kreinas atbildi:

—  Ak nē! Es ļoti labi pazinu viņu. Vienu vai divus gadus viņa bija mana labākā draudzene.

Ja es gribētu aprakstīt visu Ketrīnas Vilsones stāstīto, ar šo burtnīcu man nepietiktu. Mēs bijām kopā — steidzos precizēt: vispieklājīgākajā šī vārda nozīmē — līdz sešiem vakarā. Pēc ne visai ilgas pretošanās viņa atzinās, ka viņas vīrs pašlaik esot ceļojumā (no tā es varēju secināt, ka nekāda vīra vispār nav bijis, ka Kreins ir izdomāts uzvārds un ka Ketrīnas un viņas mātes sparīgā atteikšanās iedot man savu mājas adresi ir izskaidrojama ar daudz mazāk ticamiem iemesliem nekā bailes no ģimenes skandāla); tātad viņa bija brīva, un mēs pārvācāmies uz kafejnīcu «Royal» («Ak, kas par izmeklētu vietiņu, kur var sastapt rakstniekus un aktierus!») un ēdām sautētu jēra gaļu īru gaumē; pēc tam gājām dzert kafiju vai nu «Lionā», vai vēl kur citur un beidzām pēcpusdienā «Kamberlendas» hallē, tieši tur, kur Ketrīna no rīta tik sparīgi bija atteikusies satikties. Taču šobrīd viņa bija krietni iereibuši, koknijiešu akcents un pārlieku lielais jūtīgums lika sevi manīt, un bez vīrieša godkāres es varu apgalvot, ka sastaptu ļoti vāju pretošanos, ja gribētu apdraudēt viņas tikumību. Taču misis Kreinas tikumība (vai tas, kas palicis pāri no tās) mani nemaz neinteresēja; mani interesēja viņas atmiņas par varonīgajiem 1943—1945 gadiem, atmiņas, kuras es mēģinu tagad apkopot.

Lai labāk saprastu, kā divas tik dažādas meitenes — Pata un Ketrīna—varēja sadraudzēties, man šķiet, ka jāie'ūtas tai atmosfērā, kādā šajos gados dzīvoja Londona. Pats es aizvadīju karu Klusajā okeānā un par to laiku varu izteikt tikai hipotēzes. Misis Kreinas stāsts bija visai juceklīgs un nesaprotams, un viņa, protams, varēja izteikt vienīgi pašas domas. Bija gluži dabiski, ka tādu meiteni kā Ketrlna Vilsone sajūsmināja iepazīšanās ar «kārtīgiem ļaudīm», taču mazāk dabiski šķita (tā vismaz es domāju līdz pēdējam brīdim, taču tagad manas domas sāk mainīties), ka Patu, kura bija cēlusies no citām aprindām, varētu kaut mazliet interesēt misis Vilsones un viņas drauģeļu sabiedrība . ..

Viņas iepazinušās tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada beigās, pašā smagākajā kara periodā, pie kāda leiboristu partijas parlamenta deputāta, kura vārdu Ketrīna kategoriski atteicās nosaukt, argumentējot šo atteikšanos ar to, ka viņš vēl joprojām esot apakšnama loceklis un viņa nekādā ziņā nevēloties sagādāt viņam nepatikšanas. Patiesībā saviesīgo vakaru rīkoja deputāta dēls, jauns švīts, kurš nevis meta bumbas uz Vācijas pilsētām kā viņa vienaudži, bet uzskatīja par labāku iekārtoties ministrijā, palikt Londonā un plītēt uz nebēdu. Šķiet, tolaik Londonā daudzi jaunekļi uzdzīvoja pa «franču modei», un «zelta jaunatnes» tikumi, kā tos savā manierē attēloja Ketrīna Vilsone, man stipri atgadināja Ivlina Vo «Grēcīgās miesas» lappusēs aprakstītos.

Cik varēju uzminēt, Ketrīnas vecāki bija sīki bodnieki no Vaitčepelas. Skaisto meiteni ātri vien ievēroja džentlmeņi, kuru nolūki ne vienmēr bija pilnīgi nevainīgi, bet kuri izmantoja šādos gadījumos parasto daiļrunību un galu galā pārliecināja, ka viņa ir radīta teātrim. Jau septiņpadsmit gadu vecumā Ketrīna nolēma pievērsties mākslai; pateicoties lielajai enerģijai (un, bez šaubām, dažu personu pretimnākšanai un labvēlībai), viņa drīz vien dabūja statistes vietu Koventgārdena teātrī, bet pēc tam arī dažas mazas lomas dažādos Heimārkitas teātros. Tur viņu atklāja leiboristu deputāta dēls, un viņa kļuva savā ziņā par «saviesīgo vakaru» egēriju, saviesīgā dzīve notika cienījamā politiķa dzīvokli Kerzonstrītā starp pusnakti un četriem no rīta, par ko likumīgais dzīvokļa īpašnieks nemaz nenojauta. Šie «vakari» (man sāpīgi par to rakstīt, tāpēc ka Pata tajos piedalījās, bet misis Kreinas stāsts šajā ziņā bija neapstrīdams) visbiežāk pārvērtās īstās orģijās: daudz dzēra, daudz smējās un, kad sāka kaukt gaisa trauksmes sirēnas, nevis nokapa pagrabā, bet nodzēsa gaismu un ievēroja klusumu — «klusumu, ko pārtrauca nopūtas», kā nežēlīgi precizēja Ketrīna.

Publika te bija visai raiba — bagatu ģimeņu dēliņi, kuri kādas īstas vai simulētas slimības deļ nevarēja būt karadienestā, melnā tirgus bagātie spekulanti (vismaz Ketrīna par tiem runāja aplinkiem), aktieri, rakstnieki un vēl daži subjekti, kuru sociālo stāvokli bija grūti noteikt. Bija kara laiks, visiem šiem ļaudīm bija sajūta, ka dzīvot atlicis maz un morālie un buržuāziskie aizspriedumi vairs nav tjk stingri jāievēro.

Kā Pata varēja iekļūt šajā vidē? Ketrīna nespēja man to paskaidrot. Roza man vienmēr tika stāstījusi, ka visu kara laiku Pata bijusi žēlsirdīgā māsiņa kara hospitāļos un, ja viņa nelabprāt runā par šo savas dzīves periodu, tad dara to pieticības dēļ, jo yiņa izturējusies kā īsta varone.

—  Ļoti iespējami, ka Pata bija žēlsirdīgā māsa,— man teica Ketrīna Vilsone,— bet, kad Teds pirmoreiz atveda viņu uz Kerzonstrītu, viņa hospitālī vairs nestrādāja.

Kas bija Teds? Ketrīna to nezināja, viņa nekad nebija zinājusi viņa uzvārdu, bet viņš bija lorda dēls vai kaut kas līdzīgs no tās pašas sugas. Teds šķita neprātīgi iemīlējies Patā un neslēpa to.

—  Un viņa?— es jautāju māksloti nepiespiestā tonī.— Vai viņa atbildēja uz viņa jūtām?

—  Patai nospļauties par viņu,— bez vilcināšanās atbildēja Ketrīna.— Viņa atklāti man to pateica. Viņa zināja, ka Teds viņu neprecēs.

Tātad Pata bija spējīga pieļaut sīku, mazisku aprēķinu? Tam es nespēju ticēt; misis Kreina noteikti kaut ko jauc vai izkropļo īstenību.

—  Starp citu,— viņa turpināja,— tas nevilkās ilgi: Teds šeit atveseļojās pēc ievainojuma; tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada sākumā viņš atgriezās savā daļā un, manuprāt, drīz vien krita. Taču pa šo laiku Pata sadraudzējās ar mums. Kad es saku «ar mums», es domāju — ar Bobu (leiboristu deputāta dēlu), ar viņa draugiem Fredu un Rutu, ai* aktieri Hariju Montegjū .. . vārdu sakot, lieliska un patīkama neliela kompānija. .. Kas tur vēl bija? Ak, jā, protams, Harolds Rihters.

Ketrīna pirmoreiz minēja šo vārdu. Es izlikos, ka mani tas īpaši neinteresē.

—  Harolds Rihters? Kas viņš ir?

—  Dīvains tips,— bailīgi teica Ketrīna.— Man nav ne jausmas, kā un kāpēc viņš nokļuva Kerzonstrītā. Taisnību sakot, Bobs pazina viņu jau labi sen pirms mūsu satikšanās. Rihters bija mazliet vecāks par pārējiem; viņam jau bija ap gadiem četrdesmit. Gaišmatis, kam pakausis jau metās pliks, slaids un iznesīgs … ar labām manierēm un ļoti pievilcīgs. Patricija bija kā bez prāta viņa dēļ.

Ketrina centās apvaldīt sevi.

—  Ai, atvainojiet!… Ne to es gribēju teikt. Drīzāk jau Rihters aplidoja Viņu … un viņai tas patika … vārdu sakot, jūs taču mani saprotat. ..

Protams, es sapratu, es Joti labi sapratu viņu. Kā jau teicu, Tom, tajā rītā es drosmīgi devos karā; taču tobrīd es atkal jutu, ka zeme zūd man zem kājām. Lai kādā veidā Ketrīna censtos man to visu pastāstīt, viens bija skaidrs: Pata ne tikai bija noslēpusi man svarīgu savas dzīves epizodi, ne tikai uzturējās tolaik visai apšaubāmā sabiedrībā — bet viņai vēl bija flirts ar diezgan aizdomīgu tipu.

Man bija grūti tam noticēt. Taču tādā stāvoklī, kādā atrados es, labāk izdzert rūgto kausu līdz dibenam. Un es ļāvu misis Kreinai turpināt stāstu.

Pamazām jaukā kompānija izjuka — bija taču karš, bombardēšanas, pārtikas trūkums. Turklāt Boba tēvs beidzot atklāja, kāds ir dēla dzīvesveids, un par šo jautājumu viņam visai indīgi pieprasīja iesniegt interpelāciju apakšnama palātā. Bobs tika padzīts no Kerzonstrītas, un tēvs vairs nedeva viņam uzturlīdzekļus.

—  Es atkal atgriezos teātrī,— Ketrīna sacīja,— mēs noīrējām nelielu dzīvoklīti Edžverroudā… to pašu, kurā vēl joprojām dzīvo mana māte. Bet Rihters turpināja bieži ielūgt mūs, un vismaz trīs reizes nedēļā mēs pusdienojām četratā — Patricija, Rihters, Bobs un es. Maksāja vienmēr Rihters; nezinu, kur viņš ņēma naudu. Mēs pulcējāmies kādā mazā un ļoti mīlīgā bārā, tikai tas bija pasaules galā, spriediet pats: Ričmondā! Jauks nostūris, un ari ļaudis tur bija jauki. Tas Rihters tur dzīvoja.

—  Kā saucās šis bārs?— es jautāju.

—«Fazāns». Kopēja zāle ļoti parasta, kā īstā krogā, bet aizmugurē bija neliela viesistaba ar maigu gaismu un mūziku; ilgi dejojām 1111 pat pēc slēgšanas mēs varējām vēl tur palikt. Rihteram otrajā stāvā bija istaba; tiku dzirdējusi, ka «Fazānā» esot arī spēļu zāle, bet pati es to neredzēju .. .

Jā, dīvains tips bija šis Rihters. Vienmēr nevainojami, eleganti ģērbies, pārsteidzošas kaklasaites, kurpes no krokodil- ādas vai no tai līdzīgas — un tas viss laikā, kad pat vienkāršu ādu bija grūti dabūt. Daži tenkoja, ka viņš ir vācietis un nodarbojas ar spiegošanu, bet es esmu pārliecināta, ka tā nebija taisnība. Iespējams, ka pēc izcelsmes viņš patiešām bija vācietis, bet pavalstniecība bija angļu, un arī par spiegošanu viņam neko nevarēja pieradīt, tātad au tic bija meli, jo citādi viņš nebūtu tik viegli izķepurojies pēc tās avārijas, dabūja tikai sešus mēnešus .. .

—  Pēc kādas avārijas?— es vaicāju, tēlodams izbrīnu.

—  Kā — jūs nezināt? Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada pavasari — es vairs precīzi neatceros, bet laikam maija beigās vai jūnija sākumā, jo bija jau parakstīts pamiers,— Rih- ters mums paziņoja, ka beidzot sadabūjis mašīnu un tagad mums būs vieglāk nokļūt līdz Ričmondai. Mums tas šķita brīnišķīgi — tolaik mašīna bija nenovērtējama greznība. Patiesi — pēc dažām dienām Rihters kopā ar Patu atbrauca pie mums vecā beņtlijā. Dažas dienas mēs dzīvojām plaši . . . jūs droši vien atceraties lielisko īslaicīgo atpūtu tūlīt pēc kara, it visur valdīja jautrība, rīkoja balles, rautus . . . Nudien nezinu, kur un kā dabūja šampanieti, bet tas plūda straumēm. īsi sakot, kādu vakaru mēs visi četri atgriezāmies no Ričmondas galīgi sasviķojušies. Rihters slikti izdarīja pagriezienu, mašīna apgāzās uz sāniem … es zaudēju samaņu. Atjēdzos tikai slimnīcā un lāgā nevarēju apjēgt, kas ar mani noticis. Pēc kāda laika pie manis palātā ieradās policists, viņš bija ļoti pieklājīgs un palīdzēja man visu atcerēties.

Viņš man paskaidroja, ka bentlijs ticis nozagts pie kādas ministrijas. Tobrīd arī nabaga Harolds bija tai pašā slimnīcā, kāja viņam bija ieģjpsēta, un no slimnīcas viņš tūlīt nokļuva cietumā.

Lūk, kā tas viss notika. Man vajadzēja tiesā liecināt, arī Patricijai, protams, bet Bobu tētiņam izdevās izpestīt, viņu pat nenopratināja. Vārdu sakot, Rihters nopelnīja sešus mēnešus ieslodzījumā; kopš tā laika es viņu ne reizi neesmu redzējusi, bet uzzināju, ka lauztā kāja slikti saaugusi un viņš palicis klibs uz visu mūžu.

Arī Patriciju es tikpat kā vairs neesmu redzējusi. Viņa nebija ievainota, nebija pat dabūjusi satricinājumu kā es, taču viss notikušais, šķiet, bija viņu stipri ietekmējis; bez šaubām, viņa bija saistīta ar Rihteru daudz ciešāk, nekā gribēja atzīties, un ļoti baidījās no kaut kā …

Ketrīnas Vilsones tikko teiktais sāpīgi skāra mani pašā sirdī.

—  Ko jūs gribat sacīt?— asi jautāju viņai.— Paskaidrojiet!

Izbrīnā viņa raudzījās manī.

—  Kāpēc jūs esat tik saniknots?— viņa bailīgi vaicāja trīcošā balsī.— Es neko sevišķu nepateicu.

—  Nē, jūs pateicāt, ka Patricija bija saistīta ar Rihteru daudz ciešāk, nekā gribēja atzīties. To sakot, jums bija kas īpašs padomā. Es prasu paskaidrojumus. Neaizmirstiet, ka jūs stāstāt par manu sievu!

Tobrīd mēs sēdējām «Kamberlendas» hallē, un es neiedrošinājos pacelt balsi, bet, ja es varētu, domāju, es satvertu Ketrīnu aiz rokām un droši vien izgrieztu tās.

Brīdi klusējusi, viņa nočukstēja:

—  Ja jūs zvērēsiet, ka neizmantosiet to, ko es jums tūlīt pateikšu, es mēģināšu jums paskaidrot…

Protams, es zvērēju.

—  Nu lūk. Rihteru tiesāja divas nedēļas pēc avārijas. Tiesas zālē es satiku Patriciju, mēs pārmijām dažus v.irdus, un viss beidzās. Pēc tam es mēģināju viņai piezvanīt, taču vienmēr atbildēja viņas māte un teica, ka Patricija ir izgājusi, un beidzot es sapratu, ka viņa nevēlas mani redzēt. Mani tas apbēdināja, jo es patiešām mīlēju Patriciju, bet pēc tam es samierinājos. Man pietika pašai savu rūpju. Pēc automašīnas avārijas Bobs mani pameta, teātrī neveicās, vārdu sakot, es pieņēmu pārdevējas vietu pie Vulvorta. Tātad, kā jūs pats saprotat, man vairs nebija izdevības atkal nokļūt «Fazānā». Pēc tam, tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestā gada sākumā, es izlasīju avīzēs, ka policija acīmredzot pēc kāda denunciācijas izdarījusi masveida kratīšanu. Atklājās, ka «Fazānā» bijis ne tikai spēļu nams un tas, ko jūs Savienotajās Valstīs, manuprāt, saucat par «speakeasy», bet ari melnā tirgus spekulantu pulcēšanās viela, un, galvenais,— Ketrīna kaunīgi klusināja balsi,— tur bija prieka- māja. Un vēl avīzēs bija rakstīts, ka tur atrasta opija un kokaīna noliktava, kas spētu konkurēt ar Šanhajas ostas zaņķiem. Es nezinu, protams, cik tur bija taisnības, bet izcēlās briesmīgs skandāls, tāpēc ka «Fazānu» apmeklēja ļaudis no labākās sabiedrības; izplatījās pat valodas, ka kratīšanas dienā tur bijis arī Edinburgas hercogs (kurš tolaik vēl saucās Filips Mauntbatens). Katrā ziņā es viņu nekad netiku tur redzējusi, kaut gan pusdienoju tur vismaz piecdesmit reizes.

«Fazānu», protams, slēdza, īpašniekus arestēja, un daudzi tika sakompromitēti. Es, protams, tūlīt iedomājos par Rihteru un Patu, bet nezināju, kā kaut ko izdibināt. Tikai pēc vairākām nedēļām Harijs Montegjū man pastāstīja, ka Patricija apprecējusies un aizbraukusi uz Savienotajām Valstīm. Rihteram paveicās: divas nedēļas pirms kratīšanas viņš iznāca no cietuma un tūlīt atstāja Angliju, ta ka policijai neizdevās viņu notvert.

Starp citu, notikumu ar «Fazānu» drīz vien noklusēja: ja viss kļutu plaši zināms, tas rikošetā skartu pārāk daudz ļaužu . . . īpašniekus atbrīvoja, viņiem vajadzēja^samaksāt lielu sodu, un lieta tika izbeigta. Man šķiet, ka viņi atkal atvēruši bāru, bet tagad viņus ar pliku roku nepaņemsi.

Atkal iestājās klusums, un man nebija drosmes to pārtraukt. Ketrīnas Vilsones teiktais mani sāpināja, ļoti sāpināja, bet viņas stāsts varēja uzvest mani uz pēdām. Nekad nebūtu varējis iedomāties, ka mana sieva iejaukta tik riebīgā padarīšanā, bet tomēr labāk zināt patiesību nekā joprojām cīnīties ar vējdzirnavām, kā es to darīju visas iepriekšējās dienas.

Ketrīna atkal ierunājās, bet šķita, ka tagad viņa aizmirsusi manu klātbūtni un pārskata atmiņas pašai sev par prieku.

—  Montegjū pateica man vēl kaut ko, kam man negribējās ticēt. Viņš saticis Fredu, bijušo Rihtera draugu. Freds tikko atgriezies no Parīzes, kur ticies ar Haroldu. Un Harolds vainojis Patriciju, ka tā viņu piekrāpusi, pūtuši miglu acīs, ka viņa ir vainojama visās viņa nelaimēs . .. Viņš pat apgalvoja,— Ketrīna mirkli vilcinājās,— ka tieši Patricija paziņojusi policijai par visiem darījumiem, kas notikuši «Fazānā».

—  Protams,— Ketrīna turpināja,— es aizvien atsacījos tam ticēt. Es ļoti mīlēju Patu; viņa man iepatikās jau no pirmās tikšanās reizes — un ne tikai tāpēc, ka bija skaista un pieklājīga, bet tāpēc, ka viņa bija ļoti gudra, bet gudras sievietes taču ir tik liels retums, un tās nevar nicināt. Ari raksturs viņai bija patīkams; pusotra gada laikā mēs ne reizi nesastrīdējāmies. Man gan jāatzīst, ka pret vīriešiem viņa bija nežēlīga; Teds, nabadziņš, dabūja daudz ko pieredzēt un izciest. Nu, Rihters gan man nekad nav paticis, es negribētu būt viņa vietā … Taču tāpēc denuncēt kādu policijā … un ne jau vienu, bet desmitiem cilvēku . .. Nē, Patricija nebija spējīga to izdarīt. Taču šķiet, ka Rihters bija pilnīgi pārliecināts, ka tā ir tieši viņa. Un it kā viņš zvērējis agri vai vēlu viņai atriebties.

IX nodaļa *

Varbūt es kļūdījos, nekad Tev nepastāstīdams par visu? Tu, bez šaubām, būtu devis man padomu, varbūt pat apskaidrotu mani par Ketrīnu Vilsoni, Tu noteikti būtu palīdzējis man izbēgt no daudzām kļūdām un neveiklībām . .. Taču Tev mani jāsaprot, Tom. Šīs sievietes stāsts parādīja Patu tik nepatīkamā veidā; man pašam bija bezgala grūti pieņemt šo jauno Patas tēlu, ko man centās uzspiest. Vai gan es varēju, Tom, paciest domu, ka Tu ieraudzīsi viņu tādu?

Starp citu, pēc atvadīšanās no Ketrīnas Kreinas mana pirmā vēlme bija piezvanīt Tev. Tu biji man nepieciešams, man bija vajadzīgs, lai kāds mani uzmundrinātu, man vajadzēja ar kādu to visu apspriest, lai noskaidrotu, kas šajā stāstā ir taisnība un kas meli. Taču man atbildēja, Tom, ka Tu neesot vēl atgriezies. Gribot negribot es paliku gluži viens, atkal šķetināju tās pašas domas un kaut kā pieliku punktu.

Es nevarēju uzskatīt Ketrīnas Vilsones stāstīto par tīriem izdomājumiem, jo pārāk daudz sīkumu apliecināja to patiesīgumu, turklāt — kāpēc viņai vajadzētu izdomāt tik daudz notikumu, kas nebūt nedarīja viņai īpašu godu? Protams, viņas stāstītajā varbūt bija neprecizitātes, dažas epizodes viņa varēja nepareizi atveidot, bet citas pat aizmirst.. . Tomēr kopumā visi notikumi likās patiesi, un man vajadzēja aprast ar šo domu.

Kā man tagad rīkoties? Līdz šim es uzlūkoju sievu kā savu īpašumu, kā būtni, kura pilnīgi pieder man un par kuru es zinu absolūti visu. Pat viņas nozušana, dīvainie apstākļi, kādos tā notika, nepiespieda mani mainīt domas. Taču tagad man vajadzēja visu pārvērtēt. Patricija nebija tā sieviete, kādu es biju viņu iedomājies. Vai tas nozīmēja, ka es viņu vairs nemīlēšu? Kas par muļķībām! Jā, es biju iztēlojies viņu nemaldīgu, cildenu un šķīstu. Biju spiests atzīt, ka esmu maldījies; pirms satika mani, viņa jau bija iepazinusi šaubas, vilinājumus, varbūt arī mīlestību . . . Taču šie vēl joprojām neskaidrie atklājumi katrā ziņā ļāva man skaidri apjaust, ka tā, kuru biju iedomājies ļoti stipru, gluži pretēji, bija šausmīgi vāja un apjukusi. .. Viņa deva iemeslu visdrausmīgākajam uzbrukumam, viņa patiešām bija nokļuvusi visnegodīgāko, visnelietīgāko cilvēku rokās. Vai šādā brīdī es pametīšu viņu? Nē, tūkstoškārt nē, tieši tagad vairāk nekā jebkad man viņa jāaizsargā vai, pareizāk sakot, jāmetas viņai palīgā. Un pēkšņi es sapratu, ka mana mīlestība pret Patu ne tikai necieta no tā, ko es uzzināju par viņu, bet kļuva stiprāka nekā jebkad; mana mīlestība pēc pārbaudījuma it kā kļuva stiprāka un nobrieda, tagad es jutu pret sievu nevis svētlaimīgu jūsmu, nevis egoistisku 1111 panaivu kaisli, bet gan līdzjūtības pilnu maigumu. Ak! Ja vien man izdotos viņu glābt! Es neizteiktu viņai pat vismazāko pārmetumu, es vispār nestāstītu viņai, ka esmu uzzinājis par viņas pagātni, bet darītu visu, kas manos spēkos, lai labāk izprastu viņu, lai izdzēstu visas šīs drūmās pagātnes pēdas, kas palikušas viņas dvēselē .. .

Un tad es nolēmu nerunāt ne ar Tevi, Tom, ne ari ar kādu citu par to, ko man atklāja misis Kreina. Ja jau Pata nekad man neko nestāstīja, tātad viņai šīs atmiņas noteikti bija mokošas un viņa nevēlējās par tām runāt. . . Protams, izmeklēšana, ko uzsācis Merfijs, var daļu 110 faktiem atklāt, bet būs. labāk, ja es tos joprojām slēpšu. Patai noteikti būtu nepatīkami, ja viņa uzzinātu, ka es daudz ko esmu atklājis un turklāt esmu arī Tevi par visu informējis . . .

Tomēr nevajadzēja mesties no vienas galējības otrā. Dažas ziņas no tām, ko man pastāstīja misis Kreina, varēja noderēt Patas meklēšanā. Vai man nevajadzētu sazināties ar seru Džonu Mērfiju un iepazīstināt viņu ar tām?

Tā es vienatnē sēdēju un gremdējos pārdomās «Kamberlen- das» viesnīcas hallē, un ar baudu dzēru kārtējo glāzīti viskija, pilnīgi nepievēršot uzmanību ļaudīm, kas rosījās man visapkārt. Kaktā atradās ieslēgts televizors, taču neviens, šķiet, to neskatījās; pārraidīja sporta ziņas, un es laiku pa laikam izklaidīgi uzmetu acis ekrānam, kur pazibēja iepriekšējās dienas mača kadri. Mani pašu pārsteidza tas miers, tā, ja varētu teikt, eiforija, kurā es gremdējos un kuru veicināja izdzertais alkohols. Ja iedomājos, ka tikai pirms diennakts es biju ar mieru doties pašnāvībā, jo nevarēju paciest visu šo apkārtējo vīriešu un sieviešu klātbūtni! Un šodien, kad uzzināju nomācošus faktus par sievieti, kuru mīlēju vairāk par visu pasaulē, es te sēžu un mierīgi pārdomāju, vai labāk būtu noklusēt Skotlendjarda ierēdnim jaunas ziņas, kas attiecas uz manu sievu!

Un tad es izjutu īstu šoku. Jo vienā zibenīgā mirklī es pēkšņi redzēju viņu. Redzēju Patu, savu sievu. Likās, ka viņa ir tepat man līdzās — ar savu smaidu, ar vējā plīvojošiem matiem, ar lepni izslietu galvu . . . Viņa bija man tieši pretim televizora ekrānā, un diktors teica šādus vārdus:

— Portretā, ko jūs šobrīd redzat, ir attēlota Patricija Teilore, kura pazuda piektdien, sešpadsmitajā septembrī, tūlīt pēc tam, kad lidmašīna nosēdās Londonas lidostā. Pastāvīgi dzīvo Mil- voki, Viskonsinas štatā, Savienotajās Valstīs. Visus, kas redzējuši misis Teilori tajā dienā vai vēlāk, lūdzam griezties Skotlendjardā, bezvēsts pazudušo personu birojā.

Es gandrīz iekliedzos. Taču Patas parādīšana telavizora ekrānā bija gluži dabiska. Vai tad Mērfijs nebrīdināja mani, ka sacels kājās televīziju? Un attēls, ko es tikko redzēju,— vai tad tā nebija tā pati fotogrāfija, kuru es vakar iedevu Mērfijam? Taču, šādi palielināta, maģiskā ekrāna pārveidota un vienlaikus it kā vulgarizēta, tā ieguva citādu un draudīgu realitāti. Tā vairs nebija mana sieva, bet kāda cita bez vēsts pazudusi sieviete. Patricija kļuva par publikas īpašumu.

Kad pirmais šoks bija pārgājis, es, starp citu, ievēroju, ka televīzijas paziņojums ir izskanējis, neviena nepamanīts apkārtējā troksnī un vispārējā nevērība. Bez manis neviens no šiem simt cilvēkiem, kuri sarunājās, staigāja šurpu turpu pa «Kam- berlendas» halli, nepiegrieza pat visniecīgāko vērību šim aicinājumam, kas bija vienīgi manu skumju pārspīlējums. Vai patiešām tā bija visur? Un vai Mērfija uzsāktā izmeklēšana dos jebkādu rezultātu?

Es atkal iedomājos par tām ziņām, kuras pēcpusdienā biju ieguvis no misis Kreinas. Protams, tās bija ļoti senas; pati Ketrīna Kreina jau sen bija pazaudējusi pēdas visiem tiem cilvēkiem, par kuriem man stāstīja. Un tomēr vajadzēja mēģināt viņus sameklēt un, ja viņi kaut kādā veidā ir iejaukti manas sievas nozušanā, piespiest runāt…

No bijušās mis Vilsones stāstītā es vispirms uzzināju vienu adresi — slepenā bāra «Fazāns» adresi. Tā bija vērtīga adrese, jo uz šo bāru veda daudzi svarīgi pavedieni, ar to bija saistīts arī izdaudzinātais negadījums ar bentliju. .. Un, ja vispār pastāvēja kaut niecīgākā iespēja atkal atrast Haroldu Rihteru, par kura upuri bija kļuvusi Pata — šāda pārliecība kļuva aizvien stingrāka —, tad man noteikti jāpavaicā «Fazānā».

Acumirklī lēmums tika pieņemts. Es nestāstīšu Mērfijam par šo neskaidro epizodi Patas dzīvē, vismaz līdz tam brīdim, kamēr mani nepiespiedīs to darīt galēja nepieciešamība. Jau rītdien es pats došos uz «Fazānu» un izvaicāšu tā ļaudis. Ja viņi kaut ko zinās, gan es atradīšu līdzekli, kā piespiest viņus runāt, kaut arī man tāpēc draudētu briesmas. Ja viņi neko nezina, tad ar ko gan es riskēju?

Tāpēc es vēlējos tikai vienu — tur pakļaut sevi iespējami lielākām briesmām. Jo tas apliecinātu, ka mans gājiens nav bijis veltīgs.

X nodaļa

Otrdienas pievakarē es devos uz «Fazānu».

Atceries, Tom, todien mēs pusdienojām kopā. Ar parasto sajūsmu Tu man stāstīji, ka pavadīji nedēļas nogali; es klausījos Tevī, kā vienmēr sajūsmināts par Tavu asprātību, un domās jau pārcēlos noslēgtajā snobu pasaulē, kura mani vienmēr šausmināja un vienlaikus radīja nostalģisku vēlēšanos tajā iekļūt. Veselu stundu es tik aizrautīgi klausījos Tevī, ka aizmirsu visas bēdas. Vai tas nebija labākais pakalpojums, kādu Tu man tobrīd varēji sniegt?

Kā jau biju iepriekš izlēmis, es ne ar vārdiņu Tev neieminējos ne par savu tikšanos ar Ketrīnu Kreinu, ne par to, ko viņa man pastāstīja. Mēs šķīrāmies ap pulksten pieciem; bāri un alus krodziņi atveras tikai sešos, tātad man vēl bija daudz laika. Es iesēdos metro un devos uz Ričmondu.

Diezgan liels attālums, bet es neskumu. Mani pārņēma savāds satraukums; lai cik tievs būtu pavediens, kas saistīja Patu ar šo bāru, pirmo reizi man šķita, ka es piekļūstu tuvāk savai sievai. ..

Metro stacija «Ričmonda» atrodas pusceļā starp Ričmondas parku un Kjū dārziem. Diezgan savāds kvartāls, kura apbūve sākta deviņpadsmitā gadsimta sākumā, pēc tam tas pamests un nolaists, bet saglabājis bijušās elegances paliekas, un turklāt tajā jautās kaut kas ļoti drūms; likās, ka neesi vis Londonā, bet kādā no tām provinces pilsētiņām, kuras savulaik tik metodiski apmeklēja misters Pikviks.

Jau krēsloja, un palsajā gaismā es saskatīju Kjū dārzu koku pelēcīgos siluetus. Ko es šeit daru? Vai vismaz zinu, kurā tumšajā ieliņā ir paslēpies šis nolādētais bārs? Ja nu Ketrīna ir samelojusi, ja «Fazāns» vairs nepastāv? Varbūt las vispār nekad nav bijis?

Es pavaicāju avīžu pārdevējai kioskā. Viņa īgni noburkšķēja, ka nekad nav dzirdējusi tādu nosaukumu.

Es izgāju no metro un uz labu laimi devos uz priekšu. Nenogājis pat simt metrus, sapratu, ka esmu nomaldījies, un nolēmu kādam paprasīt ceļu. Kāds garāmgājējs man laipni paskaidroja: ja iešu taisni, tad nokļūšu Kjūroudā, tātad Londonas virzienā. Ja iešu uz pretējo pusi, jau pēc piecām minūtēm varu nonākt pie Temzas, pāriet pāri Ričmondas tiltam, un no turienes vairs nav tālu Tvikenhema. Iestādījums ar nosaukumu «Fazāns»? Nē, viņš nekad nav dzirdējis par tādu, bet vispār, ja ietu uz Temzas pusi, tur ik uz soļa ir pa bāram.

Es pateicos čičeronem un devos atpakaļ pa to pašu ceļu uz tilta pusi. Pēc desmit minūtēm nonācu pie upes. Tās ūdeņos atspoguļojās pēdējie rudenīgās saules stari. Es te nesaskatīju neko līdzīgu restorānam vai bāram. Pajautāju vēlreiz kādam garāmgājējam un vēlreiz saņēmu to pašu noliedzošo atbildi.

Taču viņš man parādīja netālu no tilta kaut ko līdzīgu krodziņam, kuru es nebiju pamanījis, un es iziēmu tur ieiet un izdzert glāzi alus. Kur, ja ne krodziņā, vislabāk var uzzināt par citu krodziņu? Mans aprēķins izrādījās pareizs. Sieviete, kas ielēja man kausu alus lētajā krodziņā, kurā biju iemaldījies, neko par «Fazānu» nebija dzirdējusi, bet viens no klientiem, kaktā snauduļojošs taksometra šoferis, pārliecinoši apgalvoja, ka, divreiz nogriežoties pa labi un pēc tam vēl reizīti pa kreisi, es noteikti atradīšu savu laimi.

Šādu precīzu norādījumu pavadīts, es izgāju ārā un tūlīt apmaldījos mazo ieliņu labirintā, jo tikmēr bija satumsis, un es jau zaudēju cerības ne tikai atrast meklēto bāru, bet vispār kaut kad atgriezties Londonā, kad pēkšņi gandrīz ar pieri uzskrēju virsū kaltas dzelzs izkārtnei, uz kuras bija attēlots kaut kas līdzīgs putnam.

Tas bija šeit, nevarēja būt nekādu šaubu. Diezgan koķeta, maza mājiņa, kuras apakšstāva logus greznoja daudzkrāsainas vitrāžas. Es uzkāpu pa diviem lieveņa pakāpieniem un pagrūdu durvis.

Ketrīna nebija melojusi — iekārtojums drīzāk atgādināja «parastu krogu», nevis bāru, kuru kādreiz apmeklējis Edinbur- gas hercogs. Parasta nekrāsota koka lete, rupji tēsti laucinie- ciski galdi bez galdsegām, un bez vitrāžām logos nekāds rotājums neaizsedza sienu kailumu.

Taču pēc brīža, ielūkojies vērīgāk, es redzēju, ka šī vienkāršība tomēr ir visai izmeklēta. Gaisma bija nomierinoši maiga, uz rupji tēstajiem koka galdiem vecas pudeles tika izmantotas kā svečturi, un dažos pat dega sveces. Virs bāra izvietotā galerija, uz kuru veda nelielas vītņu kāpnes, vēl vairāk pastiprināja senatnīguma iespaidu. Aiz letes no maza radioaparāta vai varbūt atskaņotāja plūda drebelīgas senu skotu dziesmu melodijas.

Zālē neviena nebija, un pirmajā brīdī es iedomājos, ka arī aiz letes neviena nav, bet pēc tam saskatīju jaunas sievietes siluetu, tā, gaidot klientus, šķirstīja ilustrētu žurnālu. Es apsēdos uz vienas no muciņām, kuras izmantoja par soliem, un palūdzu glāzi viskija. Bārmene pacēla galvu, viņai bija mīlīga, bet diezgan dusmīga sejiņa, viņa apvaicājās, kādu marku es vēloties, pielēja man glāzi un atkal iegrima ilustrētā žurnāla lasīšanā.

Vajadzēja kaut kādā veidā uzsākt sarunu. Es noklepojos, lai pievērstu bāra saimnieces uzmanību, un bez aplinkiem jautāju viņai:

—  Vai šis iestādījums pastāv jau sen?

Viņa aizdomīgi paraudzījās uz mani.

—  Tas ir visvecākais Ričmondas bārs. Kā tas iespējams, ka jūs še nokļuvāt, ja nekad nebijāt pat dzirdējis par šo bāru?

Biju iesācis nepareizi. Protams, biju nošāvis greizi: iela bija klusa, gājēju maz, uz šejieni varēja atnākt vai nu parastie apmeklētāji, vai ļaudis, kurus pievilka iestādījuma reputācija. Vajadzēja mainīt sarunas tematu.

—  Vai jūs būtu ar mieru iedzert kaut ko kopā ar mani?— es jaulaju, cik vien galanti mācēdams.

Meitene vērīgi paraudzījās manī, tad aši atskatījās uz durvīm sev aizmugure tur droši vien bija virtuve.

—       Vispār saimniekam tas nepatīk. Taču pašlaik viņa te nav, un ja jūs tā vēlaties …

Necerēti panākumi. Viņa ielēja sev nedaudz džina un pacēla glāzīti acu augstumā.

—  Uz jūsu veselību!

—  Uz karalienes veselību!— es piesardzīgi sacīju.

Viņa vēlreiz vērīgi paraudzījās manī.

—  Vai jūs gadījumā neesat amerikānis?

Kā vienmēr, mani nodeva mans akcents. Labāk atzīties uzreiz.

—       No jums neko nevar noslēpt, daiļais bērns. Bet man taču ir tiesības uzsaukt tostu par jūsu burvīgo karalieni, vai ne?

Viņa paraustīja plecus, it kā gribētu sacīt: «Manis dēļ jums nav jātaisa tādas ceremonijas.» Tā bija apaļīga gaišmate ar sejiņu kā pekinietim, kas pēc Odrijas Hepbernas parādīšanās uz ekrāniem kļuva par skaistuma etalonu. Ass, vērīgs skatiens, izteiksmīgas lūpas … Ja jau šī meitene sēž «Fazānā», tātad viņai te ir kādas intereses, jo ar tādu izskatu viņa gan nenīktu šajā bedrē. Taču, ja viņai te savas intereses, tad viņai būtu jāzina daudz dažādu faktu.

—  Vai jūs jau sen še strādājat?

—      Jūs pārāk daudz gribat zināt!— viņa atbildēja, bet tonis vairs nebija tik naidīgs kā sarunas sākumā.

Ar saprātīgu un apķērīgu cilvēku labāk spēlēt ar atklātām kārtīm.

—       Jā,— es paziņoju,— patiešām es vēlos uzzināt diezgan daudz. Un ja jūs varētu man palīdzēt. . .

Atkal es biju rīkojies neveikli. Meitenes seja it kā noslēdzās, tāpat kā aizveras pulkstenītes, iestājoties tumsai.

—  Policija?— viņa vaicāja naidīgi sašķiebtu muti. %

Mana reakcija lik dzīvi atspoguļojās sejā, ka viņa tūlīt

saprata, ka ir maldījusies.

—      Tad kāpēc tik daudz jautājumu?— viņa turpināja joprojām piesardzīgi.— Man, iegaumējiet to labi, par visu nospļauties. Es neko nezinu, un man nav ko zaudēt. Taču saimnieks nevar ciest visvisādas izjautāšanas. Es jūs brīdinu, viņš jūs izmetīs laukā viens divi.

Neko teikt, iesākums labs! Visprātīgākais būtu, protams, samaksāt un iet projām. Tomēr es biju pats sev zvērējis neatgriezties Londonā ar tukšām rokām. Un bārmenes tikko teiktais mani vēl vairāk samusināja. Ja saimniekam nepatīk iztaujāšana, tad viņam ir ko slēpt; un ja viņam ir kas slēpjams …

—    Tad izmantosim to, ka saimnieka pašlaik nav,— es teicu, cik vien nekaunīgi mācēdams.— Un iesākumā, es jūs lūdzu, atbildiet vēl uz vienu jautājumu: kā jūs sauc? Saruna šķiet daudz patīkamāka, ja zinām viens otra vārdus …

Šo teikumu es izteicu ar valdzinošu smaidu, un man šķita, ka tam bija panākumi.

—  Mani sauc Molli ja,— viņa laipni atbildēja.— Un jūs?

Nezinu, kāpēc, bet es meloju.

—  Pols,— es paziņoju.— Ielejiet sev vēl vienu glāzīti, Mollij!

Parasti britu bārmenes neprasa vīriešiem viņu vārdus un reti

nosauc ari savējos; es rīkojos pēc īsti amerikāniska paraduma, bet viņa? … Šī meitene noteikti bija ļoti gudra un viltīga un pieradusi pie visdažādākās publikas. Tagad, kad es biju viņu mazliet pieradinājis, vajadzēja strauji iet uz priekšu.

—    Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Vai jūs jau sen esat šeit?

—  Dažus gadus.

Viņa negribēja sevi kompromitēt.

—  Darba daudz?

—    Kā kuru dienu. Bārs strādā galvenokārt vakaros. Ikdienā virtuve parasti ir slēgta.

—  Ā! Tātad te var ari paēst?

—    Jā. Kādreiz šejienes virtuve bija diezgan izslavēta; šķiet, ka astoņpadsmitajā gadsimtā «Fazāns» bija mednieku pulcēšanās vieta, tāpēc tam ir tāds nosaukums. Tolaik Kjū un Ričmondas vietā bija mežs un līdz Londonai bija tālu. Pēc tradīcijas šeit vēl ilgi ieradās tie, kuriem patika nobaudīt medījumus. Tad medībām tika noteikti ierobežojumi, par medījumiem mums vajadzēja aizmirst, un ļaudīm nebija nekādas patikas braukt tik tālu, lai iebaudītu jēra gaļu īru gaumē …

Ketrīna taču stāstīja par pusdienām ar šampanieti. Tiesa, tas bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā, vēl pirms kratīšanas. Vai Mollija jau tolaik strādāja «Fazānā»? Es baidījos uzdot šo jautājumu tieši, tāpēc nolēmu iet pa apkārtceļu. Izšķīros par sīkiem meliem.

—    Es te jau vienreiz biju, tomēr neatceros, ka tolaik te varēja arī paēst. Tiesa, laiks toreiz bija tāds savāds,— es nepiespiesti piebildu.— Bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektais gads .. .

Mollija tūlīt atmaskoja manus melus, bet es tomēr saņēmu vajadzīgo atbildi.

—    Es tolaik te vēl nestrādāju, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka arī jūs nekad neesat te bijis,— viņa zobgalīgi sacīja.

- Ka jūs to zināt?

—      Ja jūs kaut mazliet esat fizionomists, jūs tūlīt, ielūkojoties klienta sejā, pateiksiet, vai viņš pazīst iestādījumu vai ne. Es redzēju, kā jūs ienācāt: uzreiz bija skaidrs, ka jūs še pirmo reizi sperat savu kāju.

—       Mollij, jūs esat lieliska meitene!— es teicu un iesmējos no sirds.— Jūs esat vinnējusi. Es patiešām nekad neesmu te bijis. Taču es meklēju kādu cilvēku, kurš kādreiz apmeklēja šo bāru diezgan bieži… tieši tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā . ..

—  Kurš tas ir? Varbūt es varu jums palīdzēt.

Es liku visu uz spēles.

—  Kāds Rihters.

Mollija nolika savu glāzi uz letes un uzmeta man bargu skatienu.

—  Un jūs arī?— viņa brīnījās.

Es salēcos.

— Jūs gribat teikt, ka vēl kāds …

Viņa zobgalīgi nosmīkņāja.

—       Vēl kāds! Apmēram pa vienam katru nedēļu .. . Nu labi, man negribētos izturēties pret jums kā pēdējai nekrietnelei. Jūs liekaties brašs zēns, un jūs izmaksājāt man glāzīti . . . Tāpēc man jums šāds padoms: laidieties lapās, kamēr nav atgriezies saimnieks. Turēt mēli aiz zobiem jūs, liekas, neprotat, un var izcelties liels skandāls.

—  Kāds?

—      Tāpēc, ka saimnieks kļūst nikns kā vērsis, līdzko viņam prasa par Rihteru. Es īsti nezinu, kas viņu starpā noticis, tolaik es te vēl nestrādāju, bet, kaut arī man šajā ziņā ir savs spriedums, tas uz jums neattiecas. Taču, lūk, ko es jums teikšu: ja šis jūsu Rihters ir vēl dzīvs un ja jūs kādreiz satiksiet viņu, pasakiet, lai viņš labāk te nerādās, tāpēc ka viņu no šejienes izmetīs kā žurku.

—      Tātad,— es uzstāju,— jums nav ne jausmas, kur varētu būt Rihters?

—       Ne mazākās nojausmas. Katrā ziņā ne jau šeit, un te noteikti ir pēdējā vieta, kur viņš jebkad iedrošinātos spert kāju.

Viņa vēlreiz zobgalīgi nosmīkņāja.

—  Jūs gluži tāpat kā tā sieviete viņdien . . .

Viņa pēkšņi apklusa, un viņas sejas izteiksme pilnīgi pārmainījās. Glāzīte, no kuras viņa bija dzērusi džinu, nozuda no letes kā uz burvja mājienu; tagad viņa atkal bija nepieejama un drūma.

—  Divpadsmit šiliņi,— viņa savaldīgi un bezkaislīgi noteica.

Es pagriezos. Zālē ienāca resns vīrietis, kuru pavadīja milzīgs dobermans. Sastinguši zāles vidū, cilvēks un suns uzlūkoja mani draudīgi.

Es gandrīz izdarīju muļķību: man tā vien gribējās piecelties un aiz tīras plātības pieiet pie saimnieka un aprunāties par «viņa draugu Rihteru» .. . Vārdu sakot, uzsākt ķildu. Ko var zināt? Varbūt mani izsviestu ārā, bet varbūt es tomēr uzzinātu visu, ko gribēju uzzināt? . . .

Tomēr liktenis lēma citādi. Tieši tobrīd atsprāga durvis un bārā iebruka bars jaunu cilvēku. Sākt sarunu ar saimnieku vairs nebija iespējams. Es atkal pagriezos uz letes pusi un pasūtīju viskiju.

Tā bija veltīga laika zaudēšana; es nosēdēju «Fazānā» vēl pusstundu, bet neko jaunu neuzzināju. Pamazām zāle piepildījās, publika bija visai dažāda, pa pusei vietējā, pa pusei elegantā no citurienes. Protams, tie vēl nebija pastāvīgie apmeklētāji (tiem jāierodas daudz vēlāk), bet tā «starpniecības» klientūra, uz kuru tāds turīgs iestādījums kā bārs ar vissliktāko slavu vienmēr balstās un ar kuru rēķinās. Saimnieks ar suni nozuda aiz durvīm, kas atradās letei aizmugurē. Mollija sāka apkalpot jaunos klientus, un man vairs neradās iespēja parunāties ar viņu. Starp citu, bija acīm redzams, ka viņa nevēlas runāt ar mani un pie iepriekš sacītā nebildīs vairs ne vārda. Es biju sev nosolījies sēdēt šeit visu vakaru, ja tas būs vajadzīgs, lai iegūtu kaut visniecīgāko norādi, bet drīz vien es apjautu, ka tas ir pāri maniem spēkiem, ka es nevaru paciest ne šo gaidīšanu, ne šo apkārtni ar tās ļaudīm. Ap astoņiem vakarā es aizgāju no «Fazāna», nosolījies atkal te atgriezties vai vismaz aprunāties par to ar seru Mērfiju. Es neizdarīju ne vienu, ne otru.

XI nodaļa

Epizode «Fazānā» palika bez turpinājuma, un tas notika, protams, tikai tāpēc, ka turpmāko dienu notikumi pilnīgi novērsa manu uzmanību no šīm pēdām. Patiešām — jau nākamajā rītā mani uzmodināja telefona zvans, zvanīja Džons Mērfijs.

—  Mister Teilor,— viņš teica savā mierīgajā balsī.— Man ir dažas jaunas ziņas. Mēs parādījām jūsu sievas fotogrāfiju televīzija, kā arī publicējām īpašo pazīmju aprakstu laikrakstos . . .

—  Jā, es to zinu.

—  Nu, lūk, tas deva zināmus rezultātus. Atsaucās daudzi — gan zvanīja, gan nāca pie manis uz nodaļu — un visi apgalvoja, ka redzējuši misis Teilori pagājušajās nedēļās. Lielākā daļa šo liecību neizturēja pārbaudi, jo bija cilvēku fantāzijas auglis: tās bija izdomājuši vai nu cilvēki ar pārlieku bagātu fantāziju, kuri par katru cenu gribēja pievērst sev avīžu uzmanību, vai arī brašās, pļāpīgās sieviņas, kurām vienmēr šķiet, ka redzējušas metro princesi Margaritu. Kā jūs pats saprotat, mēs pie tā esam pieraduši un pret šāda veida ziņojumiem izturamies ļoti piesardzīgi. Taču visā šai barā divi liecinieki bija uzticfbas cienīgi.

Man aizrāvās elpa. Divi uzticami liecinieki! Mērfijs nav tas cilvēks, kurš mētātos ar vārdiem.

—  Jā. Viens no tiem ir autobusa šoferis; autobuss kursē pa maršrutu Hītrova — Vaterlo stacija. Taisnību sakot, pats viņš pie mums nebūtu atnācis, bet es aizsūtīju vienu no saviem vīriem ar misis Teilores fotogrāfiju uz lidostu. Viņš iztaujāja visus kalpotājus, kuri todien, kad jūsu sieva ieradās Anglijā, bija darbā. Kontrolieris pie izejas nevarēja atcerēties neko interesantu, bet autobusa šoferis gan pastāstīja dažas visai saistošas ziņas. Es lūdzu viņu atnākt šodien pie manis pulksten desmitos un uzrakstīt savu ziņojumu. Vai jūs nevēlaties būt klāt?

Vai es nevēlos būt klāt! Man šķita, ka pilnīgajā tumsā, kas mani apņēma šīs divas nedēļas, pirmoreiz iespīdas vājš gaismas stariņš.

—  Otrs liecinieks,— Mērfijs turpināja,— pats ieradās pie mums. Viņš bija redzējis misis Teilores fotogrāfiju avīzē «Daily Mirror» un piezvanīja muins vakarvakarā. Es uzaicināju viņu ierasties ceturksni pāri desmitiem, tā ka jūs varēsiet dzirdēt abas liecības. Tas ir taksometra šoferis, kurš, kā man» šķiet, vedis misis Teilori no Londonas lidostas uz pilsētu. Tātad es gaidu jūs pulksten desmitos. Uz redzēšanos, mister Teilor.

Es piecēlos un sāku ģērbties neiedomājamā satraukumā. Ja es būtu kaut mazliet mierīgāks un saprātīgāks, es noteikti apjēgtu, ka abu šoferu liecības, kuri redzējuši Patriciju pirms divām nedēļām, diezin vai palīdzēs mums tūlīt atrast viņu; taču es biju zaudējis jebkuru spēju spriest kritiski un saprātīgi — un pēc tik barga pārbaudījuma arī mani nervi sāka uzdot.

Skotlendjardā es atdrāžos pusstundu pirms noteiktā laika. Mani iekšā gan ielaida, bet ieveda mazā pieņemamā istabā un lūdza pagaidīt; tā gaidot, es galīgi sabeidzu nervus.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm man pakaļ atnāca drukns jauns cilvēks ar atklātu un simpātisku seju.

—  Seržants Beilijs,— viņš stādījās priekšā.— Labdien, mister Teilor, kā jums labi klājas? Man uzticēts sameklēt misis Teilori. Domāju, ka tagad mums būs jātiekas diezgan bieži.

Es atbildēju, ka ļoti priecājos ar viņu iepazīties, bet tomēr ceru, ka mūsu «profesionālie» kontakti diezin vai būs pārāk ilgi, jo sera Mērfija atrasto liecinieku liecības droši vien palīdzēs mums ļoti ātri atrast Patriciju.

—  Nelolojiet pārāk lielas ilūzijas,— atbildēja Beilijs, joprojām sirsnīgi smaidīdams.— Meklēšana būs ilga un grūta; domāju, ka nemaldos, jums to apgalvojot.

Es labprāt būtu triecis dūri šajā priecīgajā ģīmī ar skarbajiem vaibstiem, bet tomēr savaldījos; par laimi, iezvanījās telefons un pārtrauca šīs manas domas. Beilijs nesteidzīgi noņēma klausuli.

—  Sers Džons jūs gaida,— viņš paziņoja.— Esiet tik laipns un sekojiet man .. .

Mērfijs sēdēja savā kabinetā tikpat nesatraucams kā mūsu pirmajā tikšanās reizē. Kad mēs ienācām, sirmais vīrietis, kurš sēdēja viņam iepretī, piecēlās.

—  Mister Teilor,— teica Mērfijs,— atļaujiet jūs iepazīstināt ar misteru Elisu, kurš strādā Britu aviosabiedrības sistēmā un ir autobusa šoferis. Es lūdzu viņu būt tik laipnam un vēlreiz jūsu klātbūtnē atkārtot to, ko viņš mums jau pastāstīja. Sēdieties, lūdzu!

Ar nemieru un cerībām raudzījos sejā šim cilvēkam, kuram bija laimējies redzēt Patu un varbūt pat runāt ar viņu … Taču misters Eliss bija tik neinteresants un vienaldzīgs, ka tikpat labi es varētu lūkoties pa lidostas logu.

— Tātad,— atsāka Mērfijs,— piektdien, sešpadsmitā septembra pēcpusdienā, jūs strādājāt?

—  Jā,— šoferis atbildēja.— Pie mums autobusu vadītāji ir sadalīti trīs brigādēs. Maiņa ilgst astoņas stundas. Mana maiņa šaudījās kā atspole pa līniju Lidosta — Vaterlo piektdien, sešpadsmitajā septembrī, no pulksten četriem līdz pusnaktij. Pasažierus no Ņujorkas vedu es. Man jums jāteic, ka parasti es neskatos uz pasažieriem: jāskatās uz ceļu, bet, ja sāktu vērot pasažierus, ātri vien izkliedētu uzmanību. Taču to lēdiju, kuru jūs meklējat, es atceros, jo divas vai trīs lietas man likās neparastas. Pirmām kārtām, no lidostas viņa iznāca pati pirmā: droši vien ātrāk par citiem pasažieriem bija izgājusi policijas un muitas kontroli. Viņa man jautāja, vai šis autobuss braucot līdz Vaterlo stacijai, un es viņai atSildēju, ka jā. Tad viņa iekāpa autobusā un apsēdās. Ceru, ka jūs neapvainosieties, bet es vēl klusībā nodomāju, ka viņa ir ļoti skaista sieviete.

—  Kā viņa bija ģērbusies?— es jautāju.

—  Manuprāt, viņai bija mugurā pelēks kostīms, diezgan īpatnēji pelēks, kaut kas līdzīgs dzelzspelēkam vai tēraudpelē- kam tonim, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Un vēl es ievēroju, vai varbūt man tikai tā likās, ka pie žaketes atloka bija piesprausta kāda rota, zaļš akmens vai kaut kas līdzīgs.

— Tas atbilst tam, ko jūs mums stāstījāt,— piemetināja Mērfijs.

Jā, nekādu šaubu nebija. Patas kostīmam tiešām bija īpatnēja nokrāsa, bet smaragda rotu es pats viņai nopirku pie Tifani pirms divieiņ gadiem.

—  Turpiniet, mister Elis,— teica Mērfijs.

—  Kur es paliku? .. . Proti, tobrīd sāka nākt pasažieri un es vairs neskatījos uz šo dāmu. Es jau gribēju sēsties pie stūres, kad pie autobusa pienāca kāds vīrietis un gribēja iekāpt; es jautāju, vai arī viņš ir ieradies no Ņujorkas un vai ir samaksājis par braucienu līdz pilsētai. Tad viņš man paziņoja, ka gribot tikai parunāties ar kādu dāmu, kura sēžot autobusā. Es viņam paskaidroju, ka tas ir pret noteikumiem un es nevaru atļaut viņam iekāpt autobusā. Tad viņš lūdza mani pasaukt minēto pasažieri. Viņš teica, ka tā esot misis Teilore vai misis Hārdinga, tagad es nevaru vairs atcerēties, kuru no abiem uzvārdiem viņš nosauca. Katrā ziņā man nevajadzēja atkārtot uzvārdu, tāpēc ka lēdija, kuru jūs meklējat,— domāju, ka tā tiešām bija viņa,— steidzīgi piecēlās un izkāpa no autobusa, lai parunātu ar šo džentlmeni. Viņa bija ļoti bāla un likās stipri satraukta.

—  Vai jūs dzirdējāt, par ko viņi runāja?— Mērfijs jautāja pilnīgi vienaldzīgā tonī.

—  Nē,— atklāti atzinās Eliss,— un es pat nemēģināju saklausīt. Starp citu, viņi bija atgājuši nost no mašīnas, bet man vajadzēja iekasēt braukšanas maksu no pasažieriem, ķas vēl arvien nāca klāt. Bez tam viņi sarunājās ļoti klusu, bet es atceros, ka dāma purināja galvu un atkārtoja: «Nē, nē!» Man tā likās, bet iespējams, ka es to izgudroju pēc tam, atmiņa man nav pārāk laba . .. Pēc tam dāma atkal pienāca pie manis un teica, ka esot pārdomājusi un nebraukšot ar autobusu, un lūdza man izdot viņai rokasbagāžu, kas palikusi autobusā. Tiešām es paņēmu no tās vietas, kur viņa bija sēdējusi, somiņu un nelielu čemodāniņu un pasniedzu tos viņai. Atceros, ka ievēroju arī to, no kādas lieliskas ādas ir darinātas abas mantas. Es piedāvāju jūsu dāmai atdot naudu, ko viņa samaksājusi par braucienu, bet viņa negribēja par to neko dzirdēt. Pēc tam viņa devās uz taksometru stāvvietu, bet vīrietis, kurš ar viņu sarunājās, aizgāja uz otru pusi.

—  Uz otru pusi?— Mērfijs pārvaicāja joprojām tikpat nesatricināmā mierā.— Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka viņš neaizgāja kopā ar viņu?

—  Pilnīgi pārliecināts, ser,— atbildēja misters Eliss.— Tas mani pārsteidza, un es to iegaumēju viena noteikta iemesla dēļ: šis cilvēks kliboja, un viņa nevienmērīgo soļu troksni uz trotuāra, kad viņš gāja gar lidostu, es dzirdēju vēl ilgi pēc dāmas aiziešanas.

Brīdi valdīja klusums. Es mēģināju apjēgt tikko dzirdēto un nekādi nespēju tam noticēt. Vīrietis, kurš kliboja? … Kādas attiecības varēja vienot Patu ar šo klibo? … Tas man likās muļķīgi, pavisam muļķīgi . . . Un pēkšņi man atausa gaisma. Vai tad Mērfijs un Ketrīna Vilsone neteica man, ka Rihters …

—  Kāds izskatījās šis vīrietis?— es vaicāju gandrīz nedzirdami.

—  Grūti pateikt,— ierunājās Eliss, pakausi kasīdams.— Viņam mugurā bija lietusmētelis ar saceltu apkakli; jāatzīst gan, ka todien līņāja smalks lietutiņš, tomēr man tā vien likās, ka viņš tīšām slēpj seju. Galvā viņam bija cepure … no tām vaskotajām, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju … un lielas brilles tumšiem stikliem . .. Vārdu sakot, es neko lielu nesaskatīju, vienīgi to, ka viņš kliboja. To nu es varu apgalvot pavisam droši.

—  Vai spieķis viņam bija?

—  Baidos samelot. Šķiet, ka nebija.

—  Vai seju jūs nemaz neredzējāt? Kāda bija mute? Matu krāsa?

•— Es neesmu fizionomists, bez tam es tā īpaši nemaz neieskatījos. Šķiet, viņš bija vīrs jau gados; katrā ziņā mati, kas spraucās laukā no cepures, bija iesirmi vai gluži balti, citādi es nebūtu nodomājis, ka viņš ir jau vīrs gados.

—  Liela auguma? Pamazs?

—  Ne viens, ne otrs. Klibs gan. Vairāk neko es nevaru jums pateikt.

Es paraudzījos uz Mērfiju un pirmoreiz, liekas, pamanīju viņa lūpu kaktiņos smaida atblāzmu.

—  Es domāju, ka misters Eliss ir pateicis mums visu, ko zina, vai ne?— viņš laipni jautāja.

—  Pilnīgi visu,— apstiprināja Eliss.— Mans parastais darbs ir vadāt cilvēkus, bet nevis intervēt tos. Es vienmēr esmu gatavs pakalpot, bet nevajag no manis prasīt vairāk, nekā es varu izdarīt. *

—  Protams, protams. Starp citu, man ir jūsu adrese, mister Elis, un vajadzības gadījumā es varēšu jūs atrast. Es jums pateicos, un tagad, šķiet, ja vēlaties, varat būt brīvs. Ja tikai misters Teilors nevēlas jums uzdot vēl kādu jautājumu?

Es noliedzoši pamāju, un Eliss, pēc tam kad bija pieklājīgi atsveicinājies no Mērfija, seržanta Beilija un manis, izgāja no kabineta.

- Ser Džon,— es iesaucos, līdzko durvis aiz šofera bija aizvērušās,— vai jūs tiešām domājat, ka šis klibais? . . .

— Neuztraucieties, mister Teilor,— Mērfijs mani pārtrauca.— Otrs liecinieks man šķiet daudz interesantāks nekā pirmais. Viņš gaida blakusistabā. Beilij, atvediet viņu šurp.

Subjekts, kuru» atveda Beilijs, piederēja pie pilnīgi cita cilvēku tipa nekā Eliss. Viņš bija |oti liela auguma, diezgan skaists un ekspansīvs vīrietis, ar savu izturēšanos viņš lika nojaust, ka, pirms kļuva par taksometra šoferi, viņš ir pazinis ari labākus laikus; viņa runa bija izmeklēta, bet ne gluži pareiza, un savu stāstījumu viņš piebārstīja ar nevietā izteiktām piezīmēm.

Viņš pavēstīja, ka viņu saucot Čārlijs Ferels, viņam esot trīsdesmit pieci gadi un viņš strādājot par taksometra šoferi kādā privātā firmā. Viņš atzīstot, ka piektdien, sešpadsmitajā septembrī, pulksten sešos vakarā bijis stāvvietā pie Hītrovas lidostas un uzņēmis mašīnā pasažieri, kas pēc pazīmēm esot stipri līdzīga Patricijai Teilorei, kuru viņš pēc tam pazinis pēc fotogrāfijas avīzē «Daily Mirror». Šī dāma, ģērbusies pelēkā kostīmā, ar somiņu un čemodānu rokā, šķitusi ļoti satraukta un tik steidzīgi iesēdusies Ferela mašīnā, it kā viņai kāds sekotu. Taču šajā jautājumā Ferels bija kategorisks — neviens viņai nesekoja, neviens nenovēroja, un neviens nebija pat tuvumā, kur nu vēl tāds klibais kā pats Trevors Hovards. Viņš esot labs novērotājs un labi zinot, ka taksometra šoferim vienmēf jāturot acis vaļā. Tātad viņš varot apzvērēt, ka viņa pasažiere bijusi pilnīgi viena.

Pēc mazas vilcināšanās viņa nosaukusi viesnīcu, par kuru viņš, Ferels, līdz tam neko neesot dzirdējis: viesnīca «Kipra» Džamaikastrītā, Stepnijā. Šī adrese viņu pamatīgi pārsteigusi, tāpēc ka viņš uzskatot sevi par diezgan labu psihologu un nekad nebūtu varējis iedomāties, ka tāda lepria daina kā viņa pasažiere brauks uz šādu vietu. Galu galā viņa amats esot izpildīt pavēles, nevis tās apspriest. Tāpēc viņš iedarbinājis motoru un braucis uz Stepniju.

Vai viņam nelicies neparasti, ka pasažiere izvēlējusies taksometru, nevis braukusi no lidostas uz Londonas centru ar autobusu? Nē, nepavisam nelicies savādi, jo tā gadoties bieži, īpaši, kad klientam jānokļūst diezgan attālā rajonā no Vaterlo stacijas, bet šajā reizē tieši tā tas bijis.

—  Ja ceļā gadās sastrēgumi, maršruts Vaterlo — Istenda izrādās daudz dārgāks un ilgāks nekā maršruts Lidosta — īs- tenda,— paskaidroja Ferels.

Viņš nenoliedza, ka viņi braukuši turp vairāk nekā stundu. Viņam vajadzējis krietnu brīdi riņķot starp Vaitčepelu un Stepniju, līdz atradis īsto ielu. Nožēlojams kakts, un arī viesnīca visai aizdomīga. Gluži neticami, ka tik cienījama dāma iedrošinājās apmesties šāda kaktā.

Visu brauciena laiku viņa šķitusi ļoti uzbudināta, tāpēc Ferels pat pajautājis viņai, vai viņš nebraucot pārāk ātri, bet viņa atbildējusi, ka nē, gluži otrādi, viņa ļoti steidzoties ātrāk nokļūt galā. Vairākkārt viņa paraudzījusies atpakaļ pa aizmugures logu, it kā baidītos, ka mašīnai seko; bet Ferels arī neesot nokritis no mēness 1111 varot droši apgalvot, ka neviens viņiem nesekojis.

Jā, apburoša sieviete, pārsteidzoši eleganta, lieliski ģērbusies. Ferels te kaut ko sajēdzot: savulaik pats esot apgrozījies smalkā sabiedrībā un tūlīt varot atšķirt ieleni no īstas lēdijas, pat ja ielene šūdinot tērpus visdārgākajos modesnamos.

Viņš palīdzējis lēdijai izkāpt no mašīnas un aiznesis viņas mantas līdz viesu istabai — ja šādā vārdā var saukt nožēlojamo «Kipras» viesnīcas priekštelpu. Viņš pats nu gan negribētu pagodināt savu pēcpusi, apsēžoties šajos tā dēvētās viesu istabas krēslos. Un vīrs, kurš viņus sagaidījis,— droši vien pats saimnieks — bijis viens no tiem atbaidošajiem, nospeķotajiem grieķiem, ar kuriem, par spīti labajai gribai, kārtīgam anglim ir pretīgi pat sasveicināties . . . Galu galā uz viņu tas neattiecoties. Lēdija ļoti pieklājīgi pateikusies viņam un patiešām devīgi samaksājusi par braucienu. Ja viņa prasītu viņam padomu, protams, viņš skaidri pateiktu, lai viņa še nepaliek, bet taksometra šoferim, pat ja viņš kādreiz piedzīvojis labākus laikus, nepieklājas jaukties savu klientu privātajā dzīvē . . .

Man bija tāda sajūta, ka misters Ferels, ne mirkli nešaubīdamies, iejauksies ne vien savu klienšu privātajā dzīvē, bet arī savu klientu dzīvē, ja vien viņu laipni palūgs un ja viņam par to kaut kas atlēks. Taču šajā gadījumā viņš acīmredzot vairāk par mums jau izstāstīto nekā nezināja.

Meit'ijs vēlreiz precizēja viesnīcas adresi, pateicās Ferelam par laipnību un atlaida viņu.

—  Tatad, mister Teilor,— viņš sacīja, kad šoferis bija aizgājis,— kaut ari mēs daudz neesam tikuši uz priekšu, taču kaut kādi pieturas punkti mums tomēr ir. Domāju, jums nebija ne jausmas, ka misis Teilore apmetīsies viesnīcā «Kipra».

—  Man ne tikai nebija jausmas, bet es pat nespēju apjēgt, no kurienes viņa uzzinājusi par šādu viesnīcu. Un es pilnīgi nesaprotu, kāpēc viņa devās tieši uz turieni.

—  Varbūt viņa to darīja ne pēc savas gribas?

—  Tas man liekas acīm redzams. Ir jāatrod tas klibais. Vai jūs nedomājat, ser Džon, ka runa var būt par…

—  Man, mister Teilor, nevis jādomā, bet gan jāmeklē cilvēki. Patiešām misters Eliss mums sacīja, ka jūsu sieva sarunājusies ar kādu tipu, kurš .klibo, taču pats misters Eliss precizēja — un misters Ferels to apliecināja —, ka šis cilvēks nav braucis jūsu sievai līdzi uz viesnīcu. Tātad šobrīd mums nav nekāda iemesla interesēties par šo klibo. Toties mums ir lielisks iemesls interesēties par viesnīcu «Kipra» Džamaikastrītā, Stepnijā. Un man šķiet, ka seržants Beilijs iegriezīsies tur jau šopēcpusdien. Vai ne, Beilij?

—  Kā pavēlēsiet, ser Džon.

—  Man nekas nav jāpavēl,— sevi atspēkoja Mērfijs.— Es jums uzticēju šīs lietas izmeklēšanu, un jūs esat pietiekami pieaudzis cilvēks, lai pats zinātu, kas jums jādara.

—  Vai es drīkstu doties jums līdzi?— es vaicāju seržantam.

—  Protams, mister Teilor. Es taču jums teicu, ka tagad mēs bieži tiksimies. Satiksimies šeit divos, un es aizvedīšu jūs uz «Kipru» mūsu firmas līķratos.

Viņš skaļi iesmējās, atsedzot divas lielisku zobu rindas. Viņa jociņi un mūžam nemainīgais humors sāka krist uz nerviem.

—  Turp aizvizināties nebūt nebūs neinteresanti,— atsāka Mērfijs,— taču neceriet, ka jūs tur atradīsiet misis Teilori mierīgi dzīvojam viesnīcas «Kipra» apartamentos …»

—. . .un adām jums zeķes,— joprojām priecīgs uztvēra Beilijs.

—  Ak nē! Es nemaz to negaidu,— es čukstēju.

Viss mans satraukums bija pazudis bez pēdām, tumsa, kas mani apņēma no visām pusēm, bija kļuvusi vēl melnāka. Pata bija kritusi par upuri negodīgu tirgotāju un gangsteru bandai, ko vada Rihters, viesnīca «Kipra» Patai bija tikai viens, jau pagājis, etaps viņas drausmīgajā ceļā . . . Kas ar viņu noticis pēc tam? Kur viņa ir tagad, kādā nomaļā Anglijas nostūrī vai kur citur? Vai viņa ir vēl dzīva vai varbūt jau mirusi?

—  Saņemieties,— man laipni teica Mērfijs.— Mēs esam šeit, lai jums palīdzētu.

XII nodaļa

Džamaikastrīta atrodas visai tālu uz austrumiem no Vaitčepe- las, perpendikulāri Tirdzniecības ielai, kas ir Istendas galvenā artērija. Nekad mūžā es nebiju bijis šajā Londonas daļā un, kad mēs ar seržantu Beiliju tur atbraucām, no pirmā acumirkļa sapratu, kāpēc ārzemnieki neapmeklē šīs vietas. Nevarētu sacīt, ka Istendas kvartāls būtu īpaši nabadzīgs,— Parīzes ziemeļu priekšpilsētas, daži Džersisitijas vai Čikāgas rajoni izskatās daudz nabadzīgāki. Nē, Vaitčepelas mājas nemaz tik ļoti neatšķiras no Kensingtonas vai Čelsijas mājām. Taču pati vide šeit ir citāda. Šeit valda liela netīrība, viss ir skumīgs un vulgārs. Namu fasādes ir nokvēpušas un lepras saēstas, ietves netīras; noskranduši bērneļi spēlējas tieši uz ielas. Uz daudzām izkārtnēm svešzemju vārdi — gan turku, gan grieķu un poļu valodā. Vaitčepela, Stepnija — tie ir ne tikai pilsētas kvartālu nosaukumi, bet arī sociālo slāņu apzīmējumi. Visai reti notiek tā, ka tas, kurš te piedzimis, kādreiz izkļūst 110 šejienes; Vaitčepelas iedzīvotāji nekad nenonāk Haigeitā vai Hammersmitā.

Pulkstenis rādīja trīs, kad seržants Beilijs apturēja mašīnu pie viesnīcas «Kipra». Māja bija gluži līdzīga citām šīs ielas mājām, tai nebija ne izkārtnes, ne kādas citas atšķirības zīmes. Trīsstāvu ēka, netīra fasāde, zem. paša jumta ierīkoti mazi jumta lodziņi; uz parādes durvīm 110 abām pusēm veda kāpnes, kuru nomīdītie pakāpieni lika uzmanīties un neiedvesa cieņu.

—  Vai esat pārliecināts, ka tas ir šeit?— es jautāju seržantam.

—  Pilnīgi pārliecināts. Es konsultējos mūsu mēbelēto istabu kartotēkā. Viesnīca «Kipra» ir viens no tiem mazajiem trešās šķiras pansioniem, kādu Londonā ir tūkstošiem. Tā saimnieks ir grieķis, vārdā Velecs, viņam kvartālā nav pārāk laba reputācija, bet mums pret viņu līdz šim nav bijis nekādu pretenziju.

Es sapratu aizvien mazāk un mazāk. Kāpēc Patricijai vajadzēja braukt uz šejieni? Es nevarēju viņu iedomāties šajā pretīgajā apkārtnē, šajā kvartālā, kuru viņa, protams, nepazina labāk par mani, kaut arī bija dzimusi Londonā. Ja viņu te piespieda apmesties viņas nolaupītāji, kāds gan bija viņu mērķis, atsūtot viņu uz šo drausmīgo kaktu? Turpretī, ja viņa pati nolēma te paslēpties no saviem vajātājiem, tad kāpēc izvēlējās tik nožēlojamu vietu un kur dabūja «Kipras» adresi? Katrā ziņā es varu droši teikt, ka, ieejot viesnīcas gaitenī, man vairs nebija nekādu cerību šeit atrast savu sievu. Par spīti taksometra

šofera liecībai, es stipri šaubījos, vai viņa vispār ir pārkāpusi pār šo slieksni.

Gaitenis bija tumšs un pretīgi oda pēc sīpoliem. Katrā pusē bija durvis, bet dzijumā neskaidri vīdēja kāpnes. Beilijs pieklauvēja pie visām durvīm pēc kārtas — neviens neatbildēja. Es nevarēju izteikt ne vārda, jo man bija šķebeni ap dūšu.

Beidzot Beilijs bez šaubīšanās atvēra kādas durvis kreisajā pusē. Tās veda uz nelielu kabinetu, piekrautu dīvainām mēbelēm: tur bija senlaicīga notāra pults, vecs gramofons ar tauri, kaut kāda briesmīga kumode — rupja čipendeila izstrādājumu imitācija, marmora izlietne tūkstoš astoņi simti astoņdesmitā gada stilā… Viss bija melns no netīrumiem, it kā nedēļām te neviens nebūtu ienācis.

—       Burvīga māja,— teica Beilijs ar to labsirdīgo smaidu, kas mani tā uztrauca.— Tomēr īpašniekam un īrniekiem vajadzētu kaut kur šepat slēpties.

—  Ko jūs vēlaties?— teica kāda balss mums aizmugurē.

Mēs pagriezāmies. Kāpņu galā stāvēja liela auguma vīrs

taukainiem matiem un uzblīdušu seju. Viņš izskatījās tikpat laipns un viesmīlīgs kā cietuma Sing-sing vārti.

—  Mēs gribam satikt saimnieku,—teica Beilijs.

—  Tas esmu es.

Balss bija skarba, ar spēcīgu svešzemju akcentu.

—       Starp jūsu pansionāriem jābūt misis Teilorei,— turpināja Beilijs.— Misis Patricijai Teilorei. Mēs gribētu ar viņu aprunāties.

—       Man ļoti žēl, bet es pirmoreiz dzirdu šo vārdu. Starp citu, viesnīca ir tukša.

—  Varbūt viņa aizbrauca pavisam nesen?

—  Nē, pie manis nekad nav apmetusies nekāda misis Teilore.

Viņš pienāca tuvāk pie kabineta durvīm, un tagad fes labāk

varēju saskatīt viņa apaļo, mēnesim līdzīgo seju, uz labā vaiga izcēlās bālgana rēta.

—       Un tomēr sešpadsmitajā septembrī viņa apmetās šajā viesnīcā.

—  Tā ir kļūda.

—  Protams, ka nav,— joprojām tikpat mierīgi teica Beilijs.

—      Tā ir kļūda,— atkārtoja Velecs, it kā nebūtu dzirdējis Beilija sacīto.— Un tāpēc es lūgtu jūs . ..

Beilijs mierīgi atlocīja savas žaketes atloku un parādīja nozīmīti.

—       Skotlendjards,— viņš laipni sacīja.— Vai jūs avīzes nelasāt, Veleca kungs?

—   Atvainojiet, ser,— murmināja grieķis, kura acis iepletās no šausmām.— Esiet tik laipni, ienāciet, lūdzu . ..

Viņš pirmais iesteidzās kabinetā un piestūma mums divus ar moleskinu apvilktus krēslus, bet mēs izlikāmies to neredzam.

—    Es jums jautāju, vai jūs lasāt avīzes,— turpināja Beilijs, — tāpēc ka aizvakar mēs publicējām misis Teilores fotogrāfiju, un, tā kā esmu pilnīgi pārliecināts, ka piektdien, sešpadsmitajā septembri, viņa apmetās jūsu iestādījumā, man šķiet, jums vajadzēja viņu pazīt… un tūlīt sazināties ar mums.

—    Droši vien šis paziņojums paslīdēja man garām,— teica Velecs, lūdzoši skatīdamies uz mums; viņa seja, vēl pirms brīža tik uzpūtīga, nu bija verdziski padevīga.

—    Ak, droši vien tā bija,— piekrita Beilijs un pacēla no grīdas «Daily Mirror» eksemplāru.

Avīze bija pārlocīta četrās daļās, viena no iekšlapām ārpusē. Beilijs atlocīja to, un mēs ieraudzījām Patas fotogrāfiju. Man sažņaudzās sirds; klišeja bija slikta, un tomēr manu acu priekšā bija Pata ar savu matu mezglu un mazliet atsvešināto skatienu . ..

Tagad Velecs galīgi samulsa. Viņš drebēja pie visām miesām.

—    Es tieši gribēju jums ziņot. . .— viņš šļupstēja.— Jā, es domāju … bet nebiju pārliecināts .. .

—  Nu, kā tad būs?— joprojām laipni apvaicājās Beilijs.

—    Jā, jā,— žēlabaini murmulēja grieķis,— kāda persona, kura it kā … kura mazliet atgādināja dāmu šajā fotogrāfijā … patiešām bija šurp atbraukusi pirms divām nedēļām. Viņa jautāja, vai man neesot kāda brīva istaba, un, kad es atbildēju apstiprinoši, viņa teica, ka vēlētos šeit padzīvot kādu laiku. Viņa samaksāja mēnesi uz priekšu.

—  Viņas vārds?

—    Viņa ierakstījās viesu grāmatā ar Pamelas Tomsones vārdu.

—  Parādiet man šo grāmatu.

Velecs izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza pulti, no kurienes izvilka netīru burtnīcu. Patiešām — ar sešpadsmitā septembra datumu tajā ar violetu tinti bija ierakstīts: «Mis P. Tomsone, samaksāts mēnesi uz priekšu.»

—    Man šķiet, ka ieraksti netiek izdarīti regulāri,— piebilda Beilijs.— Vai tas ir misis Teilores rokraksts?

—  Nē, nemaz nav līdzīgs,— es atbildēju.

—  Es … es pats to, ierakstīju,— nomurmināja grieķis.

—   Otrs noteikumu pārkāpums. Jums jāliek klientiem parakstīties un jāpārbauda viņu dokumenti.

—  Es . . . es nezināju.

—       Nu nē, jūs lieliski zinājāt. Taču to mēs vēl redzēsim vēlāk. Nu tātad?

—  Tātad . .. kas?

—  Tātad — kas notika pēc tam? Vai šī dāma vēl ir šeit?

—  Es … es neko nezinu.

—  Kā to saprast?

—       Nu, viņa . . . viņa nav vairs rādījusies kopš .. . pagājušās nedēļas.

—  Nav rādījusies? Paskaidrojiet, ko tas nozīmē.

—       Viņa uzturējās šeit. . . ļaujiet atcerēties . .. līdz svētdienai vai varbūt līdz pirmdienai. Jā, protams, līdz pirmdienai.

—  Līdz kurai pirmdienai?

—       Ne līdz pagājušai, bet līdz tai iepriekšējai, līdz deviņpadsmitajam datumam. Visas šīs četras dienas viņa gandrīz neizgāja 110 istabas; parasti es negatavoju klientiem ēdienu, bet viņa lūdza man šoreiz viņai par godu izdarīt izņēmumu, un es gatavoju viņai pusdienas.

—  Vai viņa nekad nekur negāja?

—       Šķiet, divas vai trīs reizes viņa kaut kur izgāja, bet es taču viņu neizsekoju. Tā nebija mana darīšana, vai ne? Mani klienti var iet, kurp vien vēlas.

—  Vai viņa kādam zvanīja?

—  No šejienes nezvanīja. Istabās nav telefonu.

—  Kas notika pirmdien, deviņpadsmitajā?

—       Ap pusdienlaiku pie viesnīcas piebrauca mašīna, melns railijs. No mašīnas izkāpa vīrietis, ienāca viesnīcā un prasīja misis Tomsoni. Es parādīju viņam istabu. Pēc brīža abi nokāpa lejā; viņa nesa rokā savas mantas, bet, tā kā bija samaksājusi uz priekšu, man nebija ko iebilst. Viņi iesēdās mašīnā, un kopš tā laika es vairs neesmu viņu redzējis.

—  Kāds izskatījās šis vīrietis? *

—  Es labi neredzēju.

—       Domāju,— Beilijs man teica tādā tonī, it kā runātu par laiku,— mums būs tūlīt jāņem šis tips līdzi un jāaizved uz Jardu nopratināšanai.

—       Nē! Nē!— Velecs iekliedzās.— Es zvēru jums, ka vairāk nekā nezinu!

—       Kā izskatījās vīrietis, kurš šeit ieradās deviņpadsmitajā datumā?

—       Viņam mugurā bija lietusmētelis, galvā vaskadrānas cepure un lielas, melnas brilles,— murmināja Velecs.— Un viņš kliboja. Neko vairāk es neievēroju, es jums zvēru.

—  Viņš kliboja — jūs esat drošs par to?

—       Jā, tas man īpaši dūrās acīs, kad viņš kāpa lejā. Viņš apstājās uz katra pakāpiena.

—       Labi,— teica Beilijs.— Un kopš tā laika jūs viņus vairs neesat redzējis?

—  Nē, nekad.

—  Vai ievērojāt mašīnas numuru?

—  Nē.

—  Kāpēc?

—  Kāpēc man tas būtu jāievēro?

Man šķita, ka Velecs melo, taču Beilijs vairs neuzstāja.

—  Kā bija ģērbusies misis Tomsone?

—  Pelēkā kostīma, bez cepures.

—  Vai viņai bija liela bagāža?

—  Nē, tikai liela cejojumu soma un mazs čemodāns.

—       Vai jūsu sievai bez šīs bija vēl kāda bagāža?— man jautāja Beilijs.

—       Jā, protams,— es atbildēju.— Taču taksometra šoferis jau teica, ka viņai bija tikai somiņa un mazs čemodāns.

—      To vajadzēs noskaidrot lidostā,— sacīja seržants.— Labi, Veleca kungs, vai jūs mums neparādītu istabu, kurā dzīvoja misis Teilore .. . vai misis Tomsone, ja jums tā labāk patīk.

—       Labprāt,— sacīja grieķis, bet viņš nepavisam nelikās sajūsmināts.— Lūdzu, sekojiet man …

Tūlīt aiz viņa mēs kāpām augšā pa kāpnēm. Ceptu tauku un sīpolu smaka atkal iesitās man nāsīs, un doma, ka tikai pirms dažām dienām Pata kāpusi pa šīm pašām kāpnēm, mani nemaz neiepriecināja.

Trešajā stāvā Velecs apstājās, atvēra kādas durvis un lūdza mūs ienākt istabā, kas nebija tik drūma, kā es biju iedomājies. Tapetes bija izbalējušas un nodzeltējušas, mēbeles nožēlojamas, bet istaba bija gaiša un, likās, ne tik netīra kā pārējā māja. Sliktākajā gadījumā es varēju pieņemt, ka mana sieva ir šeit pavadījusi dažas dienas.

—      Tā ir mana labākā istaba,— žēlabaini teica Velecs,— un tagad es nevaru to izīrēt ātrāk kā pēc mēneša . ..

—       Jūs jau nu gan nepalaidīsiet garām izdevību,— mierīgi paziņoja Beilijs un noņēma no žāvētavas vēl mitru dvieli.— Man šķiet, ka jūs to izdodat uz stundām . . .

—       Nē, nē, es jums galvoju . ..— pīkstēja Velecs, kura bālā seja kļuva vēl bālāka.

Labi, labi, pašlaik nav svarīgi,— teica Beilijs,— pašlaik nav runa par to. Es patiešām domāju, ka misis Teilore te vairs nedzīvo.

Viņš atvēra skapjus, pacēla gultas pārklāju, izvilka kumodes atvilktnes — nebija neviena pierādījuma viņas klātbūtnei, neviena ikdienas lietošanai nepieciešama priekšmeta .. . Visas šīs izrīcības es vēroju pavisam vienaldzīgi. Jau labu laiku biju atteicies no cerības atrast šeit kaut kādas Patas pēdas, bet pēc pēdējā Beilija mājiena par izīrēšanu uz stundām man sametās tik šķērmi, ka es jau sāku vēlēties, kaut šajā istabā neatrastos nekas tāds, kas būtu saistīts ar Patu.

—  Nu, Veleca kungs, lieliski,— secināja Beilijs, pabeigdams apskati.— Man vēl tikai jāizpilda maza formalitāte …. Esiet tik laipns un iedodiet man savas atslēgas. Domāju, ka man jāizdara pilnīga jūsu godājamās iestādes kratīšana.

Tobrīd grieķa seja no bālas kļuva zaļgana.

—  Es.. . es nedomāju, ka tas būtu attaisnojošs iemesls,— viņš noteica.— Mana viesnīca ir tukša.

—  Kāpēc man būtu jums jātic? Un, starp citu, pat jā viesnīca tiešām ir tukša, kas man apliecinās, ka jūs neesat paslēpis kaut ko kompromitējošu, piemērarņ, dažas mantas, ko jūs nožagāt misis Tomsonei? Tā, lūk!

—  Tā nav taisnība,— murmināja Velecs.

— To mēs tūlīt redzēsim.

Pēkšņi grieķis, šķiet, it kā izlēma.

—  Apskate nav nepieciešama,— Viņš vaimanāja.— Šī persona patiešām kaut ko aizmirsa, un es to noliku, lai pēc tam atdotu … ja viņa atgrieztos.

—  Par ko ir runa?

—  Par tualetes piederumu lādīti. Lūdzu, nāciet man līdzi lejā …

Viņš steidzīgi noskrēja leja pa kapnem un, kad mes panacam viņu kabinetā, sniedza mums nelielu smalkas ādas neseseru, ko es labi pazinu. To es uzdāvināju Patricijai mūsu ,laulību piektajā gadadienā; mantiņa nebija pārāk dārga, bet ļoti grezna. Uz vāciņa no sīkiem briljantiem bija izveidoti iniciāļi «P. T.>>, arī ar zilu atlasu izoderēto iekšpusi rotāja sīki dimanti; visi piederumi iekšpusē bija iedarināti ziloņkaulā. Varēja saprast, kāpēc Velecs bija iekārojis šo neseseru, un acīmredzot Beilijs bija viņu pamatīgi nobiedējis, ja viņš tik ātri atdeva šo grezno mantiņu.

Dīvaina lieta, bet es nemaz nejutos satraukts, ieraugot šo neseseru, kaut gan tas man atgādināja Patu visintīmākajos brīžos, man bezgala tuvos un dārgos mirkļos .. . Taču pēdējās dienās manas jūtas bija notrulinājušās. Nesesers tagad bija vairs tikai norāde manā meklējumu ceļā.

—  Ko jūs par to teiksiet, Teilora kungs?— Beilijs jautāja.

—       Nav nekādu šaubu — tas ir manas sievas tualetes piederumu nesesers.

Beilijs atvēra vāciņu.

—  Vai viss ir iekšā?

-   Jā, viss ir,— es, gandrīz nedomājot, atbildēju.

—       Labi. Taču tas nenozīmē, ka misters Velecs nav noslēpis vēl kādas mantas, kas varētu mūs interesēt.

—  Dodu jums godavārdu!— nopīkstēja grieķis.

—       Es atvainojos, ka neprotu īsti novērtēt jūsu godavārdu,— skarbi viņu pārtrauca Beilijs,— jo tas pilnībā neizkliedē manas šaubas. Mums nav nekādu pierādījumu, ka misis Teilore, dzīva vai mirusi, nav kaut kur šeit jūsu viesnīcā paslēpta . ..

Viņš to pateica vienaldzīgā tonī, un tomēr, to dzirdot, manu kuņģi plosīja sāpīgas spazmas.

—       Nē, nē!— Velecs iekliedzās.— Es jums teicu taisnību. Es vairāk neko nezinu. Šī dāma aizbrauca kopā ar to klibo vīrieti un kopš tā brīža es neesmu viņu vairs redzējis.

—       Protams, protams,— sacīja Beilijs.— Taču tādā gadījumā — kāpēc jūs tik ļoti negribat, ka es apskatu jūsu māju?

Grieķis, redzot, ka nespēj pretoties Beilijam, kaut ko nomurk- šķēja zem deguna un piekāpās. Beilijs pagriezās pret mani:

—  Jūs nāksiet man līdzi, mister Teilor?

—  Ja jūs speciāli neuzstājat… es labāk paliktu šeit…

Pats nezinu, kāpēc, bet no domas, ka vajadzētu apskatīt no

augšas līdz lejai visu šo pretīgo zaņķi, man sametās nelabi. Un man nemitīgi skanēja ausīs Beilija nesen teiktā frāze: «Mums nav nekādu pierādījumu, ka misis Teilore, dzīva vai mirusi, nav kaut kur šeit jūsu viesnīcā paslēpta .. .»

Apskate ilga ne vairāk kā divdesmit minūtes, es tikmēr uzturējos viesnīcas saimnieka mazajā kabinetā. Velecs pavadīja Beiliju. Kad viņi atkal nokāpa lejā, seržants likās nedaudz vīlies.

—       Šķiet, ka tagad mēs varam iet projām, mister Teilor. Uz redzēšanos, mister Velec! 1

Mēs jau kādu brīdi braucām pa Tirdzniecības ielu, kad Beilijs sacīja:

—       Es vairāk neuzstāju, jo biju pārliecināts, ka šis Velecs nav vainojams misis Teilores nozušanā.

—  Un kāpēc jūs bijāt pārliecināts?— es jautāju.

—       Klibā dēļ. Veleca sniegtais tā vīrieša apraksts, kurš aizveda jūsu sievu, pilnīgi sakrīt ar licļostas autobusa šofera stāstīto. Un nekāda slepena noruna starp grieķi un šo šoferi nav iespējama, tātad grieķis droši vien stāsta taisnību.

— Ja vien nepastāv sazvērestība starp Velecu un Klibo?— es piebildu.

Šādā gadījumā Velecs piesargātos dot mums tik precīzu Kliba pazīmju aprakstu; gluži otrādi, viņš mēģinātu novērst mūsu aizdomas no Klibā un censtos mūs pārliecināt, ka misis Teilori aizvedis p.msam cits cilvēks.

- Un ko deva apskate?— es jautāju.

—  Es neko neatradu. Noteikti vēlreiz te atgriezīšos. Pilnīgi iespējams, ka Velecs nodarbojas ar narkotiku tirdzniecību vai kādiem citiem melnā tirgus darījumiem . . . Taču nekādas misis Teilores pēdas es špi paviršajā apskatē neatradu. Var būt, ka Velecs tik enerģiski sākumā pretojās šai apskatei tāpēc, ka baidījas, kaut tikai mēs neatrastu misis Teilores neseseru. Pēc tam kad viņš mums to atdeva, viņš jau bija daudz mierīgāks. Starp citu, attiecībā uz šo neseseru … es domāju, ka jūs to vēlētos paturēt sev?

—  Jā,— es teicu.— Šai mantiņai ir īpaša . . . sentimentāla vērtība.

—  Vispār pie mums tā nav pieņemts,— Beilijs iebilda, man neseseru vajadzētu piereģistrēt kā lietisku pierādījumu. Tomēr es domāju, ka sers Džons būs ar mieru atstāt to jums, mēs tikai palūgsim no jums parakstu.

Viņš iegrieza mašīnu Vaitčepelas Haistrītā. Drīz vien varēja ieraudzīt Sitijas drupas, kas gluži kā drūms, akmeņains Sahāras tuksnesis aizstiepās līdz pašai 1 emzai.

—  Cik savādi,— atsāka Beilijs. Pirms kara es bieži biju šaja kvartālā, taču nekad pat neiedomājos, ka starp Svēto Paulu un Taueru ir tik liels attālums. Turpretī tagad, kad viss ir sagrauts . . .

Brīdi iestājās klusums. Bija jūtams, ka Beiiijain, t^pat kā lielākajai daļai londoniešu, Sitijas nopostīšana šķiet kaut kas neatgūstams: šī zaudējuma apziņa dzīvoja viņā kā mūžam neizsīkstošas skumjas, un vienīgi tradicionālā britu atturība traucēja viņam to pateikt skaļi . . .

Taču manu sirdi plosīja vēl neciešamākas skumjas.

—  Tas viss ir ļoti labi,— pēkšņi es skarbi teicu,— bet mēs joprojām neesam tikuši uz priekšu. Vajadzētu atrast šo Klibo, vajadzētu uzzināt, kur viņi ieslodzījuši Patriciju, vajadzētu . . .

Mēs apstājāmies pie sarkanās luksofora gaismas. Beilijs pārsteigts paraudzījās uz mani un kaitinoši pasmaidīja.

—  Mieru, mister Teilor, mieru. Kā tad jūs tā? Izmeklēšana vēl turpinās . . .

XIII nodaļa

Brauciens uz Džamaikastrītu bija mani galīgi nomocījis. Es palūdzu Beilijam izsēdināt mani pie «Kamberlendas» un tūlit atgūlos savā istabā atpūsties.

Kopš ierašanās Londonā manas jūtas bija ļoti mainījušās. Protams, es joprojām biju ciešas apņēmības pārpilns atrast savu sievu, bet tagad, līdzko iedomājos par viņu, es sapratu daudz ko no tā, kas sākumā bija paslīdējis man garām. Pirmajās dienās es uzskatīju, ka viņa kļuvusi par upuri kādas drausmīgas kļūdas dēļ, ka viņa iekritusi kādam citam domātās lamatās. Tagad es apjautu, ka viņa pakļāvusies šantāžai, kas, bez šaubām, bija ne mazāk nekrietna un neģēlīga, bet Ketrīnas Vilsones stāsts bija man daudz ko atklājis, tāpēc es tagad varēju šo šantāžu daļēji izskaidrot. Es jau it kā paredzēju satraucošo patiesību: ja Pata nesauca mani palīgā (bet to viņa, šķiet, varēja izdarīt šajās četrās dienās, ko viņa aizvadīja viesnīcā «Kipra»), tad viņa negribēja pakļaut mani briesmām vai vienkārši nevēlējās satraukt. Viņa cerēja pati saviem spēkiem atbrīvoties no neliešiem, kuri viņu vajā, un neparko negribēja iepīt mani šajā mudžeklī. Un tas ir visskaistākais mīlestības apliecinājums, kād u viņa var man dot; tas ir pārpilns pašpaļāvības, lepnuma un pat neprāta, bet tā cildenums nav noliedzams…

Un pēc tam, kad biju to sapratis, mans maigums vēl vairak pieauga. Es dusmojos uz sevi par to, ka sākumā biju tik egoistisks, cietsirdīgs, kad Ketrīna Vilsone bija pastāstījusi par dažiem Patas dzīves sīkumiem pirms satikšanās ar mani. Protams, viņai bija savas vājības, bet tas tikai nozīmē, ka man par viņu vairāk jārūpējas, jāveltī viņai visa mana mīlestība. Un galu galā — vai tad es pats nebiju netiešs šīs nelaimes vaininieks? Jau pirmajā nedēļā pēc mūsu saderināšanās es biju uzcēlis Patu uz kaut kāda tikumiska pjedestāla, un viņa vairs neuzdrīkstējās no tā nokāpt. Iepriekšējās dienas es biju sašutis, ka Pata no manis kaut ko slēpusi, bet vai te nebija arī mana vaina? Protams, Patricijai ļoti gribējās uzticēties man, bet mana attieksme pret viņu traucēja, viņa baidījās zaudēt manu mīteslibu un cieņu, līdzko es būšu uzzinājis par viņas dēku ar Rihteru . . . Un tā paša iemesla dēļ viņa nesauca mani palīgā, kad atkal parādījās Riliters — šis noslēpumainais Klibais . . . Turklāt viņš droši vien pats izmantoja šo argumentu: «Ja tu nepildīsi to, ko es tev pavēlu, es visu izstāstīšu tavam vīram.» Un Pata, šausmās iedomājusies, ka es varētu kaut ko uzzināt, pakļavas viņam. Kādās pretīgās intrigās viņa ir iepinusies? Un viss manas vainas dēļ, tikai manis dēļ . . .

Vienā rāvienā es izlēcu no gultas. Mans skatiens pievērsās neseseram, ko biju atvedis no viesnīcas «Kipra». Tobrīd, kad Velecs to izvilka manu acu priekšā, es nemaz nesatraucos, bet tagad, kad tas atradās tepat līdzās, kad es varēju to aplūkot, aptaustīt, manī it kā viss sagriezās. Es iedomājos Patriciju vakarā naktskreklā spoguļa priekšā sukājam savus krāšņos, rūsganos matus ar šo suku ar ziloņkaula tureklīti, ar šo vīlīti vīlējam savus garos nagus vai arī ar pumeku berzējam savas daiļās kājas … Es atvēru lādīti, ilgi grozīju visus šos sīkos nieciņus, kas vēl bija saglabājuši viņas ķermeņa aromātu; galva man reiba, es zaudēju prātu.

Pēkšņi es saņēmu it kā elektriskās strāvas triecienu. Neapzināti paņēmu rokās drēbju suku ar izbīdāmo muguriņu, kurā bija paslēptas šķēres, un spēlējos ar šīs īpatnējās lādītes slēdzeni. Un tur, zem šķērēm, bija četrkārtīgi salocīta papīra lapiņa, kas pati atvērās, līdzko es to izvilku 110 slēptuves, un es izlasīju Patas rokrakstā steigā uzskricelētās rindiņas:

«Esmu kļuvusi par šantāžas upuri. Mani grib kaut kur aizvest. Visu svēto vārdā, paziņojiet manam vīram Deividam Teiloram Milvoki, Savienotajās Valstīs, vai viņa draugam metram Tomasam Bredlijam, Lincolris Inn Fields. Pasakiet viņiem, lai negriežas policijā — runa ir par manu dzīvību. Lai viņi sazinās ar Robertu Razerfordu, viņš vienīgais varēs atrast manas pēdas. Patricija Teilore.»

XIV nodaļa

Tev, Tom, ir zināmi gandrīz visi divu turpmāko dienu notikumi, taču es tomēr gribu tos īsi izklāstīt šeit. Vēl aizvien ceru, ka, atceroties visa šī murga sīkumus, es beidzot sapratīšu tā jēgu.

Izlasījis Patas zīmīti, es tūlīt piezvanīju Tev, un mes drīz vien satikāmies. Un abi kopā lauzījām galvu par šo dažu rindiņu nozīmi. Vienīgi iespējamais izskaidrojums mums šķita šāds: tas, kuru mēs saucām par Klibo (jo es joprojām negribēju Tev stāstīt par Rihteru), bija atvilinājis Patu uz Angliju, lai šantažētu, ar draudiem viņš piespieda Patu doties uz viesnīcu «Kipra» un tur gaidīt turpmākos rīkojumus. Pilnīgi apjukusi, Pata pakļāvās, pat nemēģinot sazināties ar mani, jo baidījās, ka tūlīt steigšos viņai palīgā un pats iekritīšu lamatās.

Droši vien viņa nevarēja vai arī neuzdrīkstējās griezties pēc palīdzības pie Tevis; viņa tāpat nevarēja aicināt palīgā māti, tāpēc ka tobrīd mātes nebija Londonā. Atceros, Tu izteici pieņēmumu, ka Pata varbūt cerējusi iegūt kādu slepenu ieroci cīņā ar Klibo (kādu dokumentu vai kādas ziņas), bet viņai nebija laika . . . Lai kā nu būtu, Klibais droši vien uzskatīja, ka tālāka Patas uzturēšanās brīvībā Londonā var kļūt viņai bīstama, tāpēc pēkšņi ieradās «Kiprā» un aizveda viņu uz drošāku vietu . . . Izmisumā Pata izmantoja Klibā neuzmanību un steigā uzrakstīja šīs dažas rindiņas . . .

Savu neseseru viņa, protams, neaizmirsa, bet gan atstāja tīšām, jo cerēja, ka Velecs to paņems un ātri vien pārdos. Viņa droši vien cerēja, ka grieķis pats neizlasīs zīmīti, jo tad viņa to vienkārši būtu iedevusi Velecam. Acīmredzot Pata grieķim neuzticējās, varbūt pat turēja aizdomās par sadarbību ar Klibo?

Zīmītes saturs bija ārkārtīgi skaidrs un vienlaikus tikpat neskaidrs. Šantāža? Bet kurš un kāpēc šantažē Patu? Un kāds sakars ar to visu ir šim Robertam Razerfordam?

Tā kā nebiju Tev stāstījis par savu sarunu ar Ketrīnu Vilsoni, es neuzticēju Tev arī savu hipotēzi par otro jautājumu. Uz pēdējo jautājumu Tu pats atbildēji: Tu labi zināji, kas ir Roberts Razerfords, jo kopā ar viņu biji mācījies ītonā.

Pēc brīža arī es pēkšņi sapratu: Roberts Razerfords nebija neviens cits kā tas pats slavenais Bobs, par kuru man stāstīja Ketrīna; patiesi, tavam ītonas biedram tēvs bija apakšnama palātas deputāts un toreiz dzīvoja Kerzonstrītā. Pamazām viss nostājās savā vietā. Bobam vajadzēja zināt, kur atrodas Rihters; viņa rokās, bez šaubām, bija spēcīgs ierocis pret Rihteru. Četrās dienās, ko Pata nodzīvoja viesnīcā «Kipra», viņa veltīgi mēģināja sazināties ar Bobu; tagad viņš bija viņas vienīgā cerība. . . Un atkal es nevarēju Tev izstāstīt par saviem secinājumiem; muļķīgas patmīlības dēļ es neiedrošinājos Tev pastāstīt par notikumu, kuru man pavēstīja Ketrīna Vilsone, un ne tikai tāpēc, ka tas parādīja Patu nelabvēlīgā gaismā (tas vairs mani neuztrauca), bet galvenokārt tāpēc, ka tad man nāktos Tev atzīties, ka esmu to noslēpis no Tevis .. .

Dārgi man maķsāja šī muļķīgā tīšā noklusēšana! .. . Un ne tikai man . .. Ak, Tom, es uzvedos kā pēdējais muļķis!

Tu aizgāji noskaidrot, kur pašlaik mitinās Bobs Razerfords, bet es tikmēr mēģināju piezvanīt Ketrīnai Vilsonei (mūsu tikšanās beigās viņa tomēr apžēlojās un iedeva man savu telefona numuru). Taču neviens neatbildēja, es viņai zvanīju vēl vairākas reizes, bet neviens nenāca pie aparāta.

Tev paveicās labāk nekā man: kad mēs satikāmies pie pusdienu galda, tu jau biji dabūjis sava bijušā studiju biedra adresi. Tagad viņš vairs nedzīvoja Londonā, bet gan Kentā, kaut kur Četemas tuvumā. Mēs nolēmām turp doties rīt.

Manu mīļo Tom, kas tas bija par braucienu! Ir pagājušas tikai trīs dienas, bet man šķiet, ka ir aizritējuši gadi. Mēs bijām nolēmuši braukt uz Četemu ar mašīnu, taču, no rīta pamodies, es sapratu, ka tas nav iespējams: jauko laiku, kāds Londonā bija kopš manas ierašanās, pēkšņi bija nomainījusi drausmīga migla. No sava loga es pat nevarēju saskatīt Marmora Arku! Es piezvanīju Tev, un mēs norunājām satikties Vaterlo stacijā pulksten desmitos; ap to laiku uz Četemu atgāja vilciens. Patiešām sarakstā tāds vilciens bija minēts, bet tas miglas dēļ aizkavējās veselu stundu. Mēs cerējām, ka situācija uzlabosies, līdzko būsim izbraukuši no Londonas, bet nekā! Temzas grīvas tuvums padarīja šo biezo putru Četemā vēl biezāku nekā Kensingtonā. Pats jaukākais laiciņš, lai nezināmā vieta meklētu nezināmu māju . . . un nezināmu draugu! . . .

Protams, tādā laikā Četemā atrast taksometra šoferi, kurš labprātīgi riskētu doties ceļā, bija neiespējami, bet Razerforda māja atradās divas trīs jūdzes no stacijas, un mēs drosmīgi devāmies ceļā kājām.

Pastaiga mani uzmundrināja. Auksts nebija, migla vietām izklīda, un es varēju saskatīt gan zaļas pļaviņas, gan salīgi citu citai piespiedušās aitas bariņos, gan nelielas kotedžas ar neticami sarkanas krāsas kārniņu jumtiem. Kad mēs ieradāmies Vinterboro, kur dzīvoja Razerfords, bija jau gandrīz noskaidrojies un vāji saules stari mēģināja izlauzties caur biezo vates kārtu, kas mūs apņēma.

Kāds zemnieks mums parādīja māju. Tā bija maza, balta villa, kuras vienkāršais izskats un nelielā platība mani pārsteidza: vai tiešām parlamenta deputāts nevarēja savam dēlam iegādāties labāku māju? Tu man stāstīji, ka Razerfordi esot diezgan bagāti (tas atbilda arī Ketrīnas Vilsones stāstītajam); bez tam Tu man liki saprast, ka Bobs nav precējies uh dzīvo mājā, kas pieder viņa vecākiem . . . Vai varbūt viņš joprojām ir sastrīdējies ar tiem un šī villa ir īrēta? Bet kāpēc tad viņam vajadzēja apmesties tik tālā nostūri? Un par kādiem līdzekļiem viņš te dzīvo? Visi šie jautājumi mūs nodarbināja tobrīd, kad zvanījām pie mazās, baltās mājas durvīm; ilgi neviens nenāca. Beidzot uz sliekšņa parādījās resna sieviete; viņai bija dzīvespriecīgs izskats kā ekonomei, kura kopš jaunības kalpo kārtīgā buržuā mājā.

—  Ar ko varu jums pakalpot?— viņa laipni apvaicājās.— Varu derēt, ka jūs esat nomaldījušies. Nav nekāds brīnums šādā miglā! Ja jums jānokļūst Četemā, tad ejiet tur uz to pusi . . .

—  Mēs gribētu satikt misteru Robertu Razerfordu,— Tu tad sacīji.

Sievietes seja sadrūma.

—  Misteru Robertu Razerfordu? Kas jums iedeva viņa adresi?

—  Bet. .. viņa tēvs . . . Patiesībā es piezvanīju viņa tēvam uz darbu, un tur man iedeva šo adresi.

—  Ak tā!— sieviete noteica.— Viņiem nevajadzēja tā darīt. Kas jūs esat?

—  Viens no viņa bijušajiem draugiem.

Brīdi viņa klusēja, tad, šķiet, bija kaut ko izlēmusi.

—  Jūs nevarat viņu satikt,— sieviete teica.

—  Kāpēc? Vai viņa nav mājās?

—  Nē. Vai tad jums neteica? Viņš ir slims.

—  Slims?— es iesaucos.— Kā to saprast? Nopietni slims .. . vai tikai …

—  Jūs nevarat viņu satikt, un viss.

—  Vai patiešām tas ir pilnīgi neiespējams?— Tu neatlaidies. — Manam draugam jāpavaicā viņam kaut kas ļoti svarīgs: tas ir dzīvības un nāves jautājums. Es pats esmu advokāts, un ticiet man, ka tas patiešām ir ļoti svarīgi. Es netraucētu misteru Razerfordu kaut kādu nieku dēļ un īpaši, ja viņš ir tik slims, kā jūs tikko teicāt. . . bet gadījums tiešām ir pārāk nopietns un . . .

Resno sievieti, liekas, pamazām atmaidzināja mūsu stāstītais (īpaši varbūt mans nožēlojamais, nomāktais izskats), jo viņas seja tagad vairs nebija tik noraidoša, tā pauda skumjas.

—  Pat ja es jūs ielaistu,— it kā negribot viņa beidzot teica,— tas neko nemainītu. Būtu bijis labāk, ja tie tur Kerzonstrītā brīdinātu jūs. Es viņiem vienmēr saku: «Nedodiet nevienam šo adresi vai vismaz brīdiniet cilvēkus.» Misters Razerfords nevar atbildēt uz jūsu jautājumiem, viņš pat nesapratīs tos. Nu jau pagājis pusgads, kopš viņš pilnīgi zaudējis prātu.

XV nodaļa

Kad pirmais pārsteigums norima, mēs mēģinājām celt iebildumus. Es negribēju zaudēt vāj6 cerības stariņu, kas mani balstīja no tā brīža, kad atradu Patas vēstījumu. Es neticēju, ka Pata būtu maldījusies un Roberts Razerfords nespētu mums palīdzēt.. . Kaut kas te nebija kārtībā . . . Vai tiešām arī šis mūsu mēģinājums cietīs neveiksmi tāpat kā visi iepriekšējie .. . Varbūt Roberts Razerfords nemaz nav zaudējis prātu, varbūt te slēpjas kas cits — daudz sarežģītāks, kāda sazvērestība vai mums neizprotama mahinācija …

Taču ekonome nepiekāpās.

—Es nevaru jūs ielaist. Tas man ir aizliegts.

—       Mēs te atgriezīsimies kopā ar Skotlendjarda slepenpolicistu,— zaudējis savaldību, es pēkšņi teicu.

Atceros, Tu -man uzmeti nosodošu skatienu; protams, es biju rīkojies šausmīgi netaktiski.

—       Ar ko?— iesaucās krietnā sieviete.— No Skotlendjarda? Ko vēl ne! Vai jūs varbūt mēģināsiet apgalvot, ka misteru Razerfordu šeit tur pret paša gribu?

Mēs neko tādu nesakām,— Tu sacīji samierinošā toni. Mans draugs nepareizi izteicās, viņš gribēja sacīt . . .

Tobrīd bija dzirdami kaut kādi kunkstieni, kas drīzāk atgādināja dzīvnieka maurošanu, nevis cilvēka kliedzienu.

—  \ ai dzirdat?— skarbi vaicāja sieviete.

Kunkstieni atkārtojās vairākas reizes, tie pārvērtās stieptā gaudošanā un beidzās ar veselu sēriju neartikulētu, dvēseli plosošu kliedzienu. Tas bija drausmīgi.

—  Vai tiešām viņš?— Tu bailīgi jautāji.

—      Jā, šajā laikā viņam vienmēr uznāk lēkme. Vārdu sakot, lēkmes nav katru dienu, bet, ja tās uznāk, tad tieši ap šo laiku.

Mēs abi mazliet pakāpāmies atpakaļ. Lāga sieviete skumji smaidīja.

-— Tagad jūs vairs tik ļoti neuzstājat, lai es jūs ielaižu iekšā? Ak, neuztraucieties, pie viņa vienmēr ir slimnieku kopējs.

—  Mums ļoti žēl,— es čukstēju,— mēs nezinājām . . .

—       Jums nevajag atvainoties,— sieviete sacīja,— to nevar saprast, kamēr nav izjusts uz savas ādas . . .

Viņa atkal bija kļuvusi labvēlīga, bet acīs viņai bija asaras.

—       Nabaga Bobs!— viņa sacīja trīcošā balsī.— Es viņu pazīstu kopš bērnības. Tik skaists puisītis! Tāds gudrinieks! Protams, viņš pārāk agri sāka dzīvot zaļi, negribēja nevienu klausīt, darīja visu, kas ienāca prātā. Bet ari tēvs bija pārāk bargs pret viņu — spriediet paši — izmeta dēlu aiz durvīm.

—  Jūs nezināt, vai viņi salaba pirms . . .

—       Nē. Misters Razerfords kļuva žēlīgāks, kad Bobs saslima, un atveda viņu šurp. Nu jau pagājis gandrīz gads, kopš viņš ir šeit. Sākumā viņš runāja visādas aplamības, bet bija arī gaiši brīži. Taču pēdējos mēnešos . . .

Kliedzieni kļuva jo skaļāki, tie bija mežonīga zvēra rēcieni, ko pārtrauca elsošana un šņuksti.

—  Vai ir kāda cerība?— Tu jautāji.

—       Nezinu. Ārsts nav noskaņots optimistiski. Viņš grib izmēģināt jaunu ārstēšanas metodi . . . elektrošoku. Šķiet, ka tā viņš teica.

—  Vai patiešām mēs nevaram uz viņu pat paskatīties?

Biju ļoti izbrīnījies, izdzirdot Tevi uzdodam šo jautājumu.

Ekonome brīdi šaubījās, tad pēkšņi izlēma.

—  Nāciet man līdzi,— viņa teica.— Bet ne ilgāk kā minūti. Un apsoliet nenākt iekšā.

Mēs apgājām apkārt mājai. Migla bija gandrīz izklīdusi, bāla saule rotājās mazā dārza puķu dobēs. Mājas aizmugurē bija platas stikla durvis, uz kurām veda trīs pakāpieni. Caur stiklotajām durvīm mēs saskatījām istabu ar kailām sienām un tās vidū lielu gultu. Slimnieku kopējs baltā virsvalkā turēja aiz elkoņiem diezgan liela auguma vīrieti, kas bija ģērbies rītasvār- kos. Tas bija viņš, kurš nemitīgi kliedza. Sākumā mēs redzējām viņu no mugurpuses, bet pēkšņi viņš pagriezās, un es ieraudzīju viņa seju.

Viņš droši vien bija diezgan glīts, bet drūmā izteiksme, krampjaini savilktie vaibsti, pietūkušie vaigi bija pārvērtuši šo seju, un uz to bija sāpīgi skatīties. īpaši drausmīgs un neciešams bija tukšais skatiens, mazliet pavērtā mute, no kuras tecēja siekalas.

—  Tas ir viņš,— Tu čukstēji.

Un tajā brīdī notika kas neparedzēts: it kā hipnotizēts no visa redzētā, es nepamanīju nelīdzeno zemi, kāja aizķērās aiz akmens, un es droši vien būtu izstiepies zemē visā garumā, ja Tu laikus mani nesaturētu. Kāpēc Bobs, kurš, šķiet, atradās pavisam cilā pasaulē, tūkstošiem jūdžu no mums,— kāpēc tieši šai mirklī viņš paskatījās pa logu? Vai viņu tā satrauca mans izskats? Viņš pēkšņi sāka trīcēt un lūkojās man acīs ar mežonīgu skatienu. Man palika neomulīgi, un es pakāpos divus trīs sojus atpakaļ, stipri klibodams, jo biju sagrūdis potīti. Pirms kāds paspēja to aizkavēt, Bobs izrāvās no kopēja rokām, pieskrēja pie stiklotajām durvīm, atrāva tās vaļā un metās man virsū. Kopējs un ekonome satvēra viņu aiz rokām, un es ar lielām pūlēm atbrīvojos no viņa ciešā tvēriena. Tad viņš sāka atkal gaudot, taču tagad tie vairs nebija neartikulēti, nesakarīgi kliedzieni — tagad viņš dusmīgi kliedza: «Rihters, Rihters, Rihters! .. .»

XVI nodaļa

Līdz pašai Cetemai mēs neizteicām ne vārda: notikušais bija atstājis uz mums nomācošu iespaidu. Es pat nenojautu, ka, savu bēdu satriekts, vēl spēju būt tik jūtīgs pret cita cilvēka nelaimi:

Boba Razerforda ārprāts tik ļoti ietekmēja mani, ka pirmoreiz kopš ierašanās Londonā es gandrīz aizmirsu Patriciju.

Četemā mēs nokļuvām ap pulksten pusdiviem un sākām meklēt restorānu, kur paēst pusdienas. Drīz vien atradām diezgan pieklājīgu, pat komfortablu restorānu ar šādu izkārtni: «Anglijas lauva». Tikai pēc tam, kad viesmīlis bija pieņēmis pasūtījumu, Tu ierunājies:

—  Un ja nu mēs kļuvām par veiklas mizanscēnas upuriem?

Tas man nebija ienācis prātā. Mirkli šāds pieņēmums mani

galigi apstulboja, bet pamazām es sāku uz to raudzīties nopietni. Mēs ilgi to pārspriedām, dzerot neskaitāmus litrus alus un tiesājot jēra ragū. Man atkal radās vēlēšanās pastāstīt Tev par Ketrīnu Vilsoni, un es atkal kā kretīns atteicos to darīt.. . Taču pēc šīs sarunas mums kaut kas, šķiet, kļuva skaidrāks. Vai nu Pata maldījās, domājot, ka Bobam Razerfordam ir kādas iespējas viņu glābt, tāpēc ka neko nezināja par viņa ārprātu, vai, gluži otrādi, viņa lieliski zināja, ko raksta, un Bobs patiešām daudz ko zināja, bet tas, ko mēs redzējām Četemā, tika speciāli sarīkots, lai neļautu mums parunāties ar Bobu; viņam varēja iedot kādas narkotikas vai arī tā sasist, ka viņš zaudē samaņu . .. Bez šaubām, tas likās visai neticami, bet mums toreizējā situācijā viss šķita iespējams. .. Tikai viens cilvēks, iespējams, varēja man kaut ko paskaidrot — Ketrīna Vilsone. Kaut kāda iegansta dēļ es uz brīdi atstāju Tevi vienu, iegāju telefona kabīnē un piezvanīju Ketrīnai. Man par lielu pārsteigumu, viņa tūlīt atbildēja.

—  Misis Kreina? Šeit Deivids Teilors.

—       Labdien,— viņa čukstus atsaucās.— Atvainojiet mani, bet pašlaik es nevaru ar jums runāt.

—      Tomēr tas ir nepieciešams,— es ātri atbildēju.— Kopš mūsu sarunas es esmu daudz ko uzzinājis, un kaut kas attiecas ari uz jums.

—  Uz mani? Domāju, jūs maldāties.

—  Nemaz. Runa ir par Bobu Razerfordu.

—       Ak!— viņa izdvesa apslāpētā balsī.— Tātad jūs viņu atradāt?

Viņa likās satraukta.

—  Atradu? Vai tad viņš bija pazudis?

—  Vairāk vai mazāk. Pa telefonu to grūti izskaidrot.

— Tieši tāpēc man jūs jāsatiek.

—  Šobrīd tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

—  Mani uzrauga.

—  Uzrauga?

—  Jā, pēc tam jums paskaidrošu. Tas ir diezgan nopietni. Arī uz jums tas attiecas. Klausieties, Deivid . . . vai atļausiet man saukt jūs vārdā? Es pati gribu jums palīdzēt. Man šķiet, ka esmu kaut ko uzminējusi . .. attiecībā uz Patu .. .

—  Attiecībā uz Patu? Jūs kaut ko uzzinājāt?

—  Vispār es noskaidroju dažus sīkumus … Bet man jābūt uzmanīgai. Todien, kad mēs satikāmies, mūs izsekoja.

— Todien, kad mēs satikāmies? Mūs izsekoja? Bet kur? «Rīdžentā»? Kafejnīcā «Royal»! «Kamberlendā»?

—  Visur, Deivid, visur. Dieva dēļ, beigsim šo sarunu.

—  Vispirms norunāsim tikšanos, Ketrīn. Man par katru cenu jūs jāsatiek. Nebaidieties, es jūs aizstāvēšu, tikai palīdziet man.

īsu brīdi viņa klusēja, tad izlēma.

—  Labi, šovakar . .. tikai ne pārāk agri. Mans vīrs aizies, un es varēšu uz brīdi izšmaukt. Norunāsim ap pusdesmitiem.

—  Lieliski, pusdesmitos. Kur?

— Tikai ne bārā. Katrā ziņā satiksimies ne jau nu bārā. Varbūt kādā klusākā metro stacijā? Vai esat ar mieru? Teiksim, Notinghilgeitā?

—  Notinghilgeitā pusdesmitos. Būšu precīzi. Uz redzēšanos, Ketrīn!

Viņa jau bija nolikusi klausuli. Es piegāju pie mūsu galdiņa restorānā, mēs samaksājam rēķinu un atgriezāmies Londonā.

XVII nodaļa

Dienā Notinghilgeitā ir rosīgs ceļu krustojums, bet vakarpusē šajā Vestendas stūri kļūst tumšs un tukšs kā nomalē. Ketrīna Vilsone droši vien to zināja un pareizi izsecināja, ka būs tieši tik ļaužu, lai viņu pūlī nepamanītu, un arī pietiekami maz, lai risks satikt nevēlamus cilvēkus būtu minimāls.

Kā par nelaimi, viņa bija aizmirsusi man pateikt, kur mēs satiksimies, augšā, vestibilā, vai lejā, uz perona. Turklāt Notinghilgeitas stacija ir svarīgs pārsēšanās mezgls metropolitēna tīklā, bet katrai no abām līnijām, kas šeit krustojas, ir pilnīgi atsevišķas izejas atšķirībā no Pikadillijas laukuma vai Totenhemkortroudas, kur viena kopēja stacija apkalpo abas līnijas. Lai Notinghilgeitas stacijā pārsēstos, ir jāuzkāpj augšā, jāiziet ārā un jāšķērso iela, tad atkal jānokāpj lejā metro.

Šādos apstākļos man tiešām bija grūti izlemt, kurā no abām stacijām ir drošākas izredzes notvert. Ketrīnu. Par laimi, es ierados nedaudz agrāk, un man bija laiks pārdomām. Pēc dažiem Ketrīnas mājieniem, pēc viņas telefona numura es nopratu, ka viņa dzīvo kaut kur Meidaveilas vai Sentdžonsvu- das rajonā. Tātad iespējams, ka viņa pārsēdīsies Beikerstritā un ieradīsies Notinghilgeitā pa loka līniju, nevis pa centrālo. Tāpēc es gaidīju loka līnijas vestibilā, tās līnijas, kas ved uz Viktorijas staciju.

Apgaismojums bija diezgan vājš, ļaužu maz. Ketrīna noteikti bija izvēlējusies lielisku tikšanās vietu: tā bija gan atturīga, gan drūma. Stacijā otrpus ielai bija mazs bārs, vitrīnās bija izliktas reklāmas, kas izdaiļoja vestibilu; turpretī šeit bija drūmi kā priekšpilsētas stacijā, Īso tikšanos stacijā. Es apsēdos uz sola un aizsmēķēju cigareti.

Pēc tam aizsmēķfju vēl otru. Aizritēja ceturtdaļstunda; es aizsmēķēju trešo cigareti. Es gandrīz nemaz nesatraucos; man bija sajūta, ka tuvojas atrisinājums. Pat Ketrīnas pa telefonu pusvārdiem izteiktie mājieni bija nozīmīgi; viņa bija uzzinājusi kaut ko jaunu par Patu, bet varbūt viņa jau agrāk kaut ko zināja, bet mūsu iepriekšējā tikšanās reizē negribēja man to teikt. Taču šoreiz es viņu tik viegli neatlaidīšu, es piespiedīšu visu izstāstīt. Pat ja man tādēļ vajadzēs lietot visbrutālākos un nosodāmākos līdzekļus. Tagad man viss bija vienalga. Acīmredzot Skotlendjards manas sievas meklēšanai nepievērsa īpašu nozīmi un vilka lietu garumā. Nevarēja pārāk paļauties uz to, ka izdosies kaut ko izdabūt no Boba Razerforda; versija par viņa ārprātu tiešām šķita pievilkta aiz matiem. Tātad vienīgā, kas var mani uzvest uz Rihtera un arī Patas pēdām, ir Ketrīna.

Pulkstenis radīja bez desmit minūtēm desmit. Vai viņa varētu tā nokavēties? Es nopirku biļeti un nokāpu uz perona: tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kāds dzērājs uz sola izgulēja paģiras; stacijas priekšnieks snauduļoja savā krēslā ar avīzi rokā. Uz pretējās platformas bija nodzēstas gandrīz visas ugunis, bet es tomēr saskatīju vīrieti lietusmētelī un brillēs staigājam šurpu turpu. Pienāca vilciens, nobremzēja, tad ar ellišķīgu troksni atkal brauca tālāk, un perons nu bija pavisam tukšs. Es atkal uzkāpu augšā vestibilā. Pulkstenis rādīja bez trijām minūtēm desmit.

Tas nudien bija savādi. Es nolēmu izsmēķēt vēl vienu cigareti un tad iet projām. Izsmēķēju cigareti, pēc tam vēl divas. Desmit minūtes pāri desmitiem es zaudēju pacietību un izgāju uz ielas. Uzmetu vēl pēdējo reizi skatienu metro līniju plānam pie ieejas, un pēkšņi pār mani nāca apgaismība. Kāpēc es tik kategoriski biju nospriedis, ka Ketrīna noteikti brauks pa loka līniju un pārsēdīsies Beikerstritā? Tikpat labi viņa taču varēja pārsēsties pie Oksfordas laukuma un braukt uz šejieni pa centrālo līniju! Cik muļķīgi! Kamēr es tik ilgi gaidīju šajā tukšajā, drūmajā vestibilā, viņa droši vien nepacietīgi gaida otrpus ielai, apmēram piecdesmit metrus no šejienes! Varbūt, pārguruši no gaidīšanas, viņa jau ir atgriezusies mājās? To es tūlīt redzēšu . .. Gandrīz pakļuvis zem taksometra riteņiem, es pārskrēju pāri ielai un iemetos otras stacijas vestibilā. Šeit bija daudz rosīgāka atmosfēra nekā tur, kur es gaidīju līdz šim.

Ļaudis skraidīja šurpu turpu, bija dzirdami satraukti kliedzieni, pavēles, pretpavēles, īsta drūzmēšanās. Kas gan tik ārkārtējs bija noticis pusdesmitos vakarā šajā milzīgās Londonas nomaļajā stacijā? Metro kalpotāja formā ģērbies cilvēks garāmskriedams pagrūda mani, veca sieviete izspūrušiem matiem skaļi šņukstēja un vaimanāja:

—  Kaut ko tādu nedrīkst pieļaut! Nekas tāds nedrīkst notikt! Tas viss sliktās organizācijas dēļ! Mēs esam neaizsargāti! Vainīga ir valdība! Es rakstīšu avīzēm!

Es mēģināju no viņas uzzināt, kas noticis, bet viņa neklausījās manī. Beidzot man izdevās pievērst sev kāda strupdeguņa uzmanību, jo tas nošķīrās no pūļa.

—  Kas te notiek?— es jautāju.

—  Nelaimes gadījums,— viņš paskaidroja.— Sieviete pakļuva zem vilciena.

—  Smagi ievainota?

Es uzdevu šo jautājumu neapzināti, bet atbilde neradīja nekādas šaubas.

—  Manuprāt, viņa ir mirusi.

—  Vai tā bija jauna sieviete?— es turpināju taujāt. — Kā viņa izskatījās?

Noguris viņš paraustīja plecus. Tobrīd pie stacijas ieejas apstājās ātrā palīdzība, no tās izkāpa divi sanitāri ar nestuvēm un centās izlauzties cauri pūlim. Ļaudis pašķīrās, atgāja nost, bet es pretēji visiem pieklājības likumiem mēģināju piekļūt tuvāk.

Vēl pirms ieraudzīju kaut ko bezveidīgu un raibu, kas bija uzlikts uz nestuvēm, es jau zināju, ka jaunā sieviete nav neviena cita kā Ketrīna Vilsone.

XVIII nodaļa

Droši vien noziedzniekam ir vieglāk izmukt no policijas nekā gluži nevainīgam cilvēkam pievērst tās uzmanību. To es pārbaudīju šajā vakarā. Es veltīgi mēģināju uzsākt sarunu ar seržantu, kurš vadīja operācijas pēc notikuma ar Ketrīnu

Vilsoni un centās ieviest kārtību. Tāpat veltīgi pūlējos iesaistīt sarunā stacijas priekšnieku. Līdz sanitāriem es pat netiku viņi aizbrauca ātrāk, nekā es aizkļuvu līdz viņu mašīnai. Man pat neizdevās uzzināt, vai nelaimīgā sieviete ir patiešām mirusi vai varbūt ir vēl kāda cerība viņu atdzīvināt. Tāpat es nevarēju noskaidrot, uz kurieni viņu aizveda — uz Merilebonas slimnīcu vai uz morgu. Es vispār neko neuzzināju; kad teicu, ka varu palīdzēt identificēt cietušo, neviens manī neklausījās. Metro stacijas kalpotājs beidzot bija ar mieru pierakstīt manu adresi un vārdu un apsolīja paziņot manis teikto policijai, kad viņu kā liecinieku rīt nopratināšot. Taču vai nu nopratināšana'nenotika, vai kalpotājs aizmirsa paziņot inspektoram par manu eksistenci, bet līdz šai dienai policija nav izrādījusi ne mazāko interesi par manu liecību misis Kreinas bojāejas lietā.

Kas attiecas uz pašiem apstākļiem, kādos notika nelaimes gadījums, par tiem neviens, šķiet, nekā nezināja, pat jau pieminētais kalpotājs ne, un nākamajā dienā avīzes veltīja notikušajam tikai dažas rindiņas. Ja var ticēt šiem paziņojumiem, jaunā sieviete nejauši esot paklupusi, nokritusi uz sliedēm un pakļuvusi zem vilciena, kas tieši tobrīd ienācis stacijā. Neskaidri tika izteikta ari pašnāvības iespējamība, tomēr avīzes vairāk nosliecās uz to, ka tā esot nelaimīga apstākļu sakritība.

Taču es zināju, ka tas nebija nelaimes gadījums. Zem metro vilciena ļaudis pakļūst vai nu tad, kad grib izdarīt pašnāvību (bet es biju pārliecināts, ka Ketrīnai Vilsonei nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt), vai tad, ja kāds pagrūž zem vilciena.

Kāds viņu pagrūda.

Un tas notika manas vainas dēļ — ja es būtu uzreiz sapratis, kur viņu gaidīt, es laikus būtu bijis uz stacijas perona un nelaime nebūtu notikusi. Biju vainīgs divkārt: kāpēc man vajadzēja tik rūpīgi slēpt tikšanos ar Ketrīnu gan no tevis, gan Mērfija? Varbūt, ja es būtu pievērsis jūsu uzmanību šai sievietei, viņa paliktu dzīva .. .

Kurš gan ir šis nežēlīgais slepkava? Bez manis taču neviens nezināja, kur mēs satiksimies. Tātad viņai sekoja jau no tā brīža, kad viņa izgāja no mājas. Bet kurš varēja tik neatlaidīgi izsekot Ketrīnu Vilsoni? Kam vajadzēja stundām ilgi novērot viņas māju, izspiegot katru viņas kustību? Es maldījos absurdos minējumos. Pa telefonu Ketrīna man sacīja, ka ir uzzinājusi kaut ko jaunu; viņa arī deva mājienu, ka mūs kāds ir izsekojis jau pirmajā tikšanās reizē un turpina izsekot vēl joprojām .. . Vai tas bija saistīts ar Patas nozušanu? Jā, noteikti. Tagad ir pilnīgi skaidrs, ka šos ļaudis nekas neatturēs, pat ne noziegums, un man jābaidās 110 visļaunākā . . .

Nabaga Ketrīna Vilsone, kura tik ļoti mīlēja dzīvi un kura tik mīļi gribēja man palīdzēt! Un kura tik dārgi samaksāja par to!

Bet varbūt viss bija otrādi? Varbūt viņa bija saistīta ar gangsteriem, kas nolaupīja Patu? Tad varētu rast izskaidrojumu tam, kāpēc viņu izsekoja ik uz soļa. Uzzinājuši, ka viņa satiksies ar mani, viņas līdzzinātāji nobijās, ka Ketrīna viņus nodos, un kādam no bandas locekļiem lika viņai sekot, un šis nelietīgais tips, izmantojot dzīvo kustību un pat drūzmēšanos uz perona brīdī, kad pienāk vilciens …

Es nodrebēju. Pat ja pieļautu tādu varbūtību, ka Ketrīna bija saistīta ar gangsteru bandu, viņa nebija pelnījusi tik drausmīgu nāvi. Turklāt es nespēju noticēt, ka viņa spēlēja dubultu spēli,— viņa šķita tik patiesa un atsaucīga meiča. .. Un tomēr . ..

Iegrimis šādās pārdomās, es izgāju no Notinghilgeitas stacijas un devos prom pa ielu. Vakara gaiss mazliet atveldzēja, man radās vēlēšanās atgriezties viesnīcā kājām. Šādā brīdī es nespēju iedomāties, ka varētu braukt ar metro. Migla atkal bija sabiezējusi un kļuvusi tikpat necaurredzama kā no rīta, es tik tikko saskatīju asfaltu sev zem kājām, taču tas mani neuztrauca; es biju drošs, ka eju pareizā virzienā . . .

Pēkšņi es apstājos kā zemē iemiets. Kāds nāca man aiz muguras. Biju pārliecināts, jo skaidri saklausīju soļus. Izejot no Notinghilgeitas stacijas, es nepievērsu tam uzmanību, taču tagad, uz pilnīgi tukšās ielas, šie soļi mani satrauca.

Varbūt tā ir tikai manu soļu atbalss tumsā? Līdzko es apstājos, arī soļu troksnis apklusa; es devos uz priekšu — soļi atkal ieskanējās; es atkal apstājos — atkal klusums.

Protams, tā ir tikai atbalss. Kāda velna pēc! Nav jau tūlīt jāiedomājas ļaunākais, ka vienpadsmitos vakarā no Notinghilgeitas stacijas tev sekos spoks!

Es strauji pagriezos, taču velti mēģināju kaut ko ieraudzīt apkārtējā biezajā miglā. Neskaidri iespīdējās lukturis mitrās, dzeltenās vatēs mākulī; es nevarēju atšķirt ne mājas, ne šoseju, pat ne trotuāru sev zem kājām.

Atkal turpināju iet uz priekšu. Šoreiz starp manu soļu troksni un mana sekotāja soļiem bija neliels pārtraukums. Un es satraukts apjautu, ka nu nav runa par manu soļu atbalsi.

Tāpēc ka es eju vienmērīgā vesela un labi trenēta cilvēka gaitā. Soļos, kas bija dzirdami man aiz muguras, gluži pretēji, jautās kaut kāda nedrošība un nevienmērība. Tā bija kliba cilvēka īpatnējā gaita.

XIX nodaļa

Es atkal pagriezos un saucu:

— Kas nāk?

Neviens, protams, neatbildēja.

Es pagāju dažus soļus. Ari neredzamais Klibais lumpačoja nopakaļ. v

Tam jādara gals. Es steigšus pagriezos atpakaļ un devos soļu virzienā, bet, man par lielu pārsteigumu, priekšā man pletās vienīgi biezie miglas vāli. Droši vien es pagāju garām Klibajam desmit centimetru atstatumā un viņu nepamanīju. Es griezos atpakaļ — neviena. Atkal gāju uz «Kamberlendas» viesnīcas pusi, tūlīt aizmugurē atsākās nevienmērīgā klibošana.

Atkārtoju savu manevru divas vai trīs reizes: pēkšņa apstāšanās, puspagrieziens, skrējiens pretējā virzienā. Katru reizi ķerstīju vienīgi tukšumu. Un drīz vien apjautu, ka vairs nezinu, uz kuru pusi iet.

Uz labu laimi šķērsoju ielas braucamo daļu, cenšoties neuzskriet virsū ietves apmalei. Ar milzīgām pūlēm nokļuvu ielas pretējā pusē un sataustīju, ka visgarām ielai rindojas mājas. Pieskaršanās nelīdzenajai akmens sienai mani mazliet nomierināja.

Man nebija ne jausmas, kur atrodos, kas tā par ielu, vai neeju prom no «Kamberlendas», bet līdzās vismaz bija cilvēku mājas ar dzīvokļiem, kamīniem un gultām —■ pagaidām es vēl atrados civilizētā pasaulē. Es atkal gāju uz priekšu, gāju lēnītiņām, ieklausoties vismazākajā troksnī. Tā nogāju »soļus divdesmit. Biju jau gandrīz nomierinājies, kad tālumā saklausīju apslāpētus, bet labi sadzirdamus Klibā nevienmērīgos soļus.

Kā viņam izdevās šajā miglā atrast mani? Kādēļ viņam tik centīgi jāseko man? Vai viņš grib mani nogalināt, tāpat kā tikko nogalināja Ketrīnu Vilsoni? Es biju viens un neapbruņots. Man kauns atzīties, Tom, bet es kritu panikā.

.■ — Vācieties prom ■— vai es jūs nositīšu!— es stulbi bļaustījos.

Soļi apklusa, bet atkal atsākās, līdzko es devos uz priekšu, un man šķita, ka tie tuvojas.

Tad galīgi zaudēju galvu. Vairs precīzi neatceros, kādas muļķības un trakulības es tad pastrādāju, liekas, es mežonīgi bļāvu, nikni vicināju dūres, raidīju sitienus tukšumā, saucu palīgā, mēģināju satvert savu sekotāju ar abām rokām, bet tikai apdauzīju tās pret laternu. Kā sadedzis skraidīju miglā šurpu turpu, gluži aizelsies un trīcēdams no bailēm un aukstuma. Un visu laiku man aiz muguras bija dzirdami Klibā soļi …

Tad pēkšņi iestājās klusums, kas man likās vēl briesmīgāks nekā mana izsekotāja klidzinošie soļi. Lai kā es lūkojos miglā, lai kā ieklausījos, pēkšņi apstājoties un tad atkal ejot uz priekšu, vairs nesadzirdēju ne skaņu.

Acīmredzot Dievs tomēr sargā miglā nomaldījušos nabaga neprāšus, jo es pēc šis trakās mētāšanās biju nokļuvis nevis Ričmondā vai Ilingā, bet gan pie Haidparka vārtiem. No turienes es bez grūtībām aizgāju līdz «Kamberlendai», un, kad pilnīgi bez spēka no pārguruma iekritu gultā, Bigbens nosita pusnakti.

XX nodaļa

Nākamajā rītā es steidzos uz Skotlendjardu.

Biju pavadījis mokpilnu nakti un jutos salauzts, drudžaini satraukts un saniknots. Es apzinājos, ka izmisumu, kāds bija mani pārņēmis pēc Patas pazušanas, pamazām nomainīja slimīgas halucinācijas, kad es vairs nesapratu, kas ar mani notiek, kad gluži parasti priekšmeti un tuvas būtnes kļūst naidīgas, kad viss sanikno un uzbudina. Mani pārņēma vajāšanas mānija, es kļuvu par neirastēniķi; tam noteikti jādara gals. Iepriekšējās dienas notikumi, bez šaubām, dos Mērfijam jaunas izmeklēšanas iespējas un ļaus ātrāk to pabeigt.

Taču, kā par nelaimi, sers Džons Mērfijs tā vis nedomāja. Pirmām kārtām šoreiz man bija ļoti grūti nokļūt pie viņa; es ilgi lūdzos seržantu Beiliju pieteikt mani priekšniekam, pēc tam vairāk nekā stundu gaidīju pieņemamā istabā.

Tūlīt redzēju, ka sers Džons ir sliktā garastāvoklī. Iespējams, ka viņu nebija saniknojusi mana ierašanās, bet diemžēl sekas es dabūju izjust uz savas ādas.

Sākumā pavaicāju, cik tālu pavirzījusies manas sievas meklēšanas lieta.

—  Ne par sprīdi,— viņš skarbi atcirta.— Vairāk neviens nav atsaucies uz sludinājumu radio un laikrakstos. Vajadzēs laikam vēlreiz pamēģināt.

—  Bet viesnīca «Kipra»?— es jautāju.

—  Beilijs man teica, ka pārmeklēšana nav devusi nekādus rezultātus. Ja es nekļūdos, misis Teilore no turienes aizbraukusi pirms desmit dienām?

—      Tā vismaz apgalvo īpašnieks, bet man šķita, ka seržants Beilijs gribēja pārbaudīt viņa liecību.

—  Droši vien viņš to arī izdarīja,— teica Mērfijs.

Es gandrīz iesvilos dusmās, taču laikā savaldījos.

—      Vai, jūsuprāt, izmeklēšana vilksies vēl ilgi?— es turpināju tirdīt.

—  Nav ne jausmas.

—       Mana sieva taču ir pazudusi jau vairāk nekā divas nedēļas, bet . . .

—       Lai atrastu hercogieni Piterboro, mums bija nepieciešams pusgads, bet baņķieri Džonu Geinoru mēs meklējām apmēram gadu.

—       Šķiet, ka varu jums paziņot vēl šo to jaunu,— es sacīju cik vien iespējams mierīgi.

—  Ak tā?— Mērfijs atsaucās pavisam vienaldzīgi.

Labprāt būtu iecirtis viņam pļauku, bet es tikai sažņaudzu

rokas dūrēs tik stipri, ka nagi iecirtās plaukstās, un mierīgi turpināju:

—      Jūs, bez šaubām, būsiet dzirdējis par misis Kreinu, kura vakarvakarā pakļuva zem vilciena Notinghilgeitas metrostacijā?

—  Jā, es par to lasīju avīzē,— atteica Mērfijs.

—       Es domāju, ka tam ir tiešs sakars ar manas sievas pazušanu.

—       Interesanta doma!— Mērfijs sacīja, ne acu nepamirkšķinājis.

Man vajadzēja viņam izstāstīt sīki jo sīki par manu tikšanos ar Ketrīnu, bet kaut kādas kautrības dēļ es to neizdarīju. Man būtu grūti atzīties, ka es pats esmu uzsācis meklēšanu. Es zināju, cik nicīgi policisti izturas pret privātpersonām, kuras grib tēlot slepenpolicistus, un īpaši, ja tās dara to tik neveikli kā es . . .

Es vienīgi sacīju:

—       Vai jūs atceraties to autoavāriju, kurā mana sieva *cieta tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektajā gadā? Jūs taču pats man par to stāstījāt. Nu, lūk, misis Kreina bija otra tās mašīnas pasažiere.

—  Es kaut kā neatceros tādu uzvārdu.

—       Protams, nē. Tolaik viņu sauca Ketrīna Vilsone, bet pēc tam viņa apprecējās ar kaut kādu Kreinu.

—  Vai esat pārliecināts, ka šī ziņa ir precīza?

—  Pilnīgi pārliecināts.

—       Bet pat šādā gadījumā es neredzu, kāds sakars var būt tai avārijai ar vakardienas notikumu metrostacijā. Es nenodarbojos ar notikumiem metro, tie ir citas instances pārziņā, bet es lasīju vai dzirdēju no sava kolēģa Maršalla, ka šai misis Kreinai

bijis greizsirdīgs vīrs, kuru viņa bieži krāpusi. Ja notikušais Notinghilgeitā nav nelaimes gadījums, bet slepkavība, tad izskaidrojums jāmeklē tieši šeit.

Protams, es varēju viņam atkliegt pretī: «Bet vai tad jūs neredzat, ka visa atrisinājums slēpjas tieši šeit! Man vakar bija norunāta tikšanās ar misis Kreinu tieši tai laikā, kad viņa tika nogalināta. Viņa gribēja man paziņot kompromitējošus faktus par manas sievas nolaupītājiem, un tāpēc viņu nogalināja! Bet pēc tam man miglā sekoja kāds klibais, kurš droši vien nav neviens cits kā tas pats Rihters, trešais pasažieris automobilī, kurā pirms desmit gadiem gandrīz aizgāja bojā mana sieva .. . Vai tad jūs neredzat, kā te viss ir saistīts? Ir jāatrod Rihters, kurš ir šīs sazvērestības pašā centrā!»

Taču tā visa vietā notika kaut kas tik briesmīgs, ko man vēl tagad kauns atcerēties: es zaudēju savaldību, aizmirsu pilnīgi visu, ko man vajadzēja izstāstīt, un pēkšņi, pats sev par pārsteigumu, sāku skaļi kliegt:

—  Jūs esat muļķis! Muļķis un nemākulis! Jūs nekam nederat! Nesaprotu gan, kāpēc visā pasaulē tā slavē Skotlendjardu? Jebkurš Ņujorkas policists ir desmitkārt gudrāks un apķērīgāks par jums! . . .

Mērfijs nemēģināja mani pārtraukt, nesadusmojās, viņš pat nerunāja pretī; viņš izturējās kā īsts džentlmenis: pagaidīja, kamēr es nomierināšos, pēc tam laipni sacīja:

—  Viss šis notikums ir jums sagādājis ciešanas, mister Teilor. Jums jāgriežas pie ārsta.

Viņš uzlika man roķū uz pleca, pavadīja līdz sava kabineta durvīm un pēc tam arī līdz kāpnēm.

Es biju tik ļoti apjucis, ka, šķiet, pat neatvadījos un nepateicos viņam.

Šis izlēciens bija mani galīgi nogurdinājis un laupījis drosmi. Kad mēs satikāmies pie pusdienu galda, man bija tikai viena vēlēšanās: neko nerunāt, neko nedomāt, neko nejust. Lūk, tāpēc es Tev nestāstīju ne par Ketrīnas Vilsones nāvi, ne par Klibo, ne par vizīti pie Mērfija.

Tu, Tom, kā vienmēr, biji lielisks. Tu ļoti labi saprati, ka man jāatpūšas, tāpēc Tu apzināti nerunāji ne par vakardienas, ne iepriekšējo dienu notikumiem. Es tikai uzzināju, ka Mērfijs Tev piezvanījis, jo Tu man sacīji:

—  Sers Džons domā, ka tu esi pārguris. Viņš iesaka tev aiziet pie ārsta. Viņam, protams, ir taisnība.. Man arī ļoti nepatīk tavs izskats. Aizej pie Dika Loutona, viņš izrakstīs tev kādu nomierinošu līdzekli.

Un viss. Tu to pateici tik draudzīgi un laipni, ka es pat nesadusmojos. Turklāt Tev taču bija taisnība.

Pēc tam Tu man sacīji vēl, lūk, ko:

— Uzticies Mērfijam, viņš sameklēs Patu un atdos tev viņu sveiku un veselu. Viņš tikai šķiet tāds vienaldzīgs un laisks, bet patiesībā viņš ir apbrīnojams tips, kurš neliksies mierā, kamēr nebūs atrisinājis viņam uzticētās problēmas. Taisnību sakot, es domāju, ka būs labāk, ja tu ļausi viņam vienam rīkoties un neiejauksies. Mēs abi pēdējās dienās esam tādi kā uzvilkti. Es tavā vietā, vecīt, vienkārši atgrieztos Milvoki. . .

Visu pēcpusdienu ihēs pavadījām pie Tevis, lasījām, klausījāmies skaņuplates. Tu teici, ka rīt Tev jābraucot uz Birmingemu, lai iepazītos ar kādu ļoti sarežģītu lietu, kura Tev nākamajā nedēļā jāiesniedz tiesā, un jāsaka aizstāvības runa; bet mēs varam satikties svētdien, jo šo nedēļas nogali Tu nedomā pavadīt ārpus pilsētas ka iepriekšējo reizi. Mani tas iepriecināja: es nevarētu izturēt vēl vienu svētdienu Londonā un turklāt vēl vienatnē.

Mēs pusdienojām mājās pie kamīna; ap desmitiem Tu piedāvājies pavadīt mani līdz «Kamberlendai».

Migla bija tikpat bieza kā iepriekšējā dienā, un mēs saķērā- mies rokās, lai nepazaudētu viens otru. Kaut ari bija migla, mēs nolēmām iet caur Haidparku: tādā draņķīgā laika iet pa dārza celiņiem un lieliskajām birzītēm nav bīstamāk kā soļot pa Pikadilliju.

Parks bija pilnīgi kluss. Divas vai trīs reizes mēs uzgrūdāmies gan solam, gan kokam, vairākkārt nomaldījāmies no celiņiem zālājos, un Tu gandrīz iekriti ezerā. Taču tas bija sīkums, jo īsti murgi sākās vēlāk, kad mēs gājām pa plašo, bruģēto aleju, kas ved uz Lankastergeitu. »

Pirmajā mirklī es nodomāju, ka tā ir mūsu soļu atbalss. Taču ātri vien sapratu, ka tā nav atbalss. Tāpat kā iepriekšējā vakarā, miglā mums aiz muguras bija dzirdami soļi — nevienādie Klibā soļi. ..

Vai Tu tos dzirdēji? Nezinu. Mēs klusēdami gājām, cieši rokās turēdamies, un es neiedrīkstējos Tev ieminēties par savu satraukumu. Tom, man Tev jāatzīstas, ka tobrīd es pats nebiju drošs par savu saprātu; es baidījos: ja apstāšos, ja ieklausīšos un pievērsīšu arī Tavu uzmanību noslēpumainā sekotāja soļiem, Tu, tāpat kā Mērfijs no rīta, uzskatīsi, ka esmu slims. Tās desmit minūtes, kamēr mēs gājām līdz Lankastergeitai, man šķita vesela mūžība, es biju tik drudžaini satraukts, ka īsti nesapratu, vai sapņoju vai patiešām dzirdu šos soļus, es mēģināju tos identificēt, ik mirkli biju gatavs apstāties, kliegt, skriet… un neuzdrīkstējos to darīt Tevis dēļ. . .

Kad mēs iegriezāmies Beizvoterroudā, es vairs nedzirdēju Klibā soļus, bet man vēl joprojām klabēja zobi līdz tam brīdim, kad mēs šķīrāmies «Kamberlendas» hallē.

Es noskatījos, kā Tu aizej, raudzījos uz Tavu stalto augumu, iesirmajiem matiem, lepni izslieto galvu … Tom, es nezinu, vai mēs vēl tiksimies, bet es gribu, lai Tu zini, cik dziļa bija mana pieķeršanās Tev. Es nekad neiedrošinājos Tev to pateikt, es baidījos no Tavas ironijas; un, protams, es Tev to nekad neteikšu, ja mēs vēl satiksimies. Tu biji man vistuvākais cilvēks pasaulē .. . protams, ja neņem vērā manu sievu …

XXI nodaļa

Es biju prērijā, smaragdzaļo zāli izraibināja koši sarkanas magones. Man pie kājām plūda dziļa upe. Bet kāpēc es biju tik satraukts? Piepeši upes pretējā krastā es pamanīju siluetu; tā bija sieviete, kas stāvēja ar muguru pret mani. Es saucu viņu, bet viņa nesadzirdēja; tad es aizskrēju līdz pašam krastam un atkal skaļi saucu, bet mana balss neaizsniedza pretējo krastu. Tad, neprātīgu cerību pārņemts, metos upē. Ūdens plūda man acīs, mutē, kājas grima lipīgos dubļos, bet es gāju un gāju uz priekšu izstieptām rokām. Un, par spīti dubļiem, kas mani smacēja, es kliedzu, es izmisīgi saucu: «Pat! Pat!»— bet sieviete nekustējās. Ar milzu pūlēm es sasniedzu pretējo krastu, pieķēros ar rokām akmeņiem, kas apjoza upi, izrāvos no staignajām smiltīm — es biju glābts! Piepeši mani satvēra tūkstošiem vijīgu liānu. Tās ieskāva, ietina mani, tās glaudīja mani kā sievietes rokas, es jau biju gatavs padoties, ļaut sevi uzveikt. . . Taču Pata bija te līdzās, viņa gaidīja mani, man jātiek pie viņas.

Ar pārcilvēciskām pūlēm es atbrīvojos no vijīgo liānu skāvieniem, bet, kad beidzot izkļuvu prērijas plašumā, Patas vairs tur nebija. Es vēl saucu viņu, meklēju zālē, rūpīgi pētīju apvārsni . . . neviena. Izmisuma asaras kveldināja man acis, es negribēju ticēt savai sakāvei. Skraidot pa līdzenumu no vienas malas līdz otrai, es beidzot tālumā ieraudzīju zemē guļošu sievieti, droši vien, mani gaidīdama, viņa nogurusi un iesnaudusies. Prieka un vēlmes pārņemts, es piegāju pie viņas, noliecos pār viņu, lai apskautu, un šausmās atsprāgu atpakaļ, jo manu acu priekšā gulēja sašķaidīts Ketrīnas Vilsones līķis. Mani pārņēma neciešamas sāpes, un vienlaikus ausīs spalgi zvanīja.

Es atvēru acis un iededzināju lampu gaitas galvgalī. Pulkstenis bija trīs naktī; kas gan var zvanīt tādā laikā? Tā droši vien ir kļūda. Taču telefons turpināja zvanīt nemitīgi un nežēlīgi, plosot manas bungādiņas. Vēl pilnīgi nepamodies, es satvēru klausuli un neskaidri norūcu:— Hallo!

Es jau gribēju nolikt klausuli, kad kaut kur ļoti tālu, it kā runātu no Marsa, nepazīstama balss čukstēja:

—  Teilors?

Man aizrāvās elpa, tagad klusēju es.

—  Teilors?— atkārtoja marsietis.

—  Jā,, tas esmu tes,— neapzināti atbildēju.

Un tad es skaidri sadzirdēju, kā šī pati citplanētieša balss izteica dīvainu priekšlikumu:

—       Jūs mīlat savu sievu, vai ne? Kā jūs domājat, vai viņa ir piectūkstoš mārciņu vērta? Tad atnesiet šo summu rīt, pulksten vienpadsmitos vakarā, uz «Zelta zivtiņu» Meidenhedā. Pasūtiet porciju ruma un rokā turiet makšķernieku avīzi.

—  Kā jūs teicāt?— es dusmās kliedzu.

Klausulē kaut kas nokrakšķēja, mūs atvienoja.

—  Kā jūs teicāt?— es stulbi atkārtoju.

—  Sarunu beidzāt?— vaicāja telefoniste.

—  Jā . . . tomēr nē . ..— es nomurmināju. Pēc tam vaicāju:

—       Sakiet, lūdzu,— vai es varētu uzzināt, no kurienes man tikko zvanīja?

Klusuma mirklis, tad telefoniste laipni atbildēja:

—       Man ļoti žēl, ser, bet tas nav iespējams: saruna bija vietējā, no automāta, un, no kurienes zvanīts, tad nevar noteikt.

—       Bet tas ir neticami!— es atkal kliedzu.— Riebīga šantāža, Ala Kapones cienīgas metodes … un Britu policija vienā mierā, ne ausis nekustina! Es to tā neatstāšu, es… »

Protams, mana balss gaudās tuksnesī. Telefoniste droši vien jau atkal bija iegrimusi detektīvromāna lasīšanā vai snauduļoja.

Un, protams, es «to tā atstāju». Četras bezmiega stundas mani pārliecināja, ka citas izejas nav. Vakar Mērfijs tik slikti uzņēma mani, ka es vairs necerēju uz viņa palīdzību; viņš, bez šaubām, apgalvos, ka es to visu esmu nosapņojis. Protams, es varētu lūgt viņu, lai viņš manā vietā uz Meidenhedu aizsūta kādu citu; taču tie, kas nolaupīja Patu, ari nav ar pliku roku ņemami — viņus neaptīsi ap pirkstu. Līdzīgi gadījumi bija bijuši gan Čikāgā, gan vienreiz arī Milvoki — tad policijai nepiederēja pēdējais vārds. Kad maniem draugiem Pārkinsiem nolaupīja mazo meitiņu, viņi izdarīja tādu muļķību, ka sacēla kājās policiju, bet par to viņiem nācās dārgi maksāt: policija nespēja noziedzniekus notvert, bet Megijas liķi pēc pusgada atrada Mičigana krastā, kur to izskaloja viļņi.

Ja Tu būtu te, Tom, es sauktu Tevi palīgā. Bet, kā par spīti, Tev taisni tagad vajadzēja braukt uz Birmingemu. Vai tas nebija likteņa pirksts? Man jārīkojas vienam. Noteikti jādabū tās piectūkstoš mārciņas, jāatgūst Pata, par spīti Skotlendjardam . . .

Iespējams, ka mani spriedumi daļēji balstījās uz bravūru, uz vēlēšanos pārsteigt jūs visus, parādīt jums visiem, ka arī bez jūsu palīdzības es viens spēju izkulties no ķezas. Galvenais tomēr bija tas, ka es biju drausmīgi noguris un vēlējos tikai vienu — par katru cenu ātrāk izbeigt to visu, izbeigt jebkādiem līdzekļiem.

Patiešām —«izbeigt jebkādiem līdzekļiem» nemaz nebija tik viegli. Visu rītu un daļu pēcpusdienas es noskraidījos, lai sadabūtu naudu. Pat amerikāņu bankas nodaļas pārvaldniekam piectūkstoš mārciņas ir diezgan iespaidīga summa. Ceiza bankas pārstāvis Londonā nebija ar mieru man to izsniegt vienkārši pret parakstu, bet viņš piekrita uz mana rēķina piezvanīt Semam Hendersonam, kuru viņš mazliet pazina. Tāpēc vajadzēja gaidīt līdz vieniem dienā. Es biju ļoti satraucies: ja ar Čeiza banku neies cauri, es esmu pagalam. Patiešām — sestdienas pēcpusdienā arī pats Rokfellers nedabūtu ne centa uz Londonas bruģa. Taču, par laimi, Sems tūlīt galvoja par mani, deva savu godavārdu, ka nekavējoties pārsūtīs pa telegrāfu šo summu uz Čeiza banku Ņujorkā, un bankas pārstāvis piekāpās. Viņš izņēma no sava personiskā seifa kaudzīti piecdesmit mārciņu zīmju, ielika tās aploksnē un sniedza man, saprotoši un priecīgi smaidīdams. (Smaids pauda apmēram šādu domu: «Hē, hē! Šis amerikāņu dīkdienis ir nokļuvis šeit vecpuiša karta un grib mazlietiņ uzdzīvot!») Nevaru apgalvot, bet man likās, ka viņš man atvadoties piemiedza ar aci.

Es nebiju bijis Meidenhedā desmit gadus, kopš manas saderināšanās ar Patu; tolaik mēs abi bieži braucām pusdienot Temzas krastā. Šai nostūrī nekas nebija mainījies, joprojām tas bija burvīgs, kluss, mazliet koķetīgs kaktiņš; vienīgi tolaik, kad es vedu šurp Patu, bija vasara un daudz savā nodabā klejojošu pārīšu; tagad sezona bija beigusies un Meidenhedā snauda, paslēpusi savu mazo putna galvu zem saliektā spārna.

Es viegli atradu «Zelta zivtiņu», diezgan greznu restorānu ar aizstiklotu terasi, kas atradās upes pusē>. Kad es iegāju, pulkstenis bija apmēram pusvienpadsmit, divi pārīši beidza vakariņot, es apsēdos pie galdiņa kaktā un, kā man bija norādījis marsietis,

pasūtīju rumu. Rokā es turēju avīzes «Mednieks un Makšķernieks» numuru, kuru pēdējā brīdī paspēju nopirkt Pedingtonas stacijā. Taču ne ar makšķerēšanu, ne medībām nekad neesmu aizrāvies, tāpēc es nemaz nemēģināju izlikties, ka lasu.

Pēdējie klienti aizgāja, es paliku restorānā viens pie savas ruma glāzes. Kas ar mani notiks? Es biju sagatavojies uz visu; vienā kabatā man bija pieci tūkstoši mārciņu, otrā revolveris. Taču man nebija nekādas nojausmas, ka turpmāk būs jārīkojas.

Viesmīlis nodzēsa gaismu, atstāja degam vienīgi mana galda lampu. Caur aizsvīdušo logu es redzēju dažus apgaismotus logus pretējā krastā un nelielu daļiņu Temzas. Nakts bija gaišāka nekā iepriekšējās, bet brīžiem visu ainavu aizsedza viegls miglas auts.

Tagad terasē es biju pilnīgi viens. Arī viesmīlis bija aizgājis, it kā negribētu mani traucēt. Mijkrēslis šķita ļoti piemērots šāda veida darījumiem, man atlika vienīgi gaidīt. . .

Zāles durvis klusu atvērās — bet tas bija tas pats viesmīlis. Viņš aši paraudzījās visapkārt, tad strauji pienāca pie mana galdiņa. Tas bija pavisam jauns puisis, gandrīz vēl zēns, gaišmatains sārtvaidzis, tik apburošs kā meiteņe . . . Vai iespējams, ka šī nevainīgā būtne ari ir iejaukta pretīgajā intrigā?

Viņš smaidīdams uzlūkoja mani.

—  Šķiet, man priekš jums kaut kas ir, ser.

Es nevilcinoties atbildēju:

—  Iespējams. Dodiet šurp.

Viņš iebāza roku bikšu kabatā un izvilka parastu aploksni.

—  Vai šī te?

—  Droši vien tā pati,— es atteicu.— īsti nezinu.

—  Vēstuli atnesa ar rīta pastu,— zēns teica.— Lielu aploksni, uz kuras bija rakstīts —«Džonam Lordam». Džons Lords — tas esmu es, ser. Varbūt mana māte nav lēdija* bet es tomēr esmu lords.

Viņš muļķīgi iesmējās. Es reizē jutos vīlies, satraukts un arī mazliet pārsteigts.

—  Bet es neredzu jūsu vārdu uz aploksnes?— es brīnījos.

—  Tūlīt paskaidrošu,— teica Džons.— Šajā lielajā aploksnē bija ielikta otra — mazāka, kuru jums iedevu. Bija arī maza zīmīte: «Nododiet šo aploksni džentlmenim, kurš šeit atnāks pulksten vienpadsmitos vakarā, turēs rokā makšķernieku avīzi un pasūtīs rumu. Ja viņš neatnāks, nelasot sadedziniet šo vēstuli.»

—  Un jūs to nelasījāt? Es jūsu vietā būtu izlasījis.

—  Nemūžam.— Džons Lords pieliecās man tuvāk un uzticīgi teica:— Tur iekšā bija mārciņa, kāpēc man vēl būtu jālasa svešas vēstules?

Par spīti mokošajam satraukumam, es nespēju apvaldīt smaidu.

—  Labi. Te jums būs vēl otra,— es teicu un izņēmu kabatas portfeli.— Paldies, Džon.

Es atplēsu man iedoto aploksni. Viesmīlis raudzījās uz mani lielām, zilām acīm, kurās vīdēja inkvizitora smaids.

—  Vai labas ziņas?— viņš vēl pajautāja.— Mīlestības vēstule, vai ne?

—  Jā, protams,— es aši atbildēju.

Pēc tam iebāzu aploksni žaketes kabatā, sveicienam pamāju laipnajam Džonam un izgāju no «Zelta zivtiņas».

Pelēkajā aploksnē bija ielikts vienkāršs, ar violetu tinti neveikli uzzīmēts plāns un drukātiem burtiem uzvilkts: «ŠĶŪNĪ, PUSNAKTĪ.»

Lielākā daļa gaismu jau bija nodzēstas, visa pilsētiņa grima miglā, un man bija diezgan grūti atrast ceļu. Tomēr plāns, kaut arī neveikls, bija visai precīzs. Es nogriezos pa labi, pēc tam pa kreisi, aizgāju līdz Temzas krastam un turpināju iet pa šauru taciņu, kura acīmredzot veda ārā no pilsētiņas. Nogājis apmēram desmit minūtes, es, kā bija norādīts plānā, nokļuvu pie koka tilta. Es uzgāju uz tilta, tas bija tik sagrabējis un tārpu saēsts, ka es gandrīz baidījos iekrist upē. Tomēr laimīgi sasniedzu pretējo krastu — gluži kā manā sapnī, kas tiešām izrādījās pravietisks.

Man priekšā miglā vīdēja tumšs laivu šķūņa siluets. Mirkli pagrozījies ap to, es beidzot atradu durvis. Vai tūlīt iet iekšā? Zīmītē bija rakstīts, ka man jābūt šeit pusnaktī, bet es dzirdēju, kā pilsētiņā pulkstenis tikko nosita pusdivpadsmit. Labāk tomēr pagaidīt ārā; es nebaidījos, bet nebija diezin cik patīkami līst vienam iekšā šai būdā. Es atradu krastā apgāztu laivu, apsēdos uz tās un gaidīju.

Vai tiešām Pata bija šeit? Vai varbūt mani vedīs vēl kur citur? Šī doma šķita nepatīkama. Es steidzos visu ātrāk nokārtot; protams, es nebiju drošs, ka viss beigsies labi; bet, ja Rihters (vai kāds no viņa rokaspuišiem) ir mani šurp atsaukuši, tad kaut kam ir jānotiek. Vai tās ir lamatas? Par to es šaubījos: viņiem taču vajadzēja saprast, ka es atnākšu ar ieroci, ka varbūt pat brīdināšu policiju. Vai atkaļ jauns manevrs termiņa pagarināšanai? Es biju stingri nolēmis, ka neaiziešu no šejienes, kamēr nebūšu redzējis Palu vai vismaz neuzzināšu viņas pašreizējo atrašanās vietu. Ja izcelsies plūkšanās — nu ko, vēl jo labāk!

Pēkšņi es satrūkos: šķūņa iekšpusē iespīdējās gaisma — iededzinājuši vai nu sveci, vai petrolejas lampu, nezinu, bet kaut kāda degļa galiņš iemirgojās. Tātad kāds tur bija. Laiks rīkoties. Pirms ieiet šķūnī, es tomēr nolēmu apiet tam apkārt; bet tad ievēroju, ka tas ir daudz plašāks, nekā es biju iedomājies sākumā. Patiesībā tas nebija viens šķūnis, bet gan daudzi cits citam pieslējušies laivu angāri. Miglas dēļ es nevarēju noteikt, kur beidzas šo ēku komplekss.

Šis atklājums mani gan satrauca, gan nomierināja. Kas var apgalvot, ka šis ēku sablīvējums nekalpo par patvērumu neliešu bandai, kas nolaupījusi Patu? Vai es neieskriešu vilkam rīklē? Nepavisam nebiju paredzējis, ka viss notiks tādā veidā; naivi biju iedomājies šo operāciju kā «džentlmenisku vienošanos» kādā elegantā restorānā vai sliktākā gadījumā kā vētrainas tirdznieciskas sarunas zem klajas debess. . . Bet tagad man jālien iekšā šajā midzenī! Taču atkāpties jau bija par vēlu.

Tieši šai brīdī pulkstenis Meidenhedā nosita pusnakti. Gaisma šķūņa jumta lodziņos bija nodzisusi. Es izvilku no kabatas revolveri, noņēmu tam aizsargu un drosmīgi iegāju šķūnī.

Tikko iegājis, sapratu, ka tas ir neprāts. Man taču vajadzēja paņemt vismaz kabatas lukturīti! Mēģināju iet uz priekšu vājajā gaismā, kas šeit ielauzās pa vaļā atstātajām durvīm, bet tas bija velnišķīgi grūti. Es uzskrēju virsū tauvu sainim, gandrīz izmetu no rokām revolveri, skaļi nolamājos, tad iekliedzos:

— Vai te kāds ir?

Neviens neatbildēja, bet diezgan tālu no sevis, šķūņa dziļumā, es saklausīju kādu elpojam.

Tad es metos uz priekšu, bet tūlīt paklupu pret asu laivas galu, nokritu uz ceļiem un sāpēs kliedzu.

Tai pašā mirklī man sejā iešļācās pretīgas, smirdošas gāzes strūkla, un es saļimu.

Tomēr līdz tam paspēju noteikt salkano hloroforma smaku un tikai pēc tam zaudēju samaņu.

XXII nodaļa

Galva plīsa vai pušu, viss peldēja acu priekšā. Vai tas biju es, Deivids Teilors? Vai biju vēl dzīvs? Tādu nu gan nebiju iedomājies nāvi — mokoša nelabuma sajūta un lēni tev apkārt slīdoša tumsa. Taču kaut kas manī vēl glabāja dzīvības dzirkstīti, vienas jūtas, viena doma: Patricija, kur ir Patricija? Pamazām radās vēl citas sajūtas vai, pareizāk, izjūtas: sāpes un aukstums. Jā, pirmām kārtām aukstums: man bija auksti, es biju drausmīgi pārsalis. Bet, ja man ir auksti, tātad es neesmu miris — vai tad miroņi jūt aukstumu? Un vēl es jutu sāpes — nevis to neskaidro smaguma sajūtu galvā, kuru es jutu, atgūstot samaņu, bet īstas durstīgas sāpes visā ķermenī — galvā, rokās, kājās. Es mēģināju kustēties, bet nevarēju, jutos kā paralizēts, taču varēju atdarīt acis. Pakāpeniski tumsa kļuva blāvāka, tad zilāka, tad iemirgojās vāja gaisma. Atguvu arī dzirdi, es sadzirdēju kaut kādu vienmuļu, nepārtrauktu šalkoņu, it kā … it kā kaut ko . . . kaut ko līdzīgu ūdens čaloņai. Jā, tā bija ūdens čaloņa. Bet neskaidrā gaismas mirga, kas nomainīja neseno piķa melno tumsu,— vai tā nebija zvaigžņu mirdza? Es vēlreiz mēģināju pakustēties, un šoreiz man izdevās pacelt galvu. Pēc tam es ilgi atpūtos, līdz beidzot varēju apsēsties. Taču tūlīt nācās atkal gulties uz muguras, jo acu priekšā viss sagriezās; bet nu es droši zināju: es esmu dzīvs un, šķiet, sveiks un vesels.

Galvassāpes, aukstuma un mitruma sajūta kļuva neizturama. Noteikti vajadzēja kaut ko darīt. Ar nemitīgu piesardzību es apvēlos uz vēdera un, piepalīdzot ar rokām un kājām, notupos četrrāpus. Reibonis pastiprinājās, pārņēma neciešama nelabuma sajūta, bet pēc tam, kad izvēmos, man kļuva vieglāk un es sāku atgūt apziņu.

Es atrados šaurā, smilšainā krastā pie kādas upes .. . Varbūt pie Temzas? Jā, droši vien pie Temzas. Piesardzīgi pagriezis galvu, es sāku vērot apvārsni. Visapkārt bija tumšs, nevienas gaismas strēles, bet pēc debesu nokrāsas es sapratu, ka apdzīvota vieta nav tālu.

Un tad es atcerējos. Temza … Meidenheda … Šķūnis ! Jā, protams, šķūnis, Patricija, Rihters, pieci tūkstoši mārciņu! Pēdējā doma iedarbojās uz mani kā pātagas cirtiens, un man izdevās piecelties kājās. Es mazliet sagrīļojos, bet tomēr noturējos un nenokritu. Hloroforma iedarbība palēnām izzuda.

Man sala, es trīcēju pie visām miesām, taču nebiju ne miris, ne ievainots. Tātad nelieši notvēra mani, iemidzināja, bet kaut kāda neizskaidrojama iemesla dēļ atstāja dzīvu. Es pārmeklēju kabatas: protams, aploksne ar pieciem tūkstošiem mārciņu bija pazudusi — tāpat kā visi mani dokumehti. Ar zināmu atvieglojumu es atcerējos, ka pase bija palikusi viesnīcā.

Bet Pata? Ko viņi izdarījuši ar Patu?

Pirmām kārtām jābrīdina policija. Es rīkojos kā neprātis, viens iepīdamies šādā lietā. Taču, lai brīdinātu policiju, ir jāatrod kāda māja, telefona aparāts … Uz kuru pusi man jāiet? Es galīgi neorientējos, kur īsti atrodos. Noteicis upes straumes virzienu, es apmēram aptvēru, kur atrodas Londona, bet pilnīgi neapjēdzu, vai atrodos lejpus vai augšpus Meidenhedai. Es lūkojos tumsā, bet laivu šķūni, kurā mani tik veikli ievilināja, neredzēju. Bez šaubām, viņi mani aizstiepuši diezgan tālu no tā.

Nevarēju vairs ilgāk te palikt: es trīcēju no aukstuma, drebinājos, nedod Dievs, riskēju saķert plaušu karsoni. Par katru cenu jānokļūst līdz kādai apdzīvotai vietai. Pagriezis muguru upei, ar pūlēm cilājot drebošās kājas, es sāku iet uz to pusi, kur apvārsnis likās mazliet gaišāks. Pirmie soļi bija ļoti grūti, vairākkārt man vajadzēja nomesties zālē, lai atgūtu spēkus un drosmi. Taču pamazām līdzsvara sajūta atgriezās, un es varēju iet mazliet ātrāk.

Es nonācu kaut kādā pļavā, kā liekas, nekultivētā un nepļautā, kādas bieži gadās upju krastos. Vai tas bija privāts īpašums? Nezinu. Pēc ceturtdaļstundas gājiena atdūros pret nelielu mūri, un man vajadzēja nogriezties pa kreisi. Pēc simt metriem žogs beidzās, es gāju taisni uz priekšu un drīz vien iznācu uz šķembām bruģēta ceļa.

Šeit es diezgan ilgi stāvēju neziņā: kurp man jāiet — pa labi vai pa kreisi? Vai tas ir ceļš, kas ved no Londonas uz Redingu un iet caur ītonu? Bet varbūt kāds apkārtceļš? Temzas straume vairs nebija orientieris, jo es tik daudzas reizes biju mainījis virzienu, ka vairs nespēju pēc upes tecējuma noteikt, uz kuru pusi jādodas. Un nakts kļuva aizvien melnāka un melnāka.

Taču drīz vien tiku izpestīts no šīm grūtībām; tālumā bija dzirdams motora troksnis, un pa kreisi iedegās divas kveldīgas acis. Mašīna! Es biju glābts! Es apņēmīgi nostājos mašīnas uguņu lokā un enerģiski vēcināju rokas. Automašīna tiešām apstājās divdesmit melru no manis, no tās izkāpa liela auguma jauns, eleganti ģērbies vīrietis un, acis miegdams, nāca uz manu pusi.

Man nebija laika apdomāt, ko es viņam teikšu, bet to gan es sapratu, ka šādā situācijā stāstīt patiesību par manu piedzīvojumu nav vērts, jo neviens tam neticēs. Tāpēc labāk izgudrot vienalga kādu ieganstu . . .

— Es vakariņoju Meidenhedā,— es skaidroju.— Pēc tam nolēmu mazliet pastaigāties gar upes krastu, un pēkšņi man kļuva slikti. Kad atguvos, vairs nespēju orientēties un tagad nezinu, kur īsti atrodos .. .

Jaunais vīrietis izbrīnīts raudzījās manī; droši vien savā sagumzītajā uzvalkā es izskatījos nožēlojams, un viņš nosprieda, ka esmu mazliet jucis… Bet acīmredzot viņš bija labi audzināts, pieklājīgs jauns anglis no labas ģimenes, un viņš man neko nevaicāja.

—  Jūs esat diezgan tālu no Meidenhedas,— viņš tikai noteica.— Es varu, ja gribat, jūs aizvest, kurp vēlaties . ..

—  Vai jūs braucat uz Londonu?

—  Jā.

—  Tādā gadījumā būšu jums bezgala paleicīgs, ja aizvedīsiet mani līdz Londonai. Mans vārds ir Deivids Teilors, un es dzīvoju «Kamberlendā».

—  Lieliski,— viņš sacīja.— Mēs būsim tur pēc četrdesmit piecām minūtēm. Ja neiebilstat, sēdieties aizmugurē. Līdzās man sēž mana sieva.

Es nebiju pamanījis mašīnā sēdošo jauno sievieti ādas apmetnī. Vīrs izskaidroja viņai situāciju, viņa mīļi uzsmaidīja man, es apsēdos aizmugures sēdeklī. Pār vadītāja plecu es saskatīju priekšējā paneļa pulksteni: bija pusdivi naktī. Tātad bez samaņas es biju nogulējis apmēram stundu.

Līdz Mārblančai mēs neizteicām ne vārda. Es pateicos saviem glābējiem, uzstāju, lai viņi iedod man savu adresi, un, paspieduši cits citam roku drīzāk amerikāņu, nevis britu manierē, mēs šķīrāmies.

Es uzkāpu savā viesnīcas istabā un vispirms ielaidu vannā karstu ūdeni.

XXIII nodaļa

Un tagad es sēžu šeit, savā istabā «Kamberlendā», un pārdomāju. «

Ir pusčetri, bet man nemaz nenāk miegs. Vanna lieliski atspirdzināja mani; tiesa, es vēl jūtos satraukts, un mazliet sāp galva, bet jūtu sevī spēku, ja būs vajadzīgs, iet līdz galam.

Es piezvanīju Tev, Tom, bet neviens neatbildēja; acīmredzot Tu paliki pa nakti Birmingemā.

Tad es atkal turpināju pierakstīt savu stāstu, kura lielāko daļu es uzrakstīju vakar pēcpusdienā, pirms brauciena uz Meidenhedu; tagad es to papildināju. Es to lasīju un pārlasīju vairākkārt. Un pamazām es sāku saprast.

Piepeši es pievērsu uzmanību kādai sīkai detaļai, kam līdz šim nebiju piešķīris nekādu nozīmi. Bet vai šīs sīkās detaļas bieži vien nav tās, kas daudz ko noskaidro? Stāstot par to, kā mēs ar Beiliju braucām uz viesnīcu «Kipra» pagājušo trešdien, es gluži nejauši atzīmēju, ka Pamelas Tomsones vārds Veleca viesu reģistrācijas grāmatā bija ierakstīts ar violetu tinti. Kāpēc es atcerējos šo sīkumu? Pats nezinu. Varbūt tāpēc, ka šī ieraksta diezgan īpatnējās krāsas tinte (it kā netīra un atšķaidīta, tā man šķiet) likās neparasta.

Nu, lūk, es varētu gandrīz apzvērēt, ka plāns, ko man iedeva viesmīlis no «Zelta zivtiņas» Meidenhedā, bija zīmēts ar šo pašu tinti. Tagad es nevaru to pārbaudīt: nelietis, kurš man uzbruka laivu šķūnī, rūpīgi bija pārmeklējis manas kabatas — un plāns līdz ar pieciem tūkstošiem mārciņu un maniem dokumentiem nozudis bez pēdām. Taču šis papīra gabaliņš tā vien rēgojas man acu priekšā — zīmējums un tās dažas rindiņas bija rakstītas ar violetu tinti un nevis vienkārši ar violetu tinti, bet tieši ar šo īpatnējo tinti.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka Džonam Lordam, «Zelta zivtiņas» viesmīlim, adresētā vēstule, tāpat kā plāns, kas bija tajā ielikts un domāts man, rakstīti viesnīcas «Kipra» īpašnieka kabinetā — vai nu to darījis pats Ve' s, vai, iespējams, kāds no viņa līdzzinātājiem, kuri parasti sapulcējas viņa kabinetā.

Un kas par to? Nekas, tikai man šķiet, ka mēs pietiekami neinteresējamies par seru Velecu. Skotlendjards, liekas, pilnīgi neņēma vērā šo versiju — un tikai tāpēc, ka mana sieva nebija (vai viņu nevarēja atrast) viesnīcā «Kipra» tobrīd, kad Beilijs nopratināja grieķi Velecu.

Toreiz man Beilija spriedumi šķita pārliecinoši; Velecs pastāstīja, ka Patu aizvedis kāds klibs vīrietis. Un viņš aprakstīja Klibo tieši tāpat, kā to darīja lidostas autobusa šoferis. Šķiet, ka šoferis un Velecs nekādā veidā nevarēja savstarpēji sarunāt, tātad Velecs Klibo nav izdomājis un stāstījis taisnību.

Spriedumi it kā ir loģiski … Loģiski, bet ar vienu noteikumu. Ar noteikumu, ka Klibais nav pats Velecs.

Ja Velecs un Klibais ir viens un tas pats cilvēks, tad viss kļūst skaidrs. Velecs ierodas lidostā, runā ar Patriciju, draud viņai, iebiedē un piespiež doties uz viesnīcu «Kipra». Tur viņš Patu iesloga un gaida, kad no aizokeāna atsteigšos es (ja būs vajadzīgs, viņš nosūtīs man uz Milvoki telegrammu). Es ierodos Londonā (par to viņš ātri uzzina no paziņojuma, kuru Mērfijs liek pārraidīt pa radio un televīziju, kā arī publicē laikrakstos), viņš nogaida vēl dažas dienas, bez šaubām, prātīgi izlemdams, ka nav vērts uzņemt ar mani sakarus, pirms nav norimusi Skotlendjarda dedzība.

Mans un Beilija apmeklējums viņu pārāk nesatrauc; viņš to ir jau iepriekš paredzējis un zina, ka viegli aptīs mūs ap pirkstu ar savu stāstu par to, kā Klibais ieradies viesnīcā un aizvedis manu sievu. Kad Beilijs ierunājas, ka gribot apskatīt visas istabas, viņš mazliet satraucas, bet viņam izdodas novērst mūsu uzmanību ar Patas neseseru, ko viņš atdod mums. Seržanta Beilija paviršā telpu apskate ir nepietiekama, lai atklātu slēptuvi, kurā Velecs ieslodzījis manu sievu.

Pēc tam viņš nogaida vēl divas dienas, tad piezvana man un norunā tikšanos Meidenhedā.

Protams, arī šajā versijā ir vēl vairākas neskaidrības. Kā Velecs uzdrošinājās uzsākt šādu spēli pēc tam, kad Skotlendjards piedraudēja viņam ar otrreizēju kratīšanu? Kādā veidā Patai izdevās iebāzt izmisīgo zīmīti tualetes piederumu nese- serā? Kāpēc viņa zīmītē min Bobu Razerfordu? Kāpēc Velecs, pēc tam kad bija atvilinājis mani uz Meidenhedu, aizmidzināja mani ar hloroformu un aplaupīja, nevis iemeta mani upē, bet atstāja dzīvu krastā?

Bez šaubām, viņš grib izvilkt no manis vēl kaut ko bez šīm piectūkstoš mārciņām . . .

Taču vissatraucošākais un neskaidrākais ir šāds jautājums: kāpēc, kā vārdā, kāda veida šim nožēlojamam grieķim izdevās iebiedēt Patu, atvilkt viņu uz savu riebīgo midzeni un turēt viņu tur ieslodzītu?

Te varēja būt tikai divas atbildes: Velecs vai nu ir Rihtera zemisko nodomu paklausīgs izpildītājs, vai arī viņš pats ir Rihters.

Tas nav nekas neiespējams. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man likās, ka Velecs mazliet pievelk vienu kāju, es mēģināju atcerēties, vai dzirdēju Klibā nevienmērīgo soļu troksni, kad mēs Velecam aiz muguras kāpām augšā uz istabu, kur it kā dzivoja Pata, vai kad kāpām atkal lejā; es to nevarēju apzvērēt, bet tāpat nevarēju apzvērēt pretējo — ka neesmu dzirdējis soļu troksni.

Patiesi, nav nemaz tik grūti iedomāties, ka Rihters, izdzīts no Anglijas, tomēr izmisīgi cer tur atkal reiz atgriezties, sadabū beidzot viltotus dokumentus, atgriežas Londonā, atver viesnīcu, kurai ir slikta slava, un gaida izdevīgu brīdi . . . Viņš uzzina, ka Pata ir apprecējusi bagātu vīru un aizbraukusi uz Savienotajām Valstīm; viņam ir zināmi ļoti kompromitējoši fakti no viņas pagātnes, un, starp citu, viņš izmanto Patas ārkārtīgo jūtīgumu, viņas mīlestību pret mani un viņas pieķeršanos mātei . . . Tātad viņš ievāc ziņas par misis Stīvensu un, izvēlējies brīdi, kad viņa atstāj Londonu, nosūta telegrammu, kurai jāatvilina Pata uz Londonu . . .

Mana nabaga mīļā Pata kā putniņš iekrīt slazdā!

Tagad es esmu pārliecināts, ka Pata joprojām ir ieslodzīta viesnīcā «Kipra». Velecs noteikti ir paturējis viņu kā ēsmu, lai pievilinātu mani, un bez tam viņš pārāk riskētu, ja atdotu viņu kādam citam.

Man jādodas turp un viņa jāatbrīvo.

Brīdis ir ļoti piemērots: Velecs (vai Ribters) droši vien domā, ka es vēl bezsamaņā guļu Temzas krastā; viņam neienāk ne prātā, ka esmu jau atgriezies Londonā. Bez tam viņš jūtas drošs, ka naktī no sestdienas uz svētdienu policija pie viņa neieradīsies. Varbūt viņš nav vēl atgriezies no Meidenhedas Londonā …

Man jārīkojas ātri, jāizmanto mana priekšrocība: es jau zinu visu patiesību, bet viņš to vēl nenojauš. Vai ir vērts gaidīt, līdz ataust diena? Turklāt svētdiena es nesadabūšu ne Mērfiju, ne Beiliju.

Ja es tūlīt došos turp, es vēl varu viņu jzglābt.

XXIV nodaļa

Deivida Teilora stāsts aprāvās šajā vietā, bet Tomass Bredlijs zināja, kas notika pēc tam, un, to atceroties, viņš juta, ka acis aizmiglo asaras. Atceroties pagājušās nakts notikumus, viņu, tik cinisku, saprātīgu un godkārīgu cilvēku bez jebkādām ilūzijām, mocīja drausmīgas, sirdi plosošas izjūtas . ..

Pulkstenis bija bez piecām minūtēm četri, kad viņš savā railijā piebrauca pie greznā nama Viktorijas ielā, pie paša Sentdžeimsa parka. Bez divām minūtēm četros viņš iegāja sava dzīvokļa priekštelpā un izbrīnījās, ka dzīvoklī deg gaisma.

No kabineta iznāca viņa sulainis Bensons, garš, izkāmējis, nepatīkama izskata milzis, kurš šķita stipri satraukts.

—  Kas noticis?— Tomass vaicāja.

—  Lūdzu atvainot mani, ser. Jūsu draugs misters Teilors tikko aizgāja.

—  Tik vēlā naktī?

—  Jā, ser. Viņš atskrēja šurp kā ārprātīgs… tas bija apmēram pirms divdesmit minūtēm. Šķiet, ka viņš bija zvanījis jau iepriekš, bet es gulēju un neko nedzirdēju. Viņš tik stipri zvanīja pie durvīm, ka beidzot mani pamodināja; es nodomāju, ka tas esat jūs, ser, ka jūs esat aizmirsis atslēgas, tāpēc es piecēlos un gāju atvērt. Misters Teilors likās ļoti vīlies, ka nav sastapis jūs mājās. Viņš man teica, ka steidzīgi jābraucot uz viesnīcu «Kipra».

—  Uz viesnīcu «Kipra»?

—  Jā, ser. Nosaukumu es precīzi atceros. Starp citu, viņš paziņoja, ka jūs zināšot, par ko ir runa. Pēc tam viņš jautāja, vai es varot viņam iedot kādu ieroci. Jautājums mani mazliet pārsteidza, bet viņš tik ļoti uzstāja, ka beigās es viņam iedevu revolveri, kas bija jūsu rakstāmgalda atvilktnē. Nezinu, ser, vai es rīkojos pareizi . . .

—  Jūs rīkojāties pareizi.

—  Un vēl viņš iedeva man burtnīcu un lūdza, lai jūs to izlasot tūlīt pēc atgriešanās. Es to uzliku uz jūsu galda.

—  Labi, Benson. Un … vai sen viņš aizgāja?

—  Apmēram pirms minūtēm piecām.

Tomass Bredlijs īsu mirkli šaubījās, tad, par spīti nogurumam, nepārvarama spēka dzīts, izskrēja ārā. Varbūt šajā laikā Deividam nebūs izdevies noķert taksometru un Tomass apsteigs viņu . ..

Taču railija motors, kā par spīti, negribēja darboties. Bez šaubām, aizsērējis karburators vai sveces aizķepušas, vai vēl kāda cita vaina .. . Beidzot, kad bija «šķaudījis» vismaz minūtes desmit, railijs izkustējās.

Četros no rīta ielas nav ļaužu pārpilnas un luksofori pastāvīgi mirkšķina, bet no Vestminsteras līdz Stepnijai ir diezgan liels attālums, turklāt Toms slikti zināja ceļu. Un arī migla, kaut ne tik bieza un blīva kā iepriekšējās dienās, tomēr apgrūtināja braukšanu. Divas vai trīs reizes Tomasam vajadzēja strauji bremzēt tikai divu collu attālumā no citas mašīnas pakaļējā bampera. Aizkļuvis līdz Fenčērčstrītai, viņš nomaldījās, iegriezās pa kreisi un piebrauca pie metrostacijas «Liverpūle». Tur viņš atkal kļūdījās un aizbrauca uz Betnelgrī- nas pusi. Kaut arī īsts londonietis, viņš nomaldījās Istendā kā svešā pilsētā. Viņš apturēja mašīnu pie ielas laternas, lai ielūkotos plānā, kas viņam vienmēr bija līdzi mašīnā. Pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes pāri četriem; viņš droši vien nokavēs.

Ja viņš tūlīt būtu braucis mājās, nevis divas stundas sēdējis savā klubā un iemetis pa glāzītei… Jā, protams, ja viņš tūlīt būtu braucis mājās, Deivids sastaptu viņu un Toms atrunātu viņu no brauciena uz «Kipru» … 1

Neciešams satraukums tirdīja Tomu. Viņš vēlējās būt kaut kur tālu, tālu no šejienes un nebūt saistīts ar šo nepatīkamo notikumu … un vienlaikus viņš juta, ka viņam jābrauc uz turieni . . .

Beidzot izkļuvis no mazo, līkumoto ieliņu labirinta, viņš sasniedza Stepnijgrīnu. Taču tur viņš stāvvietā aizķēra taksometru, vajadzēja vēlreiz apstāties. Bojājumi bija niecīgi, bet šoferis, pēkšņi pamodies, draudēja sacelt kājās visu kvartālu, noteikti gribēja izsaukt policiju, un, lai viņu nomierinātu. Tomam tūlīt vajadzēja atlīdzināt zaudējumus, turklāt pieprasītā summa apmēram piecas reizes pārsniedza iespējamo maksu par remontu!. ..

Bez divdesmit .minūtēm piecos Tomass Bredlijs iegriezās Džamaikastrītā, kuras viņā galā atradās viesnīca «Kipra».

Nams bija tumšs, naidīgs, noslēgts. Nevienā logā nemanīja ne gaismas stariņu, iekšpusē nedzirdēja ne mazāko troksnīti. Šķita, ka māja ir pamesta.

Bredlijs uzkāpa pa mazajām lieveņa kāpnēm, pagrūda durvis. Tās nepadevās.

Tad viņš vairākas reizes piezvanīja. Neviens neatbildēja.

Pēc tam viņš izņēma no kabatas savas atslēgas un izmēģināja tās citu pēc citas gluži kā mūķīzeri. Trešā atslēga derēja, durvis atvērās.

Taustīdamies viņš gāja pa šauro gaiteni, slēdzi neizdevās atrast. Viņš parakņājās kabatās, atrada šķiltavas, bet nevarēja iedegt, acīmredzot bija izbeidzies benzīns. Uz labu laimi viņš sataustīja kādu durvju rokturi un mēģināja tās atvērt, bet tās bija aizslēgtas.

Viņš uzmanīgi ieklausījās un šoreiz saklausīja kaut kādas apslāpētas skaņas. Šķita, ka otrajā stāvā kāds it kā atdarina viņa paša kustības — arī mēģina tumsā atvērt durvis.

Toms atspiedās pret sienu, sirds neprātīgi dauzījā». Kāpēc visas šīs pūles? No likteņa neizbēgsi. Varbūt Deivs vēl nav atbraucis vai varbūt ir jau aizbraucis no «Kipras»? Varbūt Bensons kaut ko sajaucis un runa nemaz nav bijusi par «Kipru». Varbūt. . .

Tobrīd viņš sadzirdēja soļus. Kāds kāpa augšup pa kāpnēm, bet tie nebija parasti soļi; to skaņa atbalsojās nevienmērīgi, ar dažādām atstarpēm — tooop-top, tooop-top, tooop-top .. .

Tie bija Klibā soļi.

Ko lai viņš dara? Iet pa kāpnēm viņam nopakaļ vai gaidīt?

Drīz vien bija dzirdami citi Soļi, tik tikko saklausāmi, bet Tomasam bija lieliska dzirde. Jā, kāds tiešām zagās Klibajam pa pēdām. Varbūt Deivs?

Soļi apklusa kaut kur tur augšā; noklaudzēja durvis, tad varēja saklausīt it kā vaidus, tad izcēlās kas līdzīgs kņadai . .. Pēc tam iečīkstējās loga aizvērtnis.

Šausmās sastindzis, nespēdams pakustēties un nezinādams, kurp iet, Tomass gaidīja.

Taču, kad viņš izdzirdēja kliedzienu, viņš saprata, ka nu ir par vēlu. Tas bija baiļu, izmisuma un šausmu pilns kliedziens — tāds kliedziens, kurā nebija nekā cilvēciska, kliedziens, kas pārtapa gaudošanā. Troksnis, kas atskanēja pēc tās, bija vēl drausmīgāks — ļengans un truls troksnis, kāds rodas, kad ķermenis atsitas pret zemi.

XXV nodaļa

Tomass izskrēja ārā. Nakts bija tumša, bet viņš nevarēja neredzēt to, kas vīdēja tur, ielas vidū. Trīcošām, ļodzīgām kājām Toms nokāpa pa pieciem lieveņa pakāpieniem.

Viņš nometās ceļos līdzās tumšajai, bezveidīgajai masai ielas vidū, izstiepa uz priekšu rokas neprātīgā cerībā, ka tas nav Deivids, un aptaustīja nekustīgo ķermeni. Taču dvēseles dziļumos viņš jau pilnīgi noteikti zināja, ka tas varēja būt tikai Deivids.

Viņš atcerējās, ka atbraucis šurp ar mašīnu un ka mašīnai ir starmeši. Grīļojoties un drebinoties viņš ar pūlēm atvēra durtiņas, sataustīja aiz stūres slēdzi un iededzināja starmešus. To spilgtajā gaismā čokurā savilcies ķermenis šķita kā bezjēdzīgs lupatu vīstoklis. Jā, tas tomēr bija Deivs Teilors — viņa gaišie mati, naivā, skaistā mute un mūžīgi izbrīnītais skatiens. Tomass bija ieradies pārak vēlu.

Atvērās māju logi, uz kaimiņmājas sliekšņa iznāca sieviete rītakleitā. Taču viesnīca «Kipra» palika tikpat tumša un mēma; tā it kā novēla no sevis visu atbildību par tikko notikušo. Vai Deivids patiešām izkrita pa vienu no šiem tumšajiem logiem?

Drīz vien apkārt salasījās ļaužu pūlis, izsaucieni skanēja no visām pusēm, kliedza kāda meitenīte, bet Tomass joprojām bija nometies ceļos un nespēja pakustēties.

Tad kāds pusapģērbies vecs vīrs istabas čībās un laipnu buldoga ģīmi pirmais ieteicās:

— Ir jāizsauc policija.

Policija . . . Tomass piecēlās, izlauzās caur pūli. Ļaudis viņam kaut ko jautāja, gribēja uzzināt, kas noticis. Viņš neko neatbildēja, pēkšņas domas plosīts. Tas pats večuks viņam sacīja:

—  Ja jūs vēlaties, lūdzu, man ir telefons. Es dzīvoju te blakus, pirmajā stāvā.

Večuks runāja ar īstu īstendas akcentu, kuru nav iespējams atdarināt. Diezin vai viņš bieži ir bijis uz rietumiem no Tauera; droši vien vecu lietu tirgotājs vai varbūt augļotājs. Tomass gāja viņam līdzi uz māju, iegāja iekšā un nokļuva vecām mēbelēm pieblīvētā būdiņā. Pie telefona viņš atkal it kā sastinga šaubās, bet vajadzēja tomēr iet līdz galam.

Aizritēja vesela «mūžība, līdz ieradās policija un atbrauca ātrā palīdzība. Pēc tam vēl vesela mūžība, kamēr nabaga Deivida līķi ielika drausmīgajā mašīnā. Un vēl viena — trešā mūžība, kamēr Tomasu nopratināja. Pec tam viņš atkal sēdās pie railija stūres un aizbrauca tumsā. Pulkstenis bija pusseptiņi no rīta, un migla bija vēl biezāka un blīvāka. Tomass bija tik noguris, ka pat nejuta sāpes. Šobrīd viņš vēlējās tikai vienu — ātrāk likties gultā. Plosīt sirdi un mocīties sāpēs viņš vēl paspēs.

Ar milzu pūlēm, rāpojot kā gliemezis, viņš beidzot izbrauca uz īstā ceļa. Kad otro reizi šajā naktī viņš apturēja mašīnu pie greznā nama Viktorijas ielā, viņam šķita, ka viņš divreiz veicis attālumu no Birmingemas līdz Londonai.

Dzīvoklī atkal dega gaisma, bet šoreiz viņš nepievērsa tam uzmanību; viņš vienkārši pa ceļam it visur to nodzēsa. Uz mirkli ielūkojās kabinetā, ieraudzīja uz rakstāmgalda burtnīcu, par kuru viņam stāstīja Bensons, neviļus notrīsēja un aizvēra durvis. Viņam būs pietiekami daudz laika to izlasīt vēlāk. Katrā ziņā tur vairs neko nevar mainīt . . .

Tomasa guļamistaba atradās dzīvokļa pašā galā. Ari šeit dega gaisma, un šoreiz tas viņu pārsteidza. Droši vien Bensons nolēmis gaismu nenodzēst, pēc tam kad bija sagatavojis gultu . . . Tomass pagrūda durvis, iegāja istabā un sastinga.

Pie kamīna sēdēja sieviete. Liesmu atspulgi rotājās viņas brīnišķīgajos vara krāsas matos, uz mirdzošajiem nagiem, uz zīdā ieautajām skaistajām kājām. Izdzirdusi, ka viņš ienāk, viņa pacēla galvu un pasmaidīja.

XXVI nodaļa

—  Labdien, Tomas,— teica Patricija Teilore.— Kur tu biji? Es jau sen gaidu tevi.

Bredlijs stāvēja pie durvīm un nespēja ne pakustēties, ne izteikt kādu vārdu.

—  Kāpēc tu klusē?— viņa vaicāja mazliet nepacietīgi.

Beidzot viņš izmocīja dažus vārdus.

—  Kā tu še nokļuvi?

—  Atbraucu ar taksometru.

Patricija piecēlās un nāca pie viņa izstieptām rokām. Viņa, kā vienmēr, turējās stalti, bet pēc zilajiem lokiem zem acīm, pēc trīcošajām lūpām varēja nojaust, ka viņa ir ļoti nogurusi un mazliet nobijusies.

Pēkšņi Tomass atguva gaišredzību un spēkus.

—  Ej projām!— viņš skarbi teica.

—  Kā tu teici?— Patricija nievīgi jautāja.

—  Ej projām!

—       Burvīga saruna,— viņa teica, atkal apsēzdamās pie kamīna.— Un kurp tu man pavēlēsi doties?

—  Kurp vien vēlies, man gluži vienalga.

—       Es varētu turēt tevi pie vārda. Taču man tevis žēl, jo, liekas, tu esi ļoti noguris. Varbūt būs labāk, ja atliksim sarunu līdz rītdienai?

—       Nekāda saruna nenotiks,— sacīja Tomass.— Es vienkārši lūdzu, lai tu ej projām.

Viņa neko neatbildēja, bet pievērsa viņam izbiedētu skatienu, it kā šoreiz būtu sapratusi, ka viņš runā nopietni. Tomasam gandrīz kļuva viņas žēl.

—      Es ne . . . Es tev neko nepārmetu, Pat,— viņš izmocīja. — Bet redzi . . . Būs labāk, ja tu aizbrauksi . . .

—  Bet kāpēc? Kāpēc?

—  Es biju tur,— viņš beigās izteica it kā nožēlodams.

—  Kur?

—  Viesnīcā «Kipra». Es redzēju .. .

—  Ko … ko tu redzēji?

—  Deividu. Viņš ir miris.

—  Deivids ir miris?

Pārsteigums tika notēlots lieliski: skaistās, dzidrās acis plaši ieplestas, mute pavērta, lūpas trīc, rokas bēdās sažņaugtas.

«Pārāk labi tēlo,» nodomāja Tomass. «Vēl mazliet vairāk dabiskuma, un es noticētu.» Un, pat tā domādams, viņš jutās aizkustināts un bija ar mieru noticēt. . . Bet viņš nevarēja un arī negribēja atkāpties.

—  Netēlo komēdiju! Tā biji tu, kas viņu pagrūda.

Es? Bet kad? Kur? Kāpēc?

Tas nu bija par traku. Tomass neizturēja, uzdeva nervi.

—       Paklidene!:— viņš kliedza.— Izvirtule! Vai tu esi jukusi vai uzskati mani par galīgu muļķi?

—  Bet, Tom, es neko . .. neko . . .

—  Ak, protams, tu neko nezini, tu neesi neko sliktu darījusi, tu esi tikai nelaimīgs upuris, vai ne? Divas nedēļas tu biji ieslodzīta, tevi ieslodzīja kāds noslēpumains, klibs nelietis, viņš tev draudēja, viņš šantažēja tavu nabaga vīru! Pēc tam viņš to nogalināja, bet tev tajā apjukumā izdevās izbēgt, un tu tagad vairs nezini, kas īsti ir noticis un ko tev darīt. Nelaimīgā muļķe, to visu tu vari iestāstīt policijai, ja vēlies, varbūt viņi tev noticēs! Bet kāpēc tu stāsti man šīs pasaciņas? Vai patiesi tu esi aizmirsusi, ka es zinu ikvienu tavu soli, ka arī es esmu iejaukts šajā notikumā, ka . ..

Kamēr viņš runāja, Patricijas sejā bija notikusi dīvaina pārmaiņa — muskuļi bija saspringti, mute sašķiebta, acis kļuvušas šauras jo šauras; tā vairs nebija nelaimīga, iebiedēta būtne, ko satriekuši negaidīti notikumi, bet mežonīga, lēcienam sagatavojusies tīģeriene. Un, kad viņa ierunājās skarbā, metāliskā balsī, Tomass šausmās apjauta,, ka viņš visu laiku ir maldījies: viņš domāja, ka viņa mīl viņu, bet viņa nekad nav mīlējusi nevienu, varbūt vienīgi sevi; viņš domāja, ka viņa tā rīkojas tāpēc, ka nav laimīga laulībā, taču viņu mudināja vienīgi alkatība un ļaunums. Viņš tika piemānīts tikpat muļķīgi kā Deivids un, kad pirms mirkļa viņš' dusmās meta viņai sejā nežēlīgus vārdus, pat nenojauta, cik šie vārdi bija trāpīgi. Patricija vienmēr ir bijusi paklīdene un izvirtule.

—  Patiešām tu esi iejaukts šajā notikumā,— viņa nošņāca.— Un būtu par maz teikt, ka esi iejaukts. Tu esi tajā iepīts līdz kaklam, tu esi mans līdzzinātājs un pat vēl vairāk — tu esi kūdītājs.

Gluži bez elpas Tomass raudzījās uz viņu.

—  Jā, tieši kūdītājs!— viņa turpināja.— Kad tu šī gada martā ieradies Milvoki, es biju maigi pieķērusies savam vīram; tu atrāvi mani no viņa, tu mani savaldzināji, tu mani pavedi.

— Tie ir meli!— viņš kliedza.— Es mīlēju Deivu, es negribēju viņu krāpt!

—  Tā tu tagad saki, bet toreiz tu sapņoji par vienu: atņemt mani viņam. Un tev tas tiešām izdevās — es padevos. Viss, kas notika pēc tam, ir šīs drausmīgās kļūdas sekas, kurā vainojams esi vienīgi tu.

Tomass vairs neapjēdza, vai viņa meloja tīši vai arī pati ticēja, ka saka taisnību. Viņš atcerējās Mičigana ezera krastā pavadītās jaukās pavasara dienas, viņš atkal pārdzīvoja tos saldkaislos mirkļus … Viņi aizgāja pastaigāties pa mežu, Pata skrēja viņam pa priekšu. Piepeši viņa paklupa, iekliedzās un nokrita. Izbijies viņš steidzās palīgā, viņš domāja, ka viņa ir savainojusi kāju, un noliecās, lai palīdzētu viņai piecelties, bet viņa, viegli pacēlusi galvu, klusu iesmējās un pievilka viņu sev klāt. Nē, ne jau viņš apskāva viņu — viņš nekad to neuzdrīkstētos, viņš pārāk augstu vērtēja savu draudzību ar Deividu, pārāk cienīja Patu; nē, viņa pirmā piekļāva viņu sev, piespieda nogulties līdzās; tagad viņš varēja apzvērēt, ka viņa nokrita tīšām, lai viņu pavedinātu. Visa šī komēdija bija jau iepriekš sagatavota; jau tad viņai bija iecercts savs plāns … Un pat vēl pēc mirkļa, kad viņš jau ieskāva viņu savās rokās, viņš vēl nebija zaudējis kontroli pār sevi, viņš negribēja aiziet pārāk tālu šajā mīlas rotaļā — tā bija viņa, kas pieķērās viņam aizvien ciešāk, kas apskāva viņu kā neprātīga, viņas mute meklēja viņa lūpas, bet viņas rokas vadīja viņu aizvien tālāk šajā spēlē. Un viņš vairs nepretojās, kopš tā brīža viņš padevīgi pakļāvās viņai, akli izpildīja jebkuru viņas vēlēšanos. Tā bija. Bet tikai līdz brīdim, kad Deiva ķermenis atsitās pret Džamai- kastrītas bruģi. . . Nu viss ir beidzies, beidzies pavisam . .. Tagad viņa vairs nemodināja viņā nekādas jūtas — vienīgi pretīgumu.

—  Un vai tad tu neatsūtīji man telegrammu par šķietamo mātes slimību, lai atvilinātu mani uz Londonu?— viņa turpināja.

—  Tāpēc ka tu man to lūdzi …

—  Pierādi to! Un vai ne tu sagaidīji mani lidostā, ietērpies šajā smieklīgajā ģērbā?

—  Tāpēc ka tu man apgalvoji, ka tas ir labākais līdzeklis, kā novērst tava vīra aizdomas . . .

—  Ja tu pats nebūtu gribējis, neviens tevi nepiespiestu. Un šo utaino, netīro viesnīcu Istendā arī sameklēji tu — ak Dievs, kā es tur garlaikojos!.-.. Tu arī iedevi naudu tam drausmīgajam grieķim, tu samācīji, kā viņam jāmelo policijai. Tu arī iepriekš brīdināji mani, ka «Kiprā» ieradīsies policists no Skotlendjarda, un es savācu savas mantas un tajā dienā izbraucu ārpus pilsētas. Un tu visu laiku nepārtraukti ziņoji man, ko saka un ko dara mans vīrs. Vēl vairāk — tieši tu piezvanīji Deividam, tieši tu liki man uzrakstīt šo muļķīgo vēstuli un izsauci viņu uz Meidenhedu, bet pēc tam pats devies turp un nozagi viņam tās piectūkstoš mārciņas. Vai var iedomāties kaut ko vēl muļķīgāku un briesmīgāku? Tu pat nevarēji tikt no viņa vaļā; ja tu būtu pēc tam iemetis viņu Temzā, kā mēs bijām nolēmuši, viss nu būtu beidzies, visi šie murgi, turpretī tagad . . .

Tomass vairs neklausījās viņā. Vai viņš patiešām ir izdarījis visus šos noziegumus, kuros Pata vaino viņu? Vai varbūt to ir izdarījis viņa dubultnieks, rīkodamies kā mēnessērdzīgais? . . . Patricija jau pašā sākumā bija iecerējusi šo slepkavību, viņa gribēja ātrāk iegūt mantojumu . .. Bet viņš, naivais, bija iedomājies, ka pēc tam, kad viņš izvilks no Deivida šīs piectūkstoš mārciņas, viņa beidzot aprims un atteiksies no sava plāna. Ak, cik muļķīgi un riebīgi bija šie viņa aprēķini! Kā gan tik gudrs cilvēks kā viņš, tik slavens advokāts kā viņš varēja ļaut sevi iepīt šajos neģēlīgajos tīklos! Jā, tā patiešām bija kaut kāda burvestība .. . ,

—  Viss veicās tik labi,— vēl nemitējās Patricija.— Man izdevās viņam pilnīgi sajaukt prātu. Viņam nekad nav bijuši stipri nervi. Es viņu nomocīju ar šo notikumu ar Klibo, es katru vakaru miglā sekoju viņam pa pēdām, bet viņš domāja, ka tas ir Rihters; es aizsūtīju viņu pie Boba Razerforda, kurš jau sen bija sajucis prātā; es droši zināju, ka Deivids ilgi nenoturēsies un arī zaudēs saprātu … Ja tonakt tu būtu viņu iemetis Temzā, visi domātu, ka notikusi pašnāvība . . . Turpretī tagad notiks izmeklēšana, grieķis var izrunāties, Skotlendjards beigās var kaut ko uzokšķerēt . . .

—  Jā,— neapzināti noteica Tomass.— Skotlendjards beigās noteikti kaut ko uzokšķerēs . . .

Viņš jau redzēja, kā viņu ved uz tiesu, apsūdz, aplej ar dubļiem . . . Pat ja viņš pratīs izkulties un attaisnoties, pat ja izbēgs no cilpas, vienalga viņa karjerai ir pārvilkts krusts, visi draugi novērsīsies no viņa, un viņam neatliks nekas cits kā, līdzīgi Oskaram Vaildam, doties pāri Lamanšam un nožēlojami beigt savu dzīvi kaut kur Monmartras vai Belvilas graustos .. .

Patricija, bez šaubām, uzminēja viņa domas, jo viņaš tonis pēkšņi mainijās.

—  Piedod man, mīļais,— viņa čukstēja.

Viņa pienāca pie viņa, uzlika rokas viņam uz pleciem.

—  Klausies,— viņa dudināja,— visu var vēl nokārtot. Kas gan ticēs šim nožēlojamam grieķim? Ja tu izmantosi savus plašos sakarus, lietu varēs notušēt. Ļaunākajā gadījumā mēs aizbrauksim uz Savienotajām Valstīm. Atceries, es taču tagad būšu bagāta, ļoti bagāta: Deividam bija vairāk nekā pusmiljons dolāru . . .

Viņa pielieca seju tuvāk Tomasa sejai, lūpas pieskārās viņa lūpām. Vēl mirklis — un atkal atjaunosies burvestība . . .

Bet nē, par vēlu. Viņš strauji atbrīvojās.

—  Nē, Patricij, nē. Es to negribu.

Šoreiz Patas acīs patiešām bija īstas asaras.

—  Bet kāpēc? Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tu nogalināji viņu. Es zinu, ka biju tavs līdzzinātājs, ka man nav tiesību tev kaut ko pārmest. Piedod, ka es tevi apvainoju. Taču tas ir kaut kas stiprāks par mani. Pēc tā, kas ir noticis, es vairs nevarēšu tevi apskaut.

—  Bet es taču nenogalināju viņu!— viņa kliedza.— Tici man. Es negaidīju, ka viņš ieradīsies. Es domāju, ka viņš ir noslīcis Meidenliedā. Es mierīgi gulēju savā istabā viesnīcā «Kipra». Pēkšņi es izdzirdu troksni, piecēlos, nokāpu lejā . .. Kabinets bija vaļā, tur dega gaisma … Es ieskatījos un ieraudzīju, ka Deivids žņaudz Velecu. Es vairs nezināju, ko darīt. Par laimi, atcerējos, ka korķi atrodas gaitenī,— man izdevās nodzēst gaismu visā mājā, pirms viņš mani ieraudzīja. Taču viņš negāja projām … Tad, lai izbēgtu no viņa, es atkal atdarināju Klibā gaitu. Zvēru tev, es negribēju viņu nogalināt, es vienkārši gribēju viņu ieslēgt bēniņos! Nezinu, kas notika tumsā: droši vien viņš atvēra logu, domādams, ka tās ir durvis … un izkrita .. .

Tomass purināja galvu. Acīmredzot viņa tiešām ir satraukta un nobijusies, ja melo tik stulbi un neveikli.

—  Un Ketrīna Vilsone?— viņš vaicāja.— Vai arī viņa nejauši pakrita zem vilciena?

—  Viņa bija nojautusi visu patiesību un draudēja mani nodot,— Patricija šņukstēja.— Tā bija slikta un ļauna sieviete. Es pati nezinu, kā tas notika. Un atkal tu brīdināji mani par viņas paredzamo tikšanos ar Deividu. Atceries, tu noklausījies viņa sarunu ar Ketrīnu no telefona būdiņas. Ja tu nebūtu man to pateicis, es turp neietu!

Iestājās ilgs klusums, kaut kas līdzīgs norimumam ciklona centrā. Patricija klusu šņukstēja. Tomass stāvēja nekustīgs, riebuma un neizsakāma noguruma pārņemts.

Beidzot viņš izlēma.

—  Klausies,— viņš sacīja,— es gribu dot tev vēl vienu izdevību.

Viņa pacēla galvu, seja raustījās aizturētās elsās.

—  Kādu izdevību?

—  Pieļauju, ka esmu tikpat vainīgs kā tu. Taču es nevēlos viens samaksāt par noziegumu, kuru es negribēju izdarīt. Ja mēs paliksim kopā, mūs noteikti agri vai vēlu notvers. Un es vienalga nevarēšu to ilgāk paciest.

Un viņš neskanīgā balsī piebilda:

—  Es viņu patiešām mīlēju.

Pata izslējās, viņa atkal bija atguvusi aukstasinību un bija pavisam mierīga.

—  Ko tu iesaki?

Tomass izņēma no kabatas aploksni.

—      Te ir pieci tūkstoši mārciņu. Atdodu tās tev. Es negribu šo naudu. Katrā ziņā tā pienākas tev — tu taču esi viņa mantiniece.

Pēc nelielas šaubīšanās Pata paņēma aploksni.

—       Pazūdi, es tevi nolādu. Tici man, mēs nevaram palikt kopā. Varbūt tev izdosies kaut kā nokārtot savu dzīvi. Es tev to novēlu. Man tas na* lemts, tas ir beidzies.

—  Kas?

—  Mīlestība,— teica Tomass.

Viņš nolieca galvu, aizvēra acis. Viņš bija tik ļoti noguris, ka nejuta sāpes. Sāpes jutīs vēlāk.

Kad viņš atvēra acis, Patas vairs istabā nebija.

XXVII nodaļa

Biroja logi vērās uz lielo Lincolris 1 riti Fielās skvēru, ko apspīdēja bāli rudens saules stari.

Tomass novērsa skatienu no loga, paskatījās kalendārā sev iepretī. Viņš klusu sacīja: «Pirmdiena, 3. oktobris.» Tas bija neapstrīdami un nenoliedzami. Burtnīca uz galda arī bija nenoliedzama. Viss notikušais nebija nelāgs sapnis, viss bija patiešām noticis. Deivids ir miris, Patricija aizgājusi. . .

Bet varbūt tā bija labāk? Protams, viņa sirds vēl atceras Deividu, viņa ķermenis atceras Patriciju; kad viņš domā par tiem, viņam kļūst sāpīgi kaut kur krūšu apvidū .. . Bet^tas ir jāpārvar. Viņš spēs dzīvot bez šīs divdomīgās draudzības, kas bija dibināta uz skaudību un paša pārākuma sajūtu; viņš izdzīvos bez šīs sievietes iekārošanas, kura viņam nepieder, bez šīs briesmīgās apziņas, ka ir līdzdalībnieks viņas noziegumos. Viņš jutās salauzts, bet reizē arī atvieglots. Viņam nu pavērās jauna dzīve — tāda dzīve, ko piepildīja darbs, panākumi un pašapliecināšana .. .

Iezvanījās telefons; Tomass neapzināti pacēla klausuli.

—  Jā,— viņš teica, turpinādams savu domu gaitu.

—       Bredlijs?— vaicāja mierīga un skanīga balss.— Te runā Mērfijs. Sakiet, dārgais,— vai es varu jūs palūgt atbraukt pie manis uz Jardu? Tas ir sakarā ar tā nabaga Teilora lietu. Iedomājieties, mēs nopratinājām to grieķi, jūs taču atceraties, tās viesnīcas īpašnieku īstendā, kurā Teilors gāja bojā . . . Nu, lūk, šis grieķis atzinās, ka misis Teilore nekad nav tikusi ne nolaupīta, ne ieslodzīta,— visu šo laiku, kamēr mēs viņu meklējām, viņa mierīgi dzīvoja šajā viesnīcā. Un droši vien viņa pati arī izmeta savu vīru pa logu . .. Pagaidiet, tas vēl nav viss. Mēs aizturējām misis Teilori lidostā, kad viņa ar svešu vārdu un svešiem dokumentiem mēģināja izlidot uz lST ujorku. Šobrīd viņa ir manā kabinetā un stāsta par jums visai dīvainas lietiņas. Vai jūs tas neapgrūtinās, ja es lūgšu jūs atbraukt šurp? Vai jums varbūt labāk patiktu, ja es kādu aizsūtītu jums pakaļ?

ŽILETA ZIGLĒRA

KLUSUMA MEŽS

PERSONAS

Profesors Armāns Motrils, Greijas pils īpašnieks Anna Motrila, viņa sieva Mišels Legēns Fransiss Cramons ļ

Marsels Lebrē profesora Motrila viesi Klods Diprā l Marta Diprā • Leons Mončelli ļ pils kalpotāji Arno Dozols J Anrī ļ

Mario  no Nicas atbraukuši jauni tūristi

Kristiāna

Žozeta

Komisārs Pctrāls Freds Klerī ļ žurnālisti Žilberta Salbrī J Un detektīvs Filips Leslijs Rojs,

I nodaļa

»

Un rīts nu pār ieleju svīst — Ak, brīnums, jā, brīnums gan, Ka iespējams cilvēkus nīst, Kad cīruļdziesmas jau skan.

(Viktors Igo)

Doktors Rojs tīksmīgi nožāvājas, vērodams, kā saules stari cauri zarotnei met gaismas lāsumus.

«Šodien būs vismaz trīsdesmit četri grādi ēnā,» viņš nodomāja.

Rojs, miglu zemes dēls, dievināja siltumu, cikāžu zizināšanu, priežu smaržu un pilnam baudīja pirmās atvaļinājuma dienas. Iepriekšējā gadā viņš pa ceļam no Nicas bija braucis cauri

Sentandrē ezera ciemam un pats sev nosolījies atgriezties šajā Lejasalpu nostūrī, īstā zilu un pelēku kalnu ieskautā oāzē. Un jūlija sākumā viņš kopā ar diviem jauniem draugiem frančiem uzslēja telti maza mežiņa malā starp ciemu un Greijas pili.

Filips Leslijs Rojs bija kalsns tumšmatis asiem sejas vaibstiem, skadru skatienu un plānām lūpām; draugiem viņš šķita līdzīgs ērglim, bet ienaidnieki viņu salīdzināja ar maitu liju. Pēc profesijas viņš bija mediķis un jurists, bet brīvajos brīžos vislabprātāk nodevās mākslas vēsturei un dažādu Eiropas policijas sistēmu kritikai.

Viņa medicīnas doktora disertācija par ģēnija patoloģiju padarīja viņu slavenu trīsdesmit gadu vecumā, teorija par Francijas un Anglijas renesansi XIV gadsimtā kā par Itālijas renesanses māti izraisīja niknu polemiku Romas mākslas laikrakstos un žurnālos, un pētījums par Bertijona sistēmas trūkumiem bija vienlīdz pazīstams gan Parīzē, gan Londonā. Viņš negribēja, ka tiek dēvēts par privātdetektīvu, bet vaļas brīžos, kad neuzbruka kādai zinātnes vai arheoloģijas dogmai un nebombardēja ienaidnieka nometni ar gudrām brošūrām, viņš bija veiksmīgi izmeklējis vairākus noziegumus.

Taču tobrīd kareivīgais doktors jutās vienots ar visu pasauli. Dažus soļus no nometnes tecēja strauts; ezerā netrūka foreļu; mfežs deva patvērumu diendusas stundā. Svētlaimīgi nopūties, viņš piecēlās, aizsmēķēja pīpi un pasmaidīja, redzēdams, ka atgriežas biedri, kas niknojās kā ik reizi, kad bija viņu kārta gādāt dienai pārtiku.

—  Līdzko jāstiepj kartupeļi un augļi, tas jādara man,— žēlojās Freds Klerī,— un jūs, dok, pārrodaties ar pusmārciņu sviesta un drusciņu salātu …

—  Jūs varējāt ņemt mašīnu,— Rojs teica.

—  Lai mani apsmietu? No šejienes līdz ciemam ir piecu minūšu gājiens.

—  Par ko tādā gadījumā sūdzaties?

—  Viņš nesūdzas,— Žilberta Salbrī sacīja, viņš jums uzbrūk.

—  Un viņam pietiek drosmes uzbrukt cilvēkiem tādā karstumā?

Freds saļima zālē un novilka šortus. Viss augums, ko sedza tikai peldbiksītes, bija spilgti sarkanbrūns, sevišķi nikni saule bija ķērusi plecus. Viņam blakus Žilberta lepojās ar augumu, kas atgādināja fotonegatīvu: tumša āda un tik gaiši izbalojuši mati, ka tie šķita gandrīz balti. Doktors, kura miesai bija skaistais pulēta ozolkoka tonis, dižojās ar trīs dienas neskūtas bārdas rugājiem, kas mazliet kaitēja viņa cienīgajam izskatam.

—      Jūs esat bijuši ciemā puspliki,— viņš konstatēja, — ceru, ka iedzīvotāji nejutās par to sašutuši?

—      Viņi pie tā jau pieraduši, esiet mierīgs, un mēs satikām divas glītas meičas, kas apmetušās mežā.

Rojs sarauca uzacis.

—      Man tiešām jābrīnās,— viņš pastrupi teica,— ka neesat vēl atvedis šurp meičas un Žilberta — puišus!

—       Kopā ar viņām patiešām ir divi skaisti puiši, doktor, un viņi mūs tūlīt apciemos,— Žilberta atbildēja,— turklāt esmu pārliecināta, ka viņi jums patiks. Meitenes ir kāda Nicas modes preču veikala pārdevējas, un Kristiāna saderinājusies ar vienu no jaunekļiem, dzelzceļnieku . . .

—  Un ko jūs teicāt par sevi — kas jūs esat?

—  Žurnālisti, pie velna. Kāpēc vajadzētu melot?

—  Un es?

—  Ari.

—  Vai esat prātu zaudējuši?

—      Vai gribējāt, lai stādām jūs priekšā kā Eiropas un Amerikas slavenāko detektīvu tūlīt pēc Erkila Puaro?

—  Es esmu ārsts.

—       Piedodiet, ja mēs pateiktu jūsu profesiju reizē ar jūsu vārdu, katram būtu skaidrs, par ko ir runa: kopš jūsu pēdējās izmeklēšanas Parīzē jūs Francijā esat tiešām slavens, bet jūs taču sacījāt, ka gribat pavadīt atvaļinājumu, neviena nepazīts, vai ne?

—      Jūs varējāt man izdomāt kādu godīgu profesiju, nevis apsaukāt par žurnālistu. Meičas vēl prasīs, lai es viņām taisu ķinīti!

—       Nedomāju vis, viņas ir gudras meitenes, turklāt patlaban viņām tādi nieki nav prātā: viņas grib novilkt ādu pils īpašniekam.

—  Kam?

—       Motrilam, Greijas meža īpašniekam. Rādās, viņš briesmīgi sadusmojies par to, ka viņas ir nevis prātīgi apmetušās mežma- liņā kā mēs, bet kopā ar sirdsāķīšiem pašā tā viducī. Un viņš liek vākties prom …

—  Vai tad viņš var aizliegt uzsliet teltis?

—       Iespējams, bet meičas domā, ka tas ir taisni nepieklājīgi, ja cilvēks, kuram pieder simtiem hektāru zemes, kas lielākoties paliek neapstrādāta, aizliedz viņām spert tur savu kāju un dzert ūdeni.

—      Tāds spriedums liekas diezgan taisnīgs. Kas gan viņam notiktu, ja jaunieši dažas dienas pavadītu viņa īpašumā?

—       Kristiāna domā, tas viss noticis tālab, ka viens no pils kalpotājiem gribējis ar viņu nodibināt. . . ciešākas attiecības, kamēr citi bijuši prom. Viņa to pasūtījusi tālāk, un tas droši vien izklāstījis notikumu īpašniekam tādā veidā, it kā viņi postītu meža pļaviņu. Vārdu sakot, viņiem draud padzīšana — un mums varbūt tāpat, ja īpašnieks pret visiem izturēsies vienādi. Arī mēs droši vien esam ierīkojuši nometni uz viņa zemes.

Leslijs Rojs saknieba lūpas.

—       Man nu gan neviens nenorādīs, kur sliet telti,— viņš cieti noteica.

—  Tieši to pašu saka Žozeta, otra meiča, enerģiskākā.

—       Kāpēc tad viņas gluži vienkārši neaizgāja pie Motrila noskaidrot attiecības?

—       Viņam grūti tikt klāt. Pie viņa ir viesi, kas tiek vadāti pa Lejasalpiem. Vakar mēs patiešām redzējām viņus ejam garām: Motrils droši vien bija iesirmais vīrs un viņa sieva — gaišmatainā daiļava. Tur vēl bija divi glīti puiši un viens vecāks kungs, kura seja man kaut ko atgādina . . .

—       Man arī,— Freds teica,— tikai nevaru atcerēties, kur esmu viņu redzējis.

—  Mani viņi neinteresē,— doktors žāvādamies norūca.

—  Cilvēki jūs sāk interesēt tikai tad, kad ir noslepkavoti.

—      Tas nebūs ilgi jāgaida, ja jau jūs sakāt, ka Kristiāna alkst pēc pils īpašnieka ādas.

—       Nevis Kristiāna, bet Žozeta, un es runāju metaforās; viņa grib palikt pie sava; un es nemaz nebrīnītos, ja viņai tas izdotos.

—       Es arī ne,— Freds piekrita.— Tā ir viena no tām strupde- gunēm, kuras mēdz būt stūrgalvīgas kā mūļi, tomēr viņa ir jauka. Vai jūs negribētu palīdzēt man sagatavot kokteiļus?

—  Tik agri?

—  Es taču teicu, ka viņi visi četri ieradīsies.

—  Ak kungs! Jau pirms brokastīm?

—       Tā ir labāk nekā sagaidīt viņus brokastlaikā, tad vajadzētu piedāvāt maltīti, vai pēc brokastim, kad parasti gribat nosnausties; vai četros pēcpusdienā, kad lasāt; vai vakarā, kad izliekaties iegrimis pārdomās.

Un Klerī, Zilbertai palīdzot, sāka kārtot pudeles uz saliekamā galda.

Taču ciemiņi nerādījās, un galu galā viņi paēda brokastis, tos nesagaidījuši. Meitenes atvainodamās ieradās tikai ap pieciem, kad Rojs tikko bija pamodies, un viņas pavadīja viens pats puisis.

Glītas bija abas — Kristiāna atgādināja Ofēliju; viņai bija lielas, zilas acis un gaiši, zirgastē sasieti mati, puķaina kleita un atturīgas manieres. Žozeta bija ģērbusies šortos, augumā mazāka, īsiem matiem un augstprātīgi uzrautu deguntiņu. Kristiānas līgavainis» bija nosvērts, pabikls divdesmit piecus gadus vecs puisis atklātu skatienu, un doktoram viņš tūlīt iepatikās.

—  Mēs nevarējām agrāk atnākt,— Žozeta aizkaitināta iesāka, pat negaidīdama iepazīstināšanu,— tagad viņi grib nojaukt mūsu teltis. Tas rupeklīgais sulainis pusdienlaikā atnāca un pateica — ja mēs līdz vakaram nebūšot novākuši teltis, šie mūs padzīšot ar varu!

—  Kādi šie? Vai tad viņš nav viens pats?

—• Nē, viņš mobilizējis sava saimnieka viesus, tie ir trīs vai četri un laikam grib tēlot niknos. Ko lai mēs iesākam?

Anrī pameta skatienu uz doktoru Roju, it kā gaidīdams viņa padomu.

—  Man negribētos šiem paļauties, cienītais,— viņš teica.— Ja es būtu viens, es nekustētos ne no vietas, bet Kri-Kri baidās, un es nevēlos, ka viņai atgadās kas ļauns. Mūsu biedrs Mario aizgāja uz ciemu apspriesties ar mēru, jo ļaudis stāsta, ka mežos bieži mēdzot uzsliet teltis un nevienam tas nav liegts, turklāt šķiet, ka puse pieder kopienai.

— Vajadzētu vienīgi zināt, kurā pusē atrodaties jūs.

-— Ja varētu aprunāties ar Motrilu,— Žozeta sacīja,-*- varbūt viss nokārtotos, bet jūs gan varat iedomāties, ka tas puisietis nelaidīs mūs pils īpašniekam ne tuvumā.

—  Kas tā mums bija par muļķīgu iedomu — braukt uz šejieni,— Kristiāna nopūtās.

Rojs piepildīja jauniešu glāzes. Viņam būtu vajadzējis dot prātīgus padomus, bet viņu saniknoja bagātais zemes īpašnieks, kas samaitāja atpūtniekiem īsās brīvdienas, un viņš juta pret tiem draudzību.

Kad Mario, ceturtais no jauniešiem, atgriezās no ciema, viņš pastāstīja brīnumainus jaunumus: iepriekšējā gadā profesors Motrils bija pavisam noteikti atļāvis celt teltis jebkurā meža apvidū un pats teicis to mēram. Viņu uzskatot par lāga vīru, un neviens nesaprotot, kas ar viņu tagad noticis.

—      Tā ir sulaiņa blēdība,— Mario apgalvoja,— lai sagādātu mums nepatikšanas un atriebtos Kristiānas dēļ. Es nekustēšos no šejienes ne soli.

—  Es arī ne,— Žozeta viņam pievienojās.

—       Tad mēs arī paliksim,— uzmundrinātais Anrī iesaucās, tukšodams glāzi.

—       Bet ja nu viņi to negribēs?— nopūtās Kristiāna, kas, bez šaubām, piederēja pie raudulīgajām sievietēm.— Es nesaprotu, kā cilvēki var būt tik . . .

—  .. .tik nelietīgi?

—       . . .tik nejauki, kad laiks ir tik jau-ks un vajadzētu domāt vienīgi par to, kā izmantot sauli. . .

Freds Klerī sprieda:

—       Ziniet, man kaut kas ienāca prātā: sulainis taču mani nepazīst. Aiziešu uz pili un mēģināšu parunāt ar īpašnieku, viņa sievu vai draugiem. Tad redzēšu, vai viņi vispār ko zina par notiekošo vai arī tiešām grib, lai jūs aizvācaties, un gatavojas rīkoties. Gadījumā ja nevarēšu ar viņiem neko sarunāt, atgriezīšos un jūs brīdināšu.

—       Vai domājat, ka jums tas izdosies?— Žozeta jautāja, pateicīgi smaidīdama.

—       Mēs, žurnālisti, esam pieraduši iespraukties visur kur . . . es gribēju teikt — iet tieši uz mērķi. Uzticieties man, gan redzēsiet, ka jau šovakar Motrils ēdīs man no rokas.

—       Nemaz jau neņemot vērā to, ka viņa sieva ir ļoti glīta,— Žilberta dzēlīgi nomurmināja.

—       Pagaidām,— doktors teica,— es jūs, jaunie cilvēki, brīdinātu, ka nav prātīgi atstāt nometni un mantas bez uzraudzības. Ja jūs gribētu iznest cauri, šis būtu īstais brīdis.

—       Dieva dēļ,— Kristiāna ievaidējās,— viņi taču neiedrošināsies nozagt mūsu somas?

Un viss bariņš metās uz telšu pusi, kamēr Freds, uzslavējis draugu par prasmi atkratīties no uzmākoņām, lēnā garā soļoja prom pa taku, kas veda uz pili.

II nodaļa

Šajos namos vienmēr ir kādas slēptas cūcības.

(Žoržs Simenons)

Freds Klerī bija iepazinies ar doktoru Roju pirms gada, kad tika izmeklēta kāda slepkavību sērija, par kuru divas nedēļas vēstīja dienas laikrakstu pirmās lappuses un kurā bija iejaukts tās avīzes direktors, kurā Freds tolaik strādāja. «Rayon de France», kuras paspārnē bija darbojusies noziedznieku banda, izputēja; Freds un viņa kolēģe Žilberta atrada darbu katrs savā preses izdevumā, bet turpināja tikties ik dienas un bija sadraudzējušies ar angļu ārstu, kas bija par viņiem trīsdesmit gadu vecāks un ko viņi ļoti apbrīnoja.

Līdzko Rojs ieradās Parīzē, abi jaunie cilvēki sekoja viņam pa pēdām cerībā atkal redzēt detektīvu darbā, taču šobrīd visu vienīgā vēlēšanās bija dažas dienas atslābināties tālu no Parīzes, un žurnālistam ne prātā nenāca, ka parasts strīds starp atpūtniekiem un cicfma senjoru varētu dot doktoram iespēju likt lietā savus talantus.

Greijas pils, kas, pēc ceļrāžu ziņām, bija celta viduslaikos, protams, atradās pakalnā. «Šai novadā,» Freds domāja, «nekas nav līdzens: mūžīgi jākāpj vai nu kalnā, vai lejā.» Meži ap pili tik tikko atkāpās, dodot vietu papeļu alejai, kas veda uz vārtiem.

Mūrus joprojām apņēma sekls nocietinājumu grāvis, un tiem pāri slējās biezas, sargājošas lapotnes. Pats nams bija masīvs, celts XVII gadsimta stilā, ar diviem moderniem spārniem, un katru no tiem ieskāva terases. No ārpuses varēja redzēt vienīgi otro stāvu un jumtu, un tas viss atgādināja cietoksni, kas nemaz nesaskanēja ar blakusciema piemīlību un ziedošajām pļavām.

Nonācis pie vārtiem, žurnālists nevis tūlīt piezvanīja, bet brīdi vilcinājās, tad nosprieda, ka labāk būs pāriet pāri nocietinājumu grāvim pa vienkāršu laipu un vispirms apiet apkārt mūrim. Viņš drīz pamanīja, ka tas nav nekāds drošais aizsargs: vietām sienā bija dziļas plaisas, kuras, šķiet, neviens nebija pūlējies aizmūrēt; īpašumā iekļūt droši vien nemaz nebija tik grūti.

Instinkts mudināja Fredu rīkoties tieši tā, kaut arī viņš saprata, ka tas būs nelāgs veids, kā stādīties priekšā pils saimniekam. Taču, no otras puses, ja kalpotāji neuzticējās vasarniekiem — un viņa apģērbs neradīja ne mazāko šaubu, ka viņš pie tiem pieder,— varbūt viņu aizraidītu prom, pirms viņš paspētu izteikt savu vajadzību.

Žurnālists vēl kavējās, kad otrpus mūra žogam sadzirdēja soļus un saprata, ka tur kāds staigā, tāpēc viņš pietupās mūra aizsegā, neiedrošinādamies pamest skatienu tam pāri.

— Es jums atkārtoju,— klusa, uzstājīga vīrieša balss netālu no viņa teica,— ka jums jātiek 110 viņa vaļā, turklāt pēc iespējas drīzāk.

—  Jums nav nekādu tiesību dot man rīkojumus,— sievietes balss skaļāk atbildēja.

—  Manuprāt, es jums visu aprādīju pietiekami skaidri, vai ne?

—  Un tomēr man ir tiesības izraudzīties viesus, neprasot jums atļauju.

—  Vai šis tips ir jūsu mīļākais?

—  Es jums aizliedzu . . . mani apvainot.

—  Ak jums labāk patīk izvairīties no atbildes? Taču varu solīt: ja nerīkosieties jūs, rīkošos es — es visu pateikšu jūsu vīram.

—  Nē, to gan es negribu,— sieviete baiļpilnā balsī atbildēja,— es jūs lūdzu, es esmu saņemta pie rīkles … Ja jūs zinātu! Dodiet man mazliet laika, un es darīšu, ko jūs gribēsiet.

Turpmāko Freds vairs nedzirdēja, jo abi runātāji bija aizgājuši tālāk, un viņš klusiņām piecēlās. Noklausītā saruna izgaisināja no prāta Nicas jauniešu likstas. Viņš pārlēca pār grāvi un apsēdās priežu ēnā pārdomāt dzirdēto.

Sieviete, kura nupat runāja, šķita jauna un varēja būt Motrila kundze. Vīrietis, bez šaubām, bija viens no viesiem, kurš gribēja, lai kāds cits viesis tiek aizraidīts. Kādā veidā? Ko nozīmēja draudi pastāstīt vīram?

Freds mēģināja uzminēt, kurš varētu būt nekrietnais nodevējs starp pilī dzīvojošajiem, ko viņš bija redzējis, bet viņš lāgā nevarēja tos atšķirt citu no cita un drīz pārstāja lauzīt par to galvu.

«Tas viss,» viņš secināja, «ir ļoti interesanti, un man gan gribētos zināt, kāpēc lāga sievietei vajadzēja viņam sacīt, ka ir saņemta pie rīkles, ja jau tieši sarunas biedrs to dara? Vai tā bija greizsirdības SĢēna? Vai varbūt drīzāk šantāža? Man tomēr gribētos sastapt Motrilu, un, ja citi būtu kopā ar viņu, es viegli pazītu runātājus pēc balss. Rojs man teiktu, ka tas uz mani neattiecas, it is no business or Yours > bet man nepatīk noklausīties, kā draud sievietei, pat ja . . .»

Šoreiz viņa pārdomas pārtrauca kliedziens, kas atskanēja meža pusē, un viņš acumirklī drāzās uz pļaviņu, kur bija apmetušies jaunieši. Skriedams lejup pa nogāzi, viņš jau iztālēm ieraudzīja īstu cīniņu pie jauno cilvēku teltīm: Anrī un Mario kāvās ar trim pretiniekiem; Kristiāna, paslēpusies aiz mazlitrāžas automobiļa, skaļi kliedza. Žozeta nebija redzama.

Anrī partneris bija liela auguma, skaists, gaišmatains, atlētisks jauneklis, kas prata boksēties, bet ari dzelzceļnieks aizstāvējās labi. Viņš tikko bija iebelzis ienaidniekam pa žokli, tā ka tas aizklumburoja un atsitās pret koku. Mario klājās ļaunāk, viņš viens cīnījās pret diviem stiprākiem vīriem. Freds pārskaitās, redzēdams, ka viens no tiem tur Mario rokas aiz muguras un otrs viņu nikni sit.

—  Gļēvuļu banda!— žurnālists iesaucās, mezdamies vidū.

Taču tai pašā brīdī viņš ieraudzīja Žozetu izlienam no telts

ar lielu mietu rokā. No visa spēka viņa trieca to uzbrucējam pa skaustu, un tas saļima kā maiss. Mazā tumšmate bija pārvērtusies par īstu fūriju. Viņa atkal pacēla savu ieroci, šoreiz draudēdama otram Mario pretiniekam, kas palaida upuri un noliecās pār gulošo.

—  Jūs esat viņu nogalinājusi!— viņš nošļupstēja.

—  Kā tad,— Zozeta nicīgi atcirta,— un, pat ja tā būtu, viņš dabūtu tikai to, ko pelnījis. Tieši viņš bija tas, kas mums uzbruka,— viņš un jūs, bandīts tāds!

—  Pirmais man sita jūsu draugs, turklāt pa vēderu: tas nav godīgi,— ķildnieks vēl sacīja. Tas bija ļoti jauns tumšmatis diezgan bālu seju, kurā jau ieēnojās violetas sitienu pēdas.

—  Es boksēties neprotu,— Mario paziņoja, slaucīdams asinis, kas tecēja pa sadauzīto degunu,— bet man gan nešķiet, ka būtu godīgi uzbrukt kādam no mugurpuses un turēt to, kamēr otrs sit.

Viņa pretinieks izskatījās samulsis un pievērsās pārējiem. Anrī, kas bija nogāzts zemē, ar mokām slējās kājās, bet blondais jauneklis, atspiedies pret koku, elsoja, un viena acs viņam no sitieniem bija aiztūkusi.

Freds saniknots piegāja viņiem klāt. v

—■ Vai esat prātu zaudējuši?— viņš izsaucās.— Kas tie par mežoņu paņēmieniem?

Puisis ar aizdauzīto aci sāka smieties.

—  Jums taisnība, vecais, stulbi tas ir, bet mēs pamatīgi uzjautrinājāmies. Vai gan es varēju iedomāties, ka Greijā sastapšu tādu čempionu? Goda vārds, man aizsitās elpa 110 jūsu trieciena ar labo roku, un es nemaz nepazīstu daudzus, kam tas tik labi izdotos.

—  Ak jūs tas uzjautrina?— Anrī drūmi jautāja.— Esmu gatavs derēt, ka jūs tik vien protat kā boksēties, bet man ir vajadzīgs mans darbs, un, ja es ļautu sevi sakropļot, es to zaudētu. Tas, ko jūs, cienītais, izdarījāt, nav glīti.

Kauslis, tāpat kā viņa biedrs, izskatījās nobažījies.

—  Jūs lamājāt Mončelli,— viņš teica,— kad tas atnāca pie jums un pieklājīgi palūdza nojaukt teltis.

—  Vai par Mončelli jūs saucat šo puisi?— Mario jautāja, rādīdams ar kāju uz zemē gulošo, kas rūca un mēģināja piecelties.— Vai viņš jums pateica ari to, ka sāka ar mūsu draudzenes Kristiānas apvainošanu? Un ka viņš šorīt te atnāca un sacīja, ka aiztrieks mūs ar kājas spērieniem pa .. . vārdu sakot, ar kājas spērieniem.

—  Klausieties, vecais, jums nav taisnība: šī zeme pieder profesoram Motrilam, jūs te cērtat kokus, izmētājat netīrus papīrus un kuru katru vakaru varat visu aizdedzināt. Mums tas nepatīk. Dieva dēļ, vai tad šajā apvidū nav nevienas citas vietas, kur apmesties?

Gaišmatis atkal runāja ar Mario nekaunīgā tonī. Tad viņš pievērsās Fredam, saprazdams, ka tas nepieder pie nometnes, un vienīgi pret viņu izturējās kā pret sev līdzīgu.

—  Jums, cienītais, vajadzētu šiem puišiem izskaidrot, ka viņiem draud nopietnas nepatikšanas.

—  Es viņiem patiešām ieteiktu te nepalikt,— žurnālists salti atbildēja,— un tāpēc jo vairāk varu jums sacīt, ka jūs, cienītie, esat uzvedušies kā īsti plukatas.

Uzrunātais paspēra soli uz viņa pusi, bet apstājās. Freds tikko bija aizspēris pa gaisu nazi, ko minētais Mončelli, joprojām gulēdams zemē, bija izvilcis no kabatas.

—  Es teicu — plukatas,— Freds turpināja,— jo, manuprāt, nav nekāds labais tonis cīnīties ar nažiem pret neapbruņotiem cilvēkiem. Nāciet man līdzi, Anrī un Mario, jūs celsiet sūdzību par uzbrukumu, un es būšu jūsu liecinieks.

—  Tas ir bezjēdzīgi,— iejaucās tumšmatainais jauneklis, kas piepeši bija kļuvis bažīgs un pielaidīgs,— mēs taču nezinājām, ka šim cilvēkam ir nazis. Tas ir profesora Motrila kalpotājs, un mums, protams, nevajadzēja viņā klausīties un noticēt, ka esam sadūrušies ar ļaundariem. Es aprunāšos ar profesoru un varu jums apsolīt, ka viņš ļaus jums te palikt, ja jūs … ja jūs esat ar mieru nerunāt par šo notikumu.

—  Šiem ļaudīm ir jāiet prom,— teica Mončelli, kas bija piecēlies un raidīja uz jauniešiem iznīcinošus skatienus.

—  Pietiek!— noskaities izsaucās otrs jauneklis.— Man liekas, jūs šo lietu par daudz ņemat pie sirds, vai ne? Galu galā tā attiecas uz jūsu saimnieku, un es viņam visu izskaidrošu.

Kalpotājs, galvu noliecis, gļēvi sašķiebtu seju un izspūrušiem matiem, skatījās uz runātāju nekaunīgā pārdrošībā.

—  Viņam vai kundzei?—viņš jautāja.

Tai pašā brīdī sulainis tika sagrābts aiz apkakles un notriekts zemē uz ceļa, kur nostiepās vēlvienreiz.

— Nelietis!— Anrī pretinieks pārskaities iekliedzās.— Es likšu jūs padzīt jau šovakar pat!

— To mēs vēl redzēsim, Legēna kungs,— otrs aiziedams norūca,— bet ielāgojiet, ka par sitieniem jūs man samaksāsiet, turklāt dārgi.

Scēna izvērtās par komēdiju. Tagad Anrī mierināja šņukstošo Kristiānu un Mario pūlējās apturēt asiņošanu, spiezdams pie deguna atslēgas. Abi pils viesi apjukuši saskatījās, un tumšmatis paspēra soli uz Zozetas pusi, bet tā pavērās viņā niknumā zvērojošām acīm un pagrieza muguru. Galvu nokāris, viņš paraustīja plecus, pievienojās savam biedram, un abi aizgāja, ne vārda neteikuši.

—  Zināt ko,— Freds sacīja, kad viņi bija prom,— manuprāt, būtu gudrāk, ja jūs pievienotos mums — Rojam, Žilbertai un man. Tur, kur esam apmetušies, pietiks vietas arī jūsu teltīm.

—  Kāpēc?— Žozeta jautāja.— Ja jau tas muļķis nupat teica, ka varam te palikt?

—  Baidos nevis no viņa, bet no tā Mončelli, kas izskatās ļoti nejauks un droši vien ir atriebīgs. Man labāk patiktu, ja mūsu pusē būtu pārsvars, kad viņi atkal ierastos.

— Jā! Jā!— Kristiāna iesaucās.— Es jau nu nespētu te pavadīt vēl vienu nakti, un, ja jūs domājat, ka mēs neapgrūtināsim jūsu draugus .. .

Mazā grupiņa nolēma aizvākties un iekārtoties netālu no doktora lielās telts — viņš un Žiiberta bija aizgājuši makšķerēt. Kad abi atgriezās un uzzināja par notikušo kautiņu, viņi ķircināja Anrī un Mario un izteica apbrīnu Žozetai, kā arī piedāvāja aspirīnu Kristiānai.

Taču, kad pienāca vakars un jaunie cilvēki iegāja savās teltīs, Freds atstāstīja draugiem sarunu, ko nejauši bija noklausījies pilī, un Rojs uzreiz kļuva nopietns.

—  Par ko, jūsuprāt, bija runa?— viņš jautāja.— Vai vīrietis likās greizsirdīgs?

—  Nē . .. tas vismaz nebija jaušams no viņa toņa, bet viņš gribēja, lai kāds cits dodas prom vai pazūd, un sievietei acīmredzot nebija tīra sirdsapziņa, ja jau viņa lūdza, lai neko nesaka vīram.

—  Mīļākais?

—  Jā, un, ja šī sieviete ir Motrila kundze, kā man liekas, ja jau viņa runā par saviem viesiem, tad mīļākais ir Legēns.

—  Kā jūs to zināt?

—  Tāpēc, ka Mončelli pieminēja kundzi un Legēns tai pašā mirklī piesarka aiz dusmām un sagrāba viņu aiz apkakles. Kalpotājam acīmredzot viņu sakars ir zināms.

—  Tādas lietas,— Zilberta teica,— parasti zina gluži visi, vienīgi vīrs nezina.

—  Doktor, es šajā intrigā nojaušu ko nelabu. Man patiktu, ja mūsu jaunie draugi brauktu prom, un varbūt mums vajadzētu rīkoties tāpat.

—  Jūs pats neticat nevienam savam vārdam,— Rojs sacīja,— un tas būtu muļķīgi: šī vieta ir jauka; un mēs taču neizjauksim brīvdienas tāpēc vien, ka Motrila viesi ir slikti audzināti un viena jauna muļķīte ļāvusi sevi pieķert nozieguma vietā. Es gribētu zināt, kāds mums ar to visu sakars?

—  Hm,— Zilberta norūca,— es esmu ziņkārīgāka nekā jūs, un es pazīstu vienu cilvēku, šejienieti,— ārstu, savulaik Gre- noblē viņš piedalījās Pretošanās kustībā, tas ir šausmīgi interesants tips — es nupat taisni gribēju viņu apciemot. Saderēsim, ka viņš man varēs šo to pastāstīt par pils ļaudīm.

—  Un kas tad būs?

—  Tad mēs vismaz gūsim iespēju labāk vērot notikumus un kaut ko saprast, turklāt, doktor, kaut arī izliekaties vienaldzīgs, jūs vai mirstat aiz vēlēšanās kaut ko uzzināt!

Ii! nodaļa

Visiem pāri klājās ēna un bailes.

(Tomass Huds)

Nākamajā rītā trīs draugi, kā parasti, pamodās, putnu dziesmām skanot. Saule jau zeltīja priežu galotnes; zeme tīkami smaržoja, un samtaini zilajā ezera līmenī nebija ne krunciņas.

Žozeta, kas vārīja kafiju, uzsauca, lai viņi nāk un paņem pa tasei. Fermās kūla 'kūļus, spriguļu vēzienus varēja vērot uz mazā Timoras plato, kas pacēlās pāri ciemam un kur noplaka pēdējie mežu viļņi.

Pēc tam jaunie cilvēki gāja peldēties, vienīgi Mario ne, viņš apkopa savus sasitumus, un doktors devās uz meža pusi. Viņam tur vislabāk patika no rīta, kad vēl kūpēja rasa, kad valdīja klusums, ko pārtrauca vienīgi strazda svilpiens vai vāveres šmaukstināšana, patika meklēt sūnās agrās sēnes, kuras pa nakti izspraukušās no zemes.

Iepriekšējā dienā notikušais kautiņš* bija atstājis nenoteiktu nelabuma sajūtu, jo četri jaunieši viņam šķita simpātiski. Ļoti iespējams, ka cilvēks ar nazi negribēs palikt zaudētājos. Ko vēl viņš varētu izdomāt, lai piespiestu jauniešus aizvākties? Un vai gan viņš iedrošinātos tik nekaunīgi izturēties pret sava saimnieka viesi, ja viņam nebūtu līdzekļu piespiest to paklausīt?

Pie avota, kur apsūnojušas saknes veidoja ērtu sēdekli, Leslijs Rojs ilgi domāja, smēķēdams pīpi. Viņš devās atpakaļ uz nometni tikai tad, kad izdzirda ciemā dundinām zvanus — to skaņa bija draiskulīga un priecīga, kāda mēdz būt kāzu zvaniem,— un atrada Fredu skumīgi gatavojam brokastis. Žil- berta bija paņēmusi mašīnu un teikusi, ka droši vien viņu uzaicinās brokastīs draugs ārsts, kas dzīvoja mazā namiņā uz Diņas ceļa.

Pa dienu pils iemītnieki nerādījās, un, kad reportieris kopā ar Mario gāja uz pļaviņu sameklēt iepriekšējā dienā aizmirstu virvi, viņi nevienu nesastapa. Abi viesi droši vien bi*t runājuši ar Motrilu, un, tā kā vasarnieki bija vietu atstājuši, nekādiem pārpratumiem, bez šaubām, vairs nebija iemesla.

Žilberta ieradās tikai uz pusdienām, ko visi ēda kopā, un neko daudz nestāstīja par to, kā pavadījusi laiku. Atkal pienāca nakts, un reizē ar to iestājās klusums, ko doktors un parīzieši baudīja kā lielāko greznību. Tikai retumis pamodās kāds sīlis, iekliedzās, un viss atkal aizmiga.

Kad visi bija izklīduši pa teltīm, Žilberta izstāstīja doktoram un Fredam, ko bija uzzinājusi.

—  Pēc mana drauga Zervē domām, doktors Motrils nav ļauns cilvēks. Viņš bijis vēstures profesors un droši vien strādātu joprojām, ja uz Meksiku emigrējušais tēvocis nebūtu atstājis lielu mantojumu, par ko viņš nopircis šo īpašumu, kur, šķiet, dara labāko vīnu apvidū. Vīnadārzi ir pakalna otrā pusē. Vārdu sakot, Motrils kļuvis par īstu aristokrātu-fermeri. Lielākoties viņš pusgadu pavada Nicā un pusgadu — Greijā, reizēm aizbraucot uz Parīzi. Viņam pieder izcila pastmarku kolekcija, kas viņu nodarbina tikpat daudz ka zeme.

—  Un sieva?— Freds jautāja.

—  Viņa ir divdesmit piecus gadus jaunāka par vīru, maita kādam bērnības draugam, kas miris nabadzībā, bet to es neuzzināju no Žervē, kas kļuva visai atturīgs, kad es gribēju viņu iztaujāt par Motrila kundzi. Laimīgā kārtā ciema ļaudis vis nav tik atturīgi! Es papļāpāju ar maiznieci un elektriķi: tie domā, ka glītā gaišmate krāpj savu vīru, un uzskata par viņas mīļākajiem visus vai gandrīz visus vīriešus, kas viesojas pilī. Bez šaubām, abi mazliet pārspīlē . . .

Runājot par pašreizējiem viesiem, starp tiem ir kāds Mišels Legēns — gaišmatis, ko Freds vakar redzēja, Lionas zīda rūpnieka dēls, kas galvenokārt tomēr nodarbojas ar boksu, kā jau Anrī vakar varēja konstatēt. Brīvdienas viņš pavada Kannās, bet ir bijis pili jau pērn un ari šogad Lieldienās. Otrs kauslis droši vien bija Fransiss Gramons — no Gramona parfimērijas firmas — Motrila brālēns un Legēna draugs, viņš Greijā iegriežas ļoti bieži. Un vēl tur ir «skaistais vīrietis», kā to dēvē maizniece,— Marsels Lebrē, kura profesija nav zināma, un, beidzot, laulātais pāris — Diprā kungs un kundze. Viņš ir ķīmiķis, kas, manuprāt, atklājis kādu ārkārtēju anestēzijas līdzekli, es jau zināju, ka viņa seja man kaut ko atgādina — es viņu redzēju komisariātā, ja nemaldos — saistībā ar kādu pašnāvības lietu.

—  Labi,— Freds teica,— kad klausījos aiz mūra, Legēns un Gramons jau kāvās pie teltīm vai vismaz bija ceļā uz mežu. Tātad tas, kurš runāja dārzā, varēja būt vai nu Lebrē, vai Diprā, un viņš runāja ar Motrila kundzi. Nabaga sieviete, viņa likās briesmīgi noraizējusies 1 Man vienmēr ir patikusi mīlestība, pat nelikumīga, un man riebjas tāda veida morāles lasīšana.

—  Piekritu jums,— Rojs strupi teica,— bet es gan lāgā nesaprotu, ko mēs varētu darīt Motrila kundzes labā, ja runa ir par viņu. Viņas dzīvībai briesmas nedraud, un varu derēt, ka viņa pati atradīs iespēju izgrozīties.

Tā nosprieduši, viņi likās gulēt, un Freds sapņoja, ka cīnās ar pils īpašnieku un ka Žozeta viņus abus vienu pēc otra apdullina ar pamatīgu mietu.

Viņš pamodās vienā rāvienā, vēl it kā sajuzdams sitienus, un gandrīz uzreiz saoda deguma smaku, tāpēc izlēca no guļammaisa. Vai jaunieši būtu sakūruši ugunskuru? Pulkstenis bija divi naktī.

Izgājis no telts, viņš neredzēja neko, bet deguma smaka šķita stiprāka, un viņš sāka purināt doktoru:

—  Kaut kur deg, un tas nav ciema pusē. Manuprāt, mums arī vajadzētu iet paskatīties, kas tur notiek.

Rojs vilka kājās bikses, kad atskrēja pārbijies Mario:

—  Palīgā! Mežs ir liesmās… tieši tur, kur bija mūsu nometne . .. Ātrāk! Ātrāk!

Ārsts paķēra ugunsdzēsības aparātus un metās norādītajā virzienā, kamēr Freds modināja citus un piepildīja ar ūdeni visus noderīgos traukus, kādi viņiem bija. Nedaudz vēlāk viņi nonāca pļaviņā, kur liesmoja uguns, laimīgā kārtā gan diezgan vārga, jo nebija ne vēja pūsmiņas, taču priežu sprakšķēšana izklausījās baisma. Kristiāna bija aizskrējusi uz ciemu pēc palīdzības.

Pēc stundas uguns bija savaldīta ar diviem steigā izraktiem grāvjiem un ūdeni, ko ar spaiņiem bez mitas lēja uz krūmiem.

Starp tūlīt atskrējušajiem glābējiem bija mežsargs, kādi desmit zemnieki un tumšmatainais jaunais cilvēks, kas bija cīnījies ar Mario. Viņš iznira nezin no kurienes un klusēdams iestājās rindā.

—       Nekādi lielie zaudējumi nav,— viens no uguns dzēsējiem teica,— labi, ka nelaimi tik drīz pamanīja, bet jums, puiši, gan vajadzētu būt uzmanīgākiem ar savām cigaretēm!

Tas tika sacīts Anrī un Mario, kuri apjukuši vērās melnajā zālē.

—      Mario nepīpē,— dzelzceļnieks sacīja,— un es savus smēķu galus vienmēr vispirms iemērcu ūdenī un tikai tad nometu. Visās malās izceļas ugunsgrēki, tāpēc zvēru, ka par to vienmēr domāju. Nē, mēs tur neesam vainīgi, bet īpašniekam to nekādi nevarēs iestāstīt.

—      Viņš varbūt grib mūs padzīt kautiņa dēļ,— Žozeta teica,— bet, ja viņš mēģinās mums uzbrukt, apgalvojot, ka esam pielaiduši mežam uguni, mēs aizstāvēsimies.

Un viņa aizdomu pilnām acīm paskatījās uz jaunekli no pils.

—  Ir vēl cita iespēja,— Freds iejaucās.

— Jums taisnība,— viņš iesaucās.

—       Kāds mierīgi varēja aizdedzināt mežu, lai varētu jūs apsūdzēt.

Mario seja noskaidrojās.

—      Es nemaz nebrīnītos, ja tādu riebeklību būtu pastrādājis tas nožēlojamais Mončelli. Ja vien es viņu būtu redzējis!

—       Patiešām,— Rojs jautāja,— ko jūs tik vēlā stundā te ārā darījāt?

—       Es nācu uz pļaviņu meklēt kaut ko, kas, manuprāt, te ir pazudis.

—  Ak tā,— doktors teica, uzacis saraucis,— un kas t&s bija?

—  Pulkstenis. Bet, kad es atnācu, krūmi jau bija liesmās.

—       Hm, žandarmiem jūsu stāsts nepatiks,— viens no zemniekiem norūca.

—       Manuprāt… šis kungs saka taisnību,— piepeši it kā negribīgi paziņoja Mario pretinieks.— Redziet, es arī biju mežā. Es nācu uz šejieni pa Greijas ceļu un, sajuzdams deguma smaku, metos skriet. Tai pašā brīdī ieraudzīju cilvēka siluetu uz takas pretējā pusē, arī viņš tuvojās ugunsgrēka vietai, tad metās atpakaļ, un es dzirdēju, kā viņš sauc palīgā.

—  Ln vai tas bija šis jaunais cilvēks?

—       Pai to esmu gandrīz pārliecināts. Viņam nekādā ziņā nebūtu pieticis laika pielaist uguni.

—  Un jūs arī pastaigājaties pa mežu divos naktī?— doktors izbrīnījies jautāja.

—  Jā, es to daru diezgan bieži, kad nenāk miegs.

Žandarmi, kā vienmēr, ieradās ar stundas nokavēšanos, pierakstīja liecinieku vārdus, pārliecinājās, ka ugunsgrēks nevar sākties no jauna, un teica vasarniekiem, ka viņi tiks nopratināti no rīta.

—  Visdīvainākais man liekas tas,— atgriezusies nometnē, Žilberta sacīja,— ka pilī neviens it kā neko nav pamanījis — vai tad viņi visi joprojām guļ?

—  Ja es nebūtu tevi purinājis, tu vēl tagad miegā šņāktu,— Freds teica.

—  Un vēl kas ir interesanti: vai jūs, doktor, ticat, ka Mario ir pazaudējis pulksteni?

—  Nē.

—  Un ka glītais tumšmatis mokās ar bezmiegu?

—  Vai domājat, ka viņi bija norunājuši tikšanos, lai turpinātu cīniņu? Vai jūs vismaz pamanījāt, ka viņš iejaucās, lai aizstāvētu Mario?

—  Tāds ir viņa sportiskais gars. Turklāt es domāju, ka viņš gribēja drusku palepoties Žozetas priekšā. Vai ievērojāt, kādus . skatienus viņš tai raidīja?

—  Tas ir tieši jūsu romantiskajā garā,— doktors pasmaidīja.— Liecieties gulēt, mazā; rīt vai, pareizāk sakot, pavisam drīz mums radīsies lielāka skaidrība.

Taču Žilberta Salbrī neiemiga un pēc brīža izgāja no mazās telts, kur viņa mitinājās viena blakus abu savu biedru lielākajai teltij. Kopš diviem mēnešiem viņa bija «La Capitale» reportiere, kur pārzināja Tiesu pils hroniku, un viņai bija izdevies no viena gala līdz otram izsekot vairāku noziegumu izmeklēšanu. Viņas šefredaktors, kad bija labā garastāvoklī, apgalvoja, ka viņai esot īpašas dotības atrast cilvēkus, kuriem tuvākajos mēnešos jātiek noslepkavotiem, un viņa cerēja, ka rudenī varēs rio tiesu hronikas pāriet uz vispārējo informāciju, tas ir, uz dažāda veida hronikas nodaļu.

Līdz tam Greijā notikušie starpgadījumi nelikās piemērota viela reportāžai: daži pārmīti sitieni, >uzreiz nodzēsts ugunsgrēks, nekādu upuru … Un tomēr meiča jutās reizē satraukta un nomākta, it kā nakts vēl nebūtu atklājusi visus noslēpumus.

Notupusies telts priekšā, apspiezdama vēlēšanos aizsmēķēt, viņa raudzījās, kā debesīs, kas kļuva pērļu pelēkas un kur mēness atgādināja mazliet apdilušu sudraba monētu, tālumā aizvien skaidrāk un skaidrāk izcēlās kalni, turpretī mežs joprojām veidoja tumšu, vienlaidu blāķi.

Zilbertai piepeši nezin kāpēc ienāca prātā Pretošanās kustības laiks, ko viņa pazina vienīgi no sava tēva un doktora Žervē nostāstiem. Ap Sentandrē bijuši makiji un vācu konvoji, kam uzbruka uz ceļiem, Senžiljēnā nošauti patrioti — ceļmalā bija redzams pieminekljs ar viņu vārdiem.

Tolaik arī dega fermas un meži, bet puiši, kas bērnībā bija rotaļājušies šo ieleju sūnās un šo kalnu nogāzēs, viegli izvairījās no ienaidnieka slazdiem, un viņu izklīdinātās grupas mazliet tālāk atkal apvienojās. Ciema ļaudīm piebiedrojās vīri no Lionas, Grenobfes vai Marseļas. Viņi, brīvie cīnītāji, bija pārņēmuši gan tiesu, gan likumu. Cik skarbs un aizraujošs laiks! Vai gan Žervē joprojām nejuta ilgas pēc senajām cīņu dienām? Viņš par tām runāja reti, reizēm tā, it kā par sevi zobotos, bet vienmēr ar kvēli skatienā . . .

Piepeši jauna žurnāliste saravas, viņas pārdomas pārtrauca negaidīts troksnis: meiteņu teltī kāds raudāja.

IV nodaļa

Ir cilvēki, kurus labākus spēj vērst vienīgi nāve.

v (Saki)

Ap desmitiem no rīta Rojs, Žilberta un Freds devās uz Sentandrē žandarmērijas posteni. Pirms aiziešanas viņi pamodināja četrus jauniešus, kas, nakts pārdzīvojumu nokausēti, vēl gulēja, un ieteica viņiem sekot, līdzko būs saposušies.

Uz ceļa viņiem pretī brauca mašīna ar žandarmiem, un, nonākot pie mazā, rozēs un jasmīnos slīgstošā namiņa, kur mitinājās policijas priekšniecība, doktors apvaldīja niknu lāstu: vārtu priekšā stāvēja automobilis ar Diņas reģistrācijas numuru.

— Viņi ir brīdinājuši prefektūru,— doktors sacīja,— un tas nozīmē, ka mūsu draugi var piedzīvot lielas nepatikšanas.

Otrajā stāvā, kur viņus lūdza uzkāpt, viņus sagaidīja žandarmu brigadieris un viņam blakus — kāda persona civiltērpā: liela auguma, smagnējs vīrs zilām, neizteiksmīgām acīm stūrainā, sīkām krunciņām izvagotā sejā. Tas bija komisārs Petrāls no mobilās brigādes — un viņam līdzi arī stenogrāfists.

Pieklājīgi, bet bez mazākā smaida viņš lūdza apmeklētājus pateikt vārdu, uzvārdu un profesiju. Izdzirdis Leslija Roja vārdu, viņš tikai viegli sarauca uzacis.

—  Vai jūs, cienītais kungs, esat šeit atvaļinājumā?

—  Jā.

—  Kopš kura laika?

—  Četras dienas.

—       Jūs esat apmeties profesora Motrila īpašumā. Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

—       Man šī vieta patika, un biju pārliecināts, ka nometni drīkst ierīkot jebkurā Greijas vietā.

—  Bet vai profesoru jūs pazīstat?

—  Nemaz nepazīstu.

Līdzīgi jautājumi tika uzdoti Žilbertai un Fredam, kuru profesiju uzzinot komisārs pa īstam saviebās.

—       Vai varat man pasacīt,— viņš beidzot jautāja,— kas jums zināms par starpgadījumu, kura dēļ radās domstarpības starp jūsu kaimiņiem nometnē un vienu pils kalpotāju un diviem viesiem?

Freds uzsvēra, kā aizvakar beidzies cīniņš, pieminēja solījumu, ko devis viens no pils viesiem, un apgalvoja, ka jaunieši būtu varējuši palikt izraudzītajā vietā.

—       Kāpēc tādā gadījumā viņi tajā pašā dienā piebiedrojās jums?

—  Es viņiem to ieteicu, jo es neuzticējos kalpotājam.

—  Leonam Mončelli? Vai jūs viņu pazīstat?

—       Es vienīgi redzēju, kā viņš sita vienu no jauniešiem, kas nevarēja aizstāvēties, un kā viņš izvilka no kabatas nazi.

—       Vai tas bija Mario Graka kungs vai Anrī Žiro kungs, kuru viņš sita?

—  Tas bija Mario.

—       Labi. Jums tātad palika iespaids, ka Mončelli nesamierināsies ar zaudējumu un ka viņš atgriezīsies, lai atriebtos?

—       Es mazliet baidījos, ka tā varētu notikt. Īstenībā viņš neatgriezās.

Pirmo reizi komisāra lūpās pavīdēja smaids.

—       Vai esat par to pārliecināts? Kā esmu sapratis, vakar liecinieku klātbūtnē jūs sacījāt, ka ugunsgrēkā vainīgi nevis neuzmanīgi vasarnieki, bet gan kāds, kas gribējis viņus apsūdzēt. Vai jūs domājāt Mončelli?

—       Tas man tikai iešāvās prātā, jo es neticu, ka šie jaunie cilvēki būtu tik neuzmanīgi, bet, protams, man nav nekādu pierādījumu …

—       Uguns ir pielaista apzināti,— Petrāls skarbi sacīja, un Freds saprata, ka viņš acīmredzot jau ir bijis notikuma vietā,— un, starp citu, vai jūs zināt, cikos Graka kungs šonakt atstāja savu telti?

—  Nepavisam ne. Es gulēju.

—  Un vai jūs arī to nezināt, jaunkundz?

—       Draugi mani pamodināja, un tikai tad es sadzirdēju palīgā saucienus.

—       Graka kungs apgalvo, ka ir gājis uz mežu meklēt pazaudēto pulksteni. Vai jums tas liekas normāli?

—       Kāpēc gan ne?— Žilberta atbildēja.— Es savējo zaudēju diezgan bieži.

—  Pa kādu ceļu, jūsuprāt, viņš uz turieni būtu gājis?

—       No vietas, kur atrodas mūsu teltis, tieši uz turieni ved taciņa.

—       Jā, bet pa to viņš nav gājis. Vai varat pasacīt, kā viņš izturējās, kad bija izcēlies ugunsgrēks?

—       Tas bija viņš, kas mūs brīdināja,— Freds noskaldīja,— es redzēju, kā viņš skrēja no meža puses kliegdams un pēc tam kopā ar doktoru atgriezās tur.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam viņš, tāpat kā mēs visi, dzēsa uguni.

—  Vai viņš nepagāja sānis no jūsu grupas?

—  Domāju, ka ne.

—  Vai pēc tam jūs atgriezāties nometnē visi kopā?

—  Jā.

—       Vai pa taku, kas ved no ugunsgrēka vietas uz jusu nometni?

—  Tieši tā.

Kāds žandarms ziņoja komisāram, ka viņu aicina pie telefona, un abi žurnālisti bažīgi saskatījās.

—       Patiešām izskatās, ka viņš grib te ieķēpāt Mario,— Žilberta nomurmināja,— bet tur nesaiet gali kopā.

—       Esmu pārliecināts, ka viņu apsūdz tas nelietis Mončelli,— Freds sacīja,— tovakar man vajadzēja viņam apgriezt sprandu!

—       Tu pārspīlē: nekas neliecina, ka viņš būtu iejaukts šajā notikumā.

—       Viņš var būt iejaukts tikai visādās cūcībās, pietiek uz viņu paskatīties, lai tas kļūtu skaidrs.

—       Te ir kaut kas cits,— doktors sadrūmis norūca,— es nesaprotu, kāpēc komisāram no Diņas būtu jābrauc šurp, lai nopratinātu lieciniekus parasta ugunsgrēka gadījumā, kādi šajā apvidū jau ir notikuši dučiem,— ja nu vienīgi Motrils būtu izmantojis savus augstos sakarus.

—  Kadas ir jūsu aizdomas?

—       Es neesmu burvis, bet, vērojot Petrāla un brigadiera seju, var domāt, ka runa ir par kaut ko svarīgāku, kur iejaukts minētais Mončelli un varbūt arī Mario. Nerunājiet pārāk daudz, Fred, nevajag radīt komisāram iespaidu, ka esat neobjektīvs un ka, pēc jūsu domām, Mončelli ir spējīgs uz visbriesmīgākajām ļaundarībām tāpēc vien, ka tāds izskatās.

—      Jūs, doktor, neesat viņu redzējis, bet es savā mūžā esmu saticis pārāk daudz neliešu, lai varētu kļūdīties.

Tai brīdī ieradās Petrāls un vērsās pie Lesiija Roja nevis bažīgi, bet drūmi:

—       Ziniet, cienītais, man gribētos, lai jūs man pasakāt skaidri un gaiši: vai tiešām esat atvaļinājumā? Vai nekalpojat kādam klientam? Jā, protams, esmu lietas kursā par jūsu darbību: es lasu avīzes. Vai jūs kādu izsekojat?

—       Es jums, komisār, jau atbildēju, kāpēc jūs tā uzstājat? Vai domājat, ka gribu jums noslēpt kaut ko tādu, kas šonakt noticis?

—       Es tiešām par to domāju,— Petrāls nomurmināja, paraustīdams plecus.

—       Beidzot — vai jūs pierakstāt manu liecību, vai arī es tieku nopratināts?

—      Tā ir nopratināšana, cienītais, bet ne ugunsgrēka lietā. Runa ir par slepkavību!

—  Slepkavību!— Freds salēcās.— Kas noslepkavots?

—       Leons Mončelli. Viņu šorīt atrada mežā simt metru no ugunsgrēka vietas ar ielauztu galvaskausu, un nāve ir iestājusies laikā starp pusnakti un diviem naktī.

V nodaļa

Ir tāds burvju vārds — sarkanie.

Tas jāizmanto sev par labu.

(Ed. Lasi)

—       Lieliski,— Žilberla sajūsmināta iesaucās,— re, kur mums iznāk mazs, jauks darbiņš! Pastāstiet labi ātri ko sīkāk, komisāra kungs, lai es varu piezvanīt jau pirms pusdienām. Mana avīze iznāk vakarā, un tad mēs būsim pirmie, kuri.. .

Freds, kas strādāja rīta avīzē un kam nebija tādu iemeslu uztraukumam, uzmeta viņai pārmetošu skatienu.

—  Klausies, tev vajag drusku ievērot pieklājību! Ja es pareizi saprotu, jūs turat aizdomās Mario, komisāra kungs?

—  Hm,— Rojs brīdinoši iekrekšķējās, bet Petrāls izskatījās aizkaitināts.

—  Es neturu nevienu aizdomās, es gaidu paskaidrojumus. Nupat aizbrauca pakaļ viņam un viņa biedriem, un fakti ir tādi: viņš kāvies ar upuri, kurš arī, pēc jūsu domām, varēja atgriezties un uzbrukt. Viņš šonakt bija mežā; arī Mončelli tur bija, un viņš ir miris. Vai piekritīsiet, ka uz jūsu draugu vismaz krīt aizdomas? Pat neņemot vērā, ka viņš jau divreiz ticis apcietināts par vardarbīgu rīcību.

—  Kad?

—  Pirms četriem gadiem kādas manifestācijas laikā un pirms diviem gadiem pēc kāda streika, kurā viņš . . .

—  Skaidrs: jūsuprāt, viņš ir ekstrēmists, un ar to pietiek, lai apsūdzētu viņu slepkavībā?

—  Apklustiet jel,— komisārs pārskaities ierēcās,— un neuz- tiepiet man politiskas diskusijas, pirms nezināt, ko var pasacīt jūsu draudziņš, kas vēl nav pratināts un netiks pratināts jūsu klātbūtnē, to nu es varu jums sacīt. Vācieties prom!

—  Vienu mirkli,— Freds iebilda,— manuprāt, es varu jums vēl šo to pastāstīt.

Un viņš pateica, ka Legēns pats sastrīdējies ar Mončelli iepriekšējā dienā un ka pēdējais viņam piedraudējis, kad gājis prom.

—  Turklāt neaizmirstiet, ka tonakt pa mežu pastaigājās vēl viens no Motrila kunga viesiem.

—  Es savu darbu protu. Tagad nopratināšu Graku un Žiro. Prokurora vietnieks, kuru brīdināja brigadieris un kur| mani uz šejieni atsūtīja, tūlīt ies pie profesora Motrila, un es viņam tur piebiedrošos. Protams, man jāfiksē arī Legēna un Gramona kungu liecības. Jūs, jaunkundz, ieejiet blakusistabā, un jūs, kungi, tāpat, jūsu liecības tiks pārrakstītas ar mašīnu, un jūs tās parakstīsiet.

Trīs draugus ieveda telpā, kur nebija gandrīz nekā vairāk kā daži sēdekļi, un viņi tur gaidīja gandrīz veselu stundu. Droši vien tika atvesti Mario un Anrī, bet pa logu bija redzami tikai kalni, un nevarēja sadzirdēt ne vārda. Freds nervozi kodīja nagus.

—  Kaut iedomājaties, ka esat apveltīts ar taktu,— Zilberta viņam pārmeta,— jūs, dārgo kolēģi, tomēr runājāt ar komisāru pārāk nikni!

—  Vai tev nav pretīgi redzēt, ka šie taisās ietupināt nabaga Mario un «fiksēt liecības», kd dos kungi Greijas pilī? Doktor, kā jums liekas, vai sarunai, ko todien noklausījos, varētu būt kāds sakars ar slepkavību? Varbūt tas bija Mončelli, no kura vajadzēja tikt vaļā.

—  Jūs teicāt, ka sieviete runājusi par viesi, un man liekas muļķīgi bez vajadzības to pīt te klāt.

—  Man kaut kas ienāca prātā,— Žilberta teica.— Līdzko tiksim no šejienes ārā, dosimies pie Žervē, kurš turklāt vai deg aiz nepacietības ar jums iepazīties, doktor, un viņš ir ļoti tuvās attiecībās ar Motrilu, viņš varētu mūs ievest pilī. . .

Taču, kad viņi parakstīja savas liecības, pulkstenis jau bija pāri vieniem. Tā kā Mario nevarēja pierādīt alibi naktij, viņu paturēja tiesas rīcībā. Anrī bija atļauts atgriezties nometnē, un viņš gaidīja trīs draugus uz ceļa.

—  Roja kungs,— viņš iesaucās, tikko tos ieraudzījis, — vai tiesa, ka esat izcils detektīvs? Es dzirdēju, ka policisti par jums runāja… Vai jūs nepametīsiet mās nelaimē? Jūs taču pats zināt, ka Mario nespēj nevienu nogalināt?

—  Es to nezinu, bet ticu gan. Ja runa būtu par Zozetu, tad es vēl šaubītos.

—  Nejokojiet. Esmu pārliecināts, ka šajā apkaimē neviens nevarēja ciest Mončelli: vai šie jums teica, ka, pirms viņš piebeigts, pārsitot pakausi-, viņš ir dabūjis sitienus pa galvu, pa vēderu, visur kur? Mario nekad nevarētu tā dauzīt kādu cilvēku. Tas ir bijis ienaidnieks, kas nokārtojis rēķinus.

—  Vispār tādas lietas parasti dara ienaidnieki. Taču, manuprāt, brīdis izraudzīts tāds, lai aizdomas varētu krist uz Mario; aizdomās pirmām kārtām var turēt tos, kas piedalījās kautiņā.

—  Legēns?— Anrī kā šaubīdamies nomurmināja.— Pēc tā, ko varu spriest no man teiktā, ar mani kāvās viņš. Es nedomāju, ka vainīgais varētu būt viņš.

—  Kāpēc? , «

—  Puisis, kas boksējas pēc visiem likumiem, neizmantojot neatļautus paņēmienus, un atstāj mierā pretinieku, kad tas guļ zemē, nevar būt slepkava.

—  Slepkavām vienmēr ir vairākas sejas, manu zēn. Katrā gadījumā vajadzētu uzzināt, ko varētu pasacīt viņš un arī viņa draugs.

—  Vai tad jūs esat ar mieru nodarboties ar Mario? Mēs sametīsim naudu, lai varētu jums samaksāt, jūs jau saprotat.

—  Jūs man esat parādījuši uzticību,,tad nu nesabojājiet visu, runājot par maksu. Galu galā arī es esmu šajā ķēpā, jo es šo cilvēku varētu būt nogalinājis tikpat labi kā jūs vai Mario.

Musu savstarpējais alibi neko nenozīme. Ko Mario aizstaveda- mies teica?

—      Viņš atkārtoja, ka ir tikai aizgājis uz pļaviņu un nav nevienu redzējis, bet .. .

Anrī nolieca galvu.

—  Viņi stāsta, ka esot atraduši līķa tuvumā viņa pēdas.

—       Bet nedēļām ilgi nav lijis, un viss mežs piebiris skujām — pēdu nospiedumi taču tur nav atrasti?

—.. .vārdu sakot, kaut ko, kas pierāda, ka viņš tur bijis. Viņš apgalvo, ka gājis nevis pa taku, bet tieši pa mežu, taču Mončelli nav redzējis.

—       Kaut ko viņš noteikti slēpj. Ja viņš būtu gribējis tikai meklēt savu pulksteni, viņš izraudzītos visīsāko ceļu, it īpaši naktī.

—       Es zinu,— Anrī bēdīgi sacīja,— un arī tāpēc — bet vai jūs nevienam neteiksiet?— ka viņa pulkstenis ir teltī. Es to redzēju šorīt pārnākot, bet, kad žandarmi apskatīja mūsu mantas, sacīju, ka tas pieder man.

—       Man noteikti jāsatiek Mario, lai to noskaidrotu,— Freds paziņoja.— Ar šo komisāru tas nebūs tik viegli, bet gan tikšu galā. Es palieku te.

—       Un mēs aizšausim pie Žervē. Turklāt, manuprāt, viņam vajadzēja apskatīt līķi, viņš te ir vienīgais ārsts. Taču vispirms man jāpiezvana uz redakciju.

—       Un es?— Anrī nelaimīgs jautaja.— Ko derīgu varētu darīt es?

—       Papūlieties satikt dažus vietējos puišus, ar kuriem esat iepazinies, un noskaidrojiet, ko viņi domā par mirušo kopš viņa ierašanās Greijā, ko viņš darījis, kas pie viņa bijis . . . Šādos ciemos parasti ir zināms viss, it īpaši, ja cilvēks nav patīkams. Meitenes ari varētu jums palīdzēt. Kur viņas ir?

—      Žandarmi teica, lai viņas paliek nometnē, līdz tiks nopratinātas. Manuprāt, viņas tur ir joprojām.

—      Jā,— Freds promiedams teica,— manuprāt, jūs slikti pazīstat savu draudzeni Žozelu.

VI nodaļa

Līdzko grāfs d'Oržels apsēdās, viņš uzsāka vienu 110 monologiem, ko pats sauca par sarunu.

(Remons Radi Re)

Doktors Žervē dzīvoja milzu segliņu ieskautā villā pusceļā starp Sentandrē un Barēmu. Dārzā koki bija augļu pilni: tur briestošās plūmes un vīģes izplatīja cukursaldu smaržu. Apmeklētājiem pretī izskrēja suns, kas izskatījās reizē pēc lapsas un pēc vilka, un Žilberta, to glaudīdama, sacīja, ka tā mātei, kā stāsta, bijuši mīlas sakari ar nedaudzajiem savvaļas zvēriem, kas klejo pa Greijas mežiem.

Izdzirdusi riešanu, melnās drēbēs ģērbusies sieviete ieveda Roju un viņa biedrus mazā laucinieciskā darbistabā, kur saule, skopi iespīdēdama pa diviem šauriem logiem, mirguļoja pulkstenī, tā koka korpusā un uz plauktiem vienkārši salikto grāmatu sējumos.

Žervē bija gadus četrdesmit līdz četrdesmit piecus vecs patīkams vīrietis platiem pleciem, saulē nobrūnējušu seju kā zemniekam. Viņa sejā pārsteidza gaišās, mandeļveidīgās acis ar gudru skatienu un ļoti augstā piere ar trim dziļām, vertikālām rievām starp uzacīm — tās liecināja par paradumu domāt.

Žilbertu viņš sagaidīja draudzīgi un doktoru Roju — ar zināmu godbijību un tūlīt piedāvāja paēst kopā ar viņu brokastis — vietējo šķiņķi, zaķa pastēti un salātus.

Atbildot uz jautājumiem par pils iemītniekiem, viņš atkārtoja gandrīz visu to pašu, ko iepriekšējā dienā bija teicis žurnālistei, taču neko nevarēja pasacīt par upuri: jā, viņš Mončelli bija dažas reizes redzējis pilī, bet nekad viņam nav bijusi ar to nekāda darīšana, un viņš neatcerējās, ka būtu jelkad dzirdējis kaut ko par viņu runājam.

Tomēr drīz vien saruna pievērsās zinātnei, un tad doktoram Rojam bija jāatbild uz sava amatabrāļa jautājumiem; viņš nebūt nebrīnījās, ka Žervē, tāpat kā daudzi lauku ārsti, abonē lielu skaitu žurnālu un ir lietas kursā par jaunākajiem terapijas sasniegumiem gan Francijā, gan ārzemēs, jo viņš brīvi lasīja arī angliski un vāciski.

Par Mončelli nāvi sāka runāt tikai tad, kad brokastis jau gandrīz bija paēstas. Žilberta, kas bija ilgi klusējusi, veltīgi pūlējās izdabūt no Žervē kādu oriģinālu paziņojumu, kas varētu ieinteresēt viņas lasītājus: šķita, ka šis vietēja rakstura noziegums neatstāj uz ārstu nekādu iespaidu un ka viņš diendienā to vien dara kā apskata līķus. Viņš varēja apgalvot likai to, ka slepkava nelaimīgo pamatīgi piekāvis un ka pirms galīga trieciena notikusi cīņa, varbūt pat ilga.

Rojs nepieminēja pilī nejauši noklausīto sarunu, bet sacīja, ka ir nolēmis aizstāvēt Mario, un jautāja, vai viņu varētu iepazīstināt ar profesoru Motrilu. Pēc mirkļa viņš runāja ar to pa telefonu un bija patīkami pārsteigts, ka Greijas īpašnieks pazīst viņa darbus.

—  Es būtu ļoti laimīgs, doktor, ja jūs varētu atnākt pie manis un ieviest jelkādu skaidrību šajā lietā. Es zinu, ka esat atmaskojis vainīgos tajā slepkavību sērijā, kas notika Parīzē pagājušajā gadā. Protams, mana sulaiņa noslepkavošanā nerodas tādas problēmas, bet es baidos, ka vietējai policijai tās izmeklēšana nav pa spēkam, pat ja runa ir par pavisam vienkāršu noziegumu . . .

Nebija grūti nojaust, ka Motrilam acīmredzot kaut kas nepatīk komisāra manierēs. Žervē smaidīdams brīdināja viesus, ka pilskungs ir lielisks cilvēks, taču gluži pārņemts 110 sava divkāršā pārākuma, jo ir erudīts un jaunbagātnieks, tāpēc aizvainojas pat par visniecīgāko netaktiskumu.

—  Jūs, doktor, viņš uzņems atplestām rokām, jo jūs esat slavenība.

—  Es tikai prātoju,— Zilberta piebilda, kāpdama mašīnā, — ko nabaga Motrils teiktu, ja zinātu, ka ierodamies pie viņa neskaidrā cerībā uzvelt vainu vienam no viņa viesiem … un uzzināt, kas satrauc viņa sievu vai no kā viņa baidās. Vislabāk būtu, ja šis lāga sirmgalvis būtu dumjš.

Taču, kad jauns kalpotājs atklātu seju, pavisam citāds nekā Mončelli, ieveda viņus lielā hallē, ko pēc paražas rotāja medību trofejas un diezgan viduvējas statujas, bet pēc tam — bibliotēkā, kur visas sienas klāja grāmatas, viņa tūlīt saprata, ka pils īpašnieks nekāds muļķis vis nav.

Profesors Motrils, vēl jauns, slaids, mazliet uzkumpis, smalkiem vaibstiem un tikko iesirmiem matiem, pastāstīja, ka miertiesnesis nupat uzklausījis viņa liecību un šobrīd sarunājas ar Motrila kundzi.

—  Es nezinu, vai tādas ir tiesas parastās metodes,r— viņš sarūgtināts piebilda,— bet, šķiet, gan komisārs, gan tiesas ierēdnis domā, ka mēs visi būtu varējuši šo cilvēku nogalināt! Ja jau vainīgais ir apcietināts, tāda pratināšana ir gluži lieka, vai ne, doktor?

—  Pratinātāji nekad negrib neko atstāt novārtā,— doktors Rojs laipni atbildēja,— un, ja taisnība, ka viens jauns cilvēks paturēts žandarmērijā, jāteic, ka pret viņu ir tikai aizdomas.

—  Tādā gadījumā policijai nebūtu vajadzējis tā steigties. Es sapratu, ka viņiem ir gan liecinieki, gan pierādījumi. Bet tikpat skandalozi ir tas, ka slepkava tiek meklēts manā namā.

—  Neviens taču nedomā, ka .. .

—  Redziet, kāpēc,— Motrils turpināja, neņemot vērā iebildi,— jūtos sevišķi laimīgs, ka jūs, doktor, esat ieradies, un es domāju lūgt. . . jūsu pakalpojumus: jums ir pieredze tāda veida lietās un, bez šaubām,— viņš līdzcietīgi piebilda,— jums amata pienākumu dēļ droši vien bieži jānonāk saskarē ar policiju, vai ne?

—  Jā,— atbildēja Rojs, kam nāca smiekli,— bet es neizmantoju tās pašas metodes. Tāpēc es gribētu tuvoties problēmai no cita viedokļa un vispirms jums uzdot dažus jautājumus.

Motrils šķita izbrīnījies, bet sacīja:

—  Es jūs lūdzu!— Profesors atvēra cigarešu paciņu. Doktors atteicās, bet Žilberta vienu paņēma.

—  Vai tiesa,— Rojs sev raksturīgajā līdzsvarotajā tonī vaicāja,— ka jūs esat devis kalpotājiem rīkojumu padzīt no meža vasarniekus?

—  Es? Nemūžam neesmu devis tādu rīkojumu. Laikam pirms pāris dienām Mončelli man sacīja, ka tur ir kāda nevēlama grupa, kas cērt kokus un bīstami nevērīgi apietas ar uguni. Es viņam vienīgi atbildēju, lai dara to zināmu mežsargam. Jūs lāču saprotat, ka šajā gadalaikā jābūt uzmanīgam. Bet man nekad riav bijis nekādu nepatikšanu ar jauniešiem, kas uz manas zemes slien teltis ik gadu … Pēc tam par to vairs neesmu domājis, un viņš man arī neko netika sacījis.

—  Vai jūsu viesi jums nestāstīja, ka aizvakar ar šiem jauniešiem ir kāvušies?

Šoreiz profesors izskatījās pagalam pārsteigts.

—  Mani viesi? Jūs gribat sacīt — Gramons un Legēns? Es pamanīju gan, kā viņi ir kāvušies. Legēnam bija zilums pie acs, bet viņi sacīja, ka saķīvējušies ar automobilistu, kas viņus gandrīz sabraucis un nepareizi uztvēris viņu aizrādījumus . . Un jūs sakāt, ka tā bijusi sadursme ar jauniešiem! Neiespējami!

—  Mūsu draugs Freds,— sacīja Žilberta, kas vēl nebija ne muti atvērusi,— var to apliecināt: viņš kautiņa laikā bija tur klāt.

—  Es joprojām nespēju tam ticēt. Un kāpēc gan viņi būtu slēpuši, ka tas noticis uz manas zemes? Es viņus pasaukšu.

—  Vienu mirkli: kopš kura laika šis Mončelli strādāja pie jums?

—  Trīs mēnešus.

—  Kas jums viņu ieteica?

—  Fransiss Gramons. Un viņam bija labas rekomendācijas.

—  Vai jūs bijāt ar viņu apmierināt«?

—  Viņš bija ļoti korekts sulainis. Manuprāt, viņš nekad neinteresējās ne par ko citu kā vien par darbu.

Sekoja garš skaidrojums, kā Greijā izturas pret kalpotājiem, kādas ērtības viņi bauda, kādas atļaujas viņiem tiek dotas un kā viņi apliecina pieķeršanos saimniekam . . .

—  Es jums pateicos,— Rojs sacīja, kad vārdu straume bija izsīkusi,— varbūt jūs tagad pajautātu saviem draugiem, vai viņiem nav bijušas domstarpības ar varas iestādēm?

Motrils piezvanīja, deva rīkojumu, un mazliet vēlāk ienāca trīs vīri: Legēns, Gramons un Lebrē, ko mājastēvs iepazīstinot nosauca par inženieri: tas bija augumā mazāks par abiem pārējiem, ar latīņu rasei raksturīgiem vaibstiem, patuklu zodu un melnām, marĶleļveidīgām acīm. Viņš un viņa draugi neapšaubāmi bija ļoti satraukti par notikušo. Uz profesora jautājumu Legēns nosarkdams atbildēja, ka sulainis lūdzis viņu un Fransisu palīgā padzīt cilvēkus, kas posta mežu. Viņš negribējis, kā pats teicis, par to neko sacīt saimniekam, jo tas notikumu pārāk dramatiski uztveršot. Pietikšot jauniešus pabaidīt, un viņi aizvākšoties.

—  Mēs bijām muļķi, viņām noticēdami,— jaunais cilvēks secināja,— mēs cīnījāmies ar puišiem neizšķirti, un Mončelli uzvedās kā nelietis, bet pārnākuši mēs .. . mēs bijām tik nikni, ka negribējām jums par notikušo stāstīt.

—  Jūs rīkojāties nepareizi,— Motrils sacīja,— un es nebūtu pacietis tādu rīcību, ja būtu prasīti mani ieskati.

—  Vai jūs, profesora kungs, domājat, ka mums par to jāstāsta policijai?

—  Policija to jau zina,— Rojs sacīja,— jūs gan varat iedomāties, ka vakar par to runāja viss apvidus.

—  Pateicoties jūsu biedriem?

—  Viņiem nebija nekāda iemesla klusēt. Man žēl, kungi, bet jūs noteikti tiksiet nopratināti šajā lietā.

—  It īpaši tāpēc,— Žilberta saldā balsī piemetināja,— ka jums, Legēna kungs, bija personiska ķilda ar upuri, vai ne?

Jaunais cilvēks atkal nosarka.

—  Es viņam pārmetu viņa rīcību, redzēdams, ka mums nav darīšana ar plukatām. Jūs taču nesacīsiet, ka varētu rasties aizdomas, it kā es tāda nieka dēļ būtu noslepkavojis cilvēku?

—  Protams, nē, bet policija gribēs zināt, kā esat pavadījis laiku. Vai jūs atceraties, kad pēdējo reizi redzējāt Mončelli?

—  Manuprāt, pēc pusdienām; viņš smēķētavā pasniedza kafiju.

—  Kas viņu redzējis pēc tam?

—  Es,— Motrils teica,— viņš atnesa minerālūdeni uz manu istabu, kad gāju gulēt.

—  Vai jūs, profesora kungs, šonakt neesat atstājis pili?

—  Nē. Un es neko neesmu dzirdējis.

—  Vai ari jūs, Legēna kungs, neesat atstājis pili?

—  Nē, es . . .

Lebrē pirmo reizi iejaucās sarunā un patīkamā balsī teica:

—       Mēs abi ar Legēnu pastaigājāmies pa dārzu gandrīz līdz pusnaktij un pēc tam uzkāpām manā istabā izspēlēt šaha partiju.

—  Līdz cikiern jūs spēlējāt?

—       Manuprāt, līdz diviem vai pustrijiem,— Lebrē nomurmināja, vaicājoši skatīdamies uz biedru.

—       Un jūs, kas negulējāt, arī jūs neko nedzirdējāt? Un nepamanījāt ugunsgrēku?

—  Nē.

—       Kā man teica mežsargs, uguns izcēlusies diezgan tālu no šejienes,— Motrils bilda.— Ja mēs būtu bijuši ārā, mēs varētu pamanīt vienīgi dūmus. Un Mončelli noslepkavots vēl mazliet tālāk, priedulājā, ko sauc par Klusuma mežu, jo lur kādreiz atradies priekšpostenis, tāds kā neliels tornis, kas celts XVII gadsimtā un kara laikā nopostīts .. .

—       Labi. Mēs jau zinām, ka Gramona kungs gan bija ugunsgrēka vietā, jo viņš mums palīdzēja dzēst. Vai jūsu kalpotāji ir noklaušināti?

—      Jā, es nupat ar viņiem runāju. Neviens neko nav manījis, visi aizgājuši gulēt pusnaktī.

—  Cik viņu ir?

—       Tagad četri: istabene Lisija, parīziete, kas sāka pie mums strādāt pirms pieciem gadiem; virēja Anna, kura dzimusi šajā novadā; šoferis Remī, mans karabiedrs, un mazais Arno, ko nupat redzējāt un kas palīdzēja Mončelli,— tas ir viena mana fermera dēls.

Rojs atkal pievērsās Gramonam.

—       Ja nemaldos, tas bijāt jūs, cienītais, kas ieteica Mončelli profesoram Motrilam?

Jaunais cilvēks izskatījās apjucis.

—       Jā. Viņš ieradās pie manis pavasarī, kad es meklēju sulaini, bet es jau to biju pieņēmis, un, tā kā Mončelli bija labas rekomendācijas, es iedomājos, ka viņu varētu izmantot profesors.

—  Kur tas notika? Vai Parīzē?

—  Nē, Nicā, šogad aprīlī.

—  Vai šonakt pastaigājoties jūs Mončelli nesatikāt?

Gramons kļuva noslēgts. *

—      Ja es viņu būtu saticis, es to jau būtu pateicis. Tikko nonācu mežā, es sajutu deguma smaku un pievienojos jums.

Tai brīdī ieradās kāds policists aicināt Legēnu pie komisāra. Pirms viņš paspēja aizvērt durvis, ienāca jauna sieviete.

Žilberta, kura Motrila kundzi bija redzējusi ciemā, jutās pārsteigta, pētot tuvumā viņas trauslo skaistumu: gaiši mati, caurspīdīga āda, smalki vaibsti — viņa izskatījās pēc mazas meitenes, un viņas zilās acis bija pilnas asaru.

—  Armān,— viņa sacīja, iedama pie vīra,— es to vairs nevaru izturēt! Vai tiešām viņi vedīs līķi uz šejieni? Vai man vajadzēs uz to skatīties?

-     Nē jel, mīļumiņ,— Motrils sirsnīgi teica,— un drīz jūs vairs pat nedzirdēsiet runājam par šo notikumu. Es ceru, ka tiesnesis jūs pārāk neapgrūtināja?

-     Nē, viņš bija pieklājīgs un pat laipns, bet jūs zināt, ka es nevaru paciest domas par asinīm un nāvi, tas viss ir drausmīgi, es gribētu braukt prom, braukt prom . . .

—  Nomierinieties!

—  Ak kungs,— Žilberta nomurmināja,— viņai tūlīt sāksies nervu lēkme!

Viņa līdzjūtīgi tuvojās profesora sievai, bet Lebrē aizsteidzās viņai priekšā.

— Jā, nomierinieties, dārgā kundze,— viņš maigā balsī teica,— tā ir ļoti nepatīkama lieta, bet uz jums tā itin nemaz neattiecas. Šis nelaimesputns nogalināts ārpus pils, droši vien to izdarījis kads, ar kuru viņš sastrīdējies, un neviens nevar domāt, ka mums ar to būtu kāds sakars.

Žilberta slāvēja pretī Lebrē — viņi abi bija pieliekušies pie jaunās sievietes — un paskatījās uz šo cilvēku ar lielāku interesi: viņai nepatika labi ģērbtā jaunekļa saldā balss, smaids un smarža; viņa bija pārliecināta, ka viņš kaut ko tēlo. Motrils savukārt domāja, ka viņa sievai pietiek ar viņa paša mierinājumiem, un atkal sāka bezgalīgi atkārtot, ka viņai ne par ko nevajag bažīties un ka viņš raudzīsies, lai viņai nav jānonāk saskarē ar policiju. Šķita, ka šie vārdi trauslo sievieti ietekmēja, un viņa pasmaidīja.

—  Protams,— Motrila kundze teica,— es esmu smieklīga, nesavaldīgi uzvedoties sabiedrībā. Man ne prātā nenāca, ka esmu tik viegli ietekmējama. Piedodiet, man liekas, būs labāk, ja iešu brīdi atpūsties.

Tad viņa pievērsa uzmanību Rojatn, kuru vīrs stādīja viņai priekšā, un kundze šķita izbrīnījusies, uzzinot, ka detektīvs izmeklēs slepkavību.

—  Es nesaprotu — ja jau te ir runa par ķīviņu ar jauniešiem, kāpēc jums jānodarbojas ar tādiem sīkumiem?

—  Aizdomās tiek turēts viens no maniem draugiem, kundze,— doktors saltā pieklājībā atbildēja,— un ari uz mani var krist aizdomas, ja policija ķersies pie tiem, kas apmetušies mežā. Kā jums šķiet, vai jūsu kalpotājam bija ķildīgs raksturs?

—  Varbūt.. . laikam gan tā bija; citi viņu lāgā necieta, vai ne, Armān?

Motrils piekrītoši pamāja, vairāk tādē], lai atbalstītu sievu, nekā tāpēc, ka būtu par to pārliecināts, nodomāja Žilberta. Tad viņš aizveda Roju pie pratinātājiem un visiem piedāvāja tasi tējas. Tiesnesis un komisārs cienastu noraidīja. No viņu sejām nevarēja spriest, vai viņi ir apmierināti, redzot doktoru pilī, vai arī nobažījušies par to, ka viņš tiks ar lietu galā ātrāk nekā viņi.

Uz laucinieciskas terases, ko vīnogulājiem apaudzis režģis pasargāja no saules stariem, Motrils iepazīstināja Roju un Žilbertu ar vienīgajiem viesiem, ko viņi vēl nebija redzējuši: ar Diprā laulāto pāri, bet jaunais sulainis atnesa kafiju, tēju, kūkas un lielu, apaļu, aprikozēm un garšzālēm pildītu rausi.

Klods Diprā bija mazliet līdzīgs mājastēvam, tikai drusku jaunāks — tāds pats slaids, uzkumpis, smalkiem vaibstiem un sirinojošiem matiem, bet viņš valkāja brilles, un viņa sejaskrāsa bija bāla kā cilvēkam, kas tikpat kā nemaz neiet ārā. Notikums, kas satrauca visus nama iedzīvotājus, viņu atstāja vienaldzīgu, viņš par to gandrīz nemaz neinteresējās, un viņa sieva, kas četrdesmit gadu vecumā bija saglabājusi svaigu sejaskrāsu un jaunas sievietes iznesību, arī nelikās ziņkārīga.

Turklāt, līdzko Legēns ieminējās par to, kā ticis pratināts, profesors noteiktā balsī paziņoja, ka launaga laikā par noziegumu netiks runāts. Un viņš sāka sarunu par filatēliju ar Diprā, kas acumirklī pārstāja būt izklaidīgs. Tā kā Leslijs Rojs pats bija kolekcionārs, viņš ari piedalījās sarunā, vienīgi laikiem iestarpinādams kādu vārdu, kas acumirklī izraisīja Motrila paskaidrojumus un komentārus. «Šim cilvēkam briesmīgi patīk klausīties sevī,» Žilberta nokaitināta domāja, «un es saprotu gan, ka nemaz nav viegli būt viņa sievai.»

Lebrē un Gramons, kuri sēdēja viens otram pretī, toties bija ļoti klusi, pirmais dzēra kafiju tasi pēc tases un ēda rausi, otrais ēdienam pat nepieskārās un izskatījās sadrūmis. Reizumis viņš neizdibināmu skatienu pavērās profesorā.

Jaunā žurnāliste, klausīdamās diskusiju par seno Anglijas koloniju retajām pastmarkām, nosprieda, ka vīrietis, ko Freds pārsteidzis kopā ar Motrila kundzi, droši vien ir bijis Lebrē, jo Diprā balss bija vāja un neskanīga, tāpēc neatbilda tam, ko viņas kolēģis bija teicis par nepazīstamo. Turklāt Lebrē bija nepatīkams. Bet viņam, tapat kā Legēnam, bija alibi slepkavības stundai, jo Žervē apgalvoja, ka upuris ticis nonāvēts laikā starp divpadsmitiem un diviem naktī. Un kādā gan veidā Mončelli varētu būt par traucēkli Lebrē vai citiem? Šķita neticami, ka viņam būtu bijis sakars ar pils kundzi. Laikam gan pats steidzamākais uzdevums bija noskaidrot, kāda loma viņam varēja būt un kādi paziņas bijuši ciemā.

Vil nodaļa

Taču pieredze ir pierādījusi — un īsta filozofija vienmēr to pierādīs —, ka liela daļa patiesības ir pilna elementu, kam šķietami nav nekāda sakara ar jautājumu.

(Edgars Po)

Mazliet vēlāk Rojs lūdza atļauju apskatīt Mončelli istabu, kas atradās kalpotāju paviljonā — nelielā ķieģeļu ēkā aiz pils galvenās celtnes netālu no sakņu dārza.

Policija telpā jau bija izdarījusi kratīšanu un, šķiet, neko interesantu nebija atradusi. Veļa un tualeteš priekšmeti bija rūpīgi sakārtoti kumodes atvilktnēs; nekur nemētājās neviens papīrs. No otras puses, noslepkavotā apģērbā atrada viņa personības apliecību, vairāku darba devēju atsauksmes, bet naudu ne — tikai nedaudz sīknaudas. Doktors pamatīgāk apskatīja vienīgi kādu tukšu koferi, no kura izvilka dažas priežu skujas un iebāza kabatā.

Pēc tam viņš devās iztaujāt kalpotājus, kuri nepateica nekā jauna, un atgriezās pie Motrila. Bija ieradušies žurnālisti no Nicas un Diņas un kopā ar viņiem — Freds, bet viņš nepalika ilgi to grupā. Piegājis pie Lebrē, kas tobrīd atbildēja kaut ko doktoram, viņš paskatījās uz Žilbertu un noliedzoši papurināja galvu, likdams saprast, ka nav pazinis dārzā dzirdēto balsi, un brīdi vēlāk nozuda.

Pulksten sešos detektīvs beidzot gāja apskatīt vietu, kur bija atrasts līķis. Neuzticības pilns, nerunīgs žandarms sākumā negribēja to ļaut, pēc tam, izlasījis Petrāla parakstīto zīmīti, atvēlēja «skatīties, neko neaiztiekot».

Četru mietiņu un auklas norobežotais laukums izskatījās nomīdīts, bet nebija iespējams pateikt, vai samanāmās pēdas atstājis Mario, nezināms ciema iedzīvotājs vai ari. . . zemi kārpījis kāds dzīvnieks. Varbūt varēja vienīgi pieņemt, ka ķermenis ir kādu gabalu vilkts pa zemi.

Fredam Klerī, ko doktors un Zilberta atrada nometnē, diemžēl bija nepatīkamas ziņas: Mario stāvoklis pasliktinājās.

—       Līdz šovakaram Petrāls visu turēja slepenībā, bet nupat viņš sniedza paziņojumu presei: viens no mazlitrāžas automobiļa vimpelīšiem bijis iemīts zemē netālu no līķa, tā ir tikpat kā mūsu drauga vizītkarte!

—       Protams, to izdarījis Mončelli,— enerģiski apgalvoja Žo- zeta, kas bija pievienojusies grupai,— viņš nozaga mūsu vimpeli, kad ieradās te otrreiz.

—  Vai esat par to pārliecināta?

—  Viņš to nočiepa promiedams.

—  Ar to nepietiek, lai . ..

—       Un es pateikšu komisāram, ka esmu redzējusi, kā viņš to izdarīja.

—      Jūs neteiksiet neko,— Freds iebilda.— Manuprāt, jūs jau tāpat esat daudz ko samaitājusi.

—  Ko samaitājusi?— doktors jautāja.

—       Jaunkundzei nebija nekas steidzamāks darāms kā skriet uz nozieguma vietu kopā ar Kristiānu, kamēr Mario tika pratināts žandarmērijā. Mežā bija divi policisti un daži ziņkārīgie. Kristiānai uznāca nervu lēkme, un, kamēr visi noņēmās ar viņu, Žozeta izmīņāja zemi tur, kur tā iezīmēta ar virvi! … Es- tur ierados tieši brīdī, kad viņu aizveda uz posteni; viņu nepaturēja, bet rīt viņai jāiet atkal.

—       Un tagad,— Žilberta teica,— visi ir pārliecināti, ka ļaundaris ir Mario un ka viņa gribējusi to izglābt.

—       Kāpēc jūs izdarījāt tādu muļķību?— Rojs skarbi noprasīja.

—       Man jāteic, ka tā ir Kristiānas ideja, bet īstenībā tā nemaz nav tik slikta. Jo vairāk viss tiks saputrots, jo labāk būs, un šos pēdu nospiedumus vismaz nevarēs izmantot pret Mario.

—  Kā Kristiānai ienāca prātā tik spoža doma?

—      Tāpēc, ka viņa jūtas vainīga,— Žozeta mierīgi atbildēja. — Redziet, Mario tajā slavenajā naktī pastaigājās kopā ar viņu!

Klerī apstulbis vērās jaunajā sievietē.

—  Un tas muļķis nevarēja to pasacīt?

—      Viņš klusēja Anrī dēļ, jums gan vajadzētu saprast, ka tas Anrī būtu nepatīkami.

—  Par to viņiem vajadzēja padomāt iepriekš.

—       Bet starp Mario un Kristiānu nav nekā, saprotiet, nekā! Viņa mīl Anrī; viņi ir saderinājušies. Tikai viņa ir meiča, kas nespēj neflirtēt ar puišiem — protams, neko daudz neatļaujo- ties, ta, kā redz flirtējam ilustrētos žurnālos,— un pēc tam viņa činkst: ja Anrī viņu vairs negribēšot, viņa padarīšot sev galu!

—  Skaidrs! Tā bija viņa, kuru dzirdēju tovakar raudam.

—       Protams. Un, kad Mario tika apcietināts, viņa gribēja pasacīt taisnību. Laimīgā kārtā es visu nokārtoju! Es jau pateicu policistiem, ka Mario pastaigājās ar mani!

— Jūs esat ģeniāla putrotāja.

—      Un neiedomājieties, ka esmu viņā iemīlējusies vai ka es upurējos. Tas mani uzjautrina.

—      Ja viņi jums ndticēs, viss būs kārtībā,— Rojs sacīja,— bet ko tad Mario un Kristiāna īstenībā darīja mežā?

—  Jūs nu gan esat ziņkārīgs, doktor!— Freds pavīpsnāja.

—  Es gribēju jautāt: uz kurieni viņi gāja?

—      Viņi to vairs pat neatceras. Protams, viņi nevarēja nojaust, ka tur kāds tiks nonāvēts. Viņi sēdēja zem koka, pļāpāja un nevienu neredzēja^ Tikai ap diviem naktī, kad abi atgriezās nometnē, viņi saoda deguma smaku, un Mario pa mežu aizskrēja līdz pat pļaviņai, bet Kristiāna ielīda teltī, mani nepamodinājusi . . . Vēlāk viņa man notikušo izstāstīja, un tas ir viss. Un ko jūs uzzinājāt pili, doktora kungs?

Rojs apkopoja dienas rezultātus, bet tikai tad, kad palika viens ar Fredu un Žilbertu, uzdeva žurnālistam jautājumu, kas viņu nodarbināja:

—       Vai esat pārliecināts, ka Lebrē nav tas, kas todien runāja dārzā?

—  Pilnīgi pārliecināts.

—       Cik esmu varējis noskaidrot, Diprā ar sievu tajā laikā strādāja istabā, kas nodota viņa rīcībā un ko viņš dē^ē par laboratoriju. Viņš nevarēja būt kopā ar Motrila kundzi. Vai jūs šodien dzirdējāt viņa balsi?

—  Nē.

—  Tas ir muļķīgi, rīt jums katrā ziņā jātiek viņam tuvumā.

—       Nav vērts pūlēties,— Freds ironiski sacīja,— jo es atradu to, kuru meklēju: es viņa balsi pazītu starp tūkstošām.

—  Vai tas ir viens no viesiem?

—  Nē.

—  Kurš tad?

—  Doktors Žervē, Zilbertas draugs!

Viņa acumirkli aizsvilās.

—       Ja tu iedomājies, ka Zervē var būt iepīts kādā netīrā lietā, tu esi galīgi zaudējis prātu!

—  Un, ja tu esi iemīlējusies savā Žervē, es tur nekā nevaru darīt, bet tas tiešām bija viņš, kas draudēja Motrila kundzei,— īsts mežonis. Starp citu, viņa ir burvīgs bērns.

—  Burvīga, bet aizdomīga: vai jūs, doktor, pamanījāt, kā šopēcpusdien ar viņu runāja Lebrē? Viņš it kā gribēja kundzi nomierināt, taču esmu pārliecināta, ka viņš to darīja nevis aiz labas sirds, bet tāpēc, ka viņa kuru katru brīdi varēja zaudēt galvu un viņš baidījās: Lebrē kaut ko zina par Mončelli, un viņa ari to zina. Varbūt viņa bīstas, ka šī nāve var atklāt kādu viņai draudīgu noslēpumu, un nomierinājās, līdzko Lebrē pasacīja, ka bažām nav pamata.

—  Man ari tā likās.

—  Klausieties, šī lelle taču nevar būt noziedzniece!— Freds aizvainots iesaucās.

—  Ir vēl citi fakti: Mončelli koferis, ko redzēju istabā, nesen ir bijis mežā — pie tā vēl bija pieķērušās priežu skujas. Manuprāt, viņš pats to tur aiznesis. Viņa slepkava tad būtu varējis to atnest atpakaļ uz pili, nolikt vietā apģērbus, kas bijuši tur iekšā, pārmeklēt un sakārtot istabu … Ļoti iespējams, ka Mončelli mēģinājis bēgt un ticis notverts — vai nu tāpēc, lai piespiestu viņu klusēt, vai arī lai kaut ko atņemtu. Un tādā gadījumā vainīgais noteikti ir viens no viesiem vai kalpotājiem.

—… vai Žervē: vīrietis, kas spēj draudēt nevarīgai sievietei…

—  Tas ir neticami,— Žilberta sacīja,— cik dumjš tu vari kļūt, manu nabaga Fred, ik reizi, kad sastopi blondu meiču ar izbiedētas stirnas acīm!

—  Man patīk, ja sieviete ir sieviete.

—.. .un, ja iespējams, precējusies, vai ne?

—  Zināt, ko jūs darīsiet, manu zēn,— doktors pārtrauca Žilbertu,— turklāt tas piederas pie jūsu žurnālista darba: rit aizšausiet uz Kannām, kur pirms dažām dienām bija visi trīs — Gramons, Legēns un Lebrē. Es gribētu zināt, kas ir noticis Martinē viesnīcā, kur viņi dzīvoja, kāda viņiem tur slava, vai viņi strīdējušies, vai kāds no viņiem saticis Mončelli… Vai jums ir mirušā fotogrāfija? Labi. Papūlieties būt atpakaļ ap pusdienlaiku, bet, ja nepieciešams, palieciet līdz vakaram.

—  Lūk, kur ģenerālis, kas dod kaujas pavēles,— Žilberta teica,— un ko jūs liksiet darīt man?

—  Jums vajag tuvāk iepazīties ar Motrila kundzi, jums ar viņu jārunā par Mario, jāpasaka, ka esat viņā iemīlējusies ..,

—  Ko?

—  Tas ir nepieciešami, lai jūsu loma būtu ticama. Jūs lūgsiet, lai viņa palīdz jums viņu izglābt, un, ja redzēsiet, ka viņa ir aizkustināta, jūs varēsiet viņai uzticēt, ka jūs esat dzirdējusi viņas sarunu ar Žervē (tas viņu uztrauks daudz mazāk, nekā uzzinot, ka liecinieks bijis vīrietis) un ka jūs esat jauna sieviete bez aizspriedumiem, kura ļoti labi saprot, ka viņai gribas krāpt vīru . . .

—  To es saprotu gan, viņam ir vismaz piecdesmit gadu.

—  Neaizmirstiet, ka man ir piecdesmit divi. Un papūlieties uzzināt, vai viņa kādu tur aizdomās par slepkavību.

—  Man daudz labāk patiktu vispirms noskaidrot notikumu ar Žervē. \

—  Es jums to aizliedzu . .. pagaidām.

—  Un ko jūs, šef, pats darīsiet šajā lietā?

—  Es rīt aprunāšos ar komisāru, kas būs saņēmis ziņas par Mončelli, kura pirkstu nospiedumi ir aizsūtīti uz Parīzi.

—  Un pēc tam jūs varēsiet likties diendusā?

—  Nekļūstiet bezkaunīga. Pēc tam pievērsīšos Gramonam: ja mirušajam būs policijā lieta par agrāko sodāmību, tas nenāks par labu skaistajam Fransisam, kas viņu ieteicis. Un viņš, starp citu, ir arī tas, kas uz Greiju atvedis Lebrē, kuru Motrils agrāk nemaz nav pazinis.

Taču iecerētie plāni ne vienmēr ir viegli izpildāmi; nākamajā dienā Rojs gan devās uz Sentandrē, kur viņu pieņēma komisārs, bet tur viņš noskaidroja, ka par Mončelli saņemtas šādas ziņas: viņš nekad nav ticis sodīts, taču policijā viņa lieta ir, jo Atbrīvošanas laikā apsūdzēts par sadarbību ar ienaidnieku un palaists vaļā, tad — par blēdīšanos un attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Viņš strādājis par izsūtāmo aptiekā, tad — kādā lielā veikalā; bijis viesmīlis restorānā, nelielas viesnīcas pārvaldnieks Pigala laukumā, bet nevienā no šīm vietām nav strādājis ilgi. Ieteikumi, ko viņš rādījis Motrilam, bijuši viltoti, Cienīgo reizi, kad viņš strādājis par sulaini, viņš nonācis tiesas priekšā, jo viņa saimnieks bijis blēdis, kas piesavinājies mantojumu un kam piespriesti pieci gadi cietuma.

Petrāls informēja doktoru arī par to, ka viņa kolēģi droši vien devušies uz Mončelli dzīvokli Parīzē, Fruādevo ielā; šī adrese atrasta nogalinātā papīros.

—  Vārdu sakot, šaubīgs tips,— komisārs secināja,— pēc kratīšanas uzzināsim ko vairāk, bet, manuprāt, ļoti iespējams, ka viņš iekārtojies darbā pie profesora Motrila ar noteiktu nolūku, bez šaubām — laupīšanu. Rādās, ka pastmarku kolekcija vien ir vairāku miljonu veco franku vērta.

— Tā tas ir kolekcionāriem, bet pastmarkas nav tik viegli pārdot.

—      Vēl ir sudrablietas un, iespējams, Motrila kundzes dārglietas.

—      Viņš tur bija trīs mēnešus, tas ir ļoti ilgs sagatavošanās laiks,— doktors domīgi sacīja,— un, ja pieņemam, ka viņu nogalinājis viens no līdzzinātājiem, jādomā — tālab, lai atņemtu laupījumu? Un, ja zādzība patiešām notikusi, es brīnos, kāpēc profesors nav par to mums ziņojis . !.

—       Es par to esmu domājis,— Petrals atbildēja.— Vai jums arī viņš neko nav teicis?

—       Dārgo komisār, kāpēc jūs domājat, ka es jums ko tādu slēptu?

—       Es pazīstu privātdetektīvus … piedodiet, tā īsti es negribēju teikt, bet es vēlētos zināt, kāpēc Motrilam likās nepieciešami pieaicināt jūs?

—      Tādu jautājumu policija uzdod vienmēr,— doktors Rojs mīlīgā balsī atbildēja,— un es nedomāju, ka iespējama atbilde . . . kas apmierinātu policiju.

Petrāls piesarka un nikni raudzījās sarunas biedrā, taču, kad viņš jau gandrīz sāka izgāzt savas dusmas, iedrāzās policists un teica:

—       Piedodiet, komisāra kungs, bet tur lejā ir divas meitenes no Greijas, kuras noteikti grib ar jums runāt.

Viņš bija atstājis durvis vaļā, un no pirmā stāva skanēja Žilbertas Salbri un Žozetas spalgās balsis. Policists sarauca uzacis.

—      Tas nav izturams,— viņš sacīja,— šīs meičas nemitīgi maisās pa kājām, it kā vēl nepietiktu . . . Lieciet viņām apklust; es ar viņām parunāšu vēlāk, es te negribu piedzīvot skandālu . . .

—       Ja te ir kāds skandāls, tā iemesls esat jūs,— Žozeta paziņoja, jau kāpdama pa trepēm.— Jūs apcietināt Mario, bet slepkava staigā brīvībā . ..

—  Pietiek! ,

—.. .un to pierāda fakts, ka pastrādāts jau otrs noziegums.

—  Ko jūs teicāt?

Doktors metās uz durvju pusi, un Žilberta, kas aiz savas biedrenes ienāca daudz mierīgāk, apstiprinoši pamāja viņam.

— Tas tiesa, doktor, tagad kļūst tiešām interesanti.

Nu gan viņi būs spiesti atbrīvot Mario!— Žozeta pa to laiku drūmā gandarījumā turpināja.

—       Vai jūs man pasacītu,— Petrāls brēca,— ko jūs vēl esat izgudrojusi, lai likai jūsu draugs tiktu ārā 110 cietuma? Es jūs brīdinu, ka šoreiz jūs tiksiet apsūdzēta līdzdalībā . ..

—  Nomierinieties, komisāra kungs,— Žilberta teica,— viņa neko neizgudro: mēs mežā atradām vēl vienu beigtu cilvēku.

—  Kalpotāju?

— Vai jums būtu ērtāk, ia tas būtu kalpotājs? Nē, tas ir Lebrē, un doktors Žervē saka — viņš esot noindēts!

VIII nodaļa

Vienkāršs, baismīgs stāsts … un mani mati saslienas kā dzīvas būtnes.

(Šekspīrs)

No mazliet juceklīgā stāstījuma izrietēja, ka abas meitenes devušās ceļā pusvienpadsmitos un, ziņkārības mudinātas — komisārs to nosauca par baismonīgu —, šķērsojušas Klusuma mežu. No tā izejot, viņas nonākušas uz takas un ieraudzījušas Legēnu un Gramonu, kuri tikko atraduši nekustīgu ķermeni. Viņi apgalvojuši, ka paši tur atrodoties tikai dažas minūtes un neesot nekam pieskārušies.

Tad doktors Žervē, kas tikko bijis pie mežsarga slimās sievas, viņiem pievienojies un izmeklējis Lebrē,' tas vairs neesot elpojis, bet bijis vēl silts. Nāve iestājusies pirms dažiem mirkļiem. Ārsts palicis pie līka, bet Gramons paņēmis mašīnu, lai aizvestu Žilbertu un Žozetu uz Sentandrē.

Jaunais cilvēks, kas ienāca kabinetā, šķita daudz vairāk satraukts par baismo atklājumu nekā viņa biedrenes, no kurām viena jau kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā, bet otra aukstasinīgi turpināja pieprasīt satikšanos ar Mario, pret kuru vairs nevarot būt nekādu aizdomu. Gramons bija bāls, krampjaini raustījās un atkrita krēslā. Petrāls gāja sameklēt ruma pudeli savā kabinetā, lai palīdzētu jauneklim atgūties.

—  Attopieties, Gramona kungs,— viņš teica draudzīgāk nekā parasti,— es saprotu, ka jums ir bijis drausmīgs pārdzīvojums: vai jūs ar Lebrē kungu saistīja cieša draudzība?

—  Nē,— Gramons ar mokām izrunāja,— bet viņš bija kluba biedrs, un mēs bieži tikāmies … Es nekādi nespēju aizmirst viņa seju, kad mēs viņu ieraudzījām tur ceļa malā nekustīgi guļam, it kā viņš mūs gaidītu, un izskatījās, it kā viņš smīnētu . .. tas bija briesmīgi!

—  Vai jūs izgājāt no pils kopā ar Legēna kungu? Cikos?

—  Manuprāt, ap desmitiem, kad bijām paēduši brokastis. Mēs bijām nodomājuši šodien rīkot pikniku Kastelānā, bet pēc

vakardienas notikuma to, protams, atlika. Legēns man piedāvāja mazu pastaigu, pirms sāksies lielais karstums. Ja vien es būtu varējis iedomāties …

—    Protams. Vai jūs nezināt, vai kāds ir izgājis no pils pirms jums?

—    Es nekā nezinu. Motrils jau bija brokastis paēdis: viņš aizvien ceļas visagrāk. Viņa sieva vēl nebija kāpusi lejā, un Diprā kundze arī ne, bet Diprā dzēra tēju kopā ar mums.

—  Un vai Lebrē kungu jūs šorīt netikāt redzējis?

—  Nē.

—    Labi. Vai blakus līķim nebija kāda pudele vai blašķe, kaut kas tāds, kas varētu uzvedināt uz domu par pašnāvību?

—    Pašnāvību?— jaunais cilvēks atkārtoja, it kā nekas tāds viņam vēl nebūtu ienācis prātā.— Nē, es nekā līdzīga neredzēju, bet. .. mēs viņu nepārmeklējām.

—  Jūs esat rīkojušies pareizi. Es tūlīt iešu uz notikuma vietu.

—  Un vai es varu iet . . . brīdināt, ka jūs būsiet?

—    Nē, cienītais, jūs brauksiet kopā ar mani, lūdzu! Arī jūs varat braukt, doktor Roj, ja jau jums ir vienošanās ar profesoru Motrilu par pirmās lietas izmeklēšanu.

—  Vai domājat, ka starp tām ir kāds sakars?

—    Man tas liekas pilnīgi skaidrs,— komisārs izbrīnījies atbildēja.

Taču, Žozetai par lielam dusmām, viņš strikti atteicās izlaist- brīvībā Mario, pirms pats nebūs skaidrībā par jauno notikumu. Aizvainotā meiča paziņoja, ka tagad viņa saprotot, ko dara policija un kāpēc tik daudz ļaundaru var mierīgi pastrādāt noziegumus. Rojs Žozetai laikus atgādināja, ka viņu var apsūdzēt varas pārstāvja apvainošanā, ja viņa tādā garā turpinās.

Viņš iesēdināja Žozetu savā mašīnā kopā ar Žilbertu, bet komisārs savējā uzaicināja Gramonu, un, nonācis meža tuvumā, doktors atkal brīnījās par jaunekļa izmisīgajām bailēm — tas no jauna bija sācis drebēt.

—    Ziniet,— Rojs diezgan skarbi sacīja,— jums ir jāsaņemas: šī nelaimīgā labā jūs nevarat izdarīt vairs neko citu kā vien palīdzēt mums atrast viņa slepkavu… ja viņš tiešām ir noslepkavots; jā, kāda īsti bija Lebrē kunga profesija? Viņš laikam bija inženieris?

—  Jā,— Gramons drūmi atbildēja,— bet viņš nestrādāja.

' — Vai viņam bija īpašums?

—  Laikam gan.

—    Vārdu sakot, jūs par viņu neko daudz nezināt, vai ne? Bet tas taču bijāt jus, kas viņu iepazīstināja ar profesoru Motrilu?

— Viņš man to lūdza, viņš gribēja … viņam ļoti gribējās redzēt profesora slaveno pastmarku kolekciju.

—  Es gan būtu domājusi,— Žilberta iestarpināja,— ka viņš labi pazīst Motrila kundzi.

Gramons atžilba no apstulbuma un uzmeta viņai bailīgu skatienu.

—  Ak nē, viņš kundzi nepazina, es gribēju teikt — nepazina, pirms es viņus biju iepazīstinājis.

—  Sekosim komisāram,— Rojs teica, pametis bargu skatienu uz jauno draudzeni.

Mazā grupiņa sāka iet uz norādīto vietu un jau pa gabalu ieraudzīja, ka Kristiāna un Anrī ir pievienojušies citiem. Petrāls, zobus sakodis, izgrūda lāstu, un Fransiss Gramons nomurmināja:

—  Klausieties, jaunkundz, es jūs lūdzu neiejaukt Motrila kundzi šajā pretīgajā notikumā.

Šoreiz detektīvs, kas gāja Žilbertai pa priekšu, pakāpās atpakaļ un uzmina viņai uz kājas. Tad viņš apstājās pie komisāra, kas bija nometies ceļos blakus līķim.

Lebrē bija ģērbies gadalaikam pārāk siltā tvīda uzvalkā. Viņa kabatas portfelī atrada mazliet vairāk nekā simt tūkstošus veco franku, mutautu, pildspalvu, čeku grāmatiņu un mazka- libra revolveri; nebija ne jausmas no indes vai trauka, kurā tā būtu varējusi atrasties.

Žervē bija pamanījis stipra sitiena pēdas uz pieres, un tās pētīja arī Rojs, bet abi secināja, ka no tāda trieciena viņš būtu varējis vienīgi mazliet apdult. Nebija šaubu, ka nāves cēlonis ir kāds opija preparāts, taču īsto diagnozi varēja dot vienīgi līķa autopsija.

Mazliet vēlāk mežsargs paziņoja, ka ir redzējis Lebrē izejam no pils un ieejam mežā apmēram pusastoņos 110 rīta: viņš par to nav izbrīnījies, jo zinājis, ka dažiem viesiem ir paradums pastaigāties agrā stundā.

Viens no žandarmiem aizgāja pavēstīt profesoram Motrilam par jauno nelaimi, un šoreiz pirmā noklaušināšana notika blakus līķim. Gramons atkārtoja to pašu, ko jau bija teicis: ne viņš, ne Legēns netika bažījušies par Lebrē, jo abi domājuši, ka tas vēl gultā.

Pēc tam ieradās Motrils, ko šī nāve bija satraukusi vairāk nekā pirmā. Viņš izskatījās bāls, maisiņiem zem acīm un ļoti noguris. Viņš teica, ka ap septiņiem, kad nokāpis pirmajā stāvā no savas istabas, atradis Lebrē jau sēžam un brokastojam un brīnījies, viņu ieraugot tādā agrumā. Taču viņi runājuši maz. Viņš pats devies uz bibliotēku, bet viesis izgājis dārzā. Kad profesoram jautāja, ko Lebrē ēdis un dzēris, viņš neskaidri atcerējās, ka tas divreiz ielējis kafiju.

Līķi aizveda uz morgu, un Petrāls tūlīt devās uz pili, kur vajadzēja jau būt izsauktajam miertiesnesim. Otrā upura istabu rūpīgi pārmeklēja, un pirmo pārsteigumu sagādāja divi grezni, apģērba gabaliem piepildīti koferi: bija skaidrs, ka Lebrē gatavojies ceļojumam.

«Vai tad ari viņš būtu nogalināts tāpēc, ka gribējis braukt prom?» Rojs nodomāja.

Kalpotāju liecības nekādu skaidrību nedeva, līdz Arno, jaunais sulainis, nosarkdams sacīja, ka pirmdienas vakarā, tas ir, tajā dienā, kad notika kautiņš ar jauniešiem, viņš dzirdējis Mončelli niknā balsī runājam Lebrē istabā. Viņš Lebrē nesis viskija blašķi, pieklauvējis un ieiedams redzējis, ka abi vīri izskatās pārskaitušies. Tas viņu pārsteidzis, jo viņam licies nepieļaujami, ka kalpotājs iedrošinās strīdēties ar viesi.

Komisārs bargi jautāja, kāpēc viņš par šo scēnu nav runājis iepriekšējā dienā, kad liecinājis, un Arno lielā vientiesībā atbildēja, ka Lebrē viņam iedevis piecdesmit franku, lūgdams starpgadījumu nepieminēt, jo tam neesot nekādas nozīmes, tā dēļ policija tikai uzdošot liekus jautājumus. Un Arno esot radis vienmēr paklausīt kungu rīkojumiem.

—  Kāda man daļa gar rīkojumiem, ko jums kāds varētu dot,— Petrāls iebrēcās,— jūsu pienākums ir teikt visu patiesību gan par jūsu saimnieku, gan tiem, kas pie viņa ielūgti, un es varētu jūs saņemt ciet par nepatiesas liecības došanu un par līdzdalību šajā notikumā, vai saprotat? Nesāciet atkal tāpat izlocīties, citādi noķļūsiet cietumā. Vai Mončelli jums ko teica par šo strīdu?

Arno pārbīlī sāka stostīties:

—  Nē . . . viņš . . . nē, kungs, viņš man ne . . . vārdu sakot, tovakar es viņu vairs nesatiku, un mēs par to nerunājām arī nākamajā dienā.

—  Un par ko jūs runājāt?

—  Vienīgi par darbu, komisāra kungs, viņš teica, lai kādu bridi viņu aizstāju, ja zvana, jo viņš gāja uz pastu.

—  Vai tad pastnieks te neierodas divreiz dienā?

—  Ierodas gan, komisāra kungs.

—  Kāpēc tad Mončelli vajadzēja iet uz pastu?

—  Laikam tas bija steidzami.

—  Vai viņš nesa kādu sainīti?

—  Nē, komisāra kungs, manuprāt, tā bija vēstule.

—  Profesora vai viņa draugu vēstule?

—       Nē, kungs, tādā gadījumā viņš nelūgtu, lai viņu aizstāju un lai nesaku, ka viņš izgājis.

—       Jums vajadzēja to visu man izstāstīt vakar. Vai esat pārliecināts, ka nekas cits nenotika? Vai neesat neko aizmirsis?

—  Nē jel, komisāra kungs, es gribēju teikt — jā.

Jaunekļa balsī nebija ciešas pārliecības.

—  Padomājiet labi, Arno.

—  Tas ir viss, kas; notika tajā dienā.

—       Un šorīt?— nodārdināja Petrāls, kas pamanīja viņam pievērstajā baiļpilnajā sejā tādu kā vilcināšanos.— Kas notika šorīt?

—       Es pasniedzu agrās brokastis kungiem,— jauneklis teica, piesarcis kā biete,— un es . .. es neesmu pilnīgi drošs, bet man liekas, ka profesors 1111 Lebrē kungs bija noskaitušies viens uz otru.

—  Vai viņi arī strīdējās?

—       Nē, bet viņi nerunāja — nerunāja ne vārda, un kungs izskatījās ļoti dusmīgs.

—  Ko tas nozīmē — dusmīgs?

—       Viņš bija stipri sarkans. Viņš neskatījās uz Lebrē kungu. Viņš nekad nav sēdējis kopā ar viesiem nerunādams. Kungs vienmēr ir ļoti laipns pret.. .

—  Ko viņi ēda brokastīs?

—       Kungs dzēra tēju un ēda grauzdētas maizītes kā parasti. Lebrē kungs apēda divas ceptas olas un dzēra kafiju.

—       Klausieties labi uzmanīgi, Arno: vai esat pārliecināts, ka neesat redzējis savu saimnieku ieberam kaut ko Lebrē tasē? Pasniedzam viņam cukuru, cepumu vai pastilu? . . . Junjs tas man jāpasaka, vai saprotat mani?

—       Jā, komisāra kungs, bet es neko tādu neredzēju, es jums zvēru, un viņi neizskatījās tādi, kas gribētu izrādīt viens otram laipnību. Tikai es nebiju tur klāt visu laiku.

—       Un vēl. Jūs teicāt, ka pirmdien esat aiznesis uz Lebrē istabu pudeli viskija. Vai jūs parasti tā darāt vakaros?

—       Nē, komisāra kungs, tas ir, tā nebija īsta pudele: tā bija plakana metāla blašķe, ko viņš nēsāja bikšu aizmugurējā kabatā kā amerikāņi. Tovakar viņš man iedeva to piepildīt, jo ēdamistabā vairs nebija viskija, un es aizgāju un atvēru pudeli bufetes istabā.

—  Un nākamajā dienā?

—  Es domāju, ka viņš nebija visu izdzēris . . .

—  Bet vai vakar jūs redzējāt blašķi viņam rokā?

Puiša acis iepletās, un viņš neatbildēja.

—       Vai jūs vēl redzējāt šo blašķi — jā vai nē? Tas, Arno, ir svarīgi, un, ja jūs man kaut ko slēpjat, es to drīz uzzināšu.

—       Manuprāt, vakar šo blašķi piepildīja kundze,— Arno sacīja nožēlas pilnā balsī.

—  Motrila kundze? Kā tad tā?

—       Lebrē kungs to bija atstājis ēdamistabā, kā jau dažkārt tika darījis. Tur bija arī Gramona kunga medību blašķe, un kundze brīdi pirms vakariņām iegāja ēdamistabā un tās piepildīja.

IX nodala

Vai jums neliekas, ka mēs te ieelpojam tīro indi?

(De Seviņē kundze)

—       Mēs šo blašķi neatradām nedz pie Lebrē līķa, nedz viņa istabā,— Petrāls konstatēja, kad kalpotājs bija aizgājis.— Varētu domāt, ka tajā bijusi inde un slepkava to noslēpis.

—  Vai jūs nepieļaujat domu, ka Arno melo?

—       Lai kompromitētu savu saimnieci? Man tāds iespaids neradās, bet šajā neprātīgo lietā viss ir iespējams.

—  Jūs, protams, runāsiet ar Motrila kundzi?

—      Visā drīzumā. Nupat devu rīkojumu atvest pie manis Diprā.

Ķīmiķis, ko ieveda brīdi vēlāk, kā parasti, izskatījās mierīgs un izklaidīgs. Uz komisāra pirmo jautājumu viņš atbildēja, ka senāk nav pazinis Lebrē, pirmoreiz saticis viņu Greijā, kad viņš ieradies pirms dažām dienām, ka nezina nekā par viņa paziņām. Viņiem nav bijis nekādu kopīgu interešu un nav bijis arī savstarpēju simpātiju.

—       Bet vai tad viņš nebija filatēlists tāpat kā jūs?— Rojs no sava kakta jautāja.

Diprā šķita pārsteigts un mazliet nicīgi atbildēja:

—       Filatēlists? Man tas būtu liels brīnums. Varbūt viņš ir spekulējis ar pastmarkām, bet manā klātbūtnē nekad nav par to runājis. Viņa sarunu viela aprobežojās ar sportu, kino un sievietēm. Viņam bija vesels krājums sālītu anekdošu, un, ja gribu būt vaļsirdīgs, jāteic, ka man viņš likās neciešams.

—  Vai šorīt esat viņu redzējis?

—       Nē, es brokastoju vēlu, ap deviņiem, un tad viņa vairs te nebija.

Mazliet vilcinājies, viņš atsāka:

—      Vai jūs, komisāra kungs, varētu pateikt, vai esat nosliecies par pašnāvības variantu?

Petrālam vajadzētu to uzskatīt par nevietā uzdotu jautājumu, bet, tā kā viņa sarunas biedrs bija pazīstams zinātnieks un izteicās ļoti pieklājīgi, viņš atbildēja gandrīz laipni:

—       Par pašnāvību varētu domāt vienīgi tad, ja mēs būtu blakus mirušajam atraduši indi, ko viņš ieņēmis, vai trauku, kurā tā bijusi, bet šajā gadījumā tā nav.

Diprā sarauca uzacis un, šķiet, kaut ko atcerējās.

—  Vai tad Lebrē, nebija klāt viņa metāla blašķe?

—      Tieši šo blašķi mēs gribētu atrast. Es redzu, ka jūs to esat ievērojis. Kalpotāji saka, viņš to esot piepildījis vai licis piepildīt gandrīz katru dienu, vai tas tiesa?

—      Viņš, bez šaubām, ik dienas lietoja pārāk daudz alkohola. Bet vai jūs domājat, ka runa ir par slepkavību?

—  Pagaidām ir grūti pieņemt ko citu.

—      Tādā gadījumā es nesaprotu slepkavu: bija taču tik viegli atstāt indi upurim blakus, lai rastos iespaids, ka notikusi pašnāvība, vai ne?

«Vēl viens detektīvs amatieris,» komisārs, šķiet, nodomāja, bet sacīja:

—       Es redzu, Diprā kungs, ka jūs jau esat izdarījis savus secinājumus. Vai tad Lebrē izskatījās pēc cilvēka, kas gatavojas noslēgt rēķinus ar dzīvi?

—       Nepavisam nē, bet man viņš šķita ne sevišķi gudrs, lielīgs, nelīdzsvarots, un viņa pašnāvība man neliktos neticama, ja jūsu izmeklēšana nepierādītu, ka tā nevar būt notikusi … es varu jums apgalvot, ka man tas ir nepatīkami.

—  Kāpēc?

—  Vai varat pasacīt, kāda inde tikusi lietota? »

—       Kā domā doktors, ļoti iespējams, ka tas bijis kāds opija preparāts.

Diprā smaidīja.

—       Tieši tā jau es domāju, un es būšu pirmais, ko turēs aizdomās, jo šobrīd strādāju tieši pie morfija atvasinājumiem, it īpaši pie jauna kodeīna paveida.

Žilbertas apaļā sejiņa sastinga, it kā viņai piepeši būtu iešāvies prātā kas aizmirsts. Petrāls savukārt pārsteigts raudzījās ķīmiķī.

—  Vai domājat, ka jums varētu slepus paņemt indi?

—       Es tā domāju, un vēl šorīt man šķita, ka zinu, kurš ir zaglis.

257

—  Kurš?

9 493

—       Lebrē pats — viņš vakarvakarā ienāca pie manis istabā, ko es mazliet pretenciozi dēvēju par savu laboratoriju, un bridi palika viens, kad sieva mani pasauca pie sevis … Es pie viņas paliku tikai mirkli, bet ar to pilnīgi pietiktu, lai indi paņemtu.

—       Vai tāpēc jūs domājāt, ka viņš varētu būt izdarījis pašnāvību?

—  Jā.

—  Un viss lieliski nokārtotos?

—       Protams,— Diprā atbildēja tā, it kā teiktu: «Iedomājieties sevi manā vietā!»

Taču Petrāls tagad uz viņu raudzījās ar zināmām aizdomām.

—       Klausieties, cienītais,— vai jūs vienmēr atstājat indes laboratorijā?

—       Vienmēr ne, un es aizslēdzu … es aizslēdzu durvis ar atslēgu ik reizi, kad izeju, bet es taču nevaru aizliegt ienākt profesora viesiem, kad pats esmu telpā.

—  Vai Motrila kundze arī jūs kādreiz ir apmeklējusi?

—  Anna? Nekad.

—  Un viņas vīrs?

—       Viņš diezgan bieži ir ienācis ar mani papļāpāt, tāpat arī doktors Žervē, bet man neliekas, ka es viņus būtu atstājis vienus. Vai tad jūs domājat. . .

—       Pagaidām es nedomāju neko, cienītais,— komisārs strupi atbildēja,— es apmierinos ar faktu savākšanu. Kalpotājiem droši vien ir iespējams ieiet laboratorijā, lai to uzkoptu?

—       Putekļus slaucīja Mončelli — no rīta, jā, bet es vienmēr biju klāt.

—  Un pārējie?

—       Pārējie tur neiet. Turklāt pudeļu man ir daudz un etiķetes neskaidras, man liekas, būtu diezgan ilgi jāmeklē, lai atrastu šo indi.

—  Bet vai tad Lebrē, jūsuprāt, to varēja atrast?

—       Jā, jo viņa kjātbūtnē tiku runājis par šo kodeīnu un tā īpašībām.

—  Vai tāpat arī Legēna kunga un Gramona kunga klātbūtnē?

—      Jā, bet viņi nekad nav bijuši laboratorijā, vismaz cik man zināms,— Diprā pacietīgi skaidroja.

Ķīmiķa sieva, kura tika noklaušināta pēc tam, šoreiz bija daudz vairāk satraukta un runīgāka nekā viņš. Viņa neko nezināja par Lebrē, bet viņai šis cilvgēks nepatika, un, ja kāds paņēmis indi no laboratorijas, tas varēja būt vienīgi viņš. Viņš ļoti labi būtu varējis to ieliet savā blašķē un pēc tam pudeli ar

indi iemest kādā krūmā vai sadauzīt sīkos gabaliņos. Viņai vienmēr esot licies, ka šajā Lebrē ir kaut kas anormāls, viņa gandrīz vai domāja, ka viņš būtu varējis nočiept zāles un izdarīt pašnāvību, lai tikai ieriebtu viņas vīram!

Petrāls atviegloti uzelpoja, kad durvis aizvērās aiz liecinieces, kura, šķiet, gribēja viņam mācīt amatu.

—  Šī sieviete ir galīga muļķe,— viņš sacīja.

—  Es nedomāju vis,— Žilberta nomurmināja.

Un komisārs izmantoja šo gadījumu, lai aizrādītu, ka viņas klātbūtne te nav nepieciešama, un palūdza atbrīvot telpu. Tā viņa nebija klāt brīdī, kad ieradās doktors Žervē, kas no Sentandrē atveda autopsijas rezultātus.

Lebrē tiešām bija ieņēmis kodeīnu, un viņš bija miris no ārkārtīgi spēcīgas un straujas saindēšanās. Ar tiesu ārstiem rakstur^jo drūmo gandarījumu Žervē attēloja indes iedarbību un apsprieda Rojam interesanto gadījumu, it kā nemanītu komisāra nepacietību — tas gribēja noklaušināt pēdējo liecinieku.

Upuris acīmredzot bija ieņēmis indi vai nu brokastojot, vai mazliet vēlāk, laikā starp pusastoņiem un astoņiem; koma iestājusies gandrīz tūlīt un nāve — pēc nepilnām divām stundām.

—      Vai viņam varētu pietikt laika noslēpt vai iznīcināt trauku, kurā bija inde?— Petrāls jautāja.

Noteikti: kodeīna iedarbība ir ātra, bet ne zibenīga.

Kāds ir jūsu iespaids?— Rojs savukārt jautāja.— Vai jums pašnāvība šķiet iespējama?

Žervē brīdi vilcinājās, tad papurināja galvu.

—  Nē,— viņš kā nožēlodams sacīja.

—  Kāpēc?

—      Šīs indes iedarbība ir diezgan mokoša. Man teica, ka Lebrē nēsājis līdzi revolveri: kāpēc tad viņš drīzāk ne^iešāva lodi deniņos?

Petrāls nokaitināts, jo viņš šo jautājumu jau bija uzdevis,— un kāda velna pēc taujāt, ko domā dakteris?— izgāja koridorā, lai liktu žandarmam paaicināt Motrila kundzi. Tāpēc viņš nedzirdēja doktora Roja pēdējo jautājumu amatabrālim:

- Es redzu, ka jūs vairs nevalkājat savu gredzenu?

Anna Motrila, pretēji vīram, šķita daudz mazāk uztraukta nekā iepriekšējā dienā, kad viņa ieradās pie komisāra. Rojs neviļus apbrīnoja jaunās sievietes grāciju: viņai mugurā bija vienkārša balta neilona blūze un raiba audekla svārki, saņemti

viduklī ar jostu, kas uzsvēra tā gandrīz pārmērīgo tievumu. Viņas seja bija spirgta, acis bezvainīgas. Motrila kundze, pavisam maz krāsojusies, gaišu lenti matos, izskatījās tāda, it kā viņai būtu astoņpadsmit gadu.

Vienaldzīgā tonī viņa sacīja, ka vīrs un viņa pati uzņēmuši Lebrē kā sava radinieka Fransisa draugu, viņš bijis laipns un dzīvespriecīgs, varbūt mazliet vulgārs, bet visumā ciešams brīvdienu viesis.

Kad komisārs nolasīja viņai Arno liecību, viņa nepavisam nemēģināja noliegt, ka iepriekšējā dienā ir ielējusi viskiju divu savu viesu blašķēs, kā to jau dažkārt ir darījusi, un ka to varējis redzēt ne tikai sulainis, bet ari Mišels Legēns, kas tieši tajā brīdī ienācis istabā. Turklāt Lebrē blašķe bijusi iztukšota tikai līdz pusei.

—  Un vai viskijs bija ēdamistabas bufetē? Aizsāktā pudelē?

—  Es vairs neatceros … Jā, laikam gan, katrā ziņā tā bija atkorķēta.

—  Vai citus traukus netikāt pielējusi?

—  Nē.

—  Kas pilī dzer viskiju?

—  Reizēm Klods Diprā un es pati. Mans vīrs un Diprā kundze to nevar ciest.

Par indēm, ar ko darbojās Diprā un viņa sieva, Motrila kundze nezināja nekā. Nē, viņai nelikās, ka Lebrē būtu cilvēks, kas spēj izdarīt pašnāvību, bet viņam varbūt bija iemesli, par kuriem neviens nekā nezināja: viņš nekad nerunāja par savu ģimeni, savām simpātijām vai materiālo stāvokli.

Rojs viņai jautāja, vai, viņasprāt, Mončelli nāve un viņas viesa nāve varētu būt kaut kādā veidā saistītas, bet jaunā sieviete izskatījās pārsteigta:

—  Lebrē kungs nekādā ziņā neinteresējās par kalpotājiem. Vai tad Mončelli nav nogalinājis kāds no jauniešiem, kas dzīvoja teltī? Es zinu, ka viņš slikti izturējās pret pārējiem kalpotājiem, un varbūt viņš nemaz nav ar nolūku nogalināts, arī tas iespējams, vai ne?

— Vai Legēna kungs jums stāstīja par cīniņu, kurā piedalījās?

—  Jā.

—  Bet profesoram viņš par to neko neteica?

—  Viņš gribēja to darīt, bet es atrunāju: es zināju, ka mans vīrs briesmīgi saniknosies.

—  Vai jūs tovakar sabārāt Mončelli?

—  Jā.

Glītā seja piepeši nobāla, un jauna sieviete sacīja, ka ir nogurusi. Petrāls uzreiz pārtrauca iztaujāšanu. Sievietes, Rojs nodomāja, viņam liekas daudz mazāk muļķes vai arī vairāk pelnījušas pretimnākšanu, kad tām ir divdesmit pieci gadi, nekā tad, kad tām tuvojas četrdesmit gadu vecums.

Anna jau pirms kāda laiciņa bija izgājusi, kad doktors uzdeva komisāram jaunu jautājumu:

—  Vai jums neradās iespaids, ka Mončelli istaba tikusi izkratīta pirms jums?

—  Nē, viss bija kārtībā.

—  Tikpat kārtīga kā Lebrē istaba, kuru apskatīju kopā ar jums?

—  Jā.

—  Bet vai pie Lebrē jums neradās iespaids, ka viss ir mazliet par daudz labā kārtībā? Gulta vēl nebija saklāta, neviens kalpotājs nebija iegājis istabā, bet katra lieta bija nolikta savā vietā: apģērbi pakārti, tualetes piederumi stāvēja rindiņā . .. Manuprāt, tāds cilvēks kā Lebrē pieceldamies droši vien rada istabā lielāku nekārtību, un es gudroju, vai kāds nav tur iegājis pārmeklēt un sakārtot mantas pēc viņa nāves.

—  Mēs paņēmām pirkstu nospiedumus. Kāpēc jūs domājat, ka viņa istaba tikusi pārmeklēta?

—  Dārgais draugs, redziet, divi cilvēki mirst varmācīgā nāvē divdesmit četru stundu laikā pēc tam, kad ir strīdējušies. Viņiem jau nu vajadzēja būt kaut kam kopīgam, kādām interesēm vai noslēpumam . .. Un, ja tos nogalinājis viens un tas pats slepkava, kā tas droši vien noticis, viņam vajadzētu vēlēties pārmeklēt abu mantas.

—  Vārdu sakot, jūs domājat, ka slepkava ir kāds no pils iemītniekiem? v

—  Baidos, ka jā.

Taču, atvadījies no policista, Rojs nosprieda, ka Žilbertai taisnība un ka noslēpums bijis zināms ne vien Mončelli un Lebrē, bet arī Annai Motrilai.

«Ja vien,» viņš domāja, «to muļķi Petrālu, tāpat kā Fredu, nebūtu savaldzinājuši trauslās Annas gaišie mati un zilās acis, viņš redzētu, ka šī sieviete melo un vai mirst aiz bailēm … Starp citu, Žilberta joprojām neko nav darījusi, lai tuvāk ar viņu iepazītos, un tas varbūt bija vienīgais veids, kā mēs iegūtu informāciju. Es ar viņu aprunāšos …»

Tā prātodams, viņš izgāja pa centrālajiem vārtiem un sāka iet apkārt pilij. Viņš gāja gar mūriem, par kuriem bija stāstījis Klerī, un konstatēja, ka tie būtu jālabo, un sprieda savā prātā, vai profesors tiešām ir tik bagāts, kā tiek pieņemts, ja viņš ļauj sabrukt žogam, kura izlabošana nevarētu maksāt pārāk dārgi.

Vēl vajadzēja savākt informāciju par Motrilu, uzzināt, kāpēc Žervē draudējis Annai un ko tas varētu par šo sievieti pastāstīt, kāpēc profesors bijis nikns uz Lebrē … Galu galā viņš bija pēdējais, kas Lebrē redzējis dzīvu. Nē, viņu bija redzējis mežsargs, bet profesors lieliski varēja viņam pēc tam piebiedroties mežā.

«Es neuzticos šiem augstākās sabiedrības cilvēkiem,» doktors norūca, «viņi visi ir dzimuši komedianti, kas spēj melot jebkuru iemeslu dēļ.»

Viņš nedzirdēja neko, neredzēja nevienu nākam. Drausmīgs sitiens ķēra viņa kreiso vaigu, kaklu un plecu. Viņam šķita, ka puse sejas tiek atrauta nost, un, zaudēdams samaņu, viņš nokrita zālē.

X nodaļa

Un tomēr savā ziņā es jūtos atvieglots, uzzinot, ka pārējie nolēmuši jūs nogalināt.

(Greiems Grīns)

Leslijs Rojs atguva samaņu, dzirdēdams sievietes balsi neatlaidīgi taujājam, vai viņš nav miris. Šķita, ka viss kreisais plecs ir no vienas vietas sabakstīts ar dunci. Viņš pārlaida roku pār seju un ieraudzīja, ka plauksta ir vienās asinīs.

—  Kāda velna pēc jūs gribat, lai es būtu beigts?— viņš norūca, ieraudzījis sev pāri pārliekušos Žilbertu un Gramonu.

—  Gandrīz likās, ka jūs vairs neelpojat. Kas jums notika?

—  Man kaut ko meta tieši virsū! Ļoti iespējams, ka to akmeni, ko tur redzat.

—  Tā ir,— Žilberta apstiprināja,— tas notraipīts ar asinīm. Vai akmens būtu nokritis no mūra?

—  Jā, un tieši tajā brīdī, kad gāju garām, vai tas nav interesanti, kā jums liekas?

—  Vai domājat, ka tas būtu pagrūsts?

—  Ļoti iespējams, ka tas nav tikai nejaušs gadījums. Starp citu, ko jūs te darāt, Gramona kungs? Varētu domāt, ka jūs šajos notikumos esat specializējies upuru atklāšanā.

—  Es nebiju tas, kas jūs apdullināja, ja tā jāsaprot jūsu vārdi: biju kopā ar jaunkundzi, un mēs runājām par notikušo. Mēs jūs ieraudzījām, kad pagriezāmies gar žoga stūri. Vai gribat iedzert kādu malku?

Viņš pasniedza Rojam savu blašķi, tas iedzēra un saviebās.

—      Fū! jūsu viskijs nav nekāds labais. Vai šī ir tā blašķe, ko Motrila kundze jums vakar piepildīja?

—  Jā.

—      Kā jūs zināt, ka tieši viņa ielēja viskiju? Vai jūs bijāt tur klāt?

—  Laikam gan.

—       Nē,— Rojs iebilda,— bet jūs apspriedāties ar viņu un savu draugu Legēnu» un secinājāt, ka labāk būs, ja netiks slēpts, ka kundze lējusi viskiju, jo viņu redzēja kalpotājs. Tikai Legēns, atradis Lebrē līķi, nobijās, ieraudzījis tam blakus blašķi, ko Motrila kundze vakar piepildīja, un viņš trauku nobēdzināja. Vai man taisnība?

Gramons apstulbis raudzījās doktorā.

—  Vai esat runājis ar Mišelu?

—       Nebija grūti izsecināt, ka tas, kurš paņēma blašķi, gribēja pasargāt no nepatikšanām Motrila kundzi, kas to bija piepildījusi. Vai traukā bija vai nebija inde?

—       Es neko nezinu,— jaunais cilvēks atbildēja,— kā jau varat iedomāties, mēs nevarējām izdarīt analīzi, un šķidrumam nebija nekādas specifiskas smaržas.

—       Vai jums neienāca prātā, ka, ja blašķe būtu palikusi blakus Lebrē, varētu pieņemt, ka viņš pats pielējis indi viskijam, lai nonāvētos?

—       Nē, Mišels drausmīgi satraucās, un mums ne mirkli neienāca prātā doma par pašnāvību.

—       Vai tāpēc, ka jums bija vairāk iemesla domāt par noziegumu? Bet par to visu parunāsim mazliet vēlāk. Vai pagaidām jūs nevarētu palīdzēt man piecelties? Kakls un plecs velnišķīgi sāp, un man jātiek atpakaļ nometnē.

Doktors ar pūlēm piecēlās un, aiz sāpēm viebdamies, paspēra dažus soļus, lai izpētītu akmeni, kas viņu bija ķēris un bija notraipīts ar asinīm.

—  Nelietis, kas to izdarījis, dārgi samaksās,— viņš solīja.

—       Nu gan Žozeta varēs justies apmierināta!— Žilberta teica.— Re, tas ir vēl viens viņas dārgā Mario bezvainības pierādījums.

Tad viņa gāja brīdināt Anrī, kas pievienojās viņiem un ar Gramona palīdzību gandrīz nēšus aiznesa ievainoto līdz pat mežmalai. Freds, kas bija atgriezies no Sentandrē, saņēma rīkojumu tūlīt atkal doties ceļā un atvest doktoru Žervē.

:neklējis ievainoto, ārsts sacīja, ka sejas nobrāzumi nav nekādi bīstamie, bet atslēgas kauls, kā Rojs jau baidījās, tiešām ir lauzts. Viņš iedeva amatabrālim nomierinošu līdzekli un tad izdarīja visu nepieciešamo, uzlikdams uz pleciem divus apļus, kas tika cieši nostiprināti uz muguras, lai ievilktu atslēgas kaulu pareizajā vietā un ļautu tam saaugt.

Kad darbs bija galā, detektīvs uzmanīgi pakustināja roku, iekārtojās iespējami ērtāk un aizsmēķēja pīpi. Tad, palicis divatā ar Žervē, viņš pavērās ārstā un pasmaidīja.

—  Jūs esat labi strādājis,— Rojs sacīja.

—  Nekas nav vienkāršāks par tāda veida lūzumiem, jūs to zināt tikpat labi kā es.

—  Es runāju nevis par nupat paveikto, bet iepriekšējo darbu: kāpēc jūs man metāt ar to akmeni? Vai cerējāt uz dažām dienām padarīt nekustīgu?

Žervē sarāvās.

—  Ak jūs domājat, ka tas biju es … Bet kāda velna pēc lai es to būtu darījis?

—  Varbūt tāpēc, ka esmu pamanījis — jūs vairs nevalkājat gredzenu? Tas taču bijāt jūs, kas iesita Lebrē?

—  Vai pamanījāt nobrāzumu? Bet sist taču varēja kurš katrs, kas valkā gredzenu.

—  Jā. Tomēr jūs papūlējāties iebāzt kabatā gredzenu, kas vēl vakar bija jums pirkstā, jo negribējāt, lai jums uzdod nepatīkamus jautājumus. Pietiek slēpties: jūs to cilvēku pazināt. Jūs pirmdien ieteicāt Motrila kundzei atbrīvoties no viņa. Un, tā kā viņa to neizdarīja, jūs viņu nonāvējāt… pirms tam liekot iedzert indi.

—  Nemēģiniet ķert mani slazdos,— aukstasinību atguvis, Žervē atcirta,— jūs taču neiedomāsieties, ka varēju viņu noindēt? Varbūt es varu pasacīt policijai, ko esmu darījis, bet, tā kā šis indivīds ir miris, vairs neuzskatu to par nepieciešamu.

—  Man jūs to pateiksiet — vismaz man.

—  Vai zināt, kas bija Lebrē? Pretošanās kustības dalībnieku uzrādītājs okupācijas laikā, derdzīgs neģēlis, kas turklāt savu darbību sāka, šantažēdams ebreju bēgļus. Viņš tos nosūca līdz pēdējam un pēc tam tomēr uzrādīja, lai saņemtu atalgojumu! Pēc Atbrīvošanas viņu apcietināja, viņš pavadīja dažus mēnešus cietumā, bet, kad atgriezos no armijas — piedalījos Elzasas kampaņā —, uzzināju, ka viņš palaists brīvībā. Es pieņemu, ka viņa varā bija kāds augsts vīrs šajā apvidū … Vārdu sakot, viņš nozuda, un es viņu netiku vairs redzējis nedz Grenoblē, nedz kur citur. Tikai pirms četrām dienām es viņu pamanīju pie

Motriliem; viņš mani neatcerējās, jo es nebiju starp tiem, kuri viņu apcietināja.

—  Kāpēc jūs nerunājāt ar profesoru?

—  Tāpēc, ka to cilvēku bija ielūgusi Anna vai, pareizāk sakot, atveduši viņas kretīniskie draudziņi — Legēns un Gra- mons. Tāpēc uzskatīju par labāku runāt ar Annu, bet tūlīt pat sapratu, ka viņai ir iemesls paciest Lebrē, ka viņa nevar to aizraidīt prom: šim cilvēkam bija iespēja izdarīt spiedienu, un nav grūti iedomāties, kāda iemesla dēļ,— šis sievišķītis ir gluži apdullis un pavada laiku, iemīlēdamies jaunekļos, kas ir tikpat dumji kā viņa, *bet vairāk valdzinoši nekā nabaga Motrils. Lebrē Annu droši vien šantažēja, viņš nebija mainījis nodarbošanos. Taču es nevarēju ļaut viņam palikt pie profesora, kas ir kārtīgs cilvēks, un ka nelietis atsāk savu darbību varbūt pat profesora paspārnē. Tik tālu biju ticis, kad nogalināja Mončelli.

—  Un vai jūs nezināt, kas ir atbildīgs par šo nāvi?

—  Nevaru iedomāties nevienu citu kā Lebrē vai, pareizāk sakot, Bernī, tāds ir viņa īstais vārds. Policija atklājusi, ka Mončelli savulaik bijis kolaboracionists, viņi viens otru acīmredzot pazina.

—  Man arī tā liekas. Ko esat darījis kopš otrdienas?

—  Man varbūt vajadzēja runāi, bet negribējās ķerties klāt šim nelietim, kurš droši vien varēja sagādāt lielas nepatikšanas Annai un kuru nevarēju apsūdzēt slepkavībā, jo pret viņu man nebija nekādu pierādījumu. Taču šorīt devos ceļā, lai piespiestu viņu runāt, un jūs zināt rezultātu: es viņam iesitu divas reizes, un viņš īstenībā pat nemaz nepretojās, viņš nokrita zemē un vairs nekustējās.

—  Dzīvs?

—  Protams.

—  Un pēc tam? »

—  Metos prom, jo manī atausa atmiņas un es jutos spējīgs viņu nogalināt.

—  Tātad jūs viņu turpat atstājāt?

—  Tieši tā. Es aizgāju pie mežsarga sievas, kura saslimusi ar angīnu. Atgriežoties jutos mierīgāks un nolēmu iet caur mežu, lai redzētu, vai Bernī joprojām guļ nekustīgs. Atradu Legēnu un Gramonu pie viņa līķa.

Rojs nopūtās.

— Es jums ticu,— viņš sacīja,— un tagad vismaz viens noslēpums ir noskaidrojies. Nelaimīgā kārtā tas nav galvenais. Vai, jūsuprāt, šis Bernī būtu varējis izdarīt pašnāvību?

—       Nemūžam — tādi cilvēki tik viegli vis nešķiras no dzīves, bet man ir nepatīkami domāt, ka Gramons . ..

—  Kāpēc tieši Gramons, nevis Legēns?

—  Tāpēc, ka tieši viņš iepazīstināja Bernī ar visiem citiem.

—  Vai ari Gramons varētu būt šantāžists?

—       Manuprāt, nē . .. kaut gan šie labāko ģimeņu dēli reizēm ir spējīgi uz daudz ko.

—- Hm . . . Un vai tas tiešām nebijāt jūs, kas man uzripināja virsū akmeni?

—  Goda vārds, tas nebiju es.

Rojs pagaidīja, līdz amatabrālis aizgāja, un sasauca kara padomi — Fredu, Žilbertu un Anrī. Kristiāna un Žozeta bija atgriezušās ciemā, lai ziņotu žandarmērijai par nelaimes gadījumu, nepieminot atentātu.

—       Pagaidām,— detektīvs sacīja,— par manu piedzīvojumu nerunāsim. Ko jūs šodien esat uzzinājuši? Pirmām kārtām jūs, Fred.

—       Biju Kannās: Lebrē, Gramons un Legēns tiešām pavadījuši dažas dienas pie Martinesa. Gramonam un Lebrē istabas atradušās blakus, un viņi bieži atstājuši viesnīcu kopā. Reizēm manīts, ka viņi strīdas, bet, kā stāsta kalpotāji, īstas ķildas nav bijis, un Mončelli nav bijis ne pie viena no viņiem.

—  Tas ir maz.

—       Pagaidiet. Mončelli turpretī pazīst viesnīcā, kur pērn ap šādu pašu laiku viņš pieņemts uz sezonu. Viņš aizraidīts neglīta notikuma dēļ: kāda kliente viņu pārsteigusi rakņājamies pa koferiem, bet, tā kā nekas nav pazudis, viņa nav sūdzējusies.

—  Lieliski!

—       Varu jums arī ziņot, ka visus Lebrē izdevumus sedzis Gramons. Viņš aizbraucis pirms astoņām dienām, bet otrs sacījis, ka paliks Kannās vēl nedēļu, taču pēc trim dienām viņam kāds piezvanījis no Sentandrē — un viņš paziņojis viesnīcas pārvaldniekam, ka dodas prom.

—  Tas nenāk par labu Fransisam.

—       Es šodien ilgi ar viņu pļāpāju,— Žilberta sacīja, un man šķiet, ka viņu kaut kas moka, taču drīzāk viņš baidās Legēna dēļ. Viņi ir bērnības draugi, un liekas, ka Gramons diezin ko darītu Legēna labā.

—       Bet man,— doktors teica,— galvenokārt liekas, ka Gra mons ir ļoti glīts puisis.

—  Jums gan būtu laiks mani pazīt mazliet labāk!

—       Nedusmojieties! Vai tikāt lielākā skaidrībā par viņa dvēseles stāvokli?

—  Neesmu gluži veltīgi pavadījusi laiku, un iedegusi, glīti jaunekļi uz mani nekādu iespaidu neatstāj: par pierādījumu sacīšu, ka, manuprāt, ir ļoti iespējams, ka Mončelli un Lebrē nogalinājis Legēns.

Freds līdzjūtīgi papurināja galvu un nopūtās.

—  Neklausieties viņā, doktor, un neticiet, ka viņa sadabūjusi pierādījumus; darbojas tikai viņas iztēle. Pirmām kārtām — viņa sāka ar to, ka turēja aizdomās Diprā, jo bija redzējusi viņu liecinām kādā noindēšanas lietā . . .

—  Kādā lietā?

—  Galu galā es ari to atcerējos: tas bija Parīzē pirms trim gadiem, viņa māsa vai sievasmāsa, studente, bija ieņēmusi hlorālu, un policija sākumā domāja, ka pastrādāts noziegums, un apsūdzēja Diprā.

Velns ar ārā! Vai studente dzīvoja pie viņa?

—  Cik atceros — nē.

—  Šis notikums būtu jānoskaidro. Vai viņu apsūdzēja par to, ka iedevis indi?

—  Nepavisam nē.

—  Viņa bija atstājusi vēstuli, tāpēc neradās nekādas šaubas par pašnāvību,— Žilberta sacīja,— bet jūs gan varat iedomāties, ka Lebrē nāves gadījumā aizdomas vispirms krīt uz Diprā. Izmantotā inde nepārprotami ir ņemta viņa laboratorijā, un fakti vienmēr ir jāpatur vērā. Tomēr nupat es uzzināju divas lietas, kas drīzāk kaitē Legēnam.

—  Kādas?

-— Pirmā: viņš nebūt nespēlēja šahu, kad tika nonāvēts Mončelli. Mežsarga māsa ap pusnakti redzējusi viņu pastaigājamies netālu no ezera; tātad viņš tikpat labi varēja pastaigāties pa mežu mazliet vēlāk.

—  Vai viņa ir to pateikusi policijai? *

—  Vēl ne. Šī meiča galīgi nekā nezina par notikušo, vienīgi to, ka divi cilvēki ir pagalam, un viņa mums stāstīja par Legēnu, nemaz nezinādama, ka iznīcina viņa alibi . . .

—  Un arī Lebrē alibi .. .

—  Lebrē tagad ir tālu, kāda viņam gar to vairs daļa? Bet ir vēl kaut kas: vai' dzirdējāt sulaiņa Arno liecību?

—  Jā. Vai viņš nepateica visu? Man gandrīz tā likās.

—  Viņam nešķiet, ka tam varētu būt kāds sakars ar slepkavībām. Arno grib kļūt par bokseri un brīvajos brīžos trenējas. Legēns, kas ir amatieru čempions, interesējas par pusaudžiem, kuri šķiet apdāvināti šajā sporta veidā; viņš zēnu vedis uz sacensībām Nicā, Lieldienās licis viņam tur boksēties ar citiem iesācējiem un, cik sapratu, solījis šovasar trenēt.. . bet tagad

Arno jūtas ļoti bēdīgs, jo Legēns par viņu vairs neinteresējas un nevis kopš Mončelli nāves, bet kopš iepriekšējās dienas, kad mežā notika kautiņš.

—  Kā viņš jums to pastāstīja?

—  Viņš pats sevi pārtrauca, teikdams: «Legēna kungam vajadzēja ar mani boksēties otrdien, un tad . ..» Manuprāt, Legēna nepatikšanas sākās gandrīz tūlīt pēc Lebrē ierašanās . . .

—  Neaizmirstiet, ka viņu atveda Gramons.

—  Es to zinu. Un Gramonam fiziski bija iespējams nogalināt abus vīrus, bet šodien, doktor, viņš nevarēja jūs ievainot, jo es biju kopā ar viņu, kad jūs ķēra akmens.

—  Kam uz jums ir zobs, doktor?— Freds jautāja. — Jums tomēr vajadzētu to nojaust, vai ne?

—  Kas attiecas uz mani, vainīgie varētu būt profesors un viņa sieva, abi Diprā un Legēns: viņiem visiem pilnīgi pietika laika nonākt pirms manis pie dārza mūra, ņemot vērā, ka es pirms aiziešanas vēl kādu laiciņu runāju ar Petrālu. Taču es labprāt ticētu, ka tas izdarīts spontāni, ka izmantota iespēja, ieraugot mani ejam garām. Un, ja vajadzētu derēt, es liktu uz Annu Motrilu.

—  Ak,— Freds neviļus iesaucās,— tas nav iespējams!

—  Es neuzticos eņģeļiem līdzīgām sievietēm, kuras platām zilām acīm veras tieši sejā.

—  Nekad jūs nepiespiedīsiet mani noticēt kaut kam tādam — ka viņa gribējusi jūs nonāvēt tāpat vien, tālab, ka viņai nav patikuši jūsu jautājumi!

—  Ja Lebrē nogalinājis Legēns, viņa droši vien ir līdzzinātāja, un tādā gadījumā vēl viena nāve nevarētu viņai daudz ko nozīmēt. Jo viņa ir sapratusi, ka es zinu vismaz vienu: Lebrē un Mončelli strādājuši kopā …

—  Un kas par to?

—  No tā ceļas nepatikšanas; un varbūt viņa ir līdzīga jūsu Zilam Renāram, kas saka — līdzko viņam ar kādu cilvēku rodas sīkas nepatikšanas, uzreiz gribas redzēt to mirušu.

—  Ja tā ir Anna,— Žilberta sacīja,— viņa ir slikti mērķējusi, bet, ja tas ir vīrietis, piemēram, viņas vīrs, kurš arī meloja, nepateikdams, ka bija noskaities uz Lebrē, tas droši vien ir aprēķinājis triecienu, lai jūs uz dažām dienām dabūtu pie malas. Žervē apgalvo, ka uzbrucējs nav gribējis jūs nogalināt.

—  Starp citu,— doktors smaidīdams teica,— man ir jums kas sakāms par jūsu draugu Zervē.

Viņa stāstu pavadīja negaidīta lietus čaboņa. No rietumiem nākošie melnie mākoņi piepeši it kā atvērās, un pār pakalniem brāzās lietus straumes. Virs telts sākumā lāses tikai svaigi šalca, bet drīz tās jau bungoja, tad koki sāka locīties, un no tiem gāzās lejā ūdens, un pērkona grāvieni kļuva aizvien skaļāki.

— Jūs gulēsiet šeit,— Rojs sacīja Žilbertai.

—  Kāpēc tāda laipnība?

—  Pirmām kārtām tālab, ka jūsu teltij nav grīdas; otrām kārtām — ja man kļūs pārāk slikti, jūs varēsiet man palīdzēt.

—  Un trešām kārtām?

—  Es negribu, ka jūs pa lietu ejat pie sava daktera stāstīt, ko es domāju.

XI nodaļa

Partizāni soļoja vēja brāzmu ritmā.

(Musiņaks)

Pa to laiku cilvēks, kas nodarbināja Leslija Roja prātus, atgriezās mājās gauži pārguris. Viņš novietoja mašīnu ma/.aiā garāžā, kas bija iekārtota mājas piebūvē, un iegāja savā darbistabā, kur viņu gaidīja vakariņas — šķīvis ar aukstu gaļu un sieru un pudele Greijas vīna. Kamīnā bija salikta malka, un viņš labpatikā iekūra uguni. Kā katru vai gandrīz katru vakaru, viņš bija teicis savai saimniecības vadītājai, lai liekas gulēt, viņu negaidot.

Žervē tīksmīgi nopūtās un atkrita atzveltnī. Bija aizvadīta grūta diena: ķīviņš ar Lebrē, līķa atrašana, dzemdības*Vilvjeijā, divas angīnas Greijā, rokas lūzums Brešā . . . Nemaz nerunājot par notikumu ar doktoru Roju.

Tomēr viņš neviļus pasmaidīja, atcerēdamies, ka doktors bija viņu turējis aizdomās par slepkavības mēģinājumu.

«Vai tā nevarētu būt laba doma? Gudrs virs, taču laimīgā kārtā ne tik gudrs, lai saprastu, kas te notiek .. . Vai gan anglis spēj iedomāties, kā mēs katrā gadījumā rīkosimies? Es daudz vairāk baidos no mazās Žilbertas, no tās neapmierināmās zinātkāres un spējas nojaust mīlas sakarus. Tiesa gan, ja runa ir par Annas mīlas sakariem, nemaz nav jābūt burvim, lai tos atklātu. Augstais Dievs! Vai tas nav traki, ka tieši tādas sievietes savaldzina visizcilākos vīriešus! Smadzenes kā cālim, ne loģikas, ne intuīcijas, ne humora izjūtas, gatavu frāžu krājums, kuras dzirdot gribas gaudot! Un tomēr vīrieši iemīlas, un šis nabaga Motrils viņu apprec, un es pats klusēju, baidīdamies, ka viņai var iznākt nepatikšanas ar policiju!»

Viņš ielēja sev glāzi vīna, un viņa seja apmācās.

«Tas tiešām ir nepatīkams notikums, bet es neko nenožēloju: kāds ļaunums var rasties, ja nogalina plēsīgu zvēru? Drīzāk gan jāuztraucas par to, ka tas tik ilgi varējis dzīvot.»

Viņš ienira atmiņu straumē un skaidri redzēja vāciešus piebraucam pie kāda ebreju ārsta mājas — tas, kaut brīdināts, nebija gribējis bēgt; brutāli tēviņi, kas ielauž durvis, ārsts, viņa sieva un divi bērni kravas mašīnā .. .

Pēc tam — pastāvīgās tvarstīšanas Grenoblē, šausmās sastinguši cilvēki uz ietvēm; viņa apcietināšana pie kāda fermera, ko viņa acu priekšā nonāvē ar šauteņu laides sitieniem . . . Gestapo pagrabs, puisis, ko bendes atnes bezsamaņā, nomirst viņa rokās, viņa paša pratināšana — viņš vēl sajuta mutē asiņu garšu.

«Spīdzināti, nosisti, pakārti . . . cik noslepkavotu cilvēku es tiku redzējis tajās dažās dienās? To dēļ vis nenotiek izmeklēšana! Un, ja biedri ar ložmetēju nebūtu uzbrukuši kravas mašīnai, arī es tur būtu dabūjis galu.

Viņš, brašais Rojs, šis džentlmenis, nevar to visu zināt. Viņš nav izjutis naidu, ko mēs jūtam līdz īkstīm, sastopot ienaidnieku un tā līdzzinātājus.»

Pēc tam bija bēgšana, ierašanās pie Glandjē makijiem, prieks sastapties ar jauniem biedriem, kas pārnākuši no kaimiņu departamentiem, daži arī no Spānijas, un diviem vāciešiem, kuri savulaik cīnījušies internacionālajās brigādēs. Tad — izdevušās vai neizdevušās diversijas, Diņā nogalināts nacistu virsnieks, pie Sentandrē iznīcinātā nelielā ienaidnieku grupa un kalns, kur ik vakaru rada patvērumu vajātie un uzvarošie cilvēki.

Žervē atbīdīja šķīvi, piecēlās un izgāja uz terases. Lietus bija pierimis; viss mežs bija ūdens pilns, bet pāri Greijai spīdēja sarkans mēness, un varēja vēl sadzirdēt vienīgi dažu grauzēju čabināšanos krūmos.

Žervē atcerējās, ka līdzīgā naktī viņš bija gājis pa Glandjē ce|u un ieraudzījis līķi: civilās drēbēs ģērbts vīrs ar dunča dūrienu brūcēm krūtīs bija piesliets pie klints, un šis skats pirmajā brīdi iedvesa šausmas: kas varēja šo cilvēku nogalināt? Kāds ciema iedzīvotājs? Malumednieki? Kāpēc? Un kāds piesardzības trūkums — atstāt mironi uz ce|a!

Viņš uzmanīgi pārmeklēja mirušā kabatas un atrada dokumentus: tas bija Diņas milicis, francūzis ienaidnieka dienestā. Tad Žervē pārņēma nepārvarams gandarījums. Viņam apkārt smaržojošais, pielijušais mežs, akmeņainā gultnē čalojošais strauts, kovārņa ironiskais kliedziens, fermas suņa rejas — visi rāmie trokšņi it kā sacīja: «Tu taču nesāksi uztraukties, vai ne? Tas ir pilnīgi normāli, ka šis cilvēks ir miris, tas nebūtu noticis, ja viņš nestrādātu netīro nodevēja darbu.»

Tovakar ārsts juta sevī ieplūstam tādu pašu ciešu pārliecību: nogalināts franču slepkava, tas ir taisnīgi, pasaule no tā neko nezaudē, nemaz nfcbija vērts tāpēc saukt palīgā žandarmus.

«Nē,» viņš domāja, «es nekad nevienam neko neteikšu.»

Žervē atgriezās darbistabā vieglāku sirdi, aizsmēķēja pīpi un iedziļinājās medicīnas žurnālā, apņemdamies iegādāties Roja grāmatu, ko viņam nebija gadījies izlasīt.

Mazliet pēc pusnakts viņš sadzirdēja klauvējienus pie savām durvīm.

XII nodaļa

Nav iespējams vest sarunas ar noziedznieku, kas specializējies Šantāžā. Viņš ir ārpus cilvēces.

(Edgars Volless)

Nākamajā dienā komisārs atbrīvoja Mario Graku un pa ceļam iegriezās pie Roja, kas pēc slikti gulētas nakts bija nīgrs. Petrāls savukārt bija pārskaities un, apjautājies par ievainotā labsajūtu, uzreiz devās uzbrukumā:

—  Jums, cienītais, vajadzēja man pasacīt, ka run& ir par šantāžu.

Doktors strauji izslējās un aiz sāpēm izgrūda lāstu:

—  / will be!. . . Kad jūs beidzot sapratīsiet, ka esmu te atvaļinājumā, kaut arī pēc tā vairs nemaz neizskatās, un nevis tālab, lai jums palīdzētu! Ja domājat, ka tā ir šantāža, es jums neiebilstu, bet…

—  Vai jūs zinājāt, ka Mončelli un Lebrē bija ļaundari?

—  Es jums vakar teicu, ka viņi droši vien bijuši sabiedrotie un, protams, ne jau kādā godīgā darījumā. Vai jums ir pierādījumi, kas apstiprina šo hipotēzi?

—  Doktor, vai jūs sadarbosieties ar mani, vai arī jūs esat doktora dienestā, lai lietu apklusinātu?

—  Es nekad nemēģinu apklusināt slepkavības lietu — to jums gan vajadzēja zināt. Motrils lūdza, lai meklēju viņa kalpotāja slepkavu, lai kas viņš būtu. Man nav nekādu iebildumu strādāt kopā ar jums, protams, ja vien man paliek brīvas rokas.

—  Tad pastāstiet, ko jūs zināt. Un, ja jūtaties neērti tāpēc, ka runa ir par sievieti, man diemžēl jāsaka, ka mūsu rīcībā ir jau divas vēstules — vienu rakstījusi Motrila kundze, otru — Le- gēns, un tās neatstāj nekādu šaubu par viņu attiecību raksturu.

—  Kur jūs tās atradāt?

—  Mončelli tās gluži vienkārši bija aizsūtījis uz savu dzīvokli Fruādevo ielā tajā dienā, kad tika nonāvēts. Tā ir vēstule, ko Arno redzēja viņu nesam uz pastu. Ir pilnīgi skaidrs, pirmkārt, ka viņš nolēmis izmantot šos dokumentus mīlētāju šantāžai, otrkārt, viņš gribējis tās paglābt no meklējumiem — meklētājs, protams, bijis Lebrē, ar kuru viņš iepriekšējā dienā ķildojās; treškārt, viņus abus noslepkavojis kāds, kas gribējis atgūt vēstules.

—  Šobrīd es ari tā domāju,— Rojs sacīja,— bet vai jums ir kas padomā attiecībā uz vainīgo?

—  Es ceru, ka jūsu vakardienas piedzīvojums dos man kādu pavedienu.

—  Diemžēl man varēja uzbrukt jebkurš pils iemītnieks. Starp citu, vai tagad esat izpētījis viņu visu pagātni? Vai zināt, ka Diprā bijis iejaukts kādā noindēšanas lietā?

—  Jā,— Petrāls sacīja,— bet ļoti netieši: viņa sievasmāsa, studente, 1960. gadā noindējās ar miegazālēm. Pēc ģimenes pieprasījuma tika pieņemts, ka tas bijis nelaimes gadījums.

—  Vai bija zināms, kāpēc viņa gribējusi nonāvēties?

—  Viņas ārsts teicis, ka iemesls bijusi nervu depresija. Tā bijusi ļoti noslēgta meitene, kas daudz strādājusi. Un Diprā bijuši pusgadu Amerikā, tā ka viņa dzīvojusi viena pati .. .

—  Vai nozieguma piespēja netika pieņemta?

—  Nepavisam nē. Viņa pati bija zāles nopirkusi un atstājusi vēstuli, kurā izteikusi savu nodomu.

—  Tātad laulātais pāris paliek ārpus aizdomām. Taču ne jau tas jūs šobrīd interesē. Pēc vēstuļu atrašanas jūs turat aizdomās Legēnu, vai ne?

Petrāls smaidīja.

—  Nē.

—  Kā tad tā?

—  Uz vēstulēm, kas tūlīt tika izpētītas, bija daudz dažādu, diezgan neskaidru pirkstu nospiedumu, bet divas sērijas ir gluži labi saskatāmas: Mončelli un Gramona pirkstu nospiedumi.

Doktors atkal salēcās un sakoda zobus, lai neiekliegtos.

—      Gramona? Vai esat pārliecināts? Vai vēstules būtu bijušas viņa rokās?

—      Neapšaubāmi tā ir, un, tā kā nevar pieņemt, ka viņa draugs Legēns būtu Gramonam tās rādījis, tas liekas gaužām interesanti.

—  Vai jūs viņu pratināsiet?

—      Tūlīt pat iešu pie viņa,— komisārs pieceldamies sacīja,— taču mani interesē vēl kaut kas: ir pazudis muļķa Arno.

—  Kad?

—       Šonakt vai šorīt. Neviens viņu nav redzējis kopš vakarvakara.

—  Vai mantas viņš paņēmis līdzi?

—       Nē. Nav nekāda pamata pieņemt, ka viņš aizgājis labprātīgi.

—  Vai domājat, ka tā ir nolaupīšana?— Rojs apjucis jautāja.

—  Vai varbūt cits noziegums.

-  Dieva dēļ, kam tas būtu vajadzīgs? Tad jau jūs tikpat pamatoti varētu turēt aizdomās abus pārējos!

—       Šobrīd domāju nopratināt Gramonu … ja vien arī viņš nebūs nozudis!

—  Vai pils iemītnieki netiek uzraudzīti?

—  Man nav tik daudz cilvēku, lai visus uzmanītu.

—       Dariet man zināmu lietas gaitu, komisār, es jūs lūdzu! Es nesaprotu, ko nozīmē Arno pazušana. Bet šorīt es tiešām jūtos pārāk slikti, lai jelko darītu.

Kad policists bija aizgājis, Rojs pasauca Žilbertu.

Izmeklēšana iegrozās par ļaunu jūsu draugam Fransisam. Es jums iesaku iet uz pili, kur viņš tiks iztaujāts. »

—       Ja gribat Fransisam kaut ko sacīt, viņš ir te,— meiča mierīgi teica.— Viņš ieradās pirms desmit minūtēm, un, tā kā brīdināju, ka Petrāls ir pie jums, viņš uzskatīja par labāku brīdi pagaidīt manā teltī.

Brīnišķīga vistiņu spēle ar policiju! Sauciet viņu tūlīt šurp!

Gramons, kas ienāca Žilbertai pa pēdām, šoreiz izskatījās pagalam pārguris un bažīgi vērās doktorā.

Es nezinu, kāda iemesla dēļ esat te ieradies,— Rojs bargi sacīja,— bet man ir skaidrs, ka jums, manu puis, ir jārunā un jāizskaidro sava loma šajā lietā — es gribēju teikt, šajās lietās. Komisārs Petrāls iet jūs meklēt, lai izteiktu apsūdzību, un, ja nebūsiet vaļsirdīgs, nonāksiet cietumā jau šajā priekšpusdienā.

-  Es jums neko nevaru teikt,— Gramons iecirtīgi atbildēja.

—  Lai atvieglotu jūsu pienākumu, piebildīšu, ka policijas rīcībā ir vēstules, kas pierāda Mišela Legēna sakaru ar Motrila kundzi, un ka viņi abi ir ķezā kopā ar jums.

Gramons atkrita saliekamajā krēslā un paslēpa seju rokās.

—  Jūsu meliem vairs nav nekādas jēgas. Ja spējat pierādīt, ka nedz jūsu draugi, nedz jūs neesat vainīgi slepkavībās, dariet to labi ātri.

—  Es mēģināšu …

—  Vienu mirkli: vai zināt, kāpēc sulainis Arno vairs nav pilī?

Žilberta pārsteigumā iekliedzās, un Gramons apstulbis pavērās doktorā.

—  Arno? Ko tad viņš izdarījis?

—  Viņš nekur nav atrodams, un tas ir viss.

—  Bet viņam nav nekāda sakara ar šiem notikumiem.

—  Arī es par to biju pārliecināts; tagad vairs neesmu tik drošs. Tātad dodiet faktiem savu skaidrojumu un šoreiz neaizmirstiet neko!

Jaunais cilvēks gurdeni paraustīja plecus.

—  Esmu izturējies kā muļķis un nelietis,— viņš teica,- un, ja mani apcietinās, īstenībā es dabūšu tikai to, ko esmu pelnījis.

XIII nodaļa

Mēs nekad nezinām, uz ko esam spējīgi.

(Pols Valen)

—  Manuprāt, vispirms jāpasaka jums, ka esmu zaglis,— Gramons murmināja.— Pirms pieciem gadiem uzņēmumā, ko mantoju no tēva, radās lieli sarežģījumi. Lai izkultos no grūtībām, aizdedzināju mūsu fabriku Kurbevuā un saņēmu apdrošināšanas maksu. Domāju, ka esmu bijis pietiekami piesardzīgs, bet Lebrē, -.kas tolaik dzīvoja kaimiņos, pamanīja mani izejam no fabrikas, kaut gan es apgalvoju, ka ugunsnelaimes izcelšanās brīdī esmu bijis Parīzē. Pēc divām dienām viņš ieradās, draudēja mani uzrādīt un lika parakstīties par nodarījumu. Tādējādi viņš neko neziņoja, bet apmierinājās ar manis šantažēšanu.

Turklāt viņš neprasīja lielas summas, ko es nespētu viņam maksāt, bet vairākkārt lika iepazīstināt ar dažiem no maniem draugiem: viņš meklēja citus upurus, vīriešus vai sievietes, jebkurš viņam bija labs diezgan, tomēr man izdevās brīdināt tos, kurus ar viņu iepazīstināju.

Pavasari viņš lika man ieteikt Mončelli profesoram Motrilam, un es biju spiests paklausīt. Ņemiet vērā, ka es vēl nekā nezināju par Mišela un Annas sakaru un nesapratu, kāds Lebrē būtu labums no kalpotāja iekļūšanas profesora namā; toreiz viņš sacīja, ka gluži vienkārši grib izpalīdzēt vecam biedram, kam dzīvē nav veicies. Un Mončelli, kā teica pats Motrils, bija ļoti labs kalpotājs.

Jūlija sākumā es atstāju Lebrē Kannās, kur viņš lika sevi ielūgt, un pieprasīju,» lai liek mani mierā, kamēr būšu Greijā, un viņš man to apsolīja. Taču pēc četrām dienām viņš te ieradās, apgalvodams, ka esmu viņu uzaicinājis apbrīnot brālēna kolekciju, un es biju spiests apliecināt ielūgumu, kas Motrilam šķita gluži dabisks. Tajā pašā vakarā Lebrē man parādīja divas vēstules — vienu bija rakstījusi Anna, otru — Mišels — un gribēja, lai palīdzu viņam šantāžā.

Tai brīdī Mončelli, izlikdamies, ka grib pasargāt profesoru no rūpēm, ievilka mūs ar Mišelu idiotiskajā strīdā ar jauniešiem, kas dzīvoja teltīs. Tūlīt pēc tam Mišels, ko Mončelli satracināja ar bezkaunīgu mājienu uz viņa un Annas attiecībām, gribēja iznīcināt viņas vēstuli, kuru glabāja, bet nevarēja to vairs atrast.

Viņš uzreiz metās pie manis un atrada priekšā Lebrē. Tā kā viņš nezināja Lebrē īsto lomu un uzskatīja to par kārtīgu cilvēku, viņš tā klātbūtnē man sacīja, ka nupat ir pazaudējis svarīgu dokumentu.

Tad Lebrē savā parastajā nekaunībā iejaucās, sacīdams, ka labāk būtu runāt skaidru valodu, un pieprasīja piecus miljonus veco franku par Mončelli nozagtajām vēstulēm. Aiztaupīšu jums scēnu, kas tam sekoja. Mišels parakstīja čeku, bet gribēja vispirms saņemt vēstules un tikai tad to atdot. Lebrē bija ar mieru, viņš lika atstāt viņu vienu un pasauca Mončelli, bet, kad atgriezās pie mums, viņš izskatījās galīgi pārskaities: sulainis, kura rīcībā bija abas vēstules, negribēja tobrīd tās atdot. «Rīt,» Lebrē sacīja, «es viņam tās atņemšu, esiet mierīgi.»

Tas notika pirmdienas vakarā. Nākamajā dienā Mišels pateica patiesību Annai, kura savukārt atklāja, ka Lebrē jau runājis ar viņu, pieprasīdams tādu pašu summu. Visa diena pagāja gaidās: Mončelli bija noslēpis vēstules viņam vien zināmā vietā, un viņam vajadzēja aiziet tām pakaļ vakarā, kā teica Lebrē, bet tajā naktī izcēlās ugunsgrēks. Jūs zināt, ka es biju mežā: es gribēju izsekot Lebrē, bet pazaudēju viņa pēdas. Toties es ieraudzīju jūsu draugu Mario brīdī, kad viņš parādījās pie liesmojošajiem krūmiem.

Nākamajā dienā sešos no rīta mēs ar Mišelu aizgājām pie Lebrē. Viņš sacīja, ka ir dabūjis vēstules, bet ka tagad tās maksā daudz dārgāk: ir notikusi slepkavība, un mums jāvienojas, kā sagādāt viņam alibi, jo, ja viņš tiks apsūdzēts, viņš atzīsies šantāžā un uzrādīs Mišelu par slepkavu. Mēs, protams, bijām spiesti klusēt, un jūs zināt, kas notika pēc tam.

Es zvēru pie sava goda, ka neesmu nedz noslepkavojis Mončelli, nedz arī noindējis Lebrē. Mišels nezināja, ko darīt. Annas spēki sāka izsīkt, un es viņiem ieteicu visu atklāt Motrilam.

Ceturtdienas rītā mēs ar Mišelu izgājām apspriesties un, ejot pa pirmo meža ceļu, atradām līķi. Mēs jutāmies reizē atviegloti — atzīstos — un satriekti. Mišels viņu pārmeklēja, vēstuli neatrada, bet šausmās atklāja blašķi, kuru, kā viņš bija redzējis, tika piepildījusi Anna. Mēs jau sapratām, ka Lebrē acīmredzot ir noindēts, tāpēc mēs gribējām nobēdzināt visu, kas varētu tikt izmantots pret. . . mūsu draudzeni. Mišels paslēpa blašķi īsi pirms tam, kad parādījās abas meitenes.

—  Kur?

—  Gluži vienkārši iebāza kabatā. Es nezinu, ko viņš ar to izdarīja pēc tam.

—  Jūs tiešām esat pateicis visu, ko zināt,— Rojs sacīja, kad viņa sarunas biedrs slaucīja pieri.

—  Jā, doktor, un es esmu pārliecināts, ka nedz Anna, nedz Mišels nav nevienu nogalinājuši. Lebrē droši vien ir Mončelli slepkava, jo viņš tam atņēmis vēstules; viņu acīmredzot novācis trešais līdzzinātājs. Bet kas gan ticēs, ja es to sacīšu? Apsūdzēs mani.

—  Kāpēc tieši jūs, nevis jūsu draugu?

—  Esmu pastrādājis.. . blēdību, un Lebrē droši vien ir saglabājis manu atzīšanos.

—  Apdrošināšanas sabiedrības apzagšana nav nekāda zādzība,— Žilberta sacīja,— tādā veidā tikai paņem atpakaļ savu naudu.

—  Baidos, ka komisāram ir citi ieskati par īpašumu un zādzību,— Leslijs Rojs iebilda.— Viņš būs noskaņots šīs blēdības pastrācfatājā saskatīt slepkavu. Turklāt, jauno cilvēk, jūsu pirkstu nospiedumi atrasti uz bēdīgi slavenajām vēstulēm, kas nonākušas policijas rokās; acīmredzot pirmajā vakarā Lebrē iedeva jums tās apskatīt?

—  Jā.

—  Vēl kas. Vai esat kādreiz iegājis Diprā laboratorijā?

—  Jā, laikam vienu vai divas reizes.

—       Par spīti visam, es lieku jums pie sirds neko neslēpt policijai un ieteikt to pašu arī Legēnam. Vai profesors Motrils, jūsuprāt, tagad ir skaidrībā par savu … nelaimi?

—  Anna viņam atzinusies.

—  Un kāds ir rezultāts?

—      Profesors ir ļoti jauks. Viņš izvairīsies no katra skandāla, kas varētu nākt viņai par sliktu.

—  Lieliski! Vai viņa runāja ar vīru pirms Lebrē nāves?

—  Domāju gan.

—      Es arī: par to liecina Motrila izturēšanās pret Lebrē brokastu laikā, kad viņš pie galda sēdēja kopā ar Lebrē, un komisārs to jau ir ievērojis. Vai saprotat, ka tikpat labi var apsūdzēt arī profesoru?

—  Nē jel!

—      Viņam bija iemesls nogalināt šantāžistu un arī — laba izdevība.

—      Viņam varētu ienākt prātā Lebrē iepļaukāt, bet nekādā ziņā ne piebērt indi.

—       Par to mēs nevaram būt tik pārliecināti. Katrā ziņā jūs neesat vienīgais, uz ko krīt aizdomas. Es jums iesaku tūlīt iet pie Petrāla. Cik noprotu, viņš jūs palūgs vienkārši palikt tiesas rīcībā un turpinās izmeklēšanu.

Šoreiz Rojs kļūdījās: līdzko Gramons atgriezās pilī, viņš tika apcietināts, pat pirms paspēja liecināt, un aizvests uz Diņu.

XIV nodaļa

Pārsteidzis sievu ar staļļmeistaru, liercogs de Rišeljē teica: «Iedomājieties, kundze, cik nepatīkama situācija rastos, ja ienācējs būtu nevis es, bet kāds cits.»

(Hercogs de Levl)

Kaut arī detektīvam stipri sāpēja plecs, uzzinājis jaunumu, viņš tūlīt devās pie Motrila un sastapa profesoru, vrtja viesus un doktoru Žervē bibliotēkā. Visi izskatījās bezgala pārsteigti. Anna vairs neatgādināja mazu, nevainīgu meiteni, Mišels Legēns vērās apkārt pagalam nelaimīgs.

— Esmu piezvanījis vislabākajam advokātam, kādu vien pazīstu, doktor Roj,— pils īpašnieks mazliet svinīgā tonī sacīja,— un es lūdzu jūs likt lietā visus līdzekļus, lai pierādītu mana jaunā radinieka Fransisa bezvainību. Viņš ir manas krustmātes Alises dēls, un es zinu, ka viņš nevar pastrādāt ļaundarības.

—  Vai viņš jums teica, kāpēc Lebrē viņu šantažējis?

—  Jā, neilgi pirms tam, kad policija ieradās viņu apcietināt, taču šo viltību pret apdrošināšanas sabiedrību es neuzskatu par īstu pārkāpumu.

Zilberta, kura bija uzstājusi, ka ies līdzi doktoram, plati pasmaidīja un vēlāk ar gandarījumu apgalvoja, ka vecajam Motrilam esot veselīga domāšana.

Arno nebija rādījies un neatradās ari pie saviem vecākiem, Brešas fermeriem, kuri viņu nebija redzējuši vairākas dienas. Viņi, protams, apgalvoja, ka dēls nevar pastrādāt neko sliktu un ka viņu droši vien nolaupījuši bandīti. Policisti pārmeklēja mežus un pratināja jaunā cilvēka draugus gan ciemā, gan kaimiņu fermās.

Rojs pieprasīja, lai viņam dod iespēju vēlreiz pārmeklēt Lebrē istabu, un izmantoja izdevību, lai paliktu mirkli divatā ar Legēnu, kam pieprasīja izdaudzināto blašķi. Jaunais cilvēks vienkārši iebāza roku kabatā un izvilka no tās prasīto.

—  Kamēr Žervē pētīja līķi,— viņš teica,— es to uzmetu kokā. Man bija velnišķīgi grūti to atkal sameklēt, un es nožēloju, ka esmu rīkojies tik muļķīgi. Varbūt blašķē īstenībā nemaz nebija inde?

—  Ļausim par to pārliecināties ekspertiem. Vai Gramons paspēja jums pasacīt, ka šorīt ir ar mani runājis?

—  Jā.

—  Jūs laikam interesējāties par mazo Arno. Vai varat iedomāties, kas viņam lēcies?

—  Nepavisam nē, bet esmu pārliecināts, ka viņš nesadarbojās ar Mončelli. Arno ir godīgs puisis.

—  Varbūt viņu 'mocīja sirdsapziņa, jo viņš pirmais runāja par Motrila kundzes lomu blašķes lietā?

—  Manuprāt, viņš tiešām bija ļoti nelaimīgs, ka ir liecinājis komisāram. Viņš to pateica Diprā kundzei, kurai viņš labprāt atklāj sirdi, jo viņa labi pazīst Arno māti un ari zēnu kopš bērnības, taču viņa tam izskaidrojusi, ka Motrila kundzei nekas nav slēpjams, un es nedomāju, ka viņš varētu baidīties šī iemesla dēļ.

—  Vai viņš nezina ko tādu par jums,— Rojs skarbi jautāja, — ko gribētu noslēpt policijai?

—  Augstais Dievs! Jūs taču neturat mani aizdomās?

— Iegaumējiet labi, ka uz jums krīt tādas pašas aizdomas kā uz Gramonu . .. Starp citu, kā nokārtojās jūsu lieta ar profesoru?

Jaunais cilvēks, kas aiz dusmām bija piesarcis, piepeši izskatījās apjucis.

— Anna viņam pateica, ka mēs mīlam viens otru un ka esam .. . bijuši nepiesardzīgi, bet Fransisam bija taisnība: tas ir vislādzīgākais cilvēks, kādu vien pazīstu, profesors ļaus viņai šķirties, ja viņa vēlēsies, un pat uzņemsies vainu.

Pēc mirkļa profesors pats pasauca Roju un Diprā un Žervē klātbūtnē nepacietīgā, tonī paziņoja savu lēmumu:

— Šie mūslaiku jaunie cilvēki, kas grib tēlot ciniķus, ir neticami vientiesīgi: Fransiss padevās nelietim, kaut gan būtu pieticis, ja viņš piedraudētu to uzdot par līdzzinātāju savās . . . domstarpībās ar apdrošināšanas sabiedrību. Ja vien viņš būtu iedomājies pajautāt man padomu! .. . Un, kas attiecas uz viņa draugu Mišelu, kāda velna pēc viņš nepateica, ka mīl manu sievu? Viņam ir divdesmit četri gadi, viņai — divdesmit seši un man — piecdesmit trīs. Tur nav nekādu problēmu.

-    Atļaujiet,— Rojs noteikti sacīja,— apsveikt jūs par tādu attieksmi pret lietām!

—  Neesmu pelnījis nekādus apsveikumus, dārgo doktor: es apprecēju Anniņu tāpēc, ka viņa bija mana labākā drauga meita un pēc tēva nāves palika pilnīgi bez līdzekļiem; es pals viņu vienmēr esmu uzskatījis savā ziņā par aizbildināmo, un turklāt tas, ko dēvē par greizsirdību, ir smieklīgi vulgāras jūtas, ko nekad neesmu izjutis, paldies Dievam, pat tad, kad biju jaunāks. Taču rādās, ka muļķītei bijis no manis bail .. Galvenais, es gribētu, lai policija neuzskata par nepieciešamu piešķirt sevišķu nozīmi atrastajām vēstulēm.

Diprā pārsteigumā sarāvās. t

—  Annas vēstules?— viņš iesaucās.— Bet tas taču nav iespējams!

Es neesmu jums teicis,— Motrils, tomēr mazliet aizskarts, nomurmināja,— bet viņa ir bijusi tik dumja, ka uzrakstījusi Mišelam kādu vēstuli, un viņš arī . . .

-  Bet policija pie Lebrē taču neko neatrada?

Rojs pastāstīja, kā vēstules nogādātas Parīzē un iegūtas, tad pavērās profesorā.

Jūs, protams, nedomājat,— viņš teica,— ka Motrila kundze un Legēns varētu baidīties tik ļoti, ka mēģinātu tikt vaļā no šantāžista uz visiem laikiem?

Es zinu, ka neviens no viņiem nav spējīgs izdarīt kaut ko

—… tik vulgāru? Un kā jūs izskaidrosiet, ka jūsu kalpotājs Arno ir pazudis, jūs nebrīdinādams?

Doktors ziņkārīgi gaidīja Motrila reakciju: vai viņš izmantos šo gadījumu, lai visu uzveltu grēkāzim? Bet Rojs jau bija pārliecināts, ka tā nebūs; pilskungs nepieļāva arī domu, ka vainīgs varētu būt viņa sulainis, viņa fermera dēls, tāpat kā vainīgi nevarēja būt Gramons vai Legēns.

—  Esmu pārliecināts, ka Arno nekur nebūtu gājis pats pēc savas gribas. Vai nu noticis nelaimes gadījums, vai arī viņš kritis par upuri ļaundaru bandai, kas, šķiet, sapulcējusies šajā apvidū. Tā viņu varēja nogalināt tieši tāpat, kā nogalināja Mončelli, ja pieņēma, ka viņam zināmi kādi fakti, bet policija negrib to atzīt.

—  Tas tāpēc, ka rodas pārliecība: Lebrē ir nogalinājis kāds no pils iemītniekiem, kas kodeīnu tepat arī paņēma.

—  Saprotiet, doktor,— Motrils pārliecināts teica,— šis nelietis ir izdarījis pašnāvību. Tagad mēs zinām, ka viņam līdzās patiešām bija blašķe, kad viņš bija miris, un ka viņam bija iespējams nozagt indi Kloda laboratorijā.

—  Zināt, profesora kungs, šantāžisti ļoti reti izdara pašnāvību.

—  Un tomēr tas ir vienīgais iespējamais izskaidrojums.

Rojs vēlreiz nodomāja, ka viņa sarunas biedram ir paradums

pēc sava prāta tikt galā ar nepatīkamām lietām: sieva viņu nav krāpusi, jo viņš jau iepriekš ir atzinis viņas brīvību. Tagad, lai droši izvairītos no skandāla, bija nepieciešams, lai aizdomas nekristu uz abiem jaunajiem cilvēkiem. Ja Lebrē bija nomiris īstajā brīdī, par to atlika vienīgi pateikties providencei un izdarīt slēdzienu, ka notikusi pašnāvība. Un, kas attiecas uz akmeni, kas tik neveikli noripoja detektīvam uz galvas, runa varēja būt vienīgi par nejaušību: profesors pat bija ar mieru brīvprātīgi uzņemties vainu par to, ka ļāvis mūrim tiktāl sagrūt.

Drīz pēc tam notika visnopietnākā saruna ar komisāru. Lebrē blašķē patiešām bija kodeīns, un Fransisu Gramonu tūlīt varēja apsūdzēt slepkavībā.

Viņš bija atzinies, ka upurim bijusi iespēja izdarīt uz viņu spiedienu un ka viņa rokās bijusi Annas vēstule Mišelam, tāpēc radās secinājums, ka viņš pats varējis šo vēstuli nobēdzināt un piedalīties šantāžā pret savu draugu. Viņam nebija alibi stundai, kad tika nogalināts Mončelli, kaut arī viņš mēģināja apgalvot, ka slepkavībā bijis vainīgs Lebrē. Gramons vairākas reizes apmeklējis Diprā laboratorijā un šo'to saprot no ķīmijas. Viņš atzinies, ka palīdzējis Legēnam izvilkt blašķi no Lebrē kabatas un noslēpt. Beidzot — viņa istabā kādas atvilktnes dibenā

atrasts flakons ar veronālu, un viņš atsacījies paskaidrot, kādā nolūkā to iegādājies.

Rojs uzdeva vēl dažus jautājumus Legēnam un atgriezās nometnē, kur atstāstīja biedriem, ko teicis komisārs.

Anrī un Mario vērās viņā pārsteigti, bet Žozeta ar spriedumu nekavējās:

—  Policija nekā nesaprot, tāpēc tai kāds jāapcietina.

—       Es jums tomēr atgādinātu, ka pret viņu ir zināms skaits pierādījumu.

—       Ja spriež sapfātīgi, to nav: kas gan par brīnumu, ka viņš pieskāries vēstulēm, ja jau Lebrē viņam tās rādījis. Ja viņš būtu vainīgs, viņš parūpētos par alibi. Kurš katrs varēja ieiet vecā Diprā laboratorijā. Turklāt — ja jau viņam bija veronāls, kālab viņš meklēja citu indi?

Freds smīkņāja, ka glīts blēdis meičām vienmēr ir simpātisks, un raudzījās pēc Žilbertas, lai izteiktu viņai līdzjūtību, bet žurnāliste bija nozudusi.

XV nodaļa

«Šobrīd jūsu rīcībā ir visi nepieciešamie elementi, lai izdarītu loģisku secinājumu.

(Elerijs Kvīns)

Kad pienāca nakts, doktors Rojs ar pūlēm uzvilka pidžamu un lādēdamies iekārtojās gultā, jo riņķi uz pleciem spieda aizvien vairāk un vairāk (taču tā bija laba zīme: kā apgalvoja Žervē, kaula gali savienojās pareizi). Pēc tam viņš paņēma savas piezīmes un rezumēja piecu pēdējo dienu faktus:

Pirmdiena.

Pulksten 18.00: Žervē pieprasa, lai Anna aizraida Lebrē. Kautiņš nometnē.

Pulksten 22.00: Legēns, veltīgi izmeklējies vēstuli, izskaidrojas Gramona klātbūtnē. Lebrē sa … ar Mončelli.

Otrdiena.

Pulksten 8.00: Mončelli aizsūta vēstules uz savu dzīvokli.

Pulksten 9.00: Mišels un Anna pārrunā notikušo.

Pulksten 10.00: Lebrē apgalvo, ka Mončelli viņam atdos vēstules.

Trešdiena.

Pulksten 2.00 no rīta: izceļas ugunsgrēks mežā.

Pulksten 5.00: tiek atrasts Mončelli līķis.

Pulksten 7.00: Mišels un Gramons iet pie Lebrē, kas jau zina par slepkavību. Legēns ir ar mieru gādāt par alibi Lebrē.

Rita pusē: nopratināšanas.

Priekšpusdienā: Lebrē ieiet pie Diprā viņa laboratorijā. Anna piepilda Lebrē blašķi.

Pēcpusdienā: viņa pasaka taisnību savam vīram.

Ceturtdiena.

Pulksten 7.00: Lebrē brokasto pie viena galda ar profesoru Motrilu.

Pulksten 7.30: Žervē satiek Lebrē mežā, iesit tam un atstāj to nekustīgi guļam.

Pulksten 9.30: Legēns, Gramons un Diprā brokasto.

Pulksten 10.30: Legēns un Gramons atrod Lebrē noindētu (nāve, domājams, iestājusies ap desmitiem vai mazliet vēlāk).

Pēcpusdiena: nopratināšanas.

Pulksten 18.00: man uzmet virsū akmeni. Gramons ir kopā ar Žilbertu: Saskaņā ar liecībām Diprā atrodas savā laboratorijā, Anna un Legēns — uz terases, profesors — bibliotēkā, Diprā kundze — savā istabā. Neviens nevar apgalvot, ka redzējis pārējos tajās desmit minūtēs, ar ko pietika, lai aizsteigtos uz dārzu un mēģinātu mani nogalināt . . .

Telts aizkars pavērās, un spraugā parādījās Zilbertas galva.

—  Es redzēju gaismu . . . Vai es jūs netraucēju?

—  No kurienes jūs nākat?

—  Mēs ar Mario pastaigājāmies pa mežu.

—  Nu, lai jums veicas!

—       Ir jācīnās pret māņticību. Viņš vai beidzas nost aiz bailēm, bet viņš cīnās — un es arī. Starp citu, šovakar esmu krietni pastrādājusi: es zinu, kāpēc Fransiss glabāja savā istabā veronālu.

—  Labi,— Rojs ieinteresēts atbildēja,— apsēdieties!

—       Galu galā man bija gara saruna ar Annu Motrilu. Tā ir īsta zoss, lai ko domā vecais Freds.

—  Jūs neko jaunu man neesat pateikusi.

—       Profesors izdarījis īstu lāča pakalpojumu, viņu apprecot. Ja viņa būtu spiesta nopelnīt iztiku, viņa nebūtu gluži tik dumja. Iedomājieties, viņa nevarēja izdomāt neko labāku kā nonāvēties: tas bija viņas veronāls. Mišels un Fransiss viņai to atņēma kad Anna gribēja zāles norīt vai arī izlikās, ka grib to darīt.

—  Kāpēc Gramons man neko neteica?

—       Viņš taču sacīja, ka Motrila kundze bijusi tuvu nervu sabrukumam. Viņš paņēmis flakonu un iebāzis savā atvilktnē.

Protams, viņam ne prātā nevarēja ienākt, ka Lebrē tiks nogalināts .. . Un Anna ir ar mieru rit visu izskaidrot tiesnesim.

—  Vai esat pārliecināta, ka viņa un Legēns nav to visu izdomājuši vēlāk?

—  Bet, pie joda, vai tad flakona glabāšana galu galā nenāk Fransisam drīzāk par labu? Ja jau tas bija viņa rīcībā, kāpēc vajadzētu meklēt vēl indi pie Diprā?

—  Tieši to man jau teica arī Žozeta. Taču veronāls var likties nepietiekami drošs: tā iedarbība ir ļoti dažāda, un pārāk vāja vai stipra deva nenogalina. Viņš varētu pieņemt, ka kodeīns ir iedarbīgāks .. . Un nevajag skatīties manī zvērojošām acīm, es jums saku to, ko sacīs policisti. Vai par Arno joprojām nekas nav zināms?

—  Nē. Manuprāt, viņš aizlaidies lapās tāpēc, ka baidījies un nav gribējis runāt ar policistiem. Vai jūs, doktor, esat pamanījis, cik piemērots nosaukums ir šai vietai — Klusuma mežs? Tie, kas tur nogalināti, ir mēmi uz mūžiem, un tie, kas varētu runāt, tāpat klusē vai vismaz pagaidām klusē.

—  Jā, esmu pārliecināts, ka citi atšķirībā no Gramona vai Legēna nav uzskatījuši par lietderīgu pasacīt visu.

—  Līdzīgos gadījumos kaut ko var noslēpt arī neviļus,— Žil- berta sacīja.— Piemēram, es sarunājos ar ķīmiķi, un viņš atcerējās, ka Mončelli, kas ieradies katru dienu uzpost laboratoriju, reiz ir bijusi iespēja brīdi palikt tur vienam.

—  Jā, bet iepriekš viņš man teica pilnīgi pretējo.

—  Tas notika labu laiku pirms nozieguma, tāpēc viņam uzreiz neienāca prātā, bet kādu dienu, kad viņš strādājis un kalpotājs slaucījis putekļus, hallē zvanījis telefons un Anna pasaukusi Diprā, kuram vajadzējis piecas minūtes sarunāties ar Parīzi. Tagad, kad zinām, ka Mončelli bijis izsūtāmais aptiekā, šķiet iespējams, ka viņš viegli atradis kodeīnu. Tas būti^ jocīgi, ja viņš gribētu nogalināt savu draudziņu. Ko jūs par to sakāt? Vai tas jums neliekas interesanti?

—  Jā,— doktors Rojs domīgi teica,— tas ir visinteresantākais no visa, ko šodien esat man pastāstījusi.

XVI nodaļa

Vienīgi stūrgalvība nes veiksmi.

(Antonijs Trollops)

Nākamajā rītā agrā stundā Zilberta ar autobusu aizbrauca uz Nīcu un desmitos jau staigāja pa Angļu promenādi, atkal priecādamās par saules žilbinošo atspīdumu jūrā un peldviesu pūli ceļā uz oļu liedagu.

Nica bija Žilbertas dzimtā pilsēta, kur viņa pirms dažiem gadiem sāka strādāt žurnālistikā. Tas bija brīnišķīgs laiks, viņa mazliet sērīgi prātoja: mazajā republikāņu avīzītē, kur viņa darbojās un kuras kolektīvs bija pavisam niecīgs, katram nebija jāgādā par noteiktu nodaļu. No rīta viņa piedalījās ostas strādnieku streikā, vakarā, ģērbusies dekoltētā kleitā, bija greznā Vidusjūras pils ballē . .. Viņa rakstīja pārskatu par tiesas prāvu un pēc tam — reportāžu no Viktorīnas studijām. Un tomēr gan viņa, gan viņas kolēģi atrada laiku ari peldēm, iedzēra kādu glāzi anīsa liķiera, gulēja dienvidu… vārdu sakot, dzīvoja normālu dzīvi. Modes namu īpašnieki daudz vieglāk nekā Miera ielā aizdeva kleitas vienam vakaram.

Aizgainījusi jaunības atmiņas, Žilberta koncentrējās pašas izraudzītajam uzdevumam; iepriekšējā dienā viņa bija spriedusi tā:

«Iespējams, ka Arno man nesaprotamu iemeslu dēļ tiešām ir nolaupīts un nezināms slepkava zēnu varbūt nogalinājis. Tādā gadījumā policijai ir lielas izredzes viņu dzīvu vai mirušu atrast Greijas apkaimē.

Vai arī, kā man liekas, viņš aizbraucis, jo nav gribējis kaut ko atklāt komisāram, bet ko? Šķiet, otrajā nopratināšanā viņš pateica gluži visu, pat to, kas skar Annu. Kas jauns kopš tā laika noticis? Bija uzbrukums doktoram, un Arno nozuda tūlīt pēc tā. Tātad viņš vainīgo varbūt ir redzējis un pazinis, bet negrib nosaukt.

Ja viņš vēlējies paslēpties — uz cik ilgu laiku un kurp devies? Prom no ciema un prom no fermām, kur, kā viņš zināja, tiks meklēts vispirms. Visdrīzāk zēns bēdzis uz kādu pilsētu. Uz Diņu? Tur ir departamenta policijas sēdeklis, un viņš droši vien spriestu, ka tas būtu bīstami. Uz Nicu? Tas liekas ticamāk: tur viegli pazust pūlī, it īpaši šajā gadalaikā. Bet kā viņu atrast?

Skaidrs: ja viņš pirms aizbraukšanas runāja ar vainīgo, tas varbūt iedeva zēnam mazliet naudas un nosauca kādu adresi. Bet ko viņš darītu pretējā gadījumā? Arno nevar klaiņot pa ielām un pludmali. Nicā, cik es zinu, radinieku viņam nav, tomēr droši vien ir paziņas, jo, Legēna uzaicināts, viņš ir divas vai trīs reizes tur boksējies. Nav nozīmes jautāt Legēnam — viņš nenosauktu man nevienu vārdu … jo varbūt tieši viņš ieteicis Arno laisties lapās.»

Kad Žilberta interesējās par Nicas notikumiem, informācijas avotus viņa vienmēr atrada vienā un tajā pašā vietā: šauru ieliņu un akmens kāpņu labirintā, džungļos, ko sauc par Vecpilsētu un kur nami ir zemi, netīriem logiem.

Tajā slēpjas brīnumainas kafejnīcas un restorāni, dienā bieži vien tukši, par spīti mājsaimnieču un tūristu pūļiem, kas iet tiem garām. Tie atdzīvojas pēc pieciem vai sešiem vakarā, tad tur sarodas vīrieši un sievietes, sevišķi vīrieši, kas atkarībā no sezonas dzer karstvīnu vai anīsa liķieri, aizdomīgi skatīdamies uz durvīm ik reizi, kad tās atveras, un atsāk sarunu, tikai pārliecinājušies, ka ienācējs ir draugs.

Sīki kontrabandisti tur pulcējas, lai līdz galam izplānotu kādu pasākumu, un amerikāņu cigarešu pārdevēji satiekas, lai noteiktu pēdējo cenu, bet dažas meičas reizēm sēž pie letes.

Taču Zilberta zināja arī, ka lielākā daļa šo iestādījumu saimnieku interesējas par sportu, galvenokārt par boksu. Tāpēc viņa ar zināmām cerībām iegriezās pie Moro, Titēna, pie Džuzepes, kas visi bija cits citam līdzīgi: skaista romiešu seja, lielas, sapņainas acis, žilbinošs smaids un pilnīga klusēšana, ja jautātājs nav kāds no biedriem. Viņi nebija Žilbertu aizmirsuši, bet viņa no šiem cilvēkiem varēja izdabūt vienīgi atmiņas par vecajiem, labajiem laikiem un solījumus kaut ko noskaidrot. Šķita, ka neviens nav dzirdējis runājam par mazo Arno, nedz arī redzējis kādu, kas par viņu varētu interesēties.

Bija gandrīz septiņi vakarā, kad viņa, galīgi pārguruši, iegāja bistro «Jūras suns» un apsēdās pie letes, lai pēc daudziem litriem kafijas un minerālūdens iedzertu konjaku, kas, viņasprāt, varēja nākt ļoti par labu. Garajā, akvārija krēslā iegrimušajā telpā viņa sākumā neko neredzēja, bet drīz vien gan acis, gan prāts guva tīksmīgu atpūtu. Meiča palika vienaldzīga pret piecu sešu puišu skatieniem — tie spēlēja kārtis — un nepievērsa nekādu uzmanību nelaipnajiem vārdiem, kādos par viņas ierašanos izteicās divas sievietes, kas sēdēja blakus pie letes.

Redzēdami, ka viņa aizsmēķē cigareti un pasūta vēl vienu glāzi, vīrieši sarauca uzacis, un viens no tiem, atstājis kārtis, pienāca pie svešinieces.

—  Vai tu strādā Peiroljēras ielā?— viņš skarbi noprasīja.

—  Nē,— Zilberta mierīgi atbildēja,— es strādāju Parīzē. Vai tas jūs interesē?

—  Kur ir tavs vīrietis?

—  Par savu privāto dzīvi es te nerunāšu.

—  Maini toni, vai saprati? Vai tu strādā viena? Un kāda velna pēc tu esi iekūlusies manā rajonā?

Zilberta skaļi iesmējās, un vīrietis pacēla roku, bet, sev par lielu brīnumu, pats dabūja pamatīgu pļauku un reizē — krietnu spērienu pa lielu. Izmantodama viņa pirmo apjukumu, vīrieša pretiniece vienā mirklī metās aiz letes, apbruņojās ar pudeli un skaidrā balsī noskaldīja:

—  Es tevi brīdinu: man nepatīk, ja man uzmācas, un, ja tu man pieskarsies, tas tev dārgi maksās!

Tik liela drosme atstāja iespaidu uz bārmeni, kas gribēja ieteikt savam klientam būt prātīgākam, bet tas, vārdā Marsels, bija galīgi satracināts, un strūkla no šifona, ko viņš dabūja sejā, niknumu neatvēsināja. Turklāt viņš manīja divas savas meičas uzmanīgi un varbūt jau nicīgi viņu vērojam, un tāpat bija ar biedriem aiz muguras: nedrīkstēja paciest, ka jaunatnācēja pret viņu izturas tik necienīgi.

—  Tu vēl redzēsi, kā es tevi iekaustīšu!

Puisis atguva drosmi, bet balss no durvju puses viņu apturēja brīdī, kad viņš savukārt grasījās pārvarēt letes augstumu.

—  Mieru, Marsel!

Saimnieks Hosē, kas līdz tam bija uzturējies telpā aiz restorāna, tuvojās kauslim un ar vienu grūdienu aizlidināja to pie galda, likdams apsēsties.

—  Salbrī jaunkundze!— viņš iesaucās, draudzīgā smaidā nozibinādams skaistos, līdzenos zobus.— Pie joda, ja es varētu iedomāties, ka jūs te sastapšu! Ko jūs te darāt? Vai top reportāža?

—  To nu gan jūs negribētu,— Žilberta atbildēja, juzdamās kā zivs ūdenī,— nekas tā negarlaiko lasītājus kā stāsti par suteneriem un viņu meičām. Tas vairs nav modē. Nē, man gluži vienkārši slāpa, un es ienācu iedzert kādu glāzi, cerēdama ar jums sasveicināties.

—  Tas labi,— Hosē majestātiskā cieņā atbildēja,— jūs mierīgi izdzersiet savu glāzi, to es jums galvoju. Es neesmu aizmirsis, kā jūs rakstījāt par manu prāvu un par mana tēvoča Sezāra prāvu. Ik reizi, kad jūs varējāt būt laipna pret mums, jūs tāda bijāt. Manuprāt, ir vajadzīga vienīgi objektivitāte, un es cienu tādus žurnālistus kā jūs . . . Vai jūs tur dzirdat?— viņš piebilda, vērsdamies pie kāršu spēlmaņiem.

Taču Hosē neuzticējās nesavaldīgajam Marselam, tāpēc viņš apsolījas Žilbertu pavadīt, un viņa gaidīja, kad paliks divatā ar restorāna saimnieku un varēs uzdot jautājumus.

—  Hosē,— viņa teica, kad abi gāja zem Garibaldi laukuma arkādēm,— es gribētu no jums ko uzzināt: vai jūs savā stūrī pazīstat zēnus, kas sākuši boksēties un kas Lieldienās būtu varējuši piedalīties amatieru sacensībās?

—  Ko tieši jūs gribētu zināt?

—  Viens no zēniem, kas nāk no Lejasalpiem, droši vien slēpjas Nicā. Viņš neko ļaunu nav izdarījis, esmu par to pārliecināta un jums apsolu, ka negribu viņam sagādāt nekādas nepatikšanas, tieši pretēji, bet man ar viņu jāparunā. Vai varat iedomāties, kur viņu varētu meklēt?

—  Te ir,— Hosē domīgi teica,— Riči Vienacis, kam pieder gimnasijs, kur trenējas zēni, un vēl — Pesketo, kurš rīko mazas sacensības Ziedu zālē . .. pagaidiet, vēl ir arī Meifrs, viņš nāk no Lejasalpiem, un viņam ir bistro Gigonī ielā . . .

—  Es zinu, kur tas ir, tūlīt iešu turp.

—  Būs labāk, ja es jūs pavadīšu.

Gigonī iela atgādināja garas kāpnes ar plakaniem pakāpieniem, kas veda uz Pili starp divām rindām žāvēšanai izkārtas veļas. Pirmajā slāvā atradās daudz mazu kafejnīcu raibi izkrāsotām fasādēm, un «Castelet» bija viena no jaunākajām.

Tā pilnīgi atšķīrās 110 Hosē bāra, tur valdīja gandrīz ģimeniska atmosfēra: pie lieliem, apaļiem, ar neilona galdautiem apklātiem galdiem pusdienoja četri vai pieci pāri; krēsli un soli bija 110 pulēta koka, kamīns — no ķieģeļiem, izgreznots ar vara kausiņiem; pie sienām karājās Mustjē šķīvji un pie sijām — šķiņķi.

Gados vēl jaunais bistro saimnieks bija sausnējs un stiegrains kā īsts zemnieks, viņa atklātais skatiens Žilbertai patika un ierosināja pirmos vārdus:

—  Es gribētu satikt Armānu Dozoiu viņa vecāku uzdevumā.

—  Dozolu?

Tonis bija pieklājīgi neticīgs, bet vīrs nolaida acis, un viņa saprata, ka ir vinnējusi.

XVII nodaļa

Tikai mēs paši vienmēr sevi nododam.

(Viljams Kongrīvs)

Ilgā sarunā restorāna dibenistabā, kad Hosē bija galvojis par savas paziņas augsto morāli un prasmi glabāt noslēpumus, Zilberta uzzināja, ka Arno kopš ierašanās Nicā dzīvo pie Meifra.

Viņš jutās mierīgs, jo neviens, pat ģimene, nezināja, ka viņš pazīst šo laukstrādnieku no Anno, kas apprecējis kādu nicieti un pirms diviem gadiem ar sievas vecāku palīdzību atvēris mazo bāru, ko viņš apņēmies «turēt tīru» un kur nepārdod klientiem nevienu paciņu amerikāņu cigarešu.

—  Klausieties, vecīt,— jaunā žurnāliste sacīja, kad beidzot bija tikusi klāt savam medījumam,— papūlieties saprast, ka es

nestrādāju policijas labā un neesmu apņēmusies atklāt, kur atrodaties, ja vien jūs pats neesat ar mieru to darīt zināmu. Taču man šķiet, ka jūs esat izdarījis . . . muļķību: jūs nevarat te slēpties mūžīgi, ja pat neņemam vērā, ka māte jūs jau uzskata par mirušu un komisārs ir pārliecināts, ka esat slepkavas līdzzinātājs. Vai varat man pateikt, kāpēc jums šķita nepieciešams braukt prom?

—  Nē,— zēns vienkārši atbildēja.

—  Vai jūs melojāt, kad tikāt nopratināts?

—  Nē.

—  Bet jūs kaut ko slēpāt?

—  Neko neslēpu.

—  Tātad pēc tam ir noticis kaut kas, ko jūs negribat atklāt.

—  Es nevaru to atklāt — un jums vēl jo vairāk.

—       Skaidrs, tieši tā jau es arī domāju: jūs redzējāt personu, kas mēģināja nogalināt doktoru Roju.

—       Viņa negribēja to nogalināt,— Arno pats pret savu gribu protestēja.

—       Iespējams, bet viņa varēja ievainot doktoram seju. Vai zināt, ka pakļaujat briesmām visus, atsacīdamies viņu uzrādīt?

—       Mans amats nav uzrādīt cilvēkus, un es zinu — ticat, jaunkundz, vai neticat — ja es to arī pateiktu, tam vairs nebūtu nekādas nozīmes.

—      Tad jūs drīzāk esat ar mieru paciest, ka jūs uzskata par noziedznieku?

—       Tas ilgi neturpināsies. Detektīvs visu izkārtos, es dzirdēju, ka kungs to teica kundzei. Tādas lietas pils ļaužu vidū tiek nokārtotas savā starpā, un, ja es pateiktu policistiem, ko zinu, es visu tikai sarežģītu.

—       Bet jūs varbūt vēl nezināt, ka Gramona kungs pa to laiku ir apcietināts?

—       Es to šorīt izlasīju avīzē, bet viņi nevarēs Gramona kungu paturēt — viņš neķo nav izdarījis. Un kungs viņam samaksās par advokātu.

—       Jūs esat optimists! Pagaidām viņš tomēr ir un paliek cietumā.

—       Ja viņi gribēs Gramona kungu notiesāt,— Arno, cieši pārliecināts, atbildēja,— persona, kas to izdarīja, pati pieteiksies.

—  Vai jūs domājat savu draugu Legēnu?

—       Nē, tas nav viņš, jo es zinu, ka viņš ari neko ļaunu nav darījis. »

—.. . vai Motrila kundzi?

Zēns tikai nosarka un papurināja galvu.

— Es esmu pārliecināta vismaz par vienu,— Žilberta teica.— Kad jūs dzirdējāt Lebrē un Mončelli strīdamies, viņi runāja par Motrila kundzi, pat ja jūs to lāgā nesapratāt.

—  Es nedzirdēju, par ko viņi runā.

—  Es saprotu, ka jūs negribat ielaisties nekādās darīšanās ar policiju, bet, ja jau jūs pats sakāt, ka doktors Rojs visu var nokārtot, kāpēc jūs neaizgājāt pie viņa un neizstāstījāt?

— Tas neko nedotu,— Arno ietiepīgi atkārtoja,— un es viņam neko nevaru izskaidrot.

—  Runa ir par kādu, kas jums ļoti mīļš, vai ne?

—  Pat ja es viņti nemīlētu, pat ja tas būtu suns, es to neizdotu policijai.

Meifrs nopietni, Hosē — gavilēdams viņam piekrita — goda kodekss bija viens un tas pats gan krietnajam «Castelet» saimniekam, gan «Jūras suņa» īpašniekam, kuram kontrabanda droši vien bija mazākais no pārkāpumiem; nav pieņemts cilvēkus uzrādīt, bet Žilberta atcerējās, ka Arno tomēr bija atbildējis komisāram, kad runa bija par viņa saimniekiem un vienu no viesiem.

Viņa atstāja zēnu, vēlreiz apgalvodama, ka neatklās slēptuvi, vienīgi pateiks ģimenei, ka viņš ir dzīvs un drīz atgriezīsies. Tad viņa atteicās no Hosē ielūguma pusdienās un, pati ar sevi apmierināta, kāpa autobusā, lai brauktu uz Sentandrē.

«Es tikai gribētu zināt, vai vecais okšķeris doktors nojauš to pašu?» viņa prātoja.

XVIII nodaļa

Dzīve ir pārsteigumu virkne.

( Erftersons)

Tās pašas dienas rītā Rojs uzdeva Annai Motrilai un Legēnam skaidri formulētu jautājumu: cik vēstuļu viņiem nozagts?

Legēnam klāt bija tikai viena, tā, kuru Lebrē rādīja Gramonam, aicinādams palīdzēt šantāžā. Turpretī Anna glabāja visas sava drauga rakstītās — kādas desmit — mazā lādītē, kuru īsi pirms Lebrē ierašanās pilī bija atradusi tukšu. Taču uz Mončelli dzīvokli Parīzē bija aizsūtīta tikai viena (kopā ar Legēnam nozagto). Tātad pārējās kalpotājs acīmredzot bija saglabājis.

Pēc tam detektīvs iztaujāja Kristiānu par pirmo tikšanos ar Mončelli. Viņa pastāstīja, ka tas ieradies dienā, kad viņi sākuši iekārtot nometni: teltis pat vēl nav bijušas uzslietas, un trīs pārējie biedri aizgājuši uz ciemu pēc pārtikas, kad viņa redzējusi sulaini ierodamies un pārskaitušos pieprasām, lai viņi vācas prom. Pēc tam Mončelli kļuvis pielaidīgāks un beigās pat pārāk galants. Vismaz viņa tā apgalvoja.

Beidzot — tajā pašā vakarā viņš atgriezies, pieprasīdams, lai jaunie ļaudis vācas prom, un nākamās dienas pusdienlaikā viņš atkārtojis pavēli un draudējis.

—  Manuprāt,— Rojs mazliet vēlāk teica Fredam, Anrī un Zozetai,— Mončelli droši vien bija noslēpis savus dārgumus, tas ir, vēstules, kaut kur vietā, ko jūs, neko nezinādami, aizņēmāt. Tāpēc viņš gribēja jūs padzīt — un padzīt tūlīt pat, jo bija apsolījis Lebrē visu žūksni. Manuprāt, sākumā viņš tam atdeva tikai divas kā paraugu viņa ierašanās dienā un pēc tam paņēma atpakaļ, lai Lebrē lietu nenokārtotu viens pats. Pēc tam viņš apsolīja parādīt slēptuvi, taču aizsūtīja abas vēstules, kas bija pie viņa, uz Parīzi, lai pataupītu vajadzības gadījumam.

Otrdienas vakarā viņš, bez šaubām, veda savu līdzzinātāju uz meža pļaviņu, kur jūsu vairs nebija, un mēs neko nezinām par strīdu, kas tam sekoja, taču esmu pārliecināts, ka Mončelli slepkava bija Lebrē un viņš arī aizdedzināja mežu. Viņš zināja par iepriekšējā dienā notikušo kautiņu; varbūt Mončelli parādīja vimpelīti, ko bija jums nočiepis; nolikdams to netālu no līķa, viņš pievērsa uzmanību jums; kad atklājās, ka noslepkavots cilvēks, ar kuru Mario kāvās, Mario tika apsūdzēts, ka aizdedzinājis mežu, lai noslēptu slepkavību.

—  Kāds nelietis!— Anrī, dziļi sašutis, noteica.

—  Tagad rodas jautājums: ko viņš izdarīja ar vēstulēm, ja ir tās paņēmis no slēptuves? To nebija ne pie līķa, ne istabā.

—  Vai tās nevarēja mežā sadegt?

—  Vai varbūt Legēns tās atrada līķa apģērbā un iznīcināja?

—  Fransiss saka, ka tā nav bijis.

—  Viņam neva^ uzticēties. Viņš joprojām melo.

—  Es gan gribētu zināt, ko jūs darītu viņa vietā,— Žozeta atcirta.

—  Manuprāt,— Anrī sprieda,— drīzāk Lebrē šīs vēstules ir paņēmis un noslēpis kaut kur pilī.

Tad viņi izšķīrās, un Žilberta atgriežoties atrada nometni tumsā. Tikai nākamajā dienā viņa izstāstīja doktoram, ko atklājusi Nicā un ko varējusi izvilināt no Arno. Rojs palocīja galvu, nelikdamies pārsteigts, tad atkārtoja to, ko pārējiem bija teicis iepriekšējā dienā.

—  Ko domājat darīt šodien?— viņš jautāja.

—  Es gribētu doties uz Diņu.

—      Apmeklēt savu draugu Fransisu? Nē, mazā, man jums paredzēts darbiņš — jūs kāpsiet nevis vilcienā vai autobusā, bet lidmašīnā.

—      Labi. Es tieši gudroju, vai jūs esat nonācis pie tiem pašiem secinājumiem kā es. Bet sakiet — vai tad jūs neesat brīdinājis komisāru, ka vēl jāatrod deviņas vēstules?

— To es darīšu šorīt.

—  Nabaga vecais! Kaut jel viņš nedabūtu trieku!

Petrāls patiešām izskatījās diezgan saīdzis, ka pats nav iedomājies pajautāt, cik vēstuļu nozagts, bet viņš netērēja lieki laiku. Agrā rīta stundā policija atgriezās pilī to pārmeklēt no viena gala līdz otram, un dokiors, kas tur ieradās mazliet vēlāk, redzēja, ka profesors Motrils galīgi pārskaities.

—      Galu galā,— teica Petrals, kura pacietības mērs jau bija pilns,— ja viņš turpinās tā lādēties, man būs jāpieņem, ka šis lāga vecis pats ir nogalinājis abus vīrus.

—      Ja tas ir viņš, dārgo komisār, viņš nelaimīgās vēstules ir sadedzinājis un jūs neko neatradīsiet.

—  Es tiešām esmu pārliecināts, ka mēs neko neatradīsim.

Meklēšana tā arī neko nedeva, bet policisti beigās sāka plēst

efejas, kas klāja mūri zem vairāku istabu logiem. Pēc tam, pabeiguši šo darbu pie galvenās ēkas fasādes, viņi ķērās pie kalpotāju mājas.

Bezspēcīgi noskatījies pirmajos meklējumos, Motrils ieslēdzās bibliotēkā un atsacījās kādu pieņemt. Viņš droši vien kārtoja savus pastmarku albumus, ko policisti netika taupījuši. Viņa sieva un Diprā kundze nebija nekur redzamas, bet *Diprā, Legēns un doktors Žervē ap pusdienlaiku pievienojās Rojam un komisāram.

—       Vai jūs, komisāra kungs, varat pateikt,— ķīmiķis parastajā pieklājīgajā tonī jautāja,— ko īsti jūsu ļaudis meklē?

—  Vēstules,— Petrāls nikni norūca.

—      Vai tās, kuras nozaga Mončelli? Kāda tām tagad var būt nozīme?

—  Tas, kurš vēstules glabā, var būt slepkava.

— Tas ir skaidrs, bet vai esat pārliecināts, ka tās kādam ir?

—       Es ne par ko neesmu pārliecināts,— komisārs atbildēja, plecus raustīdams,— un man šī lieta jau līdz kaklam. Vēstules ir doktora Roja ideja. Es turos pie mums zināmiem faktiem un domāju, ka Gramons jau rīt atzīsies slepkavībā.

—       Es nevaru saprast,— Žervē iekarslgi iebilda,— kāpēc lai viņš atzītos noziegumā, kuru nav pastrādājis. Un, ja viņš to darītu . . .

—.. . viņa atzīšanos nevarēs uzskatīt par pierādījumu,— Diprā papildināja,— es esmu ar jums vienisprātis.

Brīdī, kad Petrāls jau vēra muti vajā, lai reizi par visām reizēm pateiktu, ko domā par neprofesionāliem detektīviem, f( viens no žandarmiem iesaucās:

—  Komisāra kungs, vai gribat redzēt, ko esmu atradis?

Viņš steigšus norāpās pa trepēm un parādīja mazu bieza

stikla pudelīti bez aizbāžņa un bez etiķetes.

—       Tā bija paslēpta zem palodzes, tieši zem Mončelli palodzes efejās.

Petrāls piegāja pie policista un paņēma pudelīti kabatdrānā.

—       Tas var būt interesanti, kaut gan iespējams, ka viņš gribējis šo krāmu vienkārši izmest pa logu.

—       Nē, komisāra kungs, es gan tā nedomāju, tā bija iespiesta mazā mūra iedobumā.

is Diprā ļoti satraukts piegāja pie policistiem.

—  Vai es drīkstētu šo flakonu apskatīt?— viņš lūdza.

Ķīmiķis noliecās pār atrasto priekšmetu, tam nepieskarda-

* mies, it kā neticētu pats savām acīm.

—       Tā ir pudelīte no manas laboratorijas. Patiesībā esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tā ir kodeīna pudelīte, kas man pazudusi.

—  Nu, pie joda!— komisārs iesaucās.

Kā atbalss atskanēja vēl viens lāsts. Un Rojs redzēja, kā doktors Žervē, kas to bija izgrūdis, atkrīt dārza krēslā un slauka pieri.

XIX nodaļa

«Es likšu jums noiet ceļu,» Erkils Puaro teica, «ko pats esmu nogājis; jūs mani pavadīsiet un sapratīsiet, ka visi fakti neapstrīdami norāda uz vienu personu.»

(Agata Kristi)

Nākamajā dienā speciālisti atrada flakonā kodeīna pēdas, bet uz tā nebija nekādu pirkstu nospiedumu. Rojs, kas bija aizgājis pie komisāra uzzināt ekspertīzes rezultātus, palocīja galvu.

—       Domāju, ka jūsu secinājumi būs tādi paši kā manējie,— viņš teica.

—  Tas iespējams. Es gribētu zināt, pie kā esat nonācis?

—  Es labprāt pateiktu, bet esmu apsolījis profesoram Motri- lam tūlīt sniegt ziņojumu. Vai gribat to noklausīties?

Petrāls norūca, ka viņa paša ziņojums jau gatavs un ka viņam nav laika kavēties, tomēr ļāva sevi pierunāt, un viņi abi devās uz pili.

Motrils, viņa sieva un viesi bija cerību pilni, jo doktors pa telefonu bija teicis, ka acīmredzot ir atradis notikumu atrisinājumu un pārliecinošus pierādījumus, kas attaisno Fransisu Gramonu. Turklāt Diprā viņiem droši vien jau bija izskaidrojis, kāda nozīme ir vakardienas atradumam. Vienīgi Diprā kundze bija bāla un bailīgi uzlūkoja detektīvu, kas viņai uzsmaidīja.

—  Man patiktu,— viņš iesāka,— ja te būtu visi, kas tieši vai netieši bijuši iejaukti notikumos, bet mani jaunie draugi, kas bija ierīkojuši nometni jūsu mežā, domā, ka viņi jau tā ir pietiekami izmantojuši jūsu viesmīlību, profesor, lai šodien vēl uzmāktos ar savu klātbūtni. Turklāt viņi zina visu vai gandrīz visu, ko esmu varējis izsecināt.

Pēc ziņām, ko varējusi savākt Parīzes policija, Mončelli un Bernī, alias Lebrē, ir bijuši pazīstami jau divdesmit gadu, kopš okupācijas laikā abi kalpoja nacistiem.

Pirmais no viņiem savas gaitas sāka kā izsūtāmais aptiekā; otrais ir bijis palīgs laboratorijā; taču Bernī drīz specializējās šantāžā. Pēc Atbrīvošanas viņš nozuda, un vairākus gadus viņa pēdas nav atrodamas, līdz sastopam viņu Kurbevuā. Viņš, protams, atkal piekopa savu izspiedēja amatu. Viens no veiksmīgākajiem viņam, bez šaubām, bija darījums ar Gramona kungu.

Pieņemu, ka viņš kādu dienu ir redzējis kopā Motrila kundzi un Legēna kungu Parīzē, sacerējis romānu par viņu attiecībām un izdomājis, ka tās varētu būt viņam labs ienākuma avots. Es sīkāk nekavēšos pie šīs afēras, jo tā jau ir noskaidrota. Lebrē-Bernī sprieda par citiem pēc sava ģīmja un līdzības, un pieņēmums, ka viņu draudzība var tikt pārprasta un tāda veidā darīta zināma atklātībai, upurus satrieca.

Nepainetis skatienu uz Annu Motrilu, kas jauki pietvīka, doktors turpināja:

—  Lebrē gādāja, lai Mončelli sāktu strādāt pie jums, profesor, un atrastu iedarbīgu izspiešanas līdzekli pret Legēna kungu; viņa līdzzinātājs piezvanīja Lebrē uz Kannām, ka vēstules ir rokā,— tās bija gluži nevainīgas, bet varēja likties kompromitējošas to autoriem. Sekoja šantāža, par kuru Legēna un Gramona kungi mums ir devuši pilnīgus paskaidrojumus.

Taču Mončelli neuzticējās Lebrē, ar kuru viņam droši vien bija dažs labs kopīgs noslēpums. Bez šaubām, viņš bija nolēmis no tā kādu dienu atbrīvoties, tāpēc paņēma Diprā kunga laboratorijā pudelīti kodeīna, ko vakar atradām zem viņa istabas loga.

Manuprāt, lielāko daļu vēstuļu viņš noslēpa mežā, bet divas iedeva Lebrē, lai tas tās izmantotu un parādītu «klientiem». Gandrīz tūlīt Mončelli tās paņēma atpakaļ, bez šaubām, gribēdams dabūt lielāku laupījuma daļu, nekā viņam tikusi apsolīta.j Mēs zinām, ka viņi par to strīdējās pirmdienas vakarā, kad Arno aiznesa Lebrē viņa blašķi ar viskiju. Domājams, ka tieši tajā vakarā Mončelli nobrieda doma likt lietā indi, ja sabiedrotais kļūtu bīstams.

Aizsūtījis uz Parīzi divas vēstules, ko glabāja pie sevis, viņš apgalvoja Lebrē, ka atdos viņam visu žūksni, taču viņam ne prātā nenāca to darīt. Otrdienas vakarā viņš ielēja indi blašķē, kas tobrīd bija izdzerta tikai līdz pusei, un gatavojās aizbraukšanai.

Viņam par nelaimi, Lebrē tajā vakarā nedzēra. Viņš uzglūnēja Mončelli, redzēja, ka tas atstāj pili ar koferiem rokā, piegāja tam klāt un apbēra ar sitieniem, lai piespiestu atzīties, kur noslēptas vēstules. Es nezinu, vai viņa nodoms izdevās. Drīzāk domāju, ka ne un ka viņš pretinieku nogalināja pārāk ātri.

Katrā ziņā viņš aizdedzināja mežu, nometa jauniešu vimpelīti līķa tuvumā, lai novirzītu aizdomas uz viņiem, un aiznesa koferus atpakaļ uz pili. Pat ja viņam nebija pierādījumu, upuri to nevarēja zināt, un viņš būtu turpinājis šantāžu, jo sevišķi tāpēc, ka noziegums lietas bija sarežģījis un viņš varēja draudēt Legēna kungam, ka apsūdzēs to, ja pats tiks turēts aizdomās.

Ja Gramona kungam būtu pieticis drosmes toreiz mums visu izstāstīt, viņš mums būtu aiztaupījis daudz sarežģījumu, taču Lebrē dzīvību droši vien nebūtu izglābis — tas būtu iespējams vienīgi tad, ja Lebrē tūlīt būtu apcietināts. Lebrē tikko nogalinātais cilvēks bija viņu nolēmis nāvei. Tikai nejaušības dēļ viņš trešdien nepieskārās viskijam. Varbūt viņš domāja, ka labāk atturēties no alkohola, kamēr notiek izmeklēšana? Kad Motrila kundze lēja blašķē viskiju, viņa konstatēja, ka tā joprojām ir līdz pusei pilna.

Nonākam pie ceturtdienas: Lebrē pieceļas, tomēr juzdams nemieru par Gramona un Legēna iespējamo reakciju. Viņš sakravā koferus un iebāž kabatā revolveri. Motrila kunga izturēšanās brokastu laikā vēl palielina viņa bažas. Tomēr viņš nolemj visu vēlreiz pārdomāt un, sev par nelaimi, meža ceļā satiek doktoru Žervē. Doktors Žervē tagad jau ir izskaidrojis savu rīcību: viņš pazinis Lebrē okupācijas laikā, un seko īss cīniņš, kura laikā šantāžists dabū sitienu pa galvu. Tikko atžilbis, viņš iedzer malku viskija, lai atgūtos, un turpmāko jūs zināt. Tiesas darbība izbeidzas.

Profesors Motrils atkal smaidīja.

— Tas ir lieliski, doktor!— viņš iesaucās.— Viss noteikti ir noticis tieši tā.

Pēc tam, šķiet, viņš nožēloja savu sajūsmas uzplūdu un jautājoši pavērās komisārā.

—  Man arī tas bija ienācis prātā,— Petrāls teica.— Šķiet neapstrīdami, ka Mončelli slepeni paņēmis un glabājis indi. Turklāt Lebrē istabā mēs atradām audekla kreklu un bikses, kas bija izmazgāti, bet nebija gludināti, acīmredzot tos viņš mazgājis pats, lai likvidētu asiņu traipus.

—  Lūk, ko jūs man neesat teicis, komisār,— Rojs smaidot sacīja.

—  Manuprāt, tieši jūs līdz pat šim rītam diezgan skopi dalījāties savos atklājumos. Katrā ziņā šķiet, ka Lebrē ir atbildīgs par otrdien pastrādāto slepkavību, un ļoti iespējams, ka viņš vēlāk noindēts. Tomēr viena mīkla vēl jāatmin: kur palicis sulainis Arno.

Doktors iesita sev pa pieri.

—  Ak kungs! Iedomājieties tikai, es taču gribēju par to runāt pirmām kārtām un aizmirsu! Arno ir devis ziņu par sevi vecākiem, dārgo komisār, viņš ir ļoti jūtīgs zēns, viņu satriekusi doma, ka viņa liecības dēļ tiek turēta aizdomās Motrila kundze, un viņš vairs nespējis skatīties tai acīs. Viņš aizbēdzis pie draugiem un tagad gribētu atgriezties . . .

—  Nabaga zēns,— Anna teica, burvīgi uzmetusi lūpu, bet Diprā kundzei acīs sariesās asaras.

—  Man jābrīnās par vēl kaut ko,— Petrāls turpināja, kad bija sagremojis nupatējo atklājumu,— es nesaprotu, kā Lebrē varēja veselu dienu nodzīvot nedzēris. Vai neviens nav redzējis viņam blašķi rokā trešdien?

Diprā, Legēns un profesors noliedzoši papurināja galvu, teikdami, ka nekā neatceras.

—  Varbūt es varu jums ko palīdzēt,— bikli bilda Diprā kundze, kas vēl nebija ne muti atvērusi.— Tajā dienā pēc brokastīm Anna atgriezās savā istabā un par dzērieniem gādāju es. Ielēju vīram glāzīti degvīna un piedāvāju to arī Lebrē, bet viņš man atbildēja: «Nē, paldies, šodien es nedzeru.»

—  Šķiet, tas jautājumu noskaidro,— Rojs teica.

—  Redzēsim, ko domās miertiesnesis, kad es viņam būšu izklāstījis faktus,— komisārs pieceldamies sacīja.

Pēc tam viņš negribīgi atvainojās profesoram par visām neērtībām, ko šī lieta viņam sagādājusi.

Taču, atstādams pili, Petrāls atvieglots uzelpoja, un šķita, ka viņš beidzot ir atguvis labo omu. Komisārs pat pajautāja doktoram, kāpēc viņu nav pavadījusi mazā, okšķerīgā žurnāliste.

— Zilberta?— Rojs atbildēja.— Viņa saņēma telegrammu no savas redakcijas un bija spiesta atgriezties Parīzē.

XX noda|a

Noliec smilšu pulksteni uz galda. Es gribu palērzēt par mūsu senāko pazīšanos, Landrī.

(Aleksandrs Dimā)

Jaunieši sākumā bija domājuši palikt Greijā līdz mēneša beigām, bet Kristiāna paziņoja, ka viņa vairs nespējot iziet caur Klusuma mežu, jo tad naktī rādoties slikti sapņi, un viņi nolēma uzsliet savas teltis Augšvārā.

Pēc divām dienām Leslijs Rojs un Freds atkal devās uz Parīzi, kur Žilbertu satika īsu brīdi, jo viņai vajadzēja atgriezties — šoreiz redakcijas uzdevumā — Kotdazīrā, kur tika gaidīta Elizabete Teilore. Pēc tam doktors atgriezās Londonā un Freds aizlidoja uz Vāciju, kur nodarbosies ar kādu narkotisko vielu kontrabandas lietu.

Trīs draugi satikās vienīgi oktobra sākumā mazajā dzīvoklītī, ko Rojs apdzīvoja Gitondemorvo ielā.

Žilberta pastāstīja jaunumus — Kristiāna un Anrī gatavojas nākamajā nedēļā laulāties. Žozeta tikpat kā saderinājusies ar Mario un noraidījusi Gramona precību piedāvājumu, kaut arī jūt pret viņu vairāk nekā simpātijas.

—  Droši vien viņai nepatīkams ir nevis Fransiss, bet viņa vide. *

—  Vārdu sakot, viņai bail no izdevīgām laulībām?

—  Tieši tā.

—  Man vienmēr licies, ka šai meitenei ir galva uz pleciem,— Rojs teica,— viņa zina, ka nespēs atturēt Fransisu no apšaubāmām gaitām. Lai ko Motrils domā par savas krustmātes Alises dēlu, tas ir vājas gribas cilvēks un gļēvulis.

—  Starp citu, Motrils atgriezies Parīzē, un Anna vairs nerunā par šķiršanos, viņa acīmredzot apjēguši, ka otru tādu vīru nevarēs atrast.

Freds piesarcis protestēja:

—  Zini, manuprāt, notikums ar Legēnu ir stipri pārspīlēts.

—  Nu protams: vai viņa tev izskaidroja, ka mīl viņu ka brāli un ka viņš raksta, lai pastāstītu par piedalīšanos boksa sacensībās?

—  Esmu lasījis, ka Diprā nupat saņēmis Lavuazjē balvu par alkoloīdu pētījumiem,— doktors ieteicās.

—  Pareizi, es jau gribēju jums to pastāstīt. Es šai sakarā viņu intervēju,— Žilberta sacīja,— un pie viņa satiku Žervē. Abi man teica, ka ļoti priecātos, ja varētu jūs satikt.

Leslijs Rojs pavērās jaunajā sievietē, kuras seja bija kļuvusi nopietna.

—  Es arī priēcātos. Turklāt man ir nodoms izmantot uzturēšanos Parīzē, lai sastaptu Diprā laulāto pāri.

Viņš piezvanīja ķīmiķim, kurš viņu kopā ar Žilbertu ielūdza nākamās svētdienas brokastīs.

Diprā dzīvoja Neijī, Augustīniešu ielā, neliela dārza ieskautā namiņā. Pirmajā stāvā bija viņa kabinets un laboratorija, bet viesi tika uzvesti otrajā stāvā moderni iekārtotā viesistabā ar gaišām tapetēm un ērtiem atzveltņiem. Pie sienām bija dažas abstraktas gleznas, par ko brīnījās Žilberta, kas nebija varējusi iedomāties, ka mājastēvs varētu interesēties par tāda veida mākslu. Taču doktors Rojs kavējās pie ļoti klasiskā stilā gleznota meitenes portreta — tā bija tumšmate lielām, melnām acīm un dzīvespriecīgu smaidu. Diprā, pamanījis viņa ziņkāri, skumji teica:

—  Tā ir manas sievas māsa. Mēs viņu zaudējām pirms trim gadiem.

—  Man liekas, ka toreiz es redzēju jūs nododam liecību,— Žilberta iejaucās.— Vai tā bija meitene, kas noindējās … nelaimes gadījuma dēļ?

—  Jā. ,

Leslijs Rojs sāka runāt par balvu, ko ķīmiķis tikko bija saņēmis, un, kad ieradās arī ielūgtais Žervē, visi sēdās pie galda, kur vīrieši risināja profesionālu sarunu par medicīnas reformu un nupat izdarītajiem zinātniskajiem atklājumiem, bet Žilberta atstāstīja Diprā kundzei savu pēdējo reportāžu.

Tomēr Diprā kundzes skatieni nemitīgi kavējās pie doktora Roja. Divreiz viņa atvainojās un gāja palīgā ļoti jaunajai apteksnei, kas viņus apkalpoja. Pēc brokastīm sabiedrība atgriezās mazajā viesistabā. Mājasmāte pasniedza kafiju, nolika uz mazā galdiņa konjaku un liķierus un atkal izgāja.

—  Vai esat vēl saticis profesoru Motrilu?— detektīvs jautāja, aizsmēķēdams pīpi.— Iedomājieties tikai, viņš par šīsvasaras lietas izmeklēšanu man atsūtīja čeku par smieklīgi lielu summu, vismaz man tā liekas, un tas ir mazliet nepatīkami. Parasti es savus pakalpojumus tik augstu nevērtēju.

—  Esiet drošs,— Diprā teica,— ka viņš mūžīgi jutīsies jums pateicīgs par to, ka esat aiztaupījis skandālu, kas varētu izcelties sievas dēļ, un paglābis Fransisu no apsūdzības slepka vībā.

—  Profesors ir ļoti krietns cilvēks, vai ne?

—  Ļoti krietns, varbūt mazliet egoistisks un ļoti augstu vērtē savu mieru, bet uzticams draugs un vienmēr ļoti iecietīgs pret jaunajiem.

—  Es redzēju pārsteidzošu piemēru: viņa izturēšanos pret Legēnu. Varu apgalvot, ka Motrila vietā es šim jauneklim, kas izturējies tik neglīti, neparādītu vis tādu laipnību.

Diprā smaidīja.

—  Tas tāpēc, ka jūs nepazīstat Annu,— viņš apgalvoja. — Vainīga bija viņa, nevis jaunais cilvēks; viņa it bieži, gandrīz katru gadu, zaudē galvu kāda puišeļa dēļ un izliekas, ka grib mainīt visu dzīvi, taču vairāk vai mazāk regulāri atgriežas pie Armāna Motrila — vai nu vīlusies, vai vienkārši nogurusi kā Marselīna «Žanā no Mēness».

—  Bet kāda velna pēc tad viņa tik ļoti baidījās no sava vīra, ja jau tas ta pieradis pie viņas . . . untumiem?

—  Piedodiet, bet jūs nesaprotat: Armāns vienmēr ir zinājis visas viņas vējgrābslības (viņš sievu joprojām uzskata par bērnu, ko pazīst jau divdesmit gadu un kas viņu ir saukusi par tēvoci), bet viņa nezināja, ka viņš zina. Nabaga mazā iedomājas, ka ir ļoti viltīga un ka ļoti labi tēlo uzticīgas sievas lomu. Tāpēc, saprazdama, ka tiks atklāts viņas sakars ar Mišelu, viņa droši vien bija pārliecināta, ka vīrs izturēsies tāpat kā tie, ko apraksta avīžu hronikās vai lubu romānos — tāda ir vienīgā literatūra, ko viņa lasa,— un jau iztēlojās, ka ir mirusi vai tiek vesta tiesas priekšā, tāpēc izturējās tā, kā, viņasprāt, prasīja apstākļi — apzvērēja, ka nonāvēsies, un galu galā varbūt pat nopietni domāja to darīt. Notikums būtu smieklīgs, ja gandrīz nebūtu beidzies traģiski.

—  Jūs sakāt —«ja gandrīz nebūtu beidzies traģiski»,— Žil- berta iebilda,— manuprāt, tas jau tāpat bija pietiekami traģisks: divi līķi! Nemaz jau nerunājot par mūsu dārgā doktora ievainoto plecu!

Žervē, neveikli juzdamies, sakustējās, bet Diprā papurināja galvu.

— Tiešām, piedodiet, doktor, vai esat pilnīgi atkopies pēc nelaimes gadījuma?

—  Es jau sen vairs nedomāju par to.

—  Bet, ja runājam par pārējo,— es nespēju šis divas slepkavības uzskatīt par drāmām: upuri bija pārāk nicināmi.

—  Es jūs saprotu. Jūsuprāt, Mončelli un Lebrē bija pelnījuši nāvi?

Ķīmiķis, piepildīdams četras glāzes, atkal pasmaidīja.

—  Pēc pārliecības un sirdsapziņas — jā,— viņš teica.

Tad viņš iedzēra malku konjaka un parastajā mierā piebilda:

—  Jūs, doktor Roj, ļoti labi zināt, ka Lebrē nogalināju es.

XXI nodaļa

Tālad tiesa viņu neskars.

(Dešels Hammets)

Žilberta pārsteigumā sarāvās, un Žervē nopūtās kā cilvēks, kas redz īstenojamies to, no ka ir baidījies, bet detektīvs ļoti mierīgi atbildēja:

—  Jā, es to zinu un esmu te tāpēc, ka gribu ar jums runāt, Diprā kungs. Jums bija iespēja pārliecināties, ka neizturos pret jums naidīgi: devu tādu nozieguma versiju, kas policijai likās apmierinoša, un mans pienākums nav izklāstīt franču ierēdņiem visas manas hipotēzes, taču gribētos zināt jūsu motīvus, kaut arī, šķiet, daļēji tos jau nojaušu. Iemesls ir tās meitenes nāve, kuras portretu nupat redzējām, vai ne?

Diprā bālā seja mazliet pietvīka.

—  Jā, Lebrē viņu nogalināja tikpat nepārprotami, kā es izpildīju nāvessodu šim nekrietnelim. Viņa šo cilvēku pazina, kad viņai bija astoņpadsmit gadu,— piecdesmit piektajā gadā. Viņš bija papriecājies ar meiteni un pēc tam to pametis. Toreiz par to neko nezināja nedz manas sievas vecāki, nedz piēs. Tad, pēc pieciem gadiem, kad mana svaine Brigita sāka dzīvot pie mums, viņa saderinājās ar vienu no maniem skolniekiem, kuru mīlēja no visas sirds. Viņai vairs ne prātā nebija bēdīgais piedzīvojums ar Lebrē, kad kādu dienu viņš atrakstīja, atgādinot, ka viņam ir manas svaines vēstules, kuras ir ar mieru atdot par miljonu franku, pretējā gadījumā viņš draudēja nedēļas laikā tās aizsūtīt līgavainim.

—  Visbriesmlgāk,— ķīmiķis izmisuma pilnā balsī sacīja, — visdrausmīgāk ir domāt, ka mēs nelaimi novērstu, ja būtu Parīzē, vai arī gadījumā, ja nabaga bērnam būtu pieticis drosmes tūlīt darīt mums to zināmu. Taču viņa acīmredzot iedomājās, ka ir pastrādājusi noziegumu (viņa bija audzināta lielā stingrībā). Meitene nevis meklēja palīdzību pie mums, nevis runāja ar līgavaini, nevis cīnījās . .. vūia nespēja savākt pieprasīto summu un izvēlējās ļaunāko no "visiem atrisinājumiem — nonāvējās, cenšoties visus pārliecināt, ka, viņasprāt, ir slima. Tomēr māsai viņa bija atstājusi vēstuli — pārāk vēlu —, pateikdama visu, vienīgi slepkavas vārdu ne, jo zināja, ka mēs neliksimies mierā, iekams nebūsim to sodījuši.

Pēc mēneša Brigitas līgavainis tāpat gāja bojā — autokata strofā, un mēs nevarējām zināt, vai arī šajā gadījumā nav runa par pašnāvību. Jūs nevarat iedomāties mūsu turpmākos meklējumus, kuriem mēs ar sievu nodevāmies, lai atrastu to, kas izpostījis divas jaunas dzīves. Taču draugi, pie kuriem Brigita tajā nelaimīgajā vasarā bija pavadījusi brīvdienas, neatcerējās šo cilvēku: tā bija parasta pludmales pazīšanās, un viņa bija dejojusi un peldējusies kopā ar daudziem citiem jauniešiem, kurus visus viņi pēc tam bija pazaudējuši no redzesloka. Draudu vēstuli, ko tiku atradis, bija parakstījis kāds Marsels — tas bija mans vienīgais pieturas punkts —, bet šis vārds viņiem neatgādināja neko.

Tā tas turpinājās veselus trīs gadus, un mēs nebijām tikuši ne soli tālāk līdz pat jūlijam, kad Motrils, kā gandrīz katru gadu, mūs uzaicināja pavadīt atvaļinājumu pie viņa. Es gan pamanīju, ka Lebrē šķita pārsteigts, izdzirdis manu vārdu, kad tika ar mums iepazīstināts, bet tagad esmu diezgan pazīstams zinātnieku aprindās, un viņa izturēšanās man nelikās uzkrītoša. Tomēr uzreiz viņš man šķita nepatīkams, un es pamanīju, ka viņš, cik iespējams, vairās no manis.

Kad tika nonāvēts Mončelli, es, tāpat kā Motrils, sākumā domāju, ka noticis kautiņš, bet nākamajā dienā, kad profesors un mana sieva izgāja dārzā pastaigāties, es izdzirdu skaļas balsis Annas istabā. Kopā ar viņu bija abi jaunekļi — Mišels un Fransiss; viņa kliedza, ka grib padarīt sev galu, lai ļauj viņai nomirt, un viņi pūlējās sievieti nomierināt. Pēc brīža uzzināju arī par šantāžu, kur^s upuri bija viņi visi trīs, un Lebrē vārdu — Marsels, kas mani satrieca. Atcerējos, kā viņš mani uzlūkoja pirmajā dienā, un metos uz viņa istabu. Viņa tur nebija, bet uz rakstāmgalda es atradu pastkartes, kas bija sagatavotas nosūtīšanai, un acumirklī pazinu rokrakstu — tas bija tas pats, kādā rakstīta draudu vēstule, kura bija manā rīcībā.

Man šķita, ka tas ir tīrais brīnums: es drebēju aiz niknuma un reizē aiz prieka, ka esmu atradis šo bandītu brīdī, kad viņš mēģina izpostīt citas sievietes dzīvi. Taču, patiesību sakot, tobrīd es pavisam maz domāju par Annu. Izsecināju, ka Lebrē droši vien ir atbildīgs par Mončelli nāvi. Taču, ja es viņu apsūdzētu, man vajadzētu pateikt, kāpēc tā domāju, būtu jāatklāj patiesība par svaines nāvi, kuru tikām iztēlojuši kā nelaimes gadījumu, un arī jānodod atklātībai Motrilu laulātā pāra attiecības, taču mans vecais draugs nebija to pelnījis.

Es vēlējos vienīgi, lai Lebrē mirst un lai viņš mirst no indes tāpat kā viņa upuris. Turklāt bija iespējams arī pieņemt, ka viņš izdarījis pašnāvību, un, jādomā, viņa dzīvē netrūka dažādu ļaundarību, lai varētu pieņemt, ka viņš juties apdraudēts. Domāju, ka man pašam nav iemesla baidīties tieši tāpēc, ka izmantoju indi no savas laboratorijas un šai ziņā biju pilnīgi vaļsirdīgs: neviens nevarētu pateikt, kāda iemesla dēļ man vajadzētu nonāvēt Lebrē.

Trešdienas pēcpusdienā es iebēru indi Lebrē blašķē, kas stāvēja uz bufetes. Man, protams, nenāca ne prātā, ka Anna nolēmusi to pieliet pilnu mazliet vēlāk. Bet nekad jau neizdodas būt pietiekami piesardzīgam: es tiku pārliecinājies, ka visi citi ir ar kaut ko nodarbināti un ka kalpotāji atrodas bufetes istabā; indes piebēršana prasīja tikai dažas sekundes; un tomēr doktors Žervē, kas gāja caur dārzu, nejauši paskatījās iekšā pa logu un ieraudzīja mani. Taču tobrīd viņš nemaz nesaprata, ko es daru.

Ņemot vērā apstākļus, man nebija ne mazākā iemesla baidīties, ka Lebrē varētu kādam piedāvāt iedzert no blašķes. Lai pašnāvības ideja liktos iespējama, es uzaicināju viņu iegriezties manā laboratorijā un tad viņam sacīju, ka, manuprāt, kādreiz esmu dzirdējis savu svaini izrunājam viņa vārdu. Viņa seja pārvērtās, un viņš sacīja, ka nekad nav pazinis nevienu manas ģimenes locekli. Es zināju, ka esmu pamodinājis viņa aizdomas, bet gribēju, lai mirstot viņš skaidri saprastu, kas ar viņu notiek. Un es patiešām cerēju, ka viņš iedzers viskiju vakarā savā istabā, kur viņu atradīs mirušu un blašķi — līdzās.

Lebrē pamošanās un rīta pastaiga man sagādāja milzīgu vilšanos. Taču tieši tāpēc es varēju pārmeklēt viņa mantas un aiz mapes oderes atrast paslēptās Mončelli atņemtās vēstules. Tūlīt es tās sadedzināju un visu izstāstīju sievai. Pēc divām stundām abi jaunekļi atrada līķi.

Turpmāk es, šķiet, savu lomu tēloju diezgan labi. Es gribu jums pateikt vēl kaut ko, tāpat kā es pateicu Zervē, kas notikušo saprata, bet, zinādams Lebrē pagātni, vienīgi lūdza, lai aizeju pie viņa izskaidrot savu rīcību: ja Fransisu Gramonu sauktu zvērināto tiesas priekšā un notiesātu par slepkavībām vai vienu no tām, es atzītu savu vainu. Taču es redzēju, ka pret viņu nav neapgāžamu pierādījumu, un turklāt man šķita, ka tieši Salbrī jaunkundze man deva ideju …

—  Un tā bija viņa, kas jau pirms manis sāka jūs turēt aizdomās,— doktors sacīja,— be*, tā kā Žervē viņai bija izstāstījis, kas par cilvēku ir Lebrē, viņa tāpat nepavisam negribēja, lai slepkava tiktu apcietināts.

—  Katrā ziņā viņa manā klātbūtnē skaidroja, ka nav iespējams apsūdzēt Lebrē Mončelli nāvē un otrādi. Kāpēc ne, es domāju, sulainis lieliski varēja nozagt indi un pirms nāves iebērt blašķē. Tad es iebāzu pudelīti iedobumā zem viņa istabas loga un ar mazu novēlošanos atcerējos, ka reiz Mončelli palicis manā laboratorijā viens. Visjocīgākais ir tas, ka komisārs Petrāls, apmāts ar domu par pazudušajām vēstulēm, lika no jauna pārmeklēt visu māju un šoreiz — plēst nost efejas no sienām, kamēr es lauzīju galvu, kā lai panāk pudelītes atklāšanu!

Redziet, doktor Roj, tas ir viss, bet es gribētu zināt, kā jūs nekļūdīgi izsecinājāt, ka vainīgais esmu es? Jo tajā dienā, kad izklāstījāt savu versiju, es jau zināju, ka esat nojautis patiesību, to es sapratu pēc jūsu skatiena.

Detektīvs bridi iegrima domās.

—  Nebija grūti izsecināt, ka Lebrē ir noslepkavojis Mončelli, ja jau bija zināms, ka viņi iepriekšējā dienā strīdējušies, un viņa pārlieku labi izdomātais alibi man likās šaubīgs. Acīmredzot Legēns bija spiests par to parūpēties. Taču otrā slepkavība sagādāja lielākas grūtības: aizdomās varēja turēt visus nonāvētā upurus. Inde nāca no jūsu laboratorijas, bet pirmajā brīdī šķita, ka jūs būtu izvēlējies līdzekli, kas jūs tik skaidri neuzrāda. Taču es ievēroju, ka jūs pats pirmais pieņēmāt ērto pašnāvības hipotēzi un ka jūs pūlējāties novērst aizdomas ne tikai no saviem draugiem Motriliem, bet arī no Gramona un Legēna, apgalvodams, ka viņi nekad nav bijuši jūsu laboratorijā, kas vismaz attiecībā uz Gramonu nebija taisnība: viņš atzinās, ka pāris reižu tur iegājis.

Ari Diprā kundze apgalvoja, ka droši vien notikusi pašnāvība, un, redzēdama, ka tiekat ilgi pratināts, drausmīgi uztraucās, pat tiktāl, ka gribēja mani izsist no ierindas .. .

—  Vai arī to jūs sapratāt?

—  Tas nebija pārāk grūti, kad nākamajā dienā viņa izvairījās dot man roku. Kāda nejauša kustība vēlāk deva man iespēju redzēt viņas labās rokas delnu, kas bija nobrāzta, bet akmens, ko man uzripināja virsū, bija notraipīts no abām pusēm, kas pierādīja, ka uzbrucējs, lauzdams to ārā no mūra, ir ievainojis ādu. »

Pa to laiku Žilberta atrada Nicā mazo Arno, kas aizbēga tajā pašā naktī, un nevarēja izdibināt, no kā viņš baidās. Taču viņš bez vilcināšanās bija liecinājis pret Annu Motrilu un enerģiski apgalvoja — viņš zinot, ka Legēns nav vainīgs. Ko tad viņš gribēja pasargāt? Legēns pats mums sacīja, ka Diprā kundze labi pazīst jaunekļa māti un Arno ir redzējusi pavisam mazu. Varēja pieņemt, ka viņš kaut ko zina par viņu vai par jums: ļoti iespējams, ka jauneklis redzēja viņu dārzā tai brīdī, kad viņa grūda akmeni man virsū. Esiet drošs, ka nejūtu dusmas pret jūsu sievu: viņai noteikti nebija nodoma mani nogalināt, viņa tikai gribēja padarīt mani uz dažām dienām nekustīgu. Es pat jūtos mazliet glaimots, ka mana necilā reputācija atstājusi uz viņu tādu iespaidu.

No otras puses, profesors Motrils runāja par vēstulēm, kas nonākušas policijas rokās, un es redzēju, ka jūs nodrebat un neticīgi iesaucaties: «Annas vēstules? Tas nav iespējams!» Vai neiespējami bija tas, ka viņa rakstījusi? Nē, bet likās neiespējami, ka viņi atraduši vēstules, kuras jūs bijāt pats savām rokām iznīcinājis. Tai brīdi man kļuva skaidrs, ka jūs zināt daudz ko, par ko nerunājat, un ka acīmredzot jūs esat bijis tas, kas pārmeklējis Lebrē istabu.

—  Taču jums nebija nekādu pierādījumu, vai ne?

—  Pēdējais pierādījums bija tas, ko man deva Žilberta, pateikdama: jūs piepeši esot atcerējies, ka reiz Mončelli palicis viens pats laboratorijā, kaut gan bijāt apgalvojis pretējo. Tad es nospriedu, ka esat nolēmis virzīt mūsu meklējumus uz Mončelli pusi, un pudelītes atrašana zem viņa palodzes apstiprināja manu pārliecību. Vai atceraties, par ko todien runājām? Doktors Zervē izteicās, ka, pat gadījumā ja Gramons atzītos, viņš neļaus to tiesāt, un jūs viņu pārtraucāt, uzmezdams saprotošu skatienu, kas viņu nomierināja, jo uzskatījāt, ka pietiks ar pierādījumu, kuru drīzumā noteikti atklās^.

Žilberta, kas atcerējās, ka esat bijis iejaukts kādā noindēša- nās lietā, savukārt devās uz Parīzi, jo es lūdzu, lai viņa to noskaidro sīkāk. Tā viņa uzzināja, ka Diprā kundzes māsa nogalinājusies pirms laulībām, kuras, kā šķita, viņa no sirds bija vēlējusies, un viņai nav bijis ne mazāko garīgas depresijas pazīmju. Žilbertai bija līdzi Lebrē fotogrāfija — tās jums, kopš viņu meklējat, protams, nebija — un viņa galu galā atrada kādu meitenes draudzeni, kas atcerējās Lebrē kādreiz redzējusi kopā ar jūsu svaini. Viņa vairs neatminējās, ne kur tas noticis, ne kad bijis, bet man ar to pietika: Lebrē bija iejaukts jūsu svaines dzīvē, un jūs to bijāt slēpis.

—  Es jums teicu, ka nekad pirms sastapšanās Greijā neesmu viņu redzējis, un tā bija taisnība,— Diprā smaidīdams sacīja.

—  Beidzot — bija vēl kāds sīkums, kas ieintriģēja komisāru un varēja sagraut visu teoriju, ko biju izstrādājis savā ziņojumā: ja Mončelli būtu piebēris indi otrdienas vakarā, vajadzētu pieņemt, ka Lebrē nav dzēris ne lāsi līdz pat ceturtdienas rītam, un cilvēkam, kas lika piepildīt savu blašķi gandrīz katru dienu, tāda atturēšanās liekas neraksturīga. Un trešdien, kad viņš uzmācās Motrila kundzei, lai liktu saprast, ka viņai nekas nedraud, Žilberta atradās tuvumā un pamanīja, ka viņš sm'ird pēc viskija, taču tas neliedza Diprā kundzei vēlāk apgalvot, ka Lebrē tajā dienā acīmredzot nav lietojis alkoholu. Es to ievēroju.

Brīdi valdīja klusums, tad ierunājās Diprā.

—  Kāpēc,— viņš klusām jautāja,— jūs par to neteicāt izmeklēšanas laikā?

—  Tāpēc, ka šantāžu es uzskatu par gļēvāko no visiem noziegumiem. Tāpēc, ka vācu okupācijas laikā Lebrē bija uzrādījis Pretošanās kustības dalībniekus un ebrejus, sasniedzis neģēlības kalngalus. Un es jūsu zemē esmu redzējis visai maz tādu uzrādītāju, kas būtu notiesāti uz nāvi, un nekad — šantāžistus.

—  To es arī sev teicu,— Žervē bezkaislīgi piebilda.

Doktors izdzēra glāzi un piecēlās.

—  Nedz Žilberta, nedz es — mēs neesam policisti, Diprā kungs, un vienkāršiem pilsoņiem nav jāgādā, lai tiktu ievēroti likumi, sevišķi vēl, ja tie ir nepilnīgi. Tāpēc ierosinu uz visiem laikiem aizmirst šo lietu, kurā, kā es laikam gan varu sacīt varas pārstāvjiem, tiesas rīcība vairs nav iespējama. Jums nav nekāda pamata baiļoties, un, ja mūsu draugs Freds ir ko nojautis, varu galvot arī par viņa klusēšanu.

—  Viņam notikumu pavērsiens ir visnelaimīgākais,— Žilberta sacīja,— viņš iemīlējies Annā Motrilā!

SEBASTIENS ŽAPRIZO

DĀMA AR BRILLĒM UN ŠAUTENI AUTOMOBILĪ

DAMA

Nekad es neesmu redzējusi jūru.

Dažus centimetrus no manām acīm melnbalta flīžu grīda viļņojas kā ūdens.

Man ir tik slikti, ka varētu nomirt.

Es neesmu mirusi.

Kad man uzbruka — es neesmu jukusi, kāds, kaut kas man uzbruka vai uzkrita —, nodomāju: nekad neesmu redzējusi jūru. Stundām ilgi mani mocīja bailes. Bailes, ka mani apcietinās, bailes no visa. Es biju sadomājusi nezin cik muļķīgu attaisnojumu, un tas, kas man iešāvās prātā, ir vismuļķīgākais no visiem: nedariet man ļaunu, es nemaz neesmu tik slikta, es tikai gribēju redzēt jūru.

Zinu arī, ka es kliedzu, kliedzu no visa spēka, un tomēr mani kliedzieni palika iestrēguši krūtīs. Mani atrāva no grīdas, mani žņaudza.

Kliedzot, kliedzot un kliedzot es vēl domāju: tā nav patiesība, tas ir murgs, es tūlīt pamodīšos pati savā istabā, un būs gaiša diena.

Un tad notika tas.

Stiprāk par visiem kliedzieniem — jā, es to sadzirdēju — krakšķēja manas pašas rokas kauli, tika salauzta mana plauksta.

Sāpes nav nedz melnas, nedz sarkanas. Tā ir žilbinošas gaismas aka, kas pastāv tikai mūsu galvā. Un tomēr mēs gāžamies tajā iekšā.

Grīdas flīžu vēsums pie manas pieres. Laikam noģību vēlreiz.

Nekustēties. Galvenais — nekusties!

Es neguļu izstiepusies uz grīdas, es tupu uz ceļiem, svilstošā plauksta piespiesta pie vēdera, esmu sarāvusies čokurā aiz sāpēm, ko gribētu apturēt, bet kas pārņem plecus, sprandu un krustus.

Caur nokārušos matu aizkaru redzu pavisam tuvu pie acīm pa baltu flīzi rāpojam skudru. Tālāk rēgojas kaut kas pelēks un statenisks, tai vajadzētu būt izlietnes caurulei.

Es neatceros, ka būtu noņēmusi brilles. Tās droši vien nokrita, kad mani rāva atmuguriski,— es neesmu jukusi, kāds, kaut kas mani rāva atmuguriski, apslāpējot kliedzienus,— un man ir jāatrod brilles.

Cik ilgi es jau tā tupu uz ceļiem divus soļus platā un trīs soļus garā, krēslainā telpā? Vairākas stundas vai tikko dažas sekundes? Nekad mūžā netiku zaudējusi samaņu. Atmiņai tas nav nekāds bezdibenis, tā ir tikai skramba.

Ja es te atrastos jau ilgi, kāds tur ārā būtu sācis bažīties. Jā, un es stāvēju pie izlietnes, es mazgāju rokas. Labā roka, ko pielieku pie vaiga, vēl ir mitra.

Man ir jāatrod brilles, ir jātiek kājās.

Kad paceļu galvu — strauji, pārāk strauji —, flīzes sagriežas, man ir bail noģībt vēlreiz, bet viss pierimst, pieklust dūkoņa ausīs un pat sāpes. Tās visas saplūst atpakaļ kreisajā rokā, uz kuru es neskatos, bet kura man šķiet pārvērtusies par akmeni un nesamērīgi pietūkuši.

Ar labo roku pieķerties pie izlietnes, piecelties.

Kad esmu kājās, mans miglainais attēls pārvietojas kopā ar mani spogulī, kas rēgojas priekšā, un šķiet, ka laiks atkal sācis ritēt.

Es zinu, kur esmu: apkopes stacijas tualetē pie Avalonas ceļa. Es zinu, kas esmu: muļķe, kas bēg no policijas; seja, kurai tuvinu savu seju, gandrīz tai pieskaroties, plauksta, kas sāp un ko paceļu pie acīm, lai apskatītu, asara, kura rit pār vaigu un uzkrīt uz šīs plaukstas, elpas troksnis tik dīvaini klusā pasaulē — tā esmu es.

Ienākot es noliku rokassomu uz plauktiņa pie spoguļa, kurā sevi redzu. Tā joprojām ir turpat.

Es to atveru kā spēdama ar labo roku un zobiem, meklēju otras brilles, tās, kuras uzlieku, kad rakstu ar mašīnu.

Tagad mana seja spogulī ir skaidri redzama — notriepta ar putekļiem, saraudāta un bailēs sašķobīta.

Es neiedrošinos skatīties uz kreiso plaukstu, to es turu piespiestu pie galīgi notraipītā baltā kostīma.

Telpas durvis ir aizvērtas. Tomēr ienākdama es tās atstāju vaļā.

Es neesmu jukusi. Es apturēju mašīnu. Es palūdzu, lai pielej pilnu bāku benzīna. Es gribēju sasukāties un nomazgāt rokas. Man norādīja uz zemu būvi ar baltām sienām patālu no stacijas. Iekšā bija man par tumšu, un es neaizvēru durvis. Es nezinu, vai tas notika tūlīt, vai es paspēju sasukāties. Atceros vienīgi, ka atgriezu krānu virs izlietnes, ka ūdens bija vēss,— nu jā, es sasukājos, es to skaidri zinu!— un tad piepeši it kā kaut kas novirmoja gaisā, man aiz muguras iznira kaut kas dzīvs un brutāls. Mani atrāva no grīdas, es kliedzu no visa spēka, bet kliedzieni iestrēga man krūtīs, nebija laika aptvert, kas ar mani notiek, sāpes izurbās cauri delnai, kā zibens ķēra mani visu, es tupēju uz ceļiem, es biju viena, es esmu te.

Atvērt somiņu.

Nauda ir vietā — aploksnē ar aģentūras emblēmu. Man nekas nav atņemts.

Tas ir absurds, tas ir neiespējami.

Es skaitu naudaszīmes, man sajūk, es sāku no jauna, sirdi ieplūst saltums: man neviens nav gribējis atņemt naudu, nedz arī ko citu, kāds vēlējies — es esmu traka, es tūlīt sajukšu prātā — tikai salauzt man roku.

Skatos uz savu kreiso plaukstu, uz milzīgajiem, zilganajiem pirkstiem, un piepeši es nespēju vairs izturēt, es saļimstu pār izlietni, es atkal nokritu uz ceļiem un gaudoju. Es gaudošu kā zvērs līdz pat laika galam, es gaudošu, raudāšu un spirināšos, līdz kāds atnāks un es atkal ieraudzīšu dienas gaismu.

Dzirdu ārā steidzīgus soļus, balsis, grants čirkstoņu.

Es gaudoju.

Durvis ar spēcīgu rāvienu atveras un atklāj žilbinošu pasauli.

Jūlija saule joprojām ir tajā pašā vietā virs pakalniem. Cilvēki, kas ienāk un noliecas pār mani, runā visi reizē, tie ir tie paši, kurus sastapu, kad izkāpu no mašīnas. Pazīstu garāžas pārvaldnieku, divus klientus, kuriem vajadzētu būt no vietējiem un kuri tāpat ir apstājušies, lai piepildītu benzīnbākas.

Kamēr man, bez apvalda raudošai, palīdz piecelties, prāts pieķeras muļķīgam sīkumam: no krāna izlietnē joprojām tek ūdens. Bija brīdis, kad es to pat nedzirdēju. Es gribu aizgriezt šo krānu, man tas ir jāaizgriež.

Tie, kas manī noskatās, neko nesaprot. Ne to, ka es nezinu, cik ilgi te atrodos. Ne to, ka man ir divi pāri briļļu: pasniedzot lās, kas nokritušas uz grīdas, man liek desmitreiz atkārtot, ka tās ir manas, patiešām manas. Man saka: «Nomierinieties taču, jel nomierinieties!» Mani uzskata par jukušu.

Ārā viss ir tik skaidrs, tik mierīgs, tik briesmīgi patiess, ka asaras acumirklī izsīkst. Tā ir visparastākā apkopes stacija.

Benzīna sūkņi, grants, baltas sienas, uz kādas rūts uzlīmēta spilgta afiša, segliņu un oleandru dzīvžogs. Vasaras vakara sestā stunda. Kā es varēju kliegt un vārtīties pa zemi?

Mašīna stāv turpat, kur es to atstāju. To ieraudzījusi, izjūtu agrākās bailes, tās, kas manī gruzdēja, kad tas notika. Mani iztaujās, prasīs, no kurienes braucu, ko esmu darījusi, es visu saputrošu, un viņi nojautīs, ko slēpju.

Pie kantora, kurp mani ved, stāv sieviete zilā priekšautā un sešus septiņus gadus vecs skuķēns — viņas šķiet ziņkārīgas, gandrīz mierīgas, kā izrādi skatoties.

Arī vakarvakarā šajā pašā laikā meitenīte gariem matiem, turēdama rokā lelli, vēroja, kā nāku. Un ari vakar man bija kauns. Es vairs nezinu, par ko kaunējos.

Bet nē, es zinu gan. Es to zinu labi. Es nevaru izturēt bērnu skatienu. Tajā vienmēr slēpjas maza meitene, kāda es pati biju, un tā nolūkojas, kā tuvojos.

Jūra.

Ja viss iegrozās man par ļaunu, ja mani apcietina, ja man jāpierāda — kā to sauc?— mans alibi, ja ir jādod paskaidrojumi, vajag sākt ar jūru.

Tā nebūs tīra patiesība, bet es runāšu ilgi, elpu neatvelkot, elsu aizžņaugtā balsī, es būšu lētticīgs trīsgrašu sapņa upuris. Es izdomāšu nezin ko, lai mans stāsts izklausītos patiesāks: personības dubultošanās krīzes, vecvecākus alkoholiķus, vai arī teikšu, ka agrā bērnībā esmu nokritusi no trepēm. Es gribu iedvest riebumu saviem pratinātājiem, es gribu viņus noslīcināt sīru- painu muļķību straumē.

Es viņiem teikšu: es neapdomāju, ko daru, tā biju un nebiju es, vai saprotat? Man šķita, ka tā būs laba izdevība redzēt jūru. Vainīga ir tā otrā.

Viņi, protams;- man atbildēs, ka es jau sen būtu varējusi aizbraukt pie jūras, ja tik briesmīgi gribas. Man tikai vajadzētu nopirkt dzelzceļa biļeti un doties tieši uz pansiju «Palavasleflo». Citi taču tā dara un no tā nemirst, tālab jau pastāv samaksāts atvaļinājums.

Es viņiem teikšu, ka bieži esmu gribējusi tā rīkoties, bet neesmu varējusi.

Turklāt tā ir taisnība. Sešus gadus es ik vasaru rakstu ceļojumu birojiem un viesnīcām, saņemu prospektus, apstājos pie skatlogiem pētīt peldkostīmus. Vienreiz es pat biju par pirksta platumu — pirksts tikai nenospieda zvana pogu — no pierakstīšanās brīvdienu klubā. Divas nedēļas kādā Baleāru salu liedagā, turp un atpakaļ ar lidmašīnu, turklāt Palmas apmeklējums, orķestris, peldēšanas skolotājs un burinieks visam atvaļinājumam, «Union-Vie» garantēts labs laiks un nezin kas vēl, cilvēks iedegas, to visu lasot vien. Taču saprotiet, kā gribat, ik vasaru es pusi atvaļinājuma pavadu Augšluāras departamenta Monbriānas galvenajā viesnīcā (tur viena tikai ir) un otru pusi — netālu no Kompjeņas pie kādreizējās klasesbiedrenes, kurai ir «pašai savs vīrs» un kurla vīramāte. Spēlējam bridžu.

Tomēr es nemaz neesmu tā pieķērusies saviem paradumiem, nedz arī tā aizraujos, ar kāršu spēli. Tāpat nevarētu sacīt, ka esmu sevišķi bikla. Ir pat vajadzīga varen liela bezkaunība, lai, atgriežoties no Kompjeņas meža, visiem riņķī apkārt stāstītu par izpriecām jūras malā un dzīvi Sentropēzā. Tātad es nezinu, kas tas ir.

Man riebjas cilvēki, kas redzējuši jūru, riebjas tie, kas nav jūru redzējuši, manuprāt, man riebjas visi. Tā nu ir. Liekas, es pati sev riebjos. Ja ari tas kaut ko izskaidro, es piekrītu.

Mani sauc par Dāniju Longo. Pareizāk sakot, par Mariju Virdžīniju Longo. Daniēlu es izgudroju jau bērnībā. Es meloju, kamēr vien elpoju. Tagad man labāk patīk vārds «Virdžīnija», bet nu jau ir par vēlu pie tā pieradināt citus. Kas to deva!

Pēc civilstāvokļa aktiem man ir divdesmit seši gadi, pēc prāta spējām — vienpadsmit vai divpadsmit, augums — metrs sešdesmit astoņi centimetri, diezgan gaiši mati, ko ik mēnesi balinu ar trīsdesmitprocentīgo ūdeņraža pārskābi, neesmu neglīta, bet valkāju brilles — ar dūmainiem stikliem, sirsniņ, lai slēptu tuvredzību, un nevienam tā nepaliek noslēpta, esmu trula un vislabāk protu klusēt.

Starp citu, es nekad nevienam neesmu teikusi kaut ko būtiskāku par apmēram tādiem vārdiem: «Pasniedziet, lūdzu, sāli!» Izņēmums ir divas reizes, un gan vienu, gan otru man izgāja plāni. Es nevaru ciest cilvēkus, kuri sāk saprast tikai tad, kad viņiem sadod pa pirkstiem. Es neciešu pati sevi.

Esmu dzimusi kādā Flandrijas ciemā, no kura atceros vienīgi smaku,— tas oda pēc dubļainām akmeņoglēm, ko sievietēm bija tiesības vākt raktuvju malā. Tēvs, imigrants no Itālijas, kas strādāja dzelzceļa stacijā, nomira, kad man bija divi gadi, viņu sabrauca vagons, no kura viņš tikko bija izzadzis kasti ar saspraužamajām adatām. Tā kā tuvredzība man ir iedzimta no viņa, pieņemu, ka viņš nav varējis lāgā izlasīt, kas uz kastes rakstīts.

Tas notika okupācijas laikā, un vilciena sastāvs bija paredzēts vācu armijai. Pēc dažiem gadiem tēvs tika savā ziņā reabilitēts. Par piemiņu no viņa kumodes atvilktnē glabāju sudraba vai apsudrabota metāla medaļu, ko rotā trausla jaunava, kura sarauj važas kā stiprinieks gadatirgū. Ik reizi, kad uz ietves redzu ķēžu rāvēju izpildām savu numuru, gribot negribot domāju par tēvu.

Taču manā ģimenē ir ne tikai varoņi. Pēc Atbrīvošanas, nepilnus divus gadus pēc laulātā drauga nāves, māte izlēca pa mūsu mērijas logu, tiklīdz viņai bija noskūta kaila galva. No viņas man nav nekādas piemiņas. Ja kādreiz es to kādam stāstīšu, piebildīšu: man nav pat viņas matu cirtas. Varbūt klausītāji šausmās iepletīs acis, bet man tas vienalga.

Divu gadu laikā nabaga meiču redzēju tikai divas trīs reizes bāriņu nama viesu istabā. Es nevarētu pastāstīt, kāda viņa izskatījās. Viņa bija nabadzīga un droši vien arī uzvedās atbilstoši. Viņa tāpat bija iebraukusi no Itālijas. Viņu sauca par Renātu Kastelāni. Dzimusi Frozinonas provinces Sanapolinārā. Kad viņa nositās, viņai bija divdesmit četri gadi. Mana māte ir jaunāka par mani.

To esmu izlasījusi savā dzimšanas apliecībā. Mūķenes, kas mani audzināja, vienmēr atsacījās runāt par manu māti. Kad nokārtoju bakalaura eksāmenu un kļuvu patstāvīga, iegriezos ciemā, kur bijām dzīvojušas. Man parādīja vietu kapsētā, kur māte apglabāta. Es gribēju sakrāt naudu, lai kaut ko izdarītu viņas labā, samaksātu par kapa plāksni, bet kopā ar viņu bija apglabātas vēl citas sievietes, un man neļāva neko darīt.

Un galu galā man tas vienalga.

Dažus mēnešus strādāju Mansā kādā rotaļlietu fabrikā, tad Nuajonā pie notāra. Divdesmit gadu vecumā atradu darbu Parīzē. Esmu mainījusi darbavietu, bet joprojām dzīvoju Parīzē. Patlaban pelnu 1270 franku mēnesī, atskaitot sociālos maksājumus, rakstu ar mašīnu, kārtoju lietas, atbildu pa telefonu un reizēm iztukšoju papīrgrozus kādā reklāmas aģentūrā, kur strādā divdesmit astoņi darbinieki.

Tāda alga man dod iespēju pārtikt no bifšteka un ceptiem kartupeļiem pusdienās, jogurta un ievārījumiem vakariņās, ģērbties gandrīz tā, kā man patīk, samaksāt par vienistabas dzīvokli ar virtuvi un vannasistabu Grenela ielā, divreiz mēnesī smelties gara barību no «Marie-Claire» un ik vakaru — no divkanālu televizora ar supergaišu, lielu ekrānu, par to man vēl jānokārto tikai trīs iemaksas. Es guļu labi, nelietoju alkoholu, smēķēju mēreni, man ir bijuši daži sakari, bet ne tādi, kas varētu šausmināt durvju sargu; man' nav durvju sarga, bet es cienu savus kaimiņus, esmu brīva, bez rūpēm un absolūti nelaimīga.

Iespējams, ka cilvēki, kas mani pazīst,— sākot ar aģentūras dizaineriem un beidzot ar mana kvartāla pārtikas veikala īpašnieku — būtu briesmīgi pārsteigti, ka es vēl sūdzos. Un tomēr man patiešām ir jāsūdzas. Pirms iemācījos staigāt, es jau zināju: ja es nežēlošos, neviens manā vietā to nedarīs.

Tas notika vakar, 10. jūlijā, piektdienas pievakarē. Man šķiet, tas bija citā laikmeta, kādā citā dzīvē.

Līdz aģentūras slēgšanai nevarēja būt palikusi vairāk kā stunda. Iestāde atrodas netālu no Trokadero laukuma namā, kas sastāv no kolonādēm un ornamentu vijumiem un aizņem divus stāvus kādreizējos dzīvokļos. Šur tur joprojām karājas kristāla lustras, kas caurvējā džinkst, saglabājušies marmora kamīni un nosūbējuši spoguļi. Mans kabinets ir trešajā stāvā.

Man aiz muguras pa logu spīdēja saule, tās stari slīdēja pār papīriem uz mana galda. Es biju pārbaudījusi firmas «Frosey» reklāmas kampaņas plānu (odekolons — svaigs kā rīta rasa), divdesmit minūtes runājusi pa telefonu, pieprasot pazemināt maksu par kādā nedēļas izdevumā neizdevīgi ievietotu sludinājumu, pārrakstījusi ar mašīnu divas vēstules. Neilgi pirms tam es, kā aizvien, tiku padzērusi kafiju tuvējā tabakas bārā kopā ar divām redaktorēm un vienu sirdsāķīti no gruntsgabalu pirkšanas un pārdošanas sludinājumu nodaļas. Tas bija viņš, kas mani lūdza zvanīt nelāgi ievietotā sludinājuma deļ. Kad viņš kaulējas pats, viņu mūžīgi iebāž maisā.

Tā bija visparastākā pēcpusdiena un tomēr — mazliet citāda. Studijā dizaineri runāja par automašīnām un Kikiju Karonu, dīkdienīgi sievišķi pa reizei ieskrēja pie manis nočiept cigareti, šefa asistents, kas taisa troksni un skraidelē kā nesamanīgs, lai liktos neaizstājams, bļaustījās kādā gaitenī. Viss šķita tāds pats kā citas dienas, tomēr ikkatrā varēja nomanīt nepacietību, aizturēto līksmi, kas pārņem pirms garām nedēļas nogalēm.

Šogad 14. Jūlijs iekrīt otrdienā, un jau kopš janvāra, tas ir, kopš dienas, kad saņēmām savas darba piezīmju grāmatiņas, zinājām, ka brīva būs arī pirmdiena. Lai to atgūtu, tika strādāts divus sestdienas rītus laikā, kad nebija atvaļinājumā neviens cits kā tikai es. Es paņēmu atvaļinājumu jūnijā. Ne jau tāpēc, lai izlīdzinātu kādam, kas gribētu to dabūt jūlijā, bet tālab, ka — lai Dievs mani soda, ja meloju,— pat Augšluāras Mon- briānas galvenā viesnīca visos citos mēnešos bija pilna. Cilvēki ir jocīgi.

Un, ja mani apcietinās, vajadzēs izskaidrot vēl kaut ko: it kā esmu atgriezusies 110 Vidusjūras krastā pavadītām brīvdienām, iedegusi 220 voltu elektrības gaismā (vienā dzimšanas dienā uzdāvināju sev ultravioletā starojuma lampu, tā maksāja simt astoņdesmit franku, šķiet, ka no tās var dabūt vēzi, bet man tas gluži vienalga) un nonāku priecīgi uzbudinātu cilvēku pūlī, kas pošas atvaļinājumā. Man tas bija beidzies, kaput, līdz pat nākamā gada mūžībai, un man brīvdienu laiks ir labs galvenokārt tāpēc, ka es to aizmirstu ļoti viegli un bez nožēlas, tikko pārkāpju sava kabineta slieksni. Taču, raugi, cilvēki pūlas paildzināt manu agoniju, es drīkstu nomirt tikai lēnā nāvē.

Vīrieši brauc uz Dienvidslāviju. Es nezinu, kā viņiem tas izdodas, bet viņi taisa dienvidslāviem konservu kārbu zīmējumus, un viņiem vienmēr tur ir nauda. Viņi stāsta, ka tā nav nekāda lielā, bet par piecām monētām dienā var dzīvot kā Austrumu princis pa pludmalēm, kur vai elpa raujas ciet, kopā ar sievu, sievasmāsu un visiem bērniem, un, ja cilvēks ir pietiekami izveicīgs un tiek cauri muitai, viņš atved pat vēl suvenīrus — kaut ko dzeramu vai zemnieku dakšas, no kurām var uztaisīt diezgan šiku drēbju pakaramo. Man bija piestāstīta pilna galva par Dienvidslāviju.

Sievietes biežāk dodas uz Antibu zemesragu. (Ja tu gadījumā brauc garām, iegriezies mani apciemot, man tur tuvumā dzīvo paziņa, viņam ir baseins, kur pielej klāt speciālu šķidrumu, lai ūdens būtu blīvāks, un pat tad, ja tu peldi kā tāda čība, tu nevari nogrimt.) Pusdienlaikā viņas ķemmē «Prisunic» vai «Inno-Passy» veikalus, turēdamas vienā rokā sviestmaizi un otrā — aploksni ar svētku prēmiju. Viņas laiku pa laikam ieskrien manā kabinetā, iztēlē viņas jau ir pie jūras, sejas gluži sarkanas no skriešanas un cīniņiem nocenotu preču izpārdoša- nās, rokas pilnas visvisādu ieguvumu — tur ir neilona vakarkleita, ko var ielikt cigarešu kārbiņā, vai japāņu tranzistors ar iemontētu magnetofonu, ar to var ierakstīt visus «Europe-1» gabalus, kad tos spēlē, līdzi ir divas kasetes, un iesaiņojuma maisu var izlietot par pludmales somu, bet, kad to piepūš, iznāk spilvens. Lai Dievs mani soda, ja meloju, bet viena pat mani pēcpusdienā aicināja uz tualeti, lai pajautātu, ko es domāju par viņas jauno peldkostīmu.

Divdesmit seši gadi man apritēja 4. jūlijā, pagājušajā sestdienā pēc kolēģu lielā aizbraukšanas drudža. Es paliku mājās, mazliet apkopu dzīvokli, neviens pie manis neatnāca. Jutos veca, pamesta, galīgi veca, bēdīga, tuvredzīga un trula. Un tik skaudīga, cik skaudīgs cilvēks hedrīkst būt. Pat ja kāds iedomājas, ka vairs netic Dievam, tik briesmīga skaudība gan laikam ir grēks.

Vakar pēcpusdienā nemaz nebija labāk. Priekšā bija šī bezgalīgā nedēļas nogale, kad es nezināšu, ko iesākt, un vēl — un galvenais — visu citu plāni, kurus apsprieda blakus kabinetos un kurus dzirdēju daļēji tāpēc, ka viņi runāja skaļi, un daļēji tālab, ka esmu draņķa mazohiste un klausījos, ko viņi spriež.

Citiem aizvien ir plāni. Es turpretī neprotu neko paredzēt iepriekš, es zvanu pēdējā brīdī, un deviņos gadījumos no desmit neviens neatbild, vai arī ir jau iecerēts kas cits. Vēl ļaunāk — reiz izdomāju sarīkot mājās pusdienas, ielūdzot žurnālisti, kas man palīdz darbā, un viņas mīļāko — diezgan ievērojamu aktieri, kā arī kādu aģentūras dizaineru, lai neizskatītos pēc galīgas muļķes. Bijām to norunājuši divas nedēļas iepriekš, biju to pierakstījusi piecpadsmit piezīmju grāmatiņas lappusēs un, kad viņi ieradās — sveiki, kā klājas?— es uzaicinājumu biju pilnīgi aizmirsusi, varēju viesus pacienāt vienīgi ar jogurtu un ievārījumu, galu galā aizgājām uz ķīniešu restorānu, un iznāca tīrais cirks, kad gribēju samaksāt rēķinu.

Es nezinu, kāpēc esmu tāda. Varbūt tāpēc, ka astoņpadsmit sava mūža gadus man vajadzēja vienīgi zināt savu vietu. Par to, ko es darīšu brīvdienās vai parastā svētdienā, sprieda citi, un plāns bija viens un tas pats: es pārkrāsoju kapelu kopā ar tām, kurām, tāpat kā man, nebija neviena tuvinieka ārpus bāriņu nama (starp citu, man briesmīgi patika krāsot), klejoju ar bumbu padusē pa tukšiem atpūtas pagalmiem, dažas reizes mani aizveda uz Rubē, kur Māmuļai (bāriņu nama priekšniecei) bija brālis aptiekārs. Vairākas dienas sēdēju pie kases aparāta, pirms katras maltītes man deva ampulu spēcinošu zāļu, tad Māmuļa atbrauca man pakaļ.

Kad man bija sešpadsmit gadu, vienā tādā ceļojumā uz Rubē es izdarīju vai pateicu kaut ko tādu, kas Māmuļu apbēdināja,— neatceros vairs, ko īsti, tam nav nozīmes — un tieši pirms iekāpšanas vilcienā viņa nosprieda, ka brauksim vēlāk. Viņa mani pacienāja ar jūras gliemjiem kādā alus bārā, un mēs aizgājām uz kino. Noskatījāmies «Krēslas bulvāri». Ejot ārā no kino, Māmuļa aiz kauna jutās kā salauzta. Viņa izvēlējās šo filmu tāpēc, ka bija paturējusi neizdzēšamā atmiņā Gloriju Svensoni šķīstu meiteņu lomās un, protams, nevarēja iedomāties, ka nepilnās divās stundās tiks izklāstītas visas neģēlības, ko vienmēr centās man noslēpt.

Pa ceļam uz staciju ari es raudāju (mums vajadzēja skriet kā trakām, lai nenokavētu pēdējo vilcienu), taču raudāju nevis aiz kauna, bet aiz brīnumiem, es biju pilna dievišķīgu skumju, es smaku nost aiz mīlestības. Tā bija pirmā filma, ko redzēju, un visskaistākā manā mūžā. Kad viņa šāva uz Viljamu Holdenu un viņš zem lodēm streipuļoja līdz pat baseinam, kad Ēriks fon Štroheims darbojās ar hronikas kamerām un viņa kāpa lejā pa trepēm, domādama, ka filmējas jaunā lomā, man šķita, ka nomiršu uz vietas turpat Rubē kinoteātra krēslā. Es nevaru to izskaidrot. Es- biju viņos iemīlējies, es gribēju būt viņi — visi trīs: Holdens, Štroheims un Glorija Svensone. Es mīlēju pat Holdena draudzenīti. Kad viņi abi pastaigājās starp tukšās studijas dekorācijām, es visdziļākajā izmisumā vēlējos būt iekšā šajā stāstā un lai tas sāktos atkal un atkal un es nekad no tā neizietu.

Sevi mierinot, Māmuļa vilcienā bez gala atkārtoja — paldies Dievam, vismokošākais šajā maldu mudžeklī bija tikai nojaušams un gāja pāri pat viņas saprašanai, es jau nu droši vien neko neesmu aptvērusi. Taču, kopš dzīvoju Parīzē, esmu filmu noskatījusies vēl vairākas reizes un zinu, ka pirmajā satricinājuma brīdī nekas svarīgs nav palicis nepamanīts.

Vakar pievakarē, kad līmēju ciet abas tikko pārrakstītās vēstules, prātoju, ka aiziešu uz kino. Droši vien es to arī būtu izdarījusi, ja man būtu kaut desmitā daļa veselā saprāta, kādu man piedēvē labākajās dienās,— tas gan nav nekāds izcilais. Es paceltu klausuli kaut reizi mūžā dažas stundas iepriekš un atrastu kādu, kas nāk man līdzi. Un tad — pazīstu sevi pietiekami — es no sava nodoma neatteiktos pat gadījumā, ja Parīzei uzmestu ūdeņraža bumbu, un nekas nebūtu noticis.

Bet kas var zināt? Īstenībā kaut kam tādam ar mani katrā ziņā vajadzēja atgadīties vai nu vakar, vai šodien, vai pēc pusgada. No sevis taču nevar aizbēgt.

Es nepacēlu klausuli. Es aizdedzu cigareti un izgāju gaitenī iemest vēstules kurjera grozā. Pēc tam nokāpu stāvu zemāk. Dažas minūtes pavadīju juceklī, kur noliek avīzes un ko svinīgi dēvē par «Dokumentāciju». Žoržeta, meiča, kas tur strādā, izgrieza sludinājumus, izbāzusi mēli. Apskatīju kino programmas «Figaro» rīta numurā, bet neatradu nekā, kas man patiktu.

Kad atkal uzkāpu savā stāvā, kabinetā mani gaidīja šefs. Atvērusi durvis un ieraudzījusi viņu istabā, kuru iedomājos tukšu, es sarāvos.

Tas ir četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis, varbūt vecāks, diezgan gara auguma un sver gandrīz simt kilogramu. Viņam ir ļoti īsi, gandrīz līdz ādai nocirpti mati. Viņa vaibsti, kaut izplūduši, šķiet patīkami, un stāsta, ka jaunībā, kad bijis tievāks, viņš bijis pat skaists. Viņu sauc par Mišelu Karavaiju. Viņš ir aģentūras dibinātājs. Viņš ir apdāvināts reklāmas nozarē, viņš prot skaidri izteikt to, ko grib panākt, un profesijā, kur vajag pārliecināt gan reklamētājus, kas mums maksā, gan publiku, kūta pērk, viņš ir augstas klases darbonis.

Viņa attiecības ar personālu un interese par to aprobežojas ar darba jautājumiem. Es viņu nemaz nepazīstu. Redzu šefu tikai reizi nedēļā — pirmdienas rītos, pusstundu ilgajās apspriedēs, kas notiek viņa kabinetā un kur viņš dod novērtējumu kārtējiem darbiem. Un arī tur es tikai pierakstu lēmumus.

Pirms trim gadiem viņš apprecēja meiču manā vecumā, kura saucas par Anitu, savulaik es biju viņas sekretāre citā reklāmas aģentūrā. Mēs bijām draudzenes, cik tas iespējams, ja pavada četrdesmit stundu nedēļā vienā kabinetā, ja ik dienu kopā pusdieno Laboetī ielas pašapkalpošanās kafejnīcā un dažu sestdienu satiekas, lai ietu uz mūzikholu.

Kad viņi apprecējās, Anita man piedāvāja vietu pie Kara- vaija. Viņa tur nostrādāja dažus mēnešus. Es daru gandrīz to pašu, ko darīja viņa, tikai bez viņas talanta, kas bija ievērojams, bez viņas kāres gūt veiksmi un, protams, par mazāku algu. Nekad neesmu satikusi cilvēku, kas ar tādu niknumu un egoismu pūlas tikt uz augšu. Viņa rīkojas pēc principa, ka pasaulē, kur cilvēki pieraduši locīties draudu priekšā, draudi jārada, lai varētu staigāt citiem pa galvu. Viņu mēdza dēvēt par Anitu Ejturatā. Viņa to zināja un reizēm pat tā parakstījās dienesta zīmītēs, kad sagādāja kādam sevišķas nepatikšanas.

Apmēram trīs nedēļas pēc kāzām Anitai piedzima meitiņa. Kopš tā laika viņa nestrādā un es viņu tikpat kā vairs nesatieku. Taču Mišels Karavaijs, manuprāt (tā es domāju līdz vakarvakaram), ir pat aizmirsis, ka pazīstu viņa sievu.

Viņš izskatījās noguris vai norūpējies, pelēkbāls, kāds mēdz būt, kad vairākas dienas ir ievērojis diētu, lai novājētu. Viņš mani nosauca par Dāniju un teica, ka esot radušies sarežģījumi.

Es pamanīju, ka mapes sakrautas apmeklētāju atzveltnī, kas stāv pie mana galda. Es tās novācu, bet viņš neapsēdās. Viņš skatījās apkārt, it kā būtu ienācis manā kabinetā pirmo reizi.

Šefs teica, ka nākamajā dienā lidos uz Šveici. Mums Ženēvā ir svarīgs klients — firma «Milkaby», kas ražo piena pulveri zīdaiņiem. Lai iegūtu tiesības to reklamēt nākamajā kampaņā, viņam jāņem līdzi maketi, novilkumi uz krītpapīra, krāsainas fotogrāfijas, ar ko godam aizstāvēties stundu vai divas pret divpadsmit direktoriem un to vietniekiem ar ledainām sejām un manikirētiem nagiem. Taču reklāmas triecienspēks — literārā daļa esot tādā stāvoklī, ka to varbūt nepaspēšot pabeigt līdz lidmašīnas atiešanai. Viņš nopietni man skaidroja (tādus paskaidrojumus esmu dzirdējusi simtiem reižu), ka viņš sacerējis veselu ziņojumu par konkurentu un mūsu aģentūras reklāmas politiku, bet pēdējā brīdī vajadzējis visu mainīt, tāpēc tagad esot vairs tikai nesakarīgs melnraksts un īstenībā viņam vispār neesot nekā, ko likt viņiem galdā.

Šefs runāja ātri, manī neskatīdamies, acīmredzot viņam bija nepatīkami lūgt pakalpojumu. Viņš teica, ka nevarot braukt galīgi tukšām rokām. Tikšanos ar «Milkab\» nevarot arī atlikt — tas jau divreiz darīts. Trešo reizi pat šveicieši sapratīšot, ka mēs esam tikai nekauņu bars un ka tad jau labāk iznēsāt piena pulveri pa mājām un atdot to par velti.

Es gluži skaidri aptvēru, ko šefs grib, bet neko neteicu. Brīdi abi klusējām, un pa to laiku viņš, neko nedomādams, darbojās ar mazītiņajām rotaļlietām, kas sarindotas uz mana galda. Es apsēdos. Aizdedzu jaunu cigareti. Parādīju viņam uz savu žitānu paciņu, bet viņš smēķi neņēma.

Beidzot Karavaijs jautāja, vai man šim vakaram ir kas sevišķs padomā. Viņš bieži mēdz izteikties tā — izsmalcināti, mazliet aizvainojoši. Manuprāt, viņš pat nespēja iedomāties, ko gan es pa vakariem varētu darīt, varbūt vienīgi gulēt, lai no rīta, kad jādodas darbā uz kantori, būtu mundra. Es, nabaga čība, nezināju, vai gribu atbildēt «jā» vai «nē», un, izlikdamās pilnīgi vienaldzīga, teicu:

—  Cik lappušu jāpārraksta?

—  Apmēram piecdesmit.

Es izpūtu pa muti dūmus skaistā, nosodošā mākonītī, domādama — tas samaitāja visu — tu pūt dūmus kā filmā, viņš taču uzreiz redzēs, ka gribi izskatīties interesanta.

—  Un jūs vēlaties, lai es tās nodrukāju šovakar? Bet to nu es nevaru! Es rakstu sešas lappuses stundā. Turklāt tikai tad, ja kārtīgi saņemos. Palūdziet Blondo kundzi, viņa varbūt tiks ar tādu darbu galā.

Viņš atbildēja, ka lidmašīna atiet tikai pusdienlaikā. Taču Blondo kundzei ša, darbu nu nekādi nevarot uzticēt: viņa gan rakstot ātri, bet nekā nesapratīšot no teksta, kas čum un mudž no labojumiem, norādēm un nepabeigtiem teikumiem. Turpretim es esot lietas kursā.

Karavaijs man teica vēl kaut ko, un laikam tieši tāpēc es piekritu. Viņš negribēja — viņš nekad nav gribējis, ka darbinieki paliek aģentūrā pēc slēgšanas, it īpaši vēl klabināt rakstāmmašīnu. Augšējos stāvos dzīvo cilvēki, un nomas līgums noslēgts tikai pēc kādiem viltīgiem darījumiem. Viņš teica, ka es varēšot strādāt pie viņa, turpat arī pārgulēt, tā ka nevajadzēšot zaudēt laiku, ja nepaspēšot vakarā visu pārrakstīt. Es pabeigšot nākamajā rītā pirms viņa aizlidošanas.

Es nekad nebiju ciemojusies viņu dzīvoklī. Tas un iespēja satikt Anitu pārāk vilināja, lai es spētu atteikties. Un pāris sekunžu — pa to laiku viņš nervozēja un pats teica, ka viss esot norunāts,— es iedomājos nezin ko. Esmu idiote. Vakariņas trijatā, redz ko, lielā istabā ar izkliedētu gaismu. Slāpētus smieklus, pārcilājot atmiņas. Bet — iedomājieties vien!—«uzliec vēl krabjus!», Anita ņem mani pie rokas un ved uz guļamistabu, tāda kā atmaigusi un sentimentāla, jo esam dzērušas vīnu. Nakts, kāds atvērts logs, un vējš piepūš aizkarus.

Šefs tūlīt atvēsināja man galvu. Viņš paskatījās pulkstenī un teica, ka es varēšot mierīgi strādāt, jo kalpotāji aizbraukuši brīvdienās uz Spāniju un viņiem abiem ar Anitu jāveicot nepatīkams pienākums — jāejot uz reklāmfilmu festivālu Šaijo pilī. Tomēr viņš piebilda:

—  Anita priecāsies, jūs atkal redzot. Jūs mazliet bijāt viņas protežē, vai ne?

Taču to viņš teica, manī neskatīdamies, iedams uz durvju pusi, it kā manis nemaz nebūtu — es gribēju teikt, it kā es neliktos dzīvs cilvēks, katrā ziņā ne vairāk kā elektriskā rakstāmmašīna ar burtiem «Prezidents».

Pirms Karavaijs izgāja no istabas, viņš atskatījās un norādīja uz galdu. Viņš jautāja, vai man vēl atlicis kas svarīgs darāms. Es biju domājusi izlabot kādas rūpniecības reklāmas brošūras novilkumus, bet tas nebija steidzami, un nu reiz man ienāca prātā kaut cik sakarīga atbilde; es teicu:

—  Vajag paņemt naudu.

Runa ir par papildu mēnešalgu, ko saņemam pusi decembrī, pusi jūlijā. Tie, kas ir atvaļinājumā, dabūja savu aploksni kopā ar jūnija izmaksu. Citi to saņem pirms 14. Jūlija. Galvenais grāmatvedis, tāpat kā mēneša beigās, izstaigā kabin'etus un atdod naudu katram personiski. Pie manis viņš parasti ierodas nepilnu pusstundu pirms darba beigām. Pirmām kārtām viņš iet uz redakciju, kur saceļ īstu viesuļvētru, bet vakar pēcpusdienā es vēl nebiju dzirdējusi, kā redaktores metas virsū nabaga cilvēkam.

Šefs palika nekustīgi stāvam, turēdams durvju rokturi. Viņš teica, ka brauc mājās un grib mani vest sev līdzi tūlīt. Viņš pats man iedošot aploksni, tā viņš varēšot mazliet piemest, teiksim, trīssimt franku, ja esmu ar mieru.

Viņa skatienā pavīdēja tāds kā atvieglojums, un es, protams, arī biju apmierināta, bet viņam tas bija tikai īss mirklis, it kā es viņam gluži vienkārši būtu devusi iespēju nokārtot kādu apgrūtinošu jautājumu.

— Paņemiet savas lietas, Danij. Es jūs gaidīšu lejā pēc piecām minūtēm. Mana mašīna ir zem arkas.

Viņš izgāja ārā, aizvērdams durvis. Gandrīz tūlīt viņš tās atkal atvēra. Es tai brīdī noliku rindiņā pie citām rotaļlietu, ko viņš bija grozījis rokā. Tas bija mazs, sārts zilonītis ar kustīgiem locekļiem. Karavaijs pamanīja, cik rūpīgi to daru, un sacīja: «Piedodiet, lūdzu!» Viņš cerot uz manu klusēšanu, ka es nestāstīšot citiem par šo darbu ārpus aģentūras. Es sapratu, ka viņš negrib, lai visi uzzina par nokavēto ziņojumu, ka viņš jūtas neērti. Viņš bija domājis teikt ko citu, varbūt man paskaidrot, ka jūtas vainīgs, bet galu galā tikai paskatījās uz rozā zilonīti un tāpat vien aizgāja.

Es brītiņu vēl pasēdēju, prātodama, kas notiktu, ja es nepaspētu nodrukāt tās piecdesmit lappuses pirms viņa aizlidošanas. Kaut vajadzētu strādāt pusi nakts, es atrastu vajadzīgo laiku, tas mani neuztrauca. Taču es nevaru vairākas stundas pēc kārtas mocīt acis, tās piesarkst, sāk rādīties zvaigznes un birt asaras, reizēm kļūst tik slikti, ka vispār vairs neredzu.

Es domāju arī par Anitu un visādām muļķībām: ja es no rīta būtu zinājusi, ka sastapšu viņu, būtu uzvilkusi balto kostīmu, man noteikti ir jāiegriežas dzīvoklī un jāpārģērbjas. Savulaik, kad strādājām kopā, es vēl valkāju bāriņu namā šūtos svārkus. Viņa man teica: «Tu ar saviem kankariem radi manī riebumu pret nelaimīgu bērnību.» Man gribētos, lai viņa mani redz citādu, lai man mugurā būtu labākās drēbes. Tad piepeši iedomājos, ka šefs man ir devis piecas minūtes laika. Viņam piecas minūtes ir trīssimt sekundes. Viņa precizitāte varētu novest izmisumā pulksteņa dzeguzi.

Uz piezīmju bloka lapas uzskricelēju: «Dodos nedēļas nogales atpūtā. Uz redzēšanos trešdien.»

Tūlīt saplēsu lapu sīkos gabaliņos un uzrakstīju citu zīmīti, šoreiz rūpīgi: «Man jātiek uz lidmašīnu, lai dotos nedēļas nogales atpūtā. Uz redzēšanos trešdien. Danija.»

Tagad es būtu gribējusi izstāstīt savu dzīvi. Tikai pieminēt lidmašīnu — tas ir par maz. Es varētu rakstīt: lidmašīnu uz Montekarlo. Taču es pametu skatienu pulkstenī, lielais rādītājs tuvojās puspieciem, un jādomā — es visā aģentūrā biju vienīgā, kas nekad nav kāpusi lidmašīnā,— ne uz vienu tas neatstātu nekādu iespaidu.

Ar saspraudi piestiprināju papīra lapu pie galda lampas abažūra. To varēja ieraudzīt jebkurš,' kas ienāca istabā. Man šķita, ka esmu laimīga. To ir grūti izskaidrot. Varētu sacīt, ka es izjutu nepacietību, ko visu pēcpusdienu biju nojautusi citos.

Velkot mugurā vasaras mēteli, iedomājos, ka Anitai un Mišelam Karavaijiem ir maza meitiņa. Es paņēmu rozā zilonīti un iebāzu to kabatā.

Es atceros, ka logā joprojām spīdēja saule, un tā apspīdēja ari papīrus, ar kuriem apkrauts mans galds.

Mašīnā ■— melnā DS ar ādas sēdekļiem — viņš pats man vispirms piedāvāja iegriezties dzīvoklī, lai es varētu paņemt naktskreklu un zobu suku.

Vēl nebija sākusies transporta sastrēgumstunda, un Kara- vaijs brauca diezgan ātri. Es sacīju, ka viņš izskatās stipri noguris. Viņš atbildēja, ka visi ir noguruši. Es viņam ieteicos, cik DS ir ērta, bet tas viņu neinteresēja, atkal iestājās klusums.

Mēs šķērsojām Sēnu pa Almas tiltu. Grenela ielā viņš atrada mašīnai vietu pie kāda fotopiederumu veikala, kas ir gandrīz pretī mājai, kur dzīvoju. Izkāpu no mašīnas, un viņš man sekoja. Karavaijs nejautāja, vai drīkst mani pavadīt, nedz arī ko citu. Viņš ienāca namā man pakaļ.

Es nekaunos par savu dzīvokli — vismaz man tā liekas un biju pārliecināta, ka neesmu atstājusi žāvēties veļu virs gāzes radiatora. Tomēr tas, ka viņš nāca man līdzi, mulsināja. Viņš aizņems istabu, un man vajadzēs pārģērbties vannasistabā, kur tik tikko var apgriezties. Turklāt dzīvoju piektajā stāvā un lifta nav.

Sacīju, ka viņam nav mani jāpavada, ka es iegriezīšos dzīvoklī tikai uz dažām minūtēm. Viņš atbildēja — nu jā, tam nav nekādas nozīmes. Es nezinu, ko viņš iedomājās. Var būt — ka es ņemšu līdzi veselu koferi.

Uz kāpnēm nevienu nesastapām, un vismaz tas bija labi. Man ir kaimiņiene, kuras vīrs dabūja bezmaksas atvaļinājumu Busiko slimnīcā, braukdams pa Fransuā I ielu pretējās kustības joslā, un viņa šņāc kā čūska, ja neapjautājas par tā veselību, bet, ja apjautājas, tarkšķ līdz vēlai naktij. Es iegāju dzīvoklī pirmā un, kad ienāca Karavaijs, aizvēru durvis. Viņš palūkojās apkārt, bet neko neteica. Acīmredzot viņš nezināja, ko lai iesāk ar savu lielo augumu. Viņš man izskatījās daudz jaunāks un — kā lai to pasaka — patiesāks un dzīvāks nekā aģentūrā.

Es paņēmu no skapja balto kostīmu un ieslēdzos vannasistabā. Dzirdēju, kā viņš staigā gandrīz man blakus. Noģērbdamās es caur durvīm sacīju, ka viņš var atrast ko dzeramu lādē zem loga. Vai man pietiek laika nomazgāties dušā? Viņš neatbildēja. Es negāju dušā, ātri apmazgājos ar cimdu. Kad atgriezos istabā apģērbusies, sasukājusies un nokrāsojusies, bet basām kājām, viņš sēdēja uz dīvāna un zvanīja Anitai. Viņš sacīja, ka tūlīt ieradīsimies. Vienlaikus viņš apskatīja manu kostīmu. Es apāvu baltās laiviņas un apsēdos uz atzveltnes krēsla paroča, neizlaižot viņu no acīm. Viņa skatiens pauda vienīgi garlaicību.

Viņš runāja ar Anitu —«jā, Anita, nē, Anita», es zināju, ka tā ir viņa, un vairs pat neatceros, ko viņai stāstīja — ka es neesot mainījusies, ka esot drīzāk gara auguma, jā, drīzāk tieva, ka esot glīta, jā, un gaišmataina, jā, ļoti gaišmataina un iedegusi, jā — vārdu sakot, šo un to, kam vajadzētu būt man patīkamam, kas, bez šaubām, bija patīkams, bet balss visu pārvērta. Es vēl tagad dzirdu šo balsi: viņš runāja centīgi, vienmuļi kā tāds ziņnesis. Viņš atbildēja Anitai, viņš pacietīgi pakļāvās Anitas untumam. Viņa gribēja, lai viņš mani attēlo, un viņš mani attēloja. Viņa, protams, ir cilvēciska būtne. Taču es, Danija Longo, varētu tikpat labi būt veļas mazgājamā mašīna Rātsnama veikala reklāmā.

Viņš teica vēl kaut ko. Ak, tas gan nebija stilistisks paņēmiens, lai pateiktu sievai, mani neaizvainojot, ka kļūstu arvien vairāk un vairāk tuvredzīga. Viņš vienīgi iespējami precīzi atstāstīja to, ko redzēja, tas bija bezkaislīgs konstatējums. Viņš sacīja, ka brilles slēpj manu acu krāsu. Es pasmējos. Es pat noņēmu brilles, lai parādītu, kādā krāsā man acis. Tās nav zilas un mainīgas kā jūra, tādas bija Anitai, kad viņa man ļāva' aiznest savu paplāti kopā ar manējo LaboetI ielas pašapkalpošanās kafejnīcā, tās ir tumšas, nekustīgas un neizteiksmīgas kā izmisīgs Ziemeļu līdzenums un bez brillēm aklas.

Es nezinu, vai tādēļ vai manu acu dēļ, es īsti nezinu, kādēļ piepeši sapratu, ka nekad nebūšu viņiem nekas cits kā mazliet apnicīgs priekšmets, par kuru laulātie draugi no labākajām aprindām uzjautrinās pa telefonu, bet smejoties es jutos bēdīga, man viss bija apriebies līdz kaklam, es būtu gribējusi, lai vakars ir jau pagājis, lai viņi abi jau atrastos savā draņķīgajā reklāmfilmu festivālā, kaut viņu nekad nebūtu bijis, kaut Anitas nekad nebūtu bijis: vārdu sakot, lai tas beigtos.

Mēs devāmies prom. Biju ielikusi somā, kā šefs teica, savu naktskreklu un zobu suku. Mēs braucām pa Senas krastmalu līdz Oteijas tiltam. Pirms atgriešanās mājās viņš kaut ko atcerējās un apturēja mašīnu otrajā rindā kādā ielā ar daudziem veikaliem.

Viņš man iedeva piecdesmitfranku naudaszīmi, teikdams, ka vakarā viņš nekad neēdot, Anita jau riu pavisam ne un mājās priekš manis droši vien nekā nebūšot. Ja man būtu kaut kripatiņa humora izjūtas, es sāktu skaļi smieties, atcerēdamās

mazās, aizraujoši intīmās vakariņas izkliedētā gaismā un vēja piepūstus aizkarus. Taču es tikai nosarku. Sacīju, ka es arī neēdīšu, taču viņš negribēja man ticēt, atkārtoja, lai es, lūdzama, ejot.

Kamēr viņš mašīnā pie stūres gaidīja, es maiznīcā nopirku divas smalkmaizītes un tāfelīti šokolādes. Viņš mani palūdza «pie reizes» ieiet aptiekā un nopirkt zāles. Kamēr tika apzīmogota recepte, uz pudelītes iesaiņojuma kārbiņas izlasīju, ka tie ir sirds pilieni. Viņš badojās un, lai nesāktos sirdsklauves, mundrinājās ar digitalīnu. Ģeniāli!

Mašīnā, bērdams»makā sīknaudu un uz mani neskatīdamies, viņš pajautāja, kur esmu pirkusi savu kostīmu. Viņš pieder pie tiem laulātajiem draugiem, kuri nevar ciest, ka vēl kāda sieviete, ne tikai viņa sieva, ir pieklājīgi ģērbusies. Atbildēju — dabūju to par velti kā aģentūras darbiniece, kad izgatavojām fotogrāfijas kādam klientam Sentonorē priekšpilsētā. Viņš palocīja galvu, it kā domātu: «Nu kā tad, man jau tā likās,»— un, lai būtu laipns pret mani, teica apmēram tā:

— Priekš gatava apģērba tas ir visai izskatīgs.

Es nekad neesmu bijusi nevienā Monmoransī kvartāla namā Oteijā. Mans nīgrums droši vien ietekmēja uztveri, tāpēc tas man izskatījās pēc provinciāla pensionāru ciema pašā Parīzes vidū — ar svētdienīgām, precīzi izveidotām ielām. Karavaiji dzīvoja Apšu ielā. Tur bija vēl Liepu un, jādomā, arī Kastaņu iela. Viņu māja bija tāda, kādu tiku iedomājusies,— skaista, liela, puķu ieskauta. Pulkstenis rādīja mazliet pāri sešiem. Saule mirdzināja lapotnēs žilbinošus atspīdumus.

Atceros mūsu ierašanos, mūsu soļu troksni vēlās pēcpusdienas klusumā. Vestibilā ar sarkanu flīžu grīdu un lielu paklāju, kur bija attēloti vienradži, ar iedegtām lampām, kaut ārā bija gaiša diena, akmens kāpnes veda uz augšstāva istabām, un uz pirmā pakāpiena stāvēja lakādas kurpītēs un īsās zeķēs — viena bija nobrukusi — apauta, bālzilā samtā un mežģīnēs ieģērbta maza, gaišmataina meitenīte, kas, piespiedusi pie krūtīm plikgalvainu lelli, apmulsusi stingi raudzījās manī.

Tuvojoties viņai, es pati uz sevi dusmojos, ka neprotu pieņemt lietas tādas, kādas tās ir, neradot sarežģījumus. Es noliecos, lai mazo noskūpstītu un sakārtotu zeķīti. Viņa ļāva to darīt, ne vārda neteikdama. Acis viņai bija platas un zilas — tādas pašas kā Anitai. Pajautāju, kā viņu sauc: Mišela Karavaija, viņa izrunāja «Kravaija». Apvaicājos, cik mazajai gadu: trīs gadi. Atcerējos mazo, rozā zilonīti, ko gribēju viņai uzdāvināt, bet tas bija mana mēteļa kabatā un mētelis — manā dzīvoklī.

Tūlīt pēc tam viņas tēvs mani iesauca kādā plašā istabā, no kuras tikpat kā vairs neizgāju. Dīvāns un atzveltņi bija pārvilkti ar melnu ādu, mēbeles — tumšas, gar sienām — grāmatplaukti. Uz vingrošanas zirgam līdzīga paliktņa stāvēja masīva lampa.

Apmainīju brilles un izmēģināju rakstāmmašīnu. Tas bija daļēji pārnēsājams četrdesmito gadu remingtons, turklāt ar angļu taustiņu izvietojumu. Tomēr ar to varēja uzdrukāt sešus salasāmus eksemplārus, bet Karavaijs teica, ka ar četriem pietikšot. Viņš atvēra «Milkaby» mapi, izņēma sīksīki aprakstītas lapas (nekad neesmu varējusi saprast, kā tādam milzīgam puisietim var būt tik sīks rokraksts) un izskaidroja sevišķi grūti saprotamās vietas. Pirms došanās uz Šaijo pili viņam Dievs vien zina kādēļ vajadzēja sastapt kādu iespiedēju. Viņš devās prom, teikdams, ka Anita atnāks drīz, un novēlēja man labu veiksmi.

Es strādāju.

Anita nokāpa no augšstāva pēc pusstundas, gaišos matus saspraudusi uz pakauša un cigareti rokā. Viņa man teica — re nu, mēs neesam redzējušās veselu mūžību, kā tev iet, man . briesmīgi sāp galva; to visu viņa norunāja ļoti ātri, mani pētīdama no galvas līdz kājām tādu pašu saspringtu skatienu kā senāk.

Viņa atvēra kādas durvis telpas dziļumā un parādīja istabu,- kur varu pārnakšņot. Viņa paskaidroja, ka vīrs tur reizēm guļot, ja strādājot vēlu naktī. Tur bija milzīga, ar baltu kažokādu pārklāta gulta un pie sienas — palielināts Anitas portrets: viņa gluži kaila sēdēja šķērsām atzveltnī — ļoti skaista fotogrāfija, tajā bija redzams viņas ādas samtainums. Es muļķīgi iesmējos. Viņa pagrieza koka ietvarā ielikto fotogrāfiju pret sienu. Viņa sacīja, ka Karavaijs licis ierīkot bēniņos amatiera laboratoriju un viņa esot vīra vienīgais modelis. Tai pašā brīdī viņa atvēra durvis blakus gultaļun parādīja melnām flīzēm apšūtu vannasis- tabu. Mirkli mūsu skatieni sastapās, un es sapratu, ka tas viss viņu bezgalīgi garlaiko.

Atkal ķēros pie darba. Kamēr rakstīju, Anita nolika uz zema galdiņa traukus, atnesa divus gabalus rostbifa, augļus un aizsāktu vīna pudeli. Viņa nebija saģērbusies promiešanai. Viņa pajautāja, vai man vēl kas vajadzīgs, taču atbildi negaidīja un ari novēlēja labu veiksmi, uz redzēšanos — un prom viņa bija.

Pēc brīža Anita melnā atlasa mētelī, ko pie kakla saturēja masīva piespraude, parādījās durvīs, «turēdama pie rokas meitiņu. Viņa to aizvedīšot pie mātes, kas dzīvojot tepat netālu Sišē bulvārī (es tur pāris reižu esmu bijusi), un tad piebiedrošoties

vīram Šaijo pilī. Viņa sacīja, ka abi atgriezīšoties agri, jo rīt lidošot uz Šveici, un ka man nevajagot viņus gaidīt, ja es jūtoties nogurusi. Nomanīju, ka viņa vēlas pateikt kaut ko draudzīgu, pirms atstāj mani vienu, bet nevar neko izdomāt. Es piecēlos, lai labāk redzētu meitenīti un pateiktu —«labunakti, mīļā Mišela»; promiedama mazā visu laiku atskatījās uz mani. Viņa joprojām spieda pie krūtīm plikgalvaino lelli.

Tad es drukāju. Divas vai trīs reizes aizdedzu cigareti un, tā kā man nepatīk rakstot pīpēt, es pastaigājos pa istabu, apskatīju grāmatu muguriņas. Pie sienas bija kaut kas diezgan pretenciozs, bet interesants: 30 X 40 centimetru liels, zeltītā ietvarā ielikts matstikla gabals, tā aizmugurē iemontēta sistēma uz šī ekrāna projicēja krāsainus diapozitīvus. Karavaijs droši vien bija paņēmis kādu no aparātiem, kas paredzēti reklāmai skatlogos. Attēls mainījās ik minūti. Redzēju vairākas spilgtas, saules apmirdzētas zvejas ostas, kur daudzkrāsainas laivas atspoguļojās ūdenī. Es nezinu, kā ostas sauc. Es, nabaga idiote, varu vienīgi pasacīt, ka tā bija «Agfacolor» filma. Pārāk ilgi noņēmos ar šo cirku, lai kļūdītos, nosakot sarkanā kvalitāti.

Vēl vienreiz, kad acis sāka nogurt, es iegāju melni flīžotajā vannasistabā tās izskalot ar aukstu ūdeni. Ārā nebija dzirdams ne troksnītis, šķita, ka Parīze ir ļoti tālu, es sajutu tukšās mājas, tās tumšo istabu nomācošo smagumu.

Ap pusvieniem biju pārrakstījusi trīsdesmit lappušu. Bez mitas kļūdījos, it kā smadzeņu vietā būtu piena pulveris. Izskaitīju, cik lappušu vēl palicis — apmēram piecpadsmit. Uzliku mašīnai vāku.

Jutos izsalkusi. Apēdu līdzpaņemto smalkmaizīti, rostbifa šķēli, ābolu un iedzēru mazliet vīna. Negribēju visu pamest kā kaujas laukā, uzmeklēju virtuvi, tā bija plaša telpa, iekāftota kā fermas Iielistaba ar akmens izlietni, kur divas lielas trauku kaudzes lēnām appelēja. Pazinu savu Anitu. Kopš kalpotāji aizbraukuši atvaļinājumā, viņa droši vien nav pat papūlējusies ieslēgt maizes grauzdētāju.

Novilku kostīmjaku, nomazgāju savu šķīvi, glāzi, nazi un dakšiņu. Nodzēsu visas gaismas un gāju gulēt. Bija karsti, bet es neiedrošinājos — Dievs vien zina, kāpēc,— atvērt logu. Nekādi nevarēju aizmigt. Domāju par Anitu, kāda viņa bija toreiz, kad kopā strādājām. Nespēju atturēties un izģērbdamās pagriezu fotogrāfiju, kur viņa kaila sēž krēslā. Dusmojos uz sevi, ka tik dumji smējos. Es negribu sacīt, ka ir muļķīgi smieties par fotogrāfiju, ko cilvēks uzņēmis, gribēdams pielikt pie savas mājas sienas sievas ciskas,— dumja bija manu smieklu skaņa.

Kad strādāju kopā ar Anitu, viņa vairākas naktis pavadīja pie manis. Toreiz viņa dzīvoja kopā ar māti un lūdza man — lūdza tā, kā vienīgi viņa prot lūgt,— ar vētrainu maigumu un draudiem, ar vislielāko stūrgalvību — atļauju pieņemt manā dzīvoklī kādu puisi. Viņa mainīja puisi, bet satikšanās vietu ne, un, ja biju padevusies vienreiz, man vairs nepietika drosmes citā reizē atteikt. Kamēr viņi priecājās, es gāju uz kino. Pēc tam atradu Anitu, izģērbušos, ar kvēlojošiem vaigiem, kaut ko lasām vai klausāmies radio, smēķējam cigaretes, kājas pārlikušu pār atzveltņa paroci gandrīz tāpat kā fotogrāfijā. Viņai nekad neienāca prātā, ka vajadzētu saklāt gultu. Visskaidrāk atceros saņurcītos palagus, kuri nokarājās līdz pat grīdai un kuros man vajadzēja gulēt viņai blakus atlikušo nakts daļu. Kad es kaut ko aizrādīju, viņa mani sauca par sīko, nekaunīgo, šķīsto nekrietneli un ieteica iestāties klosterī un tur nobeigties aiz skaudības. Viņa izskatījās briesmīgi izmisusi un apsolījās nākamreiz to darīt uz mana virtuves galda. Otrā dienā birojā viņa atkal bija Anita Ejturatā, ģērbusies kā labāko aprindu jaunava, skaidru skatienu, noteiktām kustībām un cieši noslēgtu sirdi.

Galu galā aizmigu vai iesnaudos, jo vēlāk dzirdēju viņus pārnākam. Šefs sūdzējās, ka ir par daudz dzēris un saticis pārlieku daudz muļķu. Pēc tam viņš pie manām durvīm pavisam klusu pajautāja: «Vai guļat, Danij? Kā veicām Atbildēju, ka viss kārtībā, atlicis piecnadsmit lappušu. Nezin kādēļ atdarinādama viņu, atbildēju tikko sadzirdamā balsī, it kā es baidītos kādu šajā velna būdā pamodināt.

Tad atkal iemigu. Šķita, ka jau pēc īsa brīža kāds grabinās pie durvīm; bija rīts; šodienas rīts, istabā iespīdēja saule, un šefs sacīja: «Es uzvārīju kafiju, noliku jums tasi uz galda.»

Uzklājusi gultļt un nomazgājusies vannā, es apģērbos, izdzēru auksto kafiju, ko atradu blakus rakstāmmašīnai, un atkal ķēros pie darba.

Šefs divas trīs reizes ienāca paskatīties, cik esmu padarījusi. Pēc tam parādījās Anita baltā kombinē, kaut ko meklēdama un neatrazdama, vienu roku piespiedusi pie galvas, kas sāpēja kopš vakardienas, ar otru kratīdama pelnus no pirmās rīta cigaretes. Viņai vajadzēja iet pēc meitiņas uz Sišē bulvāri. Pie reizes uzzināju, ka apspriede ar «Milkaby» pārstāvjiem tiks izmantota, lai visa ģimene nedēļas nogali pavadītu Šveicē. Aizbraukšanas dēļ viņa nervozēja un vismaz šai ziņā šķita pārvērtusies. Senāk viņa bija cieši pārliecināta, ka gan klienti, gan mīļākie viņu uzskatīs par jo vērtīgāku, ja viņiem liks pagaidīt, un ka ir sīkumaini raizēties par nokavētu lidmašīnu, ja tikpat labi var aizlidot ar nākamo.

Taču nervozi bijām visi — viņa, es un Karavaijs. Pēdējās lappuses drukāju tā, kā mēdz drukāt mašīnrakstītājas, kuras nevaru ciest,— pat nemēģinot saprast, ko lasu. Droši vien pieļāvu milzum daudz kļūdu, gandrīz visus taustiņus situ ar kreiso roku (esmu kreile un, kad daru ko ātri, kad gribu ko ātri darīt, aizmirstu, ka man ir arī labā roka), nezin cik laika izšķiedu, sev sacīdama: domā, ko tu dari, labā roka, idiote, labā!— it kā es būtu bokseris, kas saņēmis tādu triecienu, ka sirds apstājas. Un sitiens, ko saņēmu es — lai tas ir muļķīgi, jo ļaunāk, arī tas man jāpasaka, ja būs pratināšana,— bija ģimenīgi iecerētā nedēļas nogale Šveicē. Vienreiz esmu bijusi Cīrihē, tās ir drausmīgas atmiņas. Nekad neesmu redzējusi Ženēvu, bet varu iedomāties, ka tur jābūt — vismaz priekš Karavaijiem un tiem, kas viņiem līdzīgi,— jo mājīgām viesnīcām ar platām, mēnesnīcai pavērtām terasēm, maigi sērīgu vijoļmūziku un gaismas pielietiem vakariem, galu galā — stundām, kādas nekad nepiedzīvošu un ne tikai tāpēc, ka par tām jāmaksā bargi franki un dolāri. Man riebjas, ka esmu tāda,— tas tiesa, tas tiesa, tas tiesa,— bet es esmu tikai es un nezinu, kā lai to izskaidro.

Darbu pabeidzu ap vienpadsmitiem. Šķiroju lapas un kārtoju tās četros eksemplāros, kad Karavaijs ieradās un atbrīvoja mani no pūlēm. Viņam mugurā bija tumšzils vasaras uzvalks, riebīga kaklasaite ar baltiem punktiņiem, viņš mani satrieca ar lielo augumu un straujumu. Viņš bija iegājis aģentūrā paņemt maketus. Viņš man iedeva aploksni ar piemaksu: kopā ar apsolītajiem trīssimt frankiem man iznāca turpat tūkstoš franku, gandrīz mēneša alga. Es sacīju — nekad nepalaižu garām iespēju pateikties — liels paldies, tas ir lieliski, tas ir cĻiudz par daudz.

Pārrakstīto viņš ielika melnā ādas ceļasomā. Aizelsies viņš pajautāja, vai man ir autovadītāja tiesības. īstenībā tas nebija nekāds jautājums. Anita zināja, ka man tās ir, viņa droši vien bija vīram to pateikusi. Kad viņa nopirka savu pirmo mašīnu — lietotu simku ar nolaižamu jumtu —, viņa bija tik bailīga, ka es to braucu ārā no garāžas. Vēlāk es piecas vai sešas reizes dienā pārvietoju to no vienas stāvvietas ar ierobežotu stāvēšanas laiku uz otru.

Taču īstenībā savā mūžā esmu kārtīgi vadījusi tikai vienu vienīgu mašīnu — bāriņu nama furgoniņu 2 CV. Māmuļa samaksāja par manām tiesībām («tas ir derīgi, tad tu izvēlēsies par viru cilvēku, kas brauc ar četriem riteņiem, nevis kādu badmiru ar skaistām acīm»), un es vienīgā vedu viņu ar to darīšanās. Tas bija pēdējā skolas gadā. Bāriņu namam piederēja divi līdzīgi furgoniņi, man uzticēja vecāko. «Sadauzi vien to,» Māmuļa teica, «tā tu iegūsi pieredzi un pēc tam dabūsi māsas Marī de Lapitjē skaistuli.» Taču, kad ātrums sasniedza trīsdesmit kilometru stundā, viņa iekrampējās sēdeklī un, ja bija jau četrdesmit, kliedza, it kā būtu pienākusi pēdējā stundiņa. Viendien viņa tā pārbijās, ka parāva rokas bremzi un mēs abas tikko neizlidojām cauri priekšējam stiklam.

Noliecies pār melno somu, Karavaijs vienā rāvienā norunāja, ka sestdienas rītā dabūt taksometru ir tīrās mocības, ka viņš licis pieslēgt telefonu automātiskajam atbildētājam, lai es varētu mierīgi strādāt, ka viņš negribētu visu sākt atkal no gala, ka vēl jāatved meita un ka es izdarītu milzīgu pakalpojumu, ja pavadītu viņus uz Orlī. Es neko nesapratu. Viņš piesārtušu seju piecēlās un paskaidroja: tad es varētu atgādāt mašīnu atpakaļ.

Viņš bija sajucis prātā.

Sacīju, ka Orlī ir stāvvietas, bet viņš tikai paraustīja plecus un teica — paldies, viņš pats to zinot.

—  Nu tātad jūs brauksiet, Danij.

Sacīju, ka tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

Tagad viņš bija mazliet paliecies uz manu pusi un raudzījās man sejā, un es jutu, ka viņš ir pilns spēka un nepacietības. Ja kāds man atrodas pārāk tuvu, es vairs neatceros, ko esmu gribējusi sacīt. Pēc dažām sekundēm atbildēju:

—  Es nezinu! Tāpēc!

Lielāks stulbums nemaz nav iedomājams. Viņš atkal paraustīja plecus, pateica, ka nevajag būt muļķei, un iznesa somu vestibilā. Viņam šis jautājums šķita nokārtots.

Es nevarēju braukt viņiem līdzi uz Orlī. Es nevarēju atgādāt atpakaļ mašīnu. Vajadzēja pasacīt, ka nekad neesmu braukusi ar citu mašīnu kā vien ar spokam līdzīgu furgoniņu un ka Māmuļa nomierinājās vienīgi brīžos, kad tuvumā redzēja kādu baznīcu, jo tad mums palika izredzes saņemt pēdējo svaidījumu. Anita kāpa lejā pa trepēm. Es nebiju neko pateikusi.

Viņiem bija trīs koferi. Vienu no tiem iznesu dārzā. Ar skatienu meklēju SD, un tas, ko ieraudzīju, manā uztverē bija baltas šausmas. Viņi gatavojās kāpt nevis SD, bet garā, platā, vaļējā amerikāņu mašīnā, ko Anita brauca ārā no garāžas. Tas bija īsts tanks.

Atgriezos vestibilā, pēc tam — istabā, kur tiku strādājusi. Es vairs pati nezināju, ko tur meklēju. Savu somu. Paņēmu to. Noliku somu atpakaļ uz galda. Es nevarēju valdīt šo mašīnu.

Karavaijs steidzīgi slēdza ciet durvis. Redzot mani tā stāvam, viņam beidzot vajadzēja saprast, ka kaut kas nav kārtībā, un pienākt klāt. Viņš uzlika roku uz mana delma un sacīja:

— Tā ir Anitas mašīna. Tai ir tikai akselerators un bremze, vairāk nekā. To ir ļoti viegli vadīt.

Un vēl viņš man teica:

—  Nevajag būt tādai.

Paskatījos uz Karavaiju. Ieraudzīju, ka viņa acis ir zilas, ļoti dzidri zilas un nogurušas. Zilas. Es nekad nebiju to pamanījusi. Tai pašā brīdī pirmo reizi sapratu, ka es viņam kaut ko nozīmēju. Ka liekos mazliet padumja meiča, kas viņam tomēr diezgan labi patīk. Vismaz man tā likās. Es nesapratu, ko viņš domāja, teikdams: «Nevajag būt tādai.» Es joprojām to nesaprotu. Viņš stāvēja man gluži blakus tāpat kā nesen un likās ļoti liels un ļoti stiprs, un es jutu, ka zaudēju apņēmību. Pēc ilgas klusēšanas vai vismaz tik ilgas, ka tā man šķita neizturama, viņš piebilda, ka, gadījumā ja nu es patiešām negribu viņus pavadīt, viņš to nokārtos, atstās mašīnu stāvvietā. Tam neesot nozīmes.

Es noliecu galvu. Es sacīju, ka braukšu.

Mēs abas ar mazo sēdējām aizmugurē. Viņa bija apģērbta sarkanā mētelītī ar samta apkakli, viņa turējās ļoti taisni, siltā rociņa bija manā plaukstā, un viņa neteica ne vārda. Arī Anita un viņas vīrs klusēja. Kad pie Orleānas vārtiem no ārpilsētas bulvāra nogriezāmies uz Dienvidu šosejas, pulkstenis rādīja bez divdesmit divpadsmit. Mašīnu vadīja viņš.

Jautāju, kur lai automobili atstāju; man atbildēja — dārzā. Mums vajadzēja kliegt, jo viņš brauca ātri un spēcīgas gaisa strāvas aiznesa vārdus sānis. Karavaijs sacīja, ka dokumenti atrodas priekšējā paneļa skapītī un vārtu atslēga — pie mašīnas atslēgām. Viņš ar rādītājpirkstu pakustināja saišķi, kas karājās pie aizdedzes. Pajautāju, kur man jāatstāj atslēgas. Viņš padomāja un sacīja, lai tās paturu pie sevis, es viņam tās atdošu trešdienas pēcpusdienā, kad viņi būs atgriezušies no Šveices.

Anita nokaitināta pagriezās, paskatījās uz mani tikpat nikni kā tolaik, kad bija mana priekšniece, un sacīja: «Vai tu galu galā nevarētu apklust, tas taču nav tik sarežģīti? Vai zini, ar kādu ātrumu viņš brauc?» Mazā, redzēdama, ka māte ir neapmierināta ar mani, atrāva rociņu.

Bez desmit divpadsmitos — lidmašīna pacēlās divpadsmitos piecās minūtēs — Karavaijs apturēja auto pie lidostas trotuāra. Viņi skriešus steidzās prom no manis. Anita, ģērbusies ar zaļu zīdu oderētā smilškrāsas mētelī, paņēma meitiņu, lai izceltu no mašīnas, un, piespiedusi to pie krūtīm, noliecās mani noskūpstīt. Šefs mudināja nesēju. Viņš sniedza roku, ko man izmisīgi gribējās paturēt, jo uzreiz ienāca prātā vesela gūzma jautājumu, ko vajadzētu uzdot. Un ja nu līst? Līdz trešdienai varēja uznākt lietus. Es nedrīkstēju atstāt mašīnu bez jumta. Kā tas paceļams? Viņš apjuka, viņš skatījās uz mani, tad mirdzoši skaidrajās debesīs, tad uz priekšējo paneli.

— Bet es taču neko nezinu! Tā ir Anitas mašīna!

Viņš pasauca Anitu. Tā nervozēdama stāvēja pie ieejas lidostā. Sapratusi, ko man vajag, viņa galīgi pārskaitās. Viņa vienā vienīgā vārdā pateica, kas es tāda esmu. Reizē viņa ar ieplestiem pirkstiem vasaras cimdā rādīja uz kādu taustiņu, kas man šķita novietots ļoti zemu, gluži zem stūres, bet Anita bija tik nikna, ka es pat neapjēdzu, kurš tas ir. Viņai uz rokas sēdēja meitiņa, kas droši vien bija smaga, un tās apavi notraipīja mēteli. Karavaijs steidzīgi aizveda abas uz halli. Pirms visi trīs nozuda, viņš vienīgais atskatījās un nevērīgi pamāja man ardievas.

Es viena pati sēdēju briesmonīgās mašīnas pakajējā sēdeklī. Man šķita, ka galvā iestājies milzīgs klusums.

Bez šaubām, pagāja vairākas minūtes, iekams apjēdzu, ka motors joprojām darbojas un garāmgājēji manī noskatās. Tad pienāca kāds policists un sacīja, ka mašīna nevar te stāvēt. Lai saņemtu sevi rokās un nogaidītu, kad viņš aizies, noraisīju no galvas lakatu, ko biju apsējusi, pirms atstāju Karavaiju namu, un to rūpīgi salocīju. Tas bija tirkīzkrāsas lakatiņš, kuru nopirku Mansā pirmajā patstāvīgā darba gadā un tieši tajā dienā, kad saņēmu telegrammu, ka Māmuļa mirusi. Gandrīz vienmēr nēsāju lakatiņu somā.

Klusumā, kas piepildīja manu galvu, Māmuļa sacīja: «Neuztraucies, tu aizbrauksi līdz stāvvietai, tā ir tikai kādu piecdesmit metru attālumā, un tad tev būs laiks padomāt.»

Izkāpu no mašīnas, kas bija balta un mirdzēja saulē, un, tā kā negribēju, nevarēju uzreiz piesēsties pie stūres, es apgāju mašīnai apkārt līdz priekšgalam un paskatījos, kāda ir tās marka. Tas bija tanderberds, liels, balts putns zem vasaras debesīm, vētrasputns.

Apsēdos. Šķita, ka durvis aizveras pašas. Adas sēdekļi bija mirdzoši zeltainu smilšu krāsā, viss man apkārt atgādināja smiltis, un mirdzēja hroms. Priekšējais panelis šķita kā nosēts ar rokturiem un taustiņiem, tie bija pat starp sēdekļiem. Piespiedu sevi neskatīties uz tiem. Kā jau Karavaijs sacīja, gāzes pedāļa uz grīdas nebija. Noliecos, lai izpētītu ātrumkārbu. Ja neskaita nulles punktu un atpakaļgaitu, tur bija tikai divas pozīcijas: viena — gaitas uzsākšanai, otra — braukšanai. Piere man bija slapja, rīkle izkaltusi, taču izjutu ne tikai bailes, es nezinu, ko īsti izjutu. Skaidri apzinājos: šo brīdi atcerēšos mūžīgi un nožēlošu, ka tas nav vairs otrreiz piedzīvojams. Novilku labās kājas kurpi, kuras papēdis traucēja vadīšanu. Sacīju Māmuļai, ka braukšu, un lēnām uzņēmu gaitu.

Sākumā mašīna parāvās uz priekšu, jo biju pārāk strauji nospiedusi akseleratoru, bet tūlīt nomierinājās un svinīgā gaitā līgani devās taisni uz priekšu. Tad sākās īsts cirks. Avēnijas 110 lidostas veda mani uz visām pusēm, un es vienmēr nonācu tur, kur braukt bija aizliegts, četras piecas reizes atgriezos vienā un tajā pašā vietā, četras piecas reizes nonācu pie viena un tā paša satiksmes regulētāja, kas rādīja aizliegumu, braucējs, kas man sekoja, nosauca mani par pēdējo sīkstuli, jo neiededzu virziena ugunis, un, pirms šīs ugunis atradu — tas tomēr bija pavisam viegli —, iedarbināju logu tīrītāju, siltā gaisa ventilatoru, Mon- tekarlo radio un atvēru labās puses logu. Biju tuvu nervu sabrukumam, kad beidzot nonācu, stāvvietā, pēc kuras visu brauciena laiku biju izmisīgi raudzījušies, un, kāpdama ārā 110 kabrioleta, tikai tāpēc vēl tomēr turējos kājās, ka to prasīja mode.

Taču es biju arī savā ziņā lepna un, kaut aiz sasprindzinājuma drebēju, zināju, ka bailes ir pārvarētas un es spētu ar šo mašīnu braukt kilometru kilometrus. Tagad es dzirdēju motoru rūkoņu lidlaukā. Iemetu divas divdesmit santīmu monētas stāvvietas automātiskajā skaitītājā, paņēmu atslēgas, kas karājās aizdedzē, rokassomu, lakatiņu un gāju izlocīt kājas un mazliet izvēdināties. Kad šķērsoju avēniju lidostas priekšā, saulē mirdzēdama, pacēlās «Swissair» karavela. Varbūt ar to aizlidoja Anita.

Halles automātā paņēmu lidostas biļeti. Bija daudz ļaužu, liels troksnis, un es pati sev likos svešiniece. Ar eskalatoru uzbraucu terasēs. Noskatījos, kā zilbalts «Air-France» boings apstājās uz skrejceļa un ap to rosījās kanārijdzeltenā apģērbā tērpti cilvēki. Vēroju ceļotājus, kuri rindiņā prātīgi tuvojās lielai mašīnai, un vienu no pilotiem, kas, rokas kabatā sabāzis, staigāja šurpu turpu, ar kurpes purngalu spārdīdams oli.

Nokāpu apakšstāvā. Pa apaļajiem logiem mēģināju saskatīt pilotu, kas spārdīja akmeni, bet viņš droši vien bija iekāpis lidmašīnā, es viņu vairs neredzēju. Brīdi staigāju gar retumu vitrīnām, un visneparastākais no tiem man šķita gaistošs attēls — jauna sieviete baltā kostīmā,zeltainiem matiem, kas īsti nebiju es. Nopirku «France-Soir» un bārā mēģināju lasīt lieliem burtiem rakstīto: desmitiem reižu izlasīju, ka kāds kaut ko izdarījis, bet tik un tā nespēju aptvert, kas ko izdarījis. Iedzēru dibonnē degvīnu un izsmēķēju cigareti. Redzēju ļaudis pieceļamies, savācam no galda sīknaudu un dodamies uz pasaules viņu malu. Man bija labi, man bija slikti, es vairs neapjēdzu, kas esmu. Izdzēru vē! vienu glāzi, tad vēl vienu, sacīdama sev: «Nelaimīgā, pēc šitā tu būsi gatava automobiļu sacensībām ar sadursmēm, ko tu galu galā domā?» Un man šķiet, ka es jau tobrīd zināju, ko gribu.

Tas vēl nebija īsti skaidrs, vēl tikai tāda kā prāta nieze, neskaidrs satraukums, kas atgādināja bailes. Klausījos sievietes balsī —• tā sirsnīgi, gandrīz konfidenciāli stāstīja skaļruņos, pa kādām durvīm jāiet, ja grib nonākt Portugālē vai Argentīnā. Apsolīju sev, ka reiz te atkal atnākšu un apsēdīšos tieši pie šī paša galdiņa, un nodomāju, ka es nezinu, ka es nekā nezinu. Samaksāju par izdzertajām glāzēm. Sacīju sev, ka esmu iedzērusi uz sava skaistā vētrasputna veselību. Un tas ir viss. Es piecēlos, savācu no galda sīknaudu un devos uz jūru.

Ak, es jau uzreiz neatzinos sev šai nodomā. Es meistarīgi protu spēlēt paslēpes pati ar sevi. Kāpdama atpakaļ automobilī, es vienīgi nospriedu, ka nekas nenotiks, ja es paturēšu mašīnu vēl vienu vai divas stundas, un, ja Karavaiji to pat uzzinās, man galu galā ir tiesības pa ceļam paēst pusdienas. Apbraukšu līkumu pa Parīzi, kaut kur apstāšos ieēst bifšteku ar ceptiem kartupeļiem un izdzert tasi kafijas, mierīgi izbraukšu caur Bulonas mežu, un, teiksim, ap četriem mašīna jau būs dārzā. Jā?

Jā " . . . .

Es nesteigdamas izpētīju visus priekšeja paneļa mehānismus.

Atradusi taustiņu, ar kuru var pacelt jumtu, ar pretīgumu iedomājos par Anitas dusmu lēkmi. Ļoti garais spidometrs ar lieliem metāla cipariem rādīja maksimālo ātrumu — simt divdesmit jūdžu. Aprēķināju, ka tas nozīmē gandrīz divsimt kilometru stundā,— nu, turies, cālīt! Izokšķerēju priekšējā paneļa skapīti. Tajā bija tikai soda naudas samaksas kvītis par atrašanos zonā ar ierobežotu stāvēšanas ilgumu, garāžas rēķini un ceļu kartes. Mašīnas tehniskajā pasē un apdrošināšanas polisē, kas bija caurspīdīgos plastmasas1 vāciņos, izlasīju kādas Karavaija sabiedrības nosaukumu, tā atradās viņa namā Apšu ielā. Stāsta, ka viņam tādas esot četras — vairāk vai mazāk fiktīvas, kas dodot iespēju manevrēt ar aģentūras rēķiniem, bet es no tā neko nesaprotu, un galvenais grāmatvedis to vienmēr ir turējis noslēpumā. Jutos mierīgāka, uzzinājusi, ka mašīnas dokumenti nav uz Anitas vārda. Vieglāk aizņemties to, kas nepieder nevienam, pareizāk sakot, kas nepieder noteiktam cilvēkam.

Es izkāpu, lai paskatītos, kas atrodams aizmugurējā bagāžniekā: tur bija lupatas, sūklis un tanderberda salokāms reklāmas buklets. Uz labu laimi paņēmu bukletu. Kad apsēdos pie stūres — tā paliecās pa labi, lai varētu ērti iekārtoties, un nebloķējās, kad iedarbināju motoru, tas bija debešķīgi —, aptvēru, ka ceļotāji uz mani atskatās. Skatieni nebija gluži tādi, kādus man veltī parasti, pat ņemot vērā, ka svārki man ir šauri un ka es izrādu kājas varbūt vairāk, nekā vajadzētu. Es nodomāju, ka tas viss nevar ilgi turpināties, bet ka ir patīkami citu acīs pacelties pāri parastībai. Vai ne? Jā!

Padevu mašīnu atpakaļ kā tāda karaliene, izbraucu no stāvvietās, apmetu graciozu līkumu lidostas priekšā un apstājos pirmajā krustojumā. Kāds plakāts rādīja Parīzes virzienu. Tas rādīja arī citu virzienu — uz Dienvidiem. Apsēju lakatu ap galvu, lai iegūtu laiku pārdomām. Man aiz muguras signalizēja kāds autobraucējs. Es atmetu ar roku,, it kā gan viņam, gan pati sev sacītu «pie velna!», un pagriezos uz Dienvidiem. Pusdienošanai Parīzē nebūtu nekādas jēgas, to es daru katru dienu. Es braukšu uz Meža Milliju, jo tas ir skaisti un tas būs atklājums, es ēdīšu nevis bifšteku ar ceptiem kartupeļiem, bet kaut ko brīnišķīgu un vēl — avenes, es atradīšu restorānu, kur man uzklās galdu dārzā,— tagad jautājums ir izšķirts, tev jau ir trīs diboni aiz krāgas, domā, ko tu dari, citādi pārradīsies pēc avārijas. Pagaidām es braucu pienācīgā ātrumā.

Pirmajai mašīnai es pabraucu garām pie ceļa, kas nogriežas uz Meža Milliju, un tā var izskaidrot, kāpēc man Vajadzēja turpināt. Taču es tik un tā būtu braukusi tālāk. Stūre manās rokās bija liegi paklausīga, saule uz sejas — maiga, maiga arī vēsma, kas mani apņēma pagriezienos, un līkumi gari, ielejas dziļas un mans lielais sapņu putns, mans līdzzinātājs, mans draugs,— kluss un padevīgs ātrajā braucienā pa laukiem: es biju sitama, mani vajadzētu sist, lai apturētu. Redzēju mašīnas, kas brauca tādā pašā virzienā kā es, un tajās bija bērni, kuri spieda degunu pie rūtīm, vērīgi ielūkodamies savās brīvdienās, liedagu bumbas pārpildītos, ar virvēm nosietos bagāžniekos, mašīnu piekabēs — laivas ar noliektiem mastiem, kas tiek vestas uz jūru, un kāds pāris, kas mirkli bija man blakus, pavērās manī tā, it kā mums būtu kopīgs ceļš. Vismaz līdz izbraukšanai uz šosejas es gribēju ticēt un, bez šaubām, pārliecināt citus, ka turpināšu ceļojumu kopā ar viņiem, ka vakarā mēs varbūt atpūtīsimies vienā viesnīcā starp Valansu un Aviņonu. Trakā.

Kad palēnināju gaitu, lai nogrieztos no šosejas, Māmuļa man sacīja: «Es tevi lūdzu, tagad klausi mani, tev iznāks tikai nepatikšanas, brauc ar šo mašīnu atpakaļ.» Es zvērēju pie savas galvas, ka aizbraukšu vienīgi līdz pirmajam restorānam vai, augstākais, pirmajam pieklājīgajam restorānam un, tikko būšu samaksājusi rēķinu, atgriezīšos Parīzē. Māmuļa teica, ka tas ir dzērāja zvērests un ka vēlāk būs jo grūtāk pārtraukt muļķības. Pēc kāda uzraksta redzēju, ka esmu nobraukusi piecdesmit kilometru. Man sirds tā kā iekņudējās bailēs. Kopš tā laika ir pagājušas tikai dažas stundas, varbūt piecas vai sešas, bet viss man liekas pārvērties, viss tik tāls kā pamostoties — sapņi.

Apstājos pie kāda ceļmalas restorāna netālu no Fontenblo. Niķeļa un lamināra būve ar lieliem atvērtiem logiem, pa vienu no tiem tieši pretī manam galdam redzēju, kā tanderberds stāv nekustīgs, kā ietvarā ielikts. Cilvēku bija maz, tikai pārīši. Kad iegāju iekšā, man ilgi sekoja skatieni — noteikti mašīnas dēļ, varbūt arī tāpēc, ka turējos pārspīlēti pašapzinīgi. Telpa bija ļoti gaiša, un es varēju nenoņemt saulesbrilles.

Pasūtīju jērgaļu ar tomātiem Provansas gaumē, pieneņu salātus un puspudeli sārtā sausvina, jo ceturtdaļas nebija, un tas . iesitīs galvā mazāk nekā sarkanvīns — tā tev tikai liekas, sirdspuķīti Palūdzu avīzi, un man atnesa to pašu «France-Soir» numuru, ko biju atstājusi Orlī. Es to nemaz nelasīju. Diezgan pavirši mēģināju atrast septiņas kļūdas zīmējumā, atcerējos, kā Anita dusmojās, kad es nepratu atrast visas septiņas, un vēl es prātoju, ka uz mana rēķina bankā vajadzētu būt apmēram diviem tūkstošiem franku. Izņēmu no somas čeku grāmatiņu, lai to pārbaudītu. Bija divi tūkstoši trīs simti, bet no tiem vajadzēja iemaksāt par televizoru, un vēl bija jāpaņem divi simti, ko ik mēnesi sīttīju bāriņu namam. Izrēķināju: kopā ar to, kas bija manā makā un no rīta saņemtajā aploksnē, manā rīcībā varētu būt vairāk nekā trīs tūkstoši franku. Ar to nepietiktu, lai veselu gadu dzīvotu viesnīcā «Negresco», bet nepilnas četras dienas — es skaitīju uz pirkstiem: sestdiena, svētdiena, pirmdiena, otrdiena — varēju justies bagāta, esmu brīnumaini bagāta. Man lāgā negribējās ēst, atstāju visu uz šķīvja. Turpretī puspudeli sārtvīna iztukšoju, tas ir vairāk, nekā citreiz izdzeru nedēļā.

Kāds pāris, kas gāja ārā, pa ceļam apstājās pie mana galda. Tie bija gadu piecdesmit vecs vīrietis pie deniņiem paplāniem matiem, mierīgu, iedegušu seju un jauna sieviete smilškrāsas apģērbā. Vīrietis jautāja, vai esmu apmierināta ar savu tander- berdu. Pacēlu galvu, pieturēdama briļļu lociņu virs deguna, kur tas atstāj zīmi. Atbildēju — ja es būtu neapmierināta, noteikti viņam par to ziņotu. Viņa smaids izgaisa, viņš atvainojās. Dusmojos uz sevi par kareivīgo atbildi un pasaucu viņu atpakaļ. Viņš atkal smaidīja.

Nezinu, ko es stāstīju par mašīnu, bet viņi apsēdās man pretī. Beidzu ēst avenes ar cukuru. Viņi bija jau padzēruši kafiju, bet pasūtīja vēl pa tasei, lai varētu piedāvāt arī man. Viņi sacīja, ka maltītes laikā ir mani vērojuši, ka laikam gan mani pazīstot vai vismaz esot kaut kur redzējuši. Jaunā sieviete jautāja, vai neesmu aktrise. Sacīju — augstais Dievs, nē jel, es nodarbojos ar reklāmu, vadu kādu aģentūru. Varbūt viņa mani redzējusi kādā intervijā vai citā televīzijas raidījumā? Atbildēju, ka tas ir pilnīgi iespējams. Viņa pagriezās pret vīrieti un sacīja: «Redzi nu, taisnība bija man!» Vai es braucot uz Dienvidiem vai mājās? Sacīju, ka man jāsatiek draugi Antibu zemesragā un nedēļas nogalē jānokārto arī kādas darīšanas Nicā. Viņuprāt, es varēju būt laimīga, viņi jau brauca atpakaļ. Ceļš esot ciešams līdz Montelimārai, bet tur viņiem vajadzējis gaidīt vairāk nekā divas stundas, jo ceļu nobloķējusi vesela rinda mašīnu, braukušas pretējā virzienā, un tā stiepusies vairāku kilometru garumā. Tāpat vajagot vairīties no Lionas, tā esot gatavā elle. Labākais esot braukt pa sesto ceļu un caur nezin kādu Demilinu nokļūt uz septītā ceļa. Atbildēju — protams, parasti taisni tā daru. Viņš bija armijas ārsts, pulkvedis. Es sacīju, ka mans tēvs arī bijis ārsts, tikai vācu armijā, māte padevusies vājībai okupācijas laikā, pēc tam viņai noskūta galva, zināt, un tamlīdzīgi. Viņi apgalvoja, ka man esot lieliska humora izjūta, un, kad šķīrāmies, abi bija gluži vai apburti un atstāja uz piezīmju grāmatiņas lapas uzskricelētu adresi. Es to sadedzināju pelnutraukā, kad aizsmēķēju cigareti.

Māmuļa domāja, ka esmu piedzērusies, ka nekas labs nav gaidāms un man būtu ieteicams paslēpties tualetē, pirms izplūstu asarās. Taču es neraudāju. Nospriedu, ka aizgādāšu mašīnu vietā otrdienas pēcpusdienā vai pat trešdienas rītā. Mājupceļā likšu to kādā garāžā nomazgāt. Anita nav no tiem, kas pētītu spidometru. Neviens nekad neko neuzzinās.

Izgājusi ārā, izsmēķēju vēl vienu cigareti un brīdi pastaigājos pa šosejas malu. Saule meta man priekšā asu ēnu, un, kad atkal iesēdos tanderberdā, sēdekļi bija nokaitēti karsti. Aizbraucu līdz Fontenblo. Atradu vietu trotuāra malā, uzāvu labās kājas kurpi un izkāpu ārā. Nopirku kleitu, kas skatlogā man likās glīta un, kad to pielaikoju, izskatījās vēl skaistāka: no balta muslīna, ar gaisīgiem svārkiem. Tai pašā veikalā iegādājos peldkostīmu gundegu dzeltenumā, krūšturi, divas biksītes, tirkīz- krāsas garās bikses, baltu puloveru ar atlokāmu apkakli un bez piedurknēm, divus lielus frotē dvieļus, divus tiem pieskaņotus mazgāšanās cimdus, un tas bija viss. Kamēr pielaboja kleitu, pārgāju pāri ielai un nopirku sandales ar zeltītām siksniņām, lai varētu staigāt garajās biksēs. Ne par kādiem pasaules labumiem es nebūtu atgriezusies mājās Grenela ielā, lai paņemtu visas šīs lietas. Es baidījos nevis zaudēt divas stundas, braucot uz priekšu un atpakaļ, bet gan sākt atkal prātot, jo tad man vairs nebūtu drosmes kaut kur aizbraukt.

Ar lielos papīra maisos iesaiņotiem pirkumiem rokā iegāju ādas izstrādājumu veikalā, izvēlējos melnu ādas koferi un visu saliku tur iekšā. Galvenais — negribēju rēķināt čekus, ko parakstīju. Turklāt esmu paradusi tērēt apdomīgi, tāpēc galvā man ir tāds kā skaitītājs, un, ja es būtu izlietojusi tik daudz naudas, ka varētu sabojāt nedēļas nogali, tas būtu mani brīdinājis.

Ieliku koferi tanderberda bagāžniekā, bet tūlīt nožēloju, ka mantu nav man tuvumā. Izņēmu tās un nometu uz aizmugurējā sēdekļa. Priekšējā pa'neļa pulkstenis rādīja četri. Atlocīju kādu Anitas ceļu karti un aprēķināju: ja braukšu līdz naktij, varēšu pārgulēt netālu no Salonas pie Saonas vai varbūt Makonā. Paskatījos uz kartes apakšējo malu un ieraudzīju nosaukumus, kurus lasot sirds piepeši iepukstējās straujāk: Oranža, Provan- sas Salona, Maršeļa, Senrafaēla. Apsēju lakatiņu, noāvu labo kurpi un laidos ceļā.

Izbraukusi no Fontenblo, atcerējos, ko teica ārsts pulkvedis, un pajautāju kādai sievietei, kura pārdeva puķes pie galda, kā izbraukt uz sestā autoceļa. Nopirku vijolīšu pušķīti, ko noliku pie priekšējā stikla. Mazliet tālāk ieraudzīju motorizētus policistus, kas pļāpāja savā»starpā. Tai brīdī man iešāvās prātā doma: un ja nu Karavaijs atgriežas agrāk? Ja tāda vai cita iemesla dēļ viņš pārbrauc jau šovakar? Neviļus palēnināju gaitu.

Mašīnu neatradis, viņš iedomāsies, ka noticis nelaimes gadījums, bez šaubām, piezvanīs uz manu dzīvokli (vai tikai viņam ir mans telefona numurs?), bet manis nebūs, viņš zvanīs uz policiju. Iedomājos, ka visiem jau paziņotas manas pazīmes, žandarmi stāv šoseju malās. Bet nē, tas būtu pagalam muļķīgi. Atšķirībā no manis citi dara tieši tā, kā saka. Karavaijs pirms trešdienas neatgriezīsies. Viņš ir kopā ar sievu un meitu, viņš negribēs tām sabojāt brīvdienas. Viņš teiks, lai mazā elpo labi dziļi, viņš vedīs to vizināties laivā pa ezeru. Un ko viņš, Parīzē atgriezies, darītu? Līaz trešdienai viss ir slēgts. Dzīve nav īsta dzīve, mašīnas zagle esmu tikai 14. Jūlija valša laikā, man nevajag sevi iebiedēt un iedomāties, ka tas ir nopietni. Palielināju ātrumu. Debesis bija rāmas, tumšas, gandrīz violetīgi zilas. Labības laukos kūpēja silta gaisma, saules putekļi. Aizsnaudu- šās, bet stūrgalvīgas bailes, ko sajutu, kad nogriezos no autoceļa, ieperinājās manī — kādā visklusākajā un visneskaidrākajā manas apziņas kaktiņā un reizēm tīro sīkumu dēļ, bez kāda iemesla strauji sakustējās kā iztraucēts zvērs vai kā otrs «es», kas grozās miegā.

'i

Šķērsoju Jonas ieleju. Atceros, apstājos kādā Žuaņī tabakas bārā, lai nopirktu cigaretes un aizietu uz tualeti. Aiz kases bija avārijā cietušu mašīnu attēli un trīskrāsaina afiša, kas sludināja nedēļas nogales izpriecas. Kravas automobiļu šoferi tērzēja pie alus kausa. Kamēr tur atrados, viņi klusēja, un viens no viņiem, kad gribēju maksāt par glāzi augļu sulas, ko tikko biju izdzērusi, sacīja saimniekam, lai pieskaita manu tēriņu viņa rēķinam. Es negribēju, bet viņš dienvidnieka izloksnē sacīja: «Tā tikai vēl trūka, ka jūs atteiktos,»— un es pievācu savu naudu. Iedarbināju mašīnu, kad viņš kopā ar kādu biedru pa ceļam ar savu auto apstājās man blakus. Viņš bija tumšmatis apmēram manos gados, izskatījās bezrūpīgs un smaidīja kā Žibsa zobu pastas reklāmā. Apskatīdams mašīnu no atvāžamā jumta līdz mana kostīma kakla izgriezumam, viņš savā dienvidnieka izrunā sacīja: «Jums nu gan vajag būt ātrumam, ja ir tāds motors.» Es apstiprināju viņa vārdus, izteiksmīgi palocīdama galvu. Tad viņš sacīja — žēl gan, tad nu mēs nekad vairs neredzēsimies. Kad sāku braukt, viņš atvēra sava auto durvis un ierausās kabīnē. Šoferis māja ar roku un sauca: «Ja vēlreiz satiksimies, es atdošu!» Viņam bija kaut kas rokā, bet es jau atrados pārāk tālu, lai to saskatītu. Sapratu, kas tas ir, kad pārlaidu skatienu priekšējam stiklam. Viņš bija atradis iespēju nočiept vijolītes.

Aiz Osēras iegriezos autoceļā, kur nebija pabeigti būvdarbi, un braucu ātrāk, nekā spētu jebkad dzīvē iedomāties. Atradu sesto autoceļu dienvidos no Avalonas. Saule vairs nebija tik augstu, bet vēl bija silts, tomēr man sala. Galvā dūca tukšums. Manuprāt, iemesls bija pārkairinātība, bailes, ko izjutu, ar basu kāju aizvien stiprāk spiezdama uz akseleratora. Manuprāt, tieši tāpēc arī pārspīlēju tādu mazsvarīgu starpgadījumu, ko tūlīt pēc tam piedzīvoju. Par to man nevajadzētu stāstīt, ja mani pratinātu. Tas tikai radītu jucekli, nevarētu saprast, vai man visi mājās, vairs neticētu tam, ko runāju.

Tas bija pirmajā ciemā, kam braucu cauri, kopš nogriezos no autoceļa. Tiesa, šī vieta man likās pazīstama. Tas tiesa. Taču jebkurā ciemā ar pelēkām mājām un baznīcas torni, kas tiecas zilās debesīs, un pakalniem pie apvāršņa, un tieši acīs spīdošu vasaras sauli, kas pārplūdina garu ielu — tik garu, ka man apmulsa acis, ka pārstāju braukt,— jebkurā tādā ciemā man būtu licies, ka esmu jau kādreiz tur bijusi, tikai sen, ļoti sen, tik sen, ka nav iespējams vairs atcerēties kādu sīkumu, vārdu vai notikumu.

Veca, kalsna, grumbaina sieviete, melnu priekšautu apsējusies, sēdēja uz saliekamā krēsla savas kafejnīcas priekšā pie durvīm, kas bija ļoti šauras, tikai tāda tumša sprauga. Saules apžilbināta, es braucu ļoti lēnām, kad piepeši kaut kas pamudināja mani pagriezt galvu, un es ieraudzīju, ka šī sieviete māj un sauc mani. Apstājos pie trotuāra. Viņa tikai ar mokām vilkās uz priekšu un ļoti lēni tuvojās man. Izkāpu 110 mašīnas. Viņas balss bija ļoti skaļa, bet piesmakusi, astmas samocīta, es lāgā nevarēju saprast, ko viņa saka. Viņa teica, ka no rīta esmu aizmirsusi pie viņas savu mēteli. Atceros, ka vecajai rokā bija zirņu pākstis, ka sēžot viņa turēja klēpī grozu. Sacīju, ka viņa kļūdās, ka es neesmu atstājusi pie viņas mēteli kaut vai tāpēc vien, ka te nekad neesmu bijusi. Vecā palika pie sava: viņa man pasniegusi kafiju, sviestmaizes un sapratusi, ka neesmu īsti normāla, tāpēc nemaz nav brīnījusies, atrazdama manu mēteli uz krēsla. Sacīju, ka tā ir kļūda, tomēr paldies, un es steidzīgi iekāpu atpakaļ mašīnā.

Vecā man iedvesa bailes. Viņas acis pētīja manu seju ar tādu kā ļaunu vērību. Viņa man sekoja. Viņa iekrampējās mašīnas durvīs ar brūnu, grumbainu roku, kuras āda locītavās šķita gatava tūlīt pārplīst. Viņa atkārtoja, ka esmu dzērusi kafiju, ēdusi sviestmaizes, kamēr «sataisīta» mana mašīna.

Nespēju ietrāpīt ^tslēgu aizdedzē. Pati pret savu gribu sāku taisnoties: no rīta es biju Parīzē nezin cik kilometru no šejienes, viņa vienkārši jauc divas līdzīgas mašīnas. Smaidīdama nejauku večas smaidu, viņa atbildēja kaut ko šausmīgu — vismaz tobrīd man tas likās šausmīgi:

— Mašīnu «taisīja», to es nemaz neredzēju. Bet jūs gan es redzēju.

Nezinu, kas man lēcās. Atrāvu viņas roku no durtiņām, kliegdama, lai liek mani mierā, es viņu nepazīstu, viņa mani nekad nav redzējusi, nekad, nekad. Tai brīdī iedomājos, ka ciemā ir vēl citi iedzīvotāji, kas dzird mūsu sarunu. Viņi skatījās uz mums, un es sāku braukt.

Tā tas bija. Kopš tā brīža pagājis kāds stundas ceturksnis, varbūt mazāk. Braucu taisni uz priekšu. Mēģināju domāt par Māmuļu, par kaut ko nomierinošu, par manu istabu, par jūru. Es to nespēju. Ieraudzīju ceļa kreisajā pusē benzīna uzpildīšanas staciju. OrlI es biju paskatījusies degvielas līmeni tvertnē, tā bija gandrīz pavisam pilna. Tagad līmenis bija nokrities līdz pusei, bet es būtu varējusi nobraukt vēl krietnu skaitu kilometru. Tomēr uzskatīju par labāku apstāties.

Vīrs, kas nāca mani apkalpot, jokoja ar diviem autobraucējiem. Viņam nebija nedz formascepures, nedz uniformas. Es gāju uz ēku ar baltā/n sienām. Biju noraisījusi lakatiņu. Atceros, kā zem kājām čirkstēja grants, un, galvenais, sauli, kas caur pakalnu kokiem mirdzināja neskaitāmus zibšņus. Iekšā valdīja silta puskrēsla, klusums. Sasukājos un atgriezu krānu virs izlietnes. Tad mans otrais «es»— manas bailes pamodās un kliedza, kliedza. Mani saķēra no aizmugures, tas bija tik pēkšņi, ka tikko paspēju pretoties, un salti, izmisīgi — es zinu, jā, es zinu, ka vienā mūžības mirklī es to sapratu, un es lūdzu, es lūdzu to nedarīt — man salauza roku.

AUTOMOBILIS

Manuels būtu varējis nekļūdīgi pateikt, kas tā par mašīnu,— šā gada izlaiduma tanderberds, pilnīgi automatizēts, motors V8 ar 300 zirgspēku jaudu, maksimālais ātrums—180 kilometru stundā, tvertnes tilpums —100 litru. Viņš strādāja ar automobiļiem kopš četrpadsmit gadu vecuma — nu viņam jau tuvojās četrdesmit — un interesējās par visu, kas ripo uz četriem riteņiem, gandrīz tāpat kā par visu, kas staigā divām kājām augstpapēžu kurpēs. Viņa vienīgā lasāmviela bija «L Augus de /'Automobile» un sieviešu skaistumkopšanas līdzekļu reklāmas prospekti, ja gadījās tos ieraudzīt uz aptiekas letes.

Amerikā viņš varētu papriecāties, klāstot savas zināšanas. Tur cilvēkā klausās. Pat tad, ja viņš nerunā īsti labi angliski un veselu mūžību meklē īsto vārdu. Manuels, pēc tautības basks, visu jaunību bija strādājis Amerikā, visilgāk — Ohaio štata Toledo pilsētā. Tur viņam vēl dzīvoja brālis — vecākais, vismīļākais. Vairāk par visu viņam bija žēl atstāt Amerikā savu brāli un kādu meiču rudiem matiem, kuru viņš bija vizinājis laivā pa Momijas upi basku kolonijas rīkotos svētkos. Starp viņiem nekas nenotika, meitene vienīgi reiz iegāja Manuela istabā, un viņš mēģināja pabāzt roku viņai zem svārkiem, bet tika atraidīts.

Strādājot Toledo, viņam bija vairākas mīļākās, bet lielākoties vieglprātīgas meičas vai precētas sievas, ko viņš atcerējās bez kādām ilgām. Tagad Manuels domāja, ka tolaik ir bijis pārāk pilns dzīvības spēka un tāpēc nepacietīgs, ja viņš būtu mazliet papūlējies, būtu dabūjis Morīnu tāpat kā citas. Viņš meiču sauca par Morīnu, kad atcerējās svētkus uz ūdens, jo šis vārds atgādināja Momijas nosaukumu un šķita īrisks, bet īstenībā neatcerējās pat viņas vārdu. Varbūt meiča nemaz nebija īriete. Un reizēm, kad viņš no vīna kļuva vienīgi grūtsirdīgs, viņš nebija pat īsti pārliecināts, vai mati patiešām bijuši rudi. Sievas meitu arī — mazajai bija divi gadi, kad viņš kļuva par tās tēti,— viņš nosauca par Morīnu, bet visi bija ieņēmušies meiteni dēvēt par Momo vai Rirī, pat skolotāja viņu sauca tā, un viņš tur neko nevarēja grozīt. Dzīvē cilvēks vienmēr var pūlēties paturēt kādu maizes garoziņu, bet citi gan zina, kā to atņemt.

Manuelam negribējās kļūt uzmācīgam, it īpaši klientu klātbūtnē, un viņš no pieredzes zināja: ja tie, kas izkāpj no franču mašīnām, apjautājas par amerikāņu mašīnu, tad vienīgi tāpēc, lai uzzinātu, cik tā maksā. Ja runa ir par tehnisko pusi, visi jau iepriekš ir pārliecināti, ka tā nav neko vērta,— protams, lietpratēji ta nespriež, bet tie neuzdod jautajumus, tie paši uzbāžas ar paskaidrojumiem. Tāpēc par tanderberdu ar smilš-' krāsas sēdekļiem viņš īsi noteica:

— Savi pieci stabi. Nieks vien ir.

Manuels pielēja benzīna tvertni pilnu. Notīrīja vējstiklu. Pie viņa bija ciema zemkopis Šarls Boli un nekustamo īpašumu aģents no Soljē — garš, kalsns vīrietis ar auto 404, kas brauca garām trīsreiz nedēļār bet Manuels nezināja, kā to sauc. Tieši tai brīdī visi trīs izdzirda kliedzienus. Tāpat kā citi, Manuels vairākas sekundes stāvēja kā sastindzis, un tomēr nevarēja sacīt, ka viņš būtu īsti pārsteigts. Vismaz ne tik ļoti, kā būtu pārsteigts, ja tas atgadītos ar citu sievieti.

Ieraugot šo dāmu, viņam tūlīt radās nojauta, ka tā nav īsti normāla. Varbūt iemesls bija tumšās brilles, nedabiskā klusēšana (dāma izteica tikai dažus pilnīgi nepieciešamus vārdus) vai arī paradums ejot it kā kūtri un vienaldzīgi piešķiebt galvu uz sāniem. Viņas gaita bija ļoti skaista, ļoti neparasta, ikviena garo kāju kustība, sperot soli uz priekšu, sākās ar gurnu izliekumu. Manuelam ienāca prātā ievainots dzīvnieks, taču viņš nevarēja izšķirties, vai tā bija antilope vai kāds no kaķu dzimtas, bet katrā ziņā kāds no naksnīgās pasaules dzīvniekiem, jo zem gaišajiem matiem jautās tumšas domas, nakts domas.

Tagad, kad dāma gāja uz Manuela kantori, visi trīs vīrieši atradās viņai blakus. Izejot no tualetes, viņi bija gribējuši dāmu atbalstīt, bet palīdzība tūlīt tika noraidīta. Viņa vairs neraudāja. Viņa bija piespiedusi pie krūtīm pietūkušo roku ar platu, zilu svītru tieši zem pirkstu locītavām. Viņa bija atguvusi iepriekšējo gaitu, profils ar īso, taisno degunu un sakniebtajām lūpām izskatījās pilnīgi nekustīgs. Manuelam šķita, ka pat savā putekļiem notrieptajā baltajā kostīmā, mazliet pajukušiem matiem viņa joprojām izskatījās pēc vijīga dzīvnieka, kas pieder bagātam kungam, un tāda viņa droši vien arī bija.

Manuelu skumdināja ari apziņa, ka viņš ir tikai nabaga nožēlojams cilvēciņš, kam tādas sievietes savaldzināšanai nepietiek nedz šarma, nedz naudas, bet vēl nepatīkamāk bija tas, ka uz kantora sliekšņa blakus mātei stāvēja mazā un vēroja viņus tuvojamies. Manuelam labāk būtu paticis, ja viņas tur nebūtu. Meitenei bija septiņi gadi, un, kaut viņš pastāvīgi apzinājās, ka patiesībā tā nav viņa meita, tieši tai viņš bija pieķēries visvairāk. Jātas bija abpusējas. Meitene Manuelu pat apbrīnoja, jo skolasbiedru tēvi it pazemīgi ieradās pie Manuela, ja mašīnai apstājās motors, un viņš prata savām rokām to iedarbināt. Manuelam negribējās, ka meitene viņu redz nepatīkamā situācijā.

Viņš palūdza damu no tanderberda apsesties pie kantora lielā loga. Neviens nerunāja. Nu viņš vairs neiedrošinājās sūtīt meiteni prom, jo tā apvainotos. Manuels iegāja virtuvē, paņēma no sienas skapja pudeli konjaka un tīru glāzi no trauku žāvētāja pie izlietnes. Sieva Mjeta, kas viņam sekoja, pajautāja:

—  Kas noticis?

—  Nekas. Es pats nezinu.

Pirms atgriešanās kantorī viņš iedzēra malku konjaka no pudeles. Mjeta nepalaida garām izdevību pasacīt, ka viifš dzer pārāk daudz, un viņš basķu valodā atbildēja, ka tā drīzāk nomirs un viņa varēs apprecēties no jauna. Pirmais vīrs viņai bija kāds spānietis no armijas, kas atkāpās, par to Manuels negribēja neko dzirdēt, bet ne jau greizsirdības dēļ. Viņš nemīlēja vai ari vairs nemīlēja sievu. Reizēm viņš iedomājās, ka tā savu spānieti krāpusi un bērnu viņai varējis pagādāt kurš katrs. Kurš katrs.

Viņš nolika uz kantora metāla galda pusglāzi dzēriena, ko visi klusēdami uzlūkoja. Dāma no tanderberda tikai noliedzoši papurināja galvu, nē, viņa nedzers. Manuelam negribējās runāt pirmajam — mazās dēļ un arī tālab, ka tādā brīdī kā šis viņa izruna būs uzkrītoša un viņš liksies smieklīgs. Lai mīkstinātu triecienu, viņš nervozi pavicināja rokas un teica:

—  Jūs sakāt, ka jums kāds uzbrucis, bet neviena sveša te nebija. Visi, kas bija tobrīd, tagad atrodas tepat. Es, kundze, nesaprotu, kāpēc jūs apgalvojat, ka jums kāds uzbrucis, es patiešām nesaprotu.

Viņa raudzījās Manuelā caur saulesbrillēm, kas slēpa acis. Bolī un nekustamo īpašumu aģents joprojām klusēja. Viņi droši vien domāja, ka dāma ir epileptiķe, vai ko citu tādā garā un jutās neomulīgi. Manuels gan saprata, ka notiekošajam ir kāds cits iemesls. Pirmajā gadā, kad viņš bija atgriezies Francijā, benzīna uzpildīšanas stacijā netālu no Tulūzas viņam kādu nakti nozaga somu. Un šķita, ka šobrīd viņš iekūlies līdzīgā ķēpā, kaut nevarētu pasacīt, kāpēc tā liekas.

—  Kāds ienāca,— dāma sacīja.— Jums gan būtu vajadzējis to redzēt, jo atradāties tepat tuvumā.

Viņas valoda bija lēna tāpat kā gaita, bet skaidra, tajā nebija ne miņas no satraukuma.

—  Ak jā, ja nu kāds būtu iegājis, tad gan mēs to būtu redzējuši,— Manuels atteica.— Bet, kundze, tur jau tas suns ir aprakts, ka neviens neiegāja.

Viņa paskatījās uz Bolī un nekustamo īpašumu aģentu. Bolī paraustīja plecus.

—  Jūs taču negribēsiet iestāstīt, ka tas bija kāds no mums?— Manuels jautāja.

—  Es nezinu. Es jūs nepazīstu.

Visi kā valodu zaudējuši, kā apstulbuši vērās dāmā. Manuels vēl vairāk sāka baidīties, ka vajadzēs vēlreiz piedzīvot nejauko nakti Tulūzā. Taču reizē viņš atguva drosmi, jo visu laiku, kamēr viņa bija tualetē,— piecas vai sešas minūtes?— nebija izlaidis pārējos divus no acīm un pēc klusuma, kas tagad šķita citāds, skaidri nomanīja, ka arī viņi dāmai neuzticas. Tad ierunājās nekustamā īpašuma aģents. Viņš Manuelam teica:

—  Varbūt jūsu sievai vajadzētu vest meiteni projām?

Manuels baskif valodā uzsauca sievai, lai aizvāc Rirī un lai

arī pati lasās prom, ja negrib dabūt sutu, ko ilgi atcerēsies. Sieva tāpat basku valodā atbildēja, ka Manuels viņu, brīnišķīga cilvēka atraitni, gluži vienkārši izvarojis, pat nenovelkot sēru kleitu, un ka viņa nemaz nebrīnītos, ja tagad tas pats būtu atgadījies citai sievietei. Tomēr viņa aizgāja, aizvedot meiteni, kas skatījās atpakaļ uz dāmu un Manuelu, pūlēdamās saprast, kas kuram tiek pārmests.

—  Neviens no mums trim nav tur iegājis,— Bolī dāmai sacīja.— Nemēģiniet iegalvot aplamības.

Tas bija smagnējs vīrs, un arī balss skanēja dobji. Kad ciemā spēlēja kārtis, viņš kliedza visskaļāk. Pēc Manuela domām, Bolī pateica tieši to, ko vajadzēja pateikt. Nedrīkst izgudrot to, kā nemaz nav.

—  Vai jums atņēma naudu?— Bolī jautāja.

Dāma bez kavēšanās ļoti noteikti papurināja galvu. Manuels aizvien mazāk saprata, ko īsti viņa grib.

—  Kā tad tā? Kāpēc tad jums uzbruka?

—  Es tādu vārdu neesmu teikusi.

—  Nu jā, bet tieši to jūs gribējāt sacīt,— Bolī atcirta.

Viņš paspēra soli uz dāmas pusi. Manuels piepeši ieraudzīja,

ka viņa no visa spēka atspiežas pret krēsla atzveltni, ka viņai ir bail. Un tad no briļļu apakšas parādījās divas asaras, kas lēnām un ļoti taisni slīdēja j?>ār vaigiem. Šķita, ka viņai nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Manuels juta dīvainu nepatiku un satraukumu. Arī viņam gribējās pieiet viņai tuvāk, bet nepietika drosmes.

—  Un vispirms noņemiet brilles!— Bolī teica.— Man nepatīk sarunāties ar cilvēkiem, kuriem nevaru skatīties acīs.

Manuels būtu varējis zvērēt, ka viņa to nedarīs, un tāpat, bez šaubām, domāja nekustamo īpašumu aģents, varbūt pat Bolī, kas pārspīlēja savas dusmas, lai izLiktos draudīgāks, taču viņa paklausīja. Viņa to izdarīja gandrīz uzreiz, it kā baidītos, ka tiks piespiesta ar varu, un dāmas rīcība atstāja uz Manuelu tādu iespaidu, it kā viņa izģērbtos kaila. Viņas acis bija lielas, tumšas, bezpalīdzīgas. Varēja redzēt, ka viņa tikko valda asaras, un tāda viņa tiešām izskatījās skaistāka un vēl vairāk neaizsargāta.

Abiem pārējiem acīmredzot radās tāds pats iespaids, jo atkal iestājās ilgs klusums. Pēc tam, ne vārda neteikdama, viņa pacēla pietūkušo roku un rādīja to viņiem. Nu Manuels paspēra soli uz dāmas pusi, viņa lāgā nevarēja saredzēt viņa vaibstus un pastūma Bolī sānis.

—  Tas?— viņš jautāja.— Nu, nē! Jūs nevarat sacīt, ka tas jums izdarīts te. Tas jums bija jau no rīta!

Tai pašā brīdī viņš nodomāja, ka te kaut kas nesaskan, jo beidzot, kad jau domāja saprotam, kāpēc šī komēdija tiek tēlota, ka tā ir blēdība, viņš aptvēra kādu nesakritību, kas neiederējās viņa pieņēmumā. Ja dāma, piemēram, gribētu pierādīt, ka ir ievainota pie Manuela, un panākt, lai viņš maksā, tādā gadījumā netiktu aicināti žandarmi (viņš šādā darījumā nemūžam neielaistos, kaut arī reiz jau ir sēdējis cietumā) — kāda velna pēc tad viņai vajadzētu ierasties te jau no rīta ar tādu pašu ievainojumu?

—  Tas nav tiesa!

Viņa enerģiski purināja galvu un gribēja celties augšā. Bolī vajadzēja palīdzēt Manuelam viņu saturēt. Pametuši skatienu kostīmjakas izgriezumā, abi redzēja, ka sievietei zem drēbēm ir tikai baltu mežģīņu krūšturis un ka krūšu iedobe ir iedegusi tāpat kā pārējā āda. Kad viņa bija ar mieru palikt sēžam, abi atkāpās. Uzlikdama brilles, viņa atkārtoja, ka tas nav taisnība.

—  Kas? Kas nav taisnība?

—  Šorīt manai rokai nekas nekaitēja. Un, ja man kas kaitētu, jūs to nezinātu, jo es biju Parīzē.

Viņa atkal runāja skaidri un noteikti un izskatījās augstprātīga. Manuels redzēja, ka īstenībā viņa tikai tēlo augstprātību, mēģinot apspiest raudas un izskatīties pēc dāmas. Viņa pētīja savu nekustīgo kreiso roku un dīvaino iespiedumu gandrīz pie pirkstu locītavas.

—  Jūs, kundze, nebijāt Parīzē,— Manuels mierīgi iebilda.— To jūs nevienam neiestāstīsiet. Es nezinu, ko jūs gribat, bet te nevienam neiestāstīsiet, ka esmu melis.

Viņa pacēla acis, bet ne uz viņu, dāma lūkojās ārā pa logu. Visi paskatījās tajā pašā virzienā un ieraudzīja, ka Mjeta piepilda autofurgona 2 CV cisternu. Manuels sacīja:

—  Es salaboju jūsu tanderberda aizmugurējās ugunis, tām bija atvienojies kontakts.

—  Tas nav taisnība.

—  Es runāju tīru patiesību.

Viņa te ieradās rītausmā, Manuels dzirdēja signālus brīdī, kad virtuvē dzēra kafiju ar konjaku. Kad viņš piegāja pie mašīnas, sieviete izskatījās tāda pati kā tagad, reizē mierīga un sasprindzināta, gatava raudāt par katru sīkumu, bet it kā lika saprast: «Ja .man uzbrūk, es aizstāvos.» Atbraucēja caur tumšajām brillēm noskatījās, kā viņš sabāž pidžamjaku biksēs. Manuels sacīja: «Piedodiet! Cik ieliet?»— jo domāja, ka viņai vajadzīgs benzīns. Viņa vienīgi atbildēja, ka nedarbojas ugunis un ka atgriezīsies pēc pusstundas. Dāma no aizmugures sēdekļa paņēma vasaras mēteli, baltu mēteli. Viņa aizgāja.

— Jūs jaucat mani ar kādu citu,— dāma sacīja.— Es biju Parīzē.

—  Kā tad,— Manuels teica,— es jūs jaucu ar kādu citu, bet tā cita esat jūs.

—  Jūs varējāt sajaukt divas mašīnas.

—  Kad esmu mašīnu labojis, es nemūžam to nesajaukšu ne ar vienu citu, pat ar tās dvīņumāsu ne. Tā esat jūs, kundze, kas jaucat Manuelu ar kādu citu. Es pat varētu jums sacīt, ka, pievienojot vadus, apmainīju skrūves, un, ja jūs labi paskatītos, redzētu, ka tās ir Manuela skrūves.

Piepeši viņa devās uz durvju pusi, bet Bolī satvēra viņu aiz rokas un apturēja.

—  Šo remontu tu taču kaut kur pierakstīji, vai ne?

—  Nu zini, man nav laika papīra smērēšanai,— Manuels atbildēja. (Viņš gribēja būt pilnīgi vaļsirdīgs.)— Patiešām, vai tad man vajadzētu reģistrēt katru skrūvi, lai Ferantem ari no tās atlēktu labums?

Ferante bija nodokļu inspektors un dzīvoja tajā pašā ciemā, kur Manuels, kopā ar viņiem Manuels vakarā dzēra aperitīvu. Ja inspektors būtu te, Manuels teiktu to pašu.

—  Bet viņai es papīru iedevu.

—  Kvīti? '

—  Var teikt arī tā.' Papīriņu, jā, lapiņu no piezīmju bloka, ar zīmogu un visu, kas pienākas.

Viņa skatījās te uz Bolī, te Manuelu. Viņa turēja satūkušo kreiso roku labajā. Varbūt viņai sāpēja. Brilles slēpa skatienu, un bija grūti noprast, ko viņa domā un jūt.

—  Katrā ziņā,— Manuels sacīja,— ir kāds, kas var to apliecināt.

—  Ja viņa grib jums sagādāt nepatikšanas,— nekustamā īpašuma aģents iebilda,— jūsu sievas vai meitas liecībām nav nekādas nozīmes.

—  Lieciet manu meitu mierā, lai jods mani parauj, ja es gribētu viņu te vēl piņķēt iekšā. Es runāju par Pako.

Pako piederēja viena no ciema kafejnīcām. Māte un vedekla cēlās agri, lai apkalpotu Osēras autoceļa strādniekus. Pie viņām Manuels aizsūtīja baltā kostīmā ģērbto dāmu, kad tā jautāja, kur ir kāda atvērta kafejnīca. Dīvaina šķita sieviete, kas naktī brauc viena pati un tumsā valkā saulesbrilles (tobrīd viņš nesaprata, ka dāma ir tuvredzīga un grib to noslēpt), tas bija tik dīvaini, ka tikai pēdējā brīdī viņš pamanīja arī apsēju uz kreisās rokas. Baltu apsēju rīta krēslā.

— Jūtos slikti,— dāma teica.— Ļaujiet man braukt Vrom - Man jātiek pie ārsta.

—  Vienu mirkli,— Manuels iebilda.— Es jums no sirds atvainojos. Jūs bijāt pie Pako, viņi varēs to apliecināt. Es piezvanīšu.

—  Vai tā ir kafejnīca?— dāma jautāja.

-— Tieši tā.

—  Viņi arī mani noturēja par kādu citu.

Brīdi valdīja klusums, un sieviete, nekustīgi sēdēdama, viņus vēroja, viņa izskatītos stūrgalvīga, ja acis neslēptos aiz brillēm, un tad Manuels saprata, ka viņa ir jukusi, ka viņa patiešām negrib viņam sagādāt nekādas nepatikšanas, bet ir gluži vienkārši jukusi. Balsī ieskanējās laipnība, kas pārsteidza viņu pašu, kad viņš teica:

—    Jums no rīta bija apsējs uz rokas, es jums tiešām saku taisnību.

—  Man tā nebija vēl nupat, kad te ierados.

—    Tiešām? (Manuels jautājoši paskatījās abos pārējos, bet tie paraustīja plecus.) Mums gan tas neuzkrita. Un kas par to? Kad es jums saku, šorīt tas bija.

—  Tā nebiju es.

—  Bet kāpēc tad esat atgriezusies?

—  Es nezinu. Es neesmu atgriezusies. Es nezinu.

Pār vaigiem atkal noritēja divas asaras.

—  Laidiet mani prom. Man jātiek pie ārsta.

—  Es jūs aizvedīšu pie ārsta,— Manuels teica.

—  Nepūlieties.

—    Es nevaru zināt, ko viņam teiksiet,— Manuels iebilda.— Vai neesat nodomājusi sagādāt man nepatikšanas?

Viņa noliedzoši papurināja galvu, nē, taču, viņa aizkaitināta rādija, un, tā kā sieviete piecēlās, šoreiz viņi atkāpās.

—    Jūs sakāt, ka es putroju, ka Pako putro, ka visi putro,— Manuels nerimās.— Es nesaprotu, ko īsti jūs gribat.

—  Liec viņu mierā,— Bolī teica.

Kad viņi gāja ārā — sieviete pa priekšu, tad nekustamā īpašuma aģents, aiz ta iū! i: un Manuels —, pie benzīna sūkņa stāvēja vairākas mašīnas. Mjeta, kas vispār nebija sevišķi izveicīga, staigāja no vienas pie otras, netikdama ar darbu galā. Mazā rotaļājās smiltīs pie ceļa ar citiem bērniem. Redzot Manuelu un dāmu no Parīzes iekāpjam vecajā fregatē, viņa, rokas nolaidusi, netīru seju pienāca klāt.

—    Ej atpakaļ spēlēties,— Manuels uzsauca.— Es aizbraukšu uz ciemu un drīz atgriezīšos.

Taču meitene klusēdama stāvēja pie mašīnas, kamēr viņš iesildīja motoru. Viņa neatņemdamās skatījās uz Manuelam blakus sēdošo dāmu. Kad viņš apmeta līkumu gar sūkņiem, Bolī un nekustami īpašuma aģents jau stāstīja notikumu citiem autobraucējiem. Spogulī viņš redzēja, kā visi noskatās viņiem nopakaļ.

Saule bija nozudusi aiz pakalniem, bet drīz vien tā atkal parādīsies, lai it kā otrreiz norietētu ciema otrā malā. Gribēdams pārtraukt nepatīkamo klusēšanu, Manuels teica, ka droši vien šo divu saulrietu dēļ ciemu sauc par Dēsuārlezavalonu (Avalonas divi vakari). Taču šķita, ka viņa neklausās.

Viņš aizveda sievieti pie doktora Garā, kuram bija kabinets Baznīcas laukumā. Tas bija ļoti vecs vīrs, augumā garš un spēcīgs kā koks, kopš gadiem viņš valkāja vienu un to pašu ševiota uzvalku. Manuels viņu labi pazina, jo doktors bija labs mednieks, sociālists tāpat kā viņš un reizēm aizņēmās fregati, lai brauktu vizītēs, kad paša mašīnai — pirms 1948. gada ražotam graustam — uznāca, kā ārsts izteicās, sirds vājums. Īstenībā, par spīti vairākkārtējai virzuļu slīpēšanai, mašīnai vairs nebija nedz sirds, nedz kā cita, tā droši vien nevarētu pašas spēkiem aizripot pat līdz izgāztuvei.

Doktors Garā apskatīja sievietes plaukstu, lika kustināt pirkstus, teica, ka izdarīs rentgenogrāfiju, taču šķiet, ka locītavas nav skartas. Sitiens bija saplēsis plaukstas muskuļus. Viņš pajautāja, kā viņai tas gadījies. Manuels turējās sānis, jo ārsta kabinets uz viņu atstāja tādu pašu iespaidu kā baznīca laukuma pretējā pusē, turklāt viņu neaicināja pieiet tuvāk. Brīdi vilcinājusies, dāma vienkārši atbildēja, ka tas bijis nelaimes gadījums. Doktors Garā pameta skatienu uz viņas labo roku, kas tomēr bija pilnīgi vesela.

—  Vai esat kreile?

—  Jā.

—  Ar šo roku jūs nekā nevārēsiet darīt dienas desmit. Ja gribat, es jums došu atbrīvojumu no darba.

—  Nav vērts.

Viņš ieveda sievieti balti izkrāsotā istabā, kur bija izmeklēšanas galds, stikla trauki, liels zāļu skapis. Manuels sekoja līdz pat durvīm. Uz baltās sienas bija redzams garš, balts siluets. Dāma tikai izvilka no piedurknes kreiso roku, bet Manuels mirkli ieraudzīja slaidā auguma iedegušo, gludo ādu, pamanīja zem krūštura mežģīnēm apaļas, stingras, tādam smuidrumam negaidīti pilnīgas krūtis. Pēc tam viņš vairs neiedrošinājās nedz skatīties, nedz atkāpties, pat ne norīt siekalas, viņš jutās kā muļķis un — kāpēc?— bēdīgs, jā, bēdīgs kā suns.

Doktors Garā paņēma rentgenuzņēmumu, iegāja to attīstīt, atgriezās un pateica, ka lūzuma tiešām nav. Viņš iešļifcināja zāles, lai mazinātu sāpes, uzlika iekaisušajai plaukstai stingru apsēju, kas saturēja delnas virspusi un apakšu, uztina saiti vispirms starp pirkstiem, pēc tam — ļoti cieši ap delnu līdz pat plaukstas locītavai. Tas viss aizņēma stundas ceturksni, kurā neviens no trijiem neizteica ne vārda. Ja viņai sāpēja, viņa to neizrādīja. Viņa skatījās uz savu roku, kas tika ārstēta, vai uz pretējo sienu un vairākas reizes piespieda labās rokas rādītāju pie briļļu lociņa, lai tās sakārtotu. Viņa neizskatījās vairāk jukusi nekā jebkurš cits, varbūt pat mazāk, un Manuels nosprieda, ka labāk nemaz nepūlēties saprast viņas rīcību.

Viņai bija grūti uzvilkt kostīmjakas piedurkni, jo tai bija šaurs gals. Kamēr doktors kārtoja savas lietas, Manuels palīdzēja mazu gabaliņu atārdīt. Viņš sajuta sievietes

smaržu — maigu un gaišu kā viņas mati — un kaut ko siltāku — tā bija viņas ādas smarža.

Kad viņi atgriezās Garā kabinetā un ārsts rakstīja recepti, viņa parakņājās somā, izņēma suku, ar labo roku saglauda matus. Viņa izņēma arī naudu, bet Manuels sacīja, ka pats norēķināsies ar doktoru. Viņa paraustīja plecus — bez īgnuma, viņš skaidri saprata, ka tikai aiz noguruma,— un ielika to atpakaļ somā kopā ar recepti. Viņa pajautāja:

—  Kad tas ar mani ir nolicis?

Doktors Garā izbrīnījies pavērās sievietē, tad palūkojās Manuelā.

—  Viņa jautā, kad tikusi ievainota.

Garā apjuka vēl vairāk. Viņš skatījās uz jauno sievieti, kas sēdēja viņam priekšā, it kā ieraudzītu to pirmo reizi.

—  Vai jūs pati to nezināt?

Viņa neatbildēja nedz ar vārdu, nedz ar žestu.

—       Manuprāt, jūs ieradāties pie manis tūlīt pēc tam, vai tad ne?

—       Šis kungs apgalvo, ka ievainojums man bijis jau no rīta,— viņa teica, paceldama apsaitēto roku.

—      Tas ir pilnīgi iespējams, bet galu galā jums taču pašai tas ir jāzina, vai ne?

—  Bet iespējams arī, ka no rīta?

—  Kālab ne?

Viņa piecēlās un pateicās. Kad sieviete gāja ārā pa durvīm, Garā satvēra Manuelu aiz rokas un jautājoši viņā paskatījās. Manuels bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Viņš atkal apsēdās pie stūres, aizveda viņu pie tanderberda un gudroja, ko viņa tagad darīs. Viņš nodomāja, ka sieviete varētu atgriezties mājās ar vilcienu un atsūtīt kādu pēc mašīnas. Sāka tumst. Manuels nespēja aizgainīt no prāta viņas apaļās krūtis.

—  Ar tādu apsaitētu roku jūs nevarēsiet vadīt mašīnu.

—  Varēšu gan.

Sieviete paskatījās uz Manuelu, un, pirms viņa atvēra muti, viņš jau zināja, ko dzirdēs, tā viņam arī vajadzēja:

—       Vai es labi vadīju mašīnu šorīt, kad jūs mani redzējāt? Un mana roka, mana roka — tā bija tāda pati kā tagad, vai ne? Kas tad ir mainījies?

Līdz pat apkopes stacijai viņi vairs nesarunājās. Mjeta bija iedegusi lampas. Viņa stāvēja uz kantora sliekšņa un noskatījās, kā abi izkāpj no fregates.

Dāma piegāja pie tanderberda, kuru kāds, droši vien Bolī, bija pabraucis nostāk no sūkņiem. Viņa nometa somu uz

priekšējā sēdekļa sev blakus un iekārtojās pie stūres. Manuels ieraudzīja, ka meitiņa izskrien no mājas aizmugures un apstājas kā iemieta, lai noskatītos viņos. Viņš piegāja pie mašīnas, kuras motors jau darbojās.

—  Neesmu samaksājusi par benzīnu,— dāma teica.

Viņš vairs skaidri neatcerējās, cik vajadzēja saņemt, un nosauca kaut kādu summu. Viņa pasniedza piecdesmit franku. Viņš nevarēja ļaut sievietei tā aizbraukt, sevišķi vēl meitenes acu priekšā, bet nespēja arī iedomāties, ko varētu pateikt. Viņa apsēja lakatiņu, iededza aizmugurējās ugunis. Viņa drebēja. Uz Manuelu neskatīdamās, dāma teica:

—  Šorīt tā nebiju es.

Balss likās zema, saspringta, gandrīz lūdzoša. Un tai brīdī viņš sievieti redzēja tādu pašu kā rīta nokrēslī. Bet kāda gan tagad tam varēja būt nozīme? Viņš atbildēja:

—  Es vairs nezinu. Varbūt esmu kļūdījies.

Katrs var kļūdīties.

Viņa droši vien juta, ka viņš netic pats saviem vārdiem. Viņam aiz muguras Mjeta sauca, ka jau trīsreiz zvanīts par avāriju.

—  Ko viņa teica?

—  Neko. Vai jūs ar apsaitētu roku tiksiet galā?

Viņa apstiprinoši pamāja. Manuels pasniedza viņai roku pāri durvju stiklam un ļoti klusām un ļoti ātri teica:

—  Esiet tik laba, paspiediet man roku — mazās dēļ, viņa skatās.

Dāma pavērās meitenē, kas dažu soļu attālumā nekustīgi stāvēja zem lampas sarkanrūtotā priekšautā, netīriem ceļgaliem, viņa aptvēra situāciju tik ātri, ka Manuelam šķita — viņam piepeši atkūst sirds, pa īstam atkūst, tas nenotika brīdī, kc^d viņa ielika savu labo roku viņa plaukstā, tas notika, kad sieviete piepeši negaidīti pasmaidīja viņam vēl nepazīstamu smaidu. Viņa smaidīja un reizē drebēja. Manuelam gribējās pateikt kaut ko brīnišķīgu, kaut ko labu, kas izdzēstu visu nepatīkamo, bet vienīgais, ko viņš attapa pateikt, bija:

—  Viņu sauc par Morīnu.

Dāma iedarbināja mašīnu, no iebraucamā ceļa nogriezās uz Soljē pusi, un viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, lai ilgāk varētu redzēt žilbinoši sarkanās ugunis, kas attālinājās. Morīna pienāca tēvam klāt, viņš pacēla meitu savās rokās un sacīja:

—  Vai redzi tās ugunis? Vai tu tās redzi? Paskaties vien, tās nedarbojās, un tavs tētis Manuels tās salaboja!

Roka nesāpēja, viņai nesāpēja nekas, viss bija sastindzis. Viņai sala, ļoti sala vaļējā mašīnā, un tāpēc viņa sastinga vēl vairāk. Viņa cieši lūkojās visgaišākajā savas mašīnas prožektoru joslā taisni sev priekšā — tur, kur aiz miglainā mākonīša tā izgaisa tumsā. Kad pretī brauca citas mašīnas, bija vajadzīga pussekunde, lai ar labo roku iedegtu tuvās ugunis, pussekunde, kad stūri turēja tikai stingrā apsēja svars. Viņa brauca prātīgi, bet stūrgalvīgi — bez pārtraukuma. Spidometra šautrai vajadzēja turēties pavisam tuvu četrdesmit jūdžu ātrumam, vismaz pieskarties lielajam metāla četriniekam. Kamēr viņa nebēga, neviens un nekas vēl nebija nodots. Stūre nepakustējās ne par milimetru, Parīze pamazām aizvien vairāk un vairāk attālinājās, viņai bija pārāk auksti, lai domātu, un tas bija labi.

Viņa gan zināja, kas ir nodevība, ak jā! Jums šķiet, ka mīlat kādu, ka esat kaut kam pieķērusies, un tad, mirklī, kad pamanāt spidometra šautru novirzāmies no četrdesmit jūdzēm, tikko paspējat sajust nogurumu, nopūsties, tikko paspējat nodomāt: «Es nespēju noturēties pie tā, es nespēju to mīlēt līdz galam,»— kad durvis aizveras, jūs skraidāt pa ielām un tad varat, cik gribat, raudāt karstas asaras un pat pūlēties mēnešiem ilgi iznīdēt to visu no atmiņas, tomēr jūs esat nodevis, nodevis, nodevis.

Gaiši un tumši plankumi, ceļa līkums nogāzē, augsta bazilika — tā bija Soljē. Viņa iegriezās vienā ielā, tad otrā un strauji apstādināja mašīnu nepilnu metru no bazilikas pelēkā mūra. Viņa izslēdza aizdedzi un nolieca galvu uz stūres, sausām acīm un krūtīs iestrēgušām elsām, viņa pat nemēģināja tās apslāpēt, bet tās nespēja izlauzties un pārvērtās par smieklīgām žagām. Tavas lūpas uz apsēja. Tavi mati priekšā acīm, priekšā tavām nolādētajām pūces brillēm. Tagad tu esi tu pati, patiešām tu pati, tev ir tikai šī labā roka un lupatai līdzīgā sirds, bet turpini, neuzdod jautājumus, turpini.

Viņa atļāva sev tā pavadīt dažas minūtes — t( rīs vai četras, varbūt arī mazāk —, tad ar noteiktu kustību atzvēlās sēdeklī, nospriežot, ka pasaule ir liela, dzīve gara, ka viņai gribas ēst, dzert un smēķēt. Nakts ap viņu bija skaidra un skaista. Kartē, ko viņa varēja paņemt ar veselo roku, joprojām bija rakstīti tādi vārdi kā Provansas Salona, Marseļa vai Senrafaēla. Nabaga meiča, tu slimo ar to, ko sauc par ciklotīmiju. Jā, es esmu ciklotīmiķe. Ciklotīmiķe, kurai salst.

Viņa nospieda taustiņu, un paceļamais jumts lieliski uzvāzās virsū Soljē debesīm, izdzēsa zvaigznes un ieslēdza viņu, Dāniju Longo, pasaulē, kas bija līdzīga bērnības būdām, kādas tiek ierīkotas no palagiem bāriņu nama guļamistabā. Viņa aizsmēķēja cigareti, kas bija laba un koda kaklā tāpat kā pirmā, ko viņa piecpadsmit gadu vecumā tika smēķējusi tajās būdās, to laida no rokas rokā, katra ievilka vienu reizi, pēc tam tika klepots, gandrīz vai izlaižot garu, un māsas uzraudzes, zābaklai- žas, guļamistabā šņāca: «Cst! Cst!» Tad iedegās gaisma, ieradās māsa uzraudze, ģērbusies rupja kokvilnas auduma kreklā, nezin ko uzmaukusi galvā, lai apsegtu noskūto galvvirsu, viņa bukņija pa labi un pa kreisi, kur vien tika klāt, un vajadzēja pievilkt ceļgalus pie zoda un sargāties ar elkoņiem, tad pati uzraudze dabūja ciest.

Cilvēki gāja garām, viņu soļi klaudzēja uz bruģa, kāds pulkstenis smagi nosita pus — cik?— pusdeviņi, kā rādija pulkstenis uz mašīnas priekšējā paneļa. Danija Longo iededza iekšējo gaismu — šajā mašīnā viss iedegās, nebija iespējams nospiest pogu neapžilbstot —, viņa paokšķerēja priekšējā paneļa skapīti un ātrumā pārlasīja dokumentus, ko bija redzējusi pirms dažām stundām. Kvīti par mašīnas labošanu Dēsuār- lezavalonā viņa neatrada. Viņa arī nebija cerējusi to atrast.

Tāpat viņa izkratīja savas somas saturu uz sēdekļa sev blakus. Tur nekā nebija. Mazliet neomulīgi juzdamās, viņa pati sev jautāja, kāpēc tā nopūlas, ja lieliski zina, ka nekad mūžā nav ne kāju spērusi apkopes stacijā, kas pieder vīrelim ar dienvidrietumu apgabala iedzīvotāja akcentu, un ko tad vēl? Viņa salika visu atpakaļ somā. Cik amerikāņu mašīnu šodien ir braukušas pa autoceļiem no Parīzes uz Marseļu? Desmitiem, varbūt vairāk nekā simt. Cik sieviešu jūlijā varēja būt ģērbušās baltās drēbēs? Un cik, Dieva dēļ, valkāja saulesbrilles? Ja nebūtu savainota roka, atgadījums liktos vienīgi smieklīgs.

Turklāt vīrelis no dienvidrietumiem gluži vienkārši meloja. Vismaz ievainojums ir pilnīgi reāls, viņas acu priekšā ir*apsējs, un tam varēja būt tikai viens izskaidrojums, viņa varēja iedomāties tikai vienu. Kāds no abiem autobraucējiem vai varbūt apkopes stacijas īpašnieks pats bija iegājis viņai nopakaļ tualetē, lai atņemtu naudu, vai, iespējams, cita iemesla dēļ, kam gan lāgā negribējās ticēt, bet kā viņš skatījās ārsta kabinetā, kad viņa bija pa pusei novilkusi jaku,— tas bija pretīgs un reizē nožēlojams skatiens — vai arī to viņa būtu izdomājusi? Bez šaubām, viņa pretojās, viņš pamanīja, ka ir salauzis viņai roku, un nobijās. Pēc tam, lai novērstu aizdomas no sevis vai saviem draugiem, viņš kantorī sarunāja nezin ko. Šī konjaka glāze uz galda. Šis resnais sarķanģīmis ar skaļo balsi. Viņi labi redzēja viņas bailes un tās izmantoja. Un turklāt, kaut nezinādami, ka mašīna nepieder viņai, droši vien visi trīs nojauta, ka ir kādi iemesli, kuru dēļ viņa nevar atsaukt policiju, kā būtu vajadzējis darīt.

Tā tas bija, tas noteikti bija tā. Viņa juta, ka mazliet blēdās, jo nekādi nespēja aizmirst vecās sievas grumbaino seju un ļaunās acis garā, saules pielietā ielā, bet arī tā bija nejaušība, pārpratums. Nometusies ceļos uz priekšējā sēdekļa, viņa atvēra uz aizmugures sēdekļa nolikto melno koferi un izņēma no tā Fontenblo nopirkto balto puloveru. Tas bija mīksts un smaržoja pēc jauna apģērba, tas nomierināja. Viņa nodzēsa mašīnā gaismu, lai uzvilktu puloveru zem jakas, iededza atkal gaismu, sakārtoja atlokāmo apkakli, lūkodamās atpakaļskata spogulī. Ikviena kustība, kas bija jo uzmanīgāka tāpēc, ka ar labo roku viņa rīkojās neveikli, attālināja no vecās sievas, no apkopes stacijas un visas nejēdzīgās pēcpusdienas. Viņa bija skaistā, gaišmatainā Danija Longo ceļā uz Montekarlo, ģērbusies baltā kostīmā, ko gan vajadzētu izmazgāt, bet kas izžūst divās stundās, un izsalkusi kā vilks.

Izbraucot no Soljē, viņa ieraudzīja uzrakstu, kas vēstīja, ka Salona ir astoņdesmit piecu kilometru attālumā. Viņa nebrauca sevišķi ātri, ceļš veda kalnup un bija stipri līkumains, vajadzēja rēķināties, ka paies vairāk nekā pusotra stunda, līdz tur nonāks. Bet viņai pa priekšu brauca citas mašīnas, pēc kuru ugunīm varēja redzēt ceļa līkumus, un viņa vairs neapstāsies. Tieši tajā brīdī, kad viņa apņēmās vairs neapstāties, viņu apturēja, un dūša viņai saskrēja papēžos.

Tur, kur šoseja krustojas ar Dižonas ceļu, viņa ceļa kreisajā pusē zem kokiem pirms pamanīja divus masīvu motociklistu stāvus. Braucot garām, viņa pat neievēroja, vai tie ģērbušies uniformās. Bet ja nu tie ir policijas motociklisti un seko viņai? Atpakaļskata spogulī viņa redzēja, ka vairāk nekā divsimt metru aiz viņas viens no tiem strauji izbrauc uz ceļa un, motoram rūcot, dzenas pakaļ. Spogulī tas kļuva aizvien lielāks, varēja jau izšķirt ķSveri, kas kopā ar lielajām aizsargbrillēm un motociklu vērta to līdzīgu nesatricināmam robotam, kurā nav nekā cilvēciska. Viņa sev teica: «Tas nav iespējams, viņš nedzenas man pakaļ, viņš pabrauks garām, viņš turpinās ceļu.» Viņš aizdrāzās garām, izspiezdams no motora maksimālo ātrumu, gabaliņu pabrauca, tad palēnināja gaitu un pagriezās pret viņu, paceldams roku. Viņa apturēja mašīnu ceļmalā divdesmit metru no policista, kas nokāpa no motocikla, novilka cimdus un starmešu gaismā tuvojās — mierīgi, pārspīlēti mierīgi, it kā gribētu pilnīgi sagraut viņas nervus. Viss ir galā, vēl nemaz neiesācies. Tanderberda pazušana ir pamanīta, policistam noteikti ir zināmas gan viņas pazīmes, gan vārds. Turklāt viņa nekad nebija sarunājusies ar policistiem, vienīgi kaut ko tiem pajautājusi Parīzē, taču viņai dīvainā kārtā likās, ka ir to jau kaut kur redzējusi, it kā viņa jau iepriekš būtu iztēlojusies šo ainu visos sīkumos vai to jau reiz pārdzīvojusi.

Nonācis viņai blakus, policists vispirms paskatījās uz mašīnām, kuras brauca garām, ar rēcošu, spēcīgu elpu šķeldamas nakti, tad nopūtās, atbīdīja lielās brilles uz ķiveres, smagi atspiedās ar elkoņiem pret loga apakšējo malu un teica:

— Tātad Longo jaunkundze? Vai vizināties?

Viņu mēdza mocīt sirdsapziņas pārmetumi un sauca par Tusēnu Nardī. Viņam bija sieva un trīs bērni, zināma veiklība šaušanā ar pistoli, Napoleona kults, četristabu dzīvoklis ar karstu ūdeni un atkritumu vadu, noguldīti ietaupījumi, bezgalīga pacietība mācīties no grāmatām to, ko nav bijis laika iemācīties skolā, un cerība, sasniedzot vectētiņa gadus, beigt karjeru policijas virsnieka dienesta pakāpē kādā mazā, saulainā pilsētiņā.

Viņu uzskatīja par cilvēku, kam nevajag kāpt uz varžacīm, bet vispār — par krietnu puisi, cik nu policists tāds var būt. Piecpadsmit dienesta gados viņš savu prasmi trāpīgi šaut bija pierādījis vienīgi treniņos vai gadatirgo's, trāpot māla pīpēs, un par to priecājās. Tāpat nedz privātajā dzīvē, nedz, uniformā tērpies, viņš nekad nebija pacēlis ne pret vienu roku, izņēmums bija vienīgi vecākais dēls, kas trīspadsmit gadu vecumā sukāja matus kā bītli, šmauca no matemātikas stundām un, ja neiedzīs bijību, kļūs par nelieti. Beidzot, viņa galvenās rūpes bija izvairīties no skandāliem un kārtīgi apkopt motociklu. To viņš darīja pirmām kārtām tāpēc, ka bija disciplinēts, un vēl tālab, ka motocikls var kļūt par iemeslu priekšlaicīgai nāvei. %

Ieraugot sestās un septītās b šoseju krustojumā balto tander- berdu ar melnu nolaižamo jumtu, viņš ar kolēģi Rapāru runāja par motocikliem. Rapārs bija Nardī labākais biedrs, jo kazarmā dzīvoja tajā pašā stāvā un arī ar dēlu tam negāja labāk. Dienas dežūru laikā nekāda sarunāšanās neiznāca. Naktī ciešami sarunu temati bija ne tikai motocikli, bet vēl trīs: šefa muļķība, laulātās draudzenes netikumi un citu sieviešu vieglprātība.

Nardī uzreiz pazina tanderberdu. Mašīna nebrauca sevišķi ātri, un viņš varēja izlasīt reģistrācijas numuru: 3210 RX 75. Tas bija viegli iegaumējams numurs, jo atgādināja skaitīšanu, izšaujot raķeti. Jau divas stundas viņam bija neskaidra nojauta, ka viņš šo mašīnu ieraudzīs vēlreiz. To nevarēja izskaidrot. Rapāram viņš tikai pasacīja: «Aizbrauc uz astoņdesmito paskatīties, kā tur iet, satiksimies tepat.» Viņš jau sēdēja uz motocikla, vajadzēja tikai izslieties, spēcīgi uzsist pa starteri un iedarbināt motoru. Viņš palaida garām furgoniņu, padeva motociklu pa labi, lai, uzņemot gaitu, varētu pagriezties. Pēc trim sekundēm viņš ieraudzīja milzīgas, žilbinoši sarkanas ugunis, kas spētu laupīt dvēseles mieru dažam labam autosporta fanātiķim.

Nardī neredzēja, kas sēž pie stūres. Brau.cot garām, policists pamanīja apsaitēto kreiso roku, un viņš saprata, ka tā ir viņa. Dodot zīmi apstāties, viņš nevarēja atcerēties sievietes uzvārdu, ko tomēr bija izlasījis, tāpat kā dzimšanas gadu un visu pārējo, bet viņam bija ļoti laba vārdu atmiņa. Uzvārds ienāca prātā, kamēr viņš gāja uz mašīnas pusi: Longo.

Viņa izskatījās citāda nekā no rīta, un viņš prātoja, kāda īsti ir atšķirība, varbūt tāds iespaids radās tālab, ka no rīta viņai nebija pulovera ar atlokāmu apkakli. Tas, balts tāpat kā kostīms, vērta seju apaļīgāku un kontrastā ar to — brūnāk iedegušu. Taču tā bija tā pati dīvainā, viegli satraucamā sieviete, kas ar tādām pašām grūtībām izrunāja katru vārdu, un viņam, tāpat kā no rīta, dīvainā kārtā šķita, ka viņa priekšā ir nogrēkojies cilvēks.

Ko nogrēkojies? Viņš apturēja mašīnu rītausmā uz Avalonas ceļa mazliet aiz Soljē, jo tai nedega aizmugurējās ugunis. Tas gadījās viņa dežūras beigās, un pa nakti viņš bija apturējis daudz muļķu, kas brauca, neievērojot dzelteno līniju, apdzina mašīnas kalna galā un neturēja nekādā vērtē citu dzīvību, tāpēc viņa pacietības mērs bija pilns un viņš tikai pasacīja: «Jūsu mašīnai nedeg aizmugures ugunis, lieciet tās salabot, uz redzēšanos, un lai tā būtu pēdējā reize.» Pat sieviete, pat nervoza sieviete nevar tik briesmīgi nobīties tāpēc vien, ka pārguris žandarms saka, lai salabo aizmugurējās ugunis.

Tikai pēc tam, uzskatīdams viņas izturēšanos par pārlieku aizdomīgu un palūgdams uzrādīt dokumentus, viņš pamanīja apsēju uz kreisās rokas. Un visu laiku, kamēr viņš pētīja sievietes autovadītāja tiesības — tās bija saņemtas astoņpadsmit gadu vecumā Ziemeļu departamentā, un tolaik viņa dzīvojusi klostera bāriņu namā —, viņš nojauta: kaut arī sieviete sēž pilnīgi klusa un nekustīga, viņas nervozitāte pieaug, tuvojas robežai, aiz kuras viņam var draudēt briesmas.

Jā, tas nebija izskaidrojams, viņš nebūtu varējis to izskaidrot, par spīti visiem nolādētajiem psiholoģijas kursiem, ar kuriem viņš eksāmenu laikā piebāza galvu, bet viņam bija ļoti skaidra briesmu priekšnojauta. Apmēram tā, it kā, nervu saspīlējumam sasniedzot galējo robežu, viņa varētu atvērt priekšējā paneļa skapīti un aizsūtit viņu pie upuriem, kas krituši, pildot pienā-

kurnu. Turklāt viņam nevajadzēja būt vienam, viņš bija ļāvis Rapāram aizbraukt prom, jo tas gribēja atgriezties mājās agrāk, lai atpūstos pirms brāļameitas kristību mielasta. Šai notikumā arī viņam bija sava vaina.

Dokumenti, šķiet, bija kārtībā. Viņš pajautāja, uz kurieni viņa brauc: uz Parīzi. Profesija?— Sekretāre reklāmas aģentūrā.— No kurienes brauc?— Viņa pārnakšņojusi Šalonas viesnīcā.— Kādā viesnīcā? — «Renesanse». Viņa atbildēja gandrīz nevilcinādamās, bet pārvērstā, tikko sadzirdamā balsī. Tas bija rīta krēslā, viņš nev,arēja lāgā saredzēt braucējas seju. Viņam gribējās palūgt, lai dāma noņem brilles, bet kaut ko tādu nevar prasīt, it īpaši no dāmas, citādi liktos, ka viņš tēlo niknu policistu no televīzijas raidījuma. Nardī ļoti baidījās kļūt smieklīgs.

Mašīna bija reģistrēta uz reklāmas aģentūras vārda, kurā viņa strādāja. Viņa nosauca sava šefa telefona numuru, policists varēja pārbaudīt, ka mašīna bieži liek viņai uzticēta. Viņa drebēja. Neviens tanderberds netika me"klēts, un, ja viņš bez iemesla izvedīs dāmu no pacietības, viņam var iznākt nepatikšanas. Nardī ļāva viņai braukt tālāk. Vēlāk viņš to nožēloja. Viņam vajadzēja pārliecināties, vai sieviete nav apbruņota. Un kālab gan viņam ienāca prātā nejēdzīgā doma, ka viņai varētu būt ierocis? Tas Nardī mocīja visvairāk.

Tagad viņš vairs nezināja, ko īsti grib. Tā bija tā pati pārbijusies un mulsinošā meiča, bet kopš rīta kaut kas bija noticis, kaut kas tāds, kas it kā notušēja agresivitāti, nē, tā īsti nevarētu teikt — izmisumu — arī tas nebija īsti pareizi sacīts — nebija tāda vārda, kādā nosaukt to, kāpēc rītausmā viņa bija tuvu pēdējai robežai, un nu šī robeža bija pārieta. Viņš jutr.s pārliecināts: ja mašīnā jelkad ir bijis ierocis, t&gad tā vairs nav.

Patiesībā Nardī, kad bija izgulējies, jutās mazliet neērti, atcerēdamies jauno sievieti tanderberdā. Ieraudzījis mašīnu otrreiz, viņš neaicināja Rapāru līdzi tieši tāpēc, ka baidījās kļūt jo smieklīgāks. Tagad viņš jutās priecīgs, ka tā izdarījis.

—  Šķiet, Longo jaunkundz, ka mēs redzējāmies nakts dežūras laikā. Vai jums tā neliekas?

Viņa gan neatcerējās. Viņa Nardī pat nepazina.

—  Redzu, ka aizmugurējās ugunis ir salabotas. (Klusums.) Vai tas bija īssavienojums? (Klusums.) Katrā ziņā tagad tās darbojas. (Klusums veselu mūžību.) Vai tās salabojāt Parīzē?

353

Iedegusi seja, ko slēpj brilles un apgaismo priekšējā paneļa ugunis, maza mute ar diezgan pilnīgām lūpām, kuras dreb it kā

12 493

aizturētās raudās, gaišu matu šķipsna izlīdusi no tirklzkrāsas lakatiņa apakšas. Atbildes nav. Ko viņa būtu nodarījusi?

—       Klausieties, es ar jums runāju! Vai jūs salabojāt ugunis Parīzē?

—  Nē.

—  Kur tad?

—  Es nezinu. Kaut kur pie Avalonas.

Paldies Dievam! Viņa runā. Viņam pat šķiet, cik var atcerēties, ka balss vairs nav tik nedroša, ka tā kļuvusi skaidrāka. Viņa kaut cik atguvusi mieru.

—  Bet jūs bijāt aizbraukusi uz Parīzi.

—  Jā, laikam gan.

—  Vai neesat par to pārliecināta?

—  Jā.

Viņš pārvilka ar rādītājpirkstu pār lūpām un šoreiz pūlējās dāmu rūpīgi apskatīt, kaut arī viņam bija neērti ta pētīt sievietes, pat prostitūtas.

—  Vai kaut kas nevedas?

Viņa tikai viegli papurināja galvu.

—       Vai jums būtu ļoti nepatīkami, ja es jūs palūgtu brīdi noņemt brilles?

Dāma paklausīja. Viņa strauji, it kā tas būtu nepieciešams, paskaidroja: es esmu tuvredzīga.

Viņa bija tik tuvredzīga, ka, noņēmusi acenes, pilnīgi atsacījās kaut ko saskatīt. Viņa pat nemēģināja kaut cik piemēroties. Viņa nevis samiedza acis kā Rapāra mazā meitiņa, kura arī bija kļuvusi tuvredzīga pēc smagām masalām un kura izskatījās pavisam nožēlojama, kad mēģināja kaut ko saskatīt bez brillēm, šīs sievietes acis mirklī iepletās, tās izskatījās tukšas kā nesamaņā, tās pilnīgi mainīja viņas sejas izteiksmi.

—  Vai jūs ar tādu redzi spējat vadīt mašīnu nakts vidū?

To viņš pateica draudzīgāk, tomēr pats uz sevi »dusmojās, ka

runā kā tāds aprotikžots špiks, kā naglotais zābaks. Par laimi, viņa ļoti ātri atkal uzlika brilles, apstiprinādama viegli pamāja ar galvu. Bet vēl bija arī pārsējs.

—       Tas nav sevišķi prātīgi, Longo jaunkundz, it sevišķi ar ievainotu roku. (Atbildes nav.) Un, cik saprotu, jūs visu dienu esat pavadījusi pie stūres? (Atbildes nav.) Turp un atpakaļ vien — cik kilometru tas iznāk? Sešsimt kilometru? (Atbildes nav.) Vai jums tiešām ir jābrauc? Uz kurieni tagad dodaties?

—  Uz Dienvidiem.

—  Kur tieši uz Dienvidiem?

—  Uz Montekarlo.

Viņš klusi iesvilpās.

—  Jūs taču to nedarīsiet vienā paņēmienā?

Viņa noteikti papurināja galvu. Tā bija pirmā kaut cik noteiktā reakcija, kādu viņš tika redzējis.

—  Es apmetīšos viesnīcā mazliet tālāk.

—  Salonā?

—  Jā, Salonā.

—«Renesansē»?

Viņa atkal vērās policistā neizprotošu skatienu.

—      Jūs man sacījāt, ka esat pārnakšņojusi «Renesansē». Vai tā nebija taisnība? '

—  Jā.

—  Vai istaba jums rezervēta?

■— Nē, man šķiet, ka ne.

—  Jums šķiet, ķa ne?

Viņa papurināja galvu, novērsās, lai izvairītos no Nardī skatiena, sēdēja nekustēdamās,- uzlikusi apsaitēto roku uz stūres, taču ne tādā izaicinoši nekaunīgā veidā kā dažs autobraucējs, kas, šķiet, prāto: «Turpini vien, tu esi varen interesants. Kad beigsi ākstīties, es varbūt varēšu turpināt ceļu,»— viņa šķita kā izsista no sliedēm, apjukusi, nespēja atrast nedz vārdus, nedz kādu domu vienkārši tāpēc, ka kļuvusi bezpalīdzīga tāpat kā tad, kad noņēma brilles. Ja viņš būtu paaicinājis sievieti uz žandarmēriju, viņa būtu braukusi līdzi bez ierunām, droši vien pat nebūtu apjautājusies pēc iemesla.

Viņš iededza kabatas bateriju un pārlaida tās staru mašīnas iekšienei.

—  Vai es varētu paskatīties priekšējā paneļa skapītī?

Viņa to atvēra. Tur bija tikai papīri, viņa uzlika tiem labo

roku, lai parādītu, ka vairāk nekā nav. y

—  Jūsu soma?

Viņa atvēra arī to.

—  Vai bagāžniekā kaut kas ir?

—  Nē. Mans koferis ir te.

Viņš ieskatījās koferī, tas bija no melnas ādas, un tajā atradās vienīgi apģērbi, dvieļi un zobu suka. Viņš pārliecās pār priekšējā sēdekļa atzveltni, viņa nelūgta pavirzījās sānis, lai viņam pietiktu vielas. Policistu plosīja pretējas nojautas: te šķita, ka viņš ir mūlāps, pārspīlēts rīkļurāvējs, te atkal — ka viņam blakus norisinās kaut kas dīvains, nopietns, ko vajadzētu saprast.

Viņš nopūzdamies aizvēra mašīnas durvis un teica:

—  Šķiet, jums ir nepatikšanas, Longo jaunkundz.

12»

355

—  Esmu tikai nogurusi, un tas ir viss.

Nardī aiz muguras rūkdamas brauca mašīnas, asas gaismas zibšņi pārvietoja ēnas uz jaunās sievietes sejas, tāpēc tā šķita nemitīgi maināmies.

— Zināt, ko mēs darīsim? Jūs man apsolīsiet apstāties Salonā, un es piezvanīšu uz «Renesansi», lai jums rezervē istabu.

Tā viņš varēs pārbaudīt, vai vakar viņa tur tiešām bijusi, vai nav melojusi. Viņš nevarēja iedomāties, ko vēl iespējams izdarīt.

Viņa piekrītoši palocīja galvu. Viņš ieteica braukt prātīgi, sacīja, ka šajā nedēļas nogalē šosejas ir mašīnu pilnas, atkāpās, pielika pirkstu pie ķiveres un visu laiku domāja: «Neļauj viņai braukt prom, pavisam drīz atklāsies, ka viss teiktais ir kolosāli meli.»

Viņa neteica «uz redzēšanos». Viņš stāvēja ieplestām kājām uz šosejas, lai tai pašā virzienā braucošās mašīnas palēninātu gaitu. Atgriežoties pie motocikla, viņš noskatījās nopakaļ jaunajai sievietei. Viņš domāja, ka galu galā tā ir taisnība — neviens nav savas māsas sargs, viņš neko nevar sev pārmest. Ja viņai jābeidz sava dzīve ar portretu avīzē, kaut kur tālāk uz sestās vai septītās šosejas atradīsies stūrgalvīgāks kolēģis, kas to nepieļaus. Pēc piecpadsmit gadu darba policijā viņš ticēja vienai vienīgai savu kolēģu īpašībai, bet tai ticēja kā Evaņģēlijam: viņu ir daudz. Un cits par citu stūrgalvīgāki.

Iedegusi tālās gaismas prožektorus, Danija sapņoja. Tas nebija nedz labs, nedz ļauns sapnis. Sapnis, kādu ir daudz. Tādi reizēm rādās un pēc tam izgaist no atmiņas. Viņa pat neatmodī- sies savā istabā. Viņa bija pamodusies. Viņa atradās kāda cita sapnī.

Vai tad dzīvē tas ir iespējams — spert kādu tikpat parastu soli kā visi citi, kas dzīvē sperti, un, pašai nezinot, pārkāpt īstenības robežu, palikt tai, kas esi, dzīvai un pilnīgi modrai, bet būt, teiksim, savas guļamistabas kaimiņienes nakts sapnī? Un turpināt gaitu pārliecībā, ka 110 tā nav izejas, ka esi gūstekne kādā pēc īstenības nokopētā, bet galīgi bezjēdzīgā pasaulē, briesmīgā pasaulē, jo tā jūsu draudzenes galvā var kuru katru mirkli apdzist un jūs izgaistu kopā ar to?

Kā sapnī, kad rīcības motīvi mainās, darbībai turpinoties, viņa vairs nezināja, kāpēc atrodas uz šī ceļa un turpina šķērsot nakti. Jūs ieejat zālē, kur — klikš!— maza glezniņa jums rāda zvejas ostu, bet tur ir Māmuļa, un jūs gribat atzīties, ka esat nodevusi Anitu, un jūs nespējat atrast vārdus, lai viņai to izskaidrotu, jo notikušais ir neķītrs, un jūs sitat un sitat Māmuļu, bet tad tā ir jau cita veca sieviete, pie kuras esat ieradusies paņemt savu balto mēteli, un tā tālāk. Pilnīgi skaidrs bija tikai tas, ka jādodas atkal uz viesnīcu, kur viņa jau bijusi, pirms žandarmam pateiks, ka viņa nekad nav tur apmetusies. Vai ari otrādi. Stāsta — ja cilvēks zaudē prātu, viņam šķiet, ka citi ir kļuvuši traki. Nu jā, tas tā droši vien ir. Viņa sajukusi.

Aiz Arnēledikas gara kravas mašīnu virkne tik tikko vilkās uz priekšu. Viņai vajadzēja braukt tām nopakaļ nebeidzamā kalnā. Kad izdevās pabraukt tām garām — vispirms vienai, tad otrai, tad visām pārējām —, viņu pārņēma milzīgs atvieglojums. To radīja ne tik daudz iespēja apdzīt automobiļus un redzēt savā priekšā melnu ceļu, brīvu nakti, bet — ar nokavēšanos!— apziņa, ka viņa nav apcietināta par automašīnas zādzību. Tanderberds netiek meklēts. Viņa ir glābta. Danijai likās, ka tikai nupat ir runājusi ar policijas motociklistu. Viņa bija nobraukusi jau divdesmit kilometru, kaudamās ar juceklīgām domām, kurās zaudēja laika izjūtu.

Vajadzēja izbeigt muļķošanos un tūlīt braukt atpakaļ uz Parīzi. Nevarēja vairs būt ne runas par nedēļas nogali pie jūras. Tur viņa nokļūs citreiz. Ar vilcienu. Vai arī viņa izlietos atlikušos ietaupījumus, lai par trešdaļas iemaksu nopirktu 2 CV, pārējo nomaksās astoņpadsmit mēnešos. Jau sen vajadzēja tā izdarīt. Viņa neapmetīsies Montekarlo, viņa izraudzīsies kādu bezgribas pintiķiem piemērotu kaktu. Un apmetīsies nevis lielā iedomātā viesnīcā ar peldbaseinu, maigu mūziku un intīmām pastaigām, bet pavisam reālā ģimenes pansijā, kur pa logiem paveras skats uz sakņudārzu un lielākais piedzīvojums ir diendusas laikā apmainīties gudriem spriedumiem par Anuija lugām ar desinieci, kuras sabiedrībā neklājas būt putraimdesai, vai labākajā gadījumā ar tālredzīgu jaunekli, kas skrien virsū atpūtas krēsliem, un tad no viņiem abiem — viņa un viņas, Danijas Longo,— par aizkustinājumu dedzīgai sapreq,inātājai, iznāktu lielisks pāris. «Tas ir skaisti, bet skumīgi, ja viņiem būs bērni, viņi izputēs, gādājot tiem brilles.» Ak, viņa varēja par to visu zoboties, noraudzīties uz tādu dzīvi ar nicinājumu, bet tieši tā bija viņas pasaule, un citu viņa nebija pelnījusi. Viņa bija tikai idiote, kas izliekas par nezin ko. Ja cilvēks nespēj paskatīties uz savu ēnu, nekrizdams augšpēdu, viņam jāpaliek savā kaktā.

Šaņī. Burgundijas jumti, milzīgas kravas mašīnas stāv rindā pie šoferu restorāna, līdz Šalonai — septiņpadsmit kilometru.

Ak Dievs, kā viņa ar visvisādiem dumjiem spriedelējumiem ir varējusi sev tā sagrozīt galvu, ka beigās pati galīgi pārbijusies? Piemēram, par Karavaiju. Vai tad vispār būtu iespējams, ka viņš ne no šā, ne no tā pirms laika ieradies no Šveices un tūlīt meties pēc palīdzības pie žandarmiem, lai visa pasaule nepārprotami uzzinātu, ka starp viņa darbiniekiem ir kāds ar noziedzīgām tieksmēm? Vēl grūtāk būtu pieņemt, viņa prātoja, ka šefs saceltu traci par notikušo, kaut gan Anita par to uzjautrinātos. Jo Anita par viņas rīcību varētu vienīgi smieties, pārak labi pazīdama savu gļēvulīgo pūci, kas ar trīsdesmit kilometru ātrumu aizdrāzusies baudīt dzīvi.

Tikai uz trako māju, tikai uz trako māju! Vienīgās nepatikšanas, ko atgriezusies viņa varētu piedzīvot, būtu Karavaija vārdi: «Esmu priecīgs jūs atkal redzēt, Danij, jūs izskatāties lieliski, bet jums vajadzētu saprast: ja katrs aģentūras darbinieks aizņemtos no manis mašīnu, kad vien ienāk prātā, man vajadzētu turēt veselu automobiļu kolonnu.» Un parādītu man durvis. Pat tas nedraud: vajadzētu dot paskaidrojumu un samaksāt par izdevumiem. Viņš laipni palūgtu aiziet no darba. Viņa to izdarītu un pieņemtu piedāvājumu, ko ik gadu saņem no citas aģentūras, tas viņai būtu izdevīgi, jo alga būtu lielāka. Nu, protams, viņa ir muļķe.

Motociklists zināja viņas uzvārdu. Arī viņš apgalvoja, ka redzējis Dāniju no rīta tajā pašā vietā. Nu, tur jābūt kādam izskaidrojumam. Ja viņa pret policistu un apkopes stacijas īpašnieku būtu izturējusies kā normāls cilvēks, izskaidrojums jau būtu rokā. Tagad, atguvusi aukstasinību, viņa to labi saprata. īstas skaidrības gan vēl nebija, vispār nebija nekādas • skaidrības, bet no tā, ko viņa nojauta, nenobītos pat kaķis. Viņai bija kauns, un vairāk nekas.

Ja pie viņas kāds pienāca un runājot mazliet pacēla balsi, viņa zaudēja apjēgu. Viņai lika noņemt brilles, un viņa noņēma. Viņa pati sevi tik briesmīgi iebiedēja, ka varbūt pat novilktu drēbes, ja kāds liktu. Viņa gan būtu raudājusi, jā, un lūgusies. Neko citu jau viņa neprot.

Tomēr viņa prata stīvēties pretī, pat nikni aizstāvēties, viņa bija sev to dažu laļ>u reizi pierādījusi. Jau trīspadsmit gadu vecumā kādu dienu māsai Marī de Lapitjē, kura nejuta nekādu žēlastību pret audzēkņu vaigiem, viņa bija devusi pretī pamatīgu pliķi — no visa spēka. Tāpat notika ar Anitu, kura viņu uzskatīja par galīgu lupatu, bet bija no viņas dabūjusi pamatīgāko kāvienu mūžā un tikusi izmesta uz kāpnēm līdz ar somu un mēteli. Pēc tam viņa raudāja, bet ne jau tāpēc, ka bija iesitusi Anitai, tam par iemeslu bija kas cits, kā dēļ viņa vairs nekad nebūs īsti viņa pati, un, ja arī viņa raudāja, tad vismaz par to neviens cits nezināja. Viņa vienīgā zināja arī, ka spēj stundas laika gluži bez jebkāda iemesla no visrāmākā miera nonākt visdziļākajā izmisumā. Taču arī izmisumā viņa parasti nezaudēja veselo saprātu un atcerējās, ka drīz atkal atdzims no saviem pelniem kā tāds fenikss. Citi — par to viņa bija pārliecināta — viņu uzskatīja par meiču, kas nemēdz lieki pļāpāt, ko nomāc tuvredzība, bet kam ir raksturs.

Šalonai tuvojoties, roka atkal sāka sāpēt. Vai nu tam par iemeslu bija kāda neapzināta kustība, ciešāk saspiežot stūri, vai arī izbeidzās injekcijas iedarbība. īstas sāpes tās vēl nebija, bet viņa juta roku zem apsēja. Pirms tam ievainojums bija pilnīgi aizmirsies.

Starmešu gaismā lieli reklāmas plakāti slavēja viņai pazīstamu firmu preces. Ar vienu no tām — minerālūdeņu firmu — viņa nodarbojās aģentūrā. Nelikās patīkami to redzēt ceļojuma laikā. Viņa nosprieda, ka drīz vien nomazgāsies vannā un izgulēsies. Viņa aizvedīs mašīnu atpakaļ, tikko būs atpūtusies. Ja nu viņai ir griba, tagad būs īstā reize to pierādīt. Viņai radās vēl viena izdevība aizbāzt muli tiem, kas iedomājās viņu pazīstam: viesnīca, uz kuru viņu sūtīja policists, «Renesanse». Zīmīgs nosaukums, jo tieši tur atdzims fenikss.

Danija bija pārliecināta — viņai sacīs — viņa tur redzēta vakar. Nevajadzēja pat šaubīties, vai viesnīcā būs zināms viņas vārds. Kā gan citādi — policists taču būs piezvanījis. Tomēr šoreiz viņa nevis saplaks kā nelaimes čupiņa, bet, pārliecinājusies, ka par mašīnas aizņemšanos nekas nedraud, uzbruks. «Renesanse». Pasūtīt «Renesansi». Viņa juta sevī augam sallas, svētas dusmas. Bet kā policists ar motociklu varēja zināt viņas vārdu? Varbūt viņa to pateikusi ārstam vai pat ļaudīm apkopes stacijā. Lai arī viņa nav pļāpa vai vismaz iedomājas, ka tada nav, mūžam gadās sarunāt ko lieku. Muļķīgākais bija saistīt rokas ievainošanu ar visu pārējo, kaut gan nelaimes gadījums nemaz nebija paredzēts — viņai beidzot ienāca prātā īstais vārds — piemuļķošana. Viņu muļķoja, gribēja iznest cauri.

Kur tas sākās? Dēsuārlezavalonā? Ar veco sievu? Nē, agrāk, noteikti agrāk. Pirms tam viņa satika vienīgi kādu pāri restorānā, pārdevējas veikalā, kravas mašīnas šoferi ar smaidu kā zobu pastas reklāmā, tas nočiepa vijolītes — un … Ak, Danij, Danij, vai tiešām galva tev noder tikai lakatiņa apsiešanai? Šoferis, protams! Ja vajadzēs meklēt kaut visu mūžu, viņa atradīs šo reklāmsmaidu, ja vajadzēs, piestūķēs savu somu ar svinu un liks viņam norīt pašam savus zobus.

Šalonā dekorēja ielas ar trīskrāsainiem papīra karodziņiem un spuldzīšu virtenēm. Viņa neapstādamās izbrauca cauri pilsētai līdz pat Saonas krastmalai. Priekšā pavērās salas un uz vislielākās no t: im — ēkas, kurās droši vien bija slimnīca. Viņa uzbrauca uz ietves upes malā, apstādināja motoru un nodzēsa aizmugures ugunis.

Tā bija dīvaina sajūta — it kā viņa to visu jau būtu redzējusi un piedzīvojusi. Laiva melnā ūdenī. Kafejnīcas gaisma ielas otrā pusē. Pat nekustīgais un siltais tanderberds starp citām tur stāvošajām mašīnām vasaras vakarā Salonā padziļināja iespaidu, ka viņa zina, kas notiks nākamajā mirklī. Tam par iemeslu droši vien bija nogurums, augu dienu ilgušais nervu sasprindzinājums, viss.

Nākamajā brīdī viņa noraisīja lakatiņu, sapurināja matus, pārgāja pāri ielai, baudīdama kustības prieku, iegāja gaismas pielietā kafejnīcā, cauri elektriskā biljarda dzinkstiem Barjērs dziedāja par savu dzīvi, klienti stāstīja par savējo, tikai viņu vārdus nevarēja sadzirdēt, un arī viņai bija jāpaceļ balss, lai pajautātu kasierei, kur atrodas viesnīca «Renesanse».

—  Bankas ielā, jums jābrauc tikai taisni uz priekšu, tad pa kreisi, bet es jūs brīdinu — tur ir augstas cenas.

Viņa pasūtīja augļu sulu, tad — ļoti stipru konjaku, kas apsvilināja kuņģi, jo viņai vajadzēja uzmundrināties. Glāze bija sadalīta līmeņos ar dažāda lieluma sārtiem sivēniem. Viņa bija tikai gluži mazītiņš sivēntiņš. Sieviete pie kases saprata, kas slēpjas aiz viņas brillēm, jo ļoti gaiši, ļoti sirsnīgi iesmējās, te ikdama:

—  Jums nav ko bažīties, jūs esat laba, kāda esat.

Danija neiedrošinājās palūgt vēl vienu glāzi konjaka, kaut

arī vēlējās. Viņa paņēma no letes paciņu sāļo salmiņu un grauza tos, meklēdama uz mūzikas automāta diska Beko vārdu. Viņa uzlika plati «Viens zem savas zvaigznes», un kasiere sacīja, ka arī uz viņu šī dziesma atstājot jocīgu iespaidu — tur!— un ar pirkstu galiem piesita pie sirds.

Kad Danija izgāja Salonas naktī, viņas sejai piekļāvās vēss gaiss, viņa brīdi pastaigājās. Stāvēdama pie upes, viņa nosprieda, ka negrib braukt uz «Renesansi». Radās vēlēšanās iemest ūdenī cepumu paciņu — viņa iemeta —, gribējās ēst spageti, gribējās justies labi, būt Kannās vai kur citur, uzģērbt Fontenblo nopirkto gaisīgo kleitu vai būt kailai patīkama kaila puiša skavās, tas viņu nomierinātu, un viņa to skūpstītu, skūpstītu no visa spēka. Puisis būtu līdzīgs viņas pirmajai mīlestībai, kura dēļ visi citi šķita garlaicīgi un ar kuru viņa bija satikusies divdesmit gadu vecumā (precīzāk — līdz divdesmit divu gadu vecumam), bet viņam bija tā saucamā sava dzīve, sieva, ko viņš joprojām bezcerīgi mīlēja, bērns, kuru varēja apskatīt fotogrāfijās,— ak Dievs, viņa bija nogurusi, cik varētu būt pulkstenis?

Danija gāja uz tanderberda pusi. Gar krastmalu auga pienenes, ko dēvē ari par eņģeļiem. Kad viņa bērnībā tiem uzpūta, vieglās baltās pūkas aizlidoja, it kā viņa būtu sieva no Larusa vārdnīcas vāka. Vienu viņa noplūca, bet garāmgājēji skatījās, un viņa neiedrošinājās pūst. Danijai gribējās satikt savā ceļā eņģeli, vīriešu kārtas eņģeli bez spārniem, bet glītu, vienu no tiem eņģeļiem, kuriem Māmuļa neuzticējās, bet kurš viņu sargātu visu nakti. Un, ziniet, no rīta viņa būtu aizmirsusi slikto sapni, viņi abi sēstos vētrasputnā un dotos uz Dienvidiem. Pievaldies, muļķe!

Viņai nekad nebija sevišķi veicies ar lūgšanām, bet, atvērusi tanderberda durvis, viņa gandrīz iekaucās. Vai nu eņģelis, vai ne — viņš patiešām sēdēja mašīnā, pilnīgi nepazīstams, diezgan tumšiem matiem, diezgan gara auguma, diezgan blēdīgs, ērti iekārtojies sēdeklī pie stūres, filtra cigareti mutē — vienu no tām, ko viņa bija atstājusi uz priekšējā paneļa,— kājas saceltas, mokasīni pie priekšējā stikla, klausās radio, droši vien tikpat vecs kā viņa, gaišās biksēs, baltā kreklā un puloverā bez apkakles. Viņš augstprātīgi palūkojās Dānijā lielām, melnām acīm un slāpētā, tīri patīkamā, bet mazliet īgnā balsī sacīja:

— Jūs nu gan ilgi kavējāties! Kad tad galu galā brauksim?

Filips Filanteriss, saukts Blēdis-Blēdis, jo divi ir vairāk nekā viens, bija apveltīts vismaz ar vienu svarīgu tikumu: viņš zināja, ka viņa nāves brīdī pasaule pārstās eksistēt, tāpēc citu dzīvei viņa acīs nebija itin nekādas jēgas, to nevarētu izdomāt, pat ja pūlētos visiem spēkiem, viņi taču dzīvoja tikai tādēļ, lai sagādātu viņam nepieciešamo, turklāt būtu galīgi muļķīgi lauzīt galvu vienalga par ko, jo smadzeņu piepūle var ijelabvēlīgi ietekmēt sirdi un saīsināt tos sešdesmit vai septiņdesmit gadus, ko viņš cerēja nodzīvot.

Kopš vakardienas Filipam bija divdesmit seši gadi. Audzis pie jezuītiem. Mātes nāve pirms vairākiem gadiem bija vienīgais viņa mūža notikums, kas patiešām sāpināja un turpināja sāpināt. Nesen vēl viņš strādāja par sīku reportieri kādā Elzasas avīzē. Kabatā viņam bija kuģa biļete uz Kairu, līgums ar radio un gandrīz neviena sū. Viņš bija pārliecināts, ka sievietes, kas no dzimšanas ir zemāki radījumi un parasti neprasa lielu prāta piepūli, ir visvēlamākā sabiedrība tādam vīram kā viņš, kam vajag divreiz dienā paēst, laiku pa laikam mīlēties un līdz 14. Jūlijam sasniegt Marseļu.

Vakar, savā dzimšanas dienā, viņš bija Barledikā. Uz turieni savā 2 CV viņu aizveda kāda skolotāja, Līzas Teilores un

Malarinē liela apbrīnotāja, kas brauca apciemot vecākus Augšmarnas Sendizjērā. Tas notika pēcpusdienā. Brīžiem lija lietus, brīžiem spīdēja saule, atkal lija. Viņa apmeta likumu, lai apturētu mašīnu aiz pamestas kokzāģētavas, un neko tādu viņa nebija piedzīvojusi — tas bija aizraujoši un mazliet nožēlojami uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa, ļoli nejaukas atmiņas. Taču viņa bija apmierināta. Līdz Barledikai viņa dungoja, gribēja, lai viņš tur roku starp viņas ceļgaliem, kamēr viņa vada mašīnu. Skolotājai bija divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi, viņa stāstīja, ka ir saderinājusies, bet saraus visas attiecības, nevienam nesagādājot ciešanas, ka šī bijusi skaistākā diena viņas mūžā, un tā tālāk.

Barledikā skolotāja atstāja viņu alus bārā, iedevusi trīsdesmit franku pusdienām. Viņai vajadzēja ierasties viņam pakaļ ap pusnakti, kad būs apciemoti vecāki Sendizjērā. Viņš ēda skābus kāpostus, lasīdams «France-Soir», tad ar visu koferi iekāpa autobusā un pie pilsētas robežas iedzēra kafiju. Tā bija diezgan smalka viesnīca ar malkas kamīnu ēdamtelpā, apkalpotājas bija ģērbušās melnās kleitās ar baltiem priekšautiem. Pēc sarunas nopratis, ka gadu četrdesmit veca tumšmate ar ļoti baltu ādu un kupliem gurniem un viņas svainis, Longijonas notārs, gatavojas naktī doties uz Mulēnu, viņš ar tiem iepazinās. Abi beidza pusdienot. Filips stāstīja visādus niekus — ka gribot sevi ziedot darbam ar nepilngadīgiem tiesībpārkāpējiem, ka pieņemts darbā Senterjēnā.

Cik varēja spriest, sieviete nebija no tām, kas par pārgulē- šanu ceļ lielu brēku. Apēdusi zemenes ar putukrējumu, viņa smēķēja cigareti un acīmredzot sarunā neklausījas. Filips pievērsās dāmas svainim — druknam, pilnasinīgam vīram, kas bija ģērbies no mirdzoša vasaras auduma šūtā uzvalkā, un skaidroja tam, ka nekad nebūtu varējis iedomāties tik modernu notāru kā viņš. Kad pulkstenis nosita vienpadsmit, viņš kopā ar abiem iekāpa mazliet astmatiskā, melnā sitroenā un aizbrauca.

Pulkstenis rādīja viens naktī. Filips jau zināja abu jauno paziņu dzīvesstāstu, to, ka ģimenei piederējis zemes īpašums un aiz muļķības ticis pārdots, ka vecaistēvs ir nejauks paralītiķis, zināja, ar kādām īpašībām apveltīts dāmas vīrs un otrs brālis, ko viņi brauca apciemot Mulēnā. Notārs apturēja mašīnu, lai nosnaustos, un Filips kopā ar sievieti izkāpa no auto uz ceļa izsmēķēt nejauku angļu cigareti. Viņa, pacēlusies pirkstgalos un staipīdamās, sacīja, ka laukos, kad laiks ir jauks un visi guļ, viņa jūtas jaunāka. Viņi iegriezās sānceļā, kas acīmredzot veda uz kādu fermu. Viņa apstājās, it kā gribēdama tumsā saskatīt puķes. No sievietes mazliet drebošās balss viņš manīja, ka tai rīklē iestrēdzis kamols un galva pilna iedomu, no kurām tā deg kā ugunis.

Viņš izmīlēja sievieti zem koku skupsnas, kad nezin cik ilgi bija meklējis īsto vietu, turklāt tupēdams uz ceļiem, jo viņa negribēja notraipīt svārkus, un prātodams, vai viņa nedabūs trieku un, kaut ir tik mīksta, nepaliks viņam rokās gluži stīva. Viņa nemitējās gvelzt neticamas un mazliet pretīgas muļķības — kaut ko tādu viņa darot pirmo reizi, viņam nevajagot par viņu slikti domāt, viņa pilnīgi piederot viņam, un, kad bija noplakusi iekāre, ko radīja gandrīz mirdzoši baltās ciskas, viņam patiešām palika mazliet nelpbi. Pēc tam, sakārtodama apģērbu, sieviete jautāja, vai viņš to mīlot. It ka tas jau tāpat nebūtu redzams.

Svainis mašīnā joprojām gulēja. Viņi to pamodināja. Tā kā Terēze — tā sievieti sauca — gribēja, lai Filips paliek kopā ar viņu mašīnas aizmugurē, viņš droši vien noprata, kas noticis, bet neko neteica. Vēlāk, kad viņi iebrauca Bonā, sieviete aizmiga. Filips atvēra viņas rokassomiņu, bet noknikšķēja slēdzis, un vīrietis, palēninājis mašīnas gaitu, apslāpētā balsī teica: «Jūs esat jaunāks un stiprāks par mani, bet labāk nedariet to — es aizstāvētos, un tas slikti beigtos.» Filips aizvēra rokassomu un izkāpa no mašīnas. Terēze nepamodās.

Viņam bija atlicis mazliet vairāk nekā desmit franku, koferis un milzīga nepieciešamība izgulēties. Viņš izgāja cauri tukšajai Bonai, ieklausīdamies vilcienu troksnī, lai atrastu staciju. Filips gulēja uzgaidāmajā telpa cauru miegu, ap astoņiem tualetē noskuvās, iedzēra tasi kafijas un nopirka paciņu cigarešu. Tad viņš iedomājās, ka taupība viņa situācijā būtu uzteicama; un atdeva cigaretes atpakaļ.

Priekšpusdienā viņš ar autobusu aizbrauca uz Salonu pie Saonas. Naudas viņam vairs nebija, bet tā nu būtu velnišķīga neveiksme, ja viņš uz sestā autoceļa neatrastu nevienu^naudīgu muļķi. Tā tiešām bija tīrā burvestība un pat kas vēl ļaunāks. Visu pēcpusdienu viņš klīda pa Parīzes avēniju un pa Citadeles ielu, neatrazdams nevienu, ar ko varētu pasēdēt kaut vai kādā bistro. Viņam nebija pa prātam profesionāla laupīšana ar šāvieniem un ievainojumiem. Kamēr vēl bija mazliet laika — viņš nolēma gaidīt līdz pusnaktij —, Filips gribēja izvairīties no kravas mašīnu šoferiem un visiem vīriešu kārtai piederīgiem, jo, kārojot pēc kabatas portfeļa, ar tiem sākumā jātēlo brašs medicīnas students, bet beigās var nonākt uz apsūdzēto sola. Turklāt, ja nepieciešamības gadījumā ir viegli un pat ieteicami noguldīt sievieti ar kārtīgu pļauku, ar vīrieti nevar tikt galā, nepārdauzot tam pakausi vai, ja tas ir spēcīgāks par jums, pamatīgi neiesperot pa vēdergalu. Galvaskauss ir trausls, un pārējais tāpat. Nevar mest pār vienu kārti galvaskausa biezumu un maka biezumu.

Ja būtu bijis rīts, tikai ne sestdienas rīts, viņš ieietu kādā namā ar lētiem dzīvokļiem, atrastu tur pārgurušu, dvēselē nesaprastu un golliski noskaņotu namamāti, kurai vīrs ir darbā un sīkie skolā, intervētu to it kā «Le Progrиs de Lyon» uzdevumā un nonāktu laulības gultā, vēlāk viņa vīram stāstītu, ka maku pazaudējusi standartcenu veikalā. Vai arī viņš pats varētu ieiet tādā veikalā un savaldzinātu pārdevēju, bet sestdienas pēcpusdienā viņas ir pārāk aizņemtas, galva viņām pilna kases kļūdu un pircēju muļķību, tur nebija nekādu izredžu.

Ap pieciem pēcpusdienā, aprunājies ar beļģu tūristiem, kas nelaimīgā kārtā brauca mājās, viņš nosprieda — nabaga draugs, šoreiz tu patiešām esi tikpat kā pliks uz karstām oglēm, galu galā vajadzēs pieštaukāt kādu kravas mašīnas šoferi — četru bērnu tēvu, un tā tālāk, un tā tālāk. Pirms kāpšanas uz kuģa 14. Jūlija rītā viņam vajadzēja nokļūt Kasī. Tur viņš pazina kādu garāžas īpašnieku, kas savulaik dzīvoja Mecā un kas varētu — tas bija īstais vārds — nocelt viņu no sēkļa. Bija 11. datums. Ja viņš turpinās tādā pašā tempā, Marseļā nonāks ne agrāk kā mēneša beigās.

Viņam radās kāda doma, ne sevišķi ģeniāla, bet tomēr labāk nekā nekas: koledžās un licejos beigsies stundas. Viņš izstaigāja daudzas ielas, beigās tikko spēja pavilkt kājas un vienīgi tad attapās, ka brīvdienas jau sākušās un skolas ir tukšas. Tomēr viņš atrada kādus komerczinību kursus meitenēm, pie nama sēdēja mātes, kas viņas sagaidīja. Vismuļķīgākais bija koferis. Ar to rokā viņš izskatījās pēc suku pārdevēja.

Kad mātes ar meitām bija prom, saule spīdēja pāri kādam rūpnīcas jumtam un žilbināja acis, tāpēc bija grūti izraudzīties tādu, kādu meklēja. Viņš noskatīja liela auguma, smagnēju gaišmati ar skaļiem «smiekliem un balsi, viņa nesa padusē ar ādas siksniņu pārsietas grāmatas. Principa pēc viņš deva tai sešpadsmit gadu, jo iustos tāds kā pazemots, ja domātu, ka meitene ir jaunāka. Viņš gāja. Viņai apkārt bija draudzenes, kuras pēc ilgām sarunām uz ielas stūra tika atstātas. Viņš noklausījās, ka meiteni sauc par Granšamu un — vēlāk — ka tās vārds ir Dominika. Viņa pamanīja, ka viņš tai seko. Laiku pa laikam viņš uztvēra meitenes skatienu — tas bija zils, dumjš un mērķēja uz koferi.

Garibaldi ielā viņa palika viena pie futbola stadiona. Viņš satvēra skolnieci aiz rokas, izteica vienīgi «Dominika!», apgalvoja, ka ir cilvēciska būtne, ka vajag viņu uzklausīt, tad pārbijušos palaida vaļā un apsēdās uz zema mūra, kas ieskāva futbola laukumu. Kādu pusminūti viņa vilcinājās, pirms piegāja klāt. Uz meiteni neskatīdamies, viņš sacīja, ka mūžīgi ir viņu mīlējis un reizē ienīdis, ka nupat ir kāvies un zaudējis darbu, jo viņas dēļ ticis apsmiets, un ka viņam ir svarīgi pirms aizbraukšanas pat tad, ja arī viņa smietos, pasacīt, ko viņš kopš pirmās reizes ir jutis,— vārdu sakot, gvelza. Pēc tam viņš paskatījās uz meiteni, tā stāvēja pārsteigta, piesarkušiem vaigiem, bet baiļu vairs nebija, un, ar plaukstu sizdams pa mūri sev blakus, kur viņai vajag apsēsties, Filips prātoja, cik viņai varētu būt naudas vai cik viņa varētu dabūt, cik laika vajadzēs patērēt, lai pie tās tiktu.

Meitenes bleizera kabatā bija divas desmitfranku zīmes un piecfranku monēta — tāds kā fetišs. Šo naudu viņa iedeva pēc trim stundām sava nama gaitenī, kas bija noplucis un oda pēc kāpostu zupas, viņa klusiņām raudāja, dēvēdama viņu par Zoržu — tādu vārdu viņš Bija nosaucis —, skūpstīja ar sakniebtām, neveiklām, no asarām sāļām lūpām, viņam šķita, ka ir noticis slaktiņš, un viņš pārmeta sev to un apsolīja nekad nebraukt prom un meiteni gaidīt rīt pēcpusdienā pie nezin kāda pieminekļa, kuru viņš izlikās pazīstam. Kad meitene kāpa augšā pa trepēm, pēdējoreiz pagrieza pret viņu 110 asarām slapjo nabaga muļķes seju, kurā varēja lasīt ticību laimei, viņš sev atkārtoja, ka, pie velna,1 arī viņam neviens neko nav dāvinājis, ka viņa māte, tāpat kā tēvs, mēsls tāds, viņu turējuši par zābaku, turklāt visu mūžu, un vai tad tā nebija viņa māte? Vārdu sakot, pie velna.

Kafejnīcā viņš paņēma sviestmaizi ar bifšteku, skatīdamies, kā aiz loga satumst nakts. Kafejnīca bija krastmalā, kas turpināja Mesažerī krastmalu. Viņš tur palika ilgi^ jo iet uz kādu citu vietu nozīmētu dārgi maksāt, un pēc pieredzes viņš zināja, ka vēlā vakarā jāprot gaidīt — stūrgalvīgi un nekustīgi, ka pārvietojoties var palaist garām laimīgo izdevību. Ap vienpadsmitiem viņš, ēzdams otro bifšteku un dzerdams otro ceturtdaļpudeli vīna, ieraudzīja apstājamies baltu tanderberdu, kurā varēja pamanīt vienīgi zaļganu vai zilganu lakatiņu, bet kam aizmugurē bija Sēnas departamenta reģistrācijas numurs. Viņš nodomāja, ka beidzot savu ir sagaidījis.

Kad Filips izgāja ārā, jaunā sieviete izkāpa no mašīnas. Viņa bija gara auguma, ģērbusies baltā kostīmā. Viņa noraisīja lakatiņu, un zeltainie mati iemirdzējās zem upes krastmalas lukturiem. Kreisā roka viņai bija apsaitēta. Viņa šķērsoja ielu un iegāja mazliet tālākā kafejnīcā. Sievietes reizē uzmanīgā un elastīgā gaita šķita patīkama.

Pirms Filips ielūkojās kafejnīcā, ari viņš pārgāja pāri ielai, tikai pretējā virzienā, apmeta loku ap mašīnu, lai redzētu, vai tur nesēž vēl kāds. Tanderberds bija tukšs. Viņš atvēra durvis stūres pusē. Iekšā smaržoja pēc dāmas parfīma. Uz priekšējā paneļa viņš atrada paciņu žitānu ar filtru, vienu paņēma, aizsmēķēja ar mašīnas šķiltavām, atvēra priekšējā paneļa skapīti, pēc tam — uz aizmugures sēdekļa nolikto koferi; tur bija divas neilona mežģīņu biksītes, viena gaiša kleita, garās bikses, divdaļīgs peldkostīms, naktskrekls, kas arī smaržoja pēc dāmas parfīma, bet viss pārējais oda pēc nevalkātām drēbēm. Katram gadījumam viņš ielika mašīnā arī savu koferi.

Kafejnīcā, kurā viņš ieskatījās tikai pa logu, viņa izraudzījās plati mūzikas automātā. Zobos bija iekosts sāļais salmiņš. Viņš pamanīja, ka tumšajām brillēm ir optiskās lēcas, kas dīvaini atstaro gaismu. Tuvredzīga. Divdesmit pieci gadi. Ar labo roku rīkojas neveikli. Precējusies vai dzīvo ar kādu tipu, kas Ziemsvētkos var uzdāvināt tanderberdu. Kad viņa noliecās pār mūzikas automatu, viņš pamanīja, ka svārku audums apspīlē apaļus, stingrus gurnus un garas ciskas, bet varēja arī redzēt, ka vairākās vietās viņa ir notraipījusies. Viņai bija kārtīgi sasukāti mati, maza mute un mazs deguns. Kad viņa runāja ar apvītušo, rudo valdzinātāju, kura sēdēja pie kases, viņš saprata, ka sievietei ir kādas nepatikšanas vai bēdas, vārdu sakot, smaids bija sērīgs. Vīrieši, tas ir, klienti, raidīja viņai ātrus, vērīgus skatienus, bet viņa tos neievēroja. Viņa klausījās kadu Beko dziesmu, ko viņš dzirdēja cauri rūtij, tas dziedāja viņai, ka viņa ir viena uz savas zvaigznes. Nesen pamesta. Šitādas nekad nevar dabūt.

Viņa nebija bagāta, vismaz vēl nesen nav tāda bijusi. Filips nevarētu pasacīt, kāpēc to zina. Varbūt tāpēc, ka bagāta meiča vienpadsmitos vakarā nepastaigājas viena pati pa Salonu — bet kāpēc gan ne? Vai arī^to varēja secināt no kofera, kurā bija ļoti maz lietu un zobu suka. Viņš zināja vienīgi, šī ir gadījusies no tādas sugas, ka viņš tagad tikpat labi varētu apturēt kravas mašīnu. Nē, ar tādām arī nekas nevarēja sanākt.

Filips iekārtojās mašīnā un gaidīja. Viņš uzgrieza «Eiirope-1», aizdedza vēl vienu cigareti. Viņš redzēja, ka sieviete iziet no kafejnīcas, šķērso ielu un apstājas ļoti tālu, pie Saonas. Kad viņa tuvojās, viņas dīvaini skaistā gaita ļāva nojaust kaut ko mākslotu, sadomātu, bet ari ko mierinošu: ja kostīms būtu novilkts, viņai noteikti patiktu, ka viņu paspaida, un viņš nosprieda, ka noteikti panāks savu.

Atvērusi durvis un izdzirdusi pārmetumus par aizkavēšanos, viņa mazliet sarāvās, bet citādi savu pārsteigumu neizrādīja.

Viņa apsēdās pie stūres, noraustīja uz leju svārkus, lai apsegtu ceļgalus, un, meklēdama somiņā atslēgu, noteica:

—       Tikai nesakiet, ka esat mani jau redzējis. Man tas apriebies līdz nāvei.

Sievietei bija visskaidrākā balss, kādu viņš jebkad dzirdējis, šķita, ka ik vārdā viņa izrunā visus burtus. Gaidīdams labāku izdevību, viņš atbildēja.

—  Labs ir, par to pastāstīsiet ceļā. Vai zināt, cik pulkstenis?

Visnepatīkamākās bija viņas brilles. Divi lieli, melni ovāli,

aiz kuriem varēja slēpties viss kas. Skaidra balss sacīja:

Kāpiet ārā no manas mašīnas.

-   Tā nav jūsu mašīna.

Ak tā?

-   Jā gan. Es apskatīju dokumentus paneļa skapītī.

Viņa paraustīja plecus un teica:

-  Tu būsi mīļš, vai ne?- Kāp tūlīt ārā!

Man jātiek uz Kannām.

Lieliski. Bet kāp ārā. Vai zini, ko es izdarīšu, ja tu neizkāpsi?

—  Jūs mani aizvedīsiet uz Kannām?

Viņa nesmējās. Viņa uzsita pa vīrieša lieliem, jo viņš bija piespiedis zoles pie priekšējā stikla, un viņš apsēdās pieklājīgā pozā. Sieviete brīdi vēroja un teica:

-  Es nevaru tevi aizvest uz Kannām.

—  Tas man būs ļoti nepatīkami.

—  Ko tu īsti gribi?

—  Redzēt, ka tavs velna vāģis kustas, jods lai parauj!

Viņa it kā piekrizdama palocīja galvu un pagrieza aizdedzes

atslēgu. Viņš zināja, ka sieviete nepavisam vēl nav piekritusi. Viņš nejutās pārsteigts, redzēdams, ka viņa apmet slaidu loku uz ietves un pagriež mašīnu uz pilsētas centra pusi. Viņš nosprieda, ka viņa varbūt, ne vārda nesakot, aizvedīs viņu uz policijas komisariātu, un tomēr nē, pēc tādas viņa neizskatījās.

Sieviete iegriezās ielā pa kreisi, apturēja mašīnu, lai izlasītu uzrakstu. Viņa pastiepa kaklu — tas bija ļoti tievs — un pretimbraucošai mašīnai arī vajadzēja apstāties. Tās vadītājs pa logu pateica kaut kādu muļķību. Neatbildēja ne viņa, ne Filips, un viņi apstājās mazliet tālāk pretī neona uzrakstam «Viesnīca «Renesanse»». Viņam uzreiz ienāca prātā primitīva, bet pārdroša doma, un viņš to aizgainīja.

—  Vai man palikt mašīnā vai iet jums līdzi?

—  Ak, ej, kur gribi, dari, ko vien vēlies!

Viņš izkāpa un nostājās sievietei blakus uz ietves. Viņš bija galvas tiesu garāks par to. Filips muļķīgi sacīja — ja viņa turpināšot viņu uzrunāt ar «tu», viņš darīšot to pašu.

—  Pamēģini. Es uzmodināšu visu Makonu.

—  Te jau vēl nav Makona, te ir Salona pie Saonas.

—  Tieši tā, mani dzirdēs no tālienes.

Viņa bija pagriezusi seju uz vīrieša pusi — vienaldzīga, gatava vienmēr atbildēt, tā šķila meiča, kas daudz ko jau pieredzējusi, taču reizē viņam radās gandrīz vai fiziska pārliecība, ka jau šonakt viņš to turēs savās rokās, redzēs viņas acis un ka rīt saules gaismā viņi būs kopā. Viņa nevēra vaļā lielās, stiklotās durvis. Laikam viņai galvā rosījās tādas pašas domas, jo piepeši, nenovēršot skatienu, bet gluži citā — it kā nogurušā balsī viņa teica:

—  Zini, es nebūšu smaga.

Tad viņa gāja iekšā.

Viesnīcā norisinājās scēna, ko viņš nekādi nespēja saprast. Jaunā sieviete iztaujāja elegantu kungu, kurš sēdēja aiz direkcijas galda, pēc tam viņa laulāto draudzeni, kas pienāca klāt. Viņai bija pa telefonu rezervēta istaba. Viņu sauca par Longo. Viņa jautāja, vai ir pagājušo nakti pavadījusi šajā viesnīcā. Viesnīcnieki jutās neomulīgi vai arī bija apjukuši, tie pārsteigti saskatījās.

—  Bet, jaunkundz, vai tad jums pašai galu galā nav tas jāzina?

Viņi nebija sievieti redzējuši. Viņu uzņēmis nakts dežurants, bet šovakar, tāpat kā ik sestdienu, tam bija brīvdiena. Jaunā sieviete atbildēja:

—  Patiešām? Cik ērti!

—  Vai tad tā nebijāt jās, kas vakar te ieradās?

—  To es jautāju jums.

Filips stāvēja villai blakus, viņš neapzināti rotaļājās ar pelnutrauku, ko bija paņēmis no galda, viņš to grieza apkārt paliktnim ar skrošzīmuii. Tas sievieti acīmredzot kaitināja, jo, skatienu nepametuši, viņa uzlika labo roku uz viņa delma un neatrāva to. Tvēriens bija gandrīz maigi brālīgs. Pirksti — ļoti smalki, ļoti gari, īsi apgrieztiem, nelakotiem nagiem. Rakstāmmašīna, Filips nodomāja. Viņa sacīja — ja patiešām būtu ieradusies te pārgulēt, jābūt arī kartītei un ierakstam reģistrācijas grāmatā.

—  Mums ir jūsu kartīte, mēs to jau teicām žandarmam, kad tas zvanīja. Patiesībā jūs ieradāties tik vēlu, ka tai ir šodienas datums.

Viesnīcniece, sākdama nervozēt, rakņājās pa papīriem uz

plaukta virs galda. Viņa nolika jaunajai sievietei priekšā mazu, baltu kartona gabaliņu, ko tā nepaņēma, tikai uzmeta tam skatienu.

—  Tas nav mans rokraksts.

Tūlīt iejaucās vīrietis:

—       Kā tad tas var būt jūsu rokraksts, ja to izpildījis dežurants? Šķiet, jūs viņam sacījāt, ka esat kreile, un kreisā roka jums bija apsaitēta. Tā joprojām ir apsaitēta. Vai tad jūs neesat kreile?

—  Esmu.

Viņš pats paņēma kartīti un mazliet drebošā balsī lasīja:

—       Longo. Daniēlaļ Marija, Virdžīnija. Divdesmit seši gadi. Reklāma. Pa ceļam no Aviņonas. Dzīvo Parīzē. Pēc tautības francūziete. Vai tā neesat jūs?

Tagad apjukusi izskatījās viņa.

—  Pa ceļam no Aviņonas?

—  Tā jūs teicāt nakts dežurantam.

—  Tas ir idiotisms. - .

Vīrietis klusēdams noplātīja rokas. Tā nebija viņa vaina, ja sieviete to sauca par idiotismu. Filips saņēma plaukstā silto roku, kas viegli skrāpēja viņa pulovera piedurkni. Viņš klusām jautāja:

—  Vai jūs nekad te neesat bijusi? > . ,* .

—  Protams, ka ne! Tas piederas pie viņu trika!

—  Var sameklēt nakts dežurantu, ja vēlaties. •

Viņa dažas sekundes raudzījās jaunajā vīrietī, tad paraustīja plecus un sacīja, ka tas nav pūļu vērts. Viņa atvēra stiklotās durvis, neteikdama nedz «uz redzēšanos», nedz ko citu.

—       Vai jūs neņemsiet istabu?— viesnīcniece spalgā balsī jautāja.

—       Ņemšu,— sieviete atbildēja. — Tapat ka vakar. Gulēšu citur, bet būšu te. Tā es likšos interesantāka.

Mašīnā viņa aizsmēķēja cigareti, izpūta dūmus kā pagalam noguris cilvēks, kam pilna galva domu. Filips uzskatīja par labāku neteikt neko. Pēc krietnām pāris minūtēm viņa atkal iedarbināja mašīnu, līkumoja pa ielām un aizveda viņu atpakaļ krastmalā, kur bija satikušies.

—      Šonakt es netaisos nekur braukt. Es nevaru tevi aizvest uz Kannām. Man žēl, ka lieki tērēji savu laiku. Bet tā nu ir.

Viņa strauji pieliecās un atvēra durvis viņa pusē. Viņš nemēģināja sievieti apskaut ap pleciem vai pat noskūpstīt — tā varēja izpelnīties tikai pāris pļauku, un, ja nav iespējams dot pretī, pāris pļaukas nav nekāds uzmundrinājums. Viņš uzskatīja par labāku sacīt, ka nebrauc uz Kannām, ka ir melojis.

Tas nu ir zemiski.

—      Četrpadsmitajā man Marseļā jākāpj uz kuģa.— Tad meli:— Jābrauc uz Gvineju.

—  Tu man atsūtīsi pastkarti. Es tevi lūdzu, kāp ārā.

—      Gvinejā man ir darba līgums. Lidmašīnu reaktīvie dzinēji. Karadienestā dabūju diplomu. Es jums varu milzum daudz ko pastāstīt par reaktīvajiem dzinējiem. Zināt, tas ir lietderīgi.

-   Kā tevi sauc?

—  Žoržs.

—  Un kas tu esi — čigāns vai spānietis?

—      Daļēji čigāns, daļēji itālietis, daļēji bretonis. Nāku no Mecas. Varu jums pastāstīt milzum daudz ko par Mecu.

—       Man ir alerģija pret visu eksotisko. Vai tas, ko tu saki par reaktīvajiem dzinējiem, ir taisnība?

Viņš pacēla labo roku, izlikās, ka nospļaujas uz zemes, un teica:

—  Viņiem ir vajadzīgi tehniķi.

—  Manuprāt, viņi līgst tikai ķīniešus.

Viņš ar diviem pirkstiem pastiepa ādu uz deniņiem.

—  Mazliet esmu arī ķīnietis.

-   Es tev saku, ka nekur nebraukšu. Gribu izgulēties. Ilgi.

—  Es varētu jus gaidīt mašīnā.

-   Par to nevar būt ne runas.

—  Patiesībā es varētu gulēt kopā ar jums.

—      Tas nav iespējams, es grozos un spārdos. Vai tad tiešām trūkst mašīnu, kas brauc uz dienvidiem? Vai gribi, es tev došu padomu?

—  Esmu pilngadīgs.

Viņa pašūpoja galvu, nopūtās un atkal iedarbināja tander- berdu. Filips sacīja, ka rīt, ja viņa vēlētos, viņš varētu vadīt mašīnu. Ar ievainotu roku droši vien nav viegli to darīt. Viņa atbildēja — mīļumiņ, līdz rītdienai jau nu viņa būs atradusi iespēju tikt no viņa vaļā. <

Aiz pilsētas roīiežas viņa apstājās kādā dārzā pie viesnīcas ar Dievs vien zina cik zvaigznītēm, tur bija pilns ar Sēnas departamentā vai ārzemēs reģistrētām mašīnām. Viņa izkāpa, viņš palika tanderberdā.

—  Vai tev nav naudas, ko samaksāt par istabu?

—  Nē.

—  Vai ēdis esi?

—  Es tieši to darīju. Jūs man laupījāt ēstgribu.

Viņa spēra dažus stomīgus soļus ņz apgaismotā portāla pusi. Tur bija lieli atvērti logi un varēja redzēt sēžam pie galda dažus vēlīnus vakariņotājus. Viņa apstājās, pagriezās pret tanderberdu un teica:

—  Nu? Vai tu nāksi vai ne?

Viņš piebiedrojās sievietei — smuidrai, gaišmatainai un burvīgai. Viņa prasīja un dabūja istabu ar vannu sev un istabu viņam stāvu augstāk. Liftā viņš sacīja:

—  Man arī ir vajadzīga vanna.

— Kā gan citādi! Rīt no rīta es tevi ielaidīšu savējā. Ja vēlies, pat noberzīšu muguru. Nu, vai vienreiz pietiks, ko?

Viņš iegāja viņai līdzi lielā istabā ar aizvilktiem aizkariem. Kāds lāga vīrs zila skotelē sekoja viņiem pa pēdām, nesdams bagāžu. Ieraudzījusi Filipa koferi, viņa izbrīnījās:

— Tas man nepieder. Vai atradāt to mašīnā?

—      Tas ir mans,— Filips sacīja.

—Tev nu gan nepietrūkst atjautības!

Viņa iedeva nesējam naudu — ievainotās rokas dēļ tas prasīja daudz laika un palūdza pagādāt jelko ēdamu — kaut vai aukstu — ēdamzālē. Divām personām. Viņi nokāps lejā pēc stundas ceturkšņa. Kad kalpotājs aizgāja, viņa viegli iespēra pa Filipa koferi un parādīja uz vaļējām durvīm.

Viņš mierīgu prātu atstāja sievieti. Pusnakts bija jau pāri, bet lejā vēl skanēja kāda naktsgaiļa rupjie smiekli. Viņa istabai, mazākai par iepriekšējo un nepavisam ne tik mājīgai, logs bija dārza pusē. Viņš paskatījās uz tanderberdu, padomāja, atvēra koferi, noskaloja seju, izmazgāja zobus un nosprieda, ka izskatīsies pēc muļķa, ja pārģērbsies. Pirms Filips aizslēdza durvis, viņš piespieda sevi izlasīt uz tām rakstītos viesnīcas iekšējās kārtības noteikumus, lai neietu lejā tūlīt.

Kad Filips nepieklauvējis iegāja sievietes istabā, viņa basām kājām, baltās biksītēs un krūšturi rūpīgi izklāja uz diviem pie loga noliktiem krēsliem savu slapjo kostīmu. Viņa bija uzlikusi bezkrāsainas brilles ar metala kājiņām, tās vairāk atklāja seju — viņam tā patika labāk —, un augums, kā jau viņš tika domājis, bija lokans un maigs. Viņa pajautāja, vai Filips redzot slīpēta stikla vāzi, kas atradas netālu no vannas istabas durvīm. Viņš atbildēja, ka redzot gan.

— Ja tu tūlīt neiesi ārā, es to sašķaidīšu pret tavu galvu.

Viņš devās gaidīt mis Četraci ēdamtelpā. Viņa ieradās, ģērbusies tirkīzkrāsas garajās biksēs, ko viņš bija redzējis koferī, tās pārdroši apstiepa gurnus, tāpat kā baltais pulovers — krūtis, un viņa atkal bija uzlikusi savas barbariskās brilles.

Viņam negribējās ēst. Viņš noraudzījās, kā sieviete kailām rokām viņam pretī iegremdē karotīti saldētā melonē, grieza viņai gaļu mazos gabaliņos. Viņa runāja lēni, mazliet skumjā balsi. Viņa vadot kādu reklāmas aģentūru. Braucot pie draugiem uz Montekarlo. Viņa stāstīja juceklīgus notikumus ar cilvēkiem, kas viņu it kā pazina, jo bija redzējuši iepriekšējā dienā, un Filips pamanīja, ka viņa to vairs neuzrunā ar «tu».

Kad viņš gandrīz bija sapratis viņas piedzīvojumu, viņš sāka skaļi smieties. Tas bija labi. Viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka sieviete jūtas par to pateicīga.

—  Jums arī tas liekas jocīgi, vai ne?

—  Nu, protams, kā tad! Kāds grib jūs izjokot. Kur jūs sastapāt šoferi ar vijolītēm?

—  Pirms Osēras autoceļa.

—  Viņš droši vien ļoti bieži brauc pa sesto autoceļu un visur daudzus pazīst. Viņš tiem būs zvanījis. Viņi mēģina jūs pataisīt par īkstīti, tikai ačgārni.

—  Bet žandarms? Vai domājat, ka žandarms var piedalīties tādās muļķībās?

—  Tas, bez šaubām, ir kāds apkopes stacijas īpašnieka draugs vai radinieks. Vismaz tas ir pilnīgi iespējami. Vai domājat, ka žandarmi noteikti ir gudri?

Viņa skatījās uz savu apsēju. Sejā bija tāda pati izteiksme kā toreiz, kad viņš Salonā vēroja viņu pa kafejnīcas logu. Pārējie vakariņotāji bija aizgājuši. Filips sacīja, ka reizēm joki beidzas slikti, ka apkopes stacijā viņa droši vien stipri turējusies pretī, kad gribējuši viņu nobiedēt, ka varbūt viņa pati sevi ievainojusi. Vai varbūt kļuvis nelabi un viņa nokritusi uz kreisās rokas. I

—  Man nekad nav uznācis ģībonis.

— Tas vēl nenozīmē, ka ģībonis nevar uznākt.

Viņa piekrītoši pamāja. Filips redzēja, ka sieviete to vien vēlas kā tikt nomierināta. Pulkstenis bija gandrīz viens. Ja viņi turpinās runāt par šo muļķīgo notikumu, viņš nekad netiks viņas gultā. Viņš teica — liecieties mierā, tas ir beidzies, tie, kas gribējuši pajokoties, justos pārlieku priecīgi, ja zinātu, ka viņa par tiem vēl domā.

r— Kā jūs smaidāt?

Sieviete pasmaidīja, acīmredzot pūlēdamās aizmirst pēcpusdienā piedzīvoto, bet vai viņa aizmirsis roku, kas noteikti sāpēja? ŠI sāpe varēja būt viņam briesmīgs šķērslis. Zobi sievietei bija mazi, kantaini, ļoti balti, starp abiem priekšējiem — maza spraudziņa. Viņš piesardzīgi jautāja:

—  Vai es varētu redzēt arī jūsu acis?

Viņa piekrītoši pamāja, bet smaids apdzisa. Viņš pastiepa roku pāri galdam un noņēma brilles. Viņa ļāva to darīt nepakustēdamās, nemēģinādama uz vīrieti ciešāk paskatīties, skatiens bija tumšs un atspoguļoja vienīgi lampas. Viņam vajadzēja pārtraukt klusumu, tāpēc viņš, juzdamies neveikli, jautāja:

—  Kāds es tagad izskatos?

Viņa būtu varējusi atbildēt: nenoteikts, salauzīts, kā Pikaso glezna, kā liekēdis, vienalga, ko, lai tikai aizstāvētos. Bet viņa atbildot teica:

—  Es jūs lūdzu — noskūpstiet mani!

Viņš deva zīmi, lai viņa pieliecas tuvāk. Viņa pieliecās. Viņš skūpstīja ļoti maigi, un viņas lūpas bija siltas, nekustīgas. Filips uzlika brilles atpakaļ. Viņa skatījās uz galdautu. Pašam sev par pārsteigumu joprojām juzdamies neveikli, viņš jautāja, cik saplēšamu vāžu ir viņas istabā. Sievietes sejā uzplaiksnīja smaids, it kā viņa zobotos pati par sevi, un viņa maigā, padevīgā balsī noteica, ka viņa būs gluži prātīga, to viņa apsolot, tad piepeši pacēla acis, un viņš redzēja, ka sieviete grib kaut ko pateikt, bet nespēj. Viņa sacīja, ka dodot priekšroku ķīnietim — čigānam — bretonim no Mecas. .

Istabā, kur zemu novietota lampa meta uz griestiem lielai zvaigznei līdzīgu gaismu, viņa ļāva sevi izģērbt, turēdamās ap Filipa kaklu ar labo roku, kamēr pulovers vēl bija mugurā, un viņš viņu ilgi skūpstīja un glāstīja gultā, iekams pacietīgi to viņai novilka, un vēl ilgi, kamēr pats izģērbās, no viņas neatraudamies, paceldams sievieti te uz vienas, te otras rokas, gaišie mati vilnīja gar vaigu, un beidzot viņa runāja nedzirdamus vārdus, piespiedusi muti pie viņa pleca, viņš sajuta viņas lūdzošo elpu uz savas ādas un pukstošo sirdi, un skropstas, kas baudā aizvērās.

Pēc tam viņa noskūpstīja viņa kailo muguru, kas bija gara un skaista, viņš gulēja, piespiedies pie viņas labās rokas. Viņa nodzēsa gaismu, vīrieti netraucēdama. Arī pati aizmiga. Viņai šķita, ka pamostas katru nakts stundu, bet varbūt tikai tāpēc*, ka viņa miegā bija piespiedusi lūpas pie vīrieša pleca un zināja, ka viņš ir blakus. Vēl vēlāk uzausa gaisma, cauri aizkariem istabā iespiedās zilgans gaišums, vīrietis lūkojās viņā, Danija to zināja, pirms atvēra acis. Lūpas pret lūpām, silts, cieši piekļāvies, viņš murmināja: «Danij, Danij, vai tev ir labi?» Viņa no sirds smējās. Un tad viņš aizmiga, kaut bija jūtams, ka negrib padoties miegam, bet acis aizvērās, un viņš iegrima miegā kā mākonī.

Viņa veikli un klusi izslīdēja no vīrieša skavām, uzlika bezkrāsainās brilles, aiz cieši aizvērtām durvīm lēnām ietecināja ūdeni vannā. Spogulī pašas seja viņu pārsteidza kā svešinieka parādīšanās. Zem acīm bija ēnas, bet nekas cits neliecināja par sakāvi, par vakardienu, seja bija pat mazliet iedegusi. Iedama cauri istabai, viņa bija savākusi apģērbu, kas mētājās pa mīkstā seguma klāto grīdu. Viņa pakāra uz pleciņiem bikses, kreklu un peiēko puloveru, kura valkātājam jau bija savs vārds — Žoržs Mašēns. Viņa samanīja kādā kabatā portmoneju, un prātā iešāvās pretīgā doma paskatīties, kas tajā iekšā, bet viņa to diezgan viegli atmeta. Ne jau tāpēc , viņa uzvedusies kā vienas nakts koķete, lai paceltos nožēlojamas laulātās draudzenes rangā. īstenībā viņa gribēja zināt tikai vienu.

Danija ietinās frotē dvielī, atgriezās istabā, noliecās pār viņu, gandrīz pilnīgi pamodināja, lai pajautātu, vai tiešām viņš četrpadsmitajā brauc nezin kur uz elli. Viņš sacīja — nē, tā bijusi tikai izdoma, lai iežēlinātu, ar labu nakti. Viņa lika zvērēt, ka viņam nav jātiek uz kuģa. Viņš pacēla labo roku dažus centimetrus 110 spilvena un zvērēja, ka Danija nupat tiešām vēlot viņam ļaunai, un atkal aizmiga.

Viņa novannojās. Klusām pa telefonu pasūtīja kafiju. Viņa piegāja pie durvīm paņemt paplāti, ko atnesa istabene, iedeva tai savu izžuvušo kostīmu, lai to izgludinātu. Danija izdzēra divas tases bezgaršīga šķidruma, vērodama pazīstamo svešinieku, kas gulēja viņas gultā. Tad viņa vairs nevarēja novaldīties, ieslēdzās vannasistabā un izpētīja kabatas portfeļa saturu. Viņš saucās nevis Žoržs, bet Filips Filanteriss, bija dzimis Parīzē, bija tieši par sešām dienam jaunāks neka viņa. Viņai patika, ka abi dzimuši vienā zodiaka zīmē, vismaz horoskopi bija saskanīgi, taču viņu sagrāba tāda kā panika, kad viņa kabatas portfelī atrada kuģa biļeti. Viņš tiešām brauca prom četrpadsmitajā (pulksten 11 no Žoljetas krastmalas), tikai nevis uz Gvineju, bet uz Kairu. Tā viņai vajadzēja, kāpēc tad skatījās?

Viņa sagatavoja Filipam vannu, pasūtīja sātīgas brokastis, ko viņš gardu muti apēda, sēdēdams vannā. Viņa piemetās uz tās malas viņam blakus, ietinusies dvielī, un viņš, slapjiem matiem, mierīgs, lielām,% melnām acīm, neticami garām skropstām, gariem, zem ādas saskatāmiem muskuļiem laiku pa laikam noskūpstīja viņas gurnu. Viņa pūlējās būt prātīga, cik vien spēja. Viņam taču nebija ne sū, un, ja viņš nebūtu saticis Dāniju, satiktu citu sievieti. Ko tad viņa labāk gribētu? Danija vēl mēģināja sev iestāstīt (augstais Dievs, bija jau svētdiena — divpadsmitais!), ka viņš pirms kuģa atiešanas varētu mainīt nodomus un ka vīrieši, tāpat kā sievietes, nododas mīlestībai, kaut mazdrusciņ mīlēdami, vārdu sakot, visādas muļķības.

Filips piezvanīja un lika atnest koferi, kas bija palicis viņa istabā. Viņš 110 tā izņēma mazliet saburzītu, gaišu vasaras uzvalku un apsēja melnu kaklasaiti. Viņš sacīja, ka citas krāsas nevalkā, kopš nomirusi māte. Pēc tam palīdzēja apģērbties Danijai. Viņš lūdza, lai viņa uzliek brilles ar bezkrāsainiem stikliem, viņa izgudroja, ka tas nav iespējams, ka ar tām viņa redz tikai tuvumā. Viņš atbildēja, ka pats vadīs mašīnu. Viņa padevās. Kad Danija bija saposusies, viņš ilgi turēja to, piekļautu sev, stāvēdams pie durvīm, cēla augšā svārkus un glāstīja kājas, skūpstīja ar lūpām, kas garšoja pēc kafijas, teica, ka būs grūti sagaidīt nākamo viesnīcas istabu.

Pa nakti bija lijis, un vētrasputna jumts un karosērija bija kā Pēlām, mirdzošām pērļēm nobārstīti. Viņi šķērsoja Turnī, kur gaidīja saule, tad Makonu, kur zvani iezvanīja svētdienas dievkalpojumu. Danija teica — ja viņš vēlētos, viņa nebrauktu pie draugiem uz Montekarlo, paliktu kopā ar viņu līdz kuģa atiešanai. Viņš atkārtoja, ka ne ar kādu kuģi nekur nebrauks.

Nolaiduši mašīnas'jumtu, viņi aiz Vilfranšas iegriezās apkārtceļā, lai nevajadzētu braukt cauri Lionai. Ceļš līkumoja starp klinšu masīviem, viņi sastapa gandrīz vienīgi kravas mašīnas. Viņš brauca nevilcinādamies. Jādomā, viņš šo ceļu bija mērojis vairākkārt. Nonākot Tasēnlademilinā, viņai ienāca prātā pāris, ko bija satikusi ceļmalas restorānā pirms Fontenblo, un līdz ar to atdzīvojās vakardienas dēka. Tā likās pilnīgi nereāla, tomēr viņa juta sevī mostamies bailes. Viņa pievirzījās tuvāk Filipam, uz mirkli piespieda galvu pie viņa pleca, un bailes pārgāja.

Viņš runāja maz un taujāja daudz. Kā varēdama viņa vairījas no nepatīkamiem jautājumiem — kam pieder mašīna, kas viņu gaida Montekarlo? Viņa pavirši attēloja savu «reklāmas darbu»— tā bija aģentūra bez Karavaija. Viņa tvērās bāriņu nama atmiņās, un viņš smējās ik reizi, kad tika pieminēta Māmuļa. Viņam vecā sieva šķita jocīga, viņš to būtu mīlējis. Bet viņa jau nu nekādi nevarētu viņu mīlēt. Vai\ne? Danija teica, ka to tā īsti nevarot zināt, bet viņas apziņas visdziļākajā dziļumā Māmuļa atkārtoja: «Ja es būtu dzīva, viņš vis neizskatītos tik glīts, tici man, un nevis tāpēc, ka es gribētu viņu sodīt par tavu vēlēšanos gāzties augšpēdu, bet par ļaunumu, ko viņš tev drīz nodarīs. Un pirmām kārtām liec viņam braukt lēnāk, citādi jūs abi nositīsieties ar grēkā iestigušu dvēseli un mašīnā, kas jums nepieder.»

Aiz Živoras viņi šķērsoja Ronu, atgriezās uz septītā autoceļa, kas veda gar upes krastu cauri svētdienīgām mazpilsētām — Senrambērdalbonai, Senvaljē, Tenlermitāžai. Dažus kilometrus no Valansas viņi apstājās paēst pusdienas.

Saule bija kārstākā, valoda — dienvidnieciskāka, Danija visiem spēkiem pūlējās kustībās un sejas izteiksmē apspiest kaut ko neapspiežamu, kas laikam gan bija laime. Viņiem būs galdiņš dārzā, kā viņa iepriekšējā dienā bija vēlējusies, viņa pat ēdienkartē atrada spageti. Filips stāstīja par vietām, ko Danija atzinās nepazīstam, kur viņi varētu vakarā mīlēties, peldēties un mīlēties arī vēl rīt. Viņa izvēlējās Sentmarīdelamēru — ar avenēm, jo tai vajadzēja būt piemērotai čigānam, pat viltus čigānam un diezgan aizdomīgam.

Filips atstāja Dāniju brīdi vienu, lai piezvanītu «kādam draugam». Kad viņš atgriezās, viņa nojauta, ka Filips ir par kaut ko norūpējies. Viņš vairs nesmaidīja kā agrāk. Maksādama par pusdienām, viņa saprata, ka nav zvanīts uz Mecu vai Parīzi, tad summa būtu daudz lielāka. Labās rokas neveiklības dēļ viņa nevarēja noslēpt, ka izņem naudu no algas aploksnes, bet viņš neuzdeva nekādus jautājumus, varbūt pat to neievēroja. Viņa dusmojās, ka nebija to paredzējusi tobrīd, kad ar zirņu biezputru, kas viņai bija smadzeņu vietā, iedomājās okšķerēties pa svešu kabatas portfeli.

Viņi šķērsoja Valansu, gaišu pilsētu ar lielām platānām, un nokļuva citā pasaulē — spožā un drīz arī tuvākā par visu, ko Danija pirms tam bija pazinusi. Lejā līdztekus ceļam plūda Rona, pusizsīkusi starp smilšu sērēm, un pēc Montelimāras zeme, klintis un koki šķita tikai saules radīti.

Kreisā roka vairs nesāpēja, bet traucēja, kad gribējās uzlikt delnu uz vīrieša pleca. Viņš brauca ātri, viņa profils pauda uzmanību, ko viņa nekad neaizmirsīs. Viņa aizdedzināja viņam cigaretes un reizēm ievilka dažus dūmus no tās pašas, ko smēķēja viņš. Viņai patika posmi, kur vajadzēja samazināt ātrumu, jo tad viņš pagriezās uz viņas pusi un skūpstīja vai arī kā mierinādams uzlika roku uz ceļgala.

Oranža. Kad viņi tika garām Aviņonai, ceļš zem platānām bija garš un taisns. Tilts ar vairākām arkām pār Diransu. Viņš bija atpogājis kreklu uz krūtīm, runāja par mašīnām (ferari), par zirgiem (Z&linota, Siberds), par filmām (Lola Montesa, Žils un Džims), nekad — par sevi pašu. Viņa joprojām sauca viņu par Zoržu. Salonā viņi iegāja alus bārā, kamēr mašīnai uzpildīja benzīnu. Viņam mati bija pielipuši pie pieres kā mīlestības brīdī — un viņai tāpat. Abi, neko nerunādami, reizē iesmējās, jo domāja par vienu un to pašu.

Viņi nobrauca vēl desmit vai divdesmit kilometru, bet daudz lēnāk, viņš skūpstīja biežāk, un roka zem svārkiem kļuva nepacietīgāka. Viņa nosprieda, ka nerunās pretī. Viņa neko tādu mašīnā vēl nebija piedzīvojusi? un sirds mazliet satraucās.

Viņa nodoms tāds īsti nebija. Viņš iegriezās sānceļā, kas veda uz Miramasu, un, apturējis tanderberdu uz rezerves joslas, lūdza Dāniju izkāpt. Viņš apvidu pazina, tas jau tāpat bija redzams, tomēr to vēl pateica. Viņi gāja cauri priedulājam, cikādēm apdullinoši zizinot, tālumā redzēja Bera ezeru, kas bija nekustīgs kā liels saules plankums.

Danijai juka domas. Viņai bija karsti. Bija kauns. Bija bail. Viņa vairs nezināja, no kā baidās, bet, atstājot vētrasputnu, viņai prātā pavīdēja attēls kā pārgaismotā filmā, attēls, ko viņa nespēja pazīt. Tā bija viņas istaba vai varbūt tā, ko viņai ierādīja pie Karavaija. Katrā ziņā tur iekšā bija Anita, nevis tagadējā Anita, bet tā, ko viņa bija pametusi kādā vakarā tik sen, ka nu jau bija tiesīga to vairs neatcerēties, tā bija Anita, kas rītausmā pazaudējusi dvēseli, Anita, ko viņa redzēja raudam pirmo reizi un ko viņa bija situsi un padzinuši,— kāpēc cikādes nemitas zizināt?

Viņš apsēdināja Dāniju sev blakus uz lielas, sausām sūnām apaugušas klints. Viņš atpogāja žaketi, kā viņa jau bija gaidījusi, lai neizskatītos pēc aizvainotas idiotes, bet viņš atstāja Dāniju mierā, kad bija paglāstījis krūtis, nenoņemot krūšturi. Viņš kaut ko jautāja, bet tik klusi, ka viņa tikko sadzirdēja. īstenībā viņa bija dzirdējusi ļoti labi, un viņš jautājumu neatkārtoja. Viņa tikai nesaprata, kāpēc viņš to uzdevis, jo tas viņam nepiederējās, un nesaprata arī, kāpēc vairs nepazīst šo nocietinājušos seju, novērstās acis. Viņš gribēja zināt, cik vīriešiem viņa ir piederējusi — tieši tādu vārdu viņš lietoja.

Viņa atbildēja — tikai vienam. Viņš paraustīja plecus. Viņa sacīja, ka pārējiem nav nekādas nozīmes. Viņš paraustīja plecus. Viņa teica, ka vēl bijuši divi, bet tiem patiešām nav nekādas nozīmes.

—  Tad pastāsti man par pirmo.

—  Man negribas par to runāt.

Viņa mēģināja aizpogāt kostīma žaketi ar labo roku, bet»viņš neļāva.

—  Kad tas bija?

—  Sen.

—  Vai tu viņu mīlēji?

Viņa zināja, ka, sarunai iegriežoties tādā gultnē, rīkojas muļķīgi, bet nespēja nepasaclt, nespēja visu noliegt:

—  Es viņu mīlu joprojām.

—  Tas bija viņš, kas pameta tevi?

—  Neviens nevienu nav «pametis».

—  Kā tad tā? Kāpēc tad jūs neapprecējāties, kāpēc jums nav daudz bērnu?

—  Divsievība ir aizliegta.

—  Pastāv iespēja izšķirt laulību.

—  Nē, tieši tās nav.

Danija redzēja viņa skatienā pazibam kaut ko ļaunu. Viņa satvēra vīrieša roku un gandrīz instinktīvi darīja to ar apsaitēto delnu. Viņa klusām sacīja:

■— Un bija vēl kas. Viņam jau bija bērni.

—  Cik ilgi tas turpinājās?

—  Divus gadus.

—  Kā viņu sauc?

—  Lūdzu, nevajag!

■— Kāda ir viņa sieva?

—  Ļoti laba. Ļoti jauka. Es nekad neesmu viņu satikusi.

—  Kā tad tu zini, ka viņa ir jauka?

—  Es zinu.

—  Vai tu viņu pēc tam vēl esi satikusi?

—       Jā, jā, jā! Divas reizes! (Arī viņa sāka nervozēt, tas bija pārāk muļķīgi, un viņa nekādi nevarēja aizpogāt žaketi.) Vai tev vajadzīgi datumi? Pirms diviem gadiem vienpadsmitajā Septembri un pagājušā gada septiņpadsmitajā augustā! Skaidrs?

—       Bet viņš tik un tā nav pametis sievu! Tā vis nav nekāda viegli paņemamā! Tā nav pustrakā, ko satiek Salonā un ar ko pēc divām stundām vārtās pa gultu! Vai ne?

Tas bija pārāk briesmīgi, lai atstatu uz viņu tādu iespaidu, kādu viņš acīmredzot bija gribējis atstāt. Viņai sāpēja, ka viņa nesaprot, kāpēc vajag visu tā uzvandīt, kāpēc viņš no brīvas gribas izraisījis tādu bezjēdzīgu strīdu.

—  Labi, tad pasaki!

—  Ko lai pasaku?

—  Ka esmu nelietis!

Viņa to neteica. Viņa noņēma brilles, jo karstumā tās bija aizsvīdušas, izvilka no rokassomas mutautu, lai noslaucītu stiklus. Tad viņa sēdēja kā sastingusi, turēdama brilles labajā rokā, pūlēdamās nedomāt ne par ko. Viņa nojauta, ka Filips skatās, tad viņš pavisam savādā balsī sacīja:

—       Es lūdzu tev piedošanu, Danij. Es iešu paņemšu mašīnā cigaretes. Pa to laiku mēs nomierināsimies.

Viņš noliecās pār Dāniju, aizpogāja viņas žaketi, un viņa juta uz lūpām skūpstu — tādu pašu maigu kā vakar viesnīcas ēdamtelpā.

Viņai bija tādas pašas lūpas kā vakar — siltas un nekustīgas, tādas pašas tumšas acis. Viņš aizgāja neatskatīdamies. Viņš nonāca pie kokiem un tad metās skriešus. No šī brīža galvenais bija ātrums. Sākumā viņa nebrīnīsies, ka viņš nenāk atpakaļ. Sākumā viņa domās, ka viņš kavējas ķildas dēļ. Filips pieņēma,

ka viņa rīcībā ir stundas ceturksnis līdz brīdim, kad Danija pamanīs mašīnas pazušanu. Turklāt viņš labi pazīst apkārtni, bet viņai būs vajadzīgas vēl vismaz trīsdesmit vai četrdesmit minūtes, lai sasniegtu vietu, kur iespējams piezvanīt.

Ja viņš ir maldījies, ja mašīna patiešām pieder viņai, viņa meklēs palīdzību pie policijas. Tad viņš būs zaudētājs. Būs vajadzīgas vēl desmit minūtes, lai brīdinātu pirmos žandarmus, un pirmie brīdinātie būs tie, kas dežurē uz Ziemeļu autoceļa un pie Marseļas robežas. Viņi pamanīs tanderberdu, to nav iespējams nepamanīt. Viņu notvers pa ceļam uz Kasī.

Augstākais, viena stunda, lai izdarītu ieplānoto,— maz! Viņš lika visas cerības uz pieņēmumu, ka Danija Longo nezvanīs uz policiju vai vismaz nedarīs to tūlīt. Tas, ko viņa naktī stāstīja pie galda, bija nesaprotams, ja viņa pati kaut ko neslēpj. Ja kādam lauž roku, tas kliedz un cilvēki skrien palīgā. Ja policijas motociklists apgalvo, ka redzējis jūs no rīta, un ja tas nav taisnība, viņam nepiekrīt.

Mis Četracei bija vēl citas dīvainības. Algas aploksne somiņā. Un viņam visu laiku likās, ka redz divas sievietes: viena ir gandrīz viltīga, dzīva, pašapzinīga, otra — baiļu mocīta mazo- histe. Miegā viņa runāja. Viņa teica vienu vienīgu vārdu: «Māmuļa»— un aizsāka teikumu, kas viņu pa īstam nobiedēja: «Tu nāve» vai «Tur nāve», vai «Tu nonāvē», viņa to izteica tikai divas reizes pavisam tuvu pie viņa lūpām, viņš nevarēja droši pateikt, vai tieši tādi bija vārdi. Varbūt viņa pusmiegā viņam čukstēja «tu mans», bet viņš tam neticēja. Šajā meičā bija tāda kā plaisa.

Mazliet aizelsies, viņš iekāpa tanderberdā, ielika atslēgu aizdedzē un gandrīz uzreiz ar vieglu kustību iedarbināja motoru. Danija, bez šaubām, to nevarēja dzirdēt, jo priekšā bija koki un cikādes zizināja kā trakas. Viņš uzmanīgi apgrieza mašīnu, iebraukdams grāvī abās pusēs ceļam, jo tā bija ļoti gara. Viņš nodomāja, ka Danijas koferī nav nekā tāda, kas viņu varētu interesēt, bet sievietei tā varētu būt neērta nasta, kas prasītu vēl lielāku laika patēriņu. Viņš paņēma koferi, atvēra to un aizmeta tālu 110 mašīnas. Apģērba gabali izbira ceļmalas zālē. Viņam bija nepatīkami redzēt tirkīzkrāsas garo bikšu grotesko plankumu — tās viņai vakar bija kājās. Viņš nosprieda, ka ir sajucis, pat vēl ļaunāk, tomēr izkāpa no mašīnas, paņēma bikses, saņurcīja tās kamolā, lai ieliktu koferī, un piepeši sastinga: viņa tur stāvēja nekustīga, viņš nebija dzirdējis sievieti atnākam. Tad Filips atjēdzās, ka tā ir tikai ērkšķos ieķērusies baltā muslīna kleita. Viņš aizmeta bikses pa roku galam, apsēdās pie stūres un aizbrauca.

Priekšējā paneļa pulkstenis rādīja puspieci. Gandrīz tā pati stunda, kad viņš pagājušajā vasarā tādā pašā veidā un tajā pašā vietā nozaga jaunu DS. Bija vajadzīga stunda un piecpadsmit minūtes, lai nonāktu drošībā Kasī, sava vecā Mecas drauga, resnā Pola, darbnīcā. Tanderberds bija spēcīgāks par DS, un ceļā viņš nepieļaus vairākas kļūdas, ko pieļāva iepriekšējā reizē. Tā viņš varēja iegūt piecas līdz desmit minūtes. Lai iedvestu sev drosmi, viņš sacīja — stundas ceturksni, bet pats zināja, ka tā ir tikai iedoma.

Izbraukdams uz autoceļa, viņš nopriecājās, ka nav saticis nevienu pašu mašīnu uz šķērsceļa, kur bija atstājis Dāniju. Nepilnus divus kilometrus uz dienvidiem bija departamenta ceļš — platāks un labāk kopts, to lietoja vairāk. Varbūt paies pat ilgāks laiks, nekā viņš paredzējis, līdz mis Četracei izdosies apturēt kādu mašīnu.

Viņš nekad vairs netika neko dzirdējis par sievieti no DS. Viņš pat neuzzināja, ko viņa darījusi. Tas, bez šaubām, bija jo labāk, tomēr Filips to mazliet nožēloja, jo pretējā gadījumā būtu varējis uzlabot savu plānu. Galvenais — šoreiz viņš riskē vairāk. Sieviete no DS bija precējusies ar kādu Arlas ārstu: varēja nešaubīties, ka viņa bija ar mieru atsacīties no mašīnas, lai tikai nesaceltos skandāls. Filips sievieti satika Roānā, kur viņa bija ieradusies apciemot — Filips vairs nezinaja, ko īsti,— veco ļaužu namā. Viņa bija bikla, tumīga, vīrs viņu bija atstājis gandrīz vai šķīstu, pirmais laulības pārkāpums satricināja tiktai, ka pa ceļam — viņš atcerējās, tas notika tieši Tararā,— viņa nopirka «Bovarī kundzi» greznā izdevumā — īsta čība celofānā! Turklāt viņš rīkojās nežēlīgi. Pakalnā zem kokiem viņš sievieti izģērba pilnīgi kailu un nomocīja tā, ka laulātais draugs — ārsts, ja vien nebija galīgs muļķis, nevarēja nepamanīt savas nelaimes zīmes, pēc tam iesita pa pakrūti, apsedza ar kleitu un aizgāja. Veļu, apavus un rokassomu (no tās viņš paņēma »tikai naudu) Filips Marseļā iemeta atkritumu tvertnē.

Šoreiz viņš nejuta tādas bailes kā toreiz, kaut arī nebija veicis visus piesardzības pasākumus. Viņam nepietika dūšas mis Četraci izģērbt, vēl jo mazāk viņš spēja viņai iesist. Visu pēcpusdienu, pēc tam kad bija zvanījis resnajam Polam, Filips zināja, ka tas būtu jādara, bet beigās nebija spējis sevi pārvarēt. Viņš nicināja visas sievietes, uzskatīdams tās par alkatīgām, egocentriskām un sīkumainam. Viņš tās nešķiroja, bija tikai viens izņēmums : ar zināmu vientiesību apveltītās viņam riebās mazāk. Danija Longo trīs reizes bija likusies pat simpātiska — toreiz, kad viņa uz viesnīcas sliekšņa sacīja: «Zini, es nebūšu smaga.» Pēc tam — pie tās pašas viesnīcas direkcijas galda, kad uzlika roku uz viņa delma, it kā viņš būtu brālis abiem naidīgā pasaulē. Un sevišķi brīdī, kad pie galda noņēma brilles. Viņas seja bija tikpat neaizsargāta kā viņa mātei, kura nomira neprecēta četrdesmit gadu vecumā, un slimnīcā pie gultas viņas vienīgais mierinājums bija atkritumam lidzīgais ārlaulības dēls, kas nebūtu spējis mierināt pat kraupainu, noklīdušu suni.

Vajadzēja labi ātri aizmirst Dāniju Longo (Mariju Virdžī- niju), kas jau tāpat bija saņēmusi pietiekami daudz dāvanu. Viņš bija tai atstājis rokassomu, dodot iespēju izķepuroties, strīdu, kurš iemācīs neticēt visam, kas tiek runāts, vienu stundu sevis atriebšanai. Danijai vēl bija iespēja tikt ārā no ķezas.

Lielā ātrumā viņš traucās pa Ziemeļu šoseju, kas nemitīgi veda lejup uz Marseļu, brauca pa nomales bulvāriem, iegriezās Obaņas autoceļā. Darbdienā īsāks būtu cits ceļš uz Kasī — pāri Žinestas pārejai. Taču svētdienas pēcpusdienā pa to brauca pārāk daudz marseļiešu. Viņš negribēja riskēt — ja nu vajadzētu palēnināt gaitu gliemeža ātrumā braucošu mašīnu virknes dēļ vai tāpēc, ka uz ceļa atgadījusies avārija.

Bedulas serpentīns bezgalīgi vijās pa priedulāju. Viņš domāja par nepazīstamo, ko Danija Longo joprojām mīlēja. Viņš atcerējās jauno sievieti gaismā, kas plūda no lampas un atstarojās griestos kā zvaigzne, guļam viņa rokās gultā kailām kājām un gurniem, bet joprojām baltajā puloverā, ko viņš tika iemetis ērkšķos. Vai tas varbūt nozīmēja joprojām mīlēt?

Apmaini plati!

Pagājušajā vasarā resnais Pols viņam iedeva simt tūkstošu par jaunu DS. Pusdienlaikā pa telefonu viņš piedāvāja par tanderberdu trīssimt tūkstošus, bet, runājot viņiem abiejn vien saprotamā valodā, lika zvērēt, ka tā nav kaut kur ietves malā pievākta mašīna un ka meiča, tāpat kā iepriekšējā, atturēsies no sūdzībām. Viņš labprāt papildināja Melnās Āfrikas mašīnu parku, bet kā amatieris, bez riska. Filips domāja, ka klausulē runā pats veselais saprāts. Padebelfijā, kad viņš nogriezās uz Kasī, žandarmi skatījās nopakaļ, ne vārda neteikdami. Pulkstenis bija divdesmit pāri pieciem. Viņš sāka cerēt, ka četrpadsmitajā prātīgi uzkāps uz kuģa, viņam būs kabatasnauda, pilnīgi tīra izbraukšanas vīza un kādas vientieses pirmās klases kajīte.

Pēc nepilna stundas ceturkšņa viņš vairs necerēja neko. Tanderberds stāvēja pie jūras ostas pusē zem Kanaija zemesraga milzīgā silueta. Viņš abām rokām atspiedās pret karosēriju un visiem spēkiem pūlējās apspiest vēmienu. Viņa dzīve acumirklī bija pārvērtusies par murgu, un viņš bija viens pats zem saules, niknuma un baiļu pievārēts. Par nevainīgi tīro vīzu varēja tikai sapņot. Smeķīga nevainības laupīšana, īsts paraugs, un vēl slepkavība.

Viņa savāca izsvaidītos apģērba gabalus. Rūpīgi salika tos melnajā koferī. Viņa negāja pa tuksnesīgo ceļu, pa kuru viņi bija atbraukuši. Danija atkal uzkāpa pakalnā un uz plakanās klints, kur abi bija sēdējuši, uzlika vienā malā pārplēstu papīra maisiņu, kurā bija iesaiņotas jaunās sandales. Uz tā viņa lieliem, drebelīgiem burtiem, paņēmusi lūpu pomādi, ar labo roku uzrakstīja: «Šovakar desmitos pie Kanebjēras ielas 10. nama.» Šīs avēnijas nosaukums bija vienīgais, ko viņa Marseļā zināja, tāpat kā to, ka cilvēki tur ir tādi paši meļi kā citur. Uz vēstules viņa uzlika lielu akmeni. Viņa saprata, ka tas ir pilnīgi lieki, taču nedrīkstēja atstāt novārtā nevienu iespēju, pat tādu, ka jaunais vīrietis te parādīsies, kad viņa būs aizgājusi.

Pēc piecām vai sešām minūtēm viņa atrada ceļu pakalna otrā pusē, ko bija pamanījusi no augšas caur kokiem. Pa to brauca daudz mašīnu. Pirmā, kas pagadījās, bija reno vai simka asiņu krāsā, un tā apstājās. Mašīnā sēdēja vīrietis, sieviete un mazs bērns. Viņa apsēdās uz aizmugures sēdekļa blakus zīdainim, kas gulēja audekla šūpulī, un uzlika koferi uz ceļiem.

Viņi izlaida Dāniju pie kādas kravas mašīnas šoferu atpūtas vietas uz šosejās, kas veda uz Marseļu. Viņa pateikdamās pūlējās smaidīt. Danija izdzēra glāzi minerālūdens pie letes un parādīja apkalpotājam rēķinu no restorāna Valansas tuvumā, kur bija pusdienojusi. Viņa lūdza piezvanīt uz šo restorānu.

Kabīnes nebija. Vajadzēja runāt, visiem klientiem dzirdot, un tie pieklusināja balsis, jo klausījās. Atbildēja acīmredzot restorāna saimniece. Viņa atcerējās klienti baltā kostīmā un jauno cilvēku, kas viņu pavadīja. Viņa atcerējās arī, ka pēc pusdienām viņš zvanījis pa telefonu. Viņš zvanījis uz Kasī — Bušdironā, bet viņa nezina, kur palicis papīrs ar pierakstīto telefona numuru. Ļoti žēl.

Nolikusi klausuli, Danija palūdza Bušdironas telefona abonentu sarakstu. Kasī nebija abonentu, kas sauktos par Filante- risu. Viņa tomēr bija pārliecināta, ka no rīta, ar netīru sirdsapziņu pētīdama kabatas portfeļa saturu, viņa bija lasījusi vārdu «Kasīsirmēra». Viņa neatcerējās neko vairāk kā vien to, ka tas bija rakstīts nevis ar roku, bet nodrukāts. Viņa iedomājās izlasīt visu apdzīvotās vietas telefona abonentu sarakstu, bet tad nosprieda, ka tikai velti zaudēs laiku.

Danija pajautāja apkalpotājam, vai kāds no klientiem nebrauc uz Marseļu. Kreklā bez žaketes ģērbies vīrietis blondām ūsām aizveda viņu savā 404, pa ceļam nosaukdams visus bistro, kādus pazīst Parīzē: tur viņš bija nodzīvojis trīs mēnešus karadienesta laikā. Viņš izlaida Dāniju no mašīnas lielā, saules pielietā laukumā, no kura pavērās parks un garas avēnijas un ko viņš nosauca par Prado Loku, pilsētā, kurai vajadzētu būt patīkamai dzīvošanai un rosīgai, bet no kuras viņa bija redzējusi tikai netīru priekšpilsētu. Viņš sacīja, ka te var iekāpt Kasī autobusā. Kad mašīna aizbrauca, Danija uz pieturas staba izlasīja autobusu sarakstu un redzēja, ka jāgaida pusstundu. Viņa pārgāja pāri laukumam, nesdama labajā rokā koferi un rokassomu, un iekāpa taksometrā. Šoferis bija milzīgs vīrs sarkanu seju un naģeni galvā. Viņš teica — nabaga meitene, cik dārgi tas maksās! Taču saprata, ka pasažiere nevēlas runāt, un iedarbināja savu DS.

Kādā no Žinetas serpentīna ' līkumiem — viņa šo vārdu izlasīja augšā pie pārejas — viņa pirmo reizi ieraudzīja Vidusjūru. Tā bija zila kā pastkartē, mirguļojoša, plaši izpletusies līdz tikai mazdrusciņ bālākām apvārsnim, vēl skaistāka, nekā viņa spēja iedomāties. Danija piespieda sevi skatīties uz otru pusi.

Viņi iebrauca Kasī, piejūras ciematā, pusseptiņos, mazliet vairāk nekā divas stundas pēc brīža, kad viņa pakalnā pretī Bera ezeram saņēma Jūdas skūpstu. Uz abām garās ielas ietvēm ļaužu drūzma bija biezāka nekā pie Lafaijeta galerijām, visi basām kājām, šortos vai peldkostīmos. Šoferis teica — ak, nelaimīgā, darbdienās tas ir jau neiespējami, bet svētdienā tā ir katastrofa.

Viņa lika apstāties ostā pretī laivām un mastiem ar daudzkrāsainiem karogiem. Kad viņa bija samaksājusi par braucienu un stāvēja uz šosejas ar koferi pie kājām, saules un apkārt murdošo balsu apdullināta, sarkansejainais naģenes valkātājs plaši iepleta rokas un vienmuļā balsī noteica:

— Ei, mazā, nebēdājiet, tas, protams, nokārtosies!

Pirms šoferis pabeidza teikumu, viņa paspēja pārlaist skatienu tam, ko var nosaukt par Kasī sirdi, un ieraudzīja taņderberda balto, pierasto un satraucošo plankumu. Mašīna stāvēja vairāk nekā divsimt metru attāluma starp citām pie liedaga sarindotām, bet viņa to būtu pazinusi starp tūkstošiem līdzīgām kaut vai tikai no savas sirds straujākas iepukstēšanās. Viņai tā aizžņaudzās rīkle, ka nevarēja vairs paelpot, bet viņa izjuta debešķīgu laimi, tādu kā pateicību pret visu — pret Kasī, jūru, sauli, resno taksometra šoferi un pati pret sevi, kas nebija nobirdinājusi ne asaru un tiešā ceļā nonākusi tur, kur vajadzēja nonākt.

Attālumu līdz vētrasputnam Danija nogāja, neko ap sevi neredzēdama. Nogurums bija kā ar roku atņemts, viņa kā palēninātā filmā šķērsoja sabiezinātu tukšumu. Filips Filante- riss bija atstājis mašīnu ar nolaistu jumtu. Neizskatījās, ka viņš to būtu pametis nelaimes gadījuma dēļ. Viņa nolika koferi uz aizmugures sēdekļa un mēģināja aptvert, kur atrodas. Mašīna stāvēja pie platas esplanādes, kas stiepās gar liedagu ostas pusē. Danija vēroja peldētājus viļņu putās. Viņa dzirdēja kliedzienus un smieklus. Pāri Kāsī slējās milzīga, ar smaili pret jūru pavērsta klints.

Aizdedzē nebija atslēgas. Viņa atvēra priekšējā paneļa skapīti un atrada tās — visu saišķi, tāpat kā mašīnas dokumentus. Viņa apsēdās pie stūres un vairākas minūtes lauzīja galvu par to, ko domājis puisis no Mecas, kuram bija vajadzīga nauda, bet kurš nebija aizticis viņas rokassomu, kurš bija aizbraucis mašīnu, lai pēc piecdesmit vai sešdesmit kilometriem šķirtos no tās. Viņa nespēja to saprast. Tas nevarēja notikt bez iemesla, bet viņu tas vairs neinteresēja. Varbūt viņš, audekla uzvalkā un melnu kaklasaiti, bija tepat kaut kur ciemā, varbūt tūlīt atgriezīsies, bet tas Dāniju interesēja jo mazāk. Un tad kaut kas viņa piepeši atslāba, viņa juta tādu kā šķebenu knikšķi krūtīs, ieraudzīja sevi īstajā gaismā — tālu no mājām, apzagušos, dumju, vientuļu, ar stīvā apsējā iespīlētu roku. Viņa sāka raudāt.

—  Vai gribi saspēlēt kārtis?— kāda balss jautāja.

Viņai bija tumšās brilles uz acīm. Tāpēc zēns, kas stāvēja aiz mašīnas durvīm, izskatījās sevišķi brūni iededzis. Tam bija četri vai pieci gadi. Bērns bija gaišmatains, lielām, melnām acīm, ļoti glīts, basām kājātn, ģērbies elastīgās, tumšzilās biksītēs ar platām, baltām svītrām un sarkanā frotē krekliņā. Vienā rokā zēnam bija sviestmaize, otra — mazītiņas spēļu kārtis. Viņa noslaucīja vaigus.

—  Kā tevi sauc?— bērns jautāja.

—  Par Dāniju.

—  Vai gribi saspēlēt kārtis?

—• Un kā sauc tevi?

—  Par Titū,— viņš atbildēja.

—  Kur ir tava mamma?

Mazais nenoteikti pamāja ar sviestmaizi.

—  Tur pludmalē. Ļauj man iekāpt tavā mašīnā.

Viņa atvēra durvis un pavirzījās nost, lai mazais varētu apsēsties pie stūres. Tas bija ļoti nopietns, ļoti nerunīgs vīriņš, un viņam lagā nepatika atbildēt uz jautājumiem. Tomēr Danija uzzināja, ka zēna tēvam ir zila mašīna, tikai ar jumtu un ka viņš pats ir atradis ūdenī jūras ezi, ko ielicis burkā. Zēns iemācīja Danijai savu kāršu spēli, kas bija ārkārtīgi sarežģīta: katram tika iedotas trīs kārtis, un tas, kuram divas bija visvairāk «apģērbtas», tika uzskatīts par uzvarētāju. Pirmo partiju viņi izspēlēja tāpat vien, un zēns vinnēja.

—  Vai tu saprati?— viņš vaicāja.

—  Laikam gan. '

—  Kāda būs ķīla?

—  Vai kaut kas jāliek ķīlā?

—  Citādi nav interesanti.

—  Un ko tu liksi ķīlā?

—       Es?— viņš pārjautāja.— Neko. Ķīlā liksi tu. Savas brilles, jā?

Viņš iedeva Danijai trīs kārtis, tas rūpīgi izmekledams,— divus septiņniekus un vienu astoņnieku. Sev viņš paņēma trīs kungus. Danija sacīja — nu, tas ir pārāk viegli, tagad kārtis dalīs viņa. Viņa to izdarīja. Tomēr vinpēja zēns. Viņa noņēma brilles un, turēdama tās abām rokām, lai brilles neslīdētu nost no deguna, uzlika zēnam. Viņš sacīja, ka viss rādās salauzīts un tas nav interesanti. Viņa briļļu vietā iedeva piecdesmit santīmu monētu.

—  Tagad apēd savu sviestmaizi.

Viņš nokoda divus kumosus, uzmanīgi raudzīdamies Dānijā. Tad teica:

—  Kas tas par kungu tavā mašīnā?

Viņa neviļus pameta skatienu uz aizmugures sēdekli.

—  Te nav nekāda kunga.

—       Ir gan,— viņš iebilda.— Tur, kur liek mantas. Tu pati zini.

Viņa smējās, bet sirds sarāvās.

—  Kāds kungs?

—  Tas, kurš guļ.

—  Ko tu man stāsti?

Viņš uzreiz neatbildēja. Viņš ēda sviestmaizi, skumīgi raudzīdamies pa priekšējo stiklu, atliecis galvu un atspiedis to pret priekšējā sēdekļa atzveltni. Tad viegli nopūtās.

385

—  Man liekas, viņš ir aizmidzis,— viņš teica.

13—493

BRILLES

Māmuļa.

Kādu vakaru Rubē raudzījās viņas grumbainajā sejā caur Elzasas vīna glāzi. Tas bija stacijas priekšā. Varēja dzirdēt lokomotīvju svilpienus.

Nogaliniet mani.

Tas bija Cīrihē 8. oktobri. 8. oktobrī viņam būtu četri gadi. Atkal vilcieni. Atkal istabas. Viss tik gaišs.

Kā mēs runājām, kad biju maza? Gaiši mani mati, tumšas manas acis, melna mana dvēsele, auksts šautenes stobrs. Pati vairs nezinu, ko izgudroju.

Kopš vakardienas esmu redzējusi tik daudz ciprešu. Pro- vansa atgādina kapsētu. Es tur gulētu atbrīvota, tālu no balles mūzikas.

Viesnīca «Bella Vista» pie Kasī. Ūdens lāse uz manas pieres šaurā ieliņā. Kravas mašīnu stacija Marseļā. Vilnēvas kalnaine, visas šīs cietokšņa sienas. Dievs, kā esmu meklējusi, lai atrastu vienīgi pati sevi.

Kad atvēru bagāžnieku, brilles bija aizsvīdušas un pārāk tumšas, tāpēc neko nevarēju saskatīt. Septiņos vakarā saule bija noslīgusi līdz pašai esplanādei un spīdēja tieši acīs, padarīdama bagāžnieku par lielu, melnu caurumu. No drausmās tumsas uzvilnīja neizturama smaka.

Atgriezos pie zēna, vārdā Titū, palūdzu, lai viņš iedod manu rokassomu, apmainīju brilles. Es turējos taisni, mani pirksti gandrīz nemaz nedrebēja. Es nedomāju ne par ko. Mans prāts bija kā paralizēts.

Atvēru bagāžnieku otrreiz. Vīrietis bija ietīts paklājā, basām kājām, saliektiem ceļgaliem. Viņa galva rēgojās ārā no garas, sarkanas pūkas, prof^Jā pagriezta un atspiesta pret sienu. Redzēju viņa atvērto aci, gludos, deniņos nosirmojušos matus, gandrīz caurspīdīgo, izcilnam vaigakaulam uzstiepto ādu. Viņam bija gadu četrdesmit, un viņam nebija noteikta vecuma. Veltīgi centos neelpot, aiz smirdoņas slāpu nost. Pastiepu uz viņa pusi apsaitēto roku, pavilku nost tepiķa malu, lai atsegtu līķi. Tam bija uzvilkts apģērbs, kam vajadzētu būt mājas tērpam no gaišzila vai gaišzaļa zīda ar tumšāku kimono apkakli, tas bija pavēries uz bālajām krūtīm. Tām pašā vidū rēgojās divi drausmīgi caurumi, noteikti kā cērtes cirtieni, un asinis, kas bija plūdušas no abiem ievainojumiem, veidoja vienu vienīgu melnu kreveli, kura klāja ķermeņa augšdaļu līdz pat kaklam.

Aizvēru bagāžnieka vāku, zaudēdama līdzsvaru, un saļimu uz tā. Apzinājos, ka gribu piecelties, cīnīties, atgriezties saulē, sajutu zem labās rokas un zem vaiga mašīnas karsto metālu. Un tad sapratu, ka mazais zēns, vārda Titli, ir man blakus un izbijies, es vēlējos viņam sacīt: pagaidi, pagaidi, tas nav nekas,— bet nespēju.

Viņš raudāja. Es dzirdēju viņa elsas un skaļus smieklus pludmalē — kaut kur ļoti tālu. Bikini ģērbušās meitenes dzenāja cita citu pa esplanādi. Nevienam nebija gar mums daļas.

—  Neraudi. Tu taču redzi, ka tas ir garām.

Viņa spēļu kārtis bija izkaisījušās pa mašīnas grīdu. Viņš rija elsas, apķēries ap manām kājām, galvu iespiedis svārkos. Es noliecos pie viņa un vairākas reizes noskūpstīju uz matiem, mierinādama:

—      Tu redzi, man ir pavisam labi. Es tikai paklupu, kurpe pašķiebās.

Bagāžnieks bija ciet, un viņš, bez šaubām, nevarēja sajust smaku, no kuras man visu laikti bija nelabi. Tomēr aizvedu viņu uz tanderberda priekšgalu. Viņš pieprasīja savas kārtis un piecdesmit santīmu monētu, ko biju viņam iedevusi. Savācu tās. Kad atgriezos pie zēna, viņš ar rādītājpirkstu vilka apļus uz mašīnas spārna. Viņš teica, ka tie esot jūras eži.

Es piekļāvu mazo sev klāt, apsēzdamās uz esplanādes trotuāra, lai viņa seja būtu manas sejas augstumā, un jautāju, kā viņš varēja ieskatīties bagāžniekā. Es runāju ļoti klusu, ļoti maigi, apdzisušā balsī. Manas sirds pukstēšanu viņš noteikti sadzirdēja labāk.

—       Tu taču nevarēji pats atvērt bagāžnieku, vai ne? Kas to atvēra?

—  Otrs kungs,— Titū atbildēja.

—  Kads otrs kungs? »

—  Otrs.

-— Tas, kurš brauca ar manu mašīnu?

—  Es nezinu.

■— Vai tu skatījies bagāžniekā kopā ar viņu?

—  Es biju tur, aiz muguras.

Viņš rādīja dzeltenu dofinu, kas bija novietots blakus tanderberdam.

—  Vai tas bija sen?

—  Es nezinu.

—  Vai pa to laiku tu esi bijis pie mammas?

Viņš iegrima domās. Ar pirkstiem noslaucīju no viņa vaiga asaru pēdas.

13*

387

—  Jā. Divreiz.

—  Vai kungs, kas atvēra bagāžnieku, redzēja, ka tu skaties?

—  Redzēja gan. Viņš teica: «Ej prom!»

Biju mazliet pārsteigta, jo tiku gaidījusi pretēju atbildi, piepeši pasaule kļuva salta. Varēju būt pārliecināta, ka Filips nav atstājis Kasī, ka viņš mūs izspiego.

—  Vai viņš tevi redzēja? Vai esi par to pārliecināts?

—  Viņš man teica: «Ej prom!»

—  Paklausies labi. Kāds tas kungs izskatījās? Vai viņam bija kaklasaite? Vai viņam bija melni mati?

—  Viņam bija melna kaklasaite. Un koferis.

—  Kur viņš aizgāja?

Zēns vēl padomāja. Viņš paraustīja plecus kā pieaudzis cilvēks un ar nenoteiktu kustību rādīja uz ostas, ciema vai nezin kādu citu pusi.

—  Nāc, tev jāatgriežas pie mammas.

—  Vai rīt atkal te būsi?

—* Labi.

Es nopurināju svārku priekšu, paņēmu zēnu aiz rokas un vedu pa esplanādi. Viņš rādīja savu māti, visjaunāko no peldkostīmos ģērbtu, pludmalē gulošu sieviešu grupas. Viņa bija gaišmataina, ļoti iedegusi, smiedamās sarunājās ar draudzenēm, turpat apkārt mētājās žurnāli un iedeguma krēma flakoni. Viņa ieraudzīja zēnu un paslējās uz elkoņa, lai to pasauktu. Es noskūpstīju Titū, palīdzēju viņam nokāpt dažus pakāpienus līdz pludmalei. Kad mazais piegāja pie mātes, es devos prom. Man šķita, ka velku stīvas kājas kā manekens skatlogā.

Es negribēju atgriezties mašīnā, kur bija vīrietis ar sašautām krūtīm. Es nevarēju iedomāties neko citu saprātīgāku kā iet uz policijas iecirkni. Katrā ziņā man vajadzēja tikt prom no pludmales. Es prātoju: «Ja Filips zina, ka mazais Titū ir redzējis, kas atrodas bagāžniekā, viņš noteikti ir nobažījies un ir palicis tepat tuvumā viņu novērot. Varbūt viņš ir vēl tepat un tagad novēro mani. Man jāpiespiež viņš parādīties!»

Tā prātodama, pati sapratu, cik tas muļķīgi. Ja Filips iebāzis līķi mašīnā, kuru uzskata par manu, tas nozīmē, ka viņam vienalga, ko es pēc tam varētu stāstīt. Kāpēc gan piešķirt pārāk lielu nozīmi piecus gadus veca bērna liecībai?

Caur vienaldzīgo pūli gāju uz ostu, sirds man stājās, ja kāds piegrūdās, tad pa tukšām ieliņām, kur jau vairākas stundas neiespīdēja saule, un man sala. Logos žāvējās veļa. Apstājos, lai atskatītos, un, kad uz pieres uzkrita ūdens lāse, nodrebēju pie visām miesām un gandrīz iekliedzos. Tomēr vajadzēja pieņemt neapstrīdamo: man neviens nesekoja.

Vēlāk taujāju pēc ceļa un atradu policijas iecirkni mazā, platānu ieskautā laukumiņā. Es pa gabalu apskatīju tā ieeju un divus vīriešus uniformās, kas pie durvīm smēķēja. Man šķita, ka neesmu atbrīvojusies no drausmīgās, sājās smakas, kas plūda no nepazīstamā cilvēka līķa tanderberdā. Man nepietika drosmes pieiet pie policistiem. Ko es varētu viņiem pasacīt? «Es paņēmu sava šefa mašīnu, kāds puisis, par kuru neko nezinu, man to nozaga, es atradu mašīnu te, un tās bagāžniekā ir līķis, es neko nevaru jums paskaidrot, bet neesmu vainīga.» Kas man ticēs?

Sagaidīju pilnīgu tumsu picērijā pretī žandarmērijai, sēdēdama pie otrā stāva loga. Es cerēju atgūt mazliet miera, saprast, kas noticis divās stunaās, kamēr Filips mašīnā bija viens. Tam vajadzēja būt kaut kam neparedzētam, pēkšņam, jo, kad viņš mani atstāja, viņa skatiens neko tādu nevēstīja. Par to biju pārliecināta. Vismaz gandrīz pārliecināta. Galu galā — nemaz nebiju pārliecināta. •

Es pasūtīju konjaku, no kura sametās nelabi, kad cēlu to pie lūpām, un kuru nedzēru.

Ja es šķērsošu laukumu, kas plešas aiz loga, mani nelaidīs vairs vaļā, iekams nebūs pabeigta izmeklēšana, un tā var ilgt dienām un nedēļām. Man prātā nāca vesela virkne visādu ainu: mani ved uz Marseļas cietumu, liek izģērbties, iedod iepriekšējā ieslodzījuma pelēko uzsvārci, notriepj" ar tinti labās rokas pirkstus, mani iemet tumsā. Pētīs arī manu pagātni, kur atradīs tikai vienu nosodāmu soli, kādu, bez šaubām, spērušas daudzas sievietes, bet ar to pietiks, lai aptraipītu tos, kas mani pazīst, un to, kuru mīlu. Es neiešu.

Visneatlaidīgāk es laikam centos sev iestāstīt, ka nekas no tā, kas ar mani notiek, nav īstenība. Vai vismaz — ka kaut kas notiks un piepeši tā vairs nebūs īstenība. %

Atcerējos sava bakalaura eksāmena pirmo pusi, mutiskā eksāmena vakaru Rubē. Rezultātus paziņoja ļoti vēlu. Es vairākas reizes izpētīju sarakstus, bet savu vārdu tajos neatradu. Es ilgi klejoju pa ielām gluži sagrauzta, bet sirdi pildīja bezjēdzīga cerība: ir pieļauta kļūda, drīz mani novērtēs pēc nopelniem. Bija jau pāri desmitiem, kad es atgriezos pie Māmuļas viņas brāļa aptiekā. Viņa ļāva man no sirds izraudāties un tad sacīja:

«Iesim vēlreiz abas apskatīt sarakstus, es taču redzu labāk nekā tu.» Tukšā liceja pagalmā galīgā tumsā mēs abas rāvām sērkociņu pēc sērkociņa, lai no jauna lasītu rezultātus, meklēdamas manu vārdu, kuram vajadzēja būt un kurš galu galā arī atradās. Man pat bija uzslava.

Tajā vakarā kādā restorānā pie Rubē stacijas pēc vakariņām mēs dzērām Elzasas vīnu, «lai to nosvinētu», un tad es apsolīju Māmuļai runāt ar viņu kā ar dzīvu, kad viņa būs mirusi. Es to vienmēr esmu darījusi, tikai toreiz ne, kad braucu uz Cīrihi,— pirms četriem gadiem, jo man bija kauns un es sev liktos vēl pretīgāka, ja aijātu sevi ar atmiņām par viņu.

Sēdēdama picērijā pie loga, es domāju par viņu, es domāju par Cīrihi un par tā cilvēka dēlu, kuru es mīlu, un, protams, par mazo Titū, kam nav vairak kā četri gadi, un viss sajuka kopā, es redzēju Anitas meitiņu un pat skuķēnu no apkopes stacijas pie Dēsuārlezavalonas, kā tēvs teica — kāds bija viņas vārds? Man ienāca prātā, ka šie bērni manā ceļā, viņu skatieni un rotaļlietas — plikgalvainā lelle, kāršu kava — arī ir briesmīga, neizbēgama soda priekšvēstneši.

Sieviete, kura bija pasniegusi konjaku, stāvēja pie galdiņa. Droši vien bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai es pamanītu viņas klātbūtni. Viņa kā atkārtodama pacietīgi sacīja balsī, kas skanēja nevis no tālienes, bet no pavisam citas pasaules:

—  Sakiet, lūdzu,— vai jūs esat Longo jaunkundze?

—  Jā.

—  Jūs aicina pie telefona.

—  Mani?

—  Vai tad jūs neesat Longo jaunkundze?

Ja jau nekas nebija saprotams, nezinu, kāpēc es vēl brīnījos. Es piecēlos un sekoju viņai. Šķērsodama zāli, apjēdzu, kas ir bijis ap mani vairāk nekā stundu: ļoti daudz klientu, sarkanrū- toti galdauti, siltas mīklas un majorāna smarža. Telefona kabīne atradās pirmajā stāvā pavisam tuvu pie picas pavarda, un gaiss bija retināts, nomācoši sauss.

Es lāgā nepazinu viņa balsi, bet tas bija viņš, tas bija Filips.

—       Vai tu vēl ilgi tā sēdēsi, Danij? Man ir apnicis, es eju prom. Danij? Vai tu mani dzirdi?

—  Jā.

— Ir iespējams samierināties, Danij.

—  Kur tu esi?

—  Netālu.

—  Vai redzēji, kā te ienācu?

—  Jā.

—  Es tevi lūdzu, kur tu esi, Filip?

Viņš neatbildēja. Es dzirdēju viņa elpu klausulē. Es sapratu, ka viņš baidās — viņš ari. Beidzot viņš teica svelpjošā balsī, no kuras drebēja membrāna:

—  Kā tu zini manu vārdu?

—  Es šorīt paskatījos tavā kabatas portfelī.

—  Kāpēc?

—  Lai zinātu.

—  Un ko tu zini?

Nu bija mana kārta neatbildēt.

—       Klausies, Danij, ja tu darīsi tieši tā, kā es teikšu, mēs varētu kaut kur satikties.

—  Ja ne?

—      Ja ne, es tūlīt iešu uz policijas iecirkni, ko tu redzi laukuma pretējā pusē. Vai tu mani dzirdi?

—  Es tevi dzirdu. ,Es nesaprotu.

Atkal klusums.

—  Filip?

—  Izbeidz saukt mani vārdā!

—  Kur tu gribi satikties?

—      Ostas galā ir ceļš, kas ved uz Pormjū līcīti. Pajautā, ja nezini. Divus trīs kilometrus no ciema tu atradīsi viesnīcu «Bella Vista». Viņiem ir priekš "tevis istaba.

—  Priekš manis?

—       Es zvanīju. Man labāk patiktu istaba šeit pat, bet nav nevienas brīvas. Paņem mašīnu un brauc.

—  Es negribu vairs kāpt tajā mašīnā.

—       Bet es gribu, lai tu to aizved no turienes un lai tevi redz tur iekša. Viesnīcā «Bella Vista» novelc savu kostīmu, pārģērbies. Es zvanīšu pēc divdesmit minūtēm, lai pārliecinātos, vai tu tur esi. Pēc tam redzēsimies.

—  Kur?

—      Vispirms aizbrauc uz turieni. Piesargies, Danij, nemēģini mani vazāt aiz deguna, tu riskē daudz vairāk nekā es.

—  Vai tev tā liekas?

—  Protams. Un iegaumē — novelc kostīmu, pārģērbies.

—  Es neko tādu nedarīšu.

—       Kā vēlies. Es zvanīšu pēc divdesmit minūtēm. Pēc tam — jo ļaunāk tev pašai.

—  Bet kāpēc mēs nevaram satikties tepat un tūlīt?

—       Vai tu gribi satikties? Tad to darīsim pēc maniem noteikumiem, nevis pēc tavējiem.

—  Es vēl vienmēr neko nesaprotu.

— Jo labāk.

Viņš nolika klausuli. Es arī, un mana roka drebēja.

Bija jau tumšs, kad iekāpu tanderberdā. Aiz muguras milzīga laukuma malā rindojās apgaismotas tirgus būdas. Cauri Vīnes

valSa melodijai skanēja šāvieni. Tālāk — orķestra estrāde, spuldzīšu virtenes, kas bija sagatavotas rītdienai.

Lēnā gaitā braucu uz ostu. Gan kafejnīcu terases, gan ietves bija ļaužu pilnas. Smaržoja pēc jūras un anīsa, mašīna brauca starp bezrūpīgi staigājošiem ļaudīm, kas negribīgi deva tai ceļu. Pajautāju, kā tikt uz viesnīcu. Pie ciema robežas bija jābrauc stāvā kalnā, tad parādījās jaunu namu virknes, kur cilvēki vakariņoja uz balkoniem, un vēl tālāk ceļš veda augšpus baltiem oļiem klāta, mēness gaismā tuksnesīga liedaga.

Viesnīca «Bella Vista» slēja savus mazliet mauriskos torņus priekškalnes malā starp priedēm un palmām. Tur bija daudz cilvēku un daudz gaismas. Atstāju tanderberdu pie ieejas dārzā. Koferi iedevu ar zelta tresēm greznotam portjē, pacēlu jumtu, aizslēdzu mašīnai abas durvis un bagāžnieku.

Pieņemšanas telpā kāda jauna sieviete piedāvājās izpildīt manu kartīti. Teikdama, kas esmu, no kurienes braucu, iedomājos par Šalonas viesnīcu un piepeši atcerējos Filipu, ko tur sastapu, cik skaists un valdzinošs viņš izskatījās, un gandrīz atguvu drosmi. Es esmu jukusi.

Istaba bija maziņa, ar puķainām porcelāna flīzēm izliktu tualetes telpu, mēbeles bija jaunas, ventilators maisīja karsto gaisu, jūras pusē logs bija vaļa. Brīdi vēroju, kā lejā apgaismotā baseinā, skaļi klaigādami, peldas puiši un meitenes, tad izģērbos, nomazgājos dušā, sargādama no ūdens matus un apsēju.

Telefons zvanīja, kad slaucījos. Saruna bija pieslēgta manam istabas telefonam.

—  Vai tu esi gatava?— Filips jautāja.

—  Pēc dažām minūtēm būšu. Ko lai velku mugurā? Nekā sevišķa man nav.

—  Ko vien vēlies, tikai kostīmu ne.

—  Kāpēc?

—  Esmu pietiekami daudz redzēts tam blakus. Satiksimies pēc stundas Marseļā.

—  Marseļā? Bet tas ir vājprāts! Kāpēc ne te?

— Te esmu pietiekami daudz redzēts. Turklāt pašlaik esmu Marseļā.

—  Es tev neticu.

—  Tici vai netici, tā nu tas ir. Vai tu pazīsti Marseļu?

—  Nē.

—  Velna milti! Ļauj padomāt!

Ļāvu viņam padomāt. Ieraudzīju uz miesas zīmi, ko viņš bija atstājis naktī, kad kopā ar mani gfima baudā, ļoti cieši apskaudams, un bija tikai samulsis bērns manās rokās. Klusām sacīju:

—  Filip, tur, kur tu mani atstāji,— pakalnā es noliku papīru, uz kura uzrakstīju satikšanās vietu.

—  Satikšanās vietu?

—  Gadījumam, ja tu atgrieztos. Desmitos pie Kanebjēras ielas desmitā nama.

—  Vai tu zini, kur ir Kanebjēras avēnija?

—  Nē, bet to droši vien nav grūti atrast.

—  Labi. Norunāsim pusvienpadsmitos. Atstāj mašīnu citā ielā, nāc kājām. Gaidīšu.

—  Neliec nost klausuli!

Viņš to bija jau iedarījis. Pajautāju viesnīcas darbiniecei, no kurienes zvanīts. No Marseļas. Es apģērbos, pirms tam dažas sekundes svārstījusies, vai vilkt garās bikses, kas man bija kājās iepriekšējā vakarā, vai balto muslīna kleitu. Izvēlējos kleitu, jo šķita skaidrs, ka viņš negrib, lai redz viņu kopā ar mani apģērbā, ko ceļojuma laikā esmu jau valkājusi. Ja man galvā nebūtu tāds juceklis, blēža sīkumainā piesardzība liktos smieklīga. Ātrumā sasukājos. Spogulī es tik briesmīgi biju es pati, viss bija tik reāls, ka aizvēru acis.

Marseļa ir visvairāk izstieptā un visnesaprotamāk būvētā pilsēta, kādai jelkad esmu braukusi cauri. Ielas ir šaurākas nekā Parīzē un tiecas uz visām pusēm, taču, lai 110 kurienes tajās iebrauktu, tās neved nekur. Vairākas reizes apturēju mašīnu ietves malā, jautādama pēc ceļa. Es nesapratu nekā, ko man teica, vienīgi — ka esmu nabaga meitene. Man sacīja: nabaga mazā, nabaga jaunkundz, nabadzīte. Izrādījās, ka nemitīgi braucu prom no Kanebjēras avēnijas.

Galu galā atradu milzīgu auto stāvvietu pie kādas ēkas, ko sauca par Biržu. Atstāju aizslēgto tanderberdu un gāju taisni uz priekšu, un pirmā iela, kurā iegriezos, izveda uz lielas avēnijas, un tā bija meklētā, turklāt gandrīz pretī norunātajai tikšanās vietai. Desmitais numurs bija kāda ceļojumu aģentūra pašā Kanebjēras lejasgalā pretī Vecajai ostai. Blakus atradās liels restorāns —«Cintra», uz ietvēm — daudz ļaužu, uz braucamās daļas — zili autobusi, visur — neona plankumi.

Filipa tur nebija, bet nojautu, ka viņš mani novēro, kaut kur paslēpies. Dažas minūtes viņu gaidīju, staigādama šurpu turpu un neredzošām acīm apskatīdama optikas instrumentus kādā skatlogā, un tad viņš pieskārās manai rokai. Viņam joprojām mugurā bija smilškrāsas uzvalks un melna kaklasaite. Ilgu laiku skatījāmies viens otrā, nerunādami ne vārda, stāvēdami viens otram pretī gājēju burzmā. Ieraugot viņa pārvērsto seju, es

laikam uzreiz sapratu, ka viņš nekad nevienu nav nogalinājis, ka šis notikums viņu satriecis tāpat kā mani. Viņš man jautāja:

—  Kur ir mašīna?

—  Tur, uz laukuma.

—  Vai viņš joprojām ir tur iekšā?

—  Bet kur tad lai viņš būtu?

—  Kas viņš ir, Danij?

—  Tas man jājautā tev!

—  Nekliedz! Nāc!

Viņš satvēra mani aiz elkoņa un aizvilka uz ostas malu. Mēs šķērsojām kādu apgaismotu laukumu, iedami no gājēju saliņas uz gājēju saliņu, izmantodami spraugas gandrīz nepārtrauktajā automobiļu straumē. Viņš turēja manu labo roku. Ļoti ilgi gājām pa krastmalu, kas saucās Jaunais Krasts. Piesmakušā balsī, ne reizi nepagriezdams galvu uz manu pusi, viņš stāstīja, ka ir paņēmis tanderberdu, lai to pārdotu, ka nav apstājies līdz pat Kasī, ka tur, pēdējo reizi apskatot mašīnu, ko nolēmis atdot kādam garāžas īpašniekam, viņš atvēris bagāžnieku un tajā atradis līķi. Pēc tam viņš baiļojies, izspiegojis mazo Titū, nav zinājis, ko iesākt. Viņš iedomājies, ka esmu šo cilvēku nogalinājusi un izmantoju situāciju, lai uzkrautu viņam vainu. Viņš bijis pārliecināts, ka nemūžam vairs mani neredzēs. Kad es ieradusies, viņš apjucis galīgi.

Apsēdāmies tumsā uz jūras ūdens sagrauztu dēļu kaudzes krastmalas galā. Filips jautāja, kā esmu atradusi viņa pēdas, kad viņš mani pametis pie Bera ezera.

—  Piezvanīju už restorānu, kur pusdienojam.

—  Tu nu gan nezaudē galvu.

—  Vai Kasī tu man sekoji? Kāpēc nepienāci klāt tūlīt?

—  Es nezināju, kas tev prata. Kam pieder mašīna?

—  Manam šefam.

—  Vai viņš tev to aizdeva?

—  Viņš man neaizdeva. Viņš nezina, ka esmu to paņēmusi.

—  Brīnuma lietas.

Redzēju viņa acis veselu gūzmu jautājumu. To pašu viņš droši vien redzēja manā skatienā. Viņš joprojām turēja manu labo roku, bet aizdomas stindzināja mūs abus. Galu galā jautājumu uzdeva viņš:

—  Vai tu tiešām nepazīsti to cilvēku?

—  Nē.

—  Vai tu nezināji, ka viņš ir tavā bagāžniekā?

—       Tu redzēji, kā es Kasī to atvēru. Vai izskatījos pēc tādas, kas zina, ko tur atradis?

—  Tu varēji notēlot.

—      Ari tu to varēji! Tur tu esi īsts speciālists, vai ne? Tu tēlo bez mitas kopš vakarvakara.

—       Ir jābūt kādam, kas to tur ielicis, un es tas neesmu. Padomā mazliet, Danij! Šis tips ir bijis beigts jau tad, kad vēl nebiju tevi saticis.

—  Kā tu to zini?

—       Man taču ir acis pierē! Viņš ir miris vismaz jau četrdesmit astoņas stundas.

—  Tu varēji viņu tur ielikt labu laiku pēc nogalināšanas.

—  Kad, piemēram?

—  Salonā, vakarvakarā.

—- Nē, vai tad tu iedomājies, ka es augu dienu klejoju ar līķi padusē? Pat Salonā? Lien ārā no ķinīša, atgriezies pasaulē! Man briesmīgi negribas tev draudēt, taču, piedod, aizvakardienai un vakardienai man ir vesels bars liecinieku. Es stiepu koferi, tas tiesa, bet pamēģini iestāstīt, ka tur bijis paslēpts līķis!

Viņš piecēlās un paspēra dažus soļus. Es ļoti ātri sacīju:

—  Es tevi lūdzu, Filip, neātJUāj mani vienu!

—  Es tevi neatstāju.

Ilgu laiku viņš stāvēja pie satrunējušas laivas, uzgriezis man muguru, un skatījās Vecās ostas melnajā ūdenī ar nekustīgiem gaismas celiņiem. Pilsētas trokšņi šķita ļoti tālu no mums. Beidzot viņš man jautāja:

—  Kāds ir tavs šefs? Lielceļa laupītājs?

Es neatbildēju, tikai paraustīju plecus. Nervozs un nikns viņš pagriezās pret mani un uzbrēca:

—       Pie joda, es par to visu nekā nezinu! Varu arī sacīt, ka tā draņķība varbūt bija tur iekšā jau tad, kad tu mašīnu paņēmi!

—       Nē, kad es to paņēmu, bagāžnieks bija tukšs. Es zinu, jo paskatījos.

—  Nu labi. Un pa ceļam tu to atvēri? t

—  Ja, laikam gan.

—  Kur tu to darīji pēdējoreiz?

Padomāju. Domās atgriezos pa sesto un septīto šoseju līdz pat Fontenblo. Atcerējos, ka atvēru bagāžnieku, lai ieliktu tajā koferi, ko tikko biju nopirkusi. Pēc tam nolēmu paturēt mantas mašīnā.

—  Fontenblo tas bija tukšs.

—  Tas ir tālu no šejienes. Vai pēc tam tu kaut kur apstājies?

—       Žuaņī kādā kafejnīcā. Tur es satiku kravas mašīnas šoferi, to, kas man nočiepa vijolīšu pušķīti. Bet bija gaišs, mašīna stāvēja pie durvīm, tajā brīdī viņš nevarēja tur ielikt līķi.

—       Un vai tu esi pārliecināta, ka neesi bagāžnieku atvērusi līdz pat Kasī?

—  To es atcerētos.

—  Kur tu apstājies pēc Žuaņī?

—       Apkopes stacijā pie Avalonas. Tur es mašīnu atstāju uz ļoti ilgu laiku. Kamēr biju pie ārsta, tā pat bija aizbraukta uz citu vietu.

Viņš paskatījās uz manu apsēju. Es redzēju pēc acīm, ka viņš atceras, ko tiku stāstījusi — par savainoto roku, par cilvēkiem, kas mani pa ceļam pazina un apgalvoja, ka esmu braukusi pretējā virzienā, kad īstenībā biju Parīzē. Viņš man vienīgi pateica:

—  Zini, tavs stāsts ir grūti sagremojams.

Nezināju, ko atbildēt, lai vēl sevi attaisnotu. Pat negribējās to darīt. Viņš pamanīja, ka salstu savā baltajā kleitā, novilka žaketi un apsedza manus plecus. Pavisam tuvu pieliecies manai sejai, viņš nomurmināja:

—  Vai tu, Danij, nemelo?

—  Es tev zvēru.

—       Pat ja tā esi tu, kas šāva ar šauteni, es tev palīdzētu, saproti?

—  Šāvu? Vai viņš nonāvēts ar lodi?

Neviļus pacēlu balsi, un tā aprāvās uz augstas, spalgas nots. Nezin kāpēc man acīs saskrēja asaras.

—  Es domāju gan, jo tā ir tur iekšā viņam blakus.

—  Kas ir tur iekšā?

—       Šautene, velns parāvis! Pilnīgi skaidri un nepārprotami! Tavā bagāžniekā! Šautene! Klausies — vai mani vismaz tu pazīsti?

Viņš saņēma manu seju rokās un šūpoja to pa labi un pa kreisi, kā gribēdams mani pamodināt.

—  Izbeidz! Es neesmu redzējusi šauteni!

—       Man jājautā, ko tu vispār redzi! Vai tepiķi tu redzēji? Vai mironi redzēji? Nu, un šautene bija turpat.

Viņš palaida mani vaļā, pagriezās uz otru pusi un, rokas kabatās sabāzis, plecus^savā baltajā kreklā uzrāvis, aizgāja. Es piecēlos un sekoju. Viņš lika iet pāri ielai, teikdams, ka viņam neesot vairs cigarešu, ka griboties ēst un neesot kabatā ne sū. Mēs iegājām kādā ļaužu pilnā tabakas bārā, kura sienas bija noklātas ar zvejas tīkliem un gliemežvākiem. Nopirku paciņu žitānu un sērkociņus. Viņš pie letes izdzēra kausu alus un apēda sviestmaizi. Viņš ar mani nerunāja, uz mani neskatījās. Es viņam jautāju:

—  Kā tu atkļuvi līdz Marseļai?

—  Kas tev par daļu.

—  Kur ir tavs koferis?

—  Nav tava darīšana.

Kad izgājām ārā, viņš aplika roku man ap pleciem un pievilka mani sev klāt. Negribējās atraisīties no viņa. Viens otram piespiedušies, gājām pa ietvi, kas bija piekrauta ar tukšām, pēc aļģēm smaržojošām kastēm. Šķērsojām lielo laukumu pie Vecās ostas. Kādā spogulī pie restorāna ieejas redzēju pazibam mūsu garām slīdošās sejas, savu balto kleitu, viņa žaketi uz maniem pleciem, beidzot — mūs abus apkampušos neona uzplaiksnījumos — tūkstoš jūdžu no manas dzīves. Man nelikās, ka es meloju: tas man šķita nereālāk nekā viss pārējais.

Kanebjēras avēnijā pretimnācēji uz mums noskatījās. Pajautāju, kurp ejam.

—  Uz mašīnu. Ir jāuzzina, kas tas par cilvēku. Tas vēlreiz jāapskata.

—  Es tevi lūdzu, nevajag man nebūs dūšas.

- Man būs.

Stāvvietā starp simtiem Mtu ntašīnu mēs vairākas minūtes nekustīgi stāvējām pie tanderberda. Es izņēmu no somas atslēgas, bet viņš tās neņēma. Bariņš pusaudžu pagāja cieši mums garām pļāpādami un žestikulēdami, tad — vientuļa sieviete saburzītā kleitā, kaut ko murminādama, noraizējusies un noliektu galvu. Filips teica, lai sēžos pie stūres, ka jāatrod klusāka vieta, kur atvērt bagāžnieku.

Braucām pa Jauno Krastu, kur nupat bif§m gājuši kājām. Kad iegriezos kādā ielā, kas veda cauri pilsētai, viņš piepeši sacīja:

—  Varbūt iespējams no visa tā izkulties, Danij. Ja mironis tev iesmērēts pa ceļam, to nezina neviens, tikai tas puika un nelietis, kurš to izdarījis. Starp tevi un viņu nav nekāda sakara. Tad darām tā: izmetam mironi ārā un aizmirstam to. Tas uz mums neattiecas.

Iegriezos vienā ielā, tad nākamā, tā joprojām veda augšup. Pēc tam Filips lika man iegriezties ceļā ar akmens drošības mūri — tas bija cep uz Rukāblānu. Tur vairs nebija nedz mašīnu, nedz gājēju, bet ceļš bija tik stāvs un šaurs, ka vajadzēja bremzēt, lai izbrauktu līkumus. Apsaitētā roka traucēja, tā smeldza, un viņš palīdzēja griezt stūri. Vēl tālāk starp diviem aplupušiem mūriem tālu lejā redzēju gar jūras malu mirguļojam pilsētu.

Viņš uzlika man roku uz ceļgala, dodot zīmi apstāties. Pie 78. numura. Es to atceros, jo tāds bija mans veļas numurs bāriņu namā. Tumšā pagalmā slējās jauns dzīvojamais nams. Dažas sekundes pagaidījām klausīdamies, tad ar slāpētu motoru iebraucām pagalmā. Tur bija rinda garāžu lakotām durvīm, kas spīdēja starmešu gaismā, lapotne, kāpnes. Ārā stāvēja kāda mašīna. Es apstājos aiz tās, izslēdzu motoru, nodzēsu visas ugunis. Pagalms bija piemīlīgs, bet ļoti šaurs, un es bažīgi apsvēru, cik ilgā laikā tur varētu apgriezties, ja kāda iemesla dēļ vajadzētu steidzīgi braukt prom.

Atdevu Filipam žaketi, un mēs izkāpām. Virs mums daži logi bija apgaismoti, aiz kādiem aizvilktiem aizkariem varēja nojaust televizora zilgano atblāzmu. Atvēru bagāžnieku un uzreiz, iekšā nepaskatījusies, atsprāgu atpakaļ. Sejā iesitās drausmīga sinaka, un tādā kā skurbumā sadzirdēju Filipa balsi — viņš prasīja kabatlakatu. Viņš drebēja tādā pretīgumā, ka šķila kaulains, novecojis un nepazīstams. Mūsu skatieni sastapās: nekad neaizmirsīšu šausmas un riebumu, ko redzēju viņa acīs.

Es dzirdēju, kā viņš turpat netālu valsta mironi. Izmisīgi, nenovērsdamās raudzījos pagalma ieejas virzienā, bet ne tāpēc, ka baidītos ieraudzīt kādu parādāmies. Es vairs nedomāju. Filips nomurmināja:

—  Paskaties, Danij!

Viņš rādīja ieroci — garu šauteni ar melnu stobru.

—  Uz laides ir iniciāļi.

—  Iniciāļi?

—  M.K.

Viņš lika man apskatīt un aptaustīt ar pirkstiem divus kokā iegravētus burtus. Es nepazinu nevienu, kam būtu tādi iniciāļi. Viņš arī ne. Viņš teica:

—  Tas ir treniņu vinčestrs. Aptverē trūkst trīs patronu.

—  Vai tu to pazīsti?

—  Kaut cik pazīstu.

Viņš noslaucīja ieroci ar manu mutautu un atlika vietā— pie paklāja, kura bija ietīts līķis. Bagāžnieka baltajā gaismā es pamanīju tā seju, atkārušos žokli. Filips okšķerējas pa miroņa rītasvārku kabatām. Iestājās klusums, pēc kura nopratu, ka viņš nupat atklājis ko tādu, kas aizrāvis elpu. Viņš strauji izslējās. Viņš gribēja runāt, bet nespēja. Neticamais atklājums viņu satrieca. Paspēju pamanīt kādu papīru viņa kreisajā rokā. Tad viņš sāka kliegt. Es nezinu, ko viņš kliedza. Katrā ziņā — ka esmu plānprātīga, ka viņš paļāvies ārprātīgās murgiem, jo tā tas ir, tagad es saprotu, ko nozīmēja viņa skatiens. Šajā skatienā laikam redzēju .arī, ka viņš man sitīs. Laikam aizsargādamās pacēlu roku.

Sajutu sāpes pakrūtē, tai pašā mirklī aizrāvās elpa, un es sarāvos čokurā. Viņš saķēra mani, pirms nokritu, aizvilka pie mašīnas durvīm, es manīju, ka smoku nost uz mašīnas priekšējā sēdekļa, sadzirdēju, ka viņš aizver bagāžnieku un iet prom. Un tad vairs nebija nekā.

Ilgi pēc tam valdīja miers, es biju viena, man bija izdevies apsēsties pie stūres, caur muti elpoju nakts gaisu, man bija labi, es raudāju. Brilles bija nokritušas mašīnā uz grīdas. Kad tās atkal uzliku, redzēju, ka pulkstenis uz priekšējā paneļa rāda pirmo nakts stundu. Saņurcītās kleitas krokās, ko gribēju nostiept pāri ceļgaliem, atradu papīru, kuru Filips bija izvilcis no miroņa rītasvārku kabatas.

Iededzu gaismu.

Tā bija telefonogramma ar Orlī lidostas emblēmu. Tā bija adresēta kādam Morisam Kaubam, «Air-France» 405. reisa pasažierim. Stjuarte to bija pieņēmusi 10. jūlijā pulksten 18.55 un pierakstījusi stūrainā rokrakstā. Man bija vajadzīgs laiks, lai aprēķinātu, ka tas noticis piektdien, pirms divarpus dienām, un tajā brīdī viss, ko es biju šajās div^s dienās darījusi, sagrīļojās tādā kā saltā, kliedzienu pilnā reibumā.

Teksts: «Nebrauc. Ja par mani neiežēlosies, es tev sekošu uz Vilnēvu. Esmu tādā izmisumā, ka man viss vienalga.»

Paraksts: «Danija.»

Ailē «nosūtītājs» ierakstītais Parīzes telefona numurs bija manējais.

Ceļš līkumoja un līkumoja augstu virs jūras mēness gaismā. Neko citu neatceros. Nezinu, kā atgriezos viesnīcā «Bella Vista». Es pat nezinu, vai sapratu, ka tur atgriežos. Bija auksti. Man sala. Manuprāt, es lāgā neapjēdzu, ka atrodos Dienvidos. Drīzāk es jutos kā ceļā uz Salonu, es tikko biju atstājusi ārgtu, kaS pārsēja manu roku, garāžas īpašnieku un policistu ar motociklu. Tūlīt es sastapšu Filipu Saonas krastmalā, bet šoreiz es neapstāšos, nē, es neapstāšos, un viss būs citādi.

Vēl bija mans baltais kostīms. Manuprāt, tobrīd bija svarīgi to atgūt. Es braucu un domāju par šo kostīmu svešā istabā, es par to domāju kā par atbalstu: tas bija kaut kas tāds, kas piederēja man, kas man bija piederējis pirms šīs piektdienas, 10. jūlija, un, to atguvusi, es atgūšu pati sevi.

Kasī ostā vēl dega gaismas, bija atvērts bārs, no kura plūda elektriskās ģitāras skaņas, mašīnas priekšā jauni cilvēki plosījās un piespieda mani apstāties. Viens no viņiem pārliecās pār mašīnas durvīm un noskūpstīja mani uz lūpām, un viņa elpā jaucās alkohola un tabakas smarža. Tālāk bija pludmale ar baltiem oļiem, viesnīcas torņi mauru stilā. Caur palmu lapām drebēdams spīdēja liels, apaļš mēness.

Nakts dežurants baltā, ar zeltu izšūtā uniformā pasniedza man istabas atslēgas. Šķita, ka viņš runā par zirgiem, par sacensību uzvarētāju un ka es atbildēju gluži dabiskā balsī. Aizbultējusi istabas durvis, es atkal sāku raudāt. Asaras lija neapturami, un man likās, ka tās nav manas. Paņēmu no gultas balto žaketi un ilgi turēju to piespiestu pie krūtīm. Pazinu smaržu, ko lietoju gadiem ilgi, savas adas smaržu, bet tā mani nenomierināja, tieši pretēji.

Es noģērbos un apgūlos, izklājusi kostīmu pie kājām un telefonogrammu labajā rokā. Pirms nodzēsu uguni, vairākas reizes to pārlasīju, pēc tam vēl iededzu gaismu gultas galvgalī, lai lasītu atkal.

Es nepazinu nekādu Morisu Kaubu. Es nekad nebiju sūtījusi šo telefonogrammu. Piektdien, 10. jūlijā, pulksten astoņpadsmitos piecdesmit piecās minūtēs es atrados Monmoransī kvartālā, sāku rakstīt ar mašīnu, biju kopā ar Karavaijiem un viņu mazo meitiņu. Kāds pa to laiku ir iegājis manā dzīvoklī Grenela ielā, izmantojis manu vārdu un manu telefona numuru. Tas šķita neapstrīdams.

Tanderberdā atrastajai šautenei uz laides bija iniciāļi M.K., tieši Morisa Kauba iniciāļi. Sakars starp šauteni un telefonogrammu rādīja, ka līķis nebija ielikts mašīnā uz labu laimi, kā varētu domāt, bet ka es, Danija Longo, esmu apzināti izraudzīta kopš piektdienas, lai uzņemtos šo murgu. Arī tas bija pilnīgi skaidrs.

Es nezinu, vai tiku gulējusi. Dažus brīžus mana ceļojuma notikumi no pat Orlī iznira sapnī tik skaidri un piepeši, ka biju spiesta atvērt acis. Balta kartona kartīte uz viesnīcas «Renesanse» galda. Direktora satrauktā balss: «Ļongo, Daniēla, Marija, Virdžīnija, divdesmit seši gadi, nodarbošanās — reklāma, vai tad tā neesat jūs?» Pēkšņi kāds stāv man aiz muguras apkopes stacijas tualetē. Policijas motociklista baterijas gaismas stars, kas slīd pa mašīnas iekšieni. Viņš grib, lai atveru somu. Meitene saucas par Morīnu. Viņi teica, ka ir mani redzējuši, ir ar mani runājuši, ka šo sestdien rītausmā esmu braukusi pretējā virzienā — uz Parīzi.

Un tad patiešām atausa rīts, es atvēru acis, es redzēju, ka istabā pamazām ienāk diena, es domāju: «Nē, tas nebija muļķīgs joks, ko izstrādājis nejauši sastapts kravas mašīnas šoferis, viss rādīja, ka tā ir tieši pret mani vērsta sazvērestība. Dievs vien zina kāda neģēlīga iemesla dēļ kādam vajadzēja, lai cilvēki domātu, ka sestdienas naktī uz rīta pusi esmu jau bijusi uz šosejas starp Makonu un Avalonu. Tāpat, kā bija izmantots mans izskats, tika izmantots mans telefons, manas tumšās brilles, manas biogrāfijas dali. Cilvēki, kas mani pazina, netika melojuši. Viņi bija mani «redzējuši», bet tā bija cita sieviete citā mašīnā, kas .. .

Man priekšā atkal slējās žilbinošs mūris.

Uzrāvos gultā sēdus un gandrīz sāku kliegt. Tas bija neprāts. Sazvērestības nebija, un tā nebija iespējama. Lai ko es pūlētos sev iestāstīt, bet nav cilvēka, ja vien tas nav apveltīts ar pārdabiskām spējām,' kas varētu iedomāties ar telegrammas starpniecību jau iepriekš saistīt mani ar nepazīstama cilvēka līķi, ko ieliks manā mašīnā pusotras dienas vēlāk velns viņu zina kur, vairākus simtus kilometru no manām mājām. Vēl mazāk iespējams, ka būtu cilvēks, kas liktu tēlot manu lomu kādai sievietei zināmā sestās šosejas vietā divpadsmit vai piecpadsmit stundu pirms tam,- k.ad es pa to braucu. Neviens, itin neviens pasaulē nevarēja zināt nedz piektdien astoņpadsmitos piecdesmit piecās minūtēs, nedz svētdienas rītausmā, ka man tūlīt ienāks prātā trakākā doma manā mūžā, ka es kā idiote paturēšu šefa mašīnu un vakarā patiešām braukšu pa sesto šoseju, lai nokļūtu pie jūras. To nezināja neviens. Es pati to nezināju.

Es teicu sev: «Pagaidi, pagaidi, padomā vēl, kāds izskaidrojums noteikti ir, ir jābūt kādam izskaidrojumam.» Bet tā nejbija. Visdrausmīgākais — jā, mans prāts šausmās sašķobījās — bija fakts, ka es pati nezināju, ka braukšu. Viss taču bija sācies ārpus manis un ārpus citiem, neviena cilvēciska būtne nevarēja nosūtīt šo telegrammu vai arī ceļā pārvērsties par mani. Vajadzēja pieņemt, ka veselu nakti un veselu dienu, pirms piepeši nolēmu paturēt tanderberdu, mani jau bija izraudzījusi un vadījusi kāda ārpus manis pastāvoša griba, un pasaule zaudēja jēgu.

Kāds mani izraudzīja. Pakļāva. Iznira aiz manas muguras. Iesāpējās roka. Vēders sāp tur, kur Filips man iesita. Sods. Mans bērns, kas nogalināts manā vēderā pirms četriem gadiem Cīrihē. Es nezinu, kas ārpus manis, ārpus Visuma nepielūdzams un vērīgs man seko, kas vienmēr ir blakus. Atkal šķiet, ka dzīvoju nomodā kāda cita cilvēka sapnī. Un es pati visiem spēkiem vēlos vairs tikai vienu — arī gulēt vai lai sapņotājs pamostas, lai viss kļūst kluss, rāms, lai es mirstu, lai es aizmirstu.

Pirmdiena, 13. jūlijs. Rīts.

Puķes uz istabas tapetēm. Zilas ar sarkaniem vidiņiem. Mans netīrais apsējs. Mans rokas pulkstenis ap labās rokas dilbu, tā tikšķēšana pie manas auss. Manas palagu neapsegtās kājas. Siltais, mīkstais grīdas segums vietā, kur istabā iespīd saule. Divas gaišmatainas meitenes, kas peldas baseinā zem loga — klusiem, gariem vēzieniem, vienotrai blakus. Debesu uguns caur nekustīgo palmu zariem, jūra, ko gribēju redzēt. Viss tik dzidrs, jā.

Izmazgāju vakar valkāto veļu ar mazu reklāmas ziepju gabaliņu, ko atradu uz izlietnes malas. Pēc kā tas ož? Es vairs nezinu. Es vairs nezinu, ko īstenībā esmu piedzīvojusi. Ir lietas, kas piepeši man ļoti skaidri atainojas prātā, un ir tādas, kas pazūd. Bet varbūt es izgudroju arī to, kas rādās skaidrs. Tagad es zinu — tāds ir ārprāts, ļoti skaidri notikumi —' zilas puķes ar sarkaniem vidiņiem, netīrs pārsējs, saule palmu lapās — nežēlīgi sīkumi, kas nesaslēdzas kopā, kas neved nekur citur kā atpakaļ pie sevis.

Es varēju arī palikt šajā istabā visu dienu, tad vēl vienu dienu un vēl vienu, nekustoties vai arī turpinot mazgāt tās pašas biksītes un krūšturi, kamēr aptrūkst ziepju, līdz izdilst audums, līdz nav vairs nekā — nedz bērna, nedz asiņu, līdz nevajadzētu vairs stāstīt sev melus.

Šad tad sarunājos ar Māmuļu. Tā bija viņa, kas lika uznest man kafiju,— galu galā viņa manī, uzmanīdama mani, runādama ar manu muti pa telefonu, un tas ir viens un tas pats. Viņa man teica: «Danij, Danij, attopies, palūkojies, par ko tu esi pārvērtusies!» Apskatīju savu seju spogulī virs izlietnes. Es sev jautāju, kas atrodas aiz manis pašas acīm, kāds noslēpums kā apmaldījies putns, kas aplauza spārnus, griezdamies riņķu riņķiem šajā galvā un šajā sirdī.

Pēc tam es izdzēru djvas tases melnas kafijas, iegāju aukstā dušā, un tad jau kļuva labāk. Vienmēr viss iet aizvien labāk. Man tikai jāgaida, jāienirst zem ūdens, tad atkal dzirdu Māmuļas balsi, kaut kas manī ieslīgst smaga miegā, uz brīdi kļūstu mierīgāka, viss ir labāk.

Esmu apģērbusies — baltais kostīms, saslapināts apsējs, tumšās brilles; pēc tam, meklēdama rokassomā matu suku, pamanīju, ka Filips, mani otrreiz pametot, ir paņēmis naudu. Algas aploksne ir tukša, maks ari.

Nejūtos sevišķi sarūgtināta. Galu galā, tas bija kaut kas dabisks, ko es viegli varēju izskaidrot. Turklāt, ja Filips būtu palicis kopā ar mani, es šo naudu viņam tik un tā būtu iedevusi.

Tā kā viņam nebija ne sū, es priecājos, ka viņam paveicies. Citādi — lai viņš iet pie velna.

Man nebija ne nojausmas, ko darīšu,— vai iešu uz policiju un visu izstāstīšu vai inetīšos jūrā, tāpēc šī zādzība man īstenībā palīdzēja. Iedomājos, ka pirmām kārtām man ar čeku grāmatiņu jāiet uz kādu Nacionālās bankas nodaļu paņemt naudu. Māmuļa teica: «Tas būs labāk nekā palikt te un maitāt sev nervus. Andiamo.»

Es nokāpu lejā, pajautāju direkcijā, kur atrast Nacionālās bankas nodaļu, brīdināju, ka istabu paturu. Dārzā tanderberds stāvēja turpat, kur tiЈu to atstājusi, nokaitis saulē gluži karsts. Dusmojos uz sevi, ka neesmu to novietojusi ēnā, bet, kad apsēdos pie stūres, nejutu smaku, no kuras tā baidījos. Visiem spēkiem pūlējos nedomāt par to, kas notiek šajā karstumā ar cilvēku, kurš miris.pirms vairāk nekā sešdesmit stundām. Pie tādiem pūliņiem biju pieradusi. Cik vien sevi atceros, vienmēr esmu mēģinājusi izdzēst no prāta kādu briesmīgu tēlu. Mātes raudas, kad viņai skuva galvu, dažas minūtes pirms tam, kad viņa nositusies gulēja uz ietves trīs stāvus zemāk. Vai kliedza tēvs, iesprūdis zem preču vagona, kas piepeši sāka kustēties? Es sev teicu — izbeidz, izbeidz, niuļķe, bet kas tad galu galā ir aizmiršana?

Saule. Es atstāju mašīnu ēnas pusē Kasī galvenajā ielā, kas veda uz ostu. Nolaidu jumtu, lai gaiss aiznestu labi tālu pretīgo smaku un sliktos sapņus. Iegāju bankā, kur viss bija skaidrs un nomierinošs. Man sacīja, ka no rēķina Parīzē varu noņemt- 750 franku, bet ka pēc pirkumiem Fontenblo tur droši vien nav vairs daudz palicis, un es paņēmu tikai 500 franku. Māmuļa sacīja: «Ņem jel visu, ko vari, šī nauda nevienam vairs nenoderēs, bēdz uz ārzemēm, pazūd i!» Es viņai neklausīju.

Gaidīdama skatījos lielā ceļu kartē, kas bija piestiprināta pie sienas. Atcerējos teikumu no telegrammas: «Es tev sekošu uz Vilnēvu.» Skatījos, vai sestās un septītās autostrādes tuvumā starp Marseļu un Parīzi ir kāda Vilnēva. Es saskaitīju tik daudz, ka tas sākumā man pilnīgi laupīja drosmi: Senžoržas Vilnēva, Gijāras Vilnēva, Vilnēva pie Jonas, Vilnēvdarševēka, Aviņonas Vilnēva un vēl citas, un vēl, bez šaubām, vajadzēja būt mazāk ievērojamām Vilnēvām, kas nebija atzīmētas kartē.

Tomēr ievēroju Gijāras Vilnēvu, kas atrodas tieši aiz Fontenblo, kur pēdējoreiz redzēju tukšu bagāžnieku, un Vilnēvu Žuaņī tuvumā, kur satiku šoferi — vijolīšu čiepēju. Taču tas, bez šaubām, neko lielu nenozīmēja. Māmuļa teica: «Tas vispār nenozīmē neko, ja padomā par telegrammu. Tā sūtīta lidmašīnas pasažierim. Cilvēks nekāpj lidmašīnā, lai nokļūtu Gijāras

Vilnēvā. Tā ir tikko četru pirkstu attālumā no Parīzes, pati vari izmērīt.»

Saņemto naudu ieliku somā. Apjautājos, vai Kasī ir kāds ceļojumu birojs. Viens tāds bija blakusmājā, man tikai vajadzēja iziet pa vienām durvīm un ieiet pa otrām. Šai apstāklī saskatīju jaunas veiksmes zīmi, jo vairāk tāpēc, ka izkārtni.s, kas bija gandrīz vienādas uz abām durvīm, ziņoja, ka šo pirmdien, 13. jūlijā, iestādes slēdz divpadsmitos dienā. Debesis bija ļāvušas man paņemt naudu, un man vēl bija vairāk nekā stunda laika. Māmuļa jautāja: «Un ko tu ar to iesāksi?» Es lāgā nezināju. Varbūt vienkārši kustēšos, vēl darbošos kā dzīvs radījums, kā brīvs radījums, pirms mani saņems ciet kopā ar līķi mašīnā un ieslēgs, tad beidzot palikšu tumsā, galvu rokās saņēmusi, sarāvusies čokurā, tīkamā siltumā, tālu no visa, kā gulēju vismaz reizi mūžā — mātes miesās, Renātas Kastelāni, Longo laulātās draudzenes, dzimušas Frozinonas provinces Sanapolinārā, vēderā.

Palūdzu «Air-France» lidmašīnu sarakstu, ko pētīju ārpusē, uz saules apspīdētās ietves, kur man garām straumēm vien plūda peldviesi uz liedagu. Telegrammā minētais «Air-France» 405. reiss bija tiešais reiss Parīze — Marseļa, karavela, piektdienās, kas nav svinamās dienas, izlido no Orlī pulksten 19.45, nolaižas Marseļā Mariņanas lidostā pulksten 20.55. Tūlīt nodomāju: «Vilnēva, ko tu meklē, noteikti ir Aviņonas Vilnēva, uz kartes tu neredzēji nevienu citu, kas būtu tik tālu dienvidos.» Reizē kaut kas nepatīkams, bet neskaidrs sarosījās atmiņā, es to nespēju izmakšķerēt un izcelt virspusē, bet tas mani baidīja.

Ar acīm meklēju tanderberdu, kas stāvēja pie pretējā trotuāra malas. Piepeši man atmiņā uzpeldēja kartīte uz viesnīcas «Renesanse» direkcijas galda Salonā. Es nodomāju, ka tieši tā ir bijusi manu baiļu cēlonis. Jā, «Renesansē» man patiešām sacīja, ka toreiz, kad it kā esmu tur jau bijusi, esmu braukusi no Aviņonas» Es atbildēju, ka tās ir galīgas muļķības. «Redzi nu,» Māmuļa sacīja, «viss sarīkots tā, lai tevi pazudinātu, viss aprēķināts iepriekš. Ja tagad bagāžniekā atradīs līķi, kam tu iestāstīsi, ka tev ar to nav nekāda sakara? Es tevi lūdzu, bēdz, bēdz, vienalga, kurp, un nekad neatgriezies.» Arī šoreiz es nepaklausīju.

Gāju uz ostas pusi. Iepriekšējā dienā, taujādama pēc ceļa uz viesnīcu «Bella Vista», biju pamanījusi krastmalas galā pasta kantori. Tāpat arī atcerējos, ka tajā pašā vietā dažas stundas vēlāk kāds jauneklis bija noskūpstījis m'ani uz lūpām, un es neviļus noslaucīju muti ar apsaitēto roku. Sacīju Māmuļai: «Neuztraucies nemaz, rau, es vēl pat neesmu sākusi aizstāvēties, mazlietiņ pagaidi. Esmu gluži viena, bet es mūžīgi esmu bijusi gluži viena, lai tad nu visa pasaule saceļas pret mani, tā mani nepieveiks.» Vārdu sakot, mēģināju sapurināties, cik labi vien pratu.

Pasta kantorī bija tumšs, sevišķi, ienākot no spilgtas saules, un man vajadzēja apmainīt brilles. Atradu veselu rindu departamenta telefona abonentu sarakstu, kas bija piestiprināti pie slīpas letes. Atvēru Voklīzas sarakstu. Aviņonas Vilnēvā patiešām dzīvoja kāds Moriss Kaubs.

Īstenībā es nebiju tam īsti sagatavojuses, sirds sāka sist dobjāk. To es nevarēju izskaidrot. Šis vārds bija nodrukāts, salts, reāls, tas bija pat vēl reālāks nekā pa manu telefonu nosūtītā telegramma, nekā līķis mašīnā. Kurš katrs — un ne tikai pirms divām dienām, bet jau pirms vairākiem mēnešiem — varēja atvērt šo biezo grāmatu un izlasīt šo vārdu un šo adresi. Es neko nespēju izskaidrot.

Tur bija rakstīts: «Moriss Kaubs, būvuzņēmējs, Setižana villa, Abatijas ceļš.»

Atkal jutu, ka atmiņa vai velns zina kas piepeši sarosās un mēģina izlauzt ceļu uz manu apziņu. Senžana villa. Abatijas ceļš. Būvuzņēmējs. Aviņonas Vilnēva. Es nesapratu, ko man vajag atcerēties, iespaids izklīda, un es pat nebiju pārliecināta, vai tāds vispār bijis.

Atvēru citu abonentu sarakstu. Jonas departamenta sarakstu. Es izlasīju, ka Žuaņī ir vairāki tabakas bāri, bet pie sestās šosejas tikai viens: «Vecais automobilists», īpašnieks — T.Po- zons. Tam vajadzēja būt bāram, kur es apstājos un satiku šoferi vijolīšu čiepēju. Paturēju prātā telefona numuru —2-20 un izgāju no pasta.

Kad atgriezos pie mašīnas, saule bija augstu, ēna klāja tikai pusi karosērijas, bet man vairs nebija laika par to bēdāties. Pie mašīnas stāvēja divi žandarmi haki krāsas formastērpos. *

Es viņus ieraudzīju tikai pēdējā brīdī, gandrīz uzskriedama viņiem virsū. Iedama es vienmēr skatos zem kājām aiz bailēm paklupt pret kādu milzeni, ko nespēju saredzēt. Līdz astoņpadsmit gadu vecumam valkāju brilles, kas ne tuvu nebija tik labas kā tagadējās, kājas man biežāk bija gaisā nekā pie zemes, mani dēvēja par lidmašīnu-pašnāvnieci. Vēl tagad viens no maniem trakākajiem murgiem ir krietni ietilpīgi un stipri taisīti bērnu ratiņi, kas atstāti dzīvojamās mājas priekštelpā. Reiz bija vajadzīgi trīs cilvēki, lai mani no tiem atbrīvotu.

Pacēlu acis un ieraudzīju — pārbīlis bija tāds, ka gandrīz noģību,— divus policistus pie tanderberda, es gribēju pagriezties un skriešus mesties prom. Māmuļa man teica: «Bet, apžēliņ,

ej taču savu ceļu, skaties kur citur, ej tik garām!» Galu galā es apstājos.

—  Vai tā ir jūsu mašīna?

Sacīju, ka jā. Vismaz gribēju sacīt, bet ne skaņa nenāca pār lūpām. Viņi abi bija liela auguma, jaunākajam, tāpat kā man, uz acīm bija tumšas brilles. Runāja viņš. Viņš palūdza dokumentus. Apgāju apkārt tanderberdam, lai tos paņemtu — tie atradās priekšējā paneļa skapītī. Pa to laiku, ne vārda neteikdami, viņi pavirzījās uz bagāžnieka pusi. Māmuļa man teica: «Bet nestāvi jel kā tāda malkas pagale, tagad nu ir jābēg, meties prom, dari kaut ko!» Piegāju viņiem klāt, pasniedzu jaunākajam plastmasas maisiņu ar mašīnas dokumentiem. Viņš tos izņēma un pameta skatienu uz tehnisko pasi.

—  Parādiet, lūdzu, jūsu braukšanas tiesības.

Izņēmu tās no somas, iedevu viņam. Viņš uz tām paskatījās un atkal sāka pētīt tehnisko pasi.

—  Kas ir ICP?

—  ICP?

Viņš ar gurdenu, mazliet nervozu kustību pacēla pasi man pie acīm. Ailē «Vārds un uzvārds» izlasīju tāpat kā Orlī: «Sabiedrība ICP.» Es nezināju, ko šie burti nozīmē. Noriju siekalas un atbildēju:

—  Tā ir reklāmas aģentūra.

—  Un kāda tieši?

Atbildēju, kas tobrīd ienāca prātā:

—  International Caravaille Publicit'e.

—  Kas tas par Karavaiju?

—      Tas, kurš aģentūru nodibinājis. Bet tagad tā pieder man. Pareizāk sakot, esmu tās pārvaldniece, vai skaidrs?

Viņš paraustīja plecus un teica:

—       Galvenokārt man ir skaidrs, ka zīme, kas aizliedz automobiļu stāvēšanu, atrodas tieši pretī jūsu mašīnai. Vai jūs jau ilgi esat Kasī?

—  Atbraucu vakafVakarā.

—       Nākamreiz esiet uzmanīgāka. Jau tā šī iela ir pārāk šaura, un ja visi darītu tāpat kā jūs .. .

Un tā tālāk, un tā tālāk. Atguvu elpu. Viņš man atdeva dokumentus, noņēma cepuri, lai ar mutautu noslaucītu pieri, un, pametis skatienu uz biedru, teica:

—       Ja meiča ir glīta un viņai ir šitik garš vāģis, viņa visu ko var atļauties. Tā patiešām ir.

Tajā pašā laikā manu acu priekšā gandrīz notika briesmīgākais no visa iespējamā: policista vecākais kolēģis, kas klausījās, mazliet smaidīdams, un nebija izteicis ne vārda, ar īkšķi neviļus

glaudīja bagāžnieka slēdzi, spiezdams uz lielās metāla pogas. Un slēdzis darbojās. Iepriekšēja naktī, atgriežoties no Marseļas kā mēnessērdzīgā, nebiju iedomājusies to aizslēgt. Es to atvēru, kad Filips lika. Un tas joprojām nebija aizslēgts.

Skatījos, kā haki krāsas uniformā ģērbtā cilvēka īkšķis piespiež, atlaižas, piespiež stiprāk. Sadzirdēju slēdža knakšķi un strauji uzliku labo roku uz bagāžnieka vaka. Pārak strauji, jo tas, kurš valkāja tumšās brilles, ieinteresēts pārstāja runāt. Viņš paskatījās uz bagāžnieku, tad uz mani, un neatkarīgi no tā, vai viņam bija vai nebija uz acīm melnas brilles, viņš redzēja, ka esmu bāla kā krīts. Viņš jautāja:

—  Vai slikti jūtaties?

Palocīju galvu. Izmisīgi domāju, ko pateikt, lai novērstu uzmanību no mašīnas, ko viņš atkal apskatīja, un nekas nenāca prātā. Arī otrs raudzījās uz manu labo roku, kas bija uzlikta uz bagāžnieka. Es to noņemu. Pēc bezgalilgas klusēšanas jaunākais beidzot gāja prom, teikdams^

—  Turieties! Turpmāk mašīnu novietojiet stāvvietā.

Viņš pielika rādītājpirkstu pie cepures, un abi neatskatīdamies aizgāja pa trotuāru uz ostas pusi. Drebošiem pirkstiem meklēju somā atslēgas. Aizslēdzu bagāžnieku. Pēc tam, apsēdusies pie stūres, stingi vēros vienā punktā, biju spiesta vairākas minūtes atpūsties, līdz spēju iedarbināt mašīnu. Drebēju no galvas līdz kājām. Esmu ļoti jūtelīga plānprātīgā.

Manā istabā viesnīcā «Bella Vista» ventilators dūca saules putekļos, nedodams ne drusciņu vēsuma. Aizvēru slēģus, noģērbos un atgūlos saklātajā gultā, telefons bija blakus.

Lūdzu viesnīcas darbiniecei divus savienojumus: Žuaņī 2-20 un kāda aģentūras maketista — Bernāra Tora dzīvokli; vi<iš bija pret mani draudzīgs un vairākas reizes pavadījis šefu uz Ženēvu, kad notika sarunas par «Milkaby» budžetu. Viņam vajadzēja zināt, kādā viesnīcā Karavaijs mēdz apmesties. Es piezvanīšu Anitai, es atzīšos, ka esmu paturējusi viņas mašīnu, pateikšu, ka man vajadzīga viņas liecība, lai izkultos no nepatikšanām. Anita man palīdzēs.

Vispirms mani savienoja ar Žuaņī tabakas bāru, laimīgā kārtā gandrīz uzreiz. Lūdzu pie tālruņa īpašnieku. Sākumā viņš mani neatcerējās. Balts kostīms, gaiši mati, tumšas brilles, amerikāņu mašīna — nekas viņam neko neatsauca atmiņā. Bet viņš atcerējās smaidīgo šoferi, kurš gribēja samaksāt par manu sulu. Jautāju:

—  Vai pazīstat viņu?

—  Tumšmatis, liela auguma, ar somia? Parauj jods, ja es viņu nepazīstu! Tas ir Žans, Žans ar somia. Viņš te iegriežas katru nedēļu.

—  Kāds Žans? Es nesaprotu.

—  Ar somia. Tā ir viņa mašīna. Es nezinu viņa vārdu. Viņš ir marseļietis. Viņu sauc par Reklāmsmaidu.

Es arī viņu tā saucu, tas bija jocīgi. Es pasmējos. Biju apmierināta. Beidzot man bija kāds pavediens, un man šķita, ka visas nepatikšanas izgaisīs kā uz burvja mājienu.

—  Jūs sakāt, ka viņš ir marseļietis? Vai viņš, jūsuprāt, ir Marseļā? Kur es varētu viņu satikt?

—  Nu jūs man prasāt par daudz. Es zinu, ka sestdien viņam beidzās reiss. Bet, kur viņu satikt,— par to nu man nav ne jausmas. Ja gribat, es nodošu no jums kādu ziņu, kad viņš te atkal parādīsies.

Sacīju, ka tad būs par vēlu, ka man vajag viņu atrast tūlīt pat. Viņš atbildēja — ak tā, labi, un iestājās diezgan ilgs klusums, man pat šķita, ka viņš noliek klausuli. Bet nē. Piepeši viņš teica:

—  Pagaidiet, man kaut kas ienāca prātā. Pagaidiet brītiņu, jaunkundzi

Tagad klausulē dzirdēju sarunu čaloņu, trauku šķindēšanu. Mēģināju atcerēties zāli, kur biju pirms divām dienām. Gara koka lete, avarējušu mašīnu attēli, trīskrāsaina 14. Jūlija balles afiša. Iedomājos šoferus, kas ēda pusdienas, vīna glāžu atstātos mitros aplīšus uz vaskadrānas apsegtajiem galdiem. Piepeši man ļoti iegribējās ēst un dzert. Kopš vakardienas biju tikai izdzērusi divas tases kafijas. Tad atskanēja cita balss:

—  Hallo! Kas pie aparāta?

—  Mani sauc Longo, Daniēla Longo. Es teicu kungam, kas ar mani runāja . . .

—  Ko jums vajag no Reklāmsmaida?

Tā ari bija dienvidnieka runa ar svelpjošu elpu, slikti gulējuša, ēdienreisē iztraucēta cilvēka balss. Es sāku visu no gala, nemitīgi teikdama «piedodiet, mans kungs», «vai saprotiet, mans kungs». Viņš atbildēja:

—  Reklāmsmaids ir mans kolēģis. Tāpēc gribu zināt, ar ko runāju. Ja jums tur ir ieķeršanās, tad nekas, bet, ja kas cits, galu galā es nezinu — kaut kādas nepatikšanas, kurās jūs mani iepiņķētu, es negribu tēlot muļķi. Vai saprotat manu viedokli? Iedomājieties sevi manā vietā.

Un viņš runāja un runāja. Man šķita, ka dabūšu nervu sabrukumu. Tomēr, kad izdevās iestarpināt kādu vārdiņu, pīkstēju savā vispazemīgākajā balstiņā. Sacīju, ka viņam patiešām ir taisnība, es gribu sameklēt viņa draugu, jo biju norunājusi ar to satikšanos, bet es neaizgāju un tagad, protams, nožēloju, vārdu sakot, skaidrs, ka viņam taisnība. Viņa smalkjūtība varētu aizkustināt pat akmeņus, un, ņemot vērā, cik maksā telefona saruna, tā jau izvērtās par īstu mākslu.

—  Labi, es piekrītu. Ja tā ir gultas padarīšana, man nav ko teikt. Es jau nu nebūšu tas, kas laupīs kolēģim saldu prieciņu. Bet piesakiet gan Reklāmsmaidam, ka gribēju jūs atšūt, jo tas jums noņems niezi citā reizē, kad viņš varētu iedomāties, ka esmu pļepertaša.

Satriecoši. Galu galā viņš pavēstīja, ka viņa draugu sauc par Žanu Legevēnu, ka tas dzīvo Marseļā, Svētās Martas kvartālā, īsto adresi viņš nezina, bet es to uzzināšu, ja piezvanīšu viņa fraktētājam — Garbadžo nams, Dāmu bulvārī, telefons — Kol- bērs 09-10. Man vajadzētu pārāk daudz laika, lai to visu pierakstītu ar labo roku, tāpēc lūdzu atkārtot, lai paturētu prātā. Pirms ļāva nolikt klausuli, Reklāmsmaida draugs mani aizkavēja vēl veselu mūžību:

—  Pasakiet viņam, ka var paņemt četras tonnas Luvra ielā, ja viņš brauc. Pasakiet, ka es jums to pateicu. Sardīne. Viņš sapratīs. Četras tonnas steidzamas kravas. Luvra ielā. Nu, sveiki, lai jums labi klājas.

Viesnīcas komutators vēl nebija dabūjis savienojumu ar Parīzi. Palūdzu Kolbēru 09-10 un maltīti istabā. Sarunu ar Garbadžo namu dabūju tūlīt.

—  Legevēns?— sievietes balss teica.— Ak, nelaimīgā, viņš ir aizbraucis! Pagaidiet, viņam vajag uzņemt kravu krastmalā. Piezvaniet pa telefonu Kolbērs 22-18, varbūt viņš tur vēl ir. Bet jūs jau zināt, viņš šovakar iekrauj agros dārzeņus pie Ponsenesprī. Tā ka tas būtu tīrais brīnums.

—  Vai jūs gribat sacīt, ka viņš atkal brauc uz Parīzi? Af savu mašīnu?

—  Ko tad jūs gribējāt? Lai viņš kāptu vilcienā?

—  Vai tad viņam 14. Jūlijs nav brīvs?

—  Ziniet, kundze, man nav jāmāca tie, kas runā kā parīzieši, bet parīzieši ēd vienmēr. Pat 14. Jūlijā!

Palūdzu Kolbēru 22-18. Brīdī, kad piezvanīja no komutatora, pie durvīm klauvēja. Pirms gāju tās atvērt, paspēju pajautāt, vai varu runāt ar Žanu Legevēnu. Man vienkārši atbildēja: «Dodu viņam klausuli.» Man bija licies, ka viņu ies meklēt kilometriem tālu, un sākumā nevarēju izrunāt ne vārda.

—  Jā? Hallo!— viņš teica.— Hallo!

—  Vai tur Zans Legevēns?

—  Es pats.

—       Es esmu — mēs satikāmies sestdienas pēcpusdienā Žuaņī — zināt, balta mašīna, vijolīšu pušķītis.

—  Ejiet nu, vai patiešām jūs?

—  Jā. Vai atceraties?

Viņš iesmējās. Es labi pazinu viņa smieklus, es pat ļoti skaidri atminējos viņa seju. Pie durvīm atkal klauvēja. Viņš teica:

—       Ziniet, vijolītes ir novītušas, man vajadzētu jums nopirkt jaunas. Kur jūs esat, vai te?

—       Kasī. Ne jau puķu dēļ … vai patiesībā — jā. Es — pagaidiet brītiņu, es jūs lūdzu! Vai varat mirklīti pagaidīt? Jūs nenoliksiet klausuli, vai ne?

Viņš atkal iesmējās un teica, ka ne. Es izlēcu no gultas un piegāju pie durvīm. Aiz tām sacīja, ka atnestas brokastis. Tā bija vīrieša balss. Es biju vienās biksītēs. Man vajadzēja aizskriet uz vannasistabu, ietīties dvielī un atgriezties. Durvis atvēru tikai spraugā, paņēmu atnesto paplāti, paldies, liels paldies, aizvēru tās. Atkal paņēmu klausuli, un Reklāmsmaids gaidīja joprojām. Es viņam sacīju:

—       Piedodiet. Esmu viesnīcas istabā. Pie durvīm klauvēja. Man atnesa brokastis.

—  Kas labs ēdams jums tur ir?

—       Kas tad man ir? Ā! (Es paskatījos.) Cepta zivs. Manuprāt, tas ir jūras asaris.

—  Un vairāk nekā?

—       Ir gan. Kaut kāda vira, salāti, garneles; es zvanīju uz Žuaņī, lai jūs sanleklētu.

—  Man ir paveicies. Kāpēc? Vai vijolīšu dēļ?

—  Nē. Tā īsti nav.

Nezināju, kā lai viņam to pasaku. Klusums ieilga. Jautāju:

—       Sakiet — vai tajā pēcpusdienā, kad aizbraucāt, jūs neko neuzsākāt pret mani, vai ne?

—  Pret jums? *

—       Jā. Man ceļā bija nepatikšanas. Man šķita, ka tas ir nejauks joks — vārdu sakot, ka vainīgs esat jūs. Man likās, ka jūs gribat mani nejauki izjokot.

—       Nē, tas nebiju es. (Viņš runāja mierīgi, tonis bija tikai mazliet mazāk draudzīgs un priecīgs.) Kādas nepatikšanas?

—  Es nevaru runāt pa telefonu. Man gribētos jūs satikt.

—  Lai man izstāstītu savas nepatikšanas?

Es nezināju, ko atbildēt. Pēc dažām sekundēm dzirdēju viņu nopūšamies, tad viņš teica:

—  Jūsu asaris atdzisīs.

—  Man tas vienalga.

—       Klausieties, esmu beidzis iekraušanu, es pašlaik parakstu pavadzīmes un tūlīt braukšu prom. Vai tas, ko jūs gribat man pasacīt, var divas trīs dienas pagaidīt? Man šovakar jābūt Ponsentesprī, noteikti jābūt.

—  Es jūs lūdzu.

—  Pēc cik ilga laika jūs varat mani sameklēt Marseļā?

—  Es nezinu, pēc pusstundas, pēc trīsceturtdaļstundām.

—• Labi. Pamēģināsim. No šejienes braucu uz kravas mašīnu staciju Senlazāra ielā. Pajautājiet policistam, visi zina, kur tas ir. Gaidīšu jūs līdz vieniem piecpadsmit. Ilgāk nevaru.

—  Būšu.

—       Kravas mašīnu sfacija Senlazāra ielā. Vai toreiz es jums sacīju, ka esat glīta?

—  Nē. Kaut gan laikam jā. Ne īsti tā.

—       Ceru, ka jūsu nepatikšanas nav pārāk nopietnas. Kā jūs sauc? »

—  Longo. Danija Longo.

—  Arī jūsu vārds ir skaists.

Tad visu darīju reizē. Uzvilku kostīmu, ēzdama salātu lapas, vilkdama kājās kurpes, dzerdama glāzi minerālūdens. Brīdī, kad taisījos iet ārā, zvanīja telefons. Tas bija mans maketists no Parīzes. Es to biju pilnīgi aizmirsusi.

—  Vai tas esi tu, Bernār? Te Danija.

—       Paskat vien, un man tā vajadzēja tevis dēļ uztraukties. Dieva dēļ, kur tu esi?

—  Dienvidos. Es tev paskaidrošu.

—  Kāpēc tu tajā naktī tādā veidā noliki klausuli?

—  Tajā naktī?

—  Patiešām — naktī. Vispirms tu mani pamodināji, lai. . .

—  Kādā naktī?

—       Piektdien, Dieva dēļ! Galu galā — sestdien! Bija jau trīs no rīta!

Viņš kliedza. Es sacīju, ka neesmu zvanījusi. Es atkal apsēdos gultā un noliku somu klēpī. Atkal gāzos iekšā ellē. Vēl nupat, kad džinu pēdas Reklāmsmaidam, kamēr ar viņu runāju, pat tad, kad pieminēju savas nepatikšanas, bija tā, it kā nekas no šīs nedēļas nogales nebūtu īstenība. Biju aizmirsusi līķi mašīnā, šauteni, Orlī telefonogrammu — visu. Man ausī skanēja mierīga, patīkama balss, kāds gribēja zināt, ko ēdīšu brokastīs, atrados pasaulē, kur nevar ielauzties nedz slepkavība, nedz bailes.

Un tomēr — jā. Pat Bernārs Tors, ko pazinu gadiem ilgi, kas ir visikdienišķākais paziņa, kas vislabāk zina, kāda īstenībā esmu, piepeši sāk piedalīties murgā. Es viņu vairs nesapratu.

Viņš mani vairs nesaprata. Mums vajadzēja vairākas minūtes kliegt tādēļ vien, lai abi tiktu skaidrībā, par ko viens un otrs gribam runāt. Viņš — ka esmu zvanījusi viņam naktī no piektdienas uz sestdienu, ka runājusi no tālienes vai pa sliktu aparātu, jo jau tad viņš nav sapratis, kas ar mani notiek, viņaprāt, esmu bijusi gluži vai traka un piepeši nometusi klausuli. Es tādā kā niknumā apgalvoju, ka neesmu viņam zvanījusi nedz nakti, nedz dienu, ka es vispār neesmu zvanījusi. Es jautāju:

—  Vai esi pārliecināts, ka tā bija mana balss?

—   Kā tu teici? Protams, tā biji tu! Es tevi lāgā nedzirdēju, jo līnija rūca un sprakšķēja, bet tā varēji būt tikai tu.

—  Tā nebiju es.

—   Bet, augstais Dievs, tad tu esi bijusi piedzērusies! Kas īsti notiek? Kur tu esi?

—  Es tev saku — tā nebiju es!

—   To mazumiņu, ko tu man pateici, vienīgi tu pati varēji zināt, neturi mani par .. .

—  Par ko es runāju?

—  Par Cīrihi! Vārdu sakot, tā biji tu.

Es sāku raudāt. Tāpat kā vakarvakarā, kad atgriezos viesnīcas istabā: asaras plūda no acīm it kā pret manu gribu, it kā tās nebūtu manas. Tas bija viņš, Bernārs Tors, kas man palīdzēja pirms četriem gadiem, kas visu noskaidroja un aizdeva naudu operācijai un klīnikai. Un tomēr viņš bija tikai biedrs, viens no tiem, par kuriem domāju vienīgi tad, kad viņu redzēju. Tikai viņš zina par manu braucienu uz Cīrihi. Es toreiz vilcinājos, zaudēju gandrīz četrus mēnešus, aiz tīras plātības stāstīdama niekus pati sev un tam, kuru mīlu, labi zinot, ka man nepietiks drosmes saglabāt šo bērnu līdz galam. Tātad viss notika tik briesmīgi, cik vien briesmīgi varēja būt. Iedomājos, ka mani nicina pat ārsts, kas mani operēja.

—  Danij? Danij, viii tu mani dzirdi?

Teicu, ka dzirdu.

—  Vai tu raudi?

Teicu, ka raudu.

—  Kur tu esi, Danij?

—   Es tev vēlāk izskaidrošu. Es gribēju zināt, kādā viesnīcā apmetas Karavaijs, kad viņš brauc uz Ženēvu.

—  Tu jau tajā naktī man jautāji viņa numuru. Vai joprojām neesi viņu sazvanījusi? Un pirmām kārtām, kas ir…

—   Es tev saku, ka tā nebiju es! Vai tu esi pārliecināts, ka tā biju es?

—  Bet, Dieva dēļ, tas ir briesmīgi, tev taču pašai gan vajadzētu to zināt!

Man vienmēr atbildēja vienu un to pašu. Vienmēr. Man taču vajadzēja zināt, vai man ir bijis uz rokas apsējs tad, kad tā nebija. Man taču vajadzēja zināt, vai esmu pārnakšņojusi viesnīcā, kur nekad neesmu ne kāju spērusi. Man patiešām vajadzēja zināt, vai esmu zvanījusi, lai uzzinātu tā cilvēka telefona numuru, pie kura es tieši tajā brīdī atrados. Itin visi runāja no tīras sirds. Turpretī es biju ķerta.

Nolāpītās asaras, tās bira un bira.

—  Bernār, kādā viesnīcā apmetas Karavaijs?

—«Skaistajā krastā». Klausies, Danij…

—  Vai tev ir viņa telefona numurs?

Viņš uz mirkli atgāja no aparāta, lai paņemtu piezīmju grāmatiņu. Viņš man nosauca numuru. Es atvēru somiņu un ar labo roku pierakstīju uz papīra strēmeles.

—  Es tevi lūdzu, Danij, šoreiz neliec nost klausuli.

—  Man ir jāsatiek cilvēks, kaš Var aizbraukt. Man jābeidz saruna, Bernār.

—  Bet, Dieva dēļ, kas gan notika tajā naktī?

—  Ko tad tev teica pa telefonu?

—  Kurš? Vai tu? Ak, niekus, bezjēdzīgas muļķības, es nezinu. Tu runāji par ievainotu roku, par Aviņonas Vilnēvu, un tad, pagaidi, tu sacīji: «Viņš ir ietīts paklājā, zini, Bernār, viņš ir ietīts paklājā, es norēķinājos par Cīrihi!» Un tad vairāk nekā, tu noliki klausuli. Ak jā, tu vēl sacīji, ka Cīrihe ir bijusi mana kļūda, ka man nav vajadzējis… ak, ko es varu tev pateikt? Visādus niekus. Bezjēdzības.

—  Ja es tik ilgi runāju, tad tev gan vajadzēja pazīt manu balsi, vai ne?

Es atkal kliedzu. Mani droši vien dzirdēja gaiteņa otrā g#lā. Istabas siltajā puskrēslā viss mans augums mirka sviedros, un tomēr man sala.

—  Dieva dēļ, vai tu domā, ka es šai brīdī pazīstu tavu balsi?— Bernārs, kas arī bija sācis kliegt, sacīja.— Rādās, ka esi galīgi sajukusi! Izstāsti man vismaz, ko . ..

—  Kur tu šovakar būsi?

Viņš sacīja, ka būs mājās. Apsolīju piezvanīt. Es noliku klausuli brīdī, kad viņš sacīja: «Neliec nost klausuli!» Vannasis- tabā izslaucīju acis un nosusināju seju. Man negribējās domāt. Es gribēju satikt šoferi. Man vajadzēja viņu satikt vēl vairāk nekā pirms īsa brīža. Runājot pa telefonu, piepeši sapratu, ka šajā pret mani tik nevainojami savērptajā intrigā bija vismaz viena sprauga, viena kļūda. Vairs nebija runa par to, ka pret mani vērstos kada griba ārpus pasaules, kaut kas pardabisks, pats sātans. Ja sātans ir, tas nekļūdās.

Saules gaismā plešas jūra. Zinestas pāreja. Kuro reizi es jau braui u pa asfalta lenti starp neauglīgajiem pakalniem? Es to pazīstu kopš laika gala.

Braucu ātri. Ik pagriezienā mašīna slīdēja, izmisīgi valdīju stūri, un sāpes no kreisās rokas izstaroja pa visu augumu. Kādā brīdī, taisnā posmā, šķērsoju ceļu, kas veda klinšu un sausas zāles tuksnesi, un palēnināju gaitu. Uzraksts rādīja kādas karaspēka nometnes — Karpiānas — virzienu. Māmuļa man sacīja: «Iegriezies tur, tur tu atradīsi kādu vietu, kur atbrīvoties no tās draņķības, kas guļ tavā bagāžniekā.» Es vilcinājos. Es to neizdarīju.

Spriedu tā: tie, kuriem liekas, ka viņi mani pazīst, uz 6. autoceļa rītausmā patiešām ir redzējuši sievieti balta kostīmā ar tumšām brillēm, bez šaubām, gaišmatainu tāpat kā es, bez šaubām, apmēram manā augumā, bet dubultnieku nav, viņi nevarēja radīt pilnīgu imitāciju. Tas, kas visvairāk pievērsa cilvēku uzmanību, darot tos gandrīz vai aklus pret visu pārējo, protams, bija lielā mašīna, bet viltus Danijai Longo bija ari apsējs uz kreisās rokas. Un tur slēpjas kļūda. Apsējs bija laba viltība, lai radītu ilūziju, bet tā nebija gribēta, ta nebija paredzēta, jo to labāk vai sliktāk vajadzēja radīt pēc tam, apkopes stacijas tualetē. Tad runa bija nevis par to, lai šī sieviete būtu līdzīga man, bet par lo, lai es būtu līdzīga viņai. Un tāpēc man savainoja roku.

Es varētu iet uz policiju un visu izstāstīt, cerot, ka man noticēs. Ja liecinātu vienīgi Karavaiji, kurus labi pazīstu un kurus varētu turēt aizdomās, ka viņi grib mani izpestīt, un tāpēc policijai rastos neuzticība, man būtu cits liecinieks. Pēdējais cilvēks, kas mani diezgan uzmanīgi bija uzlūkojis pirms apkopes stacijas, bija Žans Legevēns, ko satiku Žuaņī. Tad kļūs skaidrs, ka runāju taisnību.

Vēl es domāju: varbūt tu neesi vienīgā, kas ievilkta šajā sazvērestībā, varbūt tu pat neesi IstaiS upuris. Kāds mēģināja tevi atdarināt, bet ir vēl viens neizprotams elements, kas ar tevi saistīts gluži nejauši: tanderberds. Tanderberds pieder Karavai- jiem. Galu galā tas ir vissvarīgākais: līķis ticis ielikts Karavaiju mašīnā.

Tātad domā. Šosestdien rītausmā vajadzēja izbraukt uz ceļa tieši ar tādu pašu mašīnu. Ja tā nebūtu, automehāniķis ar dienvidrietumu iedzīvotājiem raksturīgo akcentu uzreiz to būtu pamanījis. Ja automobilim nebūtu tas pats reģistrācijas numurs, policijas motociklists uz ceļa to būtu ievērojis. Vai arī ir tikai viens tanderberds. Tas izbraukts no Karavaiju garāžas pa nakti un no rīta nolikts atpakaļ. Tā vai citādi, tieši Karavaijus kāds gribējis iepiņķēt netīrā lietā.

Bet kāpēc tad imitēt pevis Anitu, bet mani, kurai vismazāk varēja ienākt prātā, ka brauks ar šo mašīnu uz Dienvidiem?

Plānprātība.

Es domāju: ir vēl viens izskaidrojums. Man jātur aizdomās visi. Un pirmām kārtām — paši Karavaiji. Galu galā — lai tik labi tēlotu mani, lai zinātu, kā esifia ģērbusies, ka esmu kreile, lai zinātu visus datus par mani un vēl citus sīkumus, viltus Danijai Longo jābūt man diezgan tuvam cilvēkam. Un kam gan es būtu stāstījusi par Cīrihi?

Anita to visu zina. Viņa ir drusciņ mazāka par mani, viņa neatstāj gluži tādu pašu iespaidu, bet arī viņa ir gaišmataina un pazīst mani labi. Esmu pārliecināta, viņa varētu atdarināt dažas manas kustības un pat gaitu, kas ir ļoti īpatnēja, jo piecpadsmit vai divdesmit gadu ilgā cīņa ar tuvredzību to ir pilnīgi pārvērtusi. Viņa tāpat prastu atdarināt manu runasveidu, dažas valodas īpatnības, kas man droši vien ir, un, kaut arī grūti aizgūt cita balsi, viņa telefona līnijas traucējumu trokšņos varētu vismaz radīt iespaidu, ka ir Danija Longo neparastā stāvoklī, galīgā nervu uzbudinājumā. Un, beidzot, viņa pa^st Bernāru Toru, kas bija kopā ar mums jau pirmajā aģentūrā, kur mēs strādājām, viņa zina, kādas man ar to attiecības.

Līdz pat pagājušajam gadam viņš man bija tikai patīkams jauns cilvēks, kas izdarīja lielu pakalpojumu, ar ko reizēm gāju kopā vakariņās, noskatīties kādu filmu vai patērzēt pie glāzītes. Un tad vienu vakaru man apnika tēlot Grētu Garbo, tāpēc, kad viņš mani pavadīja līdz durvīm, nospriedu, ka tas, ko viņam liedzu, nepavisam nav tik vērtīgs, lai viņš atgrieztos mājās pazemots vai mazliet noskumis. Es iekāpu atpakaļ viņa mašīnā, tā biju es, kas viņu pavadīja. Manuprāt, viņa dzīvē ir vēl citas sievietes, bet viņš par tām nerunā, tāpat kā par jauniem cilvēkiem, kas varētu būt manā dzīvē. Viņš joprojām ir tikpat patīkams, un mūsu kopējās gaitās mainījies vienīgi tas, ka pēc vakariņām vai pasēdēšanas pie glāzītes mēs kopīgi turpinām draudzību, nododoties mīlestībai, un tas ir ļoti jauki.

Kādu pēcpusdienu aģentūrā, kad biju noliekusies pār viņa galdu un skatījos, kā viņš labo sludinājuma maketu, neviļus uzliku roku viņam uz pleca. Tad viņš izdarīja kaut ko sev ļoti raksturīgu. Turpinādams darbu, viņš uzlika savu kreiso plaukstu uz manējās un tā atstāja — maigi un draudzīgi, it kā daļa no mums būtu kaut kur pavisam citur, tālu prom. Piepeši man uznāca tādas alkas pēc viņa, ka šķita — pagātne patiešām ir pagājusi, esmu pa īstam iemīlējusies.

Atceros, ka to un vēl daudz citu muļķību tiku stāstījusi Anitai pirms dažiem mēnešiem, kādā sestdienā pirms Ziemsvētkiem. Es viņu pulksten vienos satiku pie rotaļlietu plaukta Lafaijeta galerijās. Pasēdējām un iedzērām kafiju ar krējumu kādā bistro Operas tuvumā. Viņa smējās. Viņa zobojās par mani: «Nabaga šķīstā jaunava, es Bernāra gultā esmu bijusi pirms tevis. Un nupat tu man pateici priekšā dažu domu. Man vajadzēs tuvākajās dienās viņam piezvanīt.» Jutos neomulīgi, bet arī pasmējos. Viņa piebilda: «Varētu sarīkot izpriecas trijatā, ja jau četratā tev nepatīk.» Es pēc viņas acīm un par spīti smiekliem redzēju, ka viņa ar nodomu moka sevi, ka vismaz viņai pagātne nekad nebūs pagātne, ka viņa vienmēr turēs uz mani ļaunu prātu par vienu un to pašu. Un tad, pacēlusi elkoni, it kā gribētu aizsargāties, gražīgā mazas meitenes balsī, kas man vienmēr bija pretīga, viņa sacīja: «Vai atkal mani sitīsi?» Es paņēmu somu, saiņus ar galerijās nopirkto un piecēlos. Viņa saķēra mani aiz rokas, viņas seja sašķobījās un zem krāšļiem nobāla, un viņa teica: «Es tevi lūdzu, Danij, neatstāj mani tā visu šo ļaužu acu priekšā. Vai tad tu tiešām nesaproti, ka es jokoju?» Es viņu pagaidīju. Arā uz ietves, nezaudējot savu XVI gadsimta smaidu, viņa nejaukā balsi kā skaldīt noskaldīja: «Mazā, netīrā abortniece, vienīgais, ko tu proti darīt, ir pamest cilvēkus, vai ne? Vienīgais, ko tu māki, ir izlikties labiņai?» Es pagriezos un gāju prom. Tikai metro, kad bija jau par vēlu, es vēlreiz nodomāju, ka man vajadzēs viņai piekrist.

Vakarā Anita man piezvanīja. Manuprāt, viņa bija piedzērusies un atradās nezin kur. Viņa teica: «Danij, Danij, dārgā, viss, kas notika, ir tālu pagātnē, es zinu, tu tur nebiji vainīga, nestrīdēsimies vairs, neiedomājies, ka vairs neesi mana draudzene!» Un tamlīdzīgi. Pats par sevi saprotams, mana istaba pludoja no asarām, es pati sev riebos kā kūstoša konfekte. Viņa solījās, ka mēs loti drīz redzēsimies, ka noslēgsim mieru bez ļaunuma sirdī, ka uz Ziemsvētkiem viņa man nopirks

milzīgu flakonu mūsu smaržu — mēs lietojām vienas smaržas, jo divdesmit gadu vecumā sāku smaržoties ar viņējām,— un vēl — ka iesim klausīties Beko Olimpijā un ēst japāņu vakariņas Motiparnasā, tas būs neaizmirstams miers, salīdzinājumā ar kuru 8. maijā un Retondas vagonā parakstītais liksies tīrais sīkums. Visnožēlojamākais ir tas, ka divas turpmākās nedēļas, neskaitot Ziemsvētku vakaru, kad es zināju — viņa nevar atstāt meitiņu vienu, es skriešus devos mājās 1111 atsacijos jelkur iet aiz bailēm, ka pa to laiku viņa varētu piezvanīt. Man neizdevās viņu satikt agrāk kā piektdien, 10. jūlija vakarā, kad viņas vīrs mani aizveda strādāt Uiz viņu māju.

Un patiešām — kālab gan viņš mani veda uz viņu mājām? Lai mani atrautu 110 pasaules uz visu nakti un varētu pēc tam apgalvot, ka esmu bijusi nevis Oteijā, bet uz sestās autostrādes, un tas ir viss. Viss apstiprināja manas aizdomas. Es biju palikusi viena no deviņiem v"akarā līdz diviem naktī, viņiem bija brīvas rokas — gan vienam, gan otram — darīt visu, kas ienāk prātā. Anita neko nav aizmirsusi, neko nav piedevusi, gluži pretēji. Viņa liek samaksāt par kadu maija rītausmu, jo . . .

Plānprātība.

Ko tad viņa dara? Nogalina cilvēku, lai man piesietu slepkavību? Un atzīstas vīram, lai viņš palīdz atriebties, jo savulaik, kad mums bija divdesmit gadu, viņa kādu nakti palika manā istaba un kļuva par nožēlojamu rotaļlietu diviem pinkainiem vakara biedriem, turpretī es, kam nebija pār viņu tādas varas, lai viņai to aizliegtu, aizbēgu tik tālu, cik vien kājas nesa.

Un tā viss sākās no gala: asaras vienā mirklī aizmigloja acis, tās kļuva neapturamas, es vairs neredzēju ceļu. Es nodomāju: varu raudāt un raudāt visu laiku, bet tā ir mana vaina, patiešām, es viņu, alkohola 1111 izaicinošas pārgalvības apskurbinātu,— jā, es zinu, ka viņa man tēloja izaicinošu pārgalvību,— atstāju kopā ar viņiem, es būtu varējusi viņu aizvilkt ar varu, vest pie prāta divus satracinātos, sacelt kājās kaimiņus, vienalga, ko darīt, bet vienīgais, ko izdarīju,— aizbēgu, turklāt pārliecībā, ka tieši es rīkojos kā godīga meitene, ka esmu šķīsta un mirdzoša kā eņģelis cūciska pasaulē. Danija Longo, visu rauduļu un sirdsmiera meklētāju aizgādne, baiļu sagrauztais Jūda. U11 tomēr es biju par viņu atbildīga, jo saucos par viņas draudzeni. Ak jā, esmu pelnījusi sodu, mani vajag sodīt un sodīt . . .

«Apstājies,» Mamuļa teica, «apstājies.»

417

Es apturēju mašīnu uz rezerves joslas pie Marseļas robežas. Es gaidīju, kad tas pāries. Un priekšējā paneļa pulkstenis rādīja pāri pusdiviem. Žans Legevēns mani vairs negaidīja, un varbūt,

14 493

lai sasniegtu kravas mašīnu staciju, man vēl vajadzēja izbraukt cauri visai pilsētai.

Kā lai iedomājas, ka Anita būtu varējusi kādu nogalināt? Kā lai iedomājas viņu uz šosejas, tēlojot šo drūmo komēdiju? Es laikam esmu pilnīgi zaudējusi saprašanu.

Pat ja tikai prāto, cik nu tāds garīgajā attīstībā atpalicis cilvēks kā es spēj prātot, tur gali nesaiet kopā. Kā lai pieņem, ka Karavaiji, kuriem jātiek vaļā no līķa, gribēdami novērst no sevis aizdomas, būtu to ielikuši paši savas mašīnas bagāžniekā? Turklāt sievietei, kura izlikās par mani, acīmredzot patiešām ir ievainota kreisā roka, ja jau bija nepieciešams ievainot arī mani, lai es būtu tai līdzīga. Bet Anita nebija ievainota. Un kā lai pieņem — tas man visu laiku būs klupšanas akmens —, ka viņa būtu izraudzījusies tieši piektdienas vakaru un vielu, kur tēlot mani, ja es pati nezināju, kur būšu nākajnajā dienā?

Tad jau es tikpat labi varētu apsūdzēt Bernāru Toru vai to otru mīļāko, kurš man bijis un atgriezies dzīvot savā zemē planētas otrā pusē, vai ari — kāpēc gan ne — to, kuru mīlu. Vienalga, kuru no trim Danijas Longo kungiem. Vai tieši Filipu, kas kļuva par ļauno ceturto. Vai ari manu kaimiņieni no blakus dzīvokļa («viņa grib paplašināt savu dzīvokli un mani novāc»), vai aģentūras redaktori («viņa ir mazāk tuvredzīga nekā es, bet, bez šaubām, grib būt vistuvredzīgākā»), vai viņus visus kopā («viņiem ir zobs uz Dāniju Longo, un viņi apvienojušies bandā»).

Patiešām — kālab gan ne?

Palika pēdējais atrisinājums, vienīgais, kas patiešām visu nolika savā vietā, bet to es neparko negribēju pieņemt. Bija vajadzīga vēl visa pēcpusdiena un vakars, lai es ieraudzītu, ka es 110 tā nevaru izvairīties.

Kad sasniedzu kravas mašīnu staciju — pa ceļam jautāju pēc tas visiem gājējiem, kurus izdevās nesabraukt pārblīvētajās pārejās,— biju novēlojusies par četrdesmit minūtēm. Marseļieši ir ļoti laipni cilvēki. Galvenais — viņi nelādas vairāk nekā citi, ja mēģina uzbraukt viņiem virsū, turklāt papūlas paskatīties uz reģistrācijas numuru un, kad redz, ka esat no Parīzes, nospriež, ka no jums patiešām nevar prasīt pārāk daudz, viņi tāpat vien piesit ar pirkstu pie deniņiem, bet bez ļaunuma vai atriebības kāres, vienīgi tādēļ, lai darītu, kas jādara, un, ja tajā brīdī viņiem sakāt: «Esmu apmaldījusies, es nekā nesaprotu jūsu sasodītajā pilsētā, te ir pilns ar aizlieguma zīmēm, kas mani taisni ielenc, un es meklēju kravas mašīnu staciju Senlazārā, ja

vien tāda patiešām pastāv,»— viņi jūt līdzi, viņi ņem pie sirds jūsu nelaimi kā krietna māte, viņi sapulcējas kopā vesels ducis, lai izskaidrotu jums ceļu. Brauciet pa labi un tad pa kreisi un, kad nokļūsiet laukumā, kur ir Triumfa arka, uzmanieties no trolejbusa, to vadītāji ir tīrie slepkavnieki, mana brālēna sievasmāsa tur vienu sabrauca, un tagad viņa pati guļ ģimenes kapos, bet tie ir Kanē kapsētā, pārāk tālu, lai aiznestu puķes.

Kaut man nebija vairs nekādu cerību, Reklāmsmaids mani gaidīja. Viņš stāvēja patālu no benzīna sūkņiem kādas mašīnas aizmugurē —• tas droši vien bija viņa automobilis —, patvēries no svelmes šaurā ēnas joslā, un runājās ar vīrieti, kas tupēja pie riteņa. Reklāmsmaidam bija uz krūtīm atpogāts, izbalējis zils krekls, bikses, kurām arī vajadzētu būt zilām, 1111 galvā — sarkanrūtota naģene, augsta, ar garu nagu, «ļoti modīga», neticami uzkrītoša.

Kravas mašīnu stacija izskatījās pēc parastas benzīna uzpildīšanas stacijas, varbūt tā bija tikai plašāka, pilna kravas furgoniem. Es strauji pagriezu mašīnu pa labi un asi nobremzēju saulē blakus Reklāmsmaidam. Nedz sasveicinājies, nedz citu ko teicis, viņš uzreiz saka mierīga balsī:

—  Zināt, kā mēs darīsim? Mazais Pols izbrauks ar kravas vāģi, bet mēs abi viņu panāksim ceļā. Tad jūs ļausiet man pabraukt ar savu kilometru rijēju. Turklāt tagad, goda vārds, esam sprukās.

Mazais Pols, viņa kabīnes biedrs, bija tas, kurš pārbaudīja spiedienu riepās. Es viņu pazinu, kad viņš pacēla galvu, lai pavaicātu, kā man klājas. Žuaņī viņi bija kopā.

Es izkāpu no mašīnas. Vilcinājos vienīgi bagāžniekā gulošā līķa dēļ, no kura negribēju atiet nost un kura smaku, stāvot blakus, šķiet varēja saost, ši svārstīšanās ilga tikai mirkli, bet ar to pietika, lai Žans ar somia pārstātu smaidīt. Es piegāju ^viņam klāt un vairākas sekundes nekustīgi stāvēju viņa priekšā. Tad viņš pastiepa labo roku un pieskārās pie mana vaiga. Viņš teica:

—  Laikam gan jums ir pamatīgas nepatikšanas. Vai jums iznāca laika kaut cik ieēst?

14'

419

Es teicu nē, nē un pašūpoju galvu. Viņa roka aizslīdēja uz maniem matiem. Viņš augumā bija daudz garāks par mani, viņam bija mazliet jocīgs deguns, tāds kā bokseriem, tumšas, vērīgas acis, nojautu, ka viņš ir tieši tāds, kāda neesmu es,— stiprs un mierīgs, pieņemamā saskaņā ar dzīvi, un vēl, tikai pieskaroties viņa rokai, tikai redzot viņa atkal atplaukušo smaidu, zināju, ka viņš ir labs cilvēks,— tas izklausās muļķīgi, es nezinu, kā to pateikt,— vārdu sakot, viņš ir cilvēks. Ar neiedomājamu sarkanrūtotu naģeni galvā.

Viņš pateica mazajam Polam — viņa roka noslīdēja uz mana pleca — labi, uz redzēšanos, ja uz nezin kāda tilta mēs nebūsim viņu panākuši, viņš mūs gaidīs. Viņš aplika roku man ap pleciem, it kā es kopš neminamiem laikiem būtu viņa draudzene, un mēs pārgājām pāri ielai un iegājām kafejnīcā, kur citi šoferi beidza pusdienot.

Lielākā daļa no tiem Reklāmsmaidu pazina, daudziem viņš spieda roku, apstājās, lai atbildētu vienam vai otram, kas runāja par kravu, par to, cik ņem par tonnu, par papildkravu, par lietām, ko es nesapratu. Viņš joprojām turēja mani apskautu, un es redzēju viņa sarunu biedru acis, kad viņi uz mani paskatījās (es apstiprinoši māju ar galvu, it kā lieliski saprastu viņu problēmas), ka tas ir pats par sevi saprotams, ka esmu viņa meitene. Un, šķiet, zināmā mērā man tas bija patīkami. Esmu verdzības piekritēja: manuprāt, nav nekā jaukāka kā piederēt kādam.

Mēs apsēdāmies viens otram pretī pie loga ielas pusē, un es varēju redzēt daļu tanderberda aiz viņa kravas mašīnas un uzmanīt, vai kāds neiet klāt bagāžniekam. Un vispār man tas bija vienalga. Man bija labi. Man tik ļoti gribējās justies labi, tik ļoti gribējās, lai viss būtu vienalga, lai viss būtu sapnis. Es kaut ko teicu par naģeni — kaut ko par franču slēpotājām, kuras biju redzējusi televizora ekrānā ar līdzīgām cepurēm galvā. Viņš pasmējās, noņēma naģeni un uzlika to man. Es paskatījos loga atspulgā, kā man tā piestāv. Atstāju, kā viņš bija uzlicis — mazliet uz pakauša, jo vismaz šoreiz likos sev satriecoša.

Šķila, ka visi mums apkārt ēd vienu un to pašu — pildītas ruletes gabalus, ko Reklāmsmaids sauca par «cīruļiem bez galvas». Viņš pajautāja, vai man tāds ēdiens garšo, pagriezās pret melnā tērptu, resnu sievieti, kura sēdēja pie letes, un pacēla rādītājpirkstu, pasūtīdams vienu porciju. Nekad neviens neuzzinās, kā es šajā mirklī atguvu dzīvību, kā visa pasaule noskaidrojās. Un tad viņš teica:

—  Kas noticis jūsu rokai?

Es gribēju par to runāt. Es gribēju runāt, pirms viņš ko teica. Es gribēju viņu pārtraukt. Bet bija jau par vēlu. Viņš vientiesīgi turpināja:

—  Vai todien jau bijāt ievainota?

— Vai tad jūs mani neredzējāt? Vai gan man bija apsējs? Pasakiet jel! Tieši to es jums gribēju pajautāt.

Mans raudulīgais tonis un, protams, ari sasprindzinājums, ko viņš ieraudzīja manā sejā, viņu samulsināja. Manuprāt, viņš visiem spēkiem pūlējās saprast, ko es īsti gribu, ilgi skatījās uz roku ar netīro apsēju, ko turēju uz galda, bet galu galā — citādi jau nemaz nevarēja būt — atbildēja:

— Manuprāt, jums pašai jau nu gan vajadzētu t© zināt, vai ne?

Pārējie klienti aizgāja cits pēc cita. Reklāmsmaids lika atnest ceturtdaļpudeli sārtvīna man un tasi kafijas sev. Laiku pa laikam viņš teica: «Ēdiet jel kaut drusciņ, viss atdziest!» Es viņam izstāstīju visu no paša sākuma. Pateicu, ka strādāju kādā reklāmas aģentūrā, ka^efs mani aizveda uz savu māju strādāt, ka nākamajā dienā viņš man uzticēja savu mašīnu un ka man iešāvās prātā to paturēt četras dienas. Izklāstīju, ar kādiem cilvēkiem esmu satikusies: ar pāri ceļmalas restorānā, ar pārdevējām Fontenblo veikalos, ar viņu Žuaņī, ar veco sievu, kas iedomājās, ka esmu aizmirsusi pie viņas savu mēteli, ar automehāniķi un viņa diviem draugiem, kad man savainoja roku, ar policijas motociklistu uz-.šosejas, ar viesnīcas «Renesanse» īpašniekiem. Visu izstāstīju sīki jo sīki, tieši tā, kā to piedzīvoju. Es nepieminēju līķi mašīnā un Filipu Filanterisu, jo man tas nelikās lietderīgi un pašai nepatika. Mans stāsts beidzās Salonā pie Saonas.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam — nekas. Es aizbraucu uz Kasi un noīrēju istabu viesnīcā.

—  Ieēdiet mazliet!

—  Man vairs negribas.

Viņš ilgi skatījās manī. Es rakņājos ar dakšiņu pa šķīvi, neko neceldama pie mutes. Viņš aizsmēķēja cigareti — trešo vai ceturto kopš mana stāsta sākuma. Bija jau gandrīz trīs, bet viņš ne reizi netika paskatījies pulkstenī. Reklāmsmaids patiešam ir labs cilvēks.

Mazliet pirms tam viņš man kaut kādā sakarībā sacīja, ka nav radīts domāšanai, labi vēl, ka prot rakstīt un lasīt, ka viņam nav pat skolas beigšanas apliecības,— kaut ko tamlīdzīgu. Bet es redzēju, ka neko nevajag pārspīlēt: kad viņš atkal atvēra muti, viņš bija lieliski spējis atšķirt to, kas manā stāstā nesaietas ar īstenību.

—  Kaut ko es nesaprotu. Vai tagad viss ir beidzies? Vai esat nomierinājusies? Kāpēc tad vajag tā uztraukties?

—  Es gribēju zināt, un tas ir viss.

—  Bet kāpēc? Varbūt tiešām kāds ir izspēlējis ar jums muļķīgu joku — es gan tas neesmu —, bet kāpēc tad mocīties, griezt apkārt visu pasauli?

—  Es nemaz nemokos.

—  Ak, piedodiet! Jūs zvanījāt uz Zuaņī un atbraucāt šurp tikai manu skaisto acu dēļ. Man jau gan gribētos, lai tā būtu.— Pēc brīža viņš piebilda:

—  Labāk pastāstiet, kas jums īsti kaiš, sāciet vien.

Es paraustīju plecus un neko neteicu. Tā kā nemaz neēdu, viņš mani brīdināja — ja es tā turpināšot, kādu dienu ar saviem kauliem saskrāpēšot vannu, un pasūtīja man kafiju. Mēs klusējām, līdz tuklā sieviete melnas drēbēs to atnesa. Viņš tai te ica:

—  Klausies, Ivonna, papūlies labi drīz dabūt savienojumu ar Žuaņī 2-20. Un dod arī rēķinu, jo citādi mazais Pols ieaugs zemē gaidīdams, viņš jau aizbrauca.

Sieviete atbildēja — ak posts, kaut ko nesaprotamu par pastaigu svaigā gaisā — un aizgāja zvanīt. Pajautāju Reklām- smaidam, kas viņam vajadzīgs Žuaņī.

—  Kaut kas ienāca prātā. Jūsu automehāniķis un jūsu policists ar motociklu ir tikai runājuši, vārdi neko nenozīmē. Pat kartīte Šalonas viesnīcā neko nenozīmē, jo tā nav rakstīta ar jūsu roku. Jums varēja sastāstīt nezin ko. Bet pie vecenes Dēsuārlezavalonā aizmirstais mētelis ir kaut kas taustāms, tas pastāv. Ar to vajag sākt. Tūlīt uzzināsim, vai tas ir jūsējais. Ja tas pieder jums, tad jūs pati stāstāt nezin ko.

Te nu bija! Viņš runāja ātri, noteikti, tagad es viņa balsī jutu mazu īgnumu. Bez šaubām, viņam nepatika, ka es kaut ko slēpju. Es jautāju (un vajadzēja dzirdēt, kādā asarainā balsī!):

—  Vai jūs gribat teikt, ka jums liekas — nē, tā taču nav taisnība?— jums liekas, ka šī sieviete uz šosejas varbūt tiešām esmu bijusi es? Vai domājat, ka es meloju?

—  Neesmu sacījis, ka jūs melojat, esmu pārliecināts, ka ne.

—  Tad jūs pieņemat, ka esmu traka.

—  Arī to es neesmu teicis. Bet man ir acis, un es jūs vēroju. Cik jums gadu? Divdesmit četri, divdesmit pieci?

—  Divdesmit sesi.

—  Divdesmit sešu gadu vecumā cilvēks nav iemetējs. Vai jūs daudz dzerat? Nē, jūs savam vīnam neesat pat pieskārusies. Kas tad? Todien, kad jūs redzēju, nebija vajadzīga skolas beigšanas apliecība, lai saprastu, ka ar jums kaut kas nav kārtībā. Un tagad kļuvis vēl ļaunāk, tas ir viss.

Es negribēju raudāt, tiešām negribēju. Es aizvēru acis, es viņu vairs neredzēju, es cieši jo cieši samiedzu plakstus. Tomēr es raudāju. Pārliecies pāri galdam, vjņš bažīgi sacīja:

—  Jūs taču redzat, ka nervi jums uzvilkti līdz pēdējai iespējai. Kas īsti notiek? Varat ticēt, ka es jums to jautāju ne tāpēc, lai pamestu nelaimē. Es gribu jums palīdzēt. Pasakiet, kas notiek!

—  Es nebiju tā sieviete. Es biju Parīzē. Tā nebiju es.

Atvēru acis. Caur asarām redzēju, ka viņš skatās uz mani

apmulsis, mazliet paliecies uz priekšu, viņam vajadzēja to pasacīt, lai kā es to uzņemtu.

—  Jūs esat ļoti jauka, ļoti glīta, jūs man patīkat, bet ir iespējami tikai divi atrisinājumi. Vai nu tā bija kāda cita, vai arī tā bijāt jūs. Es pat nesaprotu, kā tas iespējams, bet, ja jūs tā nopūlaties, lai pārliecinātos, ka tā ir bijusi kāda cita, tas īstenībā nozīmē, ka Jūs nemaz neesat tik droša, ka tā nebijāt jūs.

Nespēdama neko apsvērt, es situ viņam ar kreiso roku pa seju. Par laimi, viņš nolieca galvu, un es netrāpīju. Tad turpināju raudāt, skaļi elsoju, atspiedusi galvu rokās, elkoņus uz galda atbalstījusi. Esmu ļoti agresīva trakā.

Pie telefona bija Žuaņī tabakas bāra saimnieks. Žans nosauca savu vārdu. Viņš jautāja, vai Sardīne aizbraucis. Sardīne bija prom. Tad Žans vaicāja, vai tur ir citi šoferi, kas brauc uz Marseļu. Neviena nebija. Viņš teica:

—  Klausies, Teo, paskaties abonentu sarakstā, kāds telefona numurs ir bistro Dēsuārlezavalonā, un pasaki man to.— Tad viņš jautāja man, kas turēja pie auss rezerves klausuli:— Kā sauc īpašnieku?

—  Apkopes stacijā viņi runājuši par cilvēkiem, kurus sauc par Pako. Jā, Pako.

Žuaņī bāra saimnieks mums sameklēja numuru. Reklām- smaids teica, ka viņš ir lielisks, sveiki, un tūlīt pieprasīja savienojumu ar Dēsuārlezavalonu. Mums to vajadzēja gaidīt divdesmit minūtes, dzerot vēl vienu kafiju un klusējot

Pie aparāta pienāca jauna sieviete. Reklāmsmaids jautāja, vai aizmirstais mētelis joprojām ir pie viņas.

—  Vai mētelis, ko atstāja blonda dāma ar apsaitētu roku? Protams, ir. Kas jūs esat?

—  Šīs dāmas draugs. Viņa sēž man blakus.

—  Sestdienas vakarā viņa brauca garām un teica manai vīramātei, ka tas nav viņas mētelis. Tas jānoskaidro.

—  Neuztraucieties ! Labāk pasakiet, kāds mētelis izskatās.

—  Tas ir balts. No zīdaina auduma. Vasaras mētelis. Pagaidiet mirklīti.

Viņa aizgāja pēc mēteļa. Reklāmsmaids atkal bija aplicis roku man ap pleciem. Redzēju viņam aiz muguras pa logu tanderberdu nekustīgi stāvam pašā svelmē. Nupat biju aizgājusi

uz tualeti noskalot seju, sasukāties un mazliet uzkrāsoties. Biju atdevusi Reklāmsmaidam rūtoto naģeni, tā bija mūsu priekšā uz letes. Melni ģērbtā, tuklā sieviete staigāja šurpu turpu pa tukšo telpu, slaucīdama galdus un klausīdamās visu, ko runājam, kaut arī izlikās neko nedzirdam.

—       Hallo? Tas ir balts, odere no lielpuķota auduma,— jaunā sieviete teica klausulē.— Ar mazu, stāvu apkaklīti. Iekšpusē veikala zīme: Franks, Dēls, Pasī iela.

Nogurusi pamāju Reklāmsmaidam ar galvu — šis mētelis patiešām varēja piederēt man. Viņš uzmundrinādams saspieda manus plecus un jautāja aparātā:

—  Vai kabatās kaut kas ir?

—  Ziniet, es neiedrošinājos tajās rakņāties.

—  Nu labi, bet tagad parakņājieties!

Brīdi valdīja klusums. ŠI sieviete, kuru neredzēju, likās atrodamies pavisam blakus, dzirdēju viņas elpu un papīra čaukstēšanu.

—       Te ir «Air-France» biļete. Nu, tas, kas no tās palicis. Tādi kā piezīmju grāmatiņas vāki. Ziniet, lapas izplēstas. Vārds — Longo, Longo jaunkundze.

—  Vai biļete no Parīzes?

—  Parīze, Orlī, uz Marseļu-Mariņanu.

—  Vai datums tur ir?

—  Desmitais jūlijs, divdesmitos trīsdesmit.

—  Vai esat par to pārliecināta?

—  Es protu lasīt.

—  Vai tas ir viss?

—       Nē, vēl ir citi papīri, nauda, tad vēl rotaļlieta — rozā zilonītis. Ja no apakšas paspiež, tas kustas, diedziņos savērts. Jā, zilonītis.

Ar visu svaru uzkritu uz letes. Reklāmsmaids mani turēja, kā nu varēja. Tai pašā laikā ar apsaitēto roku enerģiski rādīju, lai viņš turpina, ka ar mani viss kārtībā. Viņš jautāja:

—  Un kas tie citi par papīriem?

—       Klausieties — vai ar to vēl nepietiek, lai viņa pazītu savu mēteli? Ko jūs īsti meklējat?

—  Vai jūs man atbildēsiet vai ne?

—  Citi papīri — visādi, nezinu. Ir garāžas kvīts.

—  Kādas garāžas?

—       Vensēns Kotī, Raspaija bulvāris, Aviņona. 723 franki. Datums — tāpat 10. jūlijs. Mašīna, kas.tikusi labota, ir amerikāņu markas, es to nevaru izlasīt, numurs 3210 RX 75.

Reklāmsmaids vispirms paskatījās pa logu, lai redzētu, kāds tanderberdam numurs, bet no mūsu vietas to nevarēja redzēt,

un viņš jautājoši pavērās manī. Pamāju, ka tas ir īstais, un noliku papildklausuli vietā. Es negribēju neko vairs dzirdēt. Man izdevās aizkļūt līdz krēslam un apsēsties. Tālāko atminos diezgan miglaini. Jutos kā iztukšota. Reklāmsmaids vēl vairākas minūtes runāja pa telefonu, taču nevis vairs ar jauno sievieti, bet ar kādu automobilistu, laikam vācieti, kas pie viņas atpūšoties kopā ar ģimeni iebaudīja glāzi vīna. Reklāmsmaidam bija grūti ar viņu saprasties.

Pēc tam viņš stāvēja manā priekšā, saņēmis manu seju rokās. Atmiņas zudums. Man tikai uz brīdi bija zudus-i atmiņa. Pūlējos viņam uzsmaidīt. Redzēju, ka viņš ir nomierinājies. Šķita, ka pazīstu viņu jau ļoti sen. Un arī melnajās drēbēs tērpto, tuklo sievieti, kas klusēdama stāvēja viņam aiz muguras. Viņš man sacīja:

— Man kaut ķas ienāca prātā. Kāds varēja ielavīties pie jums, kad nebijāt mājās, un nozagt jums to mēteli. Vai tas atradās jūsu dzīvoklī? -

Papurināju galvu. Neko vairs nezināju. Reklāmsmaids nebija nekāds izcilais domātājs, bet man vismaz vajadzēja izbeigt pasaciņu stāstīšanu pašai sev. Grenela ielā manām durvīm ir divas atslēgas, un tās ir smagas un ļoti pamatīgas durvis. Dzīvoklī nevar iekļūt, tās •nesaskaldot ar cirvi un nesaceļot kājās visus kaimiņus. Ar ielaušanos varētu izskaidrot gan meteļa pazušanu, gan telegrammas nosūtīšanu Morisam Kaubam. Man jāizbeidz stāstīt sev pasaciņas.

Cik varētu būt pulkstenis? Cik tagad ir pulkstenis? Es staigāju no istabas istabā pa namu, kur īstenībā viss sākās, es staigāju riņķī un apkārt. Reizēm pašķiru loga aizkarus un redzu mirdzošus punktus tumsā. Kādā brīdī pat mēģinu tos saskaitīt. Reizēm — un tā pagāja lielākā daļa laika — vestibilā degošas lampas gaismā es gulēju uz ādas dīvāna, piespiedusi sev klāt šauteni.

Māmuļa ar mani vairs nerunā. Es ar sevi vairs nerunāju. Tikai atkārtoju klusībā dziesmiņu, ko mēdzu dziedāt bērnībā: gaiši mani mati, tumšas manas acis, melna mana dvēsele, salts šautenes stobrs. Es to atkārtoju atkal un atkal.

Ja kāds atnāks man pakaļ, es pustumsā uz to krietni notēmēšu, es mērķēšu galvā, lai kas viņš būtu. Tikai īss uzliesmojums, un viss kļūs skaidrs.

Mēģināšu viņu nogalināt ar pirmo šāvienu, lai neizšķiestu lodes. Pēdējo pataupīšu sev pašai. Mani atradīs atbrīvotu, acis būs vaļā un bez brillēm, tās vērsies manā īstajā dzīvē, gulēšu, ģērbta baltā, ar asinīm notraipītā kostīmā — klusa, tīra un skaista, kāda vienmēr esmu gribējusi būt. Es būšu sev devusi tikai termiņa pagarinājumu — nedēļas nogali, lai kļūtu par citu cilvēku, un tūlīt viss jau ir galā, man nebūs paveicies, jo nekad nepaveicas. Veiksmes nav nekad.

Mēs braucām ļoti ātri visu ceļa posmu, ko viņš labi pazina. Viņš bija nobažījies un diezgan apjucis pēc telefona sarunas ar Dēsuārlezavalonu, taču nojautu viņā arī patiku vadīt jaunu auto, tas bija vienkāršs, bērnišķīgs, kaitinošs prieks. Viņam galvā atkal bija sarkanrūtotā naģene. Viņš gandrīz visu laiku brauca ar maksimālo ātrumu, un viņam bija profesionāļa reakcija un apķērība.

Šķērsojot pilsētu — šķiet, tā bija Salona —, viņš izmantoja brīdi, kad vajadzēja virzīties uz priekšu pavisam lēnām, un izvilka no krekla kabatas cigareti. Viņš drusku sarunājās ar mani. Nevis par mani un manu mēteli, bet par sevi, savu bērnību, savu darbu. Bez šaubām, viņš to darīja, lai es varētu uz bridi aizmirst notikušo. Uzzināju, ka viņa vecāki ir nezināmi, ka viņu pievākuši sabiedriska labdarības biedrība, bet pēc tam, desmit gadu vecumā, pieņēmusi kāda zemniece no Nicas apkaimes un to viņš sauca par savu īsto māti. Šķita, ka viņš šo sievieti tiešām dievina.

—  Viņai piederēja ferma augšpus Pižētenjē. Vai pazīstat to apvidu? Man tur klājās neticami labi. Pie joda, cik man labi klājās! Kad viņas vīrs nomira, man bija astoņpadsmit gadu, tad viņa visu pārdeva, un ar to es iesāku dzīvi. Sākumā man bija vecs reno, ar to vadāju minerālūdeņus no Vaļas. Lai ko nopelnītu, tur ir ko braukt, un arī tad vēl nevar savilkt galus kopā, bet zināt, es izskatos pēc jokupētera, taču, kad vajag, es visu ko varu dabūt gatavu. Tagad man pieder somia un berljē, ar kuru brauc uz Vāciju, to vada viens draugs no patversmes laikiem, tas man ir tikpat kā brālis, kas manā laba ļautu sev kaut rokas nocirst, un no tā nemūžam neizdabūtu kādu vārdu man par ļaunu. Viņu sauc par Batistēnu Lavantīru. Viņš ari nav ar pliku roku ņemams. Vai es jums neesmu teicis? Mēs abi esam nolēmuši kļūt par miljardieriem. Viņš domā, ka tā būtu labāk.

Mašīna atkal traucās ar ātrumu simt 'sešdesmit kilometru stundā. Viņš apklusa. Pēc brīža jautāju:

—  Vai Žans Legevēns ir bretoņu vārds?

—  Iedomājieties tikai, esmu dzimis Averonā. Mani, gluži kā «Divos bāreņos», atrada pie baznīcas durvīm. Tā nu mani nosauca. Vārdu ņēma no kādas avīzes vai kur citur.

—  Vai nekad neesat atradis savu īsto māti?

—  Nē. Neesmu pat meklējis. Turklāt — ej nu sazini, kā cilvēks piedzimst un kā viņu pamet. Pasaulē gadās visādi.

—  Vai tagad vairs nedusmojaties uz viņu?

—  Uz ko? Uz viņu? Ziniet, ja jau viņa pameta bērnu, viņai arī bija savas grūtības. Turklāt es esmu dzīvs, vai ne? Galu galā viņa man galveno tomēr ir devusi. Esmu priecīgs, ka dzīvoju.

Mēs vairs nerunājam līdz pat Diransas tiltam ar vairākām satiksmes joslām, pa kuru vakar braucu kopā ar Filipu. Somia mūs gaidīja, tā bija novietota saules svelmē uz rezerves joslas. Reklāmsmaids apturēja auto aiz kravas mašīnas, un mēs izkāpām. Mazais Pols bija nolicies kabīnes guļvietā un aizmidzis. Kad durvis ar troksni atvērās, viņš pamodās un teica — nabaga Reklāmsmaids,' Ponsentesprī šovakar nekādā ziņā neko vairs nevarēs iekraut, un rīt viss būs slēgts.

—  Gan jau tiksim galā laikā,— Reklāmsmaids atbildēja. — Līdz sešiem var nobraukt četrdesmit kilometru, un es viņiem kaut ko samaksāšu, lāi mazliet aizkavējas. Miedz vien ciet!

Viņš mani atstāja ceļmalā pie mašīnas, teikdams:

—  Nesen runāju pa telefonu ar kādu tūristu, kas bija iegriezies Dēsuārlezavalonas kafejnīcā. Viņš brauc uz Dienvidiem un ir paņēmis jūsu mēteli. Viņš domā, ka būs Ponsentesprī ap deviņiem vai pusdesmitiem, un es norunāju ap to laiku ar viņu tikties. Ja gribat, es pēc tam varētu jūs satikt te, Aviņonā, kad būšu beidzis mašīnas iekraušanu. Vai jums tas ir pieņemams? »

—  Vai tad uz Parīzi nebrauksiet?

—  Braukšu gan. Taču es sarunāšu ar mazo Polu. Gan atradīšu kādu paziņu, kas viņu panāks mazliet tālāk uz ziemeļiem. Bet vai jums patiks te palikt līdz pat vakaram?

Pakratīju galvu, teicu, ka nē. Viņš man nolika satikšanos Aviņonā kādā alus bārā pretī stacijai pusvienpadsmitos. Viņš ielika man rokā savu naģeni. Tā es viņu neaizmirsīšot. Gan jau redzēšot, ka viss nokārtosies.

Noskatījos, kā viņš aiziet uz savu mašīnu. Uz muguras viņam bija liels sviedru plankums, kas spilgti izcēlās uz izbalējušā zilā krekla. Es viņu panācu un satvēru aiz rokas. Pati vairs nezināju, ko vēl gribu pasacīt. Stāvēju viņa priekšā kā muļķe. Tad viņš palocīja galvu, pielika roku pie mana vaiga tāpat kā kravas mašīnu stacijā. Saulē viņš izskatījās gluži brūni iededzis un sacīja:

—  Tātad pusvienpadsmitos, vai ne? Vai zināt, kas jums līdz tam laikam jādara? Vispirms Aviņonā aizejiet pie kāda ārsta, lai uzliek tīru apsēju. Pēc tam jūs ieiesiet kinoteātrī — vienalga, kādā,— un, ja no tā iznāksiet pārāk agri, ieiesiet vēl citā. Pamēģiniet ne par ko vairs nedomāt, iekams atgriezīšos.

—  Kāpēc jūs esat tāds? Es gribu sacīt, jūs mani nepazīstat, es jūs traucēju darbā, bet jūs esat jauks — kāpēc tā?

—  Jūs arī esat jauka, tikai pati to neapzināties. Turklāt jums ir burvīga naģene.

Uzliku to galvā.

Kad kravas mašīna tālu priekšā uz ceļa izgaisa skatienam, ar apsaitētās plaukstas virspusi atbīdīju cepures nagu un apņēmos tā vai citādi tikt galā ar šo notikumu, pirms viņu atkal redzēšu, un tad — lai Dievs ir mans liecinieks!— es viņam un viņa Batistēnam Lavantīram palīdzēšu kļūt par miljardieriem.

Aviņona.

Saule joprojām žilbināja acis. Redzēju robotus cietokšņu mūrus, man pavērās gara iela ar kafejnīcu terasēm gar malu, kur 14. Jūlija karogi veidoja bezgalīgu daudzkrāsainu tuneli. Citas mašīnas aizsteidzās man priekšā, braukdamas izrāvieniem dubultrindās. Nolūkojos gājējos uz ietvēm — viņu tautību varēja noteikt pēc sejas — tur bija vācieši, angļi, amerikāņi, rokas un kājas viņiem bija ķieģeļu sarkanumā, neilona kleitas tik caurspīdīgas, ka visas sievietes izskatījās kailas, un, braucot garām namiem, es šķērsoju te draudzīgas ēnas, te niknas saules joslas — kur es esmu, Māmuļ, kur es esmu?

Šīs ielas kreisajā pusē ieraudzīju Raspaija bulvāra sākumu. Gribēdama tajā iegriezties, izraisīju veselu lavīnu brīdinājuma signālu. Es vairs neatcerējos, kā sauca garāžu, ko pa telefonu minēja jaunā sieviete no Dēsuārlezavalonas, prātā bija palicis vienīgi bulvāra nosaukums. Nobraucu trīssimt metru, uzmanīgi vērodama mājas abās pusēs. Meklēto uzrakstu ieraudzīju virs kanārijdzelteni nokrāsotiem vārtiem: «Vensēns Koti, Forda koncesionārs, visu ārzemju marku automobiļi». Blakus atradās viesnīca «Anglija», pie kuras bija piestājis kāds pāris, kas ar lielām mokām stiepa ārā no sporta automobiļa koferus, un lutausīgs suns, kurš bija pārtraucis pastaigu, lai viņus pavērotu.

Apturēju mašīnu pie garāžas. Zem nojumes kāds vīrietis ņēma nost automobiļa riteni. Viņš pagrieza galvu, ieraudzīja tanderberdu un, kad izkāpu no tā, izslējās visā augumā un ar stipru provansiešu akcentu teica:

—  Kā — vai tad vēl neiet? Tas nav iespējams!

Piegāju viņam klāt — soma bija labajā rokā, naģene galvā, kostīms saburzījies, sviedros pielipis pie miesas — un mēģināju nedomāt par to, ka izskatos noplukuši un nožēlojama. Tas bija neliela auguma vīrelis, ģērbies kombinezonā ar rāvējslēdzi, kas bija aizvilkts līdz pašai augšai, blāvām, gandrīz dzeltenām acīm un gaišām, biezām, cerainām uzacīm. Es jautāju:

—  Vai pazīstat šo jnašīnu?

— Vai es to pazīstu? Tā bija pie mums divas nedējas, viss motors tika izjaukts. Maz ko pazīstu tikpat labi, varat man ticēt. Kas tad vēl nedarbojas?

—  Nekas, viss kārtībā.

■— Tā nevelk? '

—  Nē jel, velk. Es . . . Vai jūs pazīstat šīs mašīnas īpašnieku?

—  Kungu no Vilnēvas? Patiesību sakot, nē. Kāpēc lai es viņu pazītu?

—  Būtu vajadzīgs kvīts dublikāts, vai to var dabūt?

—  Ak jā. Ir vajadzīgs dublikāts. Kāpēc? Vai kvīti viņš pazaudējis? Redziet, tādas ķēpas maitā Veikalu, ar tām nevar tikt nekādā galā.

Viņš mani izveda caur garāžu, kur strādāja vairāki mehāniķi, un ieveda stiklotā kabūzltī, kur sēdēja divas sievietes dzeltenos uzsvārčos. Kantorgrāinatu pētījām visi četri. Viņi bija ļoti laipni un neizrādīja ne vismazāko neuzticību. Viena no sievietēm — gadu trīsdesmit veca, ar kuplām, baltām, stipri atkailinātām krūtīm — pēc manas izrunas noprata, ka esmu parīziete, un stāstīja, ka piecus gadus nodzīvojusi Parīzē, Nasjonas kvartālā, bet viņai tur nav paticis, jo ļaudis esot tādi kā mežoņi, kas cits ar citu nerunā ne vārda. Pati savām acīm redzēju, ka cilvēks, vārdā Moriss Kaubs, jūnija beigās ir atstājis šajā garāžā tanderberdu nezin kāda sadales vārpstas bojājuma dēļ. Viņš to saņēmis 10. jūlija vakarā, samaksājot 723 frankus skaidrā naudā.

Sieviete, kas ar mani tika runājusi, pirmā kļuva aizdomīga, kad gribēju satikt darbinieku vai darbinieci, kas pieņēmis mašīnas īpašnieka pasūtījumu. Viņas skatiens satumsa, un, lūpu uzmetusi, viņa jautāja:

—  Ko jūs īsti gribat no Rožē? Jums bija vajadzīga kvīts, vai ne? Jūs to dabūjāt? Un tad? Un vispirms — kas jūs pati tāda esat?

Tomēr viņi lika pasaukt Rožē. Tas bija diezgan liela un spēcīga auguma jauns cilvēks ar eļļas notrieptu seju, ko slaucīja netīrā lupatā. Mehāniķis labi atcerējās Kauba kungu, kas bija ieradies pēc sava tanderberda piektdienas vakarā, jā. Tas bija ap pusdesmitiem vai desmitiem. No rīta viņš bija zvanījis no Parīzes, lai pārliecinātos, ka mašīna salabota un kāds būs garāžā.

—  Ja es viņu pareizi sapratu, viņš gribēja te pavadīt nedeļas nogali. Viņš sacīja, ka viņam te Vilnēvā esot villa. Ko īsti jūs gribat zināt?

Man nebija, ko atbildēt. Visi četri stāvēja man apkārt istabiņā, kur piepeši aptrūka gaisa. Tumšmatainā sieviete mani nopētīja no galvas līdz kājām. Es sacīju «neko, paldies, es jums pateicos» un steidzos prom. Kamēr gāju caur garāžu, viņi man skatījās nopakaļ, un tas mani tā mocīja, es tā steidzos paglābties no šiem skatieniem, ka nepamanīju nojumē atstāto riepu un izpildīju Danijas Longo speciālnumuru — dubultsalto, nokrītot uz visām četrām; lutausainais suns viesnīcas «Anglija» durvju priekšā rēja kā sajucis, aicinādams palīgā.

Vilnēvā bija pelēkas arkādes, apaļiem akmeņiem bruģētas, šauras ielas, pagalmi, kur ļaudis žāvēja veļu, un kāzu gājiens vakara ballei sagatavotā, lampionu virtenēm izrotātā lielā laukumā. Kad tas virzījās garām, es apturēju mašīnu. Jaunlaulātā — smuidra tumšmate kailu galvu — turēja labajā rokā sarkanu rozi. Baltās kleitas apakšmala bija notriepta ar zemēm. Šķita, ka visi ir krietni iesiluši. Izlauzos cauri kāzu gājienam, lai nokļūtu kafejnīciņā, ko redzēju otrā pusē ielai, un divi vīrieši saņēma mani aiz rokas un gribēja aizvest dejot kopā ar kāziniekiem. Es teicu -— paldies, paldies, pateicos no visas sirds, atkratījos kā mācēdama. Kafejnīciņas apmeklētāji bija iznākuši uz sliekšņa uzmundrināt jauno vīru. Nokļuvu tukšā telpā, kur pie kases sēdēja blonda, savu jaunības atmiņu aizkustināta dāma. Viņa man izstāstīja, kā pa Abatijas ceļu aizbraukt uz Senžana villu. Izdzēru glāzi sulas, nopirku paciņu žitānu un vienu aizsmēķēju. Nebiju smēķējusi tūkstoš gadu. Viņa man jautāja:

—  Vai esat Morisa kunga draudzene?

—  Nē. Galu galā — jā.

—  Redzu, ka viņš jums aizdevis savu mašīnu.

—  Vai jūs viņu pazīstat?

—  Morisa kungu? Pa druskai —«labdien», «labvakar». Reizēm viņš medī kopā ar manu vīru. Vai pašlaik viņš ir te?

Es nezināju, ko atbildēt. Pirmo reizi sev jautāju, vai nepazīstamais tanderberda bagāžniekā ir Moriss Kaubs vai kāds cits. Palocīju galvu — tas varēja nozīmēt visu ko. Samaksāju, sirsnīgi pateicos un gāju prom. Kasiere mani pasauca atpakaļ, teikdama, ka esmu aizmirsusi uz letes sīknaudu, naģeni, žitānu paciņu un mašīnas atslēgas.

Senžana villa — kalti dzelzs vārti, gara sārta asfalta aleja, liela, zema māja ar dakstiņu jumtu, ko varēju saskatīt cauri vīnogulājiem un cipresēm. Gar to pašu ceļu bija arī citas lauku mājas, tās atradās nogāzē augstu virs Vilnēvas — tādi kā cietokšņa sargposteņi, bet es neredzēju nevienu cilvēku, iekams pievakares saulē, kad stāvēju vārtu priekšā, kāda balss mani piespieda atskatīties.

—  Tur neviena nav, jaunkundz. Es trīsreiz gāju skatīties.

Runātāja, apmēram divdesmit gadu veca gaišmate, bija

pārliekusies pāri akmens mūrim ceļa otrā pusē. Diezgan glīta, trīsstūraina seja, ļoti gaišas acis.

—  Vai jūs meklējat Morisa "kungu?

—  Jā, Morisu Kaubu.

—  Viņa te nav,— piespiedusi rādītājpirkstu pie deguntiņa ar apaļu galu, meitene turpināja,— bet jūs varat iet iekšā, visas durvis ir vaļā.

Brīdī, kad meitenei tuvojos, klausīdamās viņas pēdējos vārdos, viņa piepeši izslējās stāvus uz mūra — sārtā kleitā ar kupliem, ap gariem, iedegušiem stilbiem plandošiem svārkiem — un sniedza man roku, teikdama:

—  Vai palīdzēsiet nokāpt?

Palīdzēju kā spēdama — pieturēju aiz kājas, apņēmu ap vidukli. Viņa noslīdēja zemē basām pēdām, un es ari noturējos slāvus. Augumā viņa bija mazliet mazāka par mani, gariem, saulē pabālējušiem matiem kā meitene zviedru filmās. »Viņa nebija nedz zviedriete, nedz aviņoniete, dzimusi Kašanā (Sēnas departaments), studēja Provansas Eksā un saucās Katrīna (Kikī) Opjē. (Nesakiet neko, esmu jau dzirdējusi visas zobgalības, kādas var pateikt par manu vārdu, no tā var sajukt prātā.) Ļoti ātri runādama, viņa man pateica to un daudz ko citu (viņas tēvs, tāpat kā Morisa kungs, ir būvuzņēmējs, viņa ir «nevainīga, bet briesmīga nimfomāne, tālad no psiholoģijas viedokļa iznāk pretruna»), neļaudama iestarpināt ne vārda, kamēr gājām uz tanderberda pusi. Viņa vairākkārt nopūtās, pastāstīja, ka pirms dažām nedēļām jūnijā Morisa kungs viņu šajā mašīnā vizinājis. Viņš ļāvis mašīnu vadīt līdz pat Forkal- kjē - pa nakti un atpakaļceļā viņa, protams, jutusies gluži jocīgi, galu galā — diezgan muļķīgi, bet Morisa kungs izturējies ka īsts sportists, viņš neizmantoja gadījumu, lai ieviestu kārtību viņas psiholoģija. Vai es par to dusmojos?

—  Kāpēc?

—  Vai tad jūs neesat viņa draudzene?

—  Vai jūs mani pazīstat?

Alkal biju viņai pavisam tuvu un redzēju meitenes vaigus viegli piesarkstam. Viņa sacīja:

—  Esmu jūs redzējusi fotogrāfijā. Manuprāt, jūs esat ļoti, ļoti skaista. Tas tiesa. Atklāti sakot, es biju pārliecināta, ka ieradīsieties. Vai nesmiesieties, ja kaut ko jums pasacīšu? Kaila jūs esat vēl skaistāka.

Viņa ir jukusi. Man darīšana ar jukušo.

—  Bet galu galā — vai jūs mani pazīstat?

—  Ak, reizēm laikam esmu redzējusi jūs atbraucam. Noteikti. Man patīk jūsu naģene.

Man bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai sakārtotu domas lai saprastu, no kura gala sākt sarunu. Pa to laiku apsēdos pie stūres un palūdzu, lai viņa atver vārtus. Viņa tos atvēra. Kad meitene atgriezās pie manis, pajautāju, ko viņa te dara. Brīvdienās viņa un krustmāte dzīvojot mājā aiz pakalna, no ceļa to nevarot redzēt. Pajautāju, kāpēc viņa tik droši apgalvo, ka pie Morisa Kauba neviena nav. Viņa vilcinājās (atkal pirksts pie strupā deguna — tā jau bija mānija), tad sacīja:

—  Galu galā jums taču nevajadzētu būt greizsirdīgai? Jās taču labi zināt, kāds ir Morisa kungs?

Svētdienas pēcpusdienā viņa aizvedusi pie Kauba citu sievieti no Parīzes, sarkanmati, ko var redzēt televīzijā, to, kura saka: «Tagad, ciendāmas, būsam priecigs . . .»— Maritē Ma- šēnu. Kauba mājā visas durvis bijušas vaļā, bet nebijis neviena cilvēka. Televīzijas zvaigzne devusies prom, tad mazliet vēlāk ieradusies atkal un tāpat nevienu nav atradusi. Tad viņa braukusi prom pavisam —plecos salīkusi, ar nejauki augstiem papēžiem, nesdama koferi no televīzijas skatītāja ādas. Es jautāju:

—  Un tur nav neviena, pat neviena kalpotāja?

—  Es nevienu neredzēju, kad šorīt atkal iegriezos.

—  Jūs tur iegriežaties atkal?

—  Jā, drusku bažījos. Morisa kungs piektdienas vakarā atbrauca, esmu pārliecinātā, es dzirdēju. Un man nedod miera vēl kaut kas, bet tās noteikti ir muļķības.

—  Kas? '' *

—  Ziniet, piektdienas vakarā viņa mājā šāva ar karabīni. Es biju olīvkoku birzi aiz mājas. Trīs šāvieni. Es zinu, viņš vienmēr noņemas ar savam šautenēm bet bija jau pāri desmitiem, tas mani uztrauca.

Kāpēc tad neatnācāt tāpat vien paskatīties?

Ja, es tobrīd nebiju viena. Atklāti sakot, mana krustmāte ir vecāka par pašu Metuzālu, un, ja gribu ar kādu paknakstities, man jāmeklē klusāka vietiņa. Izskatas, ka jūs to nesaprotat. Vai jus tada esat no visas tiesas vai arī tikāt tēlojat nesatricināmo un neizprotamo?

- Nē, es saprotu, es ļoti labi saprotu. Kas bija kopā ar jums?

—  Viens puisis. Bet sakiet — kas noticis jūsu rokai? Tikai neatbildiet kā Beko, citādi es padarīšu sev galu.

—  Nekas sevišķs, varat nebēdāties. Un kopš sestdienas te neviens nav bijis?

—  Ziniet, es te neesmu nekāds vārtsargs. Man pašai ir sava ļoti aizraujoša dztve.

Trīssturaina sejiņa, ļoti zilas acis, sārta, ap smailajām krūtīm apstiepta kleitiņa — viņā bija dzīvīgums, kas man patika, taču nezin kādēļ darīja skumju. Es sacīju:

—  Labi, paldies, uz redzēšanos!

—  Ziniet, jūs mani varat saukt par Kiki.

—  Uz redzēšanos, Kiki!

Braucot pa sārta asfalta ceļu, redzēju viņu atpakaļskata spogulī — basām kājām, gaišiem matiem, un atkal viņa ar rādītājpirkstu berzēja degunu, tad rāpās augšā mūrī, no kura biju palīdzējusi nokāpt.

Pārējais — beigas ceļojumam pretī pašai sev — norisinājās pēc trīs vai četrām stundām, es pati vairs nezinu, kad īsti. Iegāju Morisa Kauba mājā, kas bija vaļa, tukša, klitsa un omulīga, ja, ierasta, to es sapratu, tiklīdz biju iegājusi pa durvīm. Es to neatstāju. Es gaidīju tumsā, šauteni rokā atgūlusies uz ādas dīvāna, sajuzdama ar kailām kājām vēsumu, un, kad zem ādas atkal samanīju siltumu, mainīju vietu, es meklēju vēsumu.

Kad iegāju iekšā, šis nams dīvainā kārtā šķita līdzīgs tam, kas bija palicis atmiņā — vai iztēlē — no Karavaiju mājas. Lampas, paklāji ar vienradžiem vestibilā, istaba, kur atrados, bija pazīstami. Pēc tam pie kādas sienas ieraudzīju matstikla ekrānu, un, kad piespiedu taustiņu, parādījas zvejas osta, tad vēl un vēl viena — krāsainie diapozitīvi. Es nopratu, ka tā ir «Agfacolor» filma, jo ar šīm lietām nodarbojos pārāk ilgi, lai neatšķirtu sarkanā kvalitāti.

Kādas durvis uz blakus telpu bija atvērtas. Tur, kā jau gaidīju, bija ļoti plata, ar baltu kažokādu apsegta gulta un pie pretējās sienas—uz koka vairoga uzlīmēta melnbalta pilnīgi kailas sievietes fotogrāfija, ļoti skaists uzņēmums, kurā varēja saskatīt pat ādas samtainumu. Šī meiča nesēdēja šķērsām atzveltnī, tā stāvēja, pagriezusi objektīvam muguru, auguma augšdaļu un seju. Tā nebija Anita Karavaija vai kāda cita, kam es varētu uzkraut savu dzīvi. Tā biju es.

Nogaidīju, kad pāries drebuļi, vilcinājos — ļoti ilgi vilcinājos, pirms apmainīju brilles ar sastingušiem pirkstiem, sajuzdama krūtīs kāpjam un kāpjam nelabumu. Pārbaudīju, ka tas ir mans kakls, mani pleci, manas kājas, ka nevar būt ne runa par montāžu. Arī pie tā esmu pārāk pieradusi, lai varētu kļūdīties. Turklāt sajutu briesmīgu skaidrību, cilvēks labi zina, ka tas ir viņš.

Šķiet, vairāk nekā stundu sēdēju šajā gultā pretī šai fotogrāfijai, nespēdama neko domāt: beigās man vajadzēja iedegt lampu, jo bija satumsis.

Tad izdarīju kaut ko muļķīgu, par ko kaunos,— es atpogāju svārkus, iedama uz durvīm, aiz kurām, kā zināju, atradās vannasistaba, tikai flīzes tajā bija nevis melnas, kā biju domājusi, bet sarkanas un oranžas, tā bija ļoti liela telpa ar spoguli, es tur iegāju, lai pārliecinātos, ka mans augums tiešām ir mans augums. Cik muļķīgi — tukšās mājas klusumā es stāvēju ar svārkiem pie kājām un nolaistām biksītēm, piepeši sastapdama pati savu skatienu, no kura visu mūžu biju vairījusies, dīvainu skatienu caur brillēm, skatienu, kas bija tukšāks nekā šis nams, un tomēr tā biju es, patiešām es.

Es sakārtojos, atgriezos istabā ar melnas ādas sēdekļiem. Garāmejot vēlreiz paskatījos fotogrāfijā. Ja vēl varēju pati sev ticēt, tā bija uzņemta manā dzīvoklī Grenela ielā. Es biju pusceļā starp gultu un drēbju skapi, pagriezusi galvu, sejā bija smaids, kurā nevarēj» neredzēt maigumu vai mīlestību — pati nezinu, ko īsti.

Es iededzu citas lampas, atvēru skapju durvis, uzkāpu augšstāvā. Tur atradu tādu kā fotogrāfa darbnīcu un kādā atvilktnē — vēl divas lielas fotogrāfijas, kurās pazinu sevi, tās nebija tik izcilas un bija iejauktas starp desmitiem citu, kur redzēju tāpat kailas, bet nepazīstamas meitenes. Minētajās divās es nebiju izģērbusies, tikai pusizģērbta. Vienā sēdēju kailām krūtīm uz vannas malas un vilku nost zeķes, vērdamās uz priekšu neko neredzošu skatienu. Otrājā attēlā biju nofotografēta no priekšas, pieliektu seju, uzsegusi uz pleciem krekl- blūzi, ko izmetu vismaz pirms diviem gadiem, un kaila lejpus jostasvietas. Abas fotogrāfijas saplēsu gabalos, piespiedusi sev klāt, jo nevarēju darboties ar kreiso roku. Nespēju sev to aizliegt. Šķiet, tas man nāca par labu.

Pēc tam citās istabās es vēru vaļā skapjus un visur satiku sevi. Atradu kombinē, vecu puloveru ar atlokāmu apkakli, melnas garās bikses un divas savas kleitas. Un vēl — pie nesaklātas gultas, no kuras vēl nebija izvēdinājušās manas smaržas, mētājās auskars, ko pazinu, piezīmes manā rokrakstā un ļoti plata ādas siksna, kādas valkā vīrieši un kas man neko neatgādināja.

Savācu visu, kas man piederēja, Dievs zina kur es to aizmirsu, kāpdama lejā, un atgriezos vietā, kur tagad esmu. Spožajam ekrānam pretī pie sienas stāvēja šauteņu statnis ar vairākām šautenēm. Tad uz grīdas ar tumšzilu mīksto segumu pamanīju lielu taisnstūri, kas neapšaubāmi bija mazāk izbalējis nekā pārējais, it kā šajā vietā būtu atradies paklājs un ticis aizvākts. Uz krēsla ieraudzīju vīrješa uzvalku — tāpat tumšzilu, tas bija rūpīgi nolikts — bikses uz sēdekļa, žakete — uz atzveltnes. No svārkiem izvilku Morisa Kauba kabatas portfeli. Autovadītāja tiesību fotogrāfija rādīja, ka runa ir tieši par to pašu cilvēku ar izciļņiem vaigukauliem un gludiem matiem, kura līķis trūdēja tanderberda bagāžniekā. Neko citu par viņu neatcerējos, un portfeļa saturs — es to rūpīgi izpētīju — tāpat neko neatgādināja.

Ienākot vestiuilā, biju pamanījusi telefona aparātu. Izņēmu no rokassomas papīru, uz kura biju pierakstījusi Karavaiju telefona numuru Ženēvas viesnīcā. Es pieteicu sarunu. Man sacīja: «Rēķinieties, ka vajadzēs stundu gaidīt.» Es izgāju ārā, iekāpu mašīnā, aizbraucu aiz mājas pie tāda kā šķūņa, kur stāvēja traktors, dakšas un rupji darināta vīna spiede. Bija tumšs. Man stipri sala. Nepārtraukti drebēju. Tomēr aukstums man šķita patīkams, un tāds kā niknums, kā spītība, nepazīstams spriegums mani balstīja un piešķīra kustībām milzīgu noteiktību. Caur domu jucekli, šķiet, jutu, ka domāju ātri, domāju labi, un tas bija ārkārtīgi dīvaini.

Atvēru bagāžnieku, nelikdamās ne zinis par smaku, kas no tā varētu nākt, ne arī par sāpēm, kuras skaudri iesmeldzās visā kreisajā plaukstā, ar abām rokām satvēru paklājā ievīstīto vīrieti un vilku to no visa spēka, palaidu, saņēmu atkal un vilku tikmēr, līdz varēju izgāzt ārā no mašīnas. Tad es to aizstiepu uz šķūni. Es noliku līķi pie vistālākās sienas un vispirms apsedzu ar paklāju, tad sametu tam virsū visu, kas gadījās pa rokai,— dēļus, klūgu grozus, darbarīkus. Izgājusi ārā no šķūņa, aizvēru divviru durvis, kuras čīkstēja. Atceros šo čīkstoņu un arī to, ka labajā rokā turēju šauteni ar melnu stobru, ka negribēju no tās šķirties pat bridi, kad vēru ciet durvis, ka negribēju no tās šķirties ne par kādiem pasaules labumiem.

Vēlāk, kad tanderberds atkal bija nolikts mājas priekšā, kad ārā jau sen valdīja klusums un tumsa, zvanīja telefons. Stāvēju pie sienas pavisam tuvu pie telefona, aizvērusi acis, šauteni kreisajā rokā, gaidīdama pēdējo iespēju nesajukt prātā. Man vajadzēja tikai pastiept roku un pacelt klausuli. Sievietes balss sacīja: «Savienoju ar Ženēvu. Runājiet.»

Pateicu paldies. Vēl es varēju runāt. Atskanēja cita balss. Viesnīca «Skaistais Krasts». Jautāju, vai tur ir Karavaija kundze. Viņa tur bija. Vēl viena balss — izbrīna pilna, dzīva, draudzīga — tā bija Anita. Tai brīdī man atkal sāka birt asaras, mani satricināja cerība — vai vajadzība pēc cerības — tik neprātīga, kādu nekad vēl nebiju izjutusi.

Es sarunājos ar Anitu tā, kā bīītu runājusi pirms ienākšanas šajā mājā, pat tā, kā būtu runājusi pirms daudziem gadiem, toreiz, kad mums abām bija divdesmit, pirms tās maija nakts, kad es pat nemēģināju viņai palīdzēt, kad viņa pati stiga tādā kā neprātā, pirms maija rītausmas, kad atradu viņu savā dzīvokli pirmo reizi elsojam manā priekšā, atskurbušu, pretīguma pārņemtu, tajā rītausmā, kad es atsacījos uzņemties kaut mazāko atbildību par to, kas ar viņu bija noticis,—«bet kāpēc tu mani pameti,» viņa atkārtoja kā litāniju, «kāpēc tu mani pameti?»— kad man pat nepietika vīrišķības klausīties viņas vārdos, kad es viņai iesitu, lai viņa apklustu, un izdzinu pa durvīm.

Anitai, kura nesaprata neko no manis stāstītā un lika trīsreiz atkārtot vienus un tos pašus teikumus, es sacīju, ka braucu ar viņas tanderberdu 110 brīža, kad strādāju viņas mājā Monmo- ransī kvartālā. Viņai nav tanderberda. Viņa pat nezināja, kas tas tāds, pa telefonu^ viņa pat nespēja saprast vārdu. Viņa dzirdēja galvenokārt manus šņukstus un teica: «Dieva dēļ, Danij, kur tu esi, un kas tev noticis?» Viņa nebija mani redzējusi kopš tās nedēļas pirms Ziemsvētkiem, kad mēs sastrīdējāmies kafejnīcā netālu no Operas. Viņa nekad nav dzīvojusi Monmoransī kvartālā: «Dieva dēļ, Danij, vai tu joko? Pasaki man, ka tas ir joks! Tu taču labi zini, kur es dzīvoju!» Viņa dzīvoja Mocarta avēnijā, MOCARTA avēnijā, turklāt, ja Mišels Karavaijs būtu aizvedis mani rakstīt ar mašīnu uz māju, viņa būtu mani redzējusi, viņa to zinātu: .«Es tevi lūdzu, Danij, pasaki, kas īsti notiek!»

Liekas, caur asarām un žagām, kuru dēļ nespēju atbildēt, es smējos. Jā, tie savā ziņā bija smiekli. Tagad uztraukusies bija viņa, viņa atkārtoja: «Hallo! Hallo!»— un es dzirdēju viņas satraukto elpu klausulē.

—  Kur tu esi, Danij? Dieva dēļ, es tevi lūdzu, pasaki vismaz, kur tu esi!

—  Aviņonas Vilnēvā. Klausies, Anita, es tev visu izskaidrošu, neuztraucies, ceru, ka viss būs labi, es . ..

—  Kur, ko tu saki, kur?

—  Aviņonas Vilnēvā, Voklīzas departamentā. Vienā mājā.

—  Dieva dēļ, bet kā — Danij, kādā mājā? Kas ir kopā ar tevi? Kā tu zini, ka esmu Ženēvā?

—  Laikam būšu dzjrdējusi aģentūrā. Es vairs nezinu. Laikam būšu dzirdējusi.

—  Klausies, ja kāds ir kopā ar tevi, iedod tam klausuli.

—  Nē, te neviena nav.

—  Bet, Dieva dēļ, tu nevari palikt viena, tā nevar! Es nesaprotu, Danij, es nesaprotu!

Es skaidri dzirdēju, ka tagad ari viņa raud. Gribēju viņu nomierināt, pasacīt, ka nu jau ir labāk, kad esmu dzirdējusi viņas balsi. Viņa man sacīja, ka Mišels Karavaijs kuru katru brīdi atgriezīsies viesnīcā, ka viņš zinās, ko vajag darīt, ka viņi tūlīt man piezvanīs. Viņa kāps lidmašīnā, viņa atlidos pie manis. Man jāapsola, ka nekustēšu prom ne soli, gaidīšu, kad viņi piezvanīs. Man ne prātā nenāca jelko gaidīt, tomēr apsolīju un, nolikusi klausuli, ar īstu atvieglojumu nodomāju, ka savā satraukumā viņa man nepaprasīja šīs mājas telefona numuru un tāpēc nevarēs man vairs piezvanīt.

Vestibila durvis — gaišs četrstūris. Es — tumsā. Laiks ir izstiepies kā nolietota atspere. Es zinu, ka laiks var izstiepties, es to zinu ļoti labi. Toreiz, kad Dēsuārlezavalonas apkopes stacijā zaudēju samaņu,— cik ilgi tas turpinājās? Desmit sekundes? Minūti? ŠI minūte bija pietiekami gara, lai tajā izzustu īstenība.

Jā, tas notika tur, toreiz, kad atguvu samaņu un tupēju ceļos uz flīžu grīdas,— tur sākās meli. Esmu dzimusi meliem. Un tā jau arī vajadzēja notikt, ka vienu dienu man pašai jākļūst par visdrausmīgāko melu upuri.

Kāda ir īstenība? Es, Danija Longo, tiku vajājusi mīļāko, kurš mani pametis. Esmu viņam draudējusi telefonogrammā. Esmu iekāpusi lidmašīnā, kas paceļas gaisā trīsceturtdaļstundas pēc viņa lidmašīnas. Esmu ieradusies pie viņa šajā namā īsi pēc tam, kad viņam atdota mašīna, kas tikusi atstāta automehāniķa darbnīcā remontēšanai. Sācies strīds, kura laikā esmu paņēmusi šauteni no statņa, kas atrodas šajā istabā. Esmu raidījusi uz šo cilvēku trīs lodes, no kurām divas trāpījušas viņam tieši krūtīs. Pēc tam esmu pārbijusies un domājusi tikai par vienu: aizvest līķi pēc iespējas tālāk prom no šejienes, to paslēpt, likt tam izgaist. Esmu to aizvilkusi līdz mašīnas bagāžniekam, ietinusi paklājā, esmu braukusi visu nakti pa autoceļiem uz Parīzes pusi, nebūdama pat īsti pieskaitāma. Esmu mēģinājusi dažas stundas gulēt kādā viesnīcā Šalonā pie Saonas. Mani apturējis policijas motociklists aizmugures uguņu bojājuma dēļ. Esmu aizmirsusi savu mēteli kafejnīcā netālu no Osēras autoceļa. Acīmredzot tieši no šīs kafejnīcas esmu zvanījusi Bernāram Toram. Pēc tam laikam esmu nolēmusi rīkoties citādi, jo neesmu zinājusi, kā tikt vaļā no līķa, un nolēmusi, ka visādā ziņā tad, kad to atradīs, nebūs grūti sadzīt manas pēdas. Esmu griezusi mašīnu atpakaļ, aiz bailēm un noguruma pa pusei zaudējusi saprašanu. Man jau ir bijusi ievainota kreisā roka. Droši vien esmu to ievainojusi strīdā ar upuri. Esmu atgriezusies apkopes stacijā, kur tiku piestājusi jau no rīta, varbūt bez kāda nodoma gluži kā automāts, kas bez mitas atkārto vienu un to pašu ceļu un nespēj no tā vairs izrauties. Tur, pie izlietnes krāna, pa kuru tecēja ūdens, manī kaut kas piepeši salūza un es paģību. Tā sākās meli.

Kad atvēru acis — pēc desmit sekundēm, pēc minūtes?— man prātā bija vairs tikai alibi, ko pa nakti biju sagudrojusi. Acīmredzot esmu ar tādu izmisuma spēku vēlējusies, lai īstenība nebūtu īstenība, ka man tā pārstājusi eksistēt. Esmu pieķērusies bezjēdzīgai, no viena gala līdz otram sadomātai pasakai. Es jaucu iedomu sīkumus ar to, kas pastāv realitātē: mirdzošais ekrāns, gulta ar baltas kažokādas pārklāju, kailas sievietes fotogrāfija patiešām pastāv. Ar murgu loģiku piepildu tukšumu, kurā liku nozust Morisam Kaubam un visam, kas ar to saistīts. Vēl vienreiz, piedzīvojot kaut ko tādu, kas iet pāri maniem spēkiem, izraugos bēgšanu, un, tā kā cita nav iespējama, tā ir bēgšana sevī.

Jā, es zinu, tas viss izskatās pēc manis.

Kas bijis Moriss Kaubs? Kāpēc man joprojām nav nekādu atmiņu par viņu, ja jau tagad pieņemu domu, ka tas viss ir noticis? Vienā no fotogrāfijām, kuras tur augšā saplēsu, man mugurā ir blūze, kuras man vairs nav divus gadus. Tātad Moriss Kaubs ir mani pazinis jau ilgi pirms tam. Nav šaubu, ka esmu šajā namā bijusi jau vairākas reizes: to pierāda manis atstātie apģērbi un otrpus ceļam dzīvojošās blondās meitenes vārdi. Un, ja esmu atļāvusi šim vīrietim sevi fotografēt tādās pozās, nav šaubu, ka man ar viņu bijušas tik tuvas attiecības, ka gluži vienkārši nevar tās izdzēst no prāta un no dzīves. Es nesaprotu.

Bet kas tad ir jāsaprot? Es zinu, ka ārprāts pastāv. Es zinu, ka ārprātīgie nezina, ka viņi ir ārprātīgi. Tas ir viss. Manas zināšanas aprobežojas ar sieviešu žurnālu paviršu lasīšanu un liceja filozofijas klases kursu, ko sen jau esmu aizmirsusi. Es nespēju saprast, kādā prāta aptumsumā esmu te nonākusi, bet tas, ko iztēlojos par faktiem, nevar būt tālu no īstenības.

Kas bija Moriss Kaubs?

Man ir jāceļas, man ^āiededz lampas un rūpīgi jāpārmeklē šis nams.

Logs. Es atbīdu aizkarus. Piepeši jūtos vieglāk ievainojama: esmu atstājusi šauteni uz dīvāna. Tas ir neprāts, kurš gan šajā stundā te varētu ierasties? Ārā ir nakts, gaiša, mājīgu uguņu piezvaigžņota nakts.'Turklāt — kas mani meklētu? Vienīgi es pati sevi meklēju. Cīrihe. Viss balts. Lūk, tā. Es arī gribēju mest. Sacīju ārstam: «Nogaliniet mani, es jūs lūdzu, nogaliniet mani!» Viņš to neizdarīja. Nav iespējams gadiem ilgi nēsāt visur līdzi neapšaubāmas vainas apziņu, nesākot ar to tīksmināties, nesajā- kot prātā. Acīmredzot tā tas ir.

Kad Māmuļa nomira, man par to paziņoja pārāk vēlu, es nepaspēju ierasties uz bērēm, un kāda māsa man teica: «Vajadzēja apziņot arī citas bijušās audzēknes, jūs neesat vienīgā.» Tai dienā pārstāju būt vienīgā, vienreizīgā un tāda vairs neesmu bijusi nevienam. Un tomēr es būtu varējusi tāda kļūt mazam zēnam. Es nezinu, kāpēc — ārsti man neko neteica — esmu bijusi pārliecināta, ka bērns, kuram vajadzētu piedzimt, ir zēns. Sirds dziļumos glabāju viņa portretu, it kā viņš turpinātu augt. Tagad viņam ir trīs gadi un pieci mēneši. Viņam būtu vajadzējis piedzimt martā. Viņam būtu tēva mainās acis, tā mute un smiekli, mani gaišie mati un sprauga starp priekšzobiem. Es zinu, kā viņš staigā, kā viņš runā, es nebeidzu un nebeidzu viņu nogalināt.

Es nespēju palikt viena.

Man vajag iet ārā, vajag bēgt no šīs mājas. Mans kostīms ir netīrs. Paņemšu mēteli, ko Žanam Legevēnam vajadzētu atvest. Mētelis noslēps manu netīrību. Es paturēšu mašīnu. Es braukšu tieši uz Itālijas vai Spānijas robežu, atstāšu šo zemi, izlietošu atlikušo naudu, lai aizbrauktu pēc iespējas tālāk. Noskalo seju. Māmuļai bija taisnība, man vajadzēja paņemt bankā tik daudz naudas, cik vien varēju, vajadzēja bēgt tūliņ. Māmuļai vienmēr ir taisnība. Šajā stundā es jau būtu ārā no ķēpas. Cik ir pulksk-ais? Mans pulkstenis apstājies. Sasukājies.

Arā, kad iededzu tanderberda ugunis, pulkstenis uz priekšējā paneļa rāda pāri pusvienpadsmitiem. Reklāmsmaids mani droši vien gaida. Es zinu, ka viņš mani gaidīs. Braucu pa asfalta ceļu. Vārti palikuši vaļā. Lejā — Aviņonas ugunis. Svētku atbalsis vējā ap mani. Līķa mašīnā vairs nav, vai ne? Nē, līķa mašīnā vairs nav. Vai ir vajadzīga pase, lai pārbrauktu Spānijas robežu? Aizbraukt līdz pat Andalūzijai, uzkāpt uz kuģa, kas ved pāri Gibraltāram. Skaisti vārdi, jauna dzīve, tālums. Šoreiz es atstāju pati sevi. Uz visiem laikiem.

Viņš ir tur. Kreklam virsū uzvilkta ādas jaka. Viņš sēž alus bārā pie marmora galdiņa. Uz sola uzlikts brūnā papīrā ievīstīts sainis. Ieraudzījis mani ejam pie viņa cauri zālei, viņš smaida. Nevienu vairs neapgrūtināt. Turēties dūšīgi.

—  Vai neesat pārmainījusi apsēju?

—  Nē. Neatradu ārstu.

—  Ko jūs darījāt? Pastāstiet. Vai skatījāties filmu? Vai tā bija laba?

—  Jā. Un tad izmetu līkumu, pastaigājos pa pilsētu.

Es turos dūšīgi. Viņš kopā ar mazo Polu ir iekrāvis piecas tonnas agrīno dārzeņu. Vācu tūristi, kas atveda mēteli, viņu uzņēmuši mašīnā un atgādājuši līdz pat stacijai. Viņš paņēmis to adresi, lai tuvākajās dienās «pierādītu labas manieres». Viņi brauc uz Korsiku. Korsika ir brīnumjauka, liedagu tur ir, cik uziet. Viņš sēž man pretī un vēro uzticības pilnu skatienu. Vienpadsmitos piecās minūtēs atiet vilciens, viņš pievienosies mazajam Polam Lionā. Nelaimīgā kārtā viņam tāpēc ir atlicis tikai stundas ceturksnis laika.

—  Jūs esat daudz nopūlējies manis dēļ.

—  Ja es negribēt^ varētu nedarīt neko. Gluži pretēji, man ir ļoti patīkami jūs vēlreiz redzēt. Ponsentesprī, stiepjot kastes, es, ziniet, retu brīdi pārstāju domāt par jums.

—  Tagad jūtos labāk. Viss kārtībā.

Viņš piemiedza acis un izdzēra malku alus. Viņš lūdza, lai apsēžos viņam blakus uz sola. Tad viņš uzlika delnu uz manas kreisās rokas un caur kostīma piedurkni to viegli paspieda.

—  Vai jums ir draugi, ko varētu brīdināt?

—  Par ko brīdināt?

—  Es nezinu. Par visu notiekošo.

—  Man neviena nav. Vienīgais, kam gribētu piezvanīt,- tam nevaru zvanīt, tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

— Ir sieva, ir dzīve. Jau sen esmu nozvērējusies atstāt viņu mierā.

Viņš atraisīja atvesto saini un deva man rūpīgi salocīto balto mēteli. Viņš man teica:

—  Varbūt jūsu sestdienas atmiņām sajukušas pēdas, tā gadās, kad cilvēks ir noguris. Reiz, kad biju nogulējis divas stundas, es nevis turpināju ceļu uz Parīzi, bet pagriezos pretējā virzienā. Toreiz biju kopā ar Batistēnu. Kad viņš savā guļvietā pamodās, biju jau nobraucis simt kilometru. Un es stūrgalvīgi paliku pie sava, ka Parīzē jau esam bijuši. Daudz netrūka, ka viņš man būtu ielauzis degunu,' lai vestu pie prāta. Vai gribat kaut ko iedzert?

Negribēju neko dzert. Atradu sava mēteļa kabatās «Air-France» lidmašīnas biļeti, mazo, sārto zilonlti ar kustīgiem locekļiem, piecsimt trīsdesmit franku aģentūras kases aploksnē, Aviņonas garāžas kvīti un vēl citus man piederošus papīrus. Reklāmsmaids mani vēroja, un, v kad pacēlu acis uz viņu, lai pateiktos un sacītu, ka tas viss patiešām pieder man, viņa skatienā manīju bažīgu, uzmanības pilnu draudzību. Tieši tajā brīdī cauri alus bāra čalām, cauri manas sirds velnišķīgajai dunoņai atkal briesmīga un brīnumaina atskanēja Māmuļas balss. *■

Un Māmuļa man sacīja, ka neesmu nogalinājusi Morisu Kaubu, ka neesmu sajukusi prātā, ak nē, Danij, ka patiešām esmu piedzīvojusi to, kas liekas ticams, ka tiešām pirmo vakaru mūžā atrodos šajā pilsētā, kur viss piepeši šķiet iegaismojamies, kur sāk spēlēt orķestri. Šīs nedēļas nogales patiesie notikumi man parādījās tik pēkšņi, ka es nodrebēju. Domas virknējās cita aiz citas tik strauji, ka acīmredzot mana seja pārvērtās. Arī Reklāmsmaids kļuva priecīgs un izbrīnījies jautāja:

—  Sakiet — par ko jūs domājat? Kas jūs tā iepriecini?

Nezinu, kā lai viņam to pasaku. Tad steidzīgi noskūpstīju

viņu uz vaiga, saņēmu viņa plaukstu apsaitētajā rokā un spiedu tik stipri, ka sajutu sāpes. Bet man nesāpēja. Man bija labi. Biju atguvusi brīvību. Vai gandrīz atguvusi. Mans smaids sastinga. Prātā iznira kāda doma, kas bija tikpat apžilbinoša kā visas citas: man seko, šai brīdī mani izspiego, esmu tikusi izsekota no pašas Parīzes, lai viss notiktu, kā viņiem vajag.

«Danij, mazulīt,» Māmuļa sacīja, «pilnīgi iespējams, ka viņi pazaudējuši tavas pēdas, citādi tu jau būtu mirusi. Vai tad tu nesaproti, ka viņi grib tavu nāvi?»

Man vajadzēja tik vaļā no Reklāmsmaida.

—  Iesim, lūdzu, prom. Es jūs pavadīšu. Citādi nokavēsiet vilcienu.

Mētelis, ko viņš palīdz uzvilkt. Rokassoma, ko atveru, lai pilnīgi pārliecinātos, ka nekļūdos. Nē, tagad vairs nekļūdos. Jaunas bailes. Ārpusē Reklāmsmaids, uzticības pilns, apliek man roku ap pleciem, un mani moka doma, ka piespiežu viņu riskēt tāpat, kā riskēju es. Nespēju noturēties neatskatījusies. Vispirms pametu skatienu uz tanderberdu, kas novietots alus bāra tuvumā, tad uz garo ielu, pāri mūriem, gar kuriem šajā pēcpusdienā braucu un kuri tagad mirdz vienās ugunīs.

—  Kas noticis?

—  Nekas. Es skatos. Nekas.

Viņš jūt, ka aplieku kreiso roku ap viņa vidukli, un smejas. Stacijas halle. Perona biļete. Apakšzemes tunelis. Perons. Ik mirkli skatos atpakaļ. Nepazīstami ceļotāji, sejas, kas noslēgušās pašu rūpēs. Skaļrunis piesaka Reklāmsmaida vilcienu. Tālumā skan balles mūzika. Viņš tur mani, ieskāvis rokās, un saka:

—  Vai zināt, ko darīsim? Rītvakar es būšu Parīzē, viesnīcā, kur vienmēr apmetos, Žana Lantjē ielā. Es gribētu, lai jūs man apsolāt piezvanīt.

—  Es apsolu.

—  Vai jums ir mana naģene?

Tā ir manā somā. Viņš ar skrotzīmuli ieraksta cepures apmales iekšpusē telefona numuru un atdod to man. Vilciens, man aiz muguras svilpdams, brauc gar peronu ar tādu troksni, ka vai ausis plīst pušu, un viņš man kaut ko saka, bet es nedzirdu, viņš pakrata galvu, saņem aiz pleciem un cieši tos saspiež ar savām lielajām rokām. Tā. Kamēr viņš aiziet no manas dzīves — izliecies pa logu, lai pēdējoreiz pamātu ar roku,— es atceros, ka esmu nosolījusies palīdzēt viņam un viņa draugam Lavantīram kļūt par miljardieriem. «Nepazaudē šo naģeni,» Māmuļa saka. «Un, tā kā tev jāgrauj tas, kas uzcelts pret tevi, pasteidzies.»

Uz ietves stacijas priekšā es sāku ar lidmašīnas biļeti, ar ko nekad nekur neesmu braukusi. Saplēšu to mazos gabaliņos, vērodama laukumu. Sevi mierinot, atkārtoju, ka manas pēdas jau sen ir pazaudētas, taču esmu pārliecināta par pretējo. Es pat jūtu nekustīgu, nežēlīgu, pret sevi vērstu skatienu.

Tanderberds — vēi vienu reizi, pēdējo reizi.

«Nebrauc vairs uz turieni,» Māmuļa lūdzas. Braucu pa spilgti apgaismotām ielām, gar svētkiem ^apostiem laukumiem, kur svinēja svētkus. Man atkal vajadzēja taujāt pēc ceļa uz Vilnēvu. Atpakaļskata spogulī vēroju aiz manis braucošās mašīnas. Pūlis un mūzika mani nomierināja. Kamēr esmu starp cilvēkiem, man nedraud nekādas briesmas, par to biju pārliecināta.

Ari Vilnēvā bija balle. Apstājos pie tabakas bāra, kur nesen biju iegriezusies. Nopērku lielu vienkārša papīra aploksni un pastmarku. Atgriežos mašīnā, lai svētku troksnī uzrakstītu nedaudzos vārdus, kas būs nepieciešami, ja tikšu nogalināta. Aizlīmēju aploksni un adresēju to pati sev Grenela ielā. Iemetu to vēstuļu kastītē uz laukuma. Man ir bail, bet caur pūli man neviens neseko.

Garais Abatijas ceļš. Tagad, iebraucot no līkuma līkumā, varu redzēt sev aizmugurē divus auto prožektorus. Vārti joprojām ir atvērti. Apturu mašīnu alejā. Nodzēšu prožektorus. Prožektori aizslīd garām, attālinās. Nogaidu, kad nomierināsies sirds. Braucu atkal. Apstājos pie tumšās mājas. Pārbaudu, vai automobilī nav palikusi kāda mana manta. Ar šalli uzmanīgi noslauku stūri un priekšējo paneli. Atstāju vētrasputnu tāpat, kā to paņēmu Orlī,— bailēs, kas aizžņaudz kaklu, palēnina visas kustības. «Neej tur iekšā, neej, Danij,» Māmuļa lūdzas. Bet man tas jāizdara, vismaz jāiznīcina pie sienas atstātā fotogrāfija, vismaz jāpaņem savas drēbes. Durvis. Iededzu vestibilā gaismu. Tā jau ir labāk. Aizveru durvis. Dodu sev piecas minūtes, lai visu sakārtotu un aizietu. Elpoju.

Stāvu uz tās istabas sliekšņa, kur ir ādas dīvāns, kad sadzirdu kustēšanos. Es nekliedzu. Pat ja es gribētu to darīt, man pār lūpām nenāktu ne skaņa. Gaisma spīd man no muguras. Priekšā ir liels, melns caurums. «Šautene!» Māmuļa saka. «Tu esi atstājusi šauteni uz dīvāna. Ja viņš bija tumsā, viņš to nav vēl pamanījis.» Stāvu paralizēta, mēma, kājas kā svina pielijušas. Atkal troksnis, šoreiz — tuvāk. «Danij, Danij, šautene!» Māmuļa manī sauc. Izmisīgi pūlos atcerēties, kur istabā stāv dīvāns. Nometu somu zemē, lai atbrīvotu veselo roku. Piepeši pavisam blakus sajūtu elpu, tādu kā aizkusušas būtnes elsošanu. Man ir jāsasniedz .. .

ŠAUTENE

Iekāpu mašīnā. Aizbraucu uz Monmoransī kvartālu. Šo māju es nepazinu. Anita atvēra man durvis. Viņa raudāja. Viņa bija teikusi, ka ir šāvusi ar karabīni uz cilvēku. Viņa teica, ka tas varbūt vēl ir dzīvs. Viņai neesot drosmes uz to paskatīties. Es nokāpu pagrabstāvā. Tas bija par šautuvi izbūvēts pagrabs. Tur bija korķa mērķi. Mani soļi bija smagi. Esmu smags. Gāju tāpat, kā runāju,— stūrgalvīgi. Ļaudis to uzskata par pašapziņu. Taču tas ir tikai asiņu ritms manās dzīslās.

Redzēju gulošu cilvēku un tam blakus — karabīni. Es labi pazīstu ieročus. Savulaik biju krietns mednieks. Tā bija 7,62 milimetru kalibra šautene ar vītņotu stobru. Lodes sākotnējais ātrums pārsniedz 700 metru sekundē. Viņš nevarēja būt dzīvs. Ja viena no divām lodēm, kas viņu bija ķērušas, būtu trāpījusi galvā, viņam galvas vairs nebūtu.

Vispirms noliecos pie karabīnes. Zaudēju jebkuru cerību atgūt normālu dzīvi. Es vairs nezinu, kas ir normāla dzīve. Ja Anita būtu šāvusi ar automātu, es tūlīt būtu saucis policiju. Tad mēs varētu notēlot nelaimes gadījumu. Taču vinčestra šautenes sprūdam ir drošinātājs. Tas jāatbrīvo ik pēc šāviena. Jūs, Danij, to droši vien esat redzējusi vesternos. Jūs esat redzējusi, kā skaists kinovaronis pļauj sarkanādainos bariem vien. Jādomā, ka arī Anita to ir redzējusi, tāpēc viņa prata rīkoties ar drošinātāju. Viņa bija šāvusi trīs reizes. Neviens nenoticētu, ka tas bijis nelaimes gadījums.

Apskatīju vīrieti. Es viņu pazinu. Viņu sauca par Morisu Kaubu. Vairākkārt esmu viņu saticis pie paziņām. Viņam bija divi ievainojumi krūtīs. Pašķīru rītasvārkus, lai tos apskatītu. Anita bija šāvusi no maza attāluma. Paskatījos uz augšu un ieraudzīju, kur trāpījusi trešā lode. Tā bija atstājusi tikai melnu svītru betona sienā viņam blakus. Paņēmu stūrī nokritušo saplacināto svina gabaliņu un ieliku to kabatā.

Anita joprojām raudāja un muļķīgi žagojās. Jautāju, kāpēc viņa šo vīrieti nogalinājusi. Viņa sacīja, ka tas viņu vairs nav gribējis, ka vairākus gadus bijis viņas mīļākais. Esot to pazinusi jau pirms mūsu laulībām. Es viņai iesitu pa seju. Viņa atsitās pret sienu. Viņa purināja galvu, lai atbrīvotos no sarkanajiem svārkiem un apakšsvārkiem, kas bija uzrāvušies uz augšu. Redzēju viņas kailās ciskas un biksīšu malu. Saniknojos vēl vairāk. Saķēru viņu aiz rokas un kleitas augšmalas. Piecēlu kājās un iesitu atkal. Viņa teica — apžēlojies par mani. Atkal piecēlu viņu un atvēzējies iesitu. Ilgi stāvēju un skatījos, kā viņa guļ pie manām kājām, pieri pret grīdu atspiedusi. Arī pusnemaņā viņa turpināja raudāt. Saņēmu Anitu aiz padusēm un uzvilku augšā pa kāpnēm. Pa degunu viņai tecēja asinis. Balstīju viņu, līdz ievedu istabā, kur jūs rakstījāt ar mašīnu. Iemetu Anitu atzveltnī. Atvēru blakusistabas durvis, jo meklēju ūdeni. Ieraudzīju pie sienas kailas Anitas fotogrāfiju. Stāvēju pie šīs sienas un raudāju. Domāju par meitiņu. Meitiņa ir visa mana dzīve. Jums mani jāsaprot, Danij. Kopš viņas dzimšanas beidzot esmu iepazinis pilnīgu, nedalītu, gluži fanātisku pieķeršanos, es zinu, ka tā ir absolūta. Es nolēmu jās nogalināt pirmām kārtām tāpēc, lai viņu pasargātu. Ja to nesaprot, nekādi citi izskaidrojumi neko nenozīmē.

Pārējais ir saistīts ar to, ko par jums zinu. Es jūs vēroju ilgāk, nekā varat iedomāties. Es jūs vēroju kopš dienas, kad pirmo reizi ieraudzīju — kad ieradāties aģentūrā parakstīt līgumu. Man palicis atmiņā — varbūt es viļos —, ka jums mugurā bija ļoti gaiši dzeltena kleita, tādā pašā krāsā kā jūsu mati. Man jūs līkāties skaista, pat saviļņojoša. Es jūs ienīdu. Esmu ļoti labi informēts ragnesis, Danij. Man bija zināmas visas manas sievas izpriecas pirms laulībām mazajā Grenela ielas dzīvoklītī, kur tovakar uzkāpu jums līdzi. Es zināju visu par puišiem, skaistākiem un slaidākiem nekā es, ar kuriem viņa gulējusi, zinu pat gadījumu, kad viņi jūsu gultā priecājās ar viņu divatā, izvilinādami kliedzienus, kādus es nepratu izvilināt. Šajā pēdējā nekrietnībā viņa atzinās tikai vēlāk, kad viņu iebukņīju, tāpat kā vienmēr galu galā atzīstas man visā. Taču es zināju, ka jūs viņai izpalīdzējāt, ļāvāt izmantot šāvu dzīvokli un tā veicinājāt pagrimšanu. Tāpēc jo vairāk ienīdu jūs, kas izskatījāties pēc prātīgas, veselīgas meičas, kas prot par sevi pastāvēt. Man jūs nemitīgi atgādinājāt to, ko es gribēju aizmirst, jūs bijāt daļa no drausmīgajiem greizsirdības murgiem. Jūs bijāt briesmonis.

Es uz jums aizvien skatījos paslepšus, Danij. Es metu uz jums ašus, bet kārus skatienus. Vēroju, kā kustas jūsu kreisā roka. Vienmēr esmu domājis, ka kreiļi ir neprātīgi, ļauni un noslēgti, tāpat kā tie, kuri grauž nagus. Mani ieraugot, jūs droši vien, pie sevis velnišķīgi smejoties, domājāt par visiem neģēļiem, kas gulējuši ar Anitu, kura padevusies vēl arī citām neķītrībām. Es pats kļuvu traks. Viņa, bez šaubām, turpināja mani krāpt, un jums vajadzēja to zināt. Viņa droši vien jums stāstīja par nešķīstībām, kādām iespējams nodoties, un arī par to, ka es mīlestībā esmu tikai primitīvs, resns lempis. Man nebija nekādas varas pār jums, bet es būtu gribējis arī jūs aptraipīt, sagraut jūsu vaibstu, jūsu vārdu un jūsu gaitas lielisko rāmumu.

Pagājušajā gadā uzzināju pretīgu notikumu, kas atstāja ēnā visu pārējo. Ļoti vēlu vakarā mēs ar Anitu kādā restorānā satikām jaunu vīrieti viņas gados — tādu pašu vārguligu un sevī iemīlējušos, kādi ir viņi visi. Kopš man pieder Anita, es ienīstu jaunus vīriešus. Ja man par to nedraudētu sods, es bez sirdsapziņas pārmetumiem nožņaugtu viņus savām rokām. Visus. Vai arī piespiestu citus vīriešus izturēties pret viņiem kā pret padauzām. Nekas mani tā neiepriecina kā ziņa, ka aktieris, ko Anita un aģentūras vistrulākā mašīnrakstītāja uzskata par neatvairāmu, ir tikai nožēlojams pederasts. Esmu pārliecināts, ka visiem aktieriem jābūt tādiem, ja jau viņi tik labprāt kļūst visiem par izpriecu. Ieraudzījusi šo puisi, Anita nobāla. Roka, ko viņa tam sniedza, tāpat kā balss, izrunājot dažus vārdus, drebēja. Sākām vakariņot. Redzēju, ka jaunais cilvēks pie cita galda kopā ar biedriem smejas, žestikulē, reizēm paslepšus paskatās uz mums, uz Anitu. Samaksāju par neapēstajām vakariņām. Aizvilku Anitu uz mašīnu, kas stāvēja Kantēna-Bo- šāra ielā gandrīz pretī kinoteātrim, kur tikko bijām noskatījušies priecīgu filmu bēdīgiem ļaudīm, un es viņu situ. Viņa man pastāstīja par to vakaru pirms mūsu laulībām, kad viņa tika dzērusi kopā ar diviem puišiem — viens bija tas, ko satikām restorānā,— un jums. Viņa sacīja, ka pēc pusnakts, atstājot pēdējo krogu, jūs visi esot gājuši uz jūsu dzīvokli iedzert vēl pa glāzītei. Viņa teica, ka pienācis bridis, kad viņa, jau apskurbusi, sākusi skūpstīties ar vienu no puišiem—ne ar to, kas bija restorānā, bet ar otru — un šis ir gribējis dabūt to pašu no jums. Viņa man sacīja, ka jūs esot viņu izlamājusi un aizbēgusi pati no sava dzīvokļa, atstājot Anitu tur. Raudādama viņa atkārtoja, un es zināju, ka viņa nemelo: «Es biju pilnīgi zaudējusi galvu, galīgi nezināju, ko daru. Danija nedzer, nepinas ar vīriešiem, viņa lepojas ar savu tikumību un to, ka viņai neviens nav vajadzīgs, un viņa nodod pirmajā izdevīgajā gadījumā. Viņa ne mirkli nepadomāja par mani, saproti, viņa aizgāja, un es biju piedzērusies, es biju piedzērusies.» Iesēdināju Anitu taksometrā. Pats atgriezos restorānā. Puisis tur bija joprojām. Es viņu gaidīju ārpusē un sekoju viņam pa Elizejas laukiem, soļodams kādus simt metrus aizmugurē, un viņš, mani neredzēdams, gāja kopā ar gaišmatainu meiču, iemīlējušos tāpat, kā jūs visas esat iemīlējušās. Viņš kājām veda to uz savu dzīvokli Laboetī ielā. Viņi bieži apstājās paķiķināt pie tumšiem skatlogiem vai nekaunīgi skūpstījās pēdējo gājēju acu priekšā. Es viņus panācu nama kāpņu telpā, kur viņi iegāja. Vispirms iesitu viņam, tad-viņai, kas^aiz pārsteiguma un bailēm nepaspēja nedz atjēgties, nedz iekliegties. Noģībušo meiču paņēmu klēpi un puisi, pavisam grīļīgu, pagrūdu uz kāpņu pusi. Apzvērēju, ka viņu nožņaugšu, ja viņš iedomāsies saukt pēc palīdzības. Aiz bailēm apstulbušais vīrietis mani ielaida lielā otrā stāva dzīvoklī. Noliku blondo meiču uz grīdas un aizslēdzu durvis. Atkal iesitu puisim, kas sāka runāt pretī. Turēju viņu aiz saplēstās žaketes atlokiem, piespiedis pie sienas, un situ, pamatīgi atvēzēdamies. Tad pusnemaņā norāvu viņam bikses, pie reizes saplēsdams puķainas apakšbikses, aizvilku sev līdzi' uz citu istabu, meklēdams kādu rīku, ar ko viņu vēl vairāk pazemot draudzenes priekšā. Liekas, viņš lūdza man žēlastību, saukdams par kungu, manuprāt, viņam nebija nedz vīrišķības, nedz vismazākās tieksmes aizstāvēties, tā bija pretīga lupata, un tieši derdzīgā gļēvulība apslāpēja manu niknumu. Nometu viņu virtuvē uz krēsla. Paņēmu puisi aiz zoda un pacēlu galvu uz augšu. Pa ausīm un degunu viņam tecēja asinis. Kaut ko viņam sacīju. Neatceros, par ko runāju. Visādā ziņā viņš neko nevarēja saprast. Neviens nevar saprast. Aizgāju pie meičas otrā istabā. Arī viņa mani sauca par kungu. Aizspiedu viņai muti ar plaukstu, saplēsu visu kleitas priekšu, piespiedis pie sienas, pie kuras tiku kaustījis mīļāko. Meitenes seja bija pavisam tuvu, viņa raudzījās manī plati ieplestām, asarainām acīm. Viņa bija padevīga un bailēs pamirusi kā mazs bērns. Palaidu viņu vaļā, Danij. Neviens to nevar saprast. Nezinu, kā nokļuvu savā mašīnā Kantēna-Bošāra ielā, sēdēju pie stūres, seju rokās iespiedis, un raudāju. Kopš jaunības esmu raudājis tikai divreiz mūžā. Tajā vakarā un pagājušajā piektdienā, kad stāvēju blakus savas sievas neķītrajai fotogrāfijai. Vai spējat to saprast, Danij?

Taja nakti uzzināju par jusu braucienu uz Cīrihi un citus Anitas neuzticības gadījumus pēc kāzām. Tomēr par Kaubu viņa man nestāstīja. Ilgu laiku vientulībā kavējos pie aizmigušās meitiņas. Tad apdullināju sevi ar miegazālēm un aizmigu bērna piepildītā miegā turpat uz grīdas blakus šūpulim. Nākamajā dienā izdarīju, kas darāms, lai satiktu piekauto puisi kafejnīcā pie viņa mājām. Viņš no sitieniem bija pietūcis, taču dudināja, dzerdams pretīgu tomātu sulu, jo tad jau es biju tas, kuram vajadzēja no viņa baidīties. Izrakstīju viņam čeku. Viņš sacīja, ka esmu ārprātīgs, ka mani vajag ieslodzīt. Viņš smējās, kaut mute bija aplīmēta ar plāksteriem. Pazemojos tiktāl, ka lūdzu, lai viņš man pastāsta par minēto maija vakaru. Visbriesmīgākais likās tas, ka viņam par to bija palikušas tikai saraustītas un gluži neinteresantas atmiņas. Viņš teica, ka galu galā esmu samaksājis par to, ka viņš skūpstījis manu sievu. Viņš skaļi jautāja pats sev, vai nevajadzētu daļu šīs naudas atdot biedram.

Visu atlikušo dienu es ne mirkli nespēju domāt par darbu. Svīzdams no galvas līdz kājām, es pārcilāju prātā Anitas atzīšanās. Tajās bija runa vismaz par vienu puisi, ko es pazinu un varēju pārmācīt. Jūs droši vien atceraties tumšmataino dizaineru ar toreadora stāju, kurš saucās Vita — Žaks Vita — un atstāja mūsu aģentūru drīz pēc tam, kad bija cietis autokatastrofā. Īstenībā es tovakar viņu gaidīju pie lielā nama ansambļa Buživālā, kur viņš dzīvoja. Kad tur ierados, pulkstenis bija septiņi, rietoša saule mirdzēja pār Sēnu. Manā tuvumā rotaļājās trīs vai četri bērni. Paņēmu viņu bumbu. Sarunājos ar viņiem. Pēc tam paliku viens, stundas ritēja. Es smēķēdams pastaigājos patā' ' no laternu gaismas. Bija jau pāri pusnaktij, kad Vita viens p;'ts atbrauca ar savu 2 CV un novietoja to stāvvieta. Mani ieraudzījis, viņš uzreiz saprata, ko tur meklēju. Viņš negribēja kāpt ārā no mašīnas, izmisīgi turējās pie durvīm. Tad ar abām rokām saķēru auto un apgāzu to. Tuvējo māju logi bija vaļā. Varēja tumsā dzirdēt balsis. Izvilku Vitu no mašīnas, viņš bija daudz lepnāks par iepriekšējo neģēli, viņš mēģināja man iespert pa pavēderi, es viņu situ, pacēlu un situ atkal pamatīgiem atvēzieniem, līdz sapratu, ka tā viņu vēl nonāvēšu. Atgriezos mājās. Ari tonakt gulēju uz grīdas blakus meitiņas šūpulim. Pēc divām vai trim dienām Vita ienāca manā kabinetā un atnesa iesniegumu par aiziešanu no darba. Ceku viņš noraidīja. Viņš lika man samaksat par mašīnas durvīm un spārnu, bet par sitieniem ne. Viņš piecas sešas reizes bijis ar manu sievu viesnīcā Pasī iela. Ar nekaunīgu žestu viņš pasacīja, ka izmantojis Anitu kā ielasmeitu un ka viņam tā vairs nav vajadzīga. Vai saprotat mani, Danij?

Pēc tam es jūs ienīdu vairāk kā jebkad. Pūlējos uz jums neskatīties pirmdienas rītu apspriedēs. Kādu laiku prātoju, ka vajadzētu jūs atlaist. To liedza divi apsvērumi: lai tādu rīcību attaisnotu jūsu kolēģu acīs, bija vajadzīgs iemesls, piemēram, kļūda darbā, un bija maz ticams, ka jūs to varētu pieļaut; turklāt jūs tūlit sāktu strādāt citā aģentūrā, un es atkal jūs satiktu savā ceļā, tikai jūs būtu augstākā amatā un ar lielākām dzīves izredzēm nekā tagad. Nolēmu gaidīt.

Pagāja vairāki mēneši. Es uzmanīju Anitu un domāju, ka uzmanu labi. Man šķita, ka tās dienas, par kurām jums stāstīju, būs laupījušas vēlēšanos darīt mums ļaunu. Es viņu mīlēju. Es vienmēr esmu viņu mīlējis. Zinu, ko domā aģentūrā. Ka viņa, tikko pie manis sākusi strādāt, ir panākusi, lai šefs pagādā viņai bērnu un tāpēc apprec. Tas ir pilnīgi aplam, Danij. Viņai nebija vajadzīgs neviens, lai iegūlu bagātību un stāvokli sabiedrībā, kādu pati vēlējās. Tieši pretēji, viņa noraidīja manus piedāvājumus, es viņu neinteresēju. Viņa reizēm aizgāja kaut kur kopā ar mani. Es viņu vedu pusdienās. Stāstīju par bērnību, par citu zēnu bailēm no manis, mēģināju pārsteigt ar atmiņām, kurās pierādījās mans fiziskais spēks. Viņasprāt, es gluži vienkārši biju pārāk liels un pārāk resns, un viņa žāvājās. Kad gājām ārā no restorāna, kas viņai nebija sagādājis nekādu prieku, es nezināju, ko darīt. Es neprotu dejot, nepazīstu nekādas iecienītas vietas. Pavadīju Anitu uz mātes dzīvokli Sišē bulvārī. Tad sameklēju kādu meiču, lai atbrīvotos no iekāres,

ko Anita mani bija iesvēlusi. Es gribu, lai jūs mani saprotat. Pirmo reizi es viņu ieguvu ar spēku kādā sestdienas pēcpusdienā aģentūrā, kur bijām aizgājuši pastrādāt. Tā bija neparasta veiksme, jo toreiz Anita palika stāvokli, un pēc astoņiem mēnešiem es viņu appreceju. Zinu, ka vismaz pirms kāzām viņa manī tā kā iemīlējās, lai arī varbūt tikai tāpēc, ka atklāja — vīrietis manā augumā un ar manu uzbūvi ir citāds nekā tie, kurus viņa pazina. Sākumā, kad viņa nāca pie manis, viņa izģērbās drudžainām, nedrošām kustībām, un es nezināju, kas viņu satrauc vairāk — sāpes vai bauda. Cik viņa bija dzīvīga un pašpārliecināta visu pārējo dienu, pierādīdama nepārprotamu valdonības instinktu, tik naivi un neveikli bija viņas mēģinājumi atrast sevi mūsu pirmā apskāviena brutālās pakļautības neveiklībā. Tur meklējama visa Anitas nelaime. Viņu izmisīgi saista tas, kas viņu lauž. Morisam Kaubam viņa bija pieķērusies tieši tāpēc, ka viņš spēja viņu lauzīt bez gala, viņu biedēt, piespiest rīkoties tā, kā viņai negribas,— jūsu fotogrāfijās tam ir tikai vājš piemērs — viņu nekavēja nekas, lai vien paturētu Anitu savā varā. Kādu nakti viņa arī man mīlas brīdī deva siksnu, nožēlojami šļupstēdama, ka vajag viņu sist, neņemot vērā kliedzienus, vai arī lai es viņu nogalinu, jo viņa nespēj atrast izeju savā labirintā. Bet es nespēju viņai sekot, es nespēju piemēroties tam, ko nesapratu. Kurš gan to var? Vai saprotat mani, Danij? Divas karabīnes ložu brūces vīrieša krūtīs mani uztrauca tāpēc, ka tās apdraudēja Mišelas nākotni, es iesitu Anitai pagrabā tāpēc, ka atklāju vēl vienu nelieti, kas mani bija turējis par to, kas esmu,— par ragnesi. Taču tas ir viss. Biju laimīgs, ka viņš miris, es biju laimīgs tālab, ka, atkratoties no šīs slepkavības, vajadzēs nogalināt arī jūs. Es mīlu Anitu. Es viņu mīlu ar tādu pašu līdzcietību kā mūsu mazo meitiņu, jo atšķirībā no visiem pārējiem zinu, ka īstenībā viņa ir tikai nabaga maza meitene. Varu jums apgalvot, ka man ne mirkli nav nācis prātā un es nekad neiedomāšos viņu pamest, ļaut vienu ieslodzīt aiz restēm, ļaut viņai ciest vienai.

449

Piektdien, kad biju atgriezies istabā, kur vēlāk ievedu jūs, viņa vairs neraudāja. Mēs ilgi runājām, viņa bija aplikusi rokas man ap kaklu, piespiedusi vaigu pie mana vaiga. Vienmuļā balsī viņa man stāstīja par savu s*akaru ar Morisu Kaubu, ar kuru bija reizēm tikusies pēc mūsu kāzām, pie kura viņa ■atgriezās atkal un atkal. Viņa izšāva uz Kaubu strīdoties, kad viņš gatavojās braukt uz Aviņonas Vilnēvu, kur satiktos ar kādu citu sievieti. Klausoties viņas stāstījumā, es nevarēju saprast, kā lai izvairāmies no policijas. Viņa teica, ka, satiekoties ar Kaubu, vienmēr bijusi ļoti piesardzīga manis dēļ. Abi

15 4'H

satikuSies viņa dzīvoklī, kad kalpotāju nav bijis,— tā noticis arī šajā nedējas nogalē — un ārpus šī nama vajadzības gadījumā viņa vienmēr saukusies citā vārdā — jūsējā. Tā, Danij. Esmu smagnējs valodā un kustībās, bet domāju ātri. Tobrīd biia ceturksnis pāri četriem. Trijos viņa raudādama zvanīja man uz darbu un lūdza ierasties Monmoransī kvartālā. Kaubs bija miris pirms stundas un piecpadsmit minūtēm. Vēl man bija vajadzīgas dažas minūtes, lai pamatvilcienos izdomātu plānu, kas varētu mūs glābt. Manuprāt, esmu pienācīgi licis jums saprast, ka jūsu liktenis mani neinteresēja. Visus manus prātus nodarbināja laiks. Kādā grāmatā —«Alise brīnumzemē»— laiks ir attēlots kā persona. No tā brīža es pūlējos to dabūt mūsu pusē, nostādīt pret jums un visu pasauli, man nebija nekādu citu rūpju kā vien tās.

Iesākumā nodomāju, ka jārīkojas tā, lai izmeklēšanai rastos iespaids, ka Kaubs noslepkavots vēlāk, tā iegūstot dažas stundas sev vien — tās būtu kā baltas lappuses, kurās es varētu ierakstīt citu patiesību, kas atšķirtos no notikušā. Tas nozīmēja, ka vispirms jāpanāk, lai lika sekciju varētu izdarīt ne agrāk kā pēc dažām dienām. Man vajadzēja slēpt Kauba līķi tik ilgi, līdz vairs nebūs iespējams precīzi noteikt viņa nāves stundu. No otras puses — viņam vajadzēja kaut kā dzīvot, pirms viņš nomirst vel reiz. Tāpēc pārcēlu slepkavību no Parīzes uz Vilnēvu. Kaubs bija paredzējis braukt uz turieni. Viņš to darīs. ' Starp viņa mantām atradu lidmašīnas biļeti. Aviņonā viņam vajadzēja paņemt garāžā atstāto tanderberdu. No rīta Anitas klātbūtnē viņš bija zvanījis, lai uzzinātu, vai mašīna izremontēta. Viņš to paņems. Es liku sīki izstāstīt, kāds ir nams Vilnēvā. Anita to bija apmeklējusi divas vai trīs reizes, izdomājot melus, par kuriem vairs nebija dūšas izteikt pārmetumus. Viņa sacīja, ka māja ir diezgan nomaļā vietā, taču pie tā paša ceļa ir vēl citas mājas. Viņa bija pārliecināta — ja trīsreiz izšaus ar karabīni, turklāt ne^is betonētā pagrabā kā nupat, bet istabā ar atvērtiem logiem, kaimiņi to dzirdēs un vēlāk varēs liecināt. Man ar to pietika.

Es ātrumā pārmeklēju istabu, kur atradāmies, un vēl to, ko Anita sauca par Kauba guļamistabu. Kamēr to darīju, domas pašas kārtojās, savirknējās vienkop, veidojot plānu. Pa to laiku atklāju arī šī cilvēka personību un noskaidroju, ko man soli pa solim vajag darīt, lai uzkrautu jums atbildību par slepkavību tūkstošiem kilometru attālumā. Anitai es neko neteicu, jo, pārliecinādams viņu, zaudētu dārgo laiku. Atklāju viņai savu plānu naktī un tikai pakāpeniski, tiktāl, cik man bija vajadzīga viņas palīdzība. Vienīgi pašās beigās pateicu, ka jums jāmirst.

Es iedvesu viņai ciešu pārliecību, ka rīkojos un virzos uz priekšu lielā stūrgalvībā — kā vienmēr. Kad atstāju Monmo- ransī kvartālu, grūtības man sagādāja vairs tikai sīkumi. Visnopietnākais šķērslis likās tas, ka dažkārt nenoteiktos apstākļos Anita gan aizņēmusies jūsu vārdu, taču īstenībā jūs ar Kaubu saista viena vienīga saite. Un vēl es pat nevarēju novērtēt, cik tā vērta. Stāstīdama par savu sakaru ar Kaubu, Anita pieminēja dažus attēlus, ko viņa pēc Kauba prasības bija uzņēmusi pie jums un jums nezinot ar mazītiņu aparātu šķiltavu lielumā, ar kādu labprāt rotaļājas miniatūrisma cienītāji. Viņa sacīja, ka ,viņš aizravies ar «tādām muļķībām» un pratis izgatavot maksimāli labu attēlu no sliktos apstākļos uzņemta negatīva. Tomēr viņa atcerējās, ka visas fotogrāfijas, neskaitot vienu, kas uzņemta pilnā rīta gaismā, kad esat bijusi bez brillēm un viņa varējusi rīkoties drošāk, bijušas tumšas vai pārāk skaidri pierādījušas, ka uzņemtas, jums nezinot, tāpēc maniem nolūkiem nebija derīgas vai varētu pat būt bīstamas. Turklāt Kaubs tās bija aizvedis uz Vilnēvu un Anita pat nezināja, vai tās saglabājušās. Jūs Kaubu esat satikusi vienu reizi — pirms mūsu kāzām, bet pavirši, jūsu nama vestibilā, kad jūs atgriezāties mājās un viņa ar Kaubu gāja prom. Jūs viņu tā ieinteresējāt, ka viņam radās vēlēšanās pierunāt Anitu, lai viņa jūs nofotografē, kad nakšņos jūsu dzīvoklī,— to viņš darīja tikai tāpēc, lai Anitu pazemotu, bet, cik viņa atcerējās, jūs Kaubam neveltījāt nekādu uzmanību.

Atstāju Kauba līķi šautuvē un aizslēdzu durvis. Viņa guļamistabā savācu apģērbu, ko viņš tajā dienā bija valkājis. Paturēju pie sevis viņa kabatas portfeli un dažādus papīrus, starp tiem arī digitalīna recepti, Aviņonas garāžas adresi un lidmašīnas biļeti uz Marseļas — Mariņanas lidostu. Piezvanīju uz centrāli, ka visu nedēļas nogali abonents nebūs mājās. Atstāju ^nitu namā, viņai palika Kauba atslēgas, lai pirms promiešanas visu aizslēgtu. Es sacīju, ka atvedīšu jūs uz šejieni, izolēšu uz visu nakti, pateicu arī, kādu ieganstu esmu izdomājis. Uzdevu viņai sabāzt atvilktnēs visu, pēc kā jūs varētu nojaust, ka šī nav mūsu māja. Viņa bija pārliecināta, ka jūs zināt mūsu īsto adresi. Man bija vienalga, ko jūs domāsiet, jo nākamajā dienā būsiet jau mirusi.

15»

451

Sacīju Anitai, ka pēc pusstundas zvanīšu viņai uz Mocarta avēniju. Viņai vajadzēja pārģērbties, lai ietu uz reklāmfilmu festivālu, kur mums vajadzēja piedalīties. Pa telefonu izstāstīšu, kā esat ģērbusies, lai viņa turētu gatavībā līdzīgas drēbes. Viņa nesaprata, kādēļ tas vajadzīgs. Viņa izskatījās bāla, asaras bija atstājušas uz vaigiem skropstu tušas pēdas. Viņa šķila galīgi

apjukusi. Sacīju, ka tagad viņai jābūt skaistai, dabiskai un jāturas dūšīgi.

Iesēdos savā mašīnā, kas stāvēja Apšu avēnijā piecdesmit metru no Kauba nama vārtiem. Braucu tieši uz aģentūru. Pa ceļam aizsmēķēju pirmo cigareti kopš notikumu sākuma. Pulkstenis bija gandrīz pieci. Izraidīju no kabineta Mišo, uzreiz parakstot veselu sēriju sludinājumu. Šim neapdāvinātajam cilvēkam tā bija lielākā veiksme mūžā. Es viņu grūšus izgrūdu no istabas. Izņēmu no galda atvilktnes lidmašīnu satiksmes sarakstu. Pierakstīju, kad paceļas 1111 pienāk lidmašīnas, kas man naktī varētu būt vajadzīgas. Pa iekšējo telefonu piezvanīju sekretārei un liku vakarā aizgādāt uz mājām divas biļetes uz «Swissair» lidmašīnu, kas nākamajā dienā divos izlido uz Šveici. Liku savākt visus «Milkab\» papīrus. Tad iedzēru glāzi alkohola — laikam degvīnu — un iegāju jūsu kabinetā augšējā stāvā.

Šajā istabā iegāju pirmo reizi kopš laika, kad jūs tur strādājat. Jūsu tur nebija, un sākumā gribēju likt jūs pasaukt. Taču nodomāju, ka nav vērts lieki pievērst uzmanību. Izmantoju jūsu prombūtni, lai izpētītu kabinetu, palūkotos atvilktnēs un jūsu somā, ko bijāt atstājusi uz galda. Protams, es medīju kādu ideju, kas varētu ietilpt manos plānos, bet galvenokārt meklēju jūs, kāda jūs atspoguļojaties ikdienas priekšmetos. Jo ilgāk jūs kavējāties, jo vairāk es baidījos no mirkļa, kad ieradīsieties. Es vairs nezināju, ko ieraudzīšu. Skatījos uz jūsu balto mēteli, kas karājās pie sienas uz pleciņiem. Pieskāros tam. Tas smaržoja pēc tā paša parfīma, kādu lieto Anita, sākumā tas mani nepatīkami pārsteidza, bet tad iedrošināja. Ja negaidītā kārtā to pašu smaržu atklās gan Monmoransī kvartāla namā, gan Vilnēvas mājā — pirms dažām dienām Anita bija pavadījusi uz turieni Kaubu —, to varēs tikpat labi piedēvēt kā jūsu, tā viņas apmeklējumam. Taču ap šo mēteli, šajā istabā vēdīja vēl kaut kas, nenosakāms un ļoti jūtams, kas mani nodarbināja vairāk nekā viss cits un pat biedēja. Tagad, Danij, man šķiet, ka tā bija priekšnojauta par to, kas mani gaida, par spīti visiem pūliņiem,— bezgalīgas sacensības bez miega līdz pat šejienei, cauri naktij un gaismai, garais brauciens, pilns apsēstības, kas manī ir mitusi vienmēr.

Es nekad nebiju redzējis gaišmataino būtni, kas piepeši atvēra durvis, tā man bija pilnīgi sveša. Neviens jūsu vaibsts, neviena kustība, neviena balss intonācjja šajā saules pielietajā kabinetā, kuru es, šķiet, pilnīgi piepildīju ar savu augumu, nesakrita ar manu priekšstatu par jums. Jūs bijāt pārāk tuva, pārāk reāla, es nezinu, kā lai to pasaka. Jūs izstarojāt tādu rāmu pašpārliecību, ka es pat sāku šaubīties, vai tas, ko pārdzīvoju, ir īstenība. Es grozīju rokās mazo zilonīti ar kustīgiem locekļiem. Aptvēru, ka neviens manas vilcināšanās mirklis nepaliek jūsu nepamanīts, ka domas virknējas arī jūsu galvā, vārdu sakot, ka jūs esat dzīva. Spēle ar Morisu Kaubu manā plānā bija vienkārša. Es varēju to pēc sava prāta pārvietot kā tādu priekšmetu un likt pat dzīvot vienalga kā, jo viņš bija miris. Turpretī jūs — un tas bija vēl lielāks paradokss — jūs bijāt pilnīga abstrakcija, jūs sevī ietvērāt miljoniem neparedzamu žestu, no kuriem katrs varēja mani pazudināt.

Izgāju ārā. Atgriežos, jo biju ko svarīgu aizmirsis. Vajadzēja, lai jūs neko neteiktu kolēģiem par vakara darbu manā dzīvoklī. Iegriezos grāmatvedībā un paņēmu skaidru naudu no sava personiskā seifa. Iebāzu lielu žūksni banknošu tieši kabatā, kā reiz to darīju divdesmit gadu vecumā kara laikā. Tieši karš atklāja manu vienīgo talantu — prasmi pārdot vienalga ko vienalga kam, pat to, ko pērk-visvieglāk un visdārgāk,— vēju. Jauna mašīnrakstītāja — es nezināju viņas vārdu — vērās manī muļķīgu skatienu. Teicu, lai viņa dara savu darbu. Piezvanīju savai sekretārei, liku viņai aiznest uz manu mašīnu «Milkaby» dokumentus, paku rakstāmpapīra un kopējamo papīru. Redzēju, ka jūs, ģērbusies baltā mētelī, ejat pa gaiteni. Aizgāju uz redakciju, kur dzirdēju pazīstamu troksni — tur Gišerāns izdalīja aploksnes ar dubultalgu. Paprasīju jūsējo. Tad atkal iegriezos jūsu kabinetā. Biju pārliecināts, ka esat atstājusi kādu zīmīti, lai izskaidrotu kolēģiem negaidīto aiziešanu.

Kad ieraudzīju pie jūsu lampas abažūra piestiprināto papīra lapu, nespēju ticēt savām acīm. Jūs bijāt uzrakstījusi, ka vakarā kāpsiet lidmašīnā, un es taču gribēju visiem radīt iespaidu, ka jūs to darīsiet. Bet es jums jau teicu, Danij, ka domāju a'tri, un mans prieks nebija ilgs. Jau tad jūsu rīcība, kas šķita iekļaujamies manā plānā pilnīgāk, nekā iespējams cerēt, varēja būt par iemeslu pilnīgai neveiksmei. Biju nodomājis jūsu vārdā aizsūtīt telefonogrammu uz Orlī, un tajā būtu izteikts jūsu nodoms braukt pie Kauba uz Vilnēvu, ja viņš dotos turp. Taču jūs to nevarējāt būt izlēmusi trīs stundas pirms tam, kad uzzināsiet, ka viņš neņems telefonogrammu vērā un tomēr brauks. Redzot šo papīru, ko varēja ieraudzīt jebkurš aģentūras kalpotājs, man, tiesa, palika iespēja izvēlēties vai nu to, vai telefonogrammu. Taču ne abus. Ja es to nebūtu aptvēris, ja nebūtu paredzējis loģisko pretrunu, ko nevarētu nepamanīt pat vistrulākais policists, jūs, Danij, būtu uzvarējusi, pat ja būtu mirusi.

Izvēlējos telefonogrammu. Salocīju jūsu uzrakstīto zīmīti un iebāzu to kabatā. Tā nebija adresēta nevienam un pēc Kauba lidmašīnas izlidošanas varēja man lieti noderēt. Laiks ir persona, Danij, un tas, ko šajās pēdējās dienās mēs abi esam pārdzīvojuši, bija vienīgi sacensība par tā labvēlību.

Satiku jūs zem arkas. Pret gaismu jūs izskatījāties gara un nekustīga. Braucu uz jūsu dzīvokli, aizbildinādamies, ka jums šis tas jāpaņem, taču īstenībā tikai gribēju zināt, kur man būs jāatgriežas. Atceros jūsu mierīgo balsi mašīnā, jūsu profilu ar strupo degunu, pēkšņu saules atspīdumu jūsu matos. Neuzticējos pats sev. Jo mazāk es uz jums skatījos un jo mazāk ar jums runāju, jo mazāk padevos dīvainajai un nebeidzamajai tikšķēšanai, ko nojautu aiz tumšajām brillēm un gludās pieres. Bija jau vēlāks, nekā tiku paredzējis, kad iegājām jūsu dzīvoklī. Es tūlīt iztēlojos visus sīkumus no Anitas grēksūdzēm, visus savus murgainos sapņus. Jūs iegājāt vannasistabā. Piezvanīju uz Mocarta avēniju. Klusām teicu, lai Anita kopā ar Mišelu mūs sagaida Monmoransī kvartālā. Viņa bažīgi jautāja: «Ar Mišelu? Kāpēc ar Mišelu?» Atbildēju, ka tā būs labāk. Neko vairāk nevarēju pasacīt, jo ļoti skaidri dzirdēju jūsu rosīšanos aiz sienas. Domāju, ka jums radīsies lielāka uzticība, ja, ierodoties «pie mums», ieraudzīsiet mūsu meitu, taču uz tādu rīcību mani mudināja arī citi iemesli. Man vajadzēja just Mišelu savā tuvumā. Es, bez šaubām, baidījos, ka, gadījumā ja notikumi sarežģīsies, būšu no viņas šķirts, kad mēs vēl varētu bēgt uz ārzemēm. Tā bija laba doma. Šobrīd Anita un Mišela patiešām ir drošībā.

Visnepatīkamākais brīdis bija tas, kad jūs atkal ienācāt istabā. Anita pa telefonu prasīja man paskaidrojumus, bet es nevarēju atbildēt. Jūsu klātbūtnē man vajadzēja izstāstīt, kāda izskatāties, turklāt nedrīkstēju modināt aizdomas. Es runāju tā, it kā viņa būtu vaicājusi: «Es pusgadu neesmu redzējusi Dāniju, vai viņa ir pārvērtusies?» Jūs apsēdāties uz atzveltņa paroča. Vienu pēc otras jūs apāvāt battas laiviņas. Jūsu kostīma šaurie un pēc modes īsie svārki vairāk nekā bagātīgi atsedza jūsu garās kājas, un es pats brīnīties brīnījos, ka tās ievēroju tādā brīdī. Es runāju. Liekas, mana balss bija tāda pati kā vienmēr. Manas domas bija tikpat izplūdušas kā nupat — krāšļi uz Anitas sejas. Pirmo reizi fiziski sajutu, ka man vajadzēs jūs nogalināt, izdzēst dzīvību šajā pavisam tuvajā augumā, turklāt nevis ar aprēķiniem un domās, bet pavisam tieši, pašam ar savām rokām — kā miesniekam. Nejauks brīdis, Danij. Tad tas pagāja. Tagad es zinu, ka meli ir viss, ko par to var stāstīt, lai pierādītu pretējo. Tas pagāja, jā. Nelabumu izraisošā negribēšana rodas vienu bridi, vienu pašu brīdi — un visspēcīgāk to izjūt, kad šķiet — jāmirst pašam,— bet pēc tam tas pāriet uz visiem laikiem, un pie tā, kas paliek, var pierast. Ir viegli nogalināt, ir viegli mirt. Viss ir viegli. Varbūt nav viegli vienīgi mierināt kādu mirkli to, kas paliek ieslēgts mūsos, kas nav pieaudzis un nekad nepieaugs, kas bez mitas sauc palīgā.

Pa ceļam uz Oteiju es jūs aizsūtīju nopirkt pudelīti digitalīna, kura recepte man bija. Es nebiju paspējis izdomāt, ka tas varētu vēl kaut kā noderēt, ne tikai tālab, lai radītu kādu saiti starp jums un Kaubu, bet, jūsu prombūtnē pārdomādams, es nospriedu, ka vajadzīgajā brīdī — rit no rīta — tas varētu būt meklētais jūsu nonāvēšanas ierocis. Nolēmu radīt šķie-tamību, ka jūs, tanderberda bagāžniekā atvedusi mīļākā līķi no Vilnē- vas uz Parīzi, galu galā esat zaudējusi katru cerību noslēpt nozieguma pēdas un esat izdarījusi pašnāvību. Man šķita, ka izdzert pudelīti digitalīna ir sievietei piemērots pašnāvības veids. Man nebūtu grūti to realizēt. Varētu jūs piespiest ar varu to izdzert, un jums nebūtu tik daudz spēka, lai man pretotos.

Monmoransī kvartālā jūs neizrādījāt nekādu pārsteigumu, jūs iegājāt Kauba namā, acīmredzot pilnīgi pārliecināta, ka tur dzīvojam mēs. Anita nespēja tam noticēt, kad es uzkāpu pie viņas otrajā stāvā. Lejā jūs sakāt rakstīt ar nama nelaiķa saimnieka veco remingtonu. Mišela sēdēja krēslā ar augstu atzveltni uz kāpņu laukumiņa mums blakus. Tagad, kad viņa bija kopā ar mani, jutos labi. Anita man teica: «Es pazīstu Dāniju labāk nekā tu. Esmu pārliecināta, ka viņa nav muļķe. Vienīgi nekad nevar saprast, ko viņa prāto aiz savām tumšajām brillēm.» Paraustīju plecus. Mani visvairāk nodarbināja jūsu baltais kostīms. Tas bija dabūts veikalā, par kura reklāmu gādājām, un tieši tāpēc es nevarēju uz turieni piezvanīt un pieprasīt, lai stundas laikā man atgādā tādu pašu. 'Anitas kostīms, lai arī balts, nebija tam līdzīgs ne vismazākajā mērā. Viņa sacīja, ka ies apskatīt jūsu apģērbu un tad kaut ko izdomās. Baltas kurpes viņai bija, un viņa pratīs sasukāties tāpat kā jūs. Es viņai pateicu, kas jāizdara: jāaizved meitene pie vecmāmuļas, Invalīdu laukumā jānopērk lidmašīnas biļetes; jāaiziet vienai uz festivālu, kur mums vajadzētu ierasties abiem, un jārada iespaids, ka es arī tur esmu; tad jaaiziet uz Mocarta avēniju pārģērbties, jāaizbrauc ar taksometru uz Orlī, jāiekāpj «Air-Frcince» lidmašīnā, kas paceļas gaisā ap vienpadsmitiem un nolaižas Lionā. Mums jāsatiekas Lionā. Sīki pārrunājām, kā tur satiksimies, tad — kā jūs vientulībā pavadīsiet vakaru šajā namā.

Apakšstāvā klabēja rakstāmmašīna. Anita man sacīja — viņa jūs pazīstot, jūs nemitēšoties drukāt, līdz sākšot sāpēt acis, un jūs neesot no tiem, kas okšķerēsies pa svešu māju. Tomēr gribēju būt piesardzīgs. Vīnā, ko viņa vēlāk nolika jums uz galda kopā ar aukstajām vakariņām, mēs izšķīdinājām vairākas tabletes Morisa Kauba miegazāļu. To bija daudz, jo Anita apgalvoja, ka jūs nekad nedzerot vairāk par vienu glāzi. Miegazāles pielikām vīnam uz labu laimi. Mēs to izdarījām virtuvē, kad es, pēc jūsu domām, jau biju prom. īstenībā, kad Anita jums rādīja istabu, kur varēsiet pārgulēt, es atgriezos lielajā istabā un paņēmu no jūsu somas atslēgas, mašīnas vadīšanas tiesības un — šī doma man piepeši iešāvās prātā — jūsu tirkīzkrāsas zīda lakatiņu. Uzmanīgi noskūpstīju Mišelu, kas bija aizmigusi virtuvē. Paņēmu Kauba koferi, kur augšstāvā biju salicis viņa tajā dienā valkātās drēbes, un nokāpu pagrabā.

Asajā lampas gaismā viņš izskatījās pēc smieklīgas, nogāztas statujas. Klusībā nodomāju, ka nu viņš ir lielākais muļķis no mums abiem. Mēs ar Anitu aizstāvam vienu vienīgu dzīvi — mūsējo un Mišelas, nekad agrāk viņa nav tādā mērā bijusi mana laulātā draudzene. Ko viņš varētu uz to atbildēt? Nabaga muļķis, jā, nabaga lupata. Paņēmu vinčestru, noliku šķērsām pāri koferim. Uz kāda plaukta atradu kārbu karteču (30X 30) un arī to paņēmu līdzi. Pievācu divas Anitas izšautās čaulītes, kad biju pārliecinājies, ka trešā palikusi karabīnes magazīnā. Aizslēdzu durvis un caur virtuvi izgāju dārzā. Anita mani gaidīja, piespiedusies pie sienas. Iedevu viņai naudu. Paturēju visu Kauba atslēgu saišķi. Man nebija laika meklēt tās, ar kurām var atslēgt māju Vilnēvā. Anita mani noskūpstīja karstām lūpām. Viņa sacīja, ka būs tāda, kādu es ceru, un vēl — ka es esmu uzticams vīrs un viņa mani mīl.

Kad atkal iesēdof savā mašīnā, bija pāri pusseptiņiem. Pēdējais, ko tovakar tajā namā redzēju, bija apgaismots apakšstāva logs, neskaidra jūsu seja aiz tā un jūsu gaišie mati. Devos uz Grenela ielu. Kāpnēs nevienu nesatiku. Atvēru dzīvokļa durvis un aizslēdzu tās. Tūlīt nosūtīju telefonogrammu uz Orlī. Ieliku Kauba koferī divas kleitas, melnas garās bikses, veļu un citas mantas, ko atradu atvilktnēs. Paņēmu arī jūsu balto mēteli un vienu auskaru, jo otrs bija pakritis zem kādas mebeles. Pulkstenis rādīja septiņi desmit minūtes. Kauba lidmašīna pacēlās septiņos četrdesmit piecās. Tomēr atļāvos vēl mirkli aizkavēties, ieskatoties vannasistabā. Tur mētājās kleita, kas nupat bija jums mugurā. Paņēmu jūsu smaržu flakonu.

Pēc tam — Dienvidu autostrāde, rādītājs, kas tuvojas pusastoņiem, un spidometra šautra, kura sasniedz simt sešdesmit. DS atstāju stāvvietā pie sarga lidostas priekšā. Atvainodamies un maksādams dzeramnaudu, nodevu koferi pie bagāžas letes. Steidzos, cik spēju. Netālu no izejas uz skrejceļu man iedeva «jūsu» telefonogrammu. Iedevu desmit franku banknoti dzeramnaudas, lai mani atcerētos. Karavelā man neprasīja vārdu, taču divas reizes it kā gluži dabiski pamanījos pateikt stjuartei, ka mani sauc Kaubs, Moriss Kaubs un ka lidoju uz Aviņonas Vilnēvu. Dzēru degvīnu un paņēmu piedāvāto avīzi. Lidojums ilga mazliet vairāk fiekā stundu. Es domāju. Mani ne vismazākajā mērā nemulsināja fakts, ka es neesmu līdzīgs Kaubam. Starp tik daudziem pasažieriem neviens neatcerēsies, kāds viņš izskatījies. Neskaidri paliks atmiņā uzvārds vai daži vārdi, piemēram, Aviņona, un ar to pietiks. Šī ceļojuma laikā domājot, ka arī Anitai vajadzēs tēlot citu sievieti un ka viņai radīsies stipri lielākas grūtības — vajadzēs atstāt daudz skaidrākas atmiņas—, man ienāca prāta «īsts reklāmas triks — apsaitēta roka. Tieši tādus sīkumus atceras vislabāk: «Tā bija sieviete tanderberdā ar apsaitētu roku.» Iedomājos, cik daudz man šis tēls dos, ja izraudzīšos kreiso roku. Anita varēs apmesties viesnīcā un pati neizpildīt reģistrācijas kartīti, jo jūs taču esat kreile. Turklāt viņu apsējs netraucēs, jo viņa nav kreile. Bet jūsu pašnāvība pati par sevi būs tikpat kā atzīšanās slepkavībā. Neviens nebrīnīsies, ka neesat atstājusi parasto atvadu vēstuli.

Marseļas — Mariņanas lidostā bija tumšs. Paņēmis koferi, es nopirku hallē visu, no kā uztīt apsēju. Iekāpu taksometrā un braucu uz Aviņonu. Runāju ar šoferi par savu šķietamo būvuzņēmēja darbu. Mēs secinājām, ka esam vienisprātis par slikto dzīvokļu iemītnieku postu, tad es atkal noslēdzos sevī. Viņš mani aizveda līdz Kotī garāžai. Iedevu labu dzeraipnaudu. Piecdesmit minūtēs viņš bija nobraucis astoņdesmit kilometru. Vēlāk iedomājos, ka šoferi nemaz neatceros. Nezinu pat, kādi viņam bija mati. Arī šai ziņā jums, Danij, vienmēr var stāstīt ko citu. Taču īstenībā neviens nevienam neveltī nekādu uzmanību. Uz to liku visas cerības, pūšot miglu acīs tiem, kuriem vajadzēs izdarīt izmeklēšanu, un vismaz šai ziņā, domāju, man ir taisnība.

Garāža bija vāji apgaismota un klusa. Pie stiklotas kabīnes man pienāca klāt kāds vīrs. Tam es samaksāju par tanderberda remontu. Viņš man iedeva kvīti. Sacīju, ka man ir māja Vilnēvā. Viņš piebrauca pie paša lieveņa tanderberdu, kuram bija uzvāzts jumts un kurš bija tikko nomazgāts. Sēzdamies pie stūres, centos vienā acu uzmetienā saprast, kā to iedarbināt.

Tas bija vienkārši. Domāju, ka, man aizbraucot, viņš nemanīja ne mazāko vilcināšanos.

Man vajadzēja vaicāt ceļu uz Vilnēvu, kura izrādījās tuvāk pie Aviņonas, nekā es biju iedomājies. Pulkstenis rādija ceturksni pāri desmitiem, kad atvēru Senžana villas vārtus. Līdzko tur iegāju, izņēmu no kofera karabīni un trīsreiz izšāvu. Divreiz pa atvērtu logu un trešoreiz — galvenās istabas sienā. Lai samulsinātu pedantisku ekspertu, pievācu izšautās čaulītes un nometu uz grīdas zem mēbelēm tās, ko Monmoransī kvartāla namā bija izšāvusi Anita. Ieliku magazīnā trīs jaunas patronas. Pēc tam ieklausījos naktī. Ja kāds nāktu, es būtu aizbēdzis, atstādams Kauba uzvalku, jūsu drēbes un tander- berdu. Neviens nenāca. Stundas ceturksnī izdarīju visu, ko biju gribējis. Uz koka rāmja uzlīmēto fotogrāfiju, kur jūs esat redzama kaila, es atradu augšstāvā pornogrāfisku bilžu laboratorijā. Izšķirstīju visas, kas bija nokopētas. Paņēmu jūsējās, atstājot vienīgi divas, kas bija derīgas manam plānam, un Anitas uzņēmumus, kurus redzot varētu gaudot. Viņa, Danij, bija pozējusi no brīvas gribas. Es tās saplēsu, sametu papīra maisā, ko vēlāk paņēmu līdzi. Sameklēju negatīvus kādā atvilktnē, kur tie bija sanumurēti un sakartoti, kur jūs visas bijāt tikai pastmarkas vērtība. Tur atradu ari kontaktkopiju lapas. Nonesu lejā jūsu uz rāmja uzlīmēto fotogrāfiju, pieliku pie sienas tur, kur pirms tam bija redzama groteski pietupusies meitene, kurai varbūt nav pat divdesmit gadu. Pirms to noliku vietā, es jās apskatīju pirmo reizi. Nevaru jums izskaidrot, kā un kāpēc tas notika, bet piepeši man likās, ka jūs piederat pie mūsu nometnes, ka jūs, tāpat kā es, jūtat žēlumu pret muins. Šajā fotogrāfijā jūsu sejā bija jaušams nepārprotams maigums pret to, kura tajā pašā brīdi jūs nodeva, kura izmantoja jūsu briesmīgo tuvredzību, lai apmierinātu šī mēsla zemiskumu. Tas bija zibensātrs savstarpēju jūtu apmaiņas mirklis, kas dīvainā kārtā ietvēra visu tālāko liktenīgo notikumu gaitu. Atstāju fotogrāfiju pie sienas, labi zinādams, kāds nožēlojams cilvēks esmu.

Noliku jūsu drēbes, kur pienākas, iesmaržoju ar jūsu parfīmu palagus, kur varbūt vēl bija patvērusies Anitas smarža. Tā bija savandīta gulta. Ādas siksna mētājās uz grīdas, man nebija dūšas tai pieskarties. Es laikam sāku nogurt, es sajutu vairs vienīgi apdullušu nervu reakciju. Ādas siksna mani neietekmēja, nemaz neietekmēja. Atstāju māju vaļā durvīm un aizgāju, paņēmis līdzi mašīnā papīra maisu, jūsu balto mēteli un paklāju, kurā vēlāk atradāt ietītu Morisu Kaubu. Un vēl — patronu kārbu un šauteni. Atstāju visu sagatavotu izmeklēšanai — gluži kā robots.

Braucu ļoti ātri, domādams vienīgi par ceļu, iededzis starmešus pilnā gaišumā, nedomādams par pretimbraucējiem. Lionā Bronas lidostā nokļuvu ap vieniem naktī, divdesmit minūtes pirms tās lidmašīnas pacelšanās, ar ko biju paredzējis atgriezties. Tā bija pēdējā nakts lidmašīna. Anita mani gaidīja nevis tur, kur bijām norunājuši, bet jau tuvāk, ceļa malā. Starmešu gaismā ieraudzīju viņas balto kostīmu. Atvēru durvis, viņa iekāpa, un braucām tālāk. Viņa tur bija gaidījusi veselu stundu. Viņai bija bailes urj auksti. Viņa nepārtraukti drebēja. Iegriezos kādā sānceļā un apstājos zem kokiem. Pateicu, kas viņai jādara. Iedevu jūsu braukšanas tiesības, jūsu lakatiņu un balto mēteli. Apsaitēju viņas kreiso roku. No neizlietotās aviobiļetes uz Marselas — Mariņanas lidostu, kuru viņa bija nopirkusi uz jūsu vārda, izplēsu iekšējās lapas. Ieliku tās jūsu mēteļa kabatā, tāpat kā Aviņonas garāžas kvīti un jūsu aploksni ar dubulto mēnešalgu. No šīs aploksnes"izņēmu tieši tik daudz naudas, cik maksā jūsu lidmašīnas biļete. Kostīms Anitai mugurā bija jauns, tas bija līdzīgs jūsējam. Pat nepielaikodama viņa bija to nopirkusi kādā vēl atvērtā Zvaigznes laukuma veikalā. Viņa rādīja jostasvietā uz augšu uzlocītus svārkus un divas saspraužamās adatas, kas tos saturēja. Nespēju nerunāt par savandīto gultu, ko biju redzējis Kauba mājā. Jautāju, vai tā bijusi viņa, kas mīlējusies saburzītajos palagos. Jutu neatvairāmu nepieciešamību uzzināt sīkumus, un laika bija tik maz, ka stostījos. Viņa uzlika plaukstu man uz mutes. Viņa apgalvoja — lai kas notiktu, turpmāk viņa vairs nepiederēs nevienam citam kā vien man. Atkal braucu uz lidostu. Parādīju viņai, kā vadāma mašīna. Šķiroties ilgi skūpstīju viņu.

Viņa atkal sacīja, ka mīl mani. *

Nākamā satikšanās — saruna pa telefonu — mums bija paredzēta puspiecos 110 rīta. Tad Anitai vajadzēja būt apmēram Avalonas apkaimē, mēs to izpētījām kādā Kauba kartē. Paķēris papīra maisu, skrēju uz lidostu un nopirku biļeti, uzdodamies par Luiju Karola kungu. Atkal — stundu ilgs lidojums propelleru lidmašīnā, kas bija ceļā no Vidējiem Austrumiem. Es snaudu, vairākkārt redzēju sapnī jūsu kailā auguma attēlu uz baltas sienas. Nonācis Orlī, es nesēdos savā DS, bet iekāpu taksometrā, kas mazliet pirms trijiem mani izlaida pie Oteijas vārtiem. Staigāju pa Monmoransī kvartāla parku, neredzēdams gaismu nevienā logā. Ari Kauba māja bija tumša. Atgriežoties runāju skaļi, izlikdamies, ka esmu pavadījis garlaicīgu vakaru un Anita ir man blakus. Piegāju pie jūsu guļamistabas durvīm un klusām jūs pasaucu. Jūs nebijāt aizmigusi. Vīna pudeles lielajā istabā vairs nebija. Atradu to virtuvē kopā ar jūsu traukiem, ko jūs nelaimīgā kārtā bijāt nomazgājusi. Tomēr šajā mājā bija palikušas citas jūsu klātbūtnes pēdas, un es jutos atvieglots, redzot, ka vīna līmenis pudelē nokrities par vienas glāzes tiesu. Bez šaubām, miegazāļu deva nebija pietiekama, lai jūs tūlīt iemidzinātu, taču biju pārliecināts, ka vajag tikai pagaidīt.

Gaidīju dārzā mājas priekšā, jo jūsu logs bija otrā pusē. Smēķēdams domāju par Anitu pie tanderberda stūres, braucot cauri naktij. Atmiņā vēlreiz pārdzīvoju visu, ko biju darījis kopš Kauba nāves, meklēju kādu kļūdu vai aizmāršību. Nē, es savu putru vārīju pareizi. Ap četriem vēlreiz piegāju pie jūsu istabas durvīm un vēlreiz čukstus jūs pasaucu. Šoreiz jūs neatbildējāt. Klusām iegāju istabā. Jūs gulējāt, izstiepusies uz muguras, izkliedētajā gaismā, kas ieplūda pa durvīm, kuras biju atstājis vaļā, jūsu profils vīdēja uz spilvena. Tagad biju pārliecināts, ka esat aizmigusi un man vairs tik vien ir laika kā atgriezties Mocarta avēnijā. Tomēr nespēju savaldīties un gluži nesaprātīgi piegāju jums tuvāk, tik tuvu, ka sadzirdēju jūsu elpu. Tā bija pirmā reize, kad redzēju jūs bez brillēm. Pazinu jūs vēl mazāk nekā pēcpusdienā. Ilgāk par minūti stāvēju un vēroju jūs. Tad notika kaut kas, no kā man apstājās sirds. Jūs runājāt. Jūs runājāt tikpat skaidri kā dienā. Jūs pati sava miega ritmā sacījāt: «Nogaliraiet mani, es jūs lūdzu — nogaliniet mani!» Lēnām atkāpos uz durvju pusi, nenolaižot no jums acu. Izgāju ārā. Kājām aizgāju līdz pat Mocarta avēnijai, nesdams rokā papīra maisu.

Mājās tēloju tādu pašu komēdiju kā pie Kauba, lai piemānītu kalpotājus, kas gulēja dzīvokļa tālākajā galā. Skaļā balsī runāju ar šķietamu Anitu. Bija pienācis laiks, kad viņai vajadzēja man zvanīt. Gaidīju mūsu guļamistabā. Man vēl daudz kas bija jādara, bet vajadzēja^ sēdēt pie telefona, lai tūlīt noceltu klausuli un pārtrauktu zvanīšanu. Pulkstenis bija jau pieci. Es redzēju, kā pa žalūziju spraugām iespiežas pelēka dienas gaisma, dzirdēju pirmos ielas trokšņus. Acīmredzot ar Anitu bija atgadījies kas nopietns. Jo ilgāks laiks pagāja, jo skaidrāk apzinājos, cik neprātīgs ir mūsu pasākums. Beidzot iedžinkstē- jās zvans, un es acumirklī satvēru klausuli, dzirdēju tajā tādu kā burbuļošanu. Tā patiešām bija Anita — tālu, tik tālu kā dzīve, kādu es mums būtu gribējis, tik tālu kā dzīve, kādu biju iztēlojies Mišelai un mums. Viņa pateica vārdus, kādus bijām norunājuši, lai izslēgtu katru nejaušību. Viņa teica, ka ir Danija Longo, ka atrodas netālu no Avalonas mašīnā, un izteica frāzi, kas nozīmēja, ka viss rit, kā paredzēts. Tā bija: «Manā bagāžniekā, Karavaija kungs, ir paklājs.» Viņa sacīja arī, ka ir zvanījusi Bernāram Toram, lai uzzinātu mūsu numuru. Es zināju, ka šis maketists ir jūsu labākais draugs tūlīt pēc Harijam Kūperam līdzīgā, kas jums uztaisīja bērnu un pēc tam jūs pameta.

Pēc šīs telefona sarunas es sadedzināju saplēstās fotogrāfijas un negatīvus, kas bija papīra maisā. Pelnus izmetu virtuves atkritumu tvertnē. Tad aši sagatavoju trīs koferus — vienu Mišelai, vienu Anitai un vienu pats sev. Saliku tajos apģērbu, kas šķita nepieciešams. Anitas koferī ieliku viņas dārglietas un Parīzes bankas čeku. Lielākā daļa mana kapitāla ir noguldīta Šveices bankās, un Anitas paraksts der tikpat labi kā manējais. Liekas, naudā un vērtspapīros man pieder pietiekami daudz, lai mana meitiņa vienmēr varētu dzīvot kā princese. Turklāt Anita pratīs nikni aizsargāt to, ko atstāšu. Kad taisījos doties prom, Marija, mūsu kalpone spānietek rītakleitā ģērbusies, iznāca no savas istabas un kā tāds kanārijputniņš nočivināja, vai man nekas nav no viņas vajadzīgs. Sacīju, ka nedēļas nogali pavadīšu Šveicē kopā ar sievu un meitu, un atvainojies sūtīju viņu atpakaļ gultā.

Paņēmu divus koferus vienā rokā un vienu — otrā un kājām atgriezos Monmoransī kvartālā. Bija gaišs. Kafejnīcu viesmīļi mazgāja savus ietves gabalus. Man gribējās ēst un dzert, bet es neapstājos. Nedzirdēju troksni jūsu istabā. Acīmredzot jūs vēl gulējāt. Uzstiepu koferus augšstāvā un iekārtojos kādā atzveltnes krēslā mazliet pasnaust. Atgulties baidījos, jo tad es varētu aizmigt. Pusastoņos pirmajā stāvā joprojām nebija nekāda trokšņa. Izģērbos un pie izlietnes pavirši nomazgājos. Paņēmu 110 kofera rītasvārkus, uzvilku tos un kāpu lejā. Virtuvē uzvārīju kafiju. Izdzēru divas tases un vienu noliku jums. Pulkstenis rādīja astoņi, laiks bija jauks. Pat tad, ja Anita aizkavējas, viņai vajag atrasties uz Dienvidu autoceļa. Nepaies vairāk nekā stunda, kad viņa būs klāt. Es ļoti baiļojos, jo jutos noguris, un viņa droši vien bija vēl vairāk nogurusi. Izgāju ārā atvērt vārtus un garāžas durvis, lai viņai atliktu tikai iebraukt. Tad pieklauvēju pie jūsu durvīm, un jūs atsaucāties.

Tanderberds atbrauca tikai ap desmitiem. Jūs jau sen bijāt atsākusi darbu. Iegāju pie jums, lai novērstu uzmanību no dārza. Anita ienāca mājā no pagalma puses. Atradu viņu augšstāvā sēžam uz vannas malas un laižam ūdeni vannā, viņas seja izskatījās nogurusi, bet daudz mazāk, nekā biju gaidījis. Viņa bija noņēmusi apsēju un tumšās brilles. Vairāk par visu viņa gribēja nomazgāties. Viņa teica: «Notīrīties no tā visa.»

Viņas acis bija plati ieplestas un skatiens — mazliet stings. Viņa turēja manu plaukstu un stāstīja par braucienu, kas bija ildzis astoņas stundas. Viņa bija atstājusi «jūsu» ceļojuma pēdas Makonā, Turnē, Salonā pie Saonas, Avalonā un vēl — Dienvidu autoceļa sākumā, uzpildot benzīnu. Vienīgais neparedzētais gadījums, kas tomēr lieliski iederējās manā plānā, bija sastapšanās ar policijas motociklistu aizmugures uguņu bojājuma dēļ. Es palīdzēju Anitai izģērbties un liku visu atkārtot, sēžot vannā. Salonā viņa uz jūsu vārda bija noīrējusi istabu, par kuru tika samaksājusi iepriekš. Pēc nepilnas pusstundas viņa nemanīta bija viesnīcu atkal atstājusi. Neparedzētais notikums bija atgadījies apmēram simt kilometru vairāk uz ziemeļiem — aiz Soljē. Viņa teica, ka esot bijusi tuvu histērijai un, zinādama, ka bagāžniekā ir vinčestra šautene, būtu noteikti šāvusi, ja policists gribētu apskatīt mašīnu. To atceroties, viņa drebēja un es — tāpat. Bernāram Toram un pēc tam man viņa bija zvanījusi no kādas ciema kafejnīcas, kamēr labota mašīna, tur viņa atstājusi jūsu balto mēteli. No visa secināju, ka savu lomu viņa tēlojusi iespējami labi.

Izņēmu no viņas kofera frotē dvieli un tīru veļu, noslaucīju viņas kailo muguru. Ģērbusies baltos apakšsvārkos, Anita palūdza man cigareti. Viņa nebija smēķējusi stundām ilgi. Nokāpām apakšstāvā. Kamēr jūs abas sarunājāties, ieliku jūsu somā to, ko biju paņēmis. Devos prom. Garāžā izslaucīju tanderberda iekšpusi, cik vien labi varēdams. Nonesu pagrabā Vilnēvā paņemto paklāju, karabīni un patronu kārbu, tad uzkāpu augšstāvā. Noskuvos, uzģērbu tīru kreklu un uzvalku. Ar taksometru aizbraucu uz aģentūru. Tukšajā studijā atradu mapi ar veciem «Milkaby» maketiem. Iegāju grāmatvedībā. Uzrakstīju jūsu vārdu uz algas aploksnes. Tajā ieliku jūsu dubulto mēnešalgu un vēl trīssimt franku, ko biju apsolījis par steidzamo darbu. Piezvanīju dažiem kolēģiem un aprunājos par iepriekšējā vakara festivālu Saijo pilī. Pirms atgriešanās Mon- moransī kvartālā liku sevi aizvest uz Grenela ielu. Uzkāpu jūsu stāva un atstāju redzamā vietā pie durvīm zīmīti, ko bijāt rakstījusi, lai par savu aizbraukšanu brīdinātu kolēģus. Kādā Oteijas kafejnīcā, pie kuras izkāpu 110 cita taksometra, apēdu sviestmaizi, izdzēru vēl divas tases melnas kafijas un glāzi konjaka. Jutos tā, it kā manām nelaimēm jau būtu redzams gals. Domāju, ka esmu tikpat kā vinnējis.

Pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem. Anita bija saposusies ceļojumam, jūs — pabeigusi darbu. Iedevu jums algas aploksni, ko biju nodomājis atkal paņemt, kad atgriezīsieties ar tander- berdu. Man bija pilnīgi nepieciešams nosēdināt jūs pie tander- berda stūres. Citādi mans plāns izmeklētāju priekšā sabruktu, lai cik veiksmīgi tas īstenojās. Pirmām kārtām viņi izpētīs mašīnu, turklāt ar man nezināmiem līdzekļiem, kas droši vien ir visai iedarbīgi. Nav iedomājams, ka jūs varētu nobraukt vairāk nekā septiņsimt kilometru, neatstājot tur kaut jel ko — kādu pirkstu nospiedumu, plūksnu no baltā kostīma, kādu matu. Turklāt, par spīti manai paviršajai tīrīšanai, viņi tur atrastu citas sievietes atstatas pēdas. Izmeklētājiem tāpat būtu viegli konstatēt, ka uz jūsu līķa nav itin nekā, pat ne putekļu no šīs mašīnas. Man bija grūti jūs pārliecināt, Danij. Un, kad stāvēju jūsu priekšā, es vilcinājos, šķiet, kādu mirkli man pat vairs negribējās iesākto turpināt. Nesapratu, kur ņemšu drosmi jums pa pēdām atgriezties šajā namā, savainot jums roku un piespiest izdzert pudeli digitalīna, galvenais—izturēt vairākas minūtes, kad jūs, nekā nesaprotot, šausmās zaudējot prātu, mirsiet. Tomēr tūrpināju. Aizgājām pie sievasmātes uz Sišē bulvāri pēc Mišelas. Orlī lidostā atstājām jūs tanderberdā. Es jums sacīju, ka mūsu lidmašīna paceļas gaisā divpadsmitos, bet man īstenībā bija vēl divas stundas laika jūs izsekot, nogalināt, atstāt Kauba mājā visu tā, kā vajag, un tad piebiedroties Anitai un mazajai lidostā.

Liku reģistrēt bagāžu. Līdz pat brīdim, kad es Anitu atstāju ļaužu pilnajā hallē, viņa nezināja, ka es jūs nogalināšu. Vai ari, ja viņa pati bija nonākusi pie tādas domas, viņa mēģināja sev iestāstīt, ka man ir citi nodomi un viņa gluži vienkārši murgo. Viņa man jautāja, ko domāju darīt. Atbildēju, ka nevaru atstāt jūs dzīvu. Viņa neteica ne vārda, tikai purināja galvu, turēdama rokās meitiņu, un acīs viņai piepeši saskrēja asaras. Teicu, lai viņa gaida mani restorānā līdz diviem. Ja es neatgriezīšos, viņai tik un tā jākāpj lidmašīnā kopā ar Mišelu. Tad pievienošos viņām Ženēvā. Viņa purināja un purināja galvu, bet es gāju prom. Tas bija brīdis, kad mēģinājāt vadīt tanderberdu. Izbraucu savu DS no stāvvietas. Uz laiciņu pazaudēju jūs no redzesloka. Pēc tam atkal atradāties piecdesmit metru no manis, mašīna bija apturēta citā vietā. Noskatījos, kā jūs kājām šķērsojat ielu lidostas priekšā. Nesapratu, kas notiek. Pirmo reizi es neko nesapratu, Danij.

Es jums tāpat kājām sekoju. Baidījos, ka jūs lidostas ēkā varētu satikt Anitu un mazo. Es viņas redzēju trešajā stāvā, bet jūs bijāt it kā pievērsusies sev vien. Jūs ilgi sēdējāt pie bāra galdiņa. Es stāvēju divdesmit metru attālumā aiz fotoautomāta kabīnes. Es biju iztēlojies visu ko, kas varētu notikt pēc tam, kad nodevu mašīnu jūsu rokās, pat nelaimes gadījumu, kurš saistītu policijas uzmanību. Tomēr zināju, ka esat pārāk tuvredzīga, lai brauktu ātri, zināju ari, ka jus visu vienmēr darāt ļoti uzmanīgi, tāpēc biju pārliecināts, ka aizbrauksiet tanderberdu mājās bez starpgadījumiem, drošāk par kuru katru citu. Es biju paredzejis visu, Damj, visu. Taču es vēl nezināju un man lidz apdullumam vēl vajadzēja uzzināt, ka neviena jusu reakcija nav iepriekš paredzama. Jus rīkojāties ka vēzis, kura zīmē esat dzimusi.

Vai tagad saprotat, Danij? Jus atkal iesēdaties tanderberda, un es jums sekoju sava DS. Jums vajadzēja atgriezties Parīzē, bet jus pagriežaties uz Dienvidiem. Iedomājos, ka esat kļudiju sies autoceļa sazarojumā, bet tā nebija, jus turpinājāt brau cienu. Vēroju jus pa logu restorāna Fontenblo tuvuma, kur jus pusdienojat. Es neticēju savām acīm un kļuvu vai traks aiz dusmām. Gaidīju, kad iznāksiet, sēdēdams mašīnā mazliet tālāk Pulksteņa rādītāji virzījās uz priekšu. Sapratu, ka vairs nevaru paspēt uz «Swissair» lidmašīnu un Anita 1111 mazā aizlidos bez manis. Izmisīgi meklēju kādu jaunu atrisinājumu. Vēl cerēju, ka pēc pusdienām restorānā atgriezīsieties Monmoransi kvartālā. Runa varēja būt vienīgi par dažus kilometrus garu pavizināšanos, izbaudot tādas mašīnas vadīšanu. Kas to deva - sākās nebeidzamais, neprātīgais dancis, kas vairs nemitējās. Jus iebraucāt Fontenblo. Redzēju, ka nopērkat apģērbus un koferi. Pa muguru man plūda sviedri. Nekam vairs nebija jēgas. Jūs viena mirklī bijāt apmainījusi mūsu lomas. Visu nakti es nebiju ņēmis jūs vērā, es vadīju notikumus, nedomādams par jums vairāk kā par nederīgu krāmu. Un tagad spēli vadījāt jūs, jūs īstenojāt savus nodomus, nerūpējoties par mani. Visu ceļu līdz Žuaņī braucu jums nopakaļ divsimt metru attālumā no tanderberda, mainīdams ātrumu kopā ar jums, es sacerēju vistrakākās hipotēzes. Visneprātīgākā bija tāda: Anitai taisnība, neviens nekad nav jūs apvedis ap stūri, un jūs zināt, ka jums sekoju Man neienāca prātā tikai viena iespēja — tas, kas notika īstenībā. Tifrklāt' brauciena gaitā jūs kļuvāt aizvien pašapzinīgāka, un man vajadzēja koncentrēties, lai jūs nepazaudētu. Nekad neviens jūs nav vērojis tik sasprindzinātā uzmanībā, bet jūs aizvien ievedāt mani strupceļā. Pie Žuaņī tabakas bara es gandrīz nepamanīju, ka apstājaties. Vēlāk, kad atsākāt braucienu, es ar bailēm prātoju, kas tas par kravas mašīnas šoferi, ar kuru runājāt. Es vēl nezināju, kāda veiksme jūs pavada, Danij, bet es nojautu, ka šī satikšanās, tāpat kā visas citas, drīz vērsīsies pret mani. Un pievakarē uz autoceļa Osēras tuvumā, kad braucāt ar vairāk neka simt sešdesmit kilometru ātrumu stundā, es neglābjami atpaliku. Tai brīdī pēc jūsu b auciena 1111 pirkumiem Fontenblo man kļuva skaidrs, ka esat paturējusi tanderberdu nevis tāpēc, lai tikai pavizinātos, bet gan uz visu nedēļas nogali ka jus pilna gaita traucaties uz man nezināmu mērķi un man vajag jus apturēt. Reize — un tas bija visbriesmīgākais — aptvēru, ka jus braucat pa to pašu ceļu, ko nupat mēroja Anita, tikai preteja virziena. Es atkal gandrīz pazaudēju jūsu pēdas un atklaju sevi, kad braucu caur ciemu pie autostrades. Jus runājat ar kādu vecu sievu, kas piegāja pie tanderberda. Es jus gaidīju mazliet tālāk — simt metru no apkopes stacijas, kur izlasīju ciema nosaukumu — Dēsuārleza- valona. Domāju, ka pa īstam jūku prātā. Anita bija teikusi, ka te viņa atstājusi _fusu balto mēteli. Jus patlaban apzināti un neatlaidīgi visu gravat kopa. Par to vairs nešaubījos, kad atkal ieraudzīju tanderberdu un tajā — jūsu tirkizkrasas lakatiņa plankumu Jūs apstajaties apkopes stacijā. Tā varēja būt vienīgi ta pati, kur ari Anita bija apstājusies. Man kabatā bija apzīmogota kvīts par remontu. Pārbaudīju zīmogu. Stulbā niknumā saplēsu kvīti, paņēmu no priekšējā paneļa skapīša digitalina pudelīti un gāju pie jums, saulei spīdot, caur zāli, starp kokiem, ar lielu likumu tuvodamies baltajai ēkai, kur iegājāt. Viri pļāpāja ārpuse pie benzīna sūkņiem. Domāju vienīgi par to, kā tikt jums klāt un nogalināt, paliekot neredzams un nedzirdams. Tualete airadas nomaļus, durvis jūs atstājāt vaļā, un tā man radas izdevība jums uzbrukt. Piepeši ieraudzīju jūs no muguras — baltu, gaišmatainu un nekustīgu nepilnu trīs metru attaluma. Jums priekšā bija spogulis. Atsprāgu pie ārsienas, atvilku elpu un metos jums virsū. Es jūs satvēru, pacēlu no zemes, piespiedis savu lielo plaukstu pie jūsu sejas, brilles aizlidoja uz šaurās telpas viņu galu, viss notika tikpat juceklīgi kā manas domās. Ar kreiso roku jūs bijāt pieķērusies pie durvju stenderes. Redzēju jusu delnu. Nedomāju ka tas ilga vairāk par pussekundi, bet ši pussekuVide bija garāka par manu mūžu. Pilnīgi skaidri apzinājos, ka pats savām rokām izpostu visu iecerēto plānu. Sievietei, kas tika redzēta uz šosejas, bija ievainota kreisa roka. Jums tā bija vesela. Es varēju jūs nogalināt, bet jūs nebūsiet ievainota. Satvēru durvju rokturi un no visa spēka aizcirtu tās. Sajutu plauksta, ar ko biju aizspiedis jums muti, tādu kā drausmīgu, mēmu kliedzienu, un jūsu augums manas rokas piepeši saļima. Ļāvu jums noslīdēt uz grīdas. Jūs nokritāt uz ceļiem, dīvainā kārtā nezaudēdama līdzsvaru, pieri pret zemi, matiem pa grīdu. Nezinu, kāds tam bija iemesls: vai manis aizcirsto durvju troksnis, bailes 110 ārpuse dzirdamajām balsīm vai arī jūsu kreisā roka, kas neticami ātri pietūka, vai ari apziņa, ka, gadījumā ja jūs tūlīt nogalināšu, tiesas ārsts pamanīs, ka nāve iestājusies reizē ar rokas savainošanu, bet es bēgu. Atvilku elpu tikai tad, kad atkal sēdēju savā mašīnā.

Es būtu varējis jūs tur nogalināt, Danij. Es būtu varējis pastrādāt muļķību. Man vajadzēja jūs nogalināt vai nu blakus Kauba līķim, vai ari tur nogādāt pēc nogalināšanas. Taču apkopes stacijā es gluži vienkārši nevarēju jūs slepus aiznest. Es rīkojos pareizi. Vairākas reizes nožēloju šo brīdi, kad bijāt atkarīga no manas žēlastības, bet domāju, ka rīkojos pareizi.

Pabraucu mazliet tālāk, gaidīju līdz vakaram. Pagriezu mašīnu uz Parīzes pusi. Biju pārliecināts, ka pēc tāda notikuma jūs atgriezīsieties Parīzē. Prātoju, vai esat mani redzējusi. Man gribējās ēst, dzert un gulēt. Reizēm izkāpu no mašīnas un ēnā izlocīju kājas. Es vēl nepazinu nedz jūsu stūrgalvību, nedz apstulbinošo spēju atgūt vīrišķību vislielāko nelaimju brīdī. Es vēl nezināju, kādu veiksmi tas jums sola.

Jūs turpinājāt ceļu man negaidītā virzienā. Tas bija naktī. Apgriezu mašīnu. Jūs braucāt lēni. Jūs atkal uzspiedāt man savu gaitu. Mani žilbināja tanderberda aizmugures ugunis. Es jūs pazaudēju Soljē, kur jūs piepeši iegriezāties kada ielā, atstājot šoseju. Jās meklēdams, vairākas reizes izbraukāju pilsētu krustām šķērsām. Veltīgi. Turpināju ceļu Dienvidu virzienā, pirms tam piepildījis benzīnbāku, izdzēris glāzi vīna un nopircis sviestmaizi. Kilometri slīdēja zem maniem riteņiem, biju viens un jutos tik pamests kā vēl nekad.

Tanderberds stāvēja Salonā Saonas malā. Apstājos piecdesmit metru tālāk pie tās pašas ietves. Laikam gan es smējos. Pa tumsu lēniem soļiem gāju uz mašīnas pusi — tagad jumts tai bija pacelts. Piepeši iedegās starmeši. Nu kopā ar jums bija kāds vīrietis. Tad jūs iedarbinājāt mašīnu. Skriešus atgriezos savā DS un apsēdos pie stūres. Nodomāju, ka jūs tik neizprotami rīkojaties aiz tīra sadisma, ka esat nolēmusi mani salauzt, pirms nobeidzat. Tomēr es jūs panācu un redzēju, ka jūs apsaitētu kreiso roktf pelēkā puloverā ģērbta puiša pavadībā ieejat viesnīcā «Renesanse». Es tik un tā būtu uz turieni braucis, jo Anita man bija minējusi viesnīcu, kur pa nakti bija noīrējusi istabu uz jūsu vārda. Tagad bija skaidrs, ka jūs punktu pa punktam jaucat ārā manu plānu. Ļāvu jums iziet ārā. Ļāvu jums aizbraukt no Salonas kopā ar tipu, kas jums patika vienīgi tāpēc, ka simbolizēja to, no kā man metas nelabi. Jūs nevarat iedomāties, cik noguris biju, Danij.

Ilgu laiku kavējos dārzā pie tās otrās viesnīcas, kur jūs kopā ar viņu sēdējāt pie galda tukšā ēdamzālē! Es jūs vēroju pa logu tāpat kā pusdienu laikā. Jum^bija garās bikses, tādā pašā krāsā kā lakatiņš, kurš vilka mani dzīties jums pakaļ visu dienu.

Liekas, tajā brīdi domāju tā, it kā jūs.patiešām būtu Kauba mīļākā, it kā es ticētu meliem, kuriem ticēt gribēju piespiest citus. Es gaidīju un gaidīju. Es redzēju, ka jūs, pakļāvusies šim nelietim, kāpāt augšstāvā, redzēju parādāmies gaismas svītru logā ar smagiem aizkariem, kas ietvēra jūs abus nakti.

Devos atpakaļ uz Parīzi. Dusmas mani turēja vēl dažas stundas nomodā. Atkal braucu ar pilnā spožumā iedegtām ugunīm, nedomādams par pretimbraucējiem. Trīssimt četrdes- fnit kilometru. Nokļūšu Parīzē pirms pieciem rītā. Jā, es to izdarīšu. Es paņemšu paklājā ietīto Kauba līķi un karabīni. Saplēsīšu Anitas fdtogrāfiju, ko biju aizmirsis guļamistabā pie sienas. Es negulēšu. Es būšu stiprs, stiprāks par savu nogurumu un nožēlām. Atgriezīšos Salonā rītausmā, es nobraukšu tos kilometrus, kā jau esmu nobraucis, es atgriezīšos tajā viesnīcas dārzā, pirms jūs.būsiet atkal iekāpusi tanderberdā. Varbūt ap desmitiem no rīta. Man ir jābūt atpakaļ desmitos no rīta. Aiz saviem aizkariem, nogurusi no neķītrībām, vismaz tik ilgi jūs gulēsiet, nemaz nenojauzdama, ka lielais lempis ir aizsteidzies jums priekšā. Kaut vai pa dienu es atradīšu iespēju ielikt līķi un šauteni tanderberda bagāžniekā. Tad nogalināšu jūs vienalga kur, iespiedīšu digitalīna pudelīti starp zobiem, jūsu sirds apstāsies zem manas plaukstas kā putna sirds. Bērnībā es redzēju, kā puikas nogalina putnus. Toreiz kliedzu un situ viņus. Jau trīspadsmit gadu vecumā biju garāks par vidēja auguma vīrieti un es biju resns, mani apsaukaja tā, ka kļuvu vai traks. Bet es viņus visus piekāvu. Viņi zobojās par maniem nabadzīgajiem vecākiem. Bet es viņus visus piekāvu. Es gribētu atgriezties pagātnē. Es gribētu nezin ko, lai vairs nebūtu nekādu neģēlību, lai viss būtu tīrs un rāms, un nekustīgs. Es vairs nevaru izturēt, Danij.

Braucot uz Parīzi, aizkavējos. Laiks bija sazvērējies pret mani. Turklāt Monmoransī mājas atslēgu man vairs nebija. Man vajadzēja izņemt slēdzeni no durvīm dārza pusē un vēlāk ielikt to atpakaļ. Paklājā ietīto Kauba līķi aizstiepu līdz DS bagāžniekam. Man bija grūti to iedabūt iekšā. Pēc tam vajadzēja iet atpakaļ pēc karabīnes. Un vēlreiz atgriezties, lai sadedzinātu Anitas fotogrāfiju, pārbaudīt, vai kaut kur neesam atstājuši pēdas. Apskatīju gultu, kur bijāt gulējusi. Iekritu tajā uz vēdera, pats sev zvērēdams, ka tikai dažas minūtes atpūtīšos. Aizmigu. Nezinu, kāds spēks mani pēc pusstundas uzmodināja. Es būtu varējis tā gulēt visu dienu. Noskaloju seju un gāju prom.

Aiz Fontenblo man vajadzēja tfeļmalā apstāties. Laikam bija apmēram astoņi no rīta. Lija. Mašīnas brauca garām, saceļot vēju, DS drebēja. Atkal iekritu miegā, nolicis galvu uz rokām un atbalstījies pret stūri. Gulēju apmēram stundas ceturksni, varbūt vēl mazāk. Pats sevi lādēju, jutos tā, it kā Mišelas dzīve aizplūstu no manis ik reizi, kad aizvēru acis. Vēl apstājos Šaņī kādā šoferu kafejnīcā, lai iedzertu kafiju. Salecos ik reizi, kad ārpusē kāds gāja garām manas mašīnas bagāžniekam.

Jūs, Danij, bijāt aizbraukusi. Kad nonācu pie Salonas viesnīcas dārza, pulkstenis bija pāri divpadsmitiem. Nezināju nedz to, kādā virzienā esat braukusi, nedz arī to, cik tālu man priekšā esat tikusi. Es nevarēju riskēt, kaut ko jautādams. Turpināju ceļu uz Dienvidiem. Valansā zaudēju katru cerību jūs sastapt. Piezvanīju uz Ženēvu. Anita raudāja, viņa runāja maigā balsī, arī viņa bija zaudējusi visas cerības. Es viņai teicu: «Viņa ir paturējusi mašīnu, viņa brauc uz Dienvidiem, bet fotogrāfs ir kopā ar mani, nekas vēl nav zaudēts.» Viņa atkārtoja klausulē: «Kas? Kas ir kopā ar tevi?» Es lūdzu mani gaidīt, mani mīlēt. Sacīju, ka vakarā piezvanīšu. Braucu tālāk. Saule dūca manā galvā.

Atradu jūs Salonā. Kādā benzīna uzpildīšanas stacijā tander- berdam piepildīja rezervuāru. Tā jumts bija nolaists. Mazliet vēlāk jūs iznācāt no kafejnīcas, vakardienas jaunais cilvēks turēja jūs apskautu. Es pat neizjutu atvieglojumu. Mani mocīja viena vienīga doma: tikt vaļā no Kauba līķa un šautenes ua ielikt tos jūsu mašīnā. To izdarīju pēc pusstundas uz kāda klusa ceļa Marseļas tuvumā, kur jūs bijāt apstājušies — varu jau iedomāties, kādu cņcību dēļ. Redzēju, kā jūs abi nozūdat aiz pakalna kokiem. Ilgi nedomādams, piebraucu DS blakus tanderberdatn. Gaišā dienas laikā atvēru abu mašīnu bagāžniekus. Žaketi jau sen biju novilcis. Krekls bija sviedros izmircis. Šķita, ka galva pārplīsīs. To izdarījis, es, cikādēm zizinot, aizbraucu līdz ceļa līkumam, kur mana mašīna nebija jums redzama. Turpat to apgriezu. Nospriedu, ka pēc izpriecām zaļumos jūs atkal brauksiet uz Marseļu. Izkāpu no DS. Gaidīju, stāvēdams ceļa malā. Kādu brīdi iedomājos, ka vajadzētu pieiet pie jums un abus nonāvēt — vienalga, kā, kaut vai ar dūres sitieniem — un atstāt izmeklētājus pilnīgā apjukumā. Tad iedomājos, ka viņiem tādā gadījumā vajadzētu kādu meklēt — un viņi atrastu mani.

Ieraudzīju, ka jūsu puisis viens pats iekāpj tanderberdā, arī apgriež mašīnu un izmet jūsu atvērto koferi ceļmalā. Tā no jauna jūs pazaudēju. Bija atsevišķi mašīna ar tādu kā sprāgstvielu un atsevišķi — jūs. Es vairs nezināju,'kas ir svarīgāk — sekot viņam vai sekot jums. Iedomājos, ka esat palikusi bez mašīnas un tāpēc jūs atradīšu vieglāk nekā tanderberdu.

Sekoju tam puisim pa autoceļu līdz pat šosejai, kas ved uz Marseļu. Tur viņš sāka braukt pārāk ātri, viņš aizvien vairāk un vairāk attālinājās no DS. Tomēr stūrgalvīgi turpināju vajāšanu. Sapratu, ka viņš mašīnu nozadzis. Pie pilsētas robežas viņš man pazuda. Tur ir ceļu izvads. Es pa to braucu vairākas reizes, tā ka satiksmes regulētāji gandrīz mani ievēroja. Sāku braukt pretējā virzienā. Nogurums paralizēja domāšanu un gribu, rīkojos uz labu laimi un muļķīgi. Domāju: «Viņa droši vien ir tādā pašā stāvoklī kā es, atradīšu viņu tajā pašā vietā pilnīgi apjukušu. Es viņu iznīcināšu, un lai velns parauj to nelieti ar visu tanderberdu.» Tas nozīmē, ka jūs joprojām slikti pazinu, Danij. Pakalrtā atradu vienīgi jūsu atstāto vēstuli, dažus ar labo roku uzrakstītos vārdus: «Šovakar desmitos pie Kaneb- jēras ielas 10. nama.» Man vismaz palika cerība jūs atkal atrast. Saplēsu papīru. Marseļā atgriezos lēnā gaitā, visus manus prātus nodarbinājāt jūs. Šķiet, es sāku saprast jūsu rīcības jēgu, bet neskaidri, man vajadzēja izgulēties, lai aptvertu patiesību. Noīrēju istabu kādā viesnīcā- netālu no Senšarlas stacijas. Neizģērbies iekritu dziļā, trulā miegā.

Mani pamodināja, kā tiku lūdzis, pēc deviņiem vakarā. Liku atnest ēdienu un dzērienu, nomazgājos vannā. Mana seja bija apaugusi bārdas rugājiem, krekls netīrs, bet es biju atpūties, domāšana — skaidra. Beidzot iestāstīju sev, ka jums nav ne nojausmas nedz par slepkavību, nedz to, ka jūs vajāju, ka esat paturējusi tanderberdu tīrā untuma dēļ, un tas ir viss. Dokumenti bija uz Kauba sabiedrības vārda — NBI — laikam namu būves industrija. Jūs to droši vien nebijāt pamanījusi. Iepriekšējā naktī, to es zināju, jūs bijāt uzdūrusies vienai vai divām Anitas atstātām zīmēm, bet, kā redzams, neko neesat sapratusi no uzbrukuma apkopes stacijas tualetē, nezināt, kāpēc salauzta jūsu kreisā roka. Un šobrīd jūsu vienīgās rūpes ir atrast mašīnu. Varbūt jums ir kāds man nezināms līdzeklis, kas dod iespēju notvert mašīnas zagli. Ar to un ne tikai ar jums raksturīgo vīrišķību bija izskaidrojama tur pakalnā atstātā zīmīte.

No viesnīcas kabīnes piezvanīju Anitai. Viņa bija pilnīgi zaudējusi galvu. Pa tālruni — katra telefoniste varēja mūs noklausīties — viņa man skaidri un gaiši sacīja, ka labāk atzīties slepkavībā un doties uz policiju. Visiem spēkiem centos viņu uzmundrināt. Sacīju, ka esmu izdomājis atrisinājumu, ka viss nokārtosies. Dzirdēju, kā Mišela jautā: «Vai tas ir tētucis? Vai tas ir tētis?» Apsolīju Anitai, ka nākamajā dienā būšu pie viņām Ženēvā.

Pulksten desmitos atrados pie Kanebjēras ielas 10. nama. Pusstundu vēlāk es sekoju jums un jūsu žigolo, pūlēdamies pa gabalu nojaust, kas notiek jūsu galvās. Sapratu tikai to, ka abi zināt—tanderberda bagāžniekā ir līķis. Biju domājis, ka atradīšu jūs vienu, bez mašīnas vai ari neatradīšu nemaz, jo viņš taču nezināja, ko tikāt rakstījusi pakalnā. Vēl jo vairāk apstulbu, ieraudzīdams, ka 110 jauna apkampjaties, atgriežoties Kanebjēras ielā. DS biju atstājis turpat netālu. Ieraugot jūs abus pie tanderberda, man vajadzēja jūs atstāt, lai paņemtu DS. Un tad, protams, es jūs pazaudēju galīgi.

Uz labu laimi riņķoju pa pilsētu. Man pat vairs nebija cerību jūs ieraudzīt, braukāju tāpat vien. Domāju par jums — bažu nomāktu, apsaitētu roku, ģērbušos baltā muslīna kleitā, ar vīrieša žaketi plecos. Vēlāk sapratu, ka neesat nolēmusi ziņot policijai par savu atklājumu tāpēc, ka mašīna jums nepieder, ka esat to aizņēmusies bez manas ziņas. Pamazām vien man izdevās iejusties jūsu stāvoklī. Tad nospriedu, ka tajā pašā vakarā vai vismaz nākamajā dienā jūs zvanīsiet uz Ženēvu un lūgsiet mūsu palīdzību. Otra iespēja būtu atbrīvoties no līķa, nemēģinot noskaidrot, kas ielicis to jūsu bagāžniekā. Tā vai citādi, manis izliktais slazds aizcirtās. Biju iebāzis Kauba rītasvārku kabatā telefonogrammu, kas bija nosūtīta uz Orlī lidostu. Šis papīra gabals novedīs izmeklētājus pie jums. Mums ar Anitu atlika vienīgi apgalvot, ka neviens no mums nav jūs piektdien redzējis. Mums noticētu, jo nedz māja Monmoransī kvartālā, nedz mašīna mums nepieder.

Viesnīcas istabā nogulēju līdz pat vēlai priekšpusdienai. Palūdzu, lai stāva kalpotājs man pagādā elektrisko skuvekli un pilsētas avīzes. Skūdamies pārliecinājos, ka par Kauba slepkavību nekas nav rakstīts. Nekur neizlasīju arī ziņu, ka apvidū būtu atrasts kāds neidentificēts līķis. Piezvanīju Anitai. Sacīju, ka gaidīšu līdz vakaram, jo iespējams, ka jūs viņai zvanīsiet. Sacīju — lai kas notiktu, mēs par to visu neko nezinām, viņai jaturas dūšīgi. Pateicu savas viesnīcas telefona numuru, lai viņa varētu mani brīdinot. Sarunāties pa telefonu bija ļoti riskanti, bet nezināju, kā citādi varētu rīkoties. Pabrokastojis staigāju pa Marseļu. Nopirku šo kreklu, kas man vēl tagad ir mugurā. Maisiņu ar otru kreklu iemetu notekas akā. Izsliedamies ieraudzīju savu attēlu lielā skatloga spogulī. Tas patiešām biju es, Mišels Karavaijs, veiksmīgais reklāmas speciālists, plaukstošas aģentūras šefs, nevainojams vīrs un tēvs, kārtīgiem ļaudīm — labi audzināts cilvēks, vārdu sakot, vīrietis, kuru jūs redzat, Danij, un kuru jūs vairs nepazīstat, kurš pats sevi vairs nepazīst. Kas kurš galu galā ir?

Anita man piezvanīja ap astoņiem. Jūs tikko bijāt telefonējusi viņai uz Ženēvu. Viņa šķita kā prātu zaudējusi. Viņa raudāja. Viņa teica; «Es tevi lūgtin lūdzu, nedari viņai neko ļaunu. Viņa patiešām ir noticējusi, ka nogalinājusi Kaubu, vai tu saproti? Es vairs nespēju tādas šausmas izturēt. Tev viņai viss jāpasaka, jāizskaidro.» Es nezinu, cik tālu šajās divās bez manis pavadītajās dienās un naktis viņu aizvedušas domas un bailes. Es nezinu, Danij. Dzirdēju Mišelas raudas, mazā droši vien bija pārbijusies, redzēdama māti tadu. Es apsolīju, apsolīju, apsolīju, ka neko ļaunu jums nedarīšu. Viņa man neticēja. Viņa teica: «Es gribu, lai Danija man piezvana vēlreiz, lai viņa man pavēsta, ka viss kārtībā. Es tev zvēru, Mišel, ja tu izpildīsi savu nodomu, es arī nonāvēšos, es nonāvēšos, vai dzirdi? Es zvēru, ka to izdarīšu!» Es viņai apsolīju visu, ko viņa gribēja, lai tikai viņa apklustu un es iegūtu dažas stundas.

Biezējošā vakara krēslā braucu kā traks līdz pat šejienei. Drāzos augšup pa Abatijas ceļu tobrīd, kad jūs braucāt lejup. Es jums sekoju -līdz pat alus bāram pie Aviņonas stacijas. Redzēju kravas mašīnas šoferi, pēc tam — jūsu balto mēteli, tā atrašana man šķita tīrā burvestība. Es vēl nebiju sapratis, ar kādām stūrgalvīgām pūlēm jūs esat tik tālu tikusi. Bet kāda tam nozīme? Redzēju, ka pārmeklējat mēteļa kabatas, izvelkat no tām algas aploksni, bet otra, kuru man vajadzēja atņemt un kuru neesmu atņēmis, bez šaubām, joprojām atrodas jūsu somā. Iegājis zālē, es vēlreiz mēģināju nojaust, kas norisinās aiz jūsu tumšajām brillēm. Jūs, Danij, bijāt skaista, kad noskūpstījāt uz vaiga savu draugu, kad piepeši kā zibens jūs ķēra droša pārliecība, ka saprotat visu, kas noticis, tikai tāpēc vien, ka nav iespējamas divas aploksnes uz jūsu vārda vienai algas reizei. Jūs bijāt skaista, jā, bet man jūs atkal kļuvāt par visbīstamāko būtni pasaulē. Neviļus atkāpos, lai jūs mani neieraudzītu.

Es jūs izspiegoju, kad pavadījāt šoferi uz staciju, bet nesekoju jums. Man tas bija risks, bet jums— izdevība^ ja jūs aizbrauktu kopā ar viņu, atstājot tanderberdu alus bāra priekšā. Devu jums šo iespēju. Pavēru bagāžnieka vāku tikai tik daudz, lai ieraudzītu, ka Kauba tur vairs nav. Atgriezos savā DS cietokšņa sienas otrā pusē. Nolūkojos, kā iekāpjat tanderberdā. Tad savukārt ķēros pie stūres. Pārliecinājies, ka jūs atgriežaties Vilnēvā, drāzos turp pa citiem ceļiem, lai tiktu pie mērķa pirms jums.

Man vajadzēja jūs gaidīt tumsā ilgāk, nekā biju iedomājies. Vinčestrs, ko bijāt atstājusi uz dīvāna, bija manās rokas. Jūs ienācāt un iededzāt gaismu vestibila. Laikam es pārāk strauji sakustējos. Jūs sastingāt. Redzēju pret gaismu jūsu siluetu, jūs mani neredzējāt. Taču man vajadzēja pieiet jums klāt pavisam tuvu un tikai tad izšaut ar karabīni, lai vēl būtu iespējams pieņemt domu par pašnāvību. Paspēru vēl vienu soli. Vienlaikus mēģināju iztēloties, ko darīsiet, lai aizstāvētos. Biju pārliecināts, ka iesiet uz dīvāna pusi un mēģināsiet satvert šauteni, bet tās tur vairs nebija. Pagāju uz priekšu, lai aizšķērsotu jums ceļu. Līdz pat galam neviena jūsu reakcija nebija paredzama, Danij. Brīdī, kad biju jums jau blakus, sapratu, ka jūs ejat nevis uz dīvāna pusi, bet tieši pretī vestibilā iedegtajai lampai, un tūlīt visur iestājās tumsa. Dzirdēju nodzinkstam spuldzi, skrejošus soļus, taustīdamies veltīgi meklēju slēdzi. Tad izdzirdu skaņu, kuras cēloni sākumā nesapratu. Un pēc tam — jūsu balsi. Tā bija tikpat skaidra un precīza kā vienmēr. Jūs teicāt: «Nekustieties, Karavaija kungs. Es nupat iemetu pastkastē vēstuli, kurā bija ieliktas abas algas aploksnes un īss paskaidrojums. Es to adresēju pati sev, bet, ja miršu, tā tiks izlasīta. Nevienam citam es to neadresēju tāpēc, ka Anita ir mana draudzene, es viņu mīlu un gribu viņai palīdzēt. Un nepūlieties vairs šajā būdā iedegt gaismu, es izgriezu drošinātājus.» Vai esmu kaut ko aizmirsis, Danij? Jā. Jūs man pavēlējāt likt nost «manu šauteni», jo baidoties, ka «vajadzēs mani piespiest to izdarīt». Es pat nepadomāju, kā jūs to spētu panākt. Es varēju ticēt, ka jums ienākusi prātā vēl kāda neuzminama doma. Bet jūsu vārdos bija kaut kas cits, kā dēļ es izlaidu no rokām vinčestru. Pēc tam apsēdos uz dīvāna un vēlāk, kad pieradu pie tumsas, no šejienes redzēju jūs, neskaidru un gaišu, apsēžamies uz krēsla paroča man pretī.

Jūs noklausījāties manu stāstījumu nepārtraukdama, Danij. Man gribētos, lai jūs man pasakāt, kur atrodas Kauba līķis. Tad jūs paņemsiet savas mantas un atgriezīsieties mājās. Man gribētos, lai pret citiem jūs izturētos tā, it kā viss šis notikums nekad nebūtu attiecies uz jums. Es gribētu, lai jūs klusējat, lai saplēšat abas aploksnes. Izvēlēšos labāko no visiem atrisinājumiem. Es visu sakārtošu un iešu pieteikties žandarmērijā. Uzņemšos visu vainu. Man par šo slepkavību būs jāmaksā daudz mazāk nekā Anitai, jūs to saprotat. Es būšu piemuļķotais vīrs, kas izmisuma brīdi salauž savu dzīvi, atklādams savu nelaimi. Es būšu pavadījis nedēļas nogali dziļā apjukumā, bet galu galā no brīva prāta atzīšos pilnīgi visā. Es nolīgšu labākos advokātus, šoreiz pats savā labā darīšu visu iespējamo, lai mans stāsts būtu pārliecinošs. Jūs varat man ticēt, ka visu izdarīšu lieliski, es pat ceru, ka mani notiesās nosacīti.

Tā nu ir. Esmu mēģinājis, Danij, par sevi stāstīt, cik vien iespējams vaļsirdīgi. Man gribētos, lai jūs no tā secinātu, pat ja tas šķiet riebīgi, ka labs un ļauns ir vienas un tās pašas apmātības divas puses. Esmu jūs daudz vērojis. Galu galā es nezinu, kas jūs esat. Bet jums vajadzētu mani saprast, jo kādā brīdi jūs pati noticējāt, ka esat izdarījusi to, ko izdarīja Anita. Man gribētos, lai jūs man atdodat drošinātājus un lai «būdā» iedegas gaisma, lai jūs piezvanāt uz Zenēvu un pasakāt Anitai, ka viss kārtībā, lai viņa mani gaida, ka darīšu visu iespējamo, lai neaizkavētos. Tā nu ir, Danij. Iededziet gaismu. Paldies par nedēļas nogali ! Tā ir.

Jauna sieviete ar apsaitētu kreiso roku bija apmetusies Noajē viesnīcas 18. istabā. Viņa pieprasīja kafiju un avīzes. Visos Marseļas dienas laikrakstos viņa izlasīja informāciju par kādu cienījamu reklāmas aģentūras šefu, kas nogalinājis sievas mīļāko un naktī pats aizgājis pieteikties Aviņonas policijā. Pavēlā rīta stundā viņa ar taksometru aizbrauca uz Žoljetas krastmalu, pagaidīja pie režģiem pasažieri, kas brauca uz Kairu, saķēra to aiz rokas un sacīja, ka viņa gan ir gatavā mulla, tomēr visam ir savas robežas, lika atdot naudu un atsveicinājās. Viņa iekāpa Kasī autobusā, paņēma savu koferi viesnīcā «Bella Vista», samaksāja par istabu un izmantoja izdevību, lai baseinā izmēģinātu savu zeltaino, divdaļīgo peldkostīmu. Neapģērbu- sies viņa pabrokastoja uz terases, izstiepusi kājas saulē un caur tumšām brillēm vērdamās jūrā. Agrā pēcpusdienā, gaidīdama Marseļas autobusu, viņa ostmalā ieraudzīja mazu zēnu tēvam pie rokas, nosauca to par Titū un noskūpstīja. Četru gadu vecumā zēniem ir vēl īsāka atmiņa nekā vēlāk, jo Titū viņu vairs nepazina. Viņa nespēja atturēties un kādu brīdi sekoja viņam pa ielu divdesmit metru attālumā. Viņai patika tā vienkārši iet nopakaļ, bet kāda veca sieviete, kas viņu nekad nepameta, nosauca viņu par nabaga cāli un teica, ka viņa pati sevi veltīgi moka, ka vajag turēt galvu augšā. Tad viņa apstājās, izvilka no somas sarkanrūtotu naģeni un uzlika to uz gaišajiem matiem, mazliet atstumdama pakausī. Pēc divām stundām viņa Marseļas — Mariņanas lidostā pirmo reizi mūžā iekāpa lidmašīnā. Visu lidojuma laiku viņai bija bail. Arī Parīzē spīdēja saule. Ielas rotāja karogi. Viņa atgriezās savā dzīvokli, tūlīt piezvanīja draugam maketistam, lūgdama viņu turēt muti, lai ko viņš izlasītu avīzēs. Pēc tam viņa uzskaistinājās un uzgrieza numuru, kas bija ierakstīts naģenes iekšpusē. Apmēram pēc pieciem mēnešiem viņa Marseļā apprecējās, taču nevis ar kravas mašīnas šoferi, kas čiepj vijolītes, kā kurš katrs varētu iedomāties — tas bija viņas vedējtēvs un kļuva tikpat kā par brāli —, bet ar tā labāko draugu, visburvīgāko, visgudrāko, visjocīgāko, visdievināmāko un visaizraujošāko puisi, kādu vien viņa savā mūžā bija sastapusi, īstu mīlnieku, kas brauca pa šosejām ar berljē un cerēja kļūt par miljardieri, jo domāja, ka tā dzīve būtu jaukāka, un saucās par Batistēnu Lavantīru. Tātad viņa kļuva par Dāniju Lavantīru. Tāpēc viņai pat nevajadzēja mainīt monogrammas uz pūra veļas, ko viņa, acis miegdama, cerībā uz labām dienām bija izšuvusi bāriņu namā.

Parīze, 1966. gada aprīlis

SATURS

M. LEBLANS

Arsēns Lipēns pret Herloku Šolmsu. Tulk. I. Pēlersone Blondā dama 5

1

23. sērijas 514. biļete 5 k

II

Zilais dimants 27 N

III

r

Herloks Šolmss dodas uzbrukumā 47

IV

Daži gaismas stari tumsā 66

V

Nolaupīšana 83

P. ALEKSANDRS, M. ROLĀNS

Redzēt Londonu un mirt. Tulk. S. Tltmane. 103 *

Ž. ŽIGLĒRA

Klusuma mežs. Tulk. S. Jaunarāja. 215 S. ŽAPRIZO

Dāma ar brillēm un šauteni automobilī. Tulk. S. Jaunarāja 305

HE № 6144

k FRANČU DETEKTĪVS

Mākslinieciskā redaktore Maija Dragūne Tehniskā redaktore Laimdota Engere KoPektore Sarmīte Liniņa Nodota salikšanai 24. 05. 91 Parakstīta iespiešanai 05. 08. 91. Reģistrācijas apliecības № 2—0306. Formāts 84X 108/32. Tipogrāfijas papīrs. Taims garnitūra. Augstspiedums. 25,2 uzsk. iespiedi.; 25,62 uzsk. krāsu riov% 25,70 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. № 493—5. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 87/33545/ D—1138. Izdevums sagatavots DIS, piedaloties nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja O. Āboliņa. Iespiesta tipogrāfijā «Rota»; 220U11 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Fr 180 Franču detektīvs. / No franču vai. tulk. S. Jaun- arāja, 1. Pētersone u. c.— R.: Liesma, 1991.—475 Ipp. ISBN 5—410—00872—3 ♦

4703010100—87

F- 91 84.4 Fr-44

M 801 (II)—91

[1] anglijā mājas pa lielākai <la]ai tiek numurētas pēc kārtas bez pāra un nepāra numuru mijas. (Aut. piez.)

Content

Leblāns Moriss, et al Franču detektīvs

MORISS leblĀns ARSENS LIPĒns PRET HERLOKU ŠOLMSU

POLS ALEKSANDRS, moriss rolans REDZĒT LONDONU un mirt

ŽILETA ZIGLĒRA KLUSUMA MEŽS

SEBASTIENS ŽAPRIZO DĀMA AR BRILLĒM UN ŠAUTENI AUTOMOBILĪ

SATURS