Konelijs Maikls

Gaismu meklējot

Maikls Konelijs

Gaismu meklējot

Pirmā nodaļa

Lai nu ko, ber to, ka Aleksandrs Teilors pats man atvērs durvis, gan nebiju gaidījis. Tas nemaz neatbilda maniem priekšstatiem par Holivudu. Biju pārliecināts, ka tāds vīrs, kura filmas ienes miljardiem dolāru, vispār nevienam durvis pats neatver. Manuprāt, pie ieejas cauru diennakti būtu jāuzturas tēvainim formastērpā. Un mani ielaistu tikai pēc pamatīgas dokumentu pārbaudes, vispirms pārliecinoties, vai ziņas atbilst iepriekš pieteiktajām. Mani nodotu virssu-laiņa vai pirmā stāva istabenes ziņā, kas man rādītu ceļu, nedzirdamiem soļiem slīdot pa plašajiem gaiteņiem.

Taču nekā tamlīdzīga Krestroudas savrupmājā nebija. Pagalma vārti stāvēja līdz galam vaļā. Un, kad biju atstājis mašīnu pie ieejas un pieklauvējis pie durvīm, tās atvēra neviens cits kā kases gabalu čempions. Pats aicināja mani ēkā, kura izmēru ziņā līdzinājās Losandželosas starptautiskās lidostas terminālim.

Teilors izskatījās iespaidīgs. Daudz netrūka līdz metram deviņdesmit, svēra pāri simtam. Taču kustējās tīri veikli, dzidri zilās acis brūnām cirtām greznotajā galvā raudzījās vērīgi. Spalvu šķipsniņa uz zoda piešķīra viņa tēlam smalko aprindu mākslinieka dvesmu, lai gan ar mākslu šim cilvēkam bija visai nosacīts sakars.

Mugurā Teiloram bija gaišzils treniņtērps, kas droši vien maksāja vairāk par visu manu goda kārtu. Kaklam cieši aptītais baltais dvielis bija rūpīgi aizbāzts aiz apkaklītes. Vaigi bija piesarkuši, un elpoja viņš smagi, ar piepūli - biju iztraucējis viņu kādas nodarbības laikā.

Ierados savā lepnākajā pelēkajā uzvalkā ar vienrindas pogu aizdares žaketi - pirms trim gadiem par to samaksāju veselu tūkstoti un vēl divsimt dolāru. Vismaz deviņus mēnešus nebiju tam pieskāries, tāpēc no rīta kārtīgi notīrīju to ar suku, notraukdams sakrājušos putekļus. Biju gludi noskuvies un nācu darīšanās - pirmo reizi kopš tās tālās dienas, kad iekāru uzvalku skapī.

“Nāciet tik iekšā,” Teilors sacīja. “Šodien visiem iedevu brīvdienu un pats te nedaudz pavingroju. Par laimi, vingrošanas zāle tepat gaiteņa galā, citādi nemaz nebūtu dzirdējis klauvējienu. Māja paliela.”

“Jā, man paveicās.”

Viņš rādīja ceļu. Roku sveicienam nedeva, tieši tāpat kā pirms četriem gadiem, pirmajā tikšanās reizē. Gāja tik uz priekšu, manā ziņā atstājot durvju aizvēršanu.

“Vai jums nekas nebūs pretī, ja pabeigšu nodarbību, kamēr runājamies?”

“Nē, nemaz.”

Pa marmora plāksnēm klāto gaiteni Teilors gāja pāris soļu pirms manis, es pildīju svītas funkciju. Droši vien tā

viņam bija ērtāk, bet man - pilnīgi vienalga. Varēju mierīgi paraudzīties apkārt.

Pa logiem kreisajā pusē saskatīju krāšņu zālienu futbola laukuma lielumā ar viesu māju tālumā, kas tiklab varētu būt arī slēgts peldbaseins vai abi kopā. Pie tās stāvēja golfa ratiņi, un riteņu sliedes veda pāri rūpīgi koptajam zālienam līdz pat mājai un atpakaļ. Esmu ne vienu vien Losandželo-sas brīnumu redzējis, no nabadzīgākajiem geto graustiem līdz savrupmājām kalnu virsotnēs. Taču pilsētas robežās tādus plašumus, kuru pārvarēšanai vajadzētu golfa ratiņus, redzēju pirmoreiz.

Labajā pusē pie sienas bija ierāmēti kadri no daudzajām Aleksandra Teilora kinostudijas filmām. Biju redzējis vairākas, kuras rādīja televīzijā, citas pazinu pēc reklāmām. Tās bija pārsvarā asa sižeta filmas, kuru saturs tīri labi satilpa reklāmas rullīša trīsdesmit sekundēs; tam, kas bija redzējis reklāmu, nebija īpašas nepieciešamības noskatīties pašu filmu. Ar mākslu nevienai no šīm filmām nebija nekāda sakara. Taču Holivudā tām bija daudz lielāka nozīme nekā-mākslai. Tās nesa peļņu. Un tā bija pati būtiskākā no būtiskajām nozīmīguma pazīmēm.

Teilors strauji pagriezās pa labi, un, sekodams viņam, nonācu vingrošanas zālē. Šī telpa sniedza man pavisam jaunu ieskatu personiska fitnesa centra izpratnē. Gar sienām rindojās visvisādas svaru cilāšanas ierīces. Pašā vidū, izrādās, bija iekārtots īsts boksa rings. Teilors veikli apsēdās uz velotrenažiera, nospieda dažas digitālā ekrāna pogas un atsāka pārtraukto nodarbību.

Augstu pie pretējās sienas cits citam blakus dižojās trīs lieli televizori ar plakaniem ekrāniem; divos bija ieslēgti konkurējoši ziņu kanāli, trešajā - Blūmberga biznesa ziņu ka-

nāls. Skaņa bija tikai Blūmbcrga ziņām. Teilors pacēla tālvadības pulti un izslēdza skaņu. Arī tādu laipnību nebiju gaidījis. Kad zvanīju sekretārei, lai norunātu tikšanos, izklausījās, it kā man būtu jāpriecājas par iespēju uzdot dažus jautājumus, kamēr svarīgais vīrs spaida mobilā tālruņa podziņas.

“Bez pārinieka?” Teilors apjautājās. “Es domāju, ka jūs visi darbojaties divatā.”

“Man labāk patīk strādāt vienam.”

Pie tā ari pagaidām palikām. Klusēdams stāvēju, kamēr Teilors uz trenažiera uzņēma tempu. Viņš izskatījās krietni jaunāks par saviem četrdesmit septiņiem gadiem. Iespējams, to varēja izskaidrot ar daudzajiem veselības un jauneklīgu-ma atgūšanas rīkiem, bet tikpat labi arī ar pīlingu un bo-toksa injekcijām.

“Varu jums atvēlēt trīs jūdzes,” viņš paziņoja, noņemdams no kakla dvieli un uzmezdams to uz velotrenažiera rokturiem. “Aptuveni divdesmit minūtes.”

“Ar tām pilnīgi pietiks.”

Sataustīju piezīmju blociņu žaketes iekškabatā un mēģināju to izvilkt, bet spirāles gals ieāķējās žaketes oderē. Jutos muļķīgi. Pūlējos atāķēt, līdz neizturēju un rāvu. Odere tirkšķēdama plīsa, un es smaidīju, slēpjot apmulsumu. Teilors smalkjūtīgi novērsās, pacēlis galvu pret vienu no klusējošajiem televizoru ekrāniem.

No agrākās dzīves man droši vien visvairāk pietrūkst tieši visādu sīkumu. Vairāk nekā divdesmit gadu žaketes kabatā nēsāju mazu blociņu. Ar spirāli sastiprinātus piezīmju bloknotus lietot nedrīkstēja - attapīgs advokāts varētu pateikt, ka lapas ar klienta nevainības pierādījumiem no tā izplēstas. Ar iesietiem blociņiem nekas tamlīdzīgs nedraudēja, un arī žaketes oderei klājās vieglāk.

“Es tā nopriecājos, kad jūs piezvanījāt,” Teilors teica. “Nekādi nespēju aizmirst to atgadījumu ar Endžiju. Līdz pat šai baltai dienai. Jauks skuķēns bija, saprotat? Un es visu laiku domāju, ka jūs tur vienkārši esat padevušies, ka par viņu neviens ne ausu neceļ.”

Es pamāju. Kad runāju ar sekretāri pa tālruni, ļoti rūpīgi izvēlējos vārdus. Lai gan nemeloju, jutos vainīgs, jo biju ļāvis viņai šo to noprast un secināt. Tā vajadzēja. Ja būtu atzinies, ka esmu pensionēts policists, kurš pats uz savu roku izmeklē vecu noziegumu, nebūtu nekādu izredžu pat mājā iekļūt, nemaz nerunājot par iespēju izjautāt kases gabalu radītāju.

“Jā, pirms sākam runāt: droši vien noticis pārpratums. Nezinu, ko jums teikusi jūsu sekretāre, bet policists es neesmu. Vairs ne.”

Teilors kādu brīdi pārstāja mīties, pedāļi pēc inerces griezās līdzi, tad viņš ātri attapās un atguva tempu. Seja pie-sārta, sviedri lija aumaļām. Pasniedzies pie glāzes turētāja digitālās vadības pults sānos, viņš sadabūja brilles un mazu kartīti ar savas studijas emblēmu augšmalā: sarežģītu vijumu labirintu un pāris ar roku rakstītiem teikumiem. Viņš uzlika brilles un tik un tā pašķielēja, lasīdams uzrakstīto.

“Man gan te kas cits rakstīts,” viņš brīnījās. “Melns uz balta - Losandželosas Policijas departamenta izmeklētājs Harijs Boss uz desmitiem. To rakstījusi Odrija. Strādā pie manis jau astoņpadsmit gadu - kopš tā laika, kad ķēros pie video štruntu cepšanas. Viņa jau nu gan savu darbu prot. Un parasti ir ļoti precīza.”

“Nu, es tas biju gan, turklāt ļoti ilgi. Taču nu jau gandrīz gadu esmu pensijā. Iespējams, pa tālruni to ne visai skaidri varēja saprast. Jūsu vietā es Odrijai nepārmestu.”

“Es ari nepārmetīšu.”

Viņš palūkojās uz mani no augšas pāri brillēm.

“Nu, kā tad es varu jums palīdzēt, detektīv... vai arī man jāsaka vienkārši - mister Bos? Atlicis divarpus jūdžu, un tad arī būs jābeidz.”

Pa labi no Teilora bija vēdcrprescs vingrināšanas rīks. Piegāju tam klāt un apsēdos. Izņēmu no kabatas pildspalvu - šoreiz bez mazākās aizķeršanās - un sagatavojos rakstīšanai.

“Nezinu, vai atceraties, bet mēs esam tikušies, mister Teilor. Pirms četriem gadiem, kad Endželas Bentones līķis tika atrasts īres nama vestibilā, nozieguma izmeklēšanu uzdeva man. Mēs tikāmies jūsu kinostudijā. Biju kopā ar Kj-ziju Raideri, vienu no saviem palīgiem.”

“Atceros - melnādainā. Viņa tad sacīja, ka pazīstot En-džiju. Ja nemaldos, iepazinušās vingrošanas zālē. Toreiz izlēmu, ka jums abiem var droši uzticēties. Bet tad jūs pazudāt. Vairs ne vārda...”

“Mums to lietu atņēma. Strādājām Holivudas nodaļā. Pēc pāris dienām sekoja laupīšana un apšaude, un tad lietu pārņēma Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa.”

Ieskanējās kluss zvaniņš, un es nospriedu, ka pirmā ve-lotrenažiera jūdze jau cauri.

“Tos puišus es atceros,” Teilors nicīgi noteica. “Viens par otru neaptēstāks. Tie nu gan manī neko neizraisīja. Ja nekļūdos, vienu no viņiem vairāk interesēja tehniskā konsultanta amats manā studijā nekā noziegums, kas tam bija jāizmeklē. Kas īsti ar viņiem notika?”

“Viens miris, otrs pensijā.”

Dorsijs un Kross. Savulaik pazinu abus. Tie bija spējīgi izmeklētāji, tāpēc Teilora vērtējumu neņēmu vērā. Slin-kūma lāpītājiem policijā nebija ko meklēt. Nolēmu nestāstīt Teiloram arī to, ka Džeks Dorsijs un Lotons Kross izmeklētāju aprindās ieguvuši bēdīgu slavu kā pārinieki, kuriem nekādi neveicās. Izmeklējot lietu, kuru viņiem uzdeva dažus mēnešus pēc Endželas Bentones lietas, viņi iegāja kādā Holivudas bārā žigli iekost un ieraut pa mēriņam. Sēdēja rāmi pie galdiņa ar šķiņķa sviestmaizēm un viskija glāzītēm, kad bārā iebruka bruņots laupītājs. Runāja, ka Dorsijs, kas sēdējis ar seju pret durvīm, cēlies kājās, taču neesot paspējis. Uzbrucējs nogāzis Dorsiju, pirms tas pieskāries revolverim, un Dorsijs tūlīt bijis pagalam. Krosam tēmētā lode nobrāza galvaskausu, bet otrā trāpīja kaklā un iestrēga mugurkaulā. Bārmeni nošāva pēdējo, tiešā trāpījumā.

“Un kas pēc tam notika ar to lietu?” Teilora jautājums bija retorisks, balsī nemanīja ne kripatiņas līdzjūtības pret policistu skarbo likteni. “Neviens pat pirkstu nepakustināja. Varu derēt, ka tā klājās putekļiem, tāpat kā jūsu uzval-ciņš, kuru izvilkāt no skapja, nākot šurp.”

Noriju apvainojumu, jo citādi nevarēja. Pamāju kā piekrizdams. Nevarēju īsti saprast, vai viņš niknojās par neatriebto Endželas Bentones slepkavību vai arī par turpmākajiem notikumiem: laupīšanu, vēl vienu slepkavību un tā arī nepabeigto filmu.

“Tie vīri strādāja pilnu slodzi veselu pusgadu,” paskaidroju. “Pēc tam nāca citas lietas. To nekad netrūkst. Nav vis tā kā jūsu filmās. Gribētos jau, lai būtu tāpat, bet nav.”

“Jā, citas lietas vienmēr atradīsies,” Teilors teica. “Tā visvieglāk izlāpīties, vai ne? Pārāk liela slodze. Bet pagaidām tas skuķēns tik un tā miris, nauda izčibējusi, un tas nekam neder. Jauna lieta klāt. Ķeramies pie tās.”

Nospriedu, ka jāļauj viņam izrunāties. Vēl jau nebija ne tuvu galā.

“Un nu pagājuši četri gadi; tagad nākat jūs. Kas jums, Bos, padomā? Pierunājāt viņas radiniekus, lai jūs noalgo? Vai ne tā?”

“Nē. Visi viņas radi dzīvo Ohaio. Neesmu ar viņiem neko saskaņojis.”

“Kas tad noticis?”

“Lieta nav atklāta, mister Teilor. Un man tas joprojām nedod mieru. Šaubos, vai pie tās strādā ar pienācīgu... atdevi.”

“Un tas arī viss?”

Es pamāju. Arī Teilors pamāja, kā savu domu apstiprinādams.

“Piecdesmit taukšķu,” viņš noteica.

“Kā, lūdzu?”

“Maksāšu piecdesmit taukšķu, ja izdosies šo lietu atpiņ-ķerēt. Man taču neļauj pabeigt to filmu, kamēr lieta nav atklāta.”

“Mister Teilor, jums nezin kāpēc radies maldīgs priekšstats. Man jūsu naudu nevajag, te nav runa par filmu. Tas, kas man pašlaik nepieciešams, ir jūsu palīdzība.”

“Paklau, man ir ķēriens uz labu sižetu. Izmeklētājs, kuru vajā sirdsapziņa par nesodītu noziegumu. Mūžīgais stāsts, daudzkārt pārbaudīts, turklāt patiess. Piecdesmit avansā, par pārējo parunāsim citreiz.”

Paņēmu bloknotu un rakstāmo, tad piecēlos kājās. Nekas labs te nebija paredzams, vismaz es biju gaidījis ko citu.

“Paldies, ka veltījāt man nedaudz laika, mister Teilor. Ja netikšu ārā pats, izšaušu signālraķeti.”

Tiklīdz paspēru soli durvju virzienā, atskanēja otrais tre-nažiera zvaniņš. Bet Teilors uzrunāja manu muguru.

“Tikai mieru, Bos! Nāciet atpakaļ un jautājiet vien! Un es paturēšu savus piecdesmit taukšķus, ja jau jums tos nevajag.”

Pagriezos pret viņu, taču neapsēdos. Atkal atšķīru bloknotu.

“Sāksim ar naudu,” es teicu. “Kurš no jūsu darbiniekiem par to zināja? Mani interesē tikai tie, kuri varēja zināt visu precīzi: kad un kādā veidā naudu atvedīs uz uzņemšanas laukumu. Noderēs viss, ko vien varat atcerēties. Es šo izmeklēšanu sākšu no nulles.”

Otrā nodaļa

Endžela Bentone nomira savā divdesmit ceturtajā dzimšanas dienā. Līķi atrada īres nama vestibilā, sabrukušu uz brūnām spāņu flīzēm klātās grīdas. Viņa īrēja dzīvokli Fauntina avēnijā netālu no Labrejas. Dzīvokļa atslēgu atrada pastkastītē. Vēl tur bija divi apsveikumi dzimšanas dienā no Kolumbusas. Tos bija sūtījuši māte un tēvs - katrs atsevišķi. Izrādījās, ka viņi nebija šķīrušies. Vienkārši abi gribēja nosūtīt apsveikumu savai vienīgajai meitai.

Bentone bija nožņaugta. Pirms vai pēc nāves. Visticamāk, ka pēc tās, jo blūze bija saplēsta'un krūšturis uzrauts augšup, atkailinot krūtis. Slepkava bija masturbējis pie līķa, atstājot nedaudz spermas, kuru tiesu medicīnas eksperti nodeva laboratorijā, lai noteiktu DNS. Rokassomiņa bija nozagta, un to tā ari neatrada.

Nāve bija iestājusies starp vienpadsmitiem vakarā un pusnakti. Noslepkavoto atrada cits tās pašas mājas iedzīvotājs, kad pusvienos naktī veda pastaigā suni.

Tad arī es ķēros pie šīs lietas. Tajā laikā biju Losandže-losas Policijas departamenta Holivudas nodaļas trešās kategorijas izmeklētājs. Man bija divi pārinieki. Strādājām trijatā, nevis pāros. Tas bija jaunievedums, lai paātrinātu izmeklēšanu. Kīzminu Raideri, Džeriju Edgaru un mani izsauca pēc trauksmes signāla, un vienos naktī saņēmām norīkojumu. Satikāmies Holivudas nodaļā, iepildījām benzīnu divās policijas automašīnās un devāmies uz nozieguma vietu. Pirmoreiz ieraudzījām Endželas Bcntones līķi aptuveni divas trīs stundas pēc viņas nogalināšanas.

Viņa gulēja uz flīzēm sakaltušu asiņu krāsā. Uz sāniem. Skaisto seju atbaidošu vērta vaļējās izvalbītās acis. Radzenēs bija asinsizplūdumi. Viņas kailās krūtis bija gandrīz plakanas. Tās izskatījās zēniskas. Tas droši vien sagādāja viņai ne vienu vien nepatīkamu brīdi pilsētā, kurā fiziskos dotumus, šķiet, nereti vērtēja augstāk par garīgajiem. Tā nu saplēstā blūze un norautais krūšturis ļaundarību vēl jo vairāk pastiprināja; it kā ar dzīvības atņemšanu vien būtu par maz, slepkavam vajadzēja vēl atkailināt tik vārīgu vietu.

Taču visvairāk atmiņā iespiedās viņas rokas. Kad slepkava nedzīvo ķermeni nometa uz flīzēm, abas rokas sazin kādā veidā sagadījās blakus. Tas gulēja pa kreisi no ķermeņa, izstieptas pāri galvai, it kā viņa mēģinātu kādu aizsniegt, lūdzot palīgā. Rokas atgādināja renesanses gleznās redzētās, tās līdzinājās mūžīgai pazušanai nolemto rokām, kas sniedzās pret debesīm, lūdzot piedošanu. Savā mūžā biju izmeklējis nepilnu tūkstoti slepkavību, taču vēl ne reizi guļoša ķermeņa stāvoklis nebija atstājis uz mani tādu iespaidu.

Var jau būt, ka es pārāk daudz iedomājos, ieraudzījis viņu uz vestibila grīdas. Taču ikviena lieta ir tikai viena no kārtējām kaujām nebeidzamajā karā. Ticiet man, ikreiz,

Siguldas pilsētas BIBLIOTĒKA

kaujā ejot, kaut kas jāņem līdzi, lai būtu kam pieķerties, kas cilvēku velk vai dzen uz priekšu. Šajā gadījumā tās bija viņas rokas. Es nespēju tās aizmirst. Iedomājos, ka tās lūdz manu palīdzību. Un joprojām esmu par to pārliecināts.

Izmeklēšana uzreiz pavirzījās uz priekšu, jo izrādījās, ka Kīzmina Raidere pazina upuri. Viņas bija iepazinušās sporta klubā “El Cetitro”, uz kurieni devās izkustēties. Nenormētā darba grafika dēļ Raidere nav varējusi to apmeklēt noteiktā laikā. Kad pagadījies brīvs brītiņš un nav bijis jāizmeklē kārtējais noziegums, viņa jebkurā laikā devusies uz vingrošanas zāli. Tur bieži vien satikusi Bentoni, iepazinusies ar viņu, šad tad papļāpājusi, uz blakus novietotiem trena-žieriem muskuļus vingrinot.

Raidere zināja, ka Bentone gribējusi darboties kinofilmu ražošanas jomā. Viņa strādāja par režisora palīdzi Aleksandra Teilora studijā “Eidolott Productions”. Arī viņai dažkārt vajadzēja strādāt cauru dienu, ja to prasīja uzņemšanas apstākļi. Tātad Bentones sporta nodarbības bija tikpat neregulāras kā Raiderei. Varēja secināt, ka privātajai dzīvei Bcntonei neatlika laika. Raiderei viņa bija «tāstījusi, ka iepriekšējā gadā tikai divas reizes tikusies ar kādu vīrieti un vēl neesot atradusi īsto.

Tā gan bija tikai pavirša pazīšanās, jo Raidere vēl ne reizi nebija satikusi Bentoni ārpus vingrošanas zāles. Abas bija jaunas melnādainās, kuras centās uzturēt fizisko formu, vienlaikus sūri strādājot, lai katra savā pasaulē pakāptos pa stāvajām karjeras kāpnēm.

Taču mums jau bija, ar ko sākt. Tūlīt bija skaidrs, par ko ir runa, - tā bijusi pašapzinīga, mērķtiecīga jauna sieviete, kurai rūpējusi gan pašas veselība, gan karjera. Uz-

reiz varēja atmest dažādas dzīvesveida īpatnības, kuras varētu maldināt izziņas darbu. Taču Raiderei pirmoreiz mūžā bija jāizmeklē slepkavība, kuras upuri viņa personiski pazina. Tiklīdz ieradāmies nozieguma vietā, ievēroju, ka kolēģe kavējas pārdomās. Parasti viņa mēdza visai rosīgi darboties, daiļrunīgi aprakstot nozieguma ainu un izvirzot izmeklēšanas versijas. Pie Bentones līķa viņa bija kļuvusi pavisam mazrunīga.

Slepkavības liecinieku nebija. Vestibils no ielas nebija saskatāms un nodrošināja slepkavam lielisku slēptuvi. Ļaundaris netraucēts varēja iekļūt nelielajā telpā un uzbrukt, nebaidoties, ka viņu pamana. Tomēr zināms risks bija. Jebkuru brīdi kāds.cits nama iedzīvotājs, iziedams no mājas vai atgriezdamies mājās, varēja uzskriet Bentonei un slepkavam. Ja suņa īpašnieks būtu izvedis savu mīluli pastaigā kādu stundu agrāk, viņš varētu pārsteigt noziedznieku. Iespējams, tas izglābtu Bentoni, taču tikpat iespējams bija, ka par upuri kļūtu pats nejaušais garāmgājējs.

Novirzes. Izmeklētāja darbā ar tām gadījās sastapties visai bieži. Noziegums pats par sevi šķita nejaušība. Slepkava gluži vienkārši sekojis Bentonei, gaidīdams izdevīgāku brīdi. Taču bija arī tādas pazīmes, kas ļāva noprast, ka noziedznieks jau izpētījis vestibilu un gaidījis tur, kā mednieks slēpnī pie mānekļa iekārtojies.

Novirzes. Endžela Bentone bija vidēja auguma, taču spēcīga jauna sieviete. Raidere lieliski zināja, kādu slodzi viņa spēja izturēt vingrošanas zālē. Spēka un izturības netrūka. Taču nekādu cīņas pazīmju nebija. Paraugi no pirkstu nagu apakšas neuzrādīja kāda cita cilvēka ādas vai asiņu klātbūtni. Vai viņa pazinusi slepkavu? Kāpēc nebija nekādu pretošanās pazīmju? Masturbēšana un saplēstā blūze vedināja uz

aizdomām par psihiski nelīdzsvarotas personas seksuāli motivētu noziegumu, tādus parasti izdara vienatnē. Taču acīmredzamā nepretošanās slepkavam liecināja, ka uzbrukums pārsteidzis upuri, neatstājot tam nekādu izredžu. Vai bijuši vairāki slepkavas?

Pirmajās divdesmit četrās stundās galvenais bija savākt pierādījumus, visu reģistrēt, iztaujāt visus, kas kaut kādā ziņā tieši saistīti ar nozieguma vietu. Tikai nākamajās divdesmit četrās stundās sākām izsijāšanu un ķērāmies pie novirzēm, mēģinot tās atšķetināt kā atrisušu un samezglotu dzijas kamoliņu. Jau otrās dienas vakarā secinājām, ka nozieguma aina inscenēta. Tas nozīmēja, ka likumpārkāpējs bija papūlējies, lai slēptu patiesos nozieguma motīvus. Nospriedām, ka šajā gadījumā darīšana ar slepkavu, kurš uzskatījis, ka varēs maldināt izmeklēšanu, liekot domāt par psihiskas seksuālas novirzes vadītu noziedznieku, lai gan nozieguma patiesie motīvi bija pavisam citi.

Pamatu šādām aizdomām deva uz līķa atrastā sperma. Pētīdams nozieguma vietas fotogrāfijas, ievēroju, ka spermas pilieni sekoja cits citam pāri upura krūtīm, liecinot par noteiktu trajektoriju. Taču pilieniem bija apaļa forma. Ikvienam izmeklētājam, kam bijusi darīšana ar asinīm kā lietiskiem pierādījumiem, zināms, ka asins pilieniem apaļa forma ir vienīgi tādā gadījumā, ja tie uzpilējuši uz kādas virsmas tieši no augšas. Elipsveida pilieni veidojas, asinīm izšļācoties noteiktā trajektorijā vai leņķī pret virsmu. Konsultējāmies ar departamenta ekspertu, lai noskaidrotu, vai šīs likumsakarības attiecas arī uz pārējiem bioloģiskajiem šķidrumiem. Pārliecinājāmies, ka tā arī bija, un ar to viena no novirzēm bija atklāta. Varēja izvirzīt pieņēmumu, ka slepkava vai slepkavas līķim uzpilinājuši spermu. Pastāvēja varbū-

tība, ka to nogādāja nozieguma vietā un atstāja uz upura, lai maldinātu izmeklēšanu.

Vajadzēja pārorientēties. Nu vairs neuzskatījām to par gadījumu, kad upuris nejauši iekļuvis slepkavas darbības zonā. Endžela Bentone pati bija darbības zona. Slepkavu bija pamudinājis kaut kas tāds, kas saistīts ar viņas dzīvi un darbu.

Ķērāmies viņas dzīvei un darbam klāt, meklējot noslēpumaino dzinuli, kas iedarbinājis slepkavības mehānismu. Kādatn vajadzēja viņas nāvi, kādam, kas cerēja piemuļķot visus, tēlojot impulsīva psihopāta paveiktu noziegumu. Ta nu, plašsaziņas līdzekļiem joprojām piespēlējot seksuālā maniaka versiju, klusītēm sākām meklējumus pavisam citā virzienā.

Trešajā izmeklēšanas dienā Edgaram uzticējām autop-sijas datu analīzi un arvien pieaugošās dokumentu masas kārtošanu, bet abi ar Raideri sākām bizot apkārt. Veselu dienu pavadījām “Eidolon Productions” birojā. Aleksandra Teilora filmu producēšanas mehānisms aizņēma gandrīz trešdaļu no “Archway Pictures” teritorijas Melrouzas laukumā. Vairāk nekā piecdesmit darbinieku. Režisora asistentes amatā Bentone nonāca saskarē gandrīz ar visiem. Režisora asistents atrodas Holivudas vērtību skalas pašā lejasdaļā. Bentone bija izsūtāmā, kurjere. Sava kabineta viņai nebija. Viņai tika ierādīta vieta telpā, kurā nebija logu. Taču tam nebija īpašas nozīmes, jo, pastāvīgi skraidot no viena kabineta uz citu vai no viena uzņemšanas laukuma uz citu, sēdēt neizdevās. Tajā laikā studija uzņēma divas filmas un televīzijas izrādi vairākās vietās Losandžclosā un tās apkaimē. Katram no šiem projektiem ierīkoja kaut ko līdzīgu mazai telšu pilsētiņai; to novāca un pārvietoja citviet gandrīz ik vakaru.

Tādā pilsētiņā uzturējās apmēram simts cilvēku, kuri varēja kaut ko zināt; ari tos visus vajadzēja iztaujāt.

Darba apjoms biedēja. Lūdzām palīgus - policistus, kuri būtu piemēroti pārrunām ar studijā strādājošajiem. Taču leitnantam nevienu neizdevās izbrīvēt. Lai iztaujātu firmas galvenā biroja darbiniekus vien, man un Raiderei vajadzēja veselu dienu. Tā arī bija pirmā un vienīgā reize, kad runāju ar Aleksandru Teiloru. Mums izdevās panākt tikšanos pusstundas garumā, taču saruna bija ļoti pavirša. Protams, Ben-toni viņš pazina, taču ne visai labi. Viņa taču bija pie vērtību skalas zemākās atzīmes, turpretī Teilors atradās pašā augšā. Viņi satikās ļoti reti, tāpēc necik daudz Teilors par viņu nevarēja pateikt. Bentone bija nostrādājusi tikai sešus mēnešus, turklāt darbā viņu pieņēma kāds cits.

Tajā dienā mēs tā arī necik tālu netikām. Tajā nozīmē, ka neviena saruna nedeva ne jaunu virzieiīu, ne jaunu impulsu. Faktiski bijām kā pret sienu atdūrušies. Nevienam, ar kuru runājām, nebija ne jausmas, kāpēc kādam vajadzēja nogalināt Endželu Bentoni.

Nolēmām, ka katram izmeklētājam jādodas uz savu uzņemšanas laukumu, lai izjautātu darbiniekus. Edgaram iekrita televīzijas filma, kuru uzņēma Valensijā. Tā bija ģimenes komēdija par precētu pāri ar vienu vienīgu bērnu, kurš liek lietā visādas viltības, lai atturētu vecākus no vēl viena bērna pagādāšanas. Raidere devās uz filmas uzņemšanas vietu Santamonikā, netālu no savas dzīvesvietas. Tas bija stāsts par kādu vīru, kas piesavinās daiļai kolēģei adresētas anonīmas Valentīna dienas kartītes nosūtītāja laurus, par viņu uz meliem balstītās mīlas dēkas gaitu. Šie meli viņu pārņem kā ļauna slimība. Manā ziņā bija otra filma, kuru uzņēma Fiolivudā. Ļoti asa sižeta piedzīvojumu filma: kāds vīrs no-

zog koferi ar diviem miljoniem dolāru, nezinot, ka nauda pieder noziedzīgam grupējumam.

Izmeklēšanas grupā biju vecākais. Uzņēmos atbildību neinformēt ne Teiloru, ne arī pārējos studijas vadības locekļus par manu darbinieku ierašanos uzņemšanas vietās. Gribēju saglabāt pārsteiguma momentu. Gluži vienkārši sadalījām objektus, un nākamās dienas rītā katrs ieradāmies norādītajā vietā bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma, ar žetonu vien.

Viss, kas notika nākamajā rītā uzreiz pēc manas ierašanās uzņemšanas laukumā, ir rūpīgi dokumentēts. Dažkārt pārcilāju prātā izmeklēšanas gaitu un domāju, kaut būtu nokļuvis uzņemšanas laukumā vienu dienu agrāk. Gan jau kāds būtu ierunājies par naudu, un es varētu nojaust kopsakaru. Bet jāatzīst, ka izmeklēšana gāja savu ceļu. Pareizie risinājumi īstajā laikā. Par to nekādu sirdsapziņas pārmetumu man nebija.

Taču pēc ceturtās dienas rīta izmeklēšanu vairs nevadīju es. Uzradās Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa un atņēma lietu. To uzdeva Džekam Dorsijam un Lo-tonam Krosam. Te bija viss, kas vajadzīgs Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļai: filmas, nauda un slepkavība. Tomēr viņi necik tālu netika, nāca citas lietas, un tad viņi iekūlās bārā “Pie Neta” apēst pa sviestmaizei ar šķiņķi un ieraut pa viskijam, taču dabūja daudz vairāk, nekā paspēja pasūtīt. Varētu teikt, ka lieta tā arī aizgāja ar visu Dor-siju. Kross palika dzīvs, taču neatlaba. Pavadījis komā sešas nedēļas, viņš atguva samaņu, taču nespēja atcerēties ne bārā notikušo uzbrukumu, ne pakustēties. Mākslīgā plauša gādāja par to, lai viņš nenoslāptu, un daudzi policijā sprieda, ka viņam nav laimējies vēl vairāk kā Dorsijam; palicis dzīvs, viņš, taisnību sakot, vairs nedzīvoja.

Pa to laiku Endželas Bentones slepkavības izmeklēšanas lieta klājās ar putekļiem. Viss, kam vien Dorsijs un Kross bija ķērušies klāt, šķita kā viņu neveiksmju noburts. Kā nolādēts. Bentones lietas izmeklēšana nekustējās ne no vietas. Ik pēc pusgada kāds no Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas darbiniekiem izvilka mapi, nopūta putekļus, ierakstīja datumu attiecīgajā ailītē un ierasto teikumu: “Nav jaunu ziņu.” Tad mape iegūla savā vietā līdz nākamajai reizei. Losandželosas Policijas departamentā bija tā pieņemts.

Pagāja četri gadi, un es jau astoņus mēnešus biju pensijā; tas ļāva man dzīvot īstu džezmeņa dzīvi. Gāju vēlu gulēt, blenzu sienā un dzēru pārāk daudz sarkanvīna. Un tad atskanēja telefona zvans. Runāja Lotons Kross. Beidzot viņu bija sasniegušas baumas, ka es esot nolicis policista žetonu. Palūdzis sievai uzgriezt numuru, Kross runāja viņas turētajā klausulē

“Harij, vai tu kādreiz atceries Endželu Bentoni?”

“Nemitīgi,” es atbildēju.

“Es arī, Harij. Atmiņa ir atgriezusies, un es visu laiku par to domāju.”

Ar to arī viss sākās. Pēdējo reizi izejot pa Holivudas nodaļas durvīm, domāju, ka nu gan reiz pietiks, ka vairs nekad neizdarīšu līķa apskati, nekad vairs neiztaujāšu nevienu, kas nepārprotami melo. Taču jau tad mana apņemšanās bija visai nosacīta. Paņēmu līdzi veselu kasti ar mapēm - divpadsmit gados sakrājušos neatklāto slepkavību lietu kopijām.

Ari Endželas Bentones lieta bija tajā kastē. Man nemaz nevajadzēja vērt mapi vaļā, lai atcerētos visus sīkumus, gara acīm skatītu viņas tik neaizsargāto un apgānīto ķermeni uz flīžu grīdas. Tas man joprojām koda kaulā. Nespēju aprast ar domu, ka viņai lemts pazust tracī, kas izcēlās vēlāk, ka

viņas dzīvībai pēc divu miljonu dolāru nolaupīšanas vairs nebija nozīmes.

Es nekad nebiju viņas krimināllietu izbeidzis. Netiku līdz galam, jo priekšniecība to atņēma. Kā jau pieņemts Losan-dželosas Policijas departamentā. Tas gan bija toreiz, bet tagad būs pavisam citādi. Lotona Krosa zvans to visu apgrieza otrādi. Ar to beidzās mans garais atvaļinājums. Nu man bija darbs.

Trešā nodaļa

Man vairs nebija žetona, bet neskaitāmie ar to saistītie ieradumi un instinkti bija palikuši. Tāpat kā tas, kas atmetis smēķēšanu un pastāvīgi grābstās pa kabatām, meklēdams cigareti, kuras tur nav, arī es ne reizi vien pieķēru sevi meklējam žetona nodrošināto atbalstu. Gandrīz trīsdesmit dzīves gadu biju daļa no organizācijas, kura zināmā mērā bija nošķirta no apkārtējās pasaules un kultivēja attieksmi “mēs pret viņiem”. Arī es biju viens no izredzēto reliģijas kulta pārstāvjiem, taču tagad jutos kā izstumtais, kā pārējās pasaules daļa. Žetona man nebija. Vairs nebiju savējais. Biju kļuvis par vienu no viņiem.

Aizvadītajos mēnešos nepagāja neviena diena, lai es pamīšus nenožēlotu vai nepriecātos par savu lēmumu pamest darbu policijā. Tas bija laiks, kad mans galvenais uzdevums bija nodalīt žetonu un visu, ko tas pārstāvēja, no mana paša sūtības. Tik neiedomājami ilgi biju dzīvojis pārliecībā, ka

tās ir savstarpēji saistītas lietas. Nemaz nevarēju iedomāties, ka tās varētu pastāvēt šķirti. Taču gāja nedēļas, mēneši, un pamazām nobrieda pārliecība, ka viena no tām ir svarīgāka, ka tā nav aizvietojama. Mana sūtība joprojām bija tā pati. Mans uzdevums šajā pasaulē - ar vai bez žetona - bija aizstāvēt noslepkavotos.

Nolicis klausuli pēc sarunas ar Lotonu Krosu, zināju, ka esmu nobriedis, ka pienācis laiks. Devos uz priekšnamu un no plaukta paņēmu kārbu ar visām noputējušajām mapēm, visām mirušo balsīm. Tās dzīvoja manās atmiņās. Nozieguma ainu uzplaiksnījumos. Un visbiežāk atcerējos tieši Endželu Bentoni. Atcerējos viņas sabrukušo ķermeni ar izstieptām rokām, kuras sniedzās pretī, kā glābiņu meklējot.

Biju atguvis savu sūtību.

Ceturtā nodaļa

Nākamajā rītā pēc sarunas ar Aleksandru Teiloru sēdēju pie ēdamistabas galda savās mājās Vudro Vilsona ielā. Biju sagatavojis veselu kafijas kannu. Kompaktdisku atskaņotājā gaidīja pieci diski ar Arta Pepcra pēdējo gadu ierakstiem. Uz galda manā priekšā bija izklāti Endželas Bento-nes lietas dokumenti un fotogrāfijas.

Tur nebija viss, jo Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa lietu«pārņēma pašā izmeklēšanas sākumā, kad daudzas atskaites vēl nemaz nebija uzrakstītas. Bet sākumam pietika. Bija pagājuši gandrīz četri gadi, kopš mūs atstādināja no lietas izmeklēšanas, un tik vien man bija. Tas un vēl iepriekšējā dienā Teilora nodiktētais iesaistīto darbinieku saraksts.

Kamēr gatavojos personu saraksta pārlūkošanai un prātoju, kā norunāt tikšanos ar visiem, kuri varētu kaut ko

pastāstīt, manu uzmanību saistīja neliels malās nodzeltējušu avīžrakstu izgriezumu žūksnītis. Izņēmu tos no mapes un sāku pārlasīt.

Sākumā Endželas Bentones nāve izpelnījās tikai mazu rakstiņu “Los Angeles Times”. Atceros, kā tas mani pievīla. Mēs meklējām lieciniekus. Ne vien paša nozieguma aculieciniekus, bet, iespējams, arī kādu, kas ievērojis mašīnu, ar kuru slepkava aizbrauca no notikuma vietas, vai arī bēgšanas maršrutu. Vajadzēja uzzināt, kur nogalinātā bijusi un ko darījusi pirms uzbrukuma. Tas taču notika viņas dzimšanas dienā. Kur un ar ko viņa bija pavadījusi vakaru, pirms atgriezās mājās? Avīžraksti vislabāk palīdz iegūt līdzpilsoņiem zināmo informāciju. Taču, tā kā “The Times” bija izlēmusi sniegt tikai īsu ziņu, turklāt avīzes “B” daļā, gandrīz nekādu sabiedrības atbalstu tā arī nesagaidījām. Kad piezvanīju reportierei, lai paustu sašutumu, viņa paskaidroja, ka ar slepkavībām un traģēdijām avīze varot tikai atbaidīt lasītājus, un taisnojās, ka ziņās noziedzībai atvēlētā vieta arvien sarūkot un tur neko nevarot līdzēt. Taču sirdsapziņas nomierināšanai nākamajā numurā bija iespiests otrs raksts ar piebildi, ka policija meklējot sabiedrības palīdzību nozieguma izmeklēšanā. Bet tas raksts bija vēl īsāks par pirmo un iegrūsts vēl tālāk. Neviens mums tā arī nepiezvanīja.

Viss mainījās pēc trim dienām, kad ziņa nokļuva avīžu pirmajās lappusēs, ieņemot galveno vietu visu Losan-dželosas televīzijas kompāniju pēdējo ziņu pārraidēs. Paņēmu vienu no avīzes pirmās lapas izgriezto rakstu un izlasīju to vēlreiz.

ĪSTA APŠAUDE UZŅEMŠANAS LAUKUMĀ

VIENS LĪĶIS, VIENS IEVAINOTAIS,

POLICISTIEM UN LAUPĪTAJIEM IEJAUCOTIES SAVU EKRĀNĀ DUBULTNIEKU DARBĪBĀ

Keiša Rasela, “The Times” korespondente

Piektdienas rīta nāvējošā īstenība ielaužas Holivudas

IEDOMU PASAULĒ, LOSANDŽELOSAS POLICIJAI UN BANKAS DROŠĪBAS DIENESTA DARBINIEKIEM ATBILDOT UZ LAUPĪTĀJU ATKLĀTO UGUNI DIVU MILJONU DOLĀRU SŪTĪJUMA NOLAUPĪŠANAS LAIKA.

Nauda bija domAta filmēšanas grupas vajadzībām, jo tika

UZŅEMTA FILMA PAR DIVU MILJONU NOLAUPĪŠANU. DlVI BANKAS DARBINIEKI GUVA IEVAINOJUMUS, VIENAM NO VIŅIEM TAS IZRĀDĪJĀS LIKTENĪGS.

Bruņotie laupītāji nozuda ar visu naudu pēc apšaudes AR BANKAS DROŠĪBAS DIENESTA DARBINIEKIEM UN KĀDU POLICIJAS IZMEKLĒTĀJU, KAS NEJAUŠI ATRADAS UZŅEMŠANAS LAUKUMA. Policija paziņoja, ka pēc laupīšanas pamestajā minibusA

ATRASTI ASINS PLANKUMI, KAS LIECINOT PAR VISMAZ VIENA LAUPĪTĀJA SAVAINOJUMU.

Kinozvaigzne Brenda BArstova apšaudes laika uzturējusies NETĀLU KADA no STUDIJAS TREILERIEM. ĀPŠAUDĒ VIŅA NAV IEVAINOTA UN NAV PAT REDZĒJUSI, KAS NOTICIS.

Saskaņa ar policijas paziņojumā presei incidents norisinājās pie savrupmājas Selmas avēnija NEILGI PIRMS DESMITIEM no rīta. Filmēšanas vieta ieradAs bruņots bankas automobilis, PIEGĀDĀJOT divus miljonus ASV dolāru, kurus bija paredzēts izmantot ka rekvizītus, uzņemot skatus mAjas iekšienē. TajA bridi uzņemšanas laukuma bija nodrošinātā pienācīgā apsardze, lai gan klātesošo apsardzes darbinieku un policistu skaitu izdibināt neizdevās.

Kļuvis zināms, ka nāvīgi ievainotais ir četrdesmit trīs gadus vecais Raimonds Vons, Losandžei.osas bankas dro-

SIBAS DIENESTA PRIEKŠNIEKS. Šī BANKA ARI NODROŠINĀJA UZŅEMŠANAS vajadzībām domātās naudas piegādi. Tika ievainots vel viens Losandželosas bankas drošības dienesta darbinieks, divdesmit septiņus gadus vecais Linuss Saimonsons. Lode trāpījusi muguras lejasdaļa, neapdraudot dzīvību. Saimonsons nogādāts Sidersa-Sinaja Medicīnas centra.

LosandZelosas Policijas departamenta izmeklētājs DZeks Dorsijs PAVĒSTĪJA, ka BRIDI, kad abi apsardzes darbinieki NESUŠI MAISUS AR SKAIDRO NAUDU NO BRUŅOTAS AUTOMAŠĪNAS UZ EKU, NO TUVĒJA MIN1BUSA IZLĒKUŠI TRlS LĪDZ ZOBIEM BRUŅOTI VIRI, BET CETURTAIS GAIDĪJIS PIE STŪRES. TRIJOTNE UZBRUKUSI APSARDZES DARBINIEKIEM UN ATŅĒMUSI NAUDU. K.AI) LAUPĪTĀJI AR ČETRIEM MAISIEM ATKĀPUŠIES UZ MINIBUSU, VIENS NO UZBRUCĒJIEM, KAS PIESEDZIS ATKĀPŠANOS, PĒKŠŅI ATKLĀJIS UGUNI.

“Tad ari elle gaja vaļa,” Dorsijs sacīja. “Sakas īsta

APŠAUDE.”

Piektdien vēi. nebija zināms, kApēc īsti izraisījusies apšaude. Liecinieki stāstījuši, ka neviens no klātesošajiem

APSARDZES VAI POLICIJAS DARBINIEKIEM NEESOT IZRADĪJIS PRETOŠANOS.

“KA VAR NOPRAST, VIŅI GLUŽI VIENKĀRŠI SAKA ŠAUT,” -TA APGALVOJA IZMEKLĒTĀJS LOTONS KROSS.

Policija uzskata, ka atbildes uguni atklājuši vairAki

APSARDZES DARBINIEKI UN VISMAZ DIVI UZŅEMŠANAS LAUKUMA APSARDZEI NOLĪGTIE PATRUĻDIENESTA POLICISTI, KA ARI POLICIJAS IZMEKLĒTĀJS, KAS ATRADIES STUDIJAS TREILERA, JO IZMEKLĒJIS ŠĶIETAMI NESAISTrrU NOZIEGUMU.

NO POLICIJAS AVOTIEM IZRIET, KA MEŽONlGAS ŠAUDĪŠANAS LAIKA IZDARĪTS VAIRAK NEKĀ SIMTS ŠĀVIENU.

Tomēr apšaude, pēc liecinieku teikta, neesot ilgusi

VAIRAK PAR MINŪTI. LAUPĪTAJIEM IZDEVIES AIZKĻŪT LĪDZ SAVAM BRAUCAMAJAM UN AIZBĒGT. LOŽU SACAURUMOTO MINIBUSU VĒLĀK atrada Saulrieta bulvāra krustojuma ar Holivudas

Šoseju. Noskaidrojās, ka mašīna iepriekšēja nakti nozagta NO KINOSTUDIJAS TEHNISKA APRĪKOJUMA AUTOSTĀVVIETAS.

TAS SALONA ATRASTAS ASINIS IZMEKLĒTAJIEM ļauj secināt, ka VIENS NO LAUPHAJIEM TICIS IEVAINOTS.

“Šajā bridi mums nav zināms, kas ir aizdomas turamie,” teica Dorsijs. “Izmeklējam daZAdas versijas, kuras, cerams, VIESIS skaidrību.”

Filmu veidotāju nometnē šī apšaude ienesa apskurbinošu REALITĀTES DEVU.

“Sakuma nodomāju, ka rekvizītu veči vienkārši bliež

GAISA,” ATZIŅAS REŽISORA ASISTENTS UZŅEMŠANAS LAUKUMA

Šons O'Melijs. “Kāds jokojas, nu un tad. Tad izdzirdēju

KLIEDZAM, LAI GULSTAS, UN SIENA IETRIECAS PIRMĀS LODES. SAPRATU, KA VISS NOTIEK PA ĪSTAM. VAI ZIN’, ES LIKOS GARŠĻAUKUS, UN NEKAS CITS PRĀTA NEBIJA, TIKAI LŪDZU DlEVU. BAIL BIJA NE PA JOKAM.”

Labi atcerējos to nereālo ainu. Kliegšana un gaistošie pulvera dūmi pēc apšaudes. Zemē guļ cilvēki, bet nevar saprast, vai viņiem trāpīts vai arī viņi tikai slēpjas no lodēm. Labu brīdi neviens nekustējās - pat tad, kad laupītāji bija sen prom.

Turpināju lasīt.

PāGAIDAM ŠAI FILMAI PAR ZAGLI, KAS NOZOG LASVEGASAS NOZIEDZĪGAJAM GRUPĒJUMAM KOFERI AR DIVIEM MILJONIEM DOLĀRU UN MŪK UZ LOSANDŽELOSU, NAV NOSAUKUMA. PēC EKSPERTU ATZINUMA, FILMU UZŅEMŠANA iSTU NAUDU IZMANTO ĀRKĀRTĪGI RETI, TAČU ŠOREIZ REŽISORS VOLFGANGS HAUSS UZSTĀJIS, KA NEPIECIEŠAMAS ĪSTAS NAUDASZĪMES, JO SEL.MAS AVĒNIJAS SAVRUPMĀJĀ UZŅEMTAJOS KADROS PAREDZĒTI VAIRĀKI BAR-STOVAS TĒLOTAS ZAGLES UN NAUDAS TUVPLĀNI.

HAUSS PAVĒSTĪJA, KA FILMAS SCENĀRIJĀ PAREDZĒTS - ZAGLE IZGĀŽ NAUDU UZ GULTAS UN VĀRTĀS TAJA, AIZ SAJŪSMAS METOT

naudaszīmes gaisa. Cita aina zagle zviln naudas pilna

VANNA. HaUSS UZSKATĪJA, KA FILMAS SKATtrAjI UZREIZ VARĒTU

pamanīt, ja naudaszīmes nebūtu īstas.

“Tas nav panākams nekādā crrA veida,” teica vagu režisors. “Manam filmām raksturīga precizitāte un patiesīgums. Ja būtu jaizmanto spēles “Monopols” komplekta

NAUDA, FILMA NEBŪTU TICAMA, TO PAMANĪTU JEBKURŠ SKATĪTĀJS.”

Izmeklētāji pastāstīja, ka kinostudijas “Eidolon Pro-

DUCTIONS” VADlBA NOKĀRTOJUSI BANKAS AIZŅĒMUMU UZ VIENU DIENU AR VISU APSARDZI. BlJA PAREDZĒTS, KA BRUŅOTAIS AUTOMOBILIS UZTURĒSIES TURPAT LĪDZ UZŅEMŠANAS BEIGĀM UN NAUDA NEKAVĒJOTIES TIKS NOGĀDĀTĀ BANKA. SŪTĪJUMS SASTĀVĒJIS NO SIMTDOI.ARU NAUDASZĪMĒM PACIŅAS PA DIVDESMIT PIECIEM TŪKSTOŠIEM dolāru.

Kinostudijas īpašnieks Aleksandrs Teilors atteicas

KOMENTĒT LAUPĪŠANAS FAKTU UN LĒMUMU IZMANTOT FILMĒŠANA īstu naudu. Netika noskaidrots, vai nauda bijusi apdrošināta PRET ZADZlBU.

Policija neatklāja, kāpēc apšaudes laika uzņemšanas

LAUKUMĀ ATRADIES IZMEKLĒTĀJS BOSS. TAČU POLICIJAS KON-taktpersona mums pavēstīja, ka Boss izmeklējot Endželas Bentones slepkavību. Bentone atrasta nožņaugta daudzdzīvokļu ēka Holivuda, kur viņa īrēja dzīvokli. Divdesmit ČETRUS GADUS VECA BENTONE STRADAJA “ElDOLON PRO-DUCTIONS”, UN PAŠLAIK POLICIJA IZMEKLĒ IESPĒJAMO SAISTĪBU STARP VIŅAS SLEPKAVĪBU UN BRUŅOTO LAUPĪŠANU.

BRF.NDA BāRSTOVA PAZIŅOJUMA, KO PUBLICĒJA VIŅAS RE-KLAMAĢĒNTS, TEICA: “ESMU SATRIEKTA PAR TO, KAS NOTICIS, UN NO SIRDS JOTU LlDZI NOŠAUTA VĪRIEŠA ĢIMENEI.”

Losandželosas bankas preses sekretārs paziņoja, ka Raimonds Vons strādājis banka septīto gadu. Agrāk bijis Ņujorkas Policijas departamenta darbinieks, vēlāk dienē-

līs PensilvAnijA. Ievainotais bankas darbinieks Saimonsons esot bankas viceprezidenta Gordona Skeča asistents. Viceprezidents PERSONISKI IZLĒMIS PIEŠĶIRT BANKAS AIZDEVUMU

filmēšanas vajadzībām uz vienu dienu. Skeča domas par to,

KAS NOTICIS, NOSKAIDROT NEIZDEVĀS.

Filmas uzņemšana uz laiku pārtraukta. Piektdien vēl

NEBIJA ZINĀMS, KAD TO ATSAKS. ArI TAS, VAI FILMĒŠANA TURPMĀK IZMANTOS ĪSTU NAUDU, NETIKA NOSKAIDROTS.

Pārskrēju ar acīm pār blakus iespiesto sleju, kurā bija rakstīts, cik neparasts ir tāds mēģinājums izmantot īstu naudu - turklāt tik lielu stommu - filmas uzņemšanai neatkarīgi no paredzētajiem drošības pasākumiem. Rakstā bija paskaidrots, ka nauda salikta četros inkasācijas maisos, un pareizi norādīts, ka diez vai visus divus miljonus varētu iekļaut vienā kameras kadrā. Taču kinostudija piekāpusies filmas režisora prasībai izmantot īstu naudu, kā arī tam, ka ticamības nodrošināšanai nepieciešami tieši divi miljoni. Atsaucoties uz anonīmiem ziņotājiem un Holivudas pazinējiem, varēja noprast, ka šajā gadījumā runa nav bijusi par naudu vai ticamību, pat par mākslu ne. Tas esot bijis vienīgi spēka paņēmiens. Volfgangs Hauss to varēja atļauties, un savu viņš panāca. Katra no režisora pēdējā laikā dažādās studijās uzņemtajām filmām bija ienesusi vairāk nekā divsimt miljonu dolāru. Nieka četros gados viņš bija izaudzis no neatkarīga nelielu filmu režisora līdz ietekmīgai Holivudas figūrai. Prasība nodrošināt divus miljonus dolāru skaidrā naudā samērā nenozīmīgu ainu uzņemšanai bija vēl viens mēģinājums pārbaudīt, ciktāl šī ietekme sniedzās. Izrādījās, ja labi gribēja, varēja pieprasīt un saņemt divus miljonus. Tas bija vēl viens Holivudas

naudaskāres pierādījums. Tomēr šoreiz tas bija saistīts ar slepkavību.

Paņēmu otru rakstu, kurš bija iespiests divas dienas pēc laupīšanas. Tajā konspektīvi atkārtojās pirmajā sniegtā informācija, par izmeklēšanas rezultātiem gandrīz nekā jauna nebija. Neviens nebija arestēts, arī aizdomās turamo vārdus neminēja. Visbūtiskākā jaunā ziņa bija tāda, ka studija “Warner Bros.”, kuras paspārnē sāka filmas uzņemšanu, bija pielikusi punktu, atsakot tās finansējumu septītajā uzņemšanas dienā, kad nāca klajā, ka Brenda Bārstova lauzusi līgumu drošības apsvērumu dēļ. Reportiere citēja anonīmu avotu, kas liecinājis, ka Bārstovas aiziešanai bijis cits iemesls, taču viņa atsaukusies uz līguma punktu par pašas drošības apdraudējumu. Bija arī citi skaidrojumi; viņa esot nospriedusi, ka filmai būšot slikta slava, kas savukārt varētu apdraudēt ienākumus; scenārijs esot mainīts jau pēc tam, kad viņa ar to iepazinusies un piekritusi lomai.

Otrā raksta beigās reportiere atgriezās pie izmeklēšanas un minēja, ka laupīšanas un apšaudes izmeklēšanas gaitā noskaidrojies - tā saistīta ar Endželas Bentones nāvi, kā arī to, ka lietu no Holivudas nodaļas pārņēmusi Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa. Ievēroju, ka viena rindkopa gandrīz pašās raksta beigās apvilkta ar pildspalvu. Visticamāk, to izdarīju pats pirms četriem gadiem.

Informētas personas zināja teikt, ka NOLAUPtrAs naudas sūtījuma bijušas iezīmētas naudaszīmes. Izmeklētāji atzina, ka naudaszīmju numuru salīdzināšanas metode vislabāk ļaus atrast un notvert noziedzniekus.

Nekādi nespēju atcerēties, kāpēc pirms četriem gadiem biju atzīmējis tieši šo rindkopu, - raksta publicēšanas laikā

es vairs nevadīju šīs lietas izmeklēšanu. Droši vien arī pēc lietas nodošanas Losandželosas Policijas departamentam nebiju zaudējis interesi un biju prātojis, vai reportieres infor-manti runāja taisnību vai arī vienkārši cerēja, ka laupītāji izlasīs rakstu un satrauksies par naudas atpazīšanas iespējamību. Pastāvēja varbūtība, ka tādā gadījumā viņi tik drīz nesāktu to tērēt; summa ilgāk saglabātos, un pieaugtu rās atgūšanas iespēja.

Kā būtu, ja būtu... Tagad tam visam nebija nozīmes. Salocīju izgriezumus un noliku malā. Sāku atcerēties tā rīta notikumus. Avīžraksti bija kā pieturas punkti, tikpat neskaidri kā aerofotouzņēmums. Gluži tas pats, kas iztēloties Vjetnamas karu tūkstoš deviņsimt sešdesmit septītajā gadā, skatoties Voltera Kronkaita pārraidi televīzijā. Rakstos nebija nekā no apjukuma, asiņu un pārbīļa smakas, adrenalīnam iešaujoties asinsvados, triecot asinis tajos tāpat kā gaisa desantniekus pa kara lidmašīnas atvērto lūku virs ienaidnieka teritorijas. “Aiziet! Aiziet! Aiziet!”

Es biju tajā treilerā pie Selmas avēnijas savrupmājas. Runāju ar režisoru Hausu par Endželu Bentoni. Meklēju kaut ko, kam pieķerties. Viņas rokas man nedeva mieru, un tieši treilerā iedomājos, ka rokas kāds tā nolicis tīši. Inscenējis nozieguma ainu. Mocīju Hausu, tirdīju, lai noskaidrotu viņa atrašanās vietu nozieguma izdarīšanas brīdī. Un tad kāds pieklauvēja pie durvīm, durvis atvērās, un viss vienā mirklī mainījās.

“Volfgang,” teica vīrs beisbola cepurītē. “Bruņotais auto ar naudu ir klāt.”

Es palūkojos uz Hausu.

“Kādu naudu?”

Un tad sapratu.

Atskatoties uz to dienu notikumiem, redzu visu ka palēninātas filmas kadros. Saskatu ikvienu kustību, ikvienu sīkumu. Izgāju no režisora treilera un ieraudzīju sarkano bruņoto automašīnu ielas vidū pāris māju tālāk. Tās aizmugurējās durvis bija atvērtas, vīrs formastērpā sniedza naudas maisus diviem vīriem, kuri stāvēja pie durvīm. Divi vīri civilapģērbā, viens no viņiem ievērojami vecāks, vēroja, stāvēdami blakus.

Tiklīdz naudas nesēji pagriezās pret māju, otrpus ielai atvērās minibusa sāndurvis un parādījās trīs vīri slēpotāju maskās. Caur atvērtajām durvīm saskatīju ceturto, kas palika pie stūres. Mana roka tvēra pēc revolvera, taču ārā to neizvilku. Situācija bija pārlieku bīstama. Pārāk daudz cilvēku iespējamās krustugunīs. Ļāvu visam iet savu gaitu.

Laupītāji tuvojās naudas nesējiem no muguras, pārsteidza viņus un atņēma maisus bez neviena šāviena. Tad, kamēr viņi atkāpās pie sava minibusa, notika neizskaidrojamais. Sedzējs, kuram rokās bija tikai ierocis, apstājās, nostājās ērtāk un tēmēja, šaujamo abās rokās saņēmis. Man nepiclēca, ko gan viņš būtu ieraudzījis. Kas viņu apdraudēja? Kas bija sakustējies? Atskanēja šāviens, un vecākais no vīriem civilapģērbā - viņi abi stāvēja paceltām rokām, nevienu neapdraudēdami, - gāzās atmuguriski zemē.

Nepagāja ne sekunde, kad sākās īsta uguņošana. Bruņotās automašīnas apsardze, mājas priekšā dežurējošie apsardzes darbinieki un policisti - visi plāja virsū. Izvilku revolveri un skrēju pāri zālienam pie bruņotā automobiļa.

“Gulties! Visiem gulties!”

Uzņemšanas grupas darbinieki un tehniķi metās garšļaukus, bet es skrēju uz priekšu. Dzirdēju kliedzienus, tad ierēcās minibusa dzinējs. Nāsis kairināja šaujampulvera

smaka. Kad varēju netraucēts droši izšaut, laupītāji jau bija pie busa. Viens no viņiem iemeta savus maisus atvērtajās durvīs un pagriezās, izraudams divas aiz jostas aizbāztās pistoles.

Izšaut gan viņš nepaspēja. Es atklāju uguni un redzēju, kā viņš atmuguriski ieveļas busā. Viņam sekoja arī pārējie. Minibuss rāvās uz priekšu, riepām kaucot, vaļējām sāndur-vīm; ievainotā laupītāja kājas karājās ārā. Redzēju, kā mašīna pagriežas ap stūri un dodas Saulrieta bulvāra un šosejas virzienā. Pakaļdzīties nebija jēgas. Mans policijas “Ford" bija atstāts kvartālu tālāk.

Ieslēdzu savu mobilo tālruni un ziņoju dežūrdaļai. Lūdzu, lai atsūta neatliekamo palīdzību un palīgus. Paziņoju, uz kurieni aizbrauca laupītāji, ieteicu uzreiz doties uz šoseju.

Kliegšana aiz muguras nemitējās ne brīdi. Izslēdzu tālruni un piegāju pie ievainotā. Tas bija jaunākais no civildrēbēs ģērbtajiem. Viņš gulēja uz sāniem, roku kreisajam gurnam piespiedis. Starp pirkstiem sūcās asinis. Diena un uzvalks bija pagalam, bet varēja redzēt, ka dzīvs viņš paliks.

“Man trāpīja!” viņš locīdamies kliedza. “Nolādēts, man trāpīja!”

Atgriezos no atmiņu ceļojuma savā ēdamistabā tieši tobrīd, kad Arts Pepers izpildīja skaņdarbu “Būtu tik jauki pārnākt mājās, kur tu”, pēc tam sekoja Džeka Šeldona trompetes solo. Diskos man bija vismaz divas vai trīs šīs Kola Portera melodijas versijas Pepera interpretācijā. Un katru no tām Pepers izpildīja ne pa jokam, vai visas dzīsliņas izstaipīdams. Tikai tā viņš prata spēlēt, un tieši viņa nerimtība

man visvairāk patika. Tā bija īpašība, kura, manuprāt, mūs vienoja.

Atvēru jaunu lapu savā piezīmju blokā, un, kad jau biju sagatavojies pierakstīt kaut ko tādu, kas man bija ienācis prātā sakarā ar apšaudi, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Piektā nodaļa

Piecēlos, izgāju priekšnamā un palūkojos pa durvju actiņu. Tad steigšus atgriezos ēdamistabā un izņēmu no kumodes galdautu. Tas vēl ne reizi nebija lietots. Sieva nopirka to un ielika kumodē, lai būtu, ko uzklāt uz viesību galda. Taču viesības nekad nerīkojām. Sievas vairs nebija, taču galdauts tagad gan noderēja. Atskanēja vēl viens klauvējiens. Šoreiz skaļāk. Veikli apsedzu uz galda izklātos dokumentus un fotogrāfijas un atgriezos pie durvīm.

Ieraudzīju Kīzijas Raideres muguru. Viņa vēroja ielu, gaidīdama, kamēr atveru durvis.

“Piedod, Kīzij! Biju uz verandas otrā pusē un nedzirdēju, kad klauvēji pirmoreiz. Nāc iekšā!”

Priekšnamā viņa pagāja man garām, dodoties dzīvojamās istabas un ēdamistabas virzienā.

“Kā tad tu vari zināt, ka klauvēju pirms tam?” viņa jautāja.

“Nu, zini, klauvēja tik skaļi, ka varēja saprast - tur vienam galīgi...”

“Skaidrs, skaidrs, Harij. Sapratu.”

Nebijām tikušies gandrīz astoņus mēnešus - kopš manas atvadu balles, kuru viņa organizēja un vadīja Maso bārā. Bija uzaicināti visi Holivudas nodaļas darbinieki.

Kīzija iegāja ēdamistabā; ievēroju, ka viņa aplūko galdautu, zem kura vīdēja dokumentu aprises. Viņa noprata, ka tur kaut kas paslēpts, un man uzmācās kauns.

Viņa bija ģērbusies tumšpelēkā kostīmā, svārki sniedzās pāri ceļiem. Jutos pārsteigts. Kad strādājām kopā, viņa parasti valkāja melnus džinsus, baltu blūzi un vējjaku. Tādā apģērbā viņa jutās brīvi un varēja arī paskriet, ja radās tāda nepieciešamība. Kostīmā viņa atgādināja bankas viceprezidenti, nevis slepkavību izmeklētāju.

Joprojām acis no galda nenovērsdama, viņa sacīja:

“Vai, Harij, tu tik gaumīgi proti uzklāt galdu. Kas šodien otrajās brokastīs?”

“Atvaino! Man uz galda sakrautas visādas lietas, un, tā kā nezināju, kas atnācis, uzmetu tām virsū galdautu.”

Kīzija ielūkojās man acīs.

“Kādas lietas?”

“Visādas. Vecas lietas. Nu tad stāsti - kā jums klājas smago noziegumu nodaļā? Labāk nekā tad, kad zvanīji?”

Viņu pārcēla darbā uz Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļu aptuveni gadu pirms manas aiziešanas pensijā. Tas bija paaugstinājums. Taču jaunajā vietā viņai bija grūti saprasties ar jauno pārinieku un vēl kādu, un viņa man to atklāja. Vienmēr biju viņai palīdzējis ar padomu, arī pēc viņas pārcelšanas uz Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas

nodaļu. Taču sakari pārtrūka, kad izvēlējos aiziet pensijā, nevis pieņemt piedāvājumu pāriet uz Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļu, kur, iespējams, atkal strādātu kopā ar viņu. Varu iedomāties, kā viņai tas sāpēja. Atvadu balles rīkošana bija jauka rīcība, bet tā bija arī liels atvadu sveiciens no Kīzijas.

“Smago noziegumu nodaļā? Ar to nekas nesanāca.”

“Kā tad tā? Nevar būt!”

Biju patiešām pārsteigts. Raidere bija visprasmīgākā un intuitīvākā no visiem, ar kuriem man iznācis strādāt kopā. Šim darbam viņa bija kā radīta. Tieši tādus vajadzēja tik svarīgā darbā. Biju pārliecināts, ka viņa pratīs pielāgoties darbam jaunajā vietā, ieņems pienācīgu vietu augstākās kvalifikācijas darbinieku vidū un tiks ar visu galā.

“Aizgāju vasaras sākumā. Tagad strādāju šefa birojā.”

“Tu joko? Nu nē...”

Pavisam apjuku. Acīmredzot Kīzija nolēmusi taisīt karjeru. Ja jau strādāja par priekšnieka palīdzi vai pildīja īpašus uzdevumus, tātad viņa tika gatavota atbildīgam amatam. Nekas slikts tas nebija. Protams, Raidcrei piemita tāda pati godkāres deva kā jebkuram policistam. Taču slepkavību izmeklēšana bija aicinājums, nevis karjera. Vienmēr biju domājis, ka šo vienkāršo gudrību viņa saprata un pieņēma. Bija atradusi sevi.

“Kīzij, nemaz nezinu, ko lai saka. Gribētos...”

“Gribētos - ko? Lai es ar tevi būtu aprunājusies? Tu, Harij, pats arī esi labais. Vai tu man kaut ar vārdiņu norādīji, kā lai tieku galā tur, smago noziegumu nodaļā, kad pats paņēmi vagu?”

“Ar mani bija pavisam citādi, Kīzij. Man bija pārāk

daudz pretestības. Bagāža par lielu. Tu biji pavisam cits cilvēks, Kīzij. Tu biji uzlecošā zvaigzne.”

“Nu, zvaigznes arī kādreiz krīt. Tur, trešajā stāvā, bija pārāk daudz sīku intrigu. Tad mainīju virzienu. Nokārtoju eksāmenu, tagad man ir leitnanta pakāpe. Un šefs ir kārtīgs cilvēks. Grib, lai viss būtu, kā nākas, un es viņam varu palīdzēt. Tu neticēsi, bet tur, sestajā stāvā, intrigu ir daudz mazāk. Lai gan vajadzētu būt pavisam otrādi.”

Izklausījās, it kā viņa censtos pārliecināt ne tik daudz mani, kā sevi pašu. Neko gudrāku nezināju, kā pamāt ar galvu, bet jutos vainīgs, kā zaudējumu piedzīvojis. Ja būtu palicis un pieņēmis piedāvājumu strādāt Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, viņa arī būtu palikusi. Iegāju dzīvojamā istabā un apsēdos uz dīvāna. Kīzija sekoja, bet neapsēdās.

Pasniedzos pie atskaņotāja, lai pieklusinātu mūziku, bet tikai mazliet. Dziesma man ļoti patika. Pa atvērtajām verandas bīdāmajām durvīm redzēju kalnus Ielejas pretējā pusē. Smogs nebija biezāks kā citkārt. Taču tāds skats īsti iederējās brīdī, kad Ārts Pepers ķērās pie klarnetes, pavadot Lī Ko-nicu skaņdarbā “Tava smaida ēnā”. Tik skaudras ilgas, ka domāju - pat Kīzija tās sajuta. Stāvēja un klausījās, ne vārda neteikdama.

Diskus man bija iedevis draugs, Kventins Makinzijs. Vecais džezmenis pazina Peperu un pats arī reiz bija spēlējis Šellijas Menas, Dontes un dažos citos sen aizmirstos Holi-, vudas džeza klubos, kuri bija saradušies Rietumkrasta melodiju ritmos. Makinzijs ieteica paklausīties un padomāt. Tur bija arī daži Pepera pēdējo gadu ieraksti. Pēc vairākiem cietumos pavadītajiem gadiem - māksliniekam nebija izdevies

atbrīvoties no dažām atkarībām - viņš centās atgūt zaudēto laiku. Pat kā pavadītājs. Tādu nerimtību! Viņš tā arī neno-mierinājās, kamēr neapstājās sirds. Tieši šo viņa paša un viņa mūzikas godīgumu mans draugs apbrīnoja visvairāk. Iedevis man diskus, pamācīja, lai nekad nezaudēju cerību atgūt zaudēto laiku.

Dziesma drīz vien beidzās, un Kīzija pievērsās man. “Kas tie bija?”

“Arts Pepers un Lī Konics.”

“Baltie?”

Es pamāju.

“Sasodīts! Tas gan bija labs gabals.”

Pamāju otrreiz.

“Kas tad mums tur zem galdauta, Harij?”

Paraustīju plecus.

“Pēc astoņiem mēnešiem pirmoreiz atnākusi ciemos, vari pati izdomāt, kas.”

Viņa pamāja.

“Jā.”

“Mēģināšu uzminēt, kāpēc esi ieradusies. Aleksandrs Teilors ir uz tu ar tavu šefu vai mēru, vai abiem uzreiz, un viņš zvanījis, lai noskaidrotu, kas es par purnu.”

Viņa pamāja. Trāpīts!

“Un šefs zināja, ka mēs kādreiz kopā strādājām, tad nu...”

Kādreiz. Šo vārdu izrunājot, viņa tā kā saminstinājās. “la vai citādi, viņš man lika tev pateikt, ka tu ne tajā vietā esot sācis rakt.”

Viņa apsēdās uz krēsla pretī dīvānam un palūkojās ārā pa logu. Skaidrs, ka viņu neinteresēja tas, kas pavērās

skatienam. Viņa gluži vienkārši negribēja skatīties man acīs.

“Tā nu mēs tagad esam izsūtāmā lomā, nevis izmeklējam sevišķi smagos noziegumus.”

Viņa strauji pagrieza galvu. Acīs dega aizvainojums. Taču es nemaz nenožēloju to, ko pateicu. Biju tikpat nikns uz viņu kā viņa uz mani.

“Tev viegli tā runāt, Harij. Tev karš jau beidzies.”

“Karš, Kīzij, nekad nebeigsies.”

Apvaldīju smaidu, tik piemērota Kīzijas teiktajam šķira atskaņotā dziesma. Tās nosaukums bija “Augstie plaukti”, Pepers tāpat pavadīja Konicu. Pusgadu pēc ieraksta Pepera vairs nebija starp dzīvajiem. Sakritība bija tā, ka manas jaunības gados policijā par augsto plauktu lietām vecā kaluma izmeklētāji sauca tādas, kuras izraisīja īpašu interesi vadības aprindās, sestajā stāvā, vai bija saistītas ar citu - slēptu politisku vai birokrātijas - risku. Ja augstie plaukti par kādu lietu sāka izrādīt interesi, izmeklētājam bija skaidrs, ka viņš nokļuvis bīstamos ūdeņos. Tad bija jāuzmanās ne pa jokam, lai tiktu sveikā cauri.

Piecēlies kājās, piegāju pie loga. Saules staros laistījās miljardiem sīksīciņu gaisā izkliedētu puteklīšu. Tie krāsojās oranžos un sārtos toņos, skats bija brīnumskaists. Puteklīši nemaz neizskatījās indīgi.

“Un kādas tad ir šefa domas? Sak, met mieru, Bos? Tagad tu esi ierindas pilsonis. Lai ar to nodarbojas profesionāļi.”

“Apmēram tādā garā.”

“Lieta pārklājusies ar putekļiem, Kīzij. Kāpēc viņam rūp tas, ka es sāku rakņāties, ja neviens no viņa darbiniekiem

neceļ ne ausu? Baidās, ka viņš vai vēl kāds kritīs negodā, ja es to slepkavību atklāšu?”

“Kas teica, ka lieta pārklājusies ar putekļiem?”

Pagriezos un ielūkojos viņai acīs.

“Paklau, nevajag man to sviestu par instrukcijā noteikto dokumentu apriti. Zinu, kā tas notiek. Ik pusgadu ieraksts: “Nav jaunu ziņu.” Vai tev arī tas ir vienalga, Kīzij? Tu pazini Endželu Bentoni. Vai tu negribētu, lai šā nozieguma apstākļus vienreiz noskaidro?”

“Gribu, protams. Vari nemaz nešaubīties, ka vēlos tieši to. Taču viss notiek, Harij. Es tiku atsūtīta pie tevis, visu cieņu. Neiejaucies, lūdzams! Citādi iekulsies, kur nevajag. Var gadīties, ka tas dod vairāk ļaunuma nekā labuma.”

Atkal apsēdos un ilgi lūkojos viņā, mēģinot saprast to, kas palika nepateikts. Kīzija mani nepārliecināja.

“Ja kāds ar to aktīvi nodarbojas, tad saki, lūdzu, kas to pašlaik dara.”

Viņa papurināja galvu.

“To es tev nedrīkstu sacīt. Vienīgais, ko varu pateikt, -met mieru!”

“Paklau, Kīzij, es esmu tas pats vecais Harijs. Lai arī cik ļoti tu dusmotos uz mani par to, ka aizgāju no darba, tev nevajadzētu...”

“Ko? Nevajadzētu darīt to, kas jādara? Nepildīt pavēles? Harij, tev vairs nav žetona. To noziegumu aktīvi izmeklē darbinieki, kuriem ir žetons. Aktīvi. Saproti? Nejaucies tajā!”

Nepaspēju ne muti pavērt, kad viņa izšāva vēl vienu kārtu.

“Un par mani lai tev galva nesāp, skaidrs? Es uz tevi

vairs nedusmojos, Harij. Tu atstāji mani grūtā brīdī, bet tas bija sen. Protams, tad biju saniknojusies, bet viss jau pārskrējis. Nemaz negribēju būt tā, kam tas jāpaziņo, bet man lika. Viņš domāja, ka man izdosies tevi atrunāt.”

Bija jāsaprot, ka tas viņš bijis šefs. Kādu iaiku sēdēju klusuciezdams un gaidīju, kas sekos. Taču viņai vairs nekas nebija sakāms. Tad ierunājos es - pavisam klusu, kā grēksūdzē, priesterim caur restēm čukstēdams.

“Un ja nu es nevaru to tā atstāt? Un ja nu ir iemesli, kam nav nekāda sakara ar šo lietu, bet kas neļauj man visu pamest? Man pašam tas ir svarīgi. Kas tad notiks?”

Viņa pikti papurināja galvu.

“Tad tu norausies. Tie cilvēki jokus nesaprot. Atrodi sev citu lietu vai kādu citu veidu, kā izlādēties.”

“Kas ir tie cilvēki?”

Raidere piecēlās kājās.

“Es, Harij, jau tā esmu tev pārāk daudz pateikusi. Pašu galveno, cerams, saprati. Labu veiksmi!”

Viņa pagriezās, lai dotos prom. Piecēlos un gāju līdzi, lauzīdams galvu par to, ko dzirdēju.

“Kas to lietu izmeklē?” noprasīju. “Pasaki, lūdzu!” Viņa atskatījās, bet gāja tik uz priekšu.

“Pasaki, Kīzij! Kas?”

Viņa pēkšņi apstājās un pagriezās pret mani. Acīs dega niknums un izaicinājums.

“Vecos labos laikus atceroties, vai? Vai tā tu to domā, Harij?”

Atkāpos kādu soli. Viņas niknums kā aizsarglauks atgrūda mani nostāk. Noplātīju rokas kā padodamies un neatbildēju. Viņa nekustējās vēl kādu mirkli, tad pagriezās pret durvīm.

“Visu labu, Harij!”

Atvērusi durvis, viņa izgāja, tad uzmanīgi tās aizvēra.

“Visu labu, Kīzij!”

Taču viņa jau bija prom. Ilgi stāvēju, domādams par to, ko viņa pateica un kas palika nepateikts. Šajā ziņā slēpās vēl kāds mājiens, taču pagaidām nespēju to izprast. Biju pārāk bīstamos ūdeņos.

“Augstie plaukti, skuķēn,” klusībā noteicu, aizslēgdams durvis.

Sestā nodaļa

Ceļš līdz Vudlendhilsai aizņēma gandrīz stundu. Kādreiz bija tā - ja izmanījās nogaidīt, braukt prātīgi un izvairīties no sastrēgumiem, varēja daudzmaz saprātīgā laikā nokļūt vajadzīgajā vietā. Tagad tā vairs nebija. Man gan no sākta gala šķitis, ka visas autostrādes neatkarīgi no laika un vietas ir tīrais murgs. Nekas labs tur nebija gaidāms. Pēdējos mēnešos nebiju daudz braukājis tālākus gabalus, tāpēc, atkal sastapies ar šīm mocībām, jutos pavisam nelaimīgs. Beidzot mana pacietība bija galā, un pie Topangas kanjona nobrauktuves atstāju simt pirmo autostrādi un turpināju braucienu caur pilsētu. Centos nepārsniegt noteikto ātrumu, lai atgūtu zaudēto laiku. Žaketes iekškabatā bija blašķe. Ja mani apturētu, varētu būt nepatikšanas.

Pēc stundas ceturkšņa piebraucu pie mājas Melbas avēnijā. Novietoju savu mašīnu aiz furgona un izkāpu. Devos uz koka platformu, kas bija uzbūvēta līdz lievenim, aizsedzot pakāpienus.

Nc vārda nebildusi, durvis atvēra Denjela Krosa.

“Kā viņam šodien, Denij?”

“Kā vienmēr.”

“Tā nu ir.”

Neko citu nezināju teikt. Nespēju pat iedomāties, kā viņa jutās tagad, kā bija mainījusies viņas pasaules uztvere, kā tā varēja vienā mirklī mainīties no cerību un vēlmju stāvokļa uz kaut ko pilnīgi citu. Zināju, ka viņa nav daudz vecāka par vīru. Mazliet pāri četrdesmit. Taču tā neizskatījās. Nogurušas acis, mute, šķiet, pastāvīgi sakniebta, mutes kaktiņos dziļas rievas.

Zināju, kur jāiet, un viņa ļāva man iet pašam. Dzīvojamai istabai cauri, pa gaiteni līdz pēdējām durvīm pa kreisi. Iegājis istabā, ieraudzīju Lotonu Krosu sēžam savā krēslā -tajā pašā, kuru kolēģi nopirka kopā ar furgonu par policijas darbinieku arodbiedrības rīkotās kolektes līdzekļiem. Viņš skatījās CNN, televizors bija piestiprināts pie griestu kronšteina pašā stūrī. Kārtējā pārraide par stāvokli Vidējos Austrumos.

Viņa acis pagriezās pret mani, bet seja palika tāda pati, kā bijusi. Virs uzacīm pierei pāri pārlikta saite noturēja galvu pie krēsla polsterētās atzveltnes. Caurulīšu sistēma savienoja labo roku ar caurspīdīga šķidruma konteineru, kas bija piestiprināts pie krēsla aizmugurei uzmontēta statīva. Slimīga sejas krāsa, labi, ja kādi piecdesmit kilogrami palikuši, atslēgkauls izspiedies zem ādas kā sadauzīta poda lauskas. Lūpas sakaltušas un saplaisājušas, mati izspūruši. Biju satriekts, kad ierados viņu apciemot pēc tā zvana. Šoreiz centos neko neizrādīt.

“Sveiks, Lo! Kā sviežas?”

Tādu jautājumu uzdot bija gaužām grūti, bet biju pārliecināts, ka tā vajadzēja.

“Kā ir, ta ir, Harij.”

“Nūjā.”

Viņš runāja, griezīgi čukstot, kā koledžas futbola treneris, kas gadus četrdesmit nobļaustījics, no sānu līnijas izsaukdams komandas.

“Piedod, ka tik drīz atgriežos, bet šis tas vēl jānoskaidro,” es sacīju.

“Pie kinostudijas īpašnieka biji?”

“Jā, ar viņu vakar iesāku. Atvēlēja man divdesmit minūtes.”

Telpā bija dzirdama klusa sīkšana. Jau iepriekšējā reizē pievērsu tai uzmanību. Tagad sapratu, ka tas bija ventilators, kas piegādāja gaisu pa caurspīdīgām caurulītēm, kuras stiepās no apkakles gar seju abās pusēs, beidzoties nāsīs.

“Kaut ko izdevās noskaidrot?”

“Viņš man nosauca pāris vārdu. Visus “Eidolon Produc-tions” darbiniekus, kuri zinājuši par naudu. Neesmu vēl nevienu sadzinis rokā.”

“Vai neiedomājies pavaicāt, ko nozīmē Eidolon}”

“Nē, pat prātā neienāca. Un kas tad tas būtu - uzvārds, vai?”

“Nē, tas nozīmē rēgu, parādību. Tā ir viena no tām lietām, ko atcerējos. Ieskrēja galvā, kad sāku domāt par to gadījumu. Reiz pavaicāju viņam. Viņš paskaidroja, ka tas esot no kāda dzejoja. Apmēram tā - tumsā uz troņa rēgs viens sēž kluss. Šis laikam pats sevi tādu iedomājies.”

“Jocīgi.”

“Tā gan. Zini, Harij, tu varētu nogriezt skaņu. Lai De-nijai netraucētu.”

To pašu viņš bija lūdzis manas pirmās viesošanās reizē. Apgājis krēslam otrā pusē, nokļuvu pie rakstāmgalda. Uz tā atradās neliela plastmasas ierīce, augšmalā kvēloja zaļa spuldzīte. Audiomonitors. Tādu pašu izmanto vecāki, lai zinātu, kad bērns pamodies. Kross to izmantoja, ja vajadzēja pasaukt sievu, lai pārslēgtu kanālu vai arī izdarītu vēl kaut ko. Izslēdzu to, lai varētu mierīgi aprunāties, un^atgriezos krēsla priekšā.

“Labi,” Kross sacīja. “Tagad var arī durvis aizvērt.”

Paklausīju. Jau zināju, ar ko tas beigsies.

“Šoreiz man kaut ko atvedi?” Kross jautāja. “Atceries, ko es palūdzu?”

“Nūjā, atvedu.”

“Tad viss kārtībā. Ar to arī sāksim. Ieej vannasistabā -tev aiz muguras ir durvis - un apskaties, vai mana pudele ir tur.”

Vannasistabā ievēroju, ka izlietnes galdiņš piekrauts ar visdažādākajām zāļu pudelītēm. Ziepju traukā stāvēja vaļēja plastmasas pudele. Nedaudz līdzīga tām, ko riteņbraucēji piestiprina pie rāmja. Šai tikai bija platāks, nedaudz līks kakliņš. Iespējams, lai būtu ērtāk dzert, es nospriedu. Veikli izņēmu no kabatas plakano viskija blašķi un nedaudz ielēju atrastajā traukā. Kad ienesu to guļamistabā, Krosa acis šausmās vai izsprāga.

“Nē, tā nav tā! Tā taču čurāšanai!”

“Nu velns! Atvaino!”

Atgriezos vannasistabā, lai izgāztu pudeles saturu izlietnē, un tieši tad izdzirdēju Krosu kliedzam:

“Nē, tā gan ne!”

Es atskatījos.

“Es tāpat būtu izdzēris.”

“Neuztraucies, man ir vēl.”

Izskalojis čurājamo pudeli un nolicis to atpakaļ ziepju traukā, atgriezos pie Lotona.

“Lo, es tur neko neatradu. Ko lai izgudro?”

“Baigie sūdi, laikam viņa savāca. Juta, ko man gribas. Tev ir blašķe?”

“Nūjā, tepat ir.”

Piesitu pie žaketes kabatas.

“Velc laukā! Iedod pagaršot!”

Sadabūju blašķi un noskrūvēju korķi. Pieliku kakliņu pie viņa lūpām un lēnām lēju iekšā. Viņš pēkšņi ieklepojās, nedaudz šķidruma izlija uz vaiga un notecēja pa kaklu uz spilvena.

“Ak kungs!” viņš noelsās.

“Ko?”

“Ak kungs...”

“Kas ir? Lo, kas notika? Pasaukt Deniju?”

Jau biju pie durvīm, kad viņš mani apturēja.

“Nē, nē. Viss kārtībā. Viss kārtībā. Tikai... tik sen nebiju dabūjis, tas arī viss. Iedod vēl!”

“Lo, mums taču jāaprunājas.”

“Zinu. Iedod vēl, pavisam drusciņ.”

Pieliku pudeles kakliņu viņam pie mutes un ielēju krietnu mēriņu. Šoreiz izdevās labāk, un viņš pievēra acis. “Melnais bušmils... Ak kungs, cik tas ir labs!”

Smaidot pamāju.

“Pie velna visus dakterus!” viņš teica. “Bušmils ir par visiem labāks. Vienmēr.”

Šis vīrs nespēja pakustēties, bet varēja redzēt, kā viskijs nokļūst līdz acīm, padarot skatienu maigāku.

“Šī jau man neko nedod,” viņš sūdzējās. “Dakteri aizlieguši. Tikai tad kādu bišķīti dabū, ja kāds no mūsējiem atkuļas. Nemaz tik bieži nesanāk. Kuram tad šito drūmo skatu gribēsies redzēt... Tev jānāk biežāk, Harij. Vai nu tā lietas izmeklēšana iet, vai neiet, bet tu gan nāc. Nāc apraudzīt!”

Viņa acis atkal meklēja viskiju.

“Un nāc ar draugu kopā! Vienmēr paņem līdzi draugu.”

Tikai tad sāku kaut ko saprast. Kross bija kaut ko slēpis. Biju pie viņa pirms tikšanās ar Teiloru. Jāsāk bija ar Krosu. Taču viņš nebija stāstījis visu, jo gribēja, lai atgriežos - ar pudeli. Iedomājos, ka tas viss - viņa zvans, atgādinot man, ka noziegums nav atklāts, - bija saistīts tikai ar vienu. Ar viskiju.

Pacēlu gaisā mazo, plakano blašķi.

“Tu, Lo, man visu nemaz nedomāji stāstīt, jo gribēji, lai atnesu šo te.”

“Nē. Tik un tā būtu lūdzis Deniju, lai piezvana. Biju kaut ko piemirsis.”

“Nu, protams, es jau visu zinu. Aizeju aprunāties ar Teiloru, un uzreiz pie manis ierodas no sestā stāva un pavēl mest mieru, jo pie šīs lietas kāds jau strādājot. Tāds, ar kuru nejoko.”

Krosa acis sastingušajā sejā nemierīgi šaudījās.

“Nē,” viņš atteica.

“Kas bija te pirms manis?”

“Neviens. Sakarā ar to lietu te neviens nav bijis.”

“Un kam tu zvanīji pirms manis?”

“Nevienam, Harij. Es nemeloju.”

Droši vien biju pacēlis balsi, jo durvis pēkšņi atvērās un tajās parādījās Krosa sieva.

“Viss kārtībā?”

“Viss kārtībā, Denij,” vīrs atbildēja. “Lūdzu, atstāj mūs divatā!”

Kādu brīdi viņa palika stāvam, redzēju, ka viņa pamanījusi blašķi man rokā. Biju gatavs pats iedzert kādu malku, lai viņa nodomātu, ka esmu to paņēmis sev. Taču pēc

acīm varēja spriest, ka viņa lieliski saprot, kas notiek. Labu brīdi Denija nekustējās ne no vietas, tad viņas acis uzmeklēja manējās un iegrima tajās. Pēc mirkļa viņa pakāpās atpakaļ un aizvēra durvis. Es palūkojos uz Krosu.

“Ja arī viņa līdz šim nezināja, tad tagad visu saprata.” “Man vienalga. Cik pulkstenis, Harij? Es ne visai labi redzu ekrānu.”

Ieskatījos televizora ekrāna apakšējā stūrī, kur CNN parasti rāda laiku.

“Astoņpadsmit pāri vienpadsmitiem. Kas bija pie tevis, Lo? Man jāzina, kas izmeklē to lietu.”

“Teicu jau, Harij, neviens te nav bijis. Cik noprotu, lieta ir vēl beigtāka nekā manas nolādētās kājas.”

“Un ko tu man nepateici, kad biju te pirmoreiz?”

Viņa acis pievērsās blašķei, bet lūgties nevajadzēja. Pieliku tās kakliņu pie saplaisājušajām lūpām, no kurām lēveriem lobījās āda, un viņš ievilka pamatīgu šļuku. Tad aizvēra acis.

“Ak dievs...” viņš sacīja. “Man tagad...”

Tad acis atvērās un šāvās man pretī kā izsalkuši vilki briedim virsū.

“Viņa tur mani pie dzīvības,” viņš izmisīgi čukstēja. “Domā, man tas vajadzīgs? Pusi mūža nosēdēt paša sūdos? Kamēr esmu dzīvs, viņa dabū visu - pilnu algu un ārstēšanas izdevumus. Ja nomiršu, viņa saņems tikai atraitnes pabalstu. Un es jau nemaz tik ilgi nenostrādāju, Harij. Četrpadsmit gadu. Kamēr esmu dzīvs, viņa saņem divtik.”

Ilgi raudzījos uz viņu un nekādi nespēju saprast, vai sieva noklausās aiz durvīm.

“Nu, ko tad tu no manis gribi, Lo? Kontaktdakšu iz-

raut? To es nevaru. Ja gribi, sarunāšu tev advokātu, bet es negribu...”

“Un nemaz tik labi viņa ar mani neapietas.”

Apklusu atkal. Krūtis kaut kas sažņaudzās. Ja viņš nemeloja, tad dzīve viņam bija vēl ļaunāka, nekā varēju iedomāties. Sāku runāt pusčukstus.

“Ko viņa tev dara, Lo?”

“Psiho. Visu ko. Nemaz negribu par to runāt. Ne jau viņa vainīga.”

“Nu, paklausies, gribi, sarunāšu tev advokātu? Var arī dabūt sociālās aprūpes inspektoru.”

“Nē, nekādu advokātu. Tas vilksies mūžīgi. Nekādu inspektoru. Neko tādu man nevajag. Negribu tevi, Harij, ievilkt nepatikšanās, ber ko lai daru? Ja es pats varētu to kontaktdakšu izraut, tad gan...”

Lotons izpūta gaisu pār lūpām. Vienīgā kustība, kas viņam bija palikusi. Varēja tikai iedomāties, kāds izmisums viņu nomāc.

“Tā nav iespējams dzīvot, Harij. Tā nav dzīve.”

Pamāju ar galvu. Pirmajā reizē nekā tāda nebija. Runājām par izmeklēto lietu, cik nu viņš spēja atcerēties. Atmiņa atgriezās fragmentāri. Saruna nebija viegla, taču nemanīju ne pašnonicināšanu, ne izmisumu. Depresija nebija lielāka, kā varētu domāt. Sāku prātot, vai tikai alkohols nav vainojams.

“Paklau, es par to padomāšu,” es sacīju. “Tas arī viss, ko varu apsolīt.”

Viņš pamāja un tad pievērsa acis televizora ekrānam -tas atradās tieši virs mana kreisā pleca.

“Cik tagad ir, Harij?”

Šoreiz palūkojos savā rokaspulkstenī.

“Vienpadsmit divdesmit. Kas tad ir, Lo? Gaidi kādu?”

“Nē, nē, ne uz to pusi. Man reizēm gribas kādu raidījumu par tieslietām. Sākas divpadsmitos. Vada Rikija Klei-mena. Tas man patīk.”

“Tad jau varam vēl parunāties. Kāpēc negribi sev lielāku pulksteni?”

“Viņa neļauj. Dakteris esot sacījis, ka man nevajagot pārāk daudz skatīties pulkstenī.”

“Droši vien viņai taisnība.”

Tā man nevajadzēja runāt. Ieraudzīju Lotona acis satumstam dusmās un tūdaļ pat nožēloju, ko esmu pateicis.

“Piedod! Man, protams, tā nevajadzēja.”

“Vari iedomāties, kā tas ir, ja pats nespēj pat roku pacelt, lai paskatītos sasodītajā pulkstenī?”

“Nē, Lo, nav ne jausmas.”

“Vari iedomāties, ka poda vietā ir maiss un sievai tas jānes uz tualeti? Ja katrs sūda sīkums jāizlūdzas, pat lāsīte viskija?”

“Jūtu tev līdzi, Lo.”

“Protams, jūti. Visi baigi jūt līdzi, tikai neviens...”

Viņš nepabeidza sakāmo. Norija teikuma beigas kā suns, kas ticis pie svaigas gaļas kumosa. Viņš raudzījās sānis un klusēja. Arī es ilgi klusēju, līdz nospriedu, ka dusmas jau būs noskrējušas bezgaldziļajā izmisuma un sevis žēlošanas akā.

“Paklau, Lo!”

Viņa skatiens atgriezās pie manis.

“Kas ir, Harij?”

Viņš runāja mierīgi. Dusmas bija garām.

“Parunāsim par to lietu. Tu teici, ka gribēji man piezva-

nīt, jo kaut ko atcerējies. Nu, kad runājām par to visu. Ko īsti tu tad aizmirsi man pateikt?”

“Neviens nav šeit bijis, lai runātu par tās lietas izmeklēšanu. Tikai tu, Harij. Pavisam nopietni.”

“Ticu. Man nebūs bijusi taisnība. Bet ko tu nepateici man pirmajā reizē? Kāpēc gribēji man zvanīt?”

Viņš uz brīdi aizvēra acis, tad atvēra. Raudzījās atklāti, droši.

“Es tev stāstīju, ka Teilors bija apdrošinājis naudu, vai

ne?”

“Jā, to tu man teici.”

“Taču es tev nepateicu, ka apdrošināšanas kompānija -tā uzreiz nevaru atcerēties tās nosaukumu...”

‘"‘Global Underwriters”. Toreiz atcerējies.”

“Nūjā. ‘‘Global Underwriters.” Viens no līguma punktiem - tā bija “Global” prasība - paredzēja, lai aizdevējs, I.osandželosas banka, reģistrētu visas naudaszīmes.” “Reģistrēt naudaszīmes? Kā to lai saprot?”

“Atzīmēt numurus.”

Atcerējos avīžraksta izgriezumā apvilkto rindkopu. Droši vien tā arī bija. Ķēros pie galvas rēķiniem. Divi miljoni dalīti ar simtu. Turpat jau bija, bet tad skaitlis kaut kur pačibēja.

“Briesmīgi liels cipars.”

“Protams. Banka ietiepās - paziņoja, ka četriem darbiniekiem paiešot vismaz nedēļa, vai kaut ko tamlīdzīgu. Tad viņi meklēja kompromisu un vienojās. Neņēma visus pēc kārtas. Tikai desmit numurus no katras paciņas.”

Atcerējos “The Times” rakstā minēto, ka nauda piegādāta paciņās pa divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Tāda rēķināšana jau gāja vieglāk. Divi miljoni nozīmēja astoņdesmit paciņu.

“Tātad viņi piereģistrēja astoņsimt numuru. Tik un tā diezgan daudz.”

“Nūjā, atceros, ka izdruka bija uz kādām sešām lapām.”

“Un ko jūs ar to varējāt iesākt?”

“Iedod man vēl mazdrusciņ, ko?”

Iedevu. Blašķe bija gandrīz tukša. Vajadzēja uzzināt, kas viņam sakāms, un lasīties prom. Šī nožēlojamā pasaule mani iesūca arvien dziļāk, un nekā laba tur nebija.

“Numurus izziņojāt?”

“Nūjā, visu sarakstu. Atdevām FIB. Un caur sevišķi smago noziegumu večiem izsūtījām sarakstu visām apgabala bankām. Pat uz Lasvegasu aizsūtīju, lai būtu visos kazino.”

Pamāju, gaidīdams turpinājumu.

“Bet tu jau zini, kā tas notiek, Harij. Tāds saraksts kaut kam der tikai tad, ja kāds to salīdzina. Tici vai netici, bet apgrozībā ir sazin cik tādu simtdolāru papīriņu, un, ja vien tos samaina pareizajās vietās, neviens ne ausu necels. Neviens negribēs meklēt numuru sešas lapas garā sarakstā. Nebūs ne laika, ne vēlēšanās.”

Lotonam bija taisnība. Reģistrēto naudu visbiežāk izmantoja par lietiskajiem pierādījumiem, ja to atrada, piemēram, pie banku aplaupītājiem. Nespēju atcerēties, ka pats būtu izskatījis tādu lietu, kur iezīmēta vai reģistrēta nauda būtu novedusi uz aizdomās turamā pēdām. Pat dzirdējis neko tādu nebiju.

“Gribēji man piezvanīt, jo toreiz neizstāstīji to?”

“Nē, ne tikai to. Kaut ko vairāk. Vairs nekas tajā blaš-ķītē nav palicis?”

Pakratīju blašķi, lai viņš dzirdētu, ka tā gandrīz tukša. Iedevu visu, kas bija atlicis, tad aizskrūvēju to un iebāzu kabatā.

“Nu viss, Lo, - līdz citai reizei. Izstāsti tagad līdz galam!”

Viņa mēle izkārās no drausmīgās mutes atveres un nolaizīja kaktiņā palikušo viskija pilienu. Tas jau bija par daudz, un es pagriezos pret televizoru, ir kā gribēdams pārbaudīt pulksteni, lai viņš nedomātu, ka esmu ko pamanījis. Gāja finanšu ziņu pārraide. Pa kreisi no diktora norūpējušās, svarīgās sejas bija redzams grafiks ar lejupejošu sarkanu līkni.

Pagriezos pret Krosu un gaidīju.

“Nu,” viņš iesāka, “kādus desmit mēnešus pēc izmeklēšanas sākuma, varbūt pat pēc gada - tātad tad, kad mūs ar Džeku jau norīkoja pie citām lietām, - Džekam piezvanīja no Vestvudas, ka atrasts nepareizs sērijas numurs. To es atcerējos nākamajā dienā pēc tavas aizbraukšanas.”

Sapratu, ka Krosa pāriniekam piezvanījis FIB aģents. Losandželosas Policijas departamentā izmeklētāji parasti nesauca FIB aģentus par FIB aģentiem, tādējādi it kā pazeminot to nozīmīgumu. Starp abām konkurējošajām organizācijām nekādu simpātiju nebija. Taču Federālās pārvaldes galvenā ēka Losandžclosā atradās Vilšīras bulvārī, Vestvu-dā, turpat, kur visas pārējās tiesībsargājošās iestādes. Gribēju zināt pilnīgi skaidri, bez pusvārdiem.

“FIB aģents?” es jautāju.

“Nūjā, taisnību sakot, aģente.”

“Skaidrs. Un ko tādu viņa jums pastāstīja?”

“Viņa jau runāja tikai ar Džeku. Džeks man pastāstīja.

Aģente teikusi, ka viens no sērijas numuriem neesot pareizs, un Džeks viņai jautājis: “Vai tas var būt? Kā tas iespējams?” Un tad aģente teikusi, ka saraksts esot gājis pa visiem kabinetiem, līdz nonācis uz viņas galda. Viņa neesot slinkojusi, ievadījusi visus numurus datorā, un viens no numuriem izrādījies nepareizs.”

Viņš apklusa, kā elpu atvilkdams. Vēlreiz aplaizīja lūpas, atgādinot kādu zemūdens radījumu, kas izbāzis galvu no plaisas klintī.

“Žēl gan, ka tev nebija drusciņ lielāka blašķe, Harij.”

“Nu žēl gan, bet cauri. Citreiz būs. Kas tad bija ar to numuru?”

“Nu, ja pareizi atceros, tas skuķis Džekam stāstījis, ka vācot numurus. Saproti, par ko ir runa? Tiklīdz viņai pienāk ziņojums ar naudaszīmju numuriem, viņa ievada tos datorā, papildinot savu datu bāzi. Viņa var salīdzināt, kaut kas tādā garā. Viņa izmēģināja jaunu programmu. Esot noņēmusies ar to pāris gadu un savākusi krietni daudz to numuru. Paklau, man gribas padzerties. Mana rīkle - pārāk daudz runāšanas.”

“Tūlīt pasaukšu Deniju.”

“Nē, nē, to gan ne! Zini, ielaid drusku ūdens tāpat no krāna savā trauciņā, un es padzeršos no tā. Būs labi. Nevajag Deniju raustīt. Viņa jau tā noskrējusies diezgan.”

Pielēju blašķi līdz pusei no vannasistabas krāna. Sakratīju un aiznesu to Lotonam. Viņš izdzēra sausu. Pagāja kāds brītiņš, līdz viņš atsāka runāt.

“Viņa sacīja, ka numurs vienam no simtniekiem mūsu sarakstā sakrītot ar kādu simtnieku, kurš īpaši iezīmēts pirms bankas aplaupīšanas. Aptuveni pusgadu pirms mūsu filmēšanas.”

“Kur to banku aplaupīja?”

“Šķiet, ka Marīnadelrejā. Pilnīgi pārliecināts gan neesmu.”

“Nu, labi, bet es kaut ko nesaprotu. Vai tad nav iespējams, ka tas simtnieks no iepriekšējās laupīšanas būtu jau apgrozījies, nokļuvis vēlreiz bankā un tad ielikts tajos divos miljonos dolāru, kuri tika atsūtīti uz uzņemšanas laukumu?”

“Tā jau arī es teicu, bet Džeks apgalvoja, ka tas esot izslēgts. Aģente paskaidrojusi, ka tas gudrinieks, kurš aplaupījis banku Marīnadelrejā, saņemts ciet. Tieši iezīmēto naudu atrada pie viņa, un tā nu viņš tika cietumā, bet nauda tika paturēta kā lietiskais pierādījums.”

Pamāju, mēģinot saprast dzirdēto.

“Tad jau sanāk, ka jums pateica - to simtnieku, kas bija jūsu sarakstā, nemaz nevarēja vest uz filmas uzņemšanu, jo tieši tad tas bija pievienots lietiskajiem pierādījumiem sakarā ar bankas aplaupīšanu Marīnadelrejā.”

“Tieši tā. Viņa pat aizgāja pārbaudīt, vai tas simtnieks tur ir. Un bija.”

Centos saprast, ko tas varētu nozīmēt, ja tas vispār kaut ko nozīmēja.

“Ko tad jūs ar Džeku darījāt?”

“Nu, ko tad mēs varējām darīt. Numuru bija daudz -veselas sešas lapas. Domājām, varbūt gadījusies kāda kļūda ar to vienu numuru. Saproti, varēja jau būt, ka tas, kurš reģistrēja numurus, kādu ciparu sajauca vai vēl kaut ko saputroja. Tad jau mēs izmeklējām citu lietu. Džeks sacīja, ka piezvanīšot uz banku un apdrošināšanas kompāniju. Taču īsti nezinu, vai viņš piezvanīja. Un drīz vien mēs iekūlāmies sūdos tur, bārā, un viss pārējais kaut kur pajuka... līdz es

iedomājos par Endželu Bentoni un piezvanīju tev. Sāku visu pamazām atcerēties, saproti?”

“Saprotu. Vai neatceries, kā sauca to aģenti?”

“Piedod, Harij, to gan neatceros. Droši vien es to nemaz nezināju. Es taču ar viņu nerunāju, un diez vai Džeks viņu vispār pieminēja vārdā.”

Klusēju, mēģinot izvērtēt, vai šim pavedienam būtu vērts ķerties klāt. Nebiju aizmirsis Raideres teikto, ka šo noziegumu izmeklē citi. Varbūt tieši par to bijusi runa. Tie, iespējams, ari bija no FIB. Kamēr lauzīju galvu, Kross ierunājās atkal.

“Nezinu, vai tam kāda nozīme, bet no Džeka teiktā nopratu, ka šī aģente, lai arī kas viņa būtu, visu to noskaidrojusi pati uz savu roku. Izmēģinot pašas sastādītu programmiņu. Tāpat, sava prieka pēc. Ne jau darba datorā.”

“Skaidrs. Varbūt zini, vai viņai negadījās vēl kādas sakritības? Pirms tā simtnieka?”

“Esot bijis vēl viens, taču tas nekur neparādījās. Patiesībā to viņa atrada visai drīz.”

“Kur tas bija?”

“Noguldīts bankas rēķinā. Šķiet, Fīniksā. Zini, man tā atmiņa kā Šveices siers. Vienos caurumos.”

“Un tu neko par to neatceries?”

“Tikai to, ka tas nācis no maksājumiem skaidrā naudā. Iespējams, no restorāna. Kaut kas tāds, kam nebija iespējams izsekot.”

“Bet tas bija tūdaļ pat pēc aplaupīšanas?”

“Nūjā, atceros, kā mēs sapriecājāmies. Džeks tūdaļ pttt aizbrauca uz turieni. Taču neko nenoskaidroja.”

“Nevari pateikt, cik daudz laika bija pagājis kopš laupīšanas?”

“Kādas pāris nedēļas. Skaidri nezinu.”

Es pamāju. Viņš pamazām atguva atmiņu, taču pagaidām uz to nevarēja paļauties. Tas man lika iedomāties, cik ļoti manu darbu apgrūtinās tas, ka strādāju bez lietas dokumentācijas.

“Labs ir, Lo, paldies! Ja atcerēsies vēl kaut ko, ja kaut kas ienāks prātā, lai Dcnija man piezvana. Un, tā vai citādi, vēl iebraukšu tevi apraudzīt.”

“Un atnes man...”

Viņš nepabeidza, bet tas arī tāpat bija skaidrs. “Protams, atnesīšu. Vai tu patiešām domā, ka nevajadzētu kādu atvest? Varbūt advokātu, ar kuru tu varētu parunāt par...”

“Nē, Harij, nevienu advokātu, pagaidām nevajag.”

“Vai man parunāt ar Deniju?”

“Nē, Harij, ar viņu nerunā.”

“Pavisam noteikti?”

“Noteikti.”

Pamāju kā atvadīdamies un izgāju no viņa istabas. Gribēju ātrāk nokļūt līdz mašīnai, lai pierakstītu to, ko Dže-kam Dorsijam stāstījusi biroja aģente. Taču, izgājis cauri gaitenim, ieraudzīju, ka dzīvojamā istabā sēž Denjela Krosa, mani gaidīdama. Viņa sēdēja uz kušetes un nosodoši raudzījās manī. Es nenovērsu acis.

“Tūlīt sāksies tā pārraide par tieslietām, kuru viņš gribēja noskatīties.”

“Es zinu.”

“Labs ir. Man jāiet.”

“Labāk nenāc vairs.”

“Var gadīties, ka man būs gan jānāk.”

“Tas cilvēks ir uz pašas robežas - gan garīgi, gan fizis-

ki. Alkohols var izjaukt jau tā vārgo līdzsvaru. Viņš dienām ilgi nevar atgūties.”

“Man šķita, ka viņam tas palīdz.”

“Tad atnāc rīt - un pats redzēsi.”

Pamāju. Viņai bija taisnība. Es biju pie viņa pusstundu, ne jau visu mūžu. Stāvēju un gaidīju. Varēja redzēt, ka viņa gatavojas pateikt vēl kaut ko svarīgu.

“Droši vien viņš pateica, ka grib nomirt, bet es neļauju viņam aiziet. Naudas dēļ.”

Es pamāju.

“Sacīja, ka slikti apejos ar viņu.”

Pamāju vēlreiz.

“To viņš stāsta visiem, kas atbrauc apraudzīt. Visiem policistiem.”

“Vai tā tiešām ir?”

“Par to miršanu? Dažreiz. Bet citkārt nemaz ar ne.” “Un kā ar slikto apiešanos?”

Viņa novērsās.

“Ar viņu nav viegli. Viņš jūtas nelaimīgs. Un visu izgāž uz mani. Reiz gribēju atriebties. Izslēdzu televizoru. Viņš sāka raudāt gluži kā mazs bērns.”

Viņas acis lūkojās manī.

“Tas ir vienīgais, ko izdarīju, bet ar to pietika. Pašai riebjas, kā es to varēju un kāda tad kļuvu. Vienkārši nevarēju novaldīties.”

Raudzījos viņai acīs, mēģinot atminēt neizteikto pēc sakniebtajām lūpām, izslietā zoda, pirkstiem, kas grieza riņķī otras rokas pirkstos uzvilktos gredzenus. Viņa nervozēja. Pamanīju, ka zods sāk trīcēt un acis pildīties ar asarām.

“Ko lai es daru?”

Paraustīju plecus. Ko gan es varēju ieteikt? Vienīgais, ko vēlējos, bija - pēc iespējas ātrāk tikt laukā.

“Nezinu gan, Denij. Nav ne jausmas, ko kāds no mums var lietas labā darīt.”

Neko citu nespēju izdomāt. Tūdaļ pat izgāju no mājas. Jutos kā pēdējais gļēvulis, atstādams viņus vienus pašus.

Septītā nodaļa

Ja kuģis kļūst nevadāms, tas var nogremdēt citus. Pirms četriem gadiem Krosa un Dorsija izmeklētās lietas darba versija bija vienkārša. Viņi sprieda, ka Endželai Bento-nei darbā pieejamā informācija par divu miljonu dolāru piegādi filmas uzņemšanas vajadzībām izraisījusi laupīšanu un pašas bojāeju tīšas vai nejaušas izpļāpāšanās dēļ. Garā mēlīte bija atslēgusi laupītājiem durvis, līdz ar to piesaucot nāvi sev. Viņa tika nogalināta, lai slēptu pēdas, lai neviens neuzietu savienojošo ķēdes posmu. Tā kā Bcntone tika nogalināta četras dienas pirms laupīšanas, abi izmeklētāji uzskatīja, ka viņas sakars ar noziegumu bijis nejaušs. Viņa nenoskaidrotā veidā bija sniegusi laupītājiem nepieciešamo informāciju, tāpēc bija jānovāc, pirms pati saprata, ko izdarījusi, turklāt tādā veidā, lai nerastos aizdomas par sakaru ar paredzamo naudas piegādi. Tādējādi nozieguma vietā atstātās pazīmes, kas liecināja par psihiskām novirzēm - sa-

plēstas drēbes, masturbēšanas pēdas bija tikai māņu gājiens.

Ja savukārt viņa būtu apzināta aplaupīšanas plāna līdzdalībniece, viņa būtu nogalināta pēc laupījuma iegūšanas. Vismaz tāda bija abu izmeklētāju teorija.

Noklausījies Lotona Krosa stāstījumu pirmajā viesošanās reizē, tāpat spriedu arī es. Ja mani neatstādinātu no izmeklēšanas, es droši vien būtu rīkojies tāpat. Taču galu galā šī teorija izjuka. Kross pavēstīja, ka kopā ar pārinieku veicis pilnu Bentones lietas izmeklēšanu, bet tā arī viņi neesot uzdūrušies nekam tādam, kas viestu skaidrību. Nostrādājuši veselus piecus mēnešus. Noskaidrojuši visu, arī paradumus un ikdienas gaitas. Sīki izpētījuši darījumus ar kredītkarti, bankas norēķinu kontu, sarunas pa tālruni. Iztaujājuši visus ģimenes locekļus, draugus, paziņas un darbabiedrus, dažus pat divreiz. Indianapolisā vien pavadījuši astoņas dienas. Dorsijs aizkūlies uz Fīniksu tās pašas simt-dolāru naudaszīmes dēļ. Viņi tik daudz laika pavadījuši “Eidolon Productions”, ka viņiem ierādīts atsevišķs Wbi-nets, kur varētu netraucēti iztaujāt darbiniekus.

Taču viņi tā arī neko nebija noskaidrojuši.

Kā jau tas nereti gadās slepkavību lietās, bija ievāktas plašas ziņas par upuri, tikai ne pats galvenais, kas novestu pie slepkavas. Galu galā viņi zināja pat to, ar ko viņa pārgulējusi koledžas gados, taču tā arī neuzzināja, ar ko pavadījusi pēdējo vakaru savā mūžā. Noteica, ka Bentones pēdējās vakariņas bija gatavotas meksikāņu restorānā - kuņģa sekcija uzrādīja kukurūzas plāceņa un pupiņu atliekas -, bet nespēja noskaidrot, kurā no pilsētas daudzajiem iestādījumiem viņa bijusi.

Tātad pēc pusgadu ilgas izmeklēšanas viņiem neizdevās

konstatēt nekādu saistību starp Endželu Bentoni un laupīšanu, vienīgi to, ka viņa strādājusi par režisora asistenti kompānijā, kas uzņēma filmu, kurā naudai bija paredzēta titulloma.

Pusgada laikā viņi bija nonākuši strupceļā. Lietisko pierādījumu jomā bija apšaudes vietā savāktās četrdesmit sešas lodes un ložu čaulītes, laupītāju nozagtajā minibusā atrastās asinis un slepkavības vietā atstātā sperma. Lietiskajiem pierādījumiem nebija nekādas vainas: ballistisko un DNS analīžu rezultāti ļāva nešaubīgi noteikt saistību starp aizdomās turamo un noziegumu, ja vien advokāta lomā nebija izcils sava amata meistars. Taču šos pierādījumus varētu salīdzināt ar tortes garnējumu; tie derēja vienīgi saistības noteikšanai starp zināmu aizdomās turamo un izmantoto ieroci, turklāt parasti tie abi jau bija drošā vietā. Ar šādiem pierādījumiem vien aizdomās turamo nevarēja noteikt. Pusgada laikā izmeklētājiem bija garnējums, bet ne jau pati torte.

Tieši tobrīd, kad viņi bija nonākuši strupceļā, bija laiks izvērtēt lietas turpmākās izmeklēšanas lietderību. Tas ir brīdis, kad jāizdara grūta izvēle. Lai būtu lielāka iespēja atklāt krimināllietu, bija nepieciešami divi izmeklētāji, bet izmeklējamās lietas radās arvien no jauna un pārējie nodaļas darbinieki bija pārslogoti, tāpēc priekšnieks tai noņēma pilnas slodzes statusu, bet Dorsijam un Krosam uzdeva cita nozieguma izmeklēšanu. Bentones slepkavības izmeklēšanu viņi varēja turpināt, ja radās iespēja izbrīvēt laiku; kā jau bija sagaidāms, tas nekādi neveicināja noziedznieku notveršanu. Kross pats man to teica. Šī izmeklēšana ritēja, tā sakot, no darba brīvajā laikā. Turpmāko darbu uzņēmies Dor-sijs, bet Kross pievērsies jaunajiem uzdevumiem.

Kad abi tika sašauti Holivudā, bārā “Pie Neta”, Bento-nes lieta iekļuva iesākto un neatklāto lietu kategorijā. Un tai draudēja bārenītes liktenis. Nevienam izmeklētājam nepatīk turpināt cita iesāktās lietas izmeklēšanu. Kam gan gribas atvērt mapi un konstatēt, ka kolēģis kļūdījies vai ticis maldināts, vai, iespējams, pat bijis nekompetents vai slinks? Bez tam Bentones lietai tagad bija slikta slava. Policisti ir māņticīga cilvēku suga. Divu pirmo izmeklētāju biedējošais liktenis - viens miris, otrs uz mūžu piekalts invalīdu ratiņiem - likās nesaraujami saistīts ar šo lietu. Neviens - patiešām, neviens pats - no viņu kolēģiem vairs ne pirkstu tai negribēja piedurt.

Tikai es. Tieši tagad, kad vairs nebiju valsts darbā.

Četri gadi bija garām, un man bija jāuzticas Krosa un Dorsija veiktajai Endželas Bentones slepkavības izmeklēšanai. Arī tam, ka viss tika darīts, lai noskaidrotu slepkavības iespējamo saistību ar laupīšanu. Man tiešām nebija izvēles. Nolēmu, ka būtu bezjēdzīgi taustīties virzienā, kas noveda strupceļā. Tāpēc gāju pie Teilora. Vadījos no atziņas, ka izmeklēšana veikta kvalificēti, kaut arī ne nevainojami, un gribēju turpināt to citā plaknē. Balstījos uz pieņēmumu, ka Kross un Dorsijs neatklāja nekādu saistību starp Bentoni un laupīšanu, jo tādas vienkārši nebija. Viņas nonāvēšana bija ieplānota, lai samudžinātu pēdas. Pēc trīs jūdzes garā brauciena pie Teilora man bija saraksts ar deviņu cilvēku uzvārdiem. Visi piedalījās naudas filmēšanas sagatavošanas darbos. Turklāt visi - pēc Teilora domām - zinājuši, ka atvedīs skaidru naudu, zinājuši piegādes laiku, kā arī to, kas atvedīs naudu. No tā arī gribēju sākt.

Bet nu biju saņēmis pagrūti uztveramu piespēli - to, ko Kross man pastāstīja par naudaszīmju numuriem, un to, ka

vismaz viens no tiem bijis kļūdains. Viņš teica, ka to pētījis Dorsijs, taču, cik tālu tas bija ticis, vairs nevarēja zināt. Dor-sijs bija miris un izmeklēšana strupceļā. Taču tagad mana interese tikai pieauga. Te bija novirze, un to vajadzēja noskaidrot. Kīzijas Raideres brīdinājums un neskaidrais mājiens par “tiem cilvēkiem” iekustināja manī ko tādu, kas snaudis ilgi, ilgi. Tas bija tikko jaušams grūdiens tik labi pazīstamās tumsas pasaules virzienā.

Astotā nodaļa

Aizbraucu uz Holivudu un paēdu vēlas otrās brokastis Maso restorānā. Mazu kokteili ar inartīni ēstgribas rosināšanai, tad vistas gaļas sacepumu ar spinātiem un krējumu. Laba kombinācija, taču ne tik laba, lai atbrīvotos no domām par Lotonu Krosu un viņa problēmu. Bija jāpasūta vēl viens martīni, lai pievērstu domas kam citam.

Kopš atvadu balles sakarā ar izvadīšanu pensijā ne reizi nebiju tur ieskatījies un jau sen gribēju laboties. Galvu nodūris, pārlasīju un papildināju savus pierakstus, līdz izdzirdēju pazīstamu balsi. Palūkojos balss virzienā un ieraudzīju kapteini Leveliju, kurai viesmīlis ierādīja galdiņu. Viņa bija kopā ar kādu man nepazīstamu vīrieti. Levelija bija Holivudas nodaļas priekšniece - nodaļa atradās tepat blakus. Trešajā dienā pēc tam, kad aizgāju, atstājis savu žetonu rakstāmgalda atvilktnē, viņa piezvanīja un lūdza mani mainīt lēmumu. Viņai gandrīz izdevās mani pārliecināt,

tomēr beigās nepiekritu. Palūdzu nodot manu iesniegumu vadībai, un viņa tā arī izdarīja. Uz manu atvadu balli viņa neieradās, un kopš tā laika nebijām tikušies.

Lcvelija mani nepamanīja un apsēdās pret mani ar muguru, turklāt tik tālu, ka nebija iespējams sadzirdēt, par ko viņa ar pavadoni runā. Izgāju pa sētas puses durvīm, otro martīni pat neizdzēris. Samaksāju par stāvvietu un kāpu savā “Mercedes Benz ML55”. To biju nopircis no kaimiņa, kurš pārcēlās uz Floridu, un tā bija vienīgā izšķērdība, kuru atļāvos, aiziedams pensijā. MLSS savā prātā dēvēju par Manu Laupītāju: samaksāju par to tieši piecdesmit piecus tūkstošus dolāru. Tas bija ašākais no visiem braucamajiem. Tomēr tas nebija galvenais, kāpēc nopirku tieši šo mašīnu. Arī nelielais nobraukums nebija noteicošais. Iegādājos to melnās krāsas dēļ, tā bija visneuzkrītošākā. Los-andželosā katrs piektais autiņš bija “Mercedes”, vismaz man tā šķita. Un katrs piektais “Mercedes” bija melns M klases apvidus auto. Acīmredzot man bija skaidrs, ar ko nodarbošos, jau krietni sen, pirms tas viss sākās. Nopirku automašīnu, kas man lieti noderētu privātdetektīva darbā, astoņus mēnešus pirms tam, kad tas brīdis pienāca. Tā bija ātra un ērta, ar tonētiem logu stikliem, un, ja arī kāds to ievērotu aizmugures skata spogulī, Losandželosā nevienam nerastos aizdomas.

Pagāja zināms laiks, līdz pieradu pie “Mercedes”. Gan ērtības, gan vadīšanas un lietošanas ziņā. Jāatzīst, ka jau divas reizes biju palicis uz ceļa ar tukšu bāku. Tā izpaudās viena no žetona nēsātāja priekšrocībām. Vairākus gadus pirms aiziešanas pensijā biju trešās kategorijas izmeklētājs, tātad vadības līmeņa darbinieks, kuram pienācās dienesta auto. Tad man bija “Ford Crown Victoria”, policijas patruļdienesta mašīna, kas gāja kā tanks, tai bija vinila sēdekļi, īpaši izturīgi amortizatori un apjomīga degvielas tvertne. Darbā man par degvielu nebija jādomā. Garāžas vīri vienmēr to uzpildīja paši. Pārejot ierindas pilsoņa statusā, vajadzēja atkal iemācīties sekot degvielas rādītāja adatiņai. Vai arī atjēgties ceļmalā ar tukšu tvertni.

Paņēmu priekšējā panelī iestiprināto mobilo tālruni un ieslēdzu to. Patiesībā tas man nebija īpaši vajadzīgs, taču biju paturējis veco numuru. Pats nezinu, kāpēc. Iespējams, gaidīju, ka kāds no bijušajiem kolēģiem piezvanīs - vai nu lūgs padomu, vai arī kaut ko citu ievajadzēsies. Veselus četrus mēnešus raudzījos, lai tas vienmēr būtu uzlādēts, ieslēdzu ik rītu. Neviens tā arī nepiezvanīja. Pēc tā gadījuma, kad jau otru reizi paliku bez degvielas, turēju to mašīnā, lai vajadzības gadījumā varētu izsaukt avārijas dienestu.

Tagad man bija nepieciešama palīdzība, taču ne jau tāpēc, ka uz ceļa būtu avārijas situācija. Piezvanīju izziņu dienestam un palūdzu FIB Losandželosas biroja tālruņa numuru. Tad piezvanīju uz biroju un palūdzu savienot ar banku nodaļas atbildīgo darbinieku. Nospriedu, ka tā aģente, kura sazinājās ar Dorsiju, strādā nodaļā, kurā nodarbojas ar banku aplaupīšanas lietām. Arī ar naudaszīmju numuriem.

Mani savienoja ar kādu, kas stādījās priekšā kā Nun-

jess.

“Aģents Nunjess?”

“Klausos!”

Apzinājos, ka runāt ar pieredzējušu FIB aģentu būs grūtāk nekā ar kinoindustrijas slavenības sekretāri. Pret Nun-jesu bija jāizturas pēc iespējas piesardzīgāk.

“Labdien! Mani sauc Harijs Boss. Nesen aizgāju pensi-

jā, nostrādāju Losandželosas Policijas departamentā gandrīz trīsdesmit gadu, un man...”

“Ar to arī apsveicu,” viņš strupi noteica. “Ko jūs vēlaties?”

“Gribu kaut ko noskaidrot. Pirms gadiem četriem izmeklēju slepkavību, kas bija saistīta ar lielas skaidras naudas summas nolaupīšanu. Pirms naudas izsniegšanas tika reģistrēti naudaszīmju numuri.”

“Kas tā bija par lietu?”

“Nu, jums, iespējams, lietas nosaukums neko neizteiks, bet tā bija Endželas Bentoncs slepkavība. Slepkavībai sekoja laupīšana, un tā notika vienā no Holivudas uzņemšanas laukumiem. Troksnis bija liels. Sliktie puiši aizlaidās ar diviem miljoniem dolāru. Astoņsimt simtdolāru banknošu numurus reģistrēja bankā.”

“To es atceros. Taču mēs ar to nenodarbojāmies. Mums nebija ne...”

“To es zinu. Kā jau teicu, to lietu pats izmeklēju.”

“Nu tad sakiet - kas jūs interesē?”

“Pēc vairākiem mēnešiem kāda jūsu aģente sazinājās ar Losandželosas Policijas departamentu un paziņoja, ka atklājusi kādu anomāliju reģistrētajās naudaszīmēs. Saraksts ar banknošu numuriem bija nonācis pie viņas, jo to sūtīja uz visām malām.”

“Kādu anomāliju, par ko ir runa?”

“Anomālija ir novirze, kaut kas tāds, kas ne...”

“Zinu, ko nozīmē anomālija. Par kādu anomāliju tagad ir runa?”

“Atvainojos! Aģente teica, ka viens no numuriem nodrukāts kļūdaini vai arī kādi cipari samainīti vietām. Bet ne jau tāpēc zvanu. Viņa teica, ka izmantojusi datorprogrammu, ar kuras palīdzību varot salīdzināt tādās lietās reģistrētos numurus. Tā bijusi viņas pašas izstrādāta programma. Vai nekas tamlīdzīgs nenāk prātā? Ne jau lieta, runa ir par aģenti. Aģenti, kurai bija tāda programma.”

“Kāpēc?”

“Redziet, neatceros, kā viņu sauc. Īstenībā ne jau es ar viņu runāju, bet cits izmeklētājs. Taču es vēlētos aprunāties ar viņu, ja tas iespējams.”

“Par ko gribat runāt? Jūs taču esat pensijā.”

Biju gaidījis, ka pret to varētu atdurties, un tā arī bija mana vājā vieta. Man nebija ne dienesta pakāpes, ne amata. Ar žetonu visas durvis bija va|ā. Bez žetona bija jālaužas kā caur ērkšķiem.

“Dažas lietas neaizmirstas, aģent Nunjes. Es joprojām to izmeklēju. Tā kā neviens cits par to neliekas ne zinis, nolēmu izmēģināt pats uz savu roku. Jūs jau mani sapratīsiet.” “Taisnību sakot, nesapratīšu vis. Neesmu pensijā.” Gatavais cietpauris. Viņš vairs neko neteica, bet es jutu, ka mani pārņem dusmas uz šo neredzamo cilvēku, kas, gluži iespējams, nomokās, mēģinot tikt galā ar daudzajām izskatāmajām lietām darbinieku un budžeta līdzekļu trūkuma apstākļos. Losandželosa bija banku aplaupīšanas rekordiste pasaules mērogā. Parasti notika vismaz trīs banku aplaupīšanas dienā, un FIB vajadzēja tikt ar tām visām galā.

“Paklausieties,” es sacīju. “Negribu lieki tērēt jūsu laiku. Vai nu jūs zināt, par ko ir runa, vai arī ne, un varat man palīdzēt vai ne. Pavisam vienkārši.”

“Jā, es zinu gan, par ko ir runa.”

Tad viņš atkal apklusa. Bija vien jāķeras pie pēdējā līdzekļa. Biju to pietaupījis, jo negribēju, lai zināmās aprin-

dās uzzinātu, ar ko nodarbojos. Taču Kīzijas Raideres apciemojums liecināja, ka vairs nebija, ko slēpt.

“Ja gribat, varat piezvanīt uz Holivudas nodaļu un pārbaudīt. Pavaicājiet leitnantei Biletai, viņa mani pazīst un var par mani galvot. Par to, ka esmu sācis šo noziegumu izmeklēt, viņa gan neko nezina. Domā, ka es mierīgi dzīvojos pa māju.”

“Labi, piezvanīšu. Varēsiet man pārzvanīt? Teiksim, pēc desmit minūtēm.”

“Norunāts. Piezvanīšu.”

Noliku tālruni un palūkojos pulkstenī. Bija gandrīz trīs. Iedarbināju mersi, aizbraucu uz Saulrieta bulvāri un tur pagriezos uz rietumiem. Ieslēdzu radio, bet, tā kā mūzika nebija manā gaumē, drīz vien to izslēdzu. Kad desmit minūtes bija pagājušas, nobraucu ielas malā tieši iepretī veco ļaužu patversmei, kura saucās “Brīnišķīgās vecumdienas”. Paņēmu tālruni, lai piezvanītu Nunjesam, taču tas iezvanījās. Nospriedu, ka Nunjesam bijis numura noteicējs un viņš nolēmis piezvanīt pats. Taču tad atcerējos, ka mani ar viņu savienoja iekšējās centrāles operators. Diez vai numura noteicējs varēja parādīties viņa tālrunī pēc pārslēgšanas.

“Harijs Boss klausās.”

“Sveiks, Harij! Te Džerijs.”

Džerijs Edgars. Nu jau gluži kā vecos laikos. Vispirms Kīzija Raidere un nu Džerijs Edgars.

“Kā sviežas, Džed?”

“Viss kārtībā, veco zēn. Un kā klājas pensionāriem?”

“Pavisam mierīgi.”

“Neizklausās, ka tu būtu pludmalē, Harij.”

Viņam bija taisnība. “Brīnišķīgās vecumdienas” atradās pāris soļu no Holivudas šosejas, un garāmbraucošo mašīnu

troksnis nebija noslēpjams. Kventins Makinzijs man reiz teica, ka iemītniekus, kuriem ir dzirdes traucējumi, “Brīnišķīgajās vecumdienās” izmitinot istabās ar logiem rietumu pusē, jo tur esot vairāk jūtams troksnis.

“Sauļoties nedomāju. Kas noticis? Tikai nesāc stāstīt, ka tagad, kad jau deviņus mēnešus esmu prom, kādam pēkšņi ievajadzējies mans padoms.”

“Nu nē, tā vis nav. Man nupat zvanīja kāds, lai apvaicātos par tevi.”

Apjuku. Tā bija mana lepnība, kas lika iedomāties, ka Edgaram ievajadzējusies mana palīdzība.

“Ahā! Vai tas nebija biroja aģents Nunjess?”

“Jā. Viņš gan nepateica, kāpēc par tevi interesējas. Sāki kaut kur strādāt, vai?”

“Kaut kas ir padomā.”

“Tev vispār ir privātdetektīva papīri?”

“Pirms kāda pusgada saņēmu - katram gadījumam. Kaut kur mājās mētājas. Ko tad tu Nunjesam pateici? Cerams, pavēstīji, ka esmu augsti tikumīgs un drošsirdīgs vīrs.” “Nemaz ar ne. Pateicu visu, kā ir, - ka Harijam Bosam var uzticēties tikpat lielā mērā, cik neuzticēties.”

Varēja nojaust, ka viņš smaida.

“Paldies, veco zēn! Tu esi īsts čoms.”

“Domāju, ka tev tas jāzina. Negribi izstāstīt, ar ko nodarbojies?”

Kādu brīdi apsvēru, kā rīkoties. Negribēju stāstīt Edgaram, ko esmu nodomājis darīt. Ne jau tāpēc, ka neuzticētos. Protams, uzticējos. Taču viens no maniem darbības principiem bija tāds: jo mazāk cilvēku zinās, ar ko nodarbojos, jo labāk.

“Tagad gan ne, Džed. Es steidzos uz tikšanos un neva-

ru ilgi runāt. Bet varbūt kādu dienu paēdīsim kopā otrās brokastis, ko? Atklāšu tev aizraujošās pensionāra dzīves jaukumus.”

Pēdējo teikumu izteikdams, mazliet iesmējos, un tas, šķiet, izdevās. Viņš piekrita, taču dienu un laiku norunāt nevarējām. Viņš apsolīja, ka piezvanīšot vēlreiz. No savas pieredzes zināju, cik grūti sevišķi smago noziegumu izmeklētājam ieplānot tikšanos pusdienas pārtraukumā. Visticamāk, viņš piezvanīs kādu rītu, kad zinās, ka dienas vidū būs brīvs. Tikai tā. Vienojāmies, ka sazvanīsimies, un beidzām sarunu. Vismaz bija patīkami uzzināt, ka viņam - atšķirībā no Kīzijas - nebija zobs uz mani par pēkšņo aiziešanu pensijā.

Piezvanīju vēlreiz uz biroju, un mani savienoja ar Nun-jesu. Izturējos tā, it kā Džerijs man nebūtu zvanījis.

“Jums izdevās sazvanīt?”

“Jā, bet viņa nebija birojā. Runāju ar jūsu bijušo pārinieku.”

“Raideri?”

“Nē, viņa uzvārds ir Edgars.”

“Ā, protams. Džerijs. Kā viņam klājas?”

“Nezinu. Nepainteresējos. Bet jūs pats to varējāt izdarīt, kad viņš jums piezvanīja.”

“Nesapratu.”

Viņš bija mani pieķēris.

“Beidziet muļķoties, Bos! Edgars man teica, ka esot spiests piezvanīt jums un paziņot - kāds ievācis ziņas. Teicu, ka man nekas nav pretī. Palūdzu tikai jūsu tālruņa numuru, lai pārliecinātos, ka patiešām runāju ar Hariju Bosu. Viņš man to iedeva, bet, kad mēģināju piezvanīt pirms pāris minūtēm, bija aizņemts. Droši vien runājāt ar Edgaru, tāpēc varat netēlot vientiesīti.”

Mans apjukums par tādu iekrišanu pārauga dusmās. Iespējams, tas bija izdzertais alkohols vai arī nežēlīgā apziņa, ka man neuzticas, jo esmu parasts mirstīgais, taču saruna ar viņu man jau bija līdz kaklam.

“Zināt, jūs esat izcils izmeklētājs,” es teicu klausulē. “Spīdošs deduktīvs prāts. Sakiet - vai jūs to izmantojat arī savā darbā vai tikai tad, kad gribas parādīt savu varu kādam, kas cenšas kaut ko šajā pasaulē dabūt gatavu?”

“Man jāzina, kam sniedzu informāciju. Jums jau nu vajadzētu to saprast.”

“Skaidrs, ka saprotu. Zinu, kāpēc tiesībsargāšanas jomā mums ir tikpat lieli panākumi kā satiksmes sakārtošanā.”

“Paklau, Bos, nevajag apvainoties. Tāpat nekas neizdosies.”

Sašutumā kratīju galvu. Nespēju saprast, vai esmu kaut ko salaidis grīstē vai arī viņš jau pašā sākumā negrasījās neko atklāt.

“Tagad jūs tēlojat nezinīti, ko? Pieķerat mani šmaucamies, bet pats arī visu laiku šmaucaties. Tāpat to uzvārdu negribējāt pateikt, vai ne?”

Viņš klusēja.

“Tas taču tikai uzvārds, Nunjes. Nevienam nekas nenokritīs.”

Aģents joprojām klusēja.

“Nu, labi, man ir priekšlikums. Jums zināms, kā mani sauc, zināt manu tālruņa numuru. Domāju, ka saprotat, par kuru aģenti ir runa. Parunājiet ar viņu, lai viņa pati izlemj. Man, Nunjes, pilnīgi vienalga, ko jūs par mani domājat. Būtu godīgi, ja jūsu kolēģe uzzinātu, ka viņu meklēju. Jums tāda pati situācija kā manam bijušajam pāriniekam, kurš bija spiests man piezvanīt.”

Te nu tas bija. Viss, ko spēju izdomāt. Klusēdams gaidīju. Biju nolēmis, ka šoreiz pagaidīšu, līdz Nunjess ierunāsies.

“Zināt, Bos, es būtu gan viņai pateicis par jūsu zvanu -jau pirms tam, kad piezvanīju uz jūsu darbavietu. Taču ar godīgumu vien nepietiek. Ja runājam par to aģenti, tad viņas te vispār nav.”

“Ko tas nozīmē - vispār nav? Kur tad viņa ir?”

Nunjess klusēja. Uztrūkos sēdeklī taisni, ar elkoni uzsizdams pa stūri. Autotaure ieaurojās. Kaut kas uzplaiksnīja atmiņā - ziņās dzirdētais par FIB aģenti -, tikai uzreiz nespēju atcerēties.

“Vai mirusi, Nunjes?”

“Man, Bos, tas nepatīk. Tā jau nevar svešam cilvēkam pa tālruni visu ko stāstīt. Ja jūs atbrauktu šurp, mēs varbūt varētu aprunāties.”

“Varbūt?”

“Neuztraucieties, aprunāsimies. Kad lai jūs gaidu?”

Pulkstenis priekšējā panelī rādīja piecas pāri trijiem. Palūkojos uz patversmes durvīm.

“Četros.”

“Norunāts.”

Izslēdzu tālruni un ilgi sēdēju nekustīgi, rakņādamies atmiņā. Kaut kas tā kā pavīdēja.

Satvēru tālruni. Nebiju paņēmis līdzi tālruņu sarakstu, un reiz tik labi iegaumētie numuri deviņos mēnešos bija izdzisuši kā pludmales smiltīs atstāts uzraksts. Piezvanīju uz izziņām un dabūju “The Times” reportieru tālruņa numuru. Tur mani savienoja ar Keišu Raselu. Viņa atcerējās mani uzreiz, it kā mēs būtu šķīrušies tikai pirms pāris dienām. Kādreiz bijām labi draugi. Vairākus gadus biju piespēlējis viņai interesantākos jaunumus, pretī saņemot Keišas palīdzību, ja vajadzēja atrast kādu avīžrakstu vai ievietot kādu informāciju. Par Endželas Bentones nāves apstākļiem gan publikāciju neizdevās sarunāt.

“Ak Harijs Boss,” viņa teica. “Kā klājas?”

Jamaikas akcents viņas balsī tikpat kā nebija manāms. Pat skumji sametās. Gribētos zināt, vai tas panākts ar nolūku vai arī tā izpaudās desmit tā sauktajā tautu katlā pavadītie gadi.

“Viss kārtībā. Un tu joprojām raksti par policiju?” “Protams. Dažas lietas nekad nemainās.”

Reiz viņa man atzinās, ka policijas ziņas žurnālistikā uzskatot par iesācēju līmeni, tomēr viņa negribot neko mainīt. Pilsētas valdes un vēlēšanu tematika, tāpat ari jebkurš cits temats viņai liekoties neaprakstāmi garlaicīgs salīdzinājumā ar iespēju rakstīt par dzīvi un nāvi, par noziegumu un tā sekām. Keiša bija gudra, centīga un akurāta. Viņu pat uzaicināja uz manu atvadu balli. Jebkuram cilvēkam no malas - vienalga, no kuras, - bet žurnālistam jo īpaši nebija viegli nopelnīt un saņemt šādu uzaicinājumu.

“Atšķirībā no tevis, Harij Bos. Es uzskatīju, ka tu vienmēr būsi tur, Holivudas nodaļā. Gandrīz gads riņķī, bet es joprojām nespēju tam noticēt. Saproti, pirms pāris mēnešiem nedomājot piezvanīju uz tavu numuru un, kad atsaucās sveša balss, neko gudrāku nevarēju izdarīt kā nolikt klausuli.” “Un kas tad atbildēja?”

“Pērkinss. Viņu pārcēla no automašīnu zādzībām.”

To es nezināju. Nebiju interesējies, kas ieņēmis manu vietu. Pērkinss bija labs izmeklētājs, taču varēja būt labāks. Taču to, protams, Keišai neteicu.

“Un ko tad tu esi sadomājis, vecīt?”

Viņas balsī atkal ieskanējās Jamaikas meitenes intonācijas. Tā viņa mēdza darīt, ja gatavojās konkrētākai sarunai. “Tev jau droši vien daudz darba?”

“Ir šis tas.”

“Tad vairs netraucēšu.”

“Nē, nē, nē. Tu mani it nemaz netraucē. Vai varu kaut kā palīdzēt? Tu varbūt sāksi kaut ko izmeklēt? Kā privātdetektīvs?”

“Ne uz to pusi. Tikai gribēju kaut ko uzzināt, un viss. Tas nav steidzami. Piezvanīšu vēlāk.”

“Pagaidi, Harij!”

“Vai es netraucēju?”

“Veciem draugiem man gan laika pietiks, saprati? Ko gribi uzzināt?”

“Pirms kāda laika pazuda FIB aģente, jauna sieviete. Tas, šķiet, bija kaut kur tepat, Losandželosā. Pēdējo reizi redzēta, braucot mājās no...”

“Marta Geslere.”

Nekas manā atmiņā neuzplaiksnīja, dzirdot šo vārdu, bet nešaubījos, ka Keišai taisnība.

“Nūjā, droši vien tā pati. Kas īsti ar viņu noticis, nezini?”

“Zinu vienīgi to, ka viņa joprojām skaitās bezvēsts pazudusi. Pildot dienesta pienākumus, iespējams, gājusi bojā.” “Vai pēdējā laikā nekas par viņu nav publicēts?”

“Nu nē, jo tad jau es pati būtu rakstījusi, bet pēdējo rakstu par viņu gatavoju, ja labi padomā, vismaz pirms diviem gadiem.”

“Pirms diviem. Tātad viss notika pirms diviem gadiem?” “Nē, pareizāk sakot, aptuveni pirms gadiem trim. Laikam rakstīju vēlreiz, kad bija pagājis gads kopš viņas pazu-

sanas. Bet paldies, ka atgādināji. Būs jāuzraksta vēl kāds rakstiņš.”

“Paklau, ja tiešām gribi to darīt, varbūt vari pagaidīt dažas dienas?”

“Tu, Harij, tātad kaut ko izmeklē.”

“Zināmā mērā. Vēl nevaru pateikt, vai tas saistīts ar Martu Gesleri vai ne. Bet pagaidi līdz nākamajai nedēļai, labi?”

“Nekādu problēmu, ja pēc tam godīgi atnāksi un visu izstāstīsi.”

“Labi, tikai piezvani. Bet pagaidām - vai varu tevi palūgt parakņāties avīzēs un sameklēt, kas par viņu rakstīts? Gribētos izlasīt, ko tu par viņu esi rakstījusi.”

Runāju par rakņāšanos, lai gan zināju, ka viss atrodams datorā un avīžu komplekti bija sena pagātne.

“Protams, varu. Tev ir fakss vai e-pasts?”

Man nebija nekā.

“Varbūt tu vari man tos atsūtīt pa pastu, es domāju, parasto pastu.”

Dzirdēju viņu iespurcamies.

“Harij, tu nemaz nelīdzinies mūslaiku privātdetektīvam. Varu derēt, ka vienīgais, kas tev ir, - garš lietusmētelis.”

“Man ir mobilais tālrunis.”

“Tad jau sākumam pietiks.”

Pasmaidīju un nosaucu savu adresi. Keiša apsolīja, ka nosūtīs avīžrakstu kopijas pēc darba beigām. Palūdza manu mobilā tālruņa numuru, lai varētu man piezvanīt pēc nedēļas, un to es arī viņai iedevu.

Tad pateicu “paldies!” un izslēdzu tālruni. Kādu brīdi sēdēju un mēģināju tikt skaidrībā. Kādreiz biju interesējies par Martas Gesleres lietu. Pats viņu nepazinu, toties mana bijusī sieva gan. Pirms daudziem gadiem abas bija strādājušas biroja nodaļā, kurā izmeklēja banku aplaupīšanas. Par viņas nozušanu runāja un rakstīja vairākas dienas, pēc tam arvien retāk, līdz viss apklusa. Atcerējos viņu tikai tagad.

Krūtīs kaut kas iekņudējās, bet tas nebija no martīni. Bija tāda sajūta, it kā man būtu izdevies nokļūt kaut kam uz pēdām. Tā kādreiz bija bērnībā: tumsā neko nevarēju saredzēt, bet skaidri zināju, ka tur kaut kam jābūt.

Devītā nodaļa

Izņēmu futrāli no bagāžas nodalījuma un devos pie veco ļaužu patversmes dubultdurvīm. Pamāju sievietei, kura sēdēja pie administratora galdiņa, un gāju tālāk. Viņa mani neapturēja. Zināja, pie kā eju. Pa labi uz mūzikas telpu. Telpas priekšpusē stāvēja klavieres un ērģeles, vidū bija sarindoti krēsli klausītājiem, taču es zināju, ka koncertus te rīkoja pavisam reti. Kventins Makinzijs sēdēja pirmajā rindā -sagumis, nodurtu galvu, aizvērtām acīm. Uzmanīgi paraustīju viņu aiz pleca - seja un acis tūdaļ pievērsās man.

“Atvaino par kavēšanos, Šugerej!”

Šķita, ka viņam patīk, ja kāds vēl uzrunā viņu skatuves vārdā. Profesionāļu aprindās Kventinu pazina kā Šugereju Makeju, jo spēlējot viņš mēdza ļodzīties un grozīties, kā izvairīdamies no pretinieka sitieniem, tieši kā Šugerejs Robin-sons ringā.

Paņēmu vienu no pirmās rindas krēsliem un pagriezu

pret viņu. Apsēdos un noliku futrāli uz grīdas, tad attaisīju spiedpogas un atvēru to vaļā - instruments laistījās savā ērtajā sarkanbrūnajā samta guļvietā.

“Šodien garumā nevar vilkt,” sacīju. “Četros jābūt Vest-vudā.”

“Pensionāriem nekur nav jāsteidzas,” Šugercjs novilka balsī, kas skanēja tā, it kā būtu izkopta Luijam Armstron-gam kaimiņos. “Pensionāriem laika papilnam.”

“Nu, man te kaut kas uzradās, un droši vien vajadzēs... vārdu sakot, centīšos ievērot mūsu nodarbību laiku, bet turpmākajās divās nedēļās būs pasmagi. Ja redzēšu, ka netieku, zvanīšu dežurantei, viņa pateiks tev, ja būs jāatceļ.”

Nācu pie viņa divas reizes nedēļā nu jau pusgadu. Pirmoreiz dzirdēju Šugereju spēlējam uz kuģa - peldošā hospitāļa - Dienvidķīnas jūrā. Viņš bija ieradies kopā ar Boba Houpa sapulcētajiem māksliniekiem, lai sagādātu pāris priecīgu mirkļu ievainotajiem tūkstoš deviņsimt sešdesmit devītā gada Ziemassvētkos. Pēc daudziem gadiem, izmeklējot kādu no pēdējām slepkavības lietām, uzgāju zagtu saksofonu, uz kura bija iegravēts viņa vārds. Sadzinu viņam pēdas “Brīnišķīgajās vecumdienās” un atdevu instrumentu. Taču viņš jau bija pārāk vecs, lai spēlētu. Plaušām vairs nebija tā uz-rāviena.

Tomēr biju rīkojies pareizi. Sajūta bija tāda, it kā es būtu atdevis vecākiem pazaudētu bērnu. Viņš uzaicināja mani uz Ziemassvētku vakariņām. Vēlāk šad tad tikāmies, un pēc tam, kad aizgāju no darba, piedāvāju viņam ideju, kā paglābt viņa instrumentu no bezdarbības.

Šugcrejs bija lielisks skolotājs, jo it neko nezināja par apmācību metodiku. Stāstīja man dažādus notikumus, mācīja, kā iemīlēt instrumentu, kā izvilināt no tā dzīvo skaņu.

Ar jebkuru skaņu varot atsaukt atmiņā kādu notikumu, kādu stāstu. Skaidri zināju, ka nekad neiemācīšos kaut cik jēdzīgi spēlēt saksofonu, bet divas reizes nedēļā tomēr gāju paklausīties, kas viņam stāstāms par džezu, un dalīties tajā kaislīgajā mīlestībā, kas viņa krūtīs vēl nebija apdzisuši pret nemirstīgo mākslu. Tā pielipa arī man un pamazām nāca ārā, kad pieliku instrumentu pie lūpām.

Izņēmu no futrāļa saksofonu un turēju gatavībā. Katra nodarbība sākās ar mēģinājumu nospēlēt “Lullaby”, Džordža Keibla dziesmu, kuru pirmoreiz biju dzirdējis Fren-ka Morgana izpildījumā. Tā bija lēna balāde - tādu iesācējam vieglāk spēlēt - un tomēr brīnišķīgs skaņdarbs. Skumjš, spēcīgs un pacilājošs reizē. Dziesma nebija garāka par pusotru minūti, bet tajā bija izteikts viss, ko vien varēja pateikt par vientulību šajā pasaulē. Dažkārt domāju, ka man pilnīgi pietiktu, ja iemācītos labi nospēlēt kaut vai tikai šo vienu pašu gabalu. Neko vairāk man nevajadzētu.

Bet šoreiz ārā nāca kaut kas sēru mūzikai līdzīgs. Spēlēdams nevarēju atkauties no domām par Martu Gesleri. Atcerējos viņas fotogrāfijas avīzē un televīzijas vakara ziņās. Atcerējos sievas stāstīto, kā viņām klājies, kad abas bijušas vienīgās sievietes nodaļā, kurā izmeklēja banku aplaupīšanas. Bijis jāpacieš nepārtraukti vīriešu kārtas kolēģu apvainojumi, līdz izdevies pierādīt, ko spēj, divatā izmeklējot kādu laupīšanu un saņemot ciet laupītāju ar iesauku Tūs-teps. Tam bijis paradums uzdejot, izejot no bankas ar laupījumu.

Šugerejs vēroja manu pirkstu kustības uz taustiņiem un iedrošinot māja ar galvu. Kad balāde bija pusē, viņš pievēra acis un klausījās, ritmā galvu šūpodams. Tā bija liela atzinība. Kad biju beidzis, viņš atvēra acis un pasmaidīja.

“Turpat jau ir,” viņš sacīja.

Es pamāju.

“Vēl jau tev nav visi dūmi no plaušām ārā. Tilpums nav tāds, kā vajag.”

Vēlreiz pamāju. Vairāk nekā gadu nebiju izpīpējis nevienu cigareti, taču mūža lielāko daļu aizvadīju, izkūpinot divas paciņas dienā, un tas savu bija padarījis. Gadījās, ka iepūst instrumentā bija tikpat grūti, kā laukakmeni kalnā veļot.

Aprunājāmies un tad kādu stundas ceturksni spēlēju, bezcerīgi mēģinot tikt galā ar “Straight Time”, Arta Pepera populārāko gabalu, un pēc tam uztaustot paša Šugereja pazīstamāko dziesmu “The Sweet Spot”. Tas bija sarežģīts skaņdarbs, bet biju daudz vingrinājies mājās, gribēdams veco vīru iepriecināt.

Saīsinātās nodarbības beigās pateicos Šugerejam un pavaicāju, vai nevajag kaut ko atvest.

“Tikai mūziku,” viņš atbildēja.

Tā viņš vienmēr teica. Ieliku instrumentu atpakaļ futrālī - viņš uzstāja, lai vienmēr ņemu to līdzi, ja nu iznāk pavingrināties, - un atvadījos, atstājot viņu mūzikas telpā.

Iedams prom pa gaiteni, ieraudzīju pazīstamu sievieti -Melisu Rojālu. Viņa nāca no pretējās puses. Uzsmaidīju viņai.

“Sveika, Melisa!”

“Sveiks, Harij! Kā gāja nodarbībā?”

Viņa nāca apraudzīt savu māti, Alcheimera slimības upuri, kura vairs neapzinājās pat to, kā viņu sauc. Iepazināmies Ziemassvētku vakariņās un šad tad saskrējāmies šeit. Viņa sāka nākt pie mātes ap to pašu laiku, kad man bija mūzikas mācībstundas. Pati to neteica, bet varēju nojaust. Pāris reižu uzaicināju viņu uz kafijas tasi, vienreiz aizgājām

uz džeza koncertu. Melisa teica, ka esot bijis jauki, taču es skaidri zināju, ka viņa nesaprata un vispār neinteresējās par šo mūziku, gluži vienkārši jutās vientuļa un viņai vajadzēja kādu līdzās. Man jau nekas. Visi tādi esam.

Tādas tās lietiņas. Abi gaidījām, kā otrs rīkosies, lai gan viņas ierašanās tieši tad, kad man bija nodarbība, zināmā mērā arī bija gājiens. Taču tagad nekur nevarējām aiziet kopā. Man bija jālaižas prom, ja negribēju nokavēt tikšanos Vestvudā.

“Turpat vien esot,” teicu. “Vismaz tā saka mans skolotājs.”

Viņa smaidīja.

“Lieliski. Kādreiz jums vajadzētu uzspēlēt mums visiem.”

“Ticiet man, tā diena vēl ir ļoti tālu.”

Melisa draudzīgi pamāja un gaidīja. Bija mana kārta. Viņai bija nedaudz pāri četrdesmit, šķīrusies, tāpat kā es. Gaišbrūni mati ar gaišākām šķipsniņām. Tas viņai iztaisītas skaistuma salonā, tā viņa teica. Taču pats galvenais bija smaids. Tas staroja pa visu seju un bija lipīgs. Visa seja bija viens vienīgs smaids, un neatbildēt ar to pašu bija neiespējami. Nojautu, ka tam, kas dzīvotu ar viņu kopā, būtu jānoņemas dienu un nakti, lai smaids neapdzistu. Nezināju, vai būtu uz to spējīgs.

“Kā mammai klājas?”

“Vēl neesmu bijusi. Vai jau iesiet prom? Varbūt ieiešu apraudzīt viņu un pēc tam varētu kopā padzert kafiju?”

Saviebu seju kā sāpēs un palūkojos pulkstenī.

“Nevaru. Četros jābūt Vestvudā.”

Melisa saprotoši pamāja. Taču varēja redzēt, ka uztvērusi to kā atraidījumu.

“Labi, tad vairs nekavēšu. Jau tagad diez vai paspēsiet.”

“Nūjā, jāskrien.”

Taču nekustējos no vietas. Stāvēju, raudzīdamies viņai

acīs.

“Kas noticis?” viņa beidzot jautāja.

“Kā lai saka. Tagad esmu aizņemts, viena lieta pagadījusies, bet mēģinu izdomāt, kad varētu jūs atkal satikt.”

Viņas acīs iezagās aizdomas un roka pastiepās uz saksofona futrāļa pusi.

“Jūs teicāt, ka esat pensijā.”

“Esmu ar. la ir blakuslieta. Varētu teikt, esmu brīvmākslinieks. Tāpēc arī steidzos, man tikšanās ar FIB izmeklētāju.”

“Ak tā. Nu tad brauciet! Tikai uzmanīgi.”

“Protams. Tātad sarunāts, satiksimies kādu vakaru nākamnedēļ, piemēram?”

“Protams, Harij. Gaidīšu.”

“Tad labi. Es arī, Melisa.”

Pamāju, viņa arī pamāja, un tad viņa paspēra soli man tuvāk un pastiepās pirkstgalos. Uzlika vienu roku man uz pleca un noskūpstīja uz vaiga. Tad devās prom. Pagriezos un skatījos nopakaļ.

Izgājis no patversmes, nevarēju saprast, kas ar mani notiek. Devu pamatu cerībām, kuras nespētu attaisnot. Ne jau ar šo sievieti. Nodoms jau bija labs, taču no tā galu galā viņa dabūtu ciest. Iekāpdams mersī, cieši nosolījos izbeigt šo padarīšanu, pirms tā sākusies. Nākamreiz jāpasaka, ka neesmu tas, kuru viņa meklē.

Desmitā nodaļa

Bija ceturksnis pāri četriem, kad piebraucu pie Federālās pārvaldes ēkas Vestvudā. Kad gāju pāri stāvlaukumam uz ieejas pusi, atskanēja mobilā tālruņa zvans. Zvanīja Kei-ša Rasela.

“Sveiks, Harij Bos!” viņa teica. “Gribu tev paziņot, ka esmu visu izdrukājusi un iemetusi pastkastītē. Bet vienā jautājumā tev samelojos.”

“Kādā tad?”

“Bija vēl viens raksts par to lietu. Pirms pāris mēnešiem. Es biju atvaļinājumā. Te tikai jānoturas kādu laiciņu, un var dabūt apmaksātu atvaļinājumu četras nedēļas. Izņēmu visu uzreiz un aizbraucu uz Londonu. Biju prom, kad pienāca Martas Gesleres nozušanas trešā gadadiena. Tie murmuļi taču tā vien skatās, lai kaut ko varētu nogrābt, kad es tev saku. To rakstu uztaisīja Deivids Ferels. Bet nekā jauna tur nav. Viņa joprojām ir bezvēsts prombūtnē.”

“Prombūtnē? Tas nozīmē, tu - vai, iespējams, FIB -domā, ka viņa joprojām ir dzīva. Tu taču teici, ka viņu uzskatot par mirušu.”

“Ta jau tikai saka, pats saproti. Šaubos, vai kāds vēl cer, ka viņa atradīsies.”

“Skaidrs. Un to rakstu arī nosūtīji?”

“Tur viss ir. Tikai neaizmirsti, kas to sūta. Ferels - jauks cilvēks, bet man negribētos, lai tu zvani viņam, ja uzod kaut ko interesantu.”

“Tā nekad nebūs, Keiša.”

“Tev noteikti kaut kas ir padomā. Šo to noskaidroju par tevi.”

Apstājos pārdesmit metru no ieejas. Ja Keiša zvanījusi uz FIB un runājusi ar Nunjesu, viņš nepriecāsies, ka esmu kaut ko stāstījis ziņkārīgai reportierei.

“Par ko tu runā?” mierīgi iejautājos. “Ko noskaidroji?” “Es ne tikai avīžrakstus pārbaudīju. Piezvanīju uz Sak-ramento. Štata licencēšanas pārvaldi. Uzzināju, ka tu esot pieprasījis un saņēmis privātdetektīva licenci.”

“Ak tā, ko? Tā jau visi pensionētie policisti dara. Kā noliek žetonu, tā pieprasa licenci. Cilvēks domā - nu, labi, vienkārši saņemšu privātdetektīva papīrus un turpināšu ķert sliktos puišus. Mana licence ir mājās, rakstāmgalda atvilktnē. Es, Keiša, vairs nenodarbojos ar tām lietām, un neviens mani nav noalgojis.”

“Labi jau labi, Harij.”

“Paldies par kopijām! Nu gan man jāiet.”

“Laimīgi, Harij!”

Iebāzu tālruni kabatā un pasmaidīju. Bija jauki parunāties. Desmit gados, kopš Keiša raksta par policijas darbu, viņa nebūt nebija nocietinājusies vai kļuvusi ciniskāka kā

pirmajā tikšanās reizē. Ar žurnālistiem diemžēl parasti bija citādi. Un viņa bija melnādainā žurnāliste.

Pacēlis galvu, palūkojos uz ēku. Vieta, kur stāvēju, bija betona monolīta ēnā. Līdz ieejai pārdesmit soļu. Taču es devos pie soliņiem ieejas labajā pusē un apsēdos. Paraudzījies pulkstenī, pārliecinājos, ka esmu pamatīgi nokavējis tikšanos ar Nunjesu. Nelaime tā, ka nezināju, kas mani sagaida aiz durvīm, tāpēc nesteidzos iekšā. Federāļiem bija savi paņēmieni, kā izsist otru no sliedēm, likt justies tā, ir kā šī pasaule piederētu tikai viņiem un tu tajā būtu tikai nejaušs viesis. Rēķinājos ar to, ka bez žetona mani uztvers kā nelūgtu viesi.

Ķēros atkal pie tālruņa un piezvanīju uz vienu no numuriem, kurš vēl bija palicis atmiņā. Palūdzu, lai mani savieno ar Kīziju Raideri, un viņa uzreiz pacēla klausuli. “Kīzij, tas esmu es, Harijs.”

“Sveiks, Harij!”

Mēģināju atšifrēt viņas noskaņojumu, taču Kīzija izturējās savaldīgi. Nevarēju spriest, cik lielā mērā viņa ir no rīta izrādīto dusmu un naidīguma varā.

“Kā klājas? Vai neesi... drusku nomierinājusies?” “Noklausījies, ko ierunāju?”

“Ierunāji? Nē, bet kas tur bija?”

“Tikko zvanīju tev uz mājām. Lai atvainotos. Nevajadzēja man jaukt personiskās jūtas ar iemesliem, kāpēc no turienes aizgāju. Piedod!”

“Ak, lai nu paliek, Kīzij! Piedod arī tu man!”

“Ak tā? Par ko tad?”

“Nezinu. Laikam nevajadzēja tā aiziet. Ne tu, ne Dže-rijs nebijāt to pelnījuši. Sevišķi tu. Vajadzēja ar jums visu izrunāt. Tā, kā pāriniekiem pienākas. Droši vien nekāds labais pārinieks nebiju.”

“Nevajag pārdzīvot, neuztraucies! Daudz ūdeņu aiztecējis. To gribēju tev pateikt. Paliksim draugi.”

“Tā jau gribētos. Bet...”

Gaidīju, vai viņa atsauksies.

“Bet-kas, Harij?”

“Nu, nezinu gan, cik draudzīga būsi, kad uzdošu tev vienu jautājumu, kurš tev, iespējams, nemaz nepatiks.”

Viņa tik sirsnīgi novaidējās, ka man nācās paraut tālruni nost no auss.

“Harij, tu mani nobeigsi. Ko tu gribi?”

“Es sēžu pie Federālās pārvaldes ēkas Vestvudā. Man ir tikšanās ar aģentu, vārdā Nunjess. FIB vecis. Un man tā jocīgi ap sirdi. Gribētos zināt, vai tu no viņiem ieteici piesargāties. Vai viņi nodarbojas ar Endželas Bentoncs lietu? Ko tu zini par Nunjesu? Vai tev ir kāds sakars ar Martu Gesle-ri, FIB aģenti, kura nozuda pirms dažiem gadiem?”

Iestājās klusums. Pārāk ilgs klusums.

“Kīzij?”

“Klausos, Harij. Zini, ir tieši tā, kā jau sacīju, kad biju pie tevis. Nedrīkstu ar tevi par to runāt. Neko vairāk nevaru papildināt. Lietu aktīvi izmeklē, un tev labāk likties mierā.”

Bija mana kārta paklusēt. Viņa runāja kā pilnīgi svešs cilvēks. Pirms nepilna gada būtu droši gājis kaujā kopā ar viņu, zinot, ka viņa piesegs mani, kamēr es piesegšu viņu. Tagad nebiju pārliecināts, vai viņa bez īpašas atļaujas varētu paziņot pat to, ka uzaususi saule.

“Harij, tu dzirdēji?”

“Jā, dzirdēju. Man tikai nav, ko teikt, Kīzij. Biju domājis, ja departamentā vispār ir kāds, kam var uzticēties, tad tā esi tu. Tas arī viss.”

“Paklau, Harij, vai neesi kaut ko nelikumīgu savārījis ar to savu lietu?”

“Nē, bet paldies par rūpēm.”

“Tad jau tev nav jāuztraucas par to, ko Nunjess teiks. Aizej un noskaidro! Es neko nezinu par Martu Gesleri. Un neko citu tev nevaru pateikt.”

“Labs ir, paldies par to pašu, Kīzij!” Tagad mēģināju runāt mierīgi. “Tu tur, sestajā stāvā, turies! Es pēc tam tev piezvanīšu.”

Negaidīdams atbildi, izslēdzu tālruni. Tad piecēlos no soliņa un devos iekšā ēkā. Izgāju caur metāla detektoru, dabūju novilkt kurpes un izstiept rokas uz sāniem, lai mani pārbaudītu ar burvju nūjiņu. Ar pūlēm sapratu, ko teica tas vīrs, kad viņš man lika pacelt rokas pirms pārbaudes. Viņš daudz vairāk atgādināja teroristu nekā es, bet cietu klusu. Piesardzības nekad nebija par daudz. Galu galā tiku pavadīts līdz liftam, ar kuru uzbraucu divpadsmitajā stāvā, kas faktiski bija trīspadsmitais, jo lifts pirmo stāvu neskaitīja. Nokļuvu pieņemamajā telpā, kuru no biroja atdalīja liela, acīmredzot ložu necaurlaidīga stikla siena. Mikrofonā nosaucu savu vārdu, kā arī to, pie kā biju ieradies, un sieviete aiz stikla lika man apsēsties.

Es tomēr aizgāju pie loga un paraudzījos uz Kara veterānu kapsētu Vilšīras bulvāra otrā pusē. Atcerējos, ka vairāk nekā pirms divpadsmit gadiem tieši turpat pirmoreiz satiku sievieti, kura vēlāk kļuva par manu sievu, tad - bijušo sievu un neaizmirstamo mīlestību.

Novērsos no loga un apsēdos uz plastmasas kušetes. Blakus uz nobružāta kafijas galdiņa bija žurnāls ar Brendas Bār-stovas fotoattēlu uz vāka, zem tā uzraksts - “Brenda, Amerikas mīlule”. Pasniedzos, lai paņemtu žurnālu, bet tobrīd

atvērās biroja durvis un parādījās vīrietis baltā kreklā ar kaklasaiti.

“Misters Boss?”

Piecēlos un pamāju. Viņš izstiepa labo roku, ar kreiso pieturot durvis, lai tās neaizcirstos.

“Kens Nunjess. Paldies, ka atnācāt!”

Ātrs rokasspiediens, un tad jau Nunjess pagriezās un veda mani iekšā. Gāja pa priekšu, ne vārda neteikdams. Viņš nebija tāds, kādu es biju gaidījis. Runājot pa tālruni, viņš izklausījās pēc nogurdināta veterāna, kas pašai ellei cauri izgājis. Bet šis bija jauns cilvēks, nedaudz pāri trīsdesmit. Un pa gaiteni viņš negāja kā visi. Viņš lidoja. Jauns censonis, kam vēl viss jāpierāda sev un pārējiem. Taisnību sakot, īsti nezināju, ar kādu - vecu vai jaunu - aģentu būtu vieglāk runāt.

Viņš atvēra durvis gaiteņa kreisajā pusē un pagāja sānis, palaizdams mani pa priekšu. Kad pamanīju, ka durvis ir ar actiņu un veras uz āru, sapratu, ka esmu atvests uz nopratināšanas istabu. Uzreiz nojautu, ka nekāda pieklājīga aprunāšanās nav paredzama. Daudz ticamāk, mani gaidīja kārtīga strostēšana federāļu stilā.

Vienpadsmitā nodaļa

Iegājis istabā, ieraudzīju četrstūrainu galdu pašā nopratināšanas telpas vidū. Pie galda ar muguru pret mani sēdēja vīrs melnā kreklā un džinsos. Blondie mati īsi apgriezti. Paraudzījies muskuļotajam plecam pāri, redzēju uz galda atvērtus izmeklēšanas dokumentus. Apgāju galdam apkārt pie otrā pusē noliktā krēsla. Viņš aizvēra mapi un pacēla galvu.

Tas bija Rojs Lindels. Viņš pasmaidīja. Laikam pamanīja manu pārsteigumu.

“Vecais Harijs Boss,” viņš teica. “Sen neesi te rādījies, resnīt.”

Brīdi stāvēju klusuciezdams, tad atbīdīju krēslu un apsēdos. Nunjess aizvēra durvis, atstādams mūs ar Lindelu divatā.

Tagad Rojam vajadzētu būt ap četrdesmit. Tie paši iespaidīgie muskuļi izspīlēja kreklu. Tas pats Lasvegasas iedegums un balinātie zobi piedevām. Pirmo reizi tikāmies

pirms sešiem vai septiņiem gadiem, kad, izmeklēdams kādu noziegumu, nokļuvu Lasvegasā un iekūlos slepenas FIB operācijas virpulī. Nekas cits neatlika kā sakostiem zobiem sadarboties, zināmā mērā atmetot visas juridiska un profesionāla rakstura nesaskaņas. Noziegumu atklājām, bet, kā jau parasti, FIB vīri nosmēla visu krējumu. Šaubos, vai kopš tās reizes bijām tikušies. Protams, ne jau tāpēc, ka FIB veči bija pierakstījuši sev mūsu panākumus. Vienkārši federāļi un policisti nesaietas.

“Es tevi bez zirgastes gandrīz nepazinu, Roj.”

Viņš pašāva galdam pāri lielo ķepu, un es to nesteidzīgi saņēmu un paspiedu. Viņam bija liela auguma cilvēkiem raksturīgā pašapzinība un tas nekaunīgais smīns, kas nereti nāk pašapzinībai līdzi. Zirgasti pieminēju ar nolūku. Pirmajā tikšanās reizē - tad vēl nezināju, ka viņš bija slepenais aģents, - atļāvos nošņāpt to astīti ar spalvu nazīti.

“Kā tad sviežas? Nunjess apgalvo, ka tu esot aizgājis pensijā, ko? Es par to neko nezināju.”

Pamāju bez komentāriem. Gaidīju, kas sekos. Lai izrunājas.

“Un kā tad jūtas pensionārs?”

“Nevar sūdzēties.”

“Mēs šo to noskaidrojām. Tagad tu strādā par privātdetektīvu, vai ne?”

Sakramento gan liela diena.

“Nūjā, izņēmu licenci. Labs labu nemaitā.”

Gribēju nodot to pašu penteri, ko teicu Keišai Raselai -kā tas atvieglo aiziešanu atpūtā -, bet novaldījos.

“Nav jau slikti - pašam savs bizness, strādā, kad gribi un kā labā gribi.”

Manis pēc ievaddaļu varētu beigt.

“Roj, pietiks runāt par mani. Ķersimies pie lietas. Zini, kāpēc esmu atnācis?”

Lindels pamāja, kā atzīdams manas tiesības uz informāciju.

“Nu, tu esot zvanījis un interesējies par vienu mūsu darbinieci, kura agrāk te strādāja, un tādējādi sacēli vispārēju trauksmi.”

“Mani interesē Marta Geslere.”

“Pareizi. Mārtija Geslere. Tad jau tu zināji, kā viņu sauc, kad zvanīji, bet Nunjesam teici, ka nezinot?”

Papurināju galvu.

“Nē. Secināju to pēc viņa reakcijas. Biju dzirdējis par aģenti, kura pazudusi bez pēdām. Pagāja labs laiks, līdz atcerējos viņas vārdu. Vai neesat ko jaunu par viņu dzirdējuši? Pazudusi, bet ne jau aizmirsta, ja pareizi sapratu.”

Lindels paliecās uz priekšu, un abas varenās rokas atdusējās uz mapes. Galda kāju resnumā, tās izraisīja cieņu. Atcerējos, cik grūti bija uzlikt tām rokudzelžus. Toreiz Las-vegasā, kad vēl nezināju, ka viņš ir slepenais aģents.

“Harij, es uzskatu, ka esam veci draugi. Sen neesam tikušies, bet savā ziņā esam bijuši cīņubiedri, un man negribētos tevi īpaši dresēt. Bet šeit pieņemts, ka jautājumus uzdodu es. Norunāts?”

“Precīzi.”

“Ir runa par pazudušu aģenti.”

“Un tu nedzen jokus.”

Pārfrāzēju Kīzijas teicienu. Lindelam tas diez kā nepatika.

“Es gribētu tev ko vaicāt,” teicu, neļaujot viņam attapties. “Kā jūsējie varēja zināt, ka interesējos par Gesleri, kad piezvanīju pirmo reizi?”

Lindels papurināja galvu.

“Tā neiet krastā, Harij. Uz jautājumiem atbildi tu. Sāksim ar to, kāpēc zvanīji. Kas tev padomā?”

Ilgi vilcinājos, apdomādams rīcības plānu. Galu galā mani neviens nebija norīkojis. Slepenības noteikuma nebija. Taču man nekad nav bijusi vēlēšanās pakļauties FIB imperiālistiskajām ambīcijām. Losandželosas Policijas departamentā to novērtētu kā atkāpšanos no labā toņa. Arī tagad vajadzēja turēties pie sava. Cienīju Lindelu - kā jau viņš minēja, kādreiz abi bijām vienā frontes pusē; apzinājos, ka galu galā viņš pret mani izturēsies taisnīgi. Taču viņa kantorī mēdza spēlēt ar iezīmētām kārtīm. Zaudēt modrību nedrīkstēju. To nedrīkstēja aizmirst ne mirkli.

“Es jau Nunjesam visu izstāstīju. Gluži vienkārši pārbaudu vienu lietu, kuru izmeklēju pirms dažiem gadiem un kura man joprojām neliek mieru. Nesaskatu tur nekādu problēmu.”

“Kā uzdevumā?”

“Neviena. Saņēmu privātdetektīva licenci uzreiz pēc aiziešanas pensijā, lai būtu brīvas rokas. Bet šo lietu pats gribēju noskaidrot.”

Viņš man neticēja. To varēja redzēt pēc sejas izteiksmes.

“Bet to kinostudijas aplaupīšanas lietu - ne jau tu to izmeklēji?”

“Izmeklēju gan. Kādas četras dienas. Un tad mani no tās atstādināja. Bet to meiteni nekādi nespēju aizmirst. Viņu upurēja. Sapratu, ka neviens ar to nenodarbojas, tāpēc sāku celt augšā.”

“Bet kas tev ieteica piezvanīt uz šejieni?”

“Neviens.”

“Pats izdomāji?”

“Ne gluži. Tu jautāji, kas man ieteica piezvanīt. Neviens neieteica. Visu es pats, Roj. Uzzināju, ka Geslere zvanījusi vienam no mūsu izmeklētājiem. Iepriekš to nezināju un neesmu pārliecināts, vai kāds to versiju pārbaudīja. Iespējams, gluži vienkārši neievēroja. Tāpēc piezvanīju. Tad vēl nebiju atcerējies viņas vārdu. Piezvanīju Nunjesam, un te nu es esmu.”

“Kā tu zini, ka Geslere zvanīja tās lietas izmeklētājam?”

Nemaz neiedomājos, ka vajadzētu kaut ko slēpt. I.oto-nam Krosam taču arī nekas nebūtu pretī, ja es atklātu Lin-delam to, ko viņš pats man pastāstīja un kas tik un tā bija oficiālajos izmeklēšanas materiālos.

“Par tās aģentes zvanu man pateica Lotons Kross, viens no Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas izmeklētājiem, kuri pārņēma manu lietu pēc lielā trača. Izrādījās, ka jūsu aģente zvanījusi viņa pāriniekam, Džekam Dorsi-jam.”

Lindels izņēma no mapes papīra lapu un pierakstīja uzvārdus. Es turpināju.

“Kopš izmeklēšanas sākuma bija pagājis labs laiks, kad viņa piezvanījusi. Vairāki mēneši. Tad jau Kross un Dorsijs nemaz nenodarbojās ar to vien. Un neizklausījās arī, ka tas, ko aģente izstāstījusi, viņiem licies kaut cik nozīmīgs.”

“Ar Dorsiju par to runāji?”

“Nē, Roj. Dorsijs ir miris. Viņu nošāva Holivudas bāra aplaupīšanas laikā. Krosu arī ievainoja. Nu viņš ir invalīdu ratiņos, pie sistēmas, gaisu pa caurulītēm sūknē mākslīgā plauša. Tā lūk!”

“Kad tas bija?”

“Pirms gadiem trim. Tā bija skaļa lieta.”

Varēja redzēt, ka Lindels drudžaini domā. Galvas rēķi-

ni, datumu salīdzināšana. Atcerējos, ka jāsastāda lietas hronoloģija. Skaitļu nastai pieaugot, nebija viegli visu paturēt prātā.

“Kāda ir Gesleres pazušanas pamatversija? Dzīva vai mirusi?”

Lindels palūkojās uz mapi un papurināja galvu.

“F.s tev nevaru to teikt, Harij. Tu vairs neesi policists, tev nav amata. Tu esi tikai vecis, kas nevar aizmirst savu žetonu un stroķi un bizo apkārt kā no ķēdes norāvies. Neko nedrīkstu tev atklāt.”

“Lieliski. Tad atbildi uz vienu vienīgu jautājumu! Un neuztraucies! Es tevi nenodošu.”

Viņš paraustīja plecus. Atbilde nepārprotami bija atkarīga no jautājuma.

“Vai mans šodienas zvans lika jums pirmoreiz iedomāties par saistību starp kinostudijā nolaupīto naudu un Gcsleri?”

I.indels atkal paraustīja plecus. Viņš izturējās tā, it kā būtu gaidījis sarežģītāku jautājumu.

“Es pat neteikšu, ka tāda saistība pastāv, vai saproti?” viņš sacīja. “Taču tev taisnība, par to dzirdu pirmo reizi. Un tieši tāpēc palūgšu tevi mest mieru un nejaukties mūsu darīšanās. Iztiksim bez tevis, Harij.”

“Nu, protams, kaut ko tādu esmu jau dzirdējis. Arī toreiz, šķiet, tie bija no FIB.”

Lindels pamāja.

“Iztiksim bez asumiem.”

Nepaspēju atbildēt, kad viņš piecēlās. Sameklēja kaba tā cigarešu paciņu un dzeltenas plastmasas šķiltavas.

“Nobraukšu lejā uzpīpēt,” viņš paskaidroja. “Ber tu da žas minūtes padomā, mēģini atcerēties, vai neesi kaut ko piemirsis.”

Gribēju atkal veltīt Rojam kādu sirsnīgu vārdu, bet tad pamanīju, ka viņš grasās aiziet, atstājot mapi uz galda. Tā bija turpat, un es nojautu, ka tas izdarīts ar nolūku. Rojs gribēja, lai apskatos, kas mapē iekšā.

Tad arī sapratu, ka mūsu saruna ierakstīta. Viss viņa teiktais bija domāts ierakstam vai kādām dzirdīgām ausīm. Tas, ko viņš man ļāva darīt, bija pavisam kas cits.

“Vari nesteigties,” sacīju. “Ir, par ko padomāt.” “Nolāpītā kārtība. Jāvelkas līdz pašai apakšai.”

Durvis atvēris, viņš atskatījās un pamirkšķināja. Tiklīdz durvis bija ciet, pievilku mapi klāt un atšķīru vaļā.

Divpadsmitā nodaļa

Uz collu biezās mapes vaka bija Martas Gesleres vārds. Pirms vēru to vaļā un pārbaudīju, ko Lindels man atstājis, sameklēju piezīmju grāmatiņu un pierakstīju to jaunā lapā. Pieņēmu, ka manā rīcībā ir, augstākais, piecpadsmit minūtes, lai iepazītos ar mapes saturu.

Pašā augšā bija atsevišķa lapa ar vienu vienīgu tālruņa numuru uz tās. Nospriedu, ka tas domāts tieši man; salocīju lapu un iebāzu kabatā. Mapē bija izmeklēšanas atskaites. Lielāko daļu bija sastādījis un parakstījis Lindels. Viņš bija parakstījies kā PAB pārstāvis. Zināju, ka tas nozīmē Personāla atbildības biroju un to varētu tulkot kā F1B iekšlietu nodaļu.

Mapē bija apkopotas izmeklēšanas atskaites par sevišķo uzdevumu aģentes Martas Gesleres bezvēsts pazušanu divtūkstošā gada deviņpadsmitajā martā. Man šis datums uzreiz šķita svarīgs, jo zināju, ka Endžela Bentone nogali-

nāta tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītā gada sešpadsmitajā maijā. Tātad Geslere pazudusi pēc aptuveni desmit mēnešiem, ap to laiku, kad saskaņā ar Krosa liecību aģente zvanījusi Dorsijam par naudaszīmju numuriem.

Spriežot pēc lietas materiāliem, Geslere tobrīd nebija ierindas aģente, bet kriminālanalītiķe. Viņa jau sen bija pārcelta no nodaļas, kas izmeklēja banku aplaupīšanas - tur kādreiz strādāja arī mana sieva -, uz datorizētās apstrādes daļu. Viņas darbības joma bija noziedzība internētā, bez tam Geslere mēģināja izstrādāt datorprogrammu noziegumu raksturīgo pazīmju noteikšanai. Droši vien Krosa pieminētā programma bija šā darba daļa.

Divtūkstošā gada deviņpadsmitajā martā Geslere beidza darbu visai vēlu. Darbabiedri atcerējās, ka viņa bijusi birojā vismaz līdz pusdeviņiem vakarā. Taču acīmredzot līdz savai mājai Sērmenouksā viņa tā arī nenokļuva. Precējusies nebija. Viņas pazušanu neatklāja līdz nākamajai dienai, kad viņa neieradās darbā un neatbildēja uz tālruņa un peidžera zvaniem. Kāds kolēģis aizbrauca uz viņas mājām paraudzīties, kas noticis, un konstatēja, ka arī mājās viņas nebija. Māja bijusi pamatīgi izpostīta, taču vēlāk viņš nolēmis, ka vainojami abi bada un pamestības sajūtas pārņemtie suņi. Tie bija plosījušies visu nakti kā neprātīgi. Ievēroju, ka kolēģis bijis Rojs Lindels. Nevarēju zināt, vai tam kāda nozīme. Iespējams, viņu nosūtīja pārbaudīt, kas atgadījies ar darbabiedri, tieši kā PAB darbinieku. Katram gadījumam viņa uzvārdu ierakstīju piezīmju grāmatiņā zem Gesleres uzvārda.

Gcsieres personiskās mašīnas, tūkstoš deviņsimt deviņdesmit astotā gada “Ford Taurus”, pie mājas nebija. Pēc astoņām dienām to atrada ilgtermiņa stāvvietā pie Losandže-losas starptautiskās lidostas. Aizdedzes atslēga bija nolikta uz pakaļējā riteņa. Bija izsists aizmugures lukturis un aizmugures aizsargstienim pamatīgi nobrāzta krāsa. Šie bojājumi, pēc paziņu stāstītā, iepriekš nebija novēroti. Un atkal Lindels tika pieminēts kā viens no paziņām.

Mašīnas bagāžas nodalījums bija tukšs, arī salonā nebija nekā tāda, kas ļautu secināt, kur palikusi Geslere, vai ari - kas īsti noticis. Soma ar klēpjdatoru, kas bijis viņai līdzi, izejot no biroja, netika atrasta.

Tiesu medicīnas eksperti apskatīja visu mašīnu un neatrada nekādas tiešas nozieguma pazīmes. Nevienā no Los-andželosas starptautiskās lidostas reisiem pasažieru sarakstos Gesleres uzvārda nebija. Aģenti pārbaudīja pasažieru sarakstus no Bērbenkas, Longbīčas, Ontārio un Orindžas apgabala lidostām. Arī tur neko neatrada.

Geslerei bijusi bankas debetkarte, divas degvielas kartes, kā arī American Express un Visa kartes. Liktenīgajā vakarā viņa izmantojusi Chevron degvielas karti, norēķinoties par benzīnu un diētisko kolu Sepulvedas bulvārī netālu no Getija muzeja. Noskaidrojās, ka astoņos piecdesmit trijās vakarā viņa samaksājusi par četrdesmit sešiem litriem benzīna. Automašīnas degvielas tvertnes ietilpība nepārsniedza sešdesmit ar pusi litrus.

Šis pirkums bija būtisks izmeklēšanai, jo norādīja, ka Geslere devusies Sepulvedas pārejas virzienā, tātad braukusi pa ierasto ceļu no Vestvudas uz Šērmenouksu. Arī laika ziņā, ievērojot attālumu no biroju ēkas Vestvu-dā, viss sakrita. Geslere bija pievilcīga sieviete. Degvielas uzpildes stacijas operators bija ievērojis viņu un izvēlējās tieši viņas fotogrāfiju no vairākām. Viņš apliecināja, ka attēlā redzamā sieviete esot tā pati pastāvīgā kliente, kura pirkusi benzīnu sešpadsmitā maija vakarā. Esot pasmaidījusi, kad viņš teicis, ka viņai gan diētiskā kola nav vajadzīga.

Liecība bija nozīmīga vairāku iemeslu pēc. Pirmkārt, ja Geslere no Vestvudas brauca uz Losandželosas starptautisko lidostu, kur tika atrasta viņas mašīna, būtu neloģiski pirms tam braukt uz ziemeļiem, Sepulvedas pārejas virzienā, lai nopirktu benzīnu. Lidosta atradās uz dienvidrietumiem no viņas darbavietas. Degvielas uzpildes stacija bija tieši ziemeļu virzienā.

Otrs svarīgs atklājums bija tas, ka Gesleres Chevron karte tajā pašā vakarā tika izmantota otrreiz, Chevron degvielas uzpildes stacijā, kas atradās pie simt četrpadsmitās autostrādes apgabala ziemeļos. Ar to tika apmaksāta simt desmit litru benzīna iegāde. Tik daudz nesatilptu ne Gesleres, ne arī vairākuma citu vieglo automašīnu degvielas tvertnēs. Simt četrpadsmitā autostrāde veda uz apgabala ziemeļaustrumiem, kur pletās viens vienīgs tuksnesis. Pa to noritēja intensīva kravas automobiļu kustība.

Visbeidzot, ievērību pelnīja fakts, ka neviena no Gesleres kredītkartēm tā arī neatradās un netika vairs izmantota.

Pārskata ziņojuma un slēdziena nebija. Droši vien tos izmeklētājs Lindels uzrakstījis pats savai lietošanai un glabāja atsevišķi. Nu kā var uzrakstīt atskaiti, secinot, ka kolēģis nav starp dzīvajiem. Nekādi nevar izteikt acīmredzamo, un pazudušo aģentu vienādiņ piemin tagadnē.

Taču man no izlasītā varēja būt tikai viens slēdziens. Kādā Sepulvedas pārejas posmā pēc degvielas uzpildīšanas Geslere tika apturēta un nolaupīta, un nekas neliecināja, ka viņa varētu atgriezties. Visticamāk, kāds ietriecās viņas mašīnas aizmugurē. Tad viņa apstājās ceļmalā, lai pārbaudītu

bojājumus un, iespējams, no otrās mašīnas vadītāja uzzinātu viņa apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu.

Nav zināms, kas noticis pēc tam. Jādomā, ka viņa nolaupīta varmācīgi, mašīnu pametot pie Losandželosas starptautiskās lidostas, līdz ar to nodrošinoties pret to, ka mašīnu atrastu pavisam drīz. Noziedznieki rēķinājās, ka pēdas pagaisīs un iespējamo aculiecinieku atmiņas pabālēs.

Interesi izraisīja otrais benzīna pirkuma fakts. Vai tā būtu kļūda, kas ļautu noteikt aģentes nolaupītāju braukšanas virzienu? Vai arī māņu gājiens, nolaupītāju tīšs mēģinājums maldināt izmeklēšanu? Atsevišķs jautājums radās, uzzinot nopirktās degvielas daudzumu. Kāds satiksmes līdzeklis bija jāmeklē? Tehniskās palīdzības automašīna? Pikaps? Mini-bus?

Šā vai tā, aģente bija pazudusi. Neko citu nevarēja domāt. Mapē bija atskaites par apgabala ziemeļaustrumu daļas pārmeklēšanu ar helikopteriem. Tā ilgusi trīs dienas. Protams, tikpat labi varētu meklēt adatu siena kaudzē. Tomēr tas bija jādara. Taču neko nedeva.

Vairākas dienas aģenti pārbaudīja visus iespējamos ceļus, pa kuriem Geslere varēja doties mājup pāri Sepulvedas pārejai. Tā veda pāri Santamonikas kalniem. Dienvidu pusē nebija daudz ceļu, pa kuriem nogriezties, tikai četrsimt piektā autostrāde un Sepulvedas bulvāris, bet ziemeļu nogāzē bija neskaitāmi ceļi un celiņi, kurus nepacietīgākie braucēji bija izveidojuši maksimumstundās. Aģenti izbraukāja visas malas, meklējot kādu negadījuma aculiecinieku, kādu, kurš būtu redzējis zilu “Ford Taurus” stāvam ceļmalā pēc sadursmes, kas īstenībā bijusi FIB aģentes nolaupīšana.

Arī viņi neko neatrada.

Tamlīdzīga rakstura noziegumi Sepulvedas pārejā nebi-

ja retums, īpaši pirms pāris gadiem. Populāra estrādes mākslinieka, Billa Kosbija, dēlu aplaupīja un nogalināja ceļa neapgaismotajā posmā pavisam nesen. Un pēdējo desmit gadu laikā tur tika nolaupītas un izvarotas vairākas sievietes, viena nodurta. Visos gadījumos viņas bija nobraukušas no ceļa, citai mašīnai ietriecoties aizmugures aizsargstienī, vai kādas automobiļa vainas dēļ. Droši vien visus šos noziegumus nebija pastrādājis viens un tas pats cilvēks. Daudz ticamāk, ka pāreja ar tās kalniem, tumšo, līkumaino ceļu un iespēju uzbrukt no slēpņa pievilināja daudzus plēsoņas. Se-pulvedas pārejā cilvēkzvēriem gaidīt ilgi nevajadzēja, tieši tāpat kā lauvām pie ūdenstilpes. Kalnu ceļš bija viena no noslogotākajām satiksmes maģistrālēm pasaulē.

Iespējams, Geslere kļuva par gadījuma rakstura nozieguma upuri. Tieši šādus noziegumus viņa mēģināja klasificēt un izprast. Zvēra instinktus varēja pamodināt Geslercs kredītkartes, kuras pamanījis cits degvielas uzpildes stacijas klients. Viņa bija pievilcīga sieviete. Operators to ievēroja un izrādīja simpātijas piedienīgi; plēsoņa ari varēja viņā saskatīt to, ko meklēja.

Tomēr aģentu grupa, kura sāka izmeklēt slepkavību, apšaubīja versiju, ka Geslere izvilkusi to pašu lozi, ko iepriekšējie pārejas upuri. Viņas automašīna neliecināja par bagātību. Bez tam viņa būtu bijusi bīstams pretinieks. Galu galā Geslere bija labi apmācīta FIB aģente. Augumā padevusies -ap simt astoņdesmit centimetru, svēra savus septiņdesmit kilogramus. Viņa regulāri apmeklēja nodarbības I.osandželo-sas Fitnesa klubā un vairākus gadus nodarbojās ar austru-mu cīņu. Klubā “Tai-Bo" reģistrētie ķermeņa rādītāji liecināja, ka viņai nav bijis ne kripatiņas tauku, muskuļi vien, un vajadzības gadījumā jau nu viņa prastu tos likt lietā.

Visi zināja, ka Geslere arī ārpus darba laika nešķīrās no dienesta ieroča. Tovakar viņa bija ģērbusies melnās biksēs un baltā blūzē, virsū vējjaka. Pistole, deviņmilimetrīgs “Smith & Wesson”, bija makstī pie jostas. Degvielas uzpildes stacijas operators atcerējās redzējis ieroci, jo Geslere bijusi bez vējjakas, kad uzpildījusi degvielu pašapkalpošanās automātā. Vēlāk jaku atrada viņas mašīnā uz pakaramā pie aizmugurējām durvīm vadītāja pusē

Tas viss liecināja, ka pēc tam, kad Gesleres mašīnu uz Sepulvedas ceļa kāds taranējis no aizmugures, viņa varēja izkāpt no mašīnas ar labi saskatāmu ieroci pie jostas. Sieviete, kura bija spiesta izkāpt, zināja, ko dara, un bija pārliecināta par savām fiziskajām spējām. Tāds apvienojums, protams, ārkārtīgi apgrūtinātu uzbrucēja nodomu īstenošanu un, loģiski, liktu tam meklēt citu upuri.

Tā kā FIB nepieļāva iespēju, ka Geslerei uzbrukts bez iepriekšēja nodoma, L.indcls vadīja paralēlu izmeklēšanu, lai noskaidrotu, vai aģentes pazušana nav tieši saistīta ar viņas darbu.

Šai izmeklēšanas versijai bija veltīta dokumentu lielākā daļa. Lai gan nešaubījos, ka mapē nav visi izmeklēšanas materiāli, varēja secināt, ka izmeklētāji netaupīja pūles, meklējot Gesleres pazušanas iespējamo pavedienu. Visas Gesleres izmeklētās lietas kopš darba pirmajiem gadiem Losandželosā, kad viņa bija ierindas aģente, tika pārbaudītas, meklējot iespējamo saistību. Tika izjautāti visi pārinieki un kolēģi, ar kuriem viņa jebkad bija strādājusi kopā, lai noskaidrotu potenciālos ienaidniekus vai draudus. Starp šīm atskaitēm bija arī īss pārskats par sarunu ar kādreizējo aģenti Eleonoru Višu - manu bijušo sievu -, kura dzīvoja Lasvegasā. Viņa neesot tikusies un runājusi ar Ges-leri gandrīz desmit gadu pirms tās pazušanas. Nav varējusi atcerēties jebkādus draudus vai kaut ko tādu, kas palīdzētu izmeklēšanai.

Tika meklēti un pārbaudīti visi noziedznieki, kurus Ges-lere bija ietupinājusi vai pret kuriem liecinājusi. Lielākajai daļai bija neapgāžams alibi. Neviens netika kvalificēts kā galvenais aizdomās turamais.

Spriežot pēc atskaitēm, Geslere Losandželosas birojā bijusi speciāliste datu meklēšanā un pārbaudīšanā ar datoru. Tik milzīgā iestādē kā FIB tas bija sagaidāms. Losandželosas aģentu pieprasījumus parasti nosūtīja uz Vašingtonas un Kvantiko birojiem; dažkārt pagāja vairākas dienas, kamēr tos izskatīja un pārbaudīja atbildes. Tad pa pastu atsūtīja rezultātus, kuri bija jāgaida nedēļām ilgi. Bet Geslere bija no tās pamazām pieaugošās aģentu slakas, kam bija ķēriens uz datoriem un kam patika visu darīt pašai. Losandželosas biroja speciālais aģents to pamanīja un Gesleri no banku aplaupīšanu izmeklēšanas nodaļas pārcēla uz jaunizveidoto datorizētās apstrādes grupu, kur viņa nodarbojās ar ierindas aģentu pieprasījumu apstrādi, vienlaikus sastādot pati savas datorprogrammas.

Tādā veidā Geslere bija informēta par ļoti daudzām izmeklējamām lietām. Palūkojos pulkstenī un veikli pāršķirstīju vairākus desmitus atskaišu par to, kāds bijis viņas ieguldījums mēnesi pirms pazušanas. Lindels un viņa pakļautībā nodotie aģenti pārbaudīja šīs lietas, mēģinot atrast kādu norādi, kas ļautu vismaz nojaust, kāpēc Geslere pazudusi. Šķiet, ka vienīgais, kas varēja radīt aizdomas, bija viņas pētījums par eskorta pakalpojumiem; kāda mājas lapa reklamēja sieviešu nolīgšanu. Geslere piedalījās Organizētās noziedzības apkarošanas nodaļas veiktajā izmeklēšanā, kuras mērķis bija noskaidrot austrumu noziedzīgo grupējumu saikni ar prostitūciju Losandželosā.

Uzzināju, ka Geslere internētā atradusi radniecīgas mājas lapas, kuras piedāvāja sieviešu pakalpojumus vairāk nekā desmit pilsētās. Sievietes pārvietoja no pilsētas uz pilsētu, no klienta pie klienta. Par eskorta pakalpojumiem saņemtie līdzekļi aizplūda uz Floridu un no turienes - uz Ņujorku. Septiņas nedēļas pirms Gesleres pazušanas zvērināto tiesa saskaņā ar federālo likumu par noziedzīgām un ar reketu saistītām organizācijām atzina par vainīgiem noziedzīgās darbībās organizētā grupā deviņus apsūdzētos. Tieši vienu nedēļu pirms pazušanas pirmstiesas noklausīšanās sēdē Geslere stāstīja par saviem atklājumiem. Viņas liecība bijusi pārliecinoša, tika uzskatīts, ka viņa liecināšot arī tiesas sēdē. Taču viņa nebija galvenā lieciniece. Acīmredzot viņas liecība bijusi tikai daļa no pierādījumiem, kas norādīja uz ciešu saikni starp mājas lapām un apsūdzētajiem. Galvenais liecinieks bija viens no noziedzniekiem. Viņš bija piekritis liecināt, vienojoties ar apsūdzības uzturētājiem, lai izvairītos no bargāka soda.

Iespēja, ka Geslerei uzbruka kā lieciniecei, bija aiz matiem pievilkta, taču vienīgā, kas piedāvāja vismaz kādu izskaidrojumu. Lindels ilgi nopūlējās, spriežot pēc atskaišu skaita un apjoma. Taču no tā visa acīmredzot iznāca čiks. Pēdējā atskaitē šis izmeklēšanas virziens tika raksturots kā “atklāts un aktīvs, bet šajā brīdī bez argumentēta pamatojuma”. Tas jau bija dzirdēts. Birokrātu valodā tas nozīmēja, ka šī izmeklēšanas versija nonākusi strupceļā.

Aizvēru mapi un vēlreiz pārbaudīju pulksteni. Lindels bija prom jau septiņpadsmit minūtes. Mapē nebija ne pušplēsta vārda par Gesleres uzrakstītu atskaiti vai ziņojumu

priekšniecībai vai kolēģiem, ka viņa ar savas datorprogrammas palīdzību salīdzinājusi no Krosa un Dorsija saņemtā saraksta naudaszīmju numurus ar citās lietās reģistrētiem numuriem. Ne vārda par to, ka viņa atradusi šaubīgu numuru un zvanījusi uz Losandželosas Policijas departamentu, lai paziņotu, ka vismaz viens no sarakstā iekļautajiem numuriem nav pareizs.

Iebāzis kabatā piezīmju grāmatiņu, piecēlos, izstaipījos un pagājos uz vienu, pēc tam uz otru pusi, cik nu telpas izmēri ļāva. Paraustīju durvju rokturi un secināju, ka tās nav aizslēgtas. Tā bija laba zīme. Mani neuzskatīja par aizdomās turamo. Vismaz pagaidām ne. Vēl dažas minūtes pagaidīju, līdz apnika, tad izgāju gaitenī. Palūkojos uz abām pusēm, bet nevienu neredzēju, pat Nunjesu ne. Atgriezos istabā, paņēmu mapi un tad meklēju izeju. Tiku līdz uzgaidāmajai telpai. Neviens mani neapturēja, neapvaicājās, kurp dodos. Pamāju sekretārei aiz stikla sienas un braucu ar liftu lejā.

Trīspadsmitā nodaļa

Rojs Lindels sēdēja uz tā paša soliņa, kur es, kad zvanīju Kīzijai pirms došanās iekšā. Uz ietves pie kājām bija nospiesti trīs izsmēķi. Ceturto cigareti Lindels turēja pirkstos. “Tu nu gan acīmredzot nekur nesteidzies,” viņš teica. Apsēdos blakus un noliku mapi pa vidu.

“Tātad tu tagad esi atbildīgais par personālu? Atraduši īsto, nu lapsa kas lapsa vistu kūtī!”

Tas bija mājiens par lietu, kuras izmeklēšanas gaitā biju ticies ar viņu pirms sešiem gadiem. Toreiz nevarēju pat iedomāties par viņa saistību ar tiesībsargāšanas sistēmu. Galvenokārt tāpēc, ka tad viņš vadīja striptīza klubu Lasvegasā un mēdza pārgulēt ar divām vai trim kluba meičām vai ik nakti. Un iemiesošanās tajā jomā bija ļoti pārliecinoša. Uzzinājis, ka viņš bijis slepenais aģents, nevarēju atkauties no domas - viņš pārgājis pretinieka pusē. Taču pienāca laiks, kad pārliecinājos par pilnīgi pretējo.

“Neesam jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta, vai ne, Bos?”

“Droši vien uz to pusi ir. Un kas tad noklausījās mūsu saruniņu?”

“Man lika ierakstīt. Teica, ka ierakstu vajadzēšot kaut kur nodot.”

“Kam?”

Rojs cieta klusu. Varēja noprast, ka viņš vēl nebija līdz galam izlēmis.

“Paklau, Roj, vai tu nevari mani kaut nedaudz apgaismot, kas īsti notiek? Paskatījos to tavu mapīti. Nekas liels jau tur nebija, vismaz man nekas skaidrāks nepalika.”

“Te jau ir tikai galvenais, un stundas laikā vairāk nepaspēju. īstā lieta aizņem visu plauktu.”

Lindels paraudzījās apkārt, it kā nupat būtu apjautis, ka sēž pie ēkas, kurā aģentu un ziņotāju ir vairāk nekā jebkurā citā vietā uz rietumiem no Čikāgas. Viņš paskatījās uz mapi, kuru pat aklais pamanītu.

“Man apnicis te sēdēt. Kur tavs autiņš? Izmetīsim kādu līkumu.”

Gājām uz stāvvietu klusēdami. Redzot Lindelu tik izmisušu, man arī metās arvien nelāgāk, un es vēlreiz atcerējos Kīzijas Raideres brīdinājumu, ka lietā iesaistītas ietekmīgas personas. Kad iekāpām mersī, noliku mapi uz aizmugurējā sēdekļa un iedarbināju dzinēju. Tad vaicāju, uz kurieni viņš gribētu aizbraukt.

“Viens pīpis, tikai braucam prom.”

Braucu pa Vilšīras bulvāri rietumu virzienā; domāju pagriezties uz Sanvinsentes ielu un lēnā garā pabraukāties pa Brentvudu. Jauka vieta, kokiem un skrējējiem pārbagātas ielas, pat ja saruna nebūs no patīkamajām.

“Vai tur, augšā, runāji, kā ir?” Lindels jautāja. “Taisnība, ka tevi neviens nav nolīdzis?”

“Nu, protams, ne.”

“Tad uzmanies, resnīt! Var uzrauties uz nopietniem večiem. Tie...”

“Jokus nedzen. Zinu jau zinu. Man jau pasacīja, ka neviens tik un tā neteikšot, kas īsti tie nopietnie ir un kāds tam visam sakars ar Gesleri, kā ari to, vai tam vispār kāds sakars ar to kinostudijai sūtītās naudas nolaupīšanu pirms četriem gadiem.”

“Nu, to es tev nemaz nevaru pateikt, jo nezinu. Viss, ko varu pasacīt, ir tas, ka pēc tava zvana es ari vienam otram piezvanīju un nepaspēju ne klausuli nolikt, kad te sagriezās tāds riņķa dancis, ka bail. Diezgan nopietni dabūju trūkties.”

“Tas nāk no Vašingtonas?”

“Nē, tepat vietējie.”

“Bet kas, Roj? Nav jau jēgas tā vizināties apkārt, ja tu neko nestāsti. Kas tad te īsti ir? Organizētā noziedzība? Lasīju atskaiti par Geslcres iesaistīšanos eskorta pakalpojumu firmas lietā. Izskatās, ka tas bija vienīgais, ko tu tur atradi.”

I.indels iesmējās, it kā es būtu pateicis ko pagalam nejēdzīgu.

“Organizētā noziedzība. Būtu jau labi, ja runa būtu par Organizētās noziedzības nodaļu vien.”

Apstājos Sanvinsentes ielas malā. Bijām pāris kvartālu no mājas, kurā Merilina Monro bija aizgājusi nebūtībā. Tas bija tikai viens no pilsētas neaizmirstamajiem noslēpumainajiem skandāliem.

“Kas tad tur ir, Roj? Man jau apnika pašam ar sevi sarunāties.”

Lindels pamāja, tad palūkojās uz mani.

“Nacionālā drošība, vecīt.”

“Ko tu ar to gribi teikt? Kāds domā, ka tur ir kaut kāds sakars ar terorismu?”

“Nezinu, ko viņi domā. Man nestāsta. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka man lika pateikt tev to vairs nekustināt, sarunu ierakstīt un atdot devītajā stāvā.”

“Devītais stāvs...”

To vien varēju izspiest. Mēģināju kaut ko saprast. Veicīgi pārcilāju prātā visu, ko zināju: atcerējos Endželu Ben-toni uz flīzētās grīdas, četrus laupītājus, kas sākumā tikai vicināja ieročus, tad atklāja uguni; to, kā izšāvu, šķiet, trāpot vienam un iegāžot viņu - droši vien vīrieti - atmuguriski atvērtajās minibusa durvīs. It nekas nesaskanēja ar Lin-dela teikto.

“Devītajā mums tagad ir ĀRPTG.” Lindela balss izrāva mani no pārdomām. “Tie ir drūmākie bliezēji, Bos. Nedod Dievs tādiem pagadīties ceļā. Tie neapstāsies. Pat ne-piebremzēs.”

“Ko nozīmē ĀRPTG?”

Sapratu, ka tas ir kāds no kārtējiem federāļu saīsinājumiem. Visas tiesībsargāšanas iestādes prot tādus sagudrot, bet FIB meistariem neviens ne tuvu netiek līdzi.

“Ārkārtējās rezerves... Nē, tas nozīmē - ātrās reaģēšanas un antiterorisma... Pag, kaut kas neiet kopā. Ā, atcerējos! Ātrās reaģēšanas pretterorisma grupa. Tā to sauc.”

“Tas nu noteikti nāk pa taisno no Vašingtonas. Droši vien ilgi lauzīja galvu, līdz izdomāja.”

“Jocīgi. Taisnību sakot, tur ir no visa pa druskai. Mēs, slepenais dienests, DEA, visi pārējie.”

Nolēmu, ka tie pārējie nozīmēja visas tās aģentūras, ku-

ras nemēdza plātīties ar saviem saīsinājumiem. Tādas kā NSA, CIP, DIA un tā tālāk, viss federāļu alfabēts pēc kārtas.

Mersim garām pabrauca riteņbraucējs, spēcīgi iesizdams pa sānu spoguli, tā ka Lindels salēcās. Riteņbraucējs aizmi-nās tālāk, pacēlis cimdoto roku un parādījis man tradicionālo pirkstu. Tikai tad apjautu, ka biju apstājies uz riteņbraucēju celiņa, un izbraucu atpakaļ uz ielas.

“Tie sūda ciskudrilles domā, ka visa iela pieder tikai viņiem,” Lindels dusmojās. “Piebrauc tuvāk, tagad es viņam iemaukšu.”

Nedomāju to darīt un pabraucu riteņbraucējam garām ar lielu līkumu.

“Es, Roj, tomēr nesaprotu. Kāds devītajam stāvam sakars ar manu lietu?”

“Pirmkārt, tā vairs nav tava lieta. Otrkārt, nezinu. Viņi man uzdod jautājumus. Man viņiem kaut kā neizdodas pavaicāt.”

“Kad viņi sāka interesēties?”

“Šodien. Tu piezvanīji un jautāji par Mārtiju Gesleri, pateici Nunjesam, ka tas kaut kādā veidā saistīts ar kinofilmas uzņemšanas laikā nolaupīto naudu. Viņš atnāk pie manis, un es lieku viņam izsaukt tevi pie manis. Pa to laiku sāku pārbaudīt. Izrādās, mums datorā ir tā naudas laupīša nas lieta. Bet uz tās ĀRPTG atzīme. Tad es piezvanu uz devīto stāvu un prasu: “Kas īsti tur ir, puiši?” - un nepaiet ne pāris sekunžu, kad sākas tāds tracis, ka vai nu.”

“Tev lika noskaidrot, kas man zināms, tad pateikt, lai turu muti un taisos tālāk? Ā, un vēl visu ierakstīt, lai viņi varētu paklausīties un skaidri zināt, vai esi bijis klausīgs aģentiņš.”

“Nūjā, kaut kas tādā garā.”

“Kāpēc tad iedevi man izlasīt dokumentus? Un ļāvi paņemt līdzi? Kāpēc tagad vizināmies apkārt un runājamies?” Lindels labu brīdi neatbildēja. Bijām pagriezušies uz Okeāna bulvāri, tā jau bija Santamonika. Nobraucu malā pie klintīm, kas slējās pludmales un Klusā okeāna pusē. Apvārsnis tinās baltā dūmakā. Piestātnes panorāmas rats stāvēja mierā, tā neona gaismiņas bija apdzisušas.

“Tāpēc, ka Mārtija man ļoti daudz nozīmē.”

“Nūjā, to es jau pēc mapes dokumentiem sapratu. Tuvi draugi?”

Jautājums bija nepārprotams.

“Tuvi,” viņš atzinās.

“Kā tad tu varēji vadīt izmeklēšanu, vai tur neiznāca interešu konflikts?”

“Teiksim tā, par mūsu attiecībām nezināja, līdz izmeklēšana jau bija turpinājusies krietni ilgi. Tad darīju visu, lai man to neatņemtu. Nekāds lielais labums jau nebija. Pagājuši vairāk nekā trīs gadi, un man nav ne mazākās saprašanas, kas ar viņu noticis. Un tad piezvani tu un stāsti ko tādu, ka es dabūju kā ar mietu pa galvu.”

“Tātad tu nemeloji. Viņas saruna ar Dorsiju par naudaszīmes numuru nav minēta?”

“Neko tādu neizdevās atrast. Bet viņai ļoti daudz kas bija personiskajā datorā, un tas ir pazudis, izčibējis. Droši vien arī tādas lietas, kurām birojā nebija kopijas. Tu jau zini, ka darbadienas beigās viss jāsaglabā uz cita nesēja, bet to neviens nedara. Nevienam nav laika.”

Pamāju, galvā rosījās dažādas domas. Biju ieguvis tik daudz informācijas, bet tās apstrādei pietrūka laika. Centos izdomāt, kas vēl būtu jautājams Lindelam, kamēr esam kopā.

“Man tik un tā kaut kas nepiclec,” beidzot sacīju. “Kāpēc nopratināšanas telpā tu runā vienu, bet tagad - pavisam ko citu? Kāpēc vispār man to stāsti? Kāpēc iedevi mapi?” “ĀRPTG veči līdzekļus neizvēlas. Ta ir grupa ar īpašām pilnvarām, Bos. Viņiem nospļauties par visādiem likumiem. Likumus izmeta pa logu divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitajā septembrī. Visa pasaule mainījās, FIB arī. Visa valsts sēdēja un vēroja, kas notiek. Skatījās, kā mūsējie karo Afganistānā, kamēr šeit mainījās visi likumi. Nacionālā drošība tagad ir pirmajā vietā, un visi pārējie lai stāv pie ratiem. Arī Mārtijas Gesleres lieta. Domā, lieta aizgāja uz devīto stāvu, tāpēc ka pazudusi aģente? Viņiem tas pie vienas vietas. Tur ir vēl kaut kas, un absolūti vienalga, vai kādreiz kāds uzzinās, kas ar viņu notika. Tiem jau nu noteikti. Bet man ne.” Runājot Lindels raudzījās taisni uz priekšu. Tagad nedaudz labāk sāku saprast situāciju. Viņam FIB deva rīkojumu: nodot lietu un likties mierā. Tātad viņš nedrīkstēja neko darīt, toties manu rīcības brīvību neierobežoja nekas. Lindels varētu palīdzēt man, kad un kā varēdams.

“Tātad tu nemaz nezini, kas viņus tajā lietā interesē.” “Nav ne jausmas.”

“Bet tu gribētu, lai es turpinu savu izmeklēšanu.”

“Ja tu tā runāsi, es noliegšu pilnīgi un galīgi. Bet tā ir taisnība. Gribu būt tavs pirmais klients, resnīt."

Ieslēdzu ātrumu un atgriezos uz brauktuves. Braucu atpakaļ uz Vestvudu.

“Protams, samaksāt es nevarēšu,” Lindels teica. “Un droši vien pēc šodienas nevarēšu vairs ar tevi satikties.” “Zini, ko es tev teikšu. Izbeidz saukāt mani par resnīti, un mēs būsim norēķinājušies.”

Lindels pamāja, it kā es būtu runājis nopietni un viņš

būtu piekritis piedāvātajiem noteikumiem. Nerunājām, kamēr nobraucu lejā uz piekrastes šoseju, pa to līdz Santamo-nikas kanjonam un tad atpakaļ uz Sanvinsentes ielu.

“Nu, un kā tev tas viss izskatās? Es runāju par mapi,” Lindels beidzot pajautāja.

“Izskatās, ka tu visu darīji pilnīgi pareizi. Kā tur ar to degvielas uzpildes stacijas puisi, kas bija viņu tovakar redzējis? Nekādu aizdomu?”

“Nūjā, mēs pārbaudījām viņu no visām pusēm. Pilnīgi tīrs. Bijis daudz darba, un viņš strādājis līdz pusnaktij. To jau var redzēt videonovērošanas ierakstā. Viņš pat neizgāja no kases telpas pēc viņas aiziešanas. Pārbaudījām alibi arī pēc darba tajā naktī.”

“Vai ierakstā vairāk nekā nebija?”

“Ak, ieraksts vispār neko nedeva. Vienīgi to, ka tur var redzēt viņu, un tā arī ir pēdējā reize, kad viņa redzēta.”

Viņš raudzījās laukā pa logu. Trīs gadi apkārt, bet Lindels vēl nebija to aizmirsis. Tas jāpatur prātā, izvērtējot visu, ko viņš teicis un darījis.

“Cik liela ir iespēja, ka man izdosies kādreiz redzēt visu lietu?”

“Teiksim, starp nulli un nulli, komats nulli.”

“Devītais stāvs?”

Viņš pamāja.

“Atnāca, izvilka atvilktni no galda un visu savāca. Man to vairs neredzēt. Droši vien pat savu sasodīto atvilktni nedabūšu.”

“Kāpēc viņi paši mani neapstrādāja? Kāpēc tiku pie tevis?”

“Tāpēc, ka es tevi pazīstu. Bet, galvenais, tev par viņiem nekas nav jāzina.”

Pamāju pēc pagrieziena uz Vilšīras bulvāri, Federālās pārvaldes ēka jau bija saskatāma.

“Zini, Roj, es nevaru pateikt, vai tās abas lietas ir vai nav saistītas, saproti? Nu, Marta Geslere un tas notikums Holivudā. Endžela Bentone. Marta piezvanīja, bet tas jau uzreiz nenozīmē, ka ir kāda saikne. Jānoskaidro vēl šis tas. Tas te ir tikai viens no pavedieniem. Saprati?”

Viņš raudzījās pa sānlogu un kaut ko murmināja. Nesadzirdēju.

“Ko?”

“Es saku, ka neviens vispār nesauca viņu par Martu, līdz viņa pazuda. Bet pēc tam avīzēs un televīzijā aizgāja tā. Tas vārds viņai baigi riebās.”

Pamāju, nekas cits man neatlika. Iebraucu Federālās pārvaldes automašīnu stāvvietā, lai izlaistu Roju ieejas priekšā.

“Vai pa to tālruņa numuru, kas mapē, drīkstu tev piezvanīt?”

“Jā, tikai iepriekš pārbaudi, vai tavu tālruni nenoklausās.”

Tikmēr Lindels aplūkoja laukumu, kā novērtēdams, vai nekas nedraud.

“Kādreiz iznāk tikt uz Lasvegasu?” apvaicājos.

Viņš atbildēja, galvu nepagriezdams. Joprojām vēroja laukumu un milzīgās ēkas logus.

“Kad vien ir izdevība. Bet tā, bez maskēšanās, nevar. Pārāk daudziem tur nepatīku.”

“Varu iedomāties.”

Pēc viņa iefiltrēšanās noziedznieku vidē un manas izmeklēšanas grupas darbības saņēma ciet kādu ietekmīgu noziedzīgās pasaules darboni līdz ar sīkāku gariņu svītu.

“Pirms kāda mēneša tavu sievu arī redzēju,” viņš sacī-

ja. “Kārtis spēlējot. Ja nekļūdos, “Flamingo” spēļu zālē. Bija savākusi diezgan lielu čipu kaudzīti.”

Viņš atcerējās Eleonoru Višu no tās pirmās lietas Las-vegasā. Tur un tad es ari apprecējos ar Eleonoru.

“Bijušo,” es precizēju. “Bet ne jau tādēļ vaicāju.” “Skaidrs, protams.”

Acīmredzot novērtējis, ka apstākļi ir pietiekami droši, viņš atvēra durvis un izkāpa. Atskatījās, gaidot, ko teikšu. Pamāju ar galvu.

“Ņemu tavu lietu, Roj.”

Arī viņš pamāja.

“Tad zvani, kad vien ievajagas. Un piesargies, resnīt/” Viņš blēdīgi uzsmaidīja, kā teikdams - nu re, ka dabūji, -un aizvēra durvis, pirms paspēju atbildēt.

Četrpadsmitā nodaļa

No Federālās pārvaldes ēkas braucu atpakaļ uz Ieleju pa Sepulvedas pāreju; trāpījos tieši maksimumstundā. Pusstunda pagāja līdz Malholandas ceļam vien. Tur nobraucu no autostrādes un pagriezos uz rietumiem gar kalnu grēdu. Noraudzījos, kā saule noriet aiz Malibu, atstājot aiz sevis liesmojošas debesis. Kad saule ir zemu pie apvāršņa, Ielejā bieži gadās redzēt tās staru spēli ar smogu - tas atviz oranžos, sārtos un purpursarkanos toņos. Kā atlīdzība par to, ka mums tur ik dienas jāelpo saindētais gaiss. Šovakar valdīja maigi oranžā krāsa ar šur tur iejauktām baltām vērpetēm. Tādās reizēs, vērojot debesis no mūsu mājas verandas, sieva mēdza teikt, ka tās atgādinot aprikožu krēmu. Viņa vienmēr izgudroja kādu jauku nosaukumu.

Atmiņas par kopā uz verandas pavadītiem vakara brīžiem šķita tik senas kā no pavisam citas dzīves. Atcerējos, ko Lindels stāstīja par viņas nodarbošanos Lasvegasā. Viņš

lieliski saprata, ka gribēju kaut ko uzzināt par Eleonoru, lai gan es to noliedzu. Nevarētu teikt, ka ik dienu, bet vismaz reizi nedēļā iedomājos, ka derētu aizlidot uz turieni, sameklēt viņu un pavaicāt, vai viņa būtu ar mieru pamēģināt vēlreiz. Šoreiz bija izdevība pieņemt viņas noteikumus. Mani vairs nesaistīja darbs Losandželosā. Varēju dzīvot, kur vien iedomātos. Šoreiz varētu doties pie viņas, un mēs abi varētu dzīvot tajā grēcīgajā pilsētā. Viņa tāpat varētu mēģināt atrast to, ko meklēja, uz kazino zilajiem pokera galdiem. Un ik vakaru viņa nāktu mājās pie manis. Gan jau man kāds darbiņš atrastos. Lasvegasā tāds kā es bez darba nepaliktu.

Reiz jau tā bija: sakravāju mantas ceļasomā, ieliku to merša bagāžas nodalījumā un aizbraucu līdz pat Riversai-dai; bet tad atmodās tās pašas vecās bailes, un es nobraucu no autostrādes. Paņēmu hamburgeru ātrajā uzkostuvē, apēdu to un tad stūrēju atpakaļ. Mājās nonācis, nemaz neizsaiņoju ceļasomu. Ienesu guļamistabā un atstāju uz grīdas. Kad ievajadzējās, paņēmu no turienes kādu apģērba gabalu. Tā pagāja pāris nedēļu. Tukšā soma vēl bija turpat, gaidot, kad man atkal ienāks prātā sakravāt mantas un doties ceļā.

Bailes, bailes. Nekādi netiku no tām vaļā. Bailes no atraidīšanas, bailes, ka manas cerības neizpratīs, bailes no neizpaustām, joprojām apslēptām jūtām. Tās bija sajaukušās un pārpildīja manu līdz malām pilno kausu kā piena kokteilis. Tik pilnu, ka baidījos pat soli paspert, lai to neizšļak-stītu. Tā nu es pat pakustēties nespēju. Biju kā paralizēts. Paliku mājās, iztikdams ar to, ko biju salicis ceļasomā.

Ticu tam, ka katram ir sava liktenīgā lode. Cilvēks var iemīlēties un mīlēties, cik uziet, bet katram domāta tikai viena lode - tā, uz kuras iegravēts īstais vārds. Ja paveicas un dabū to lodi, brūce nesadzīst nekad.

Iespējams, ka Rojarn Lindelam arī trāpīja lode ar Mar-tas Gesleres vārdu. Kā lai es to zinu. Nebija šaubu, ka uz lodes, kas bija ieurbusies manī, bija rakstīts: Eleonora Viša. Biju beigts un pagalam. Bija citas sievietes pirms un pēc viņas, taču viņas atstātā brūce tā ari palika. Nekādi nevilkās ciet. Smeldza pēc traka, skaidri apzinājos, ka nekad nespēšu viņu aizmirst. Tā jau tas ir domāts. Sirdī viss paliek uz mūžu.

Piecpadsmitā nodaļa

Losandželosas Policijas departamenta izmeklētāju aprindās Aidaho štatu dēvē par Sapņu zemi. Tas ir daudzu izmeklētāju dzīves sapnis, distances galamērķis, kad pēc divdesmit pieciem sabiedrībai nokalpotiem gadiem cilvēks var atbrīvoties. Runā, ka tur esot veseli ciemati, kur bijušie Losandželosas policisti tīri jauki sadzīvojot cits citam kaimiņos. Kērdalēnas un Sendpointas nekustamo īpašumu aģenti policijas darbinieku arodbiedrības biļetenos mēdz ievietot vizītkartes izmēra sludinājumus par pārdodamajiem īpašumiem. Tos drukā ik numurā. Kārotāju netrūkst.

Protams, daži kruķi noliek žetonu un dodas uz Nevadu, lai cepinātos tuksneša vidū un piestrādātu kādā kazino. Daži pazūd Ziemeļkalifornijā - Humbolta apgabala tālajos nostūros pensionētu kruķu ir vairāk nekā marihuānas audzētāju, tikai marihuānas audzētāji to nezina. Un vēl viena daļa dodas uz dienvidiem, Meksiku, kur pensionēts Losan-

dželosas policists vēl var atļauties rančo ar gaisa kondicionēšanas iekārtu un skatu uz okeānu.

Pavisam nedaudzi paliek tepat. Visu mūžu cilvēks raujas melnās miesās, pūloties ieviest pilsētā zināmu kārtību, bet, kad darbs galā, vairs nespēj palikt, kur strādājis. Tāda ir darba specifika. Tā laupa spēju izbaudīt sava darba augļus. Nekādas balvas nepienākas tiem, kas izturējuši līdz galam.

Vienu no nedaudzajiem, kuri nolika žetonu, bet palika dzīvot turpat, sauca Bērnets Bigers. Viņš atdeva pilsētai savus divdesmit piecus gadus - otro pustermiņu nostrādāja Dienvidholivudas nodaļas Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā - un tad, aizgājis pensijā, divatā ar dēlu atvēra nelielu uzņēmumu netālu no lidostas. Bigera 6c Bigera Profesionālās drošības sistēmas atradās Sepulvedas bulvārī. Ēka bija neuzkrītoša, biroja telpas visai pieticīgas. Bigera lielākie klienti bija lidostas apkaimē izvietoto noliktavu īpašnieki, tiem viņš piegādāja novērošanas un signalizācijas sistēmas. Iepriekšējā tikšanās reizē - pirms pāris gadiem - viņš stāstīja, ka uzņēmums plaukstot un nodrošinot ar darbu vairāk nekā piecdesmit cilvēku.

Taču tūdaļ pat piemetināja, ka esot noilgojies pēc, viņa vārdiem runāot, īsta darba. Nopietna darba - darba, kas būtu sirdslieta. Ar Taivanā ražotiem džinsiem pārpildītas noliktavas apsargāšana bija ienesīga nodarbošanās. Taču to pat salīdzināt nevarēja ar sajūtu, ko guva, nogāžot zemē nelabojamu slepkavu un uzliekot tam rokudzelžus. Darbs nebija ne tuvu tam, kā Bigeram patiešām trūka. Tieši tāpēc iedomājos aprunāties ar viņu par iespēju palīdzēt Lotonam Krosam.

Mani ielaida mazā uzgaidāmā telpā, kur stāvēja kafijas

automāts, taču tam pievērst uzmanību nemaz nepaspēju. Bērnets Bigers parādījās durvīs un aicināja mani uz kabinetu. Lielais vīrs bija noskuvis matus, tas bija kaut kas jauns. Gaitenī sekoju viņam, jo pat tievam gājējam blakus vietas nepietiktu.

“Skūtgalvjos, vai, būsi ierakstījies?”

Bērnets pakasīja spīdīgo pakausi.

“Tā vajag, Harij. Tāds stils. Sāk sirmot ar.”

“No tā neizbēgsim.”

Viņš ieveda mani kabinetā. Tas nebija ne mazs, ne liels. Pamatīgs, sienas ar koka paneļu apdari, ierāmētiem uzslavas rakstiem, avīžrakstiem un fotogrāfijām no policijas laikiem. Droši vien viss kopā atstāja labu iespaidu uz klientiem.

Bērnets veikli iemetās savā krēslā aiz mapēm apkrauta rakstāmgalda un norādīja uz krēslu sev pretī. Kad apsēdos, ieraudzīju ierāmētu saukli pie sienas aiz viņa muguras. Tas vēstīja: “Bigers & Bigers nesnauž nekad.”

Viņš paliecās uz priekšu un saņēma kopā uz galda izstieptās rokas.

“Nu, Harij Bos, necerēju tevi vairs satikt. Taisnību sakot, tik jokaini redzēt tevi tajā krēslā.”

“Man jau arī savādi redzēt tevi tādā lomā. Es arī necerēju tevi vairs satikt.”

“Darbu nemeklē? Dzirdēju, ka pagājušogad esi aizgājis pensijā. Negribas ticēt, ka tādi kā tu aiziet.”

“Visu mūžu tāpat nenolauzīsi, Bērnet. U11, protams, paldies par piedāvājumu, bet darbs man jau ir. Nāku vaicāt, vai tu varētu drusku izlīdzēt.”

Bērnets pasmaidīja, āda pie acīm savilkās smalkās krunciņās. Pūlējās saprast, kas man aiz ādas. Pazina mani pie-

tiekami, lai nedomātu, ka gādāju par kāda biroja vai uzņēmuma drošību.

“Pirmo reizi dzirdu, ka tev vajadzīga palīdzība. Ko tad īsti vajag?”

“Pilnu komplektu. Elektronisko novērošanas sistēmu. Vienai telpai. Kamerai jābūt slēptai.”

“Cik telpa liela?”

“Parasta guļamistaba. Pieci uz pieci, kaut kas uz to pusi.” “Ak, Harij, nepinies ar tādām lietām! Sāksi vēl okšķerēt, pašam būs kauns sev acīs skatīties. Nāc labāk pie manis. Es tev tādu...”

“Nē jau, ne uz to pusi. Tas, taisnību sakot, saistīts ar vienu slepkavības lietu. Tas cilvēks ir ratiņkrēslā. Visu dienu tikai sēž un skatās televīziju. Man vienkārši jāzina, vai tur viss kārtībā, saproti? Ar sievu kaut kas nav īsti, kā vajag. Vismaz man tā šķiet.”

“Pāri dara, vai?”

“Varbūt. Nezinu. Kaut kas tur ir.”

“Vai viņš zina, ka tu gribi kaut ko uzstādīt?”

“Nē.”

“Bet tu tiec tajā istabā?”

“Mierīgi. Domā, kaut ko izgudrosim?”

“Nu, videokameras mums ir. Tikai, saproti, lielākoties strādājam ar jaudīgām sistēmām. Lieli izmēri. Un, ja pareizi sapratu, tev vajag kaut ko elektroniskajai auklei līdzīgu, kaut ko tādu, ko pārdod parastos veikalos.”

Papurināju galvu.

“Ne pārāk uzkrītošu. Tas ir bijušais policists.”

Bērnets pamāja ar galvu, kaut ko apsvēra, tad piecēlās. “Labs ir, aiziesim uz laboratoriju, apskatīsimies. Andrē ir tur, gan jau viņš kaut ko izgudros.”

Viņš aizveda mani pa gaiteni uz laboratoriju, kas nebija lielāka par divām vieglajām mašīnām domātu garāžu. Darbgaldi un plaukti bija piekrauti ar visādām elektroniskām ierīcēm. Pie viena no darbgaldiem stāvēja trīs vīri, kas kā piekalti vēroja mazu televīzijas ekrānu. Gāja graudains melnbaltais videonovērošanas kameras ieraksts. Nopratu, ka garākais no vīriem bija Andrē, Bērneta dēls. Redzēju viņu pirmoreiz, taču kļūdīties nebija iespējams: tāds pats augums, izskats. Pat galva noskūta.

Iepazināmies, tad Andrē paskaidroja, ka pārbauda klienta noliktavas aplaupīšanas videoierakstu. Kad tēvs viņam bija izstāstījis, ko meklēju, mani pieveda pie cita galda, kur varēju apskatīt iekārtas. Andrē rādīja visdažādākās videokameras: tās bija iebūvētas vāzē, stāvlampā, gleznas rāmītī un galu galā pulkstenī. Atcerējies Krosa šķendēšanos par grūti saskatāmo pulksteni televizora ekrānā, pārtraucu paraugu demonstrēšanu.

“Tā būs īstā. Kā tā darbojas?”

Izskatījās kā parasts apaļš sienas pulkstenis, pārdesmit centimetru diametrā.

“Tādus liek skolā klasē pie sienas. Gribat pie guļamistabas sienas? Tur tas uzreiz dursies acīs kā...”

“Tā nav parasta guļamistaba,” es paskaidroju. “Drīzāk jau televizora istaba. Un tas cilvēks sūdzējās, ka nevarot saredzēt pulksteni CNN pārraidēs. Ja atnesīšu tādu, būs visai ticami.”

Andrē pamāja ar galvu.

“Labs ir. Skaņu vajadzēs? Un krāsu?”

“Skaņu gan vajadzēs. Krāsa arī derētu, bet var iztikt bez.”

“Sapratu. Tas paredzēts pārraidei vai ierakstam uz vietas?”

Palūkojos uz viņu tā, ka Andrē uzreiz noprata, ka gaidu paskaidrojumu.

“Var uztaisīt tā un citādi arī. Pirmais variants: videokamera ir pulkstenī, attēls un skaņa tiek noraidīti uz uztvērēju, kas tos ieraksta videomagnetofonā. Uztvērējam jāatrod droša slēptuve ne tālāk par metriem trīsdesmit, lai nekas nenojuktu. Sēdēsiet pie mājas kādā busiņā, vai?”

“Tā nebiju domājis.”

“Nu tad otrais variants: digitālā kamera, kad viss ierakstās tieši mikroprocesorā. Mīnuss ir nelielā ietilpība. Ierakstās divas stundas, pēc tam tas jānomaina.”

“Tas neder. Biju plānojis pārbaudīt ik pēc pāris dienām.” Sāku prātot, kur Krosa mājās varētu nobēdzināt uztvērēju. Vai garāžā?

Varētu izlikties, ka eju uz garāžu kaut ko izmest, un tad noslēpt uztvērēju tādā vietā, kur Denija to neuzietu.

“Nu, ierakstu var arī palēnināt, ja ir tāda vajadzība.” “Kā?”

“Ir visādas iespējas. Vispirms pievienojam kameru pulkstenim. Tas atslēgsies, teiksim, no pusnakts līdz astoņiem no rīta. Var arī pamainīt KSS un izstiept...”

“KSS?”

“Kadru skaits sekundē. Tad gan attēls raustās.”

“Bet skaņa? Tā arī raustās?”

“Nē, skaņa iet atsevišķi. Skaņa būs kārtībā.”

Pamāju, kaut gan netiku īsti skaidrībā, vai mani apmierinātu nepilnīgs videoieraksts.

“Var jau pieslēgt arī kustību devēju. Tas cilvēks ratiņ-krēslā daudz kustas?”

“Nē. Paralizēts. Domāju, ka lielākoties sēž tāpat vien un skatās televīziju.”

“Tātad kustības iespējamas tikai tad, kad ienāk kopēja, un tieši to vajag ierakstīt? Tā ir?”

“Jā.”

“Tad jau nav nekādu problēmu. Tā arī darīsim. Pieslēgšu kustību devēju, un tad, iespējams, procesors pat dienas divas izvilks.”

“Tas mani pilnīgi apmierina.”

Pamāju ar galvu un uzmetu aci Bērnetam. No Andrē kaut ko tādu nebiju gaidījis. Tādam samīcīt pretinieka centra aizsargus būtu tīrais nieks, bet viņš bija izvēlējies ar mikroshēmām un mikroprocesoriem saistītu nodarbošanos. Ar tādu dēlu varēja lepoties. To arī saskatīju tēva acīs.

“Man vajadzēs minūtes piecpadsmit, lai visu sagatavotu, pēc tam parādīšu, kā to uzstāda un pieslēdz.”

“Būtu jauki.”

Sēdējām Bērneta kabinetā, kavēdamies atmiņās par darbu un kopīgi izmeklētām lietām. Bija tāds algots slepkava, kas bija nošāvis gan norādīto upuri Losandželosas dienvidu nomalē, gan slepkavības pasūtītāju Holivudā, jo tas nebija samaksājis otru pusi par paveikto. Gandrīz mēnesi nostrādājām kopā, es ar savējiem un Bērnets ar pārinieku, kuru sauca Mailss Menlijs. Viss sāka noskaidroties, kad Bērnets un Menlijs sameklēja liecinieku, kas slepkavības dienā pie upura mājas bija redzējis balto vīrieti un atcerējās viņa automašīnu, melnu “Corvette” ar sarkanas ādas tapsējumu. Tieši tāda mašīna bija otrā nogalinātā kaimiņam. Pēc ilgstošas nopratināšanas, kuras laikā Bigeru nomainīju es, tas atzinās.

“Tieši sīkumiem ir svarīgākā nozīme.” Bērnets atgāzās krēslā. “Tas man vienmēr paticis. Nekad nezini, kur slēpjas atrisinājums.”

“Kā naglai uz galvas.”

“Tātad sailgojies gan?”

“Nūja. Bet nekas jau nav zaudēts. Iet uz labo pusi.”

“Tu domā pieķeršanos, nevis darbu?”

“Protams. Un tu - arī esi noilgojies?”

“Šeit nopelnu vairāk, nekā spēju iztērēt, bet, protams, asuma pietrūkst. Tajā darbā asu izjūtu netrūka, bet apsardzes darbinieku nomā un videonovērošanas sistēmu uzstādīšanā par ko tādu nav ko sapņot. Tu, Harij, arī uzmanies. Ja nu sāksi pelnīt kā es, galu galā arī skumsi pēc vecajiem laikiem, domādams, ka tic bijuši daudz labāki nekā īstenībā.”

“Gan jau uzmanīšos, vecīt.”

Bērnets apmierināts pamāja, dienišķais padoms bija uzklausīts.

“Ja negribi, nestāsti arī, bet vai tik to cilvēku ratiņkrēs-lā nesauc par Lotonu Krosu?”

Vilcinājos, nezināju, ko atbildēt, tad izlēmu, ka slēpt nav nozīmes.

“Sauc gan. Izmeklēju vienu lietu, un viņam arī bija gadījies pie tās strādāt. Aizbraucu apciemot, un viņš kaut ko tādu pateica... es tikai gribu pats noskaidrot, saproti?”

“Lai tik veicas! Viņa sievu atceros, esam vairākas reizes tikušies. Jauka sieviete.”

Es pamāju. Nojautu, ko viņš gribēja pateikt. Cerēja, ka sieva jau nu Krosam pāri nedarītu.

“Cilvēki spēj mainīties,” sacīju. “Es to noskaidrošu.” Pēc dažām minūtēm ieradās Andrē ar elektroniskās novērošanas apmācības īso kursu. Pulkstenis bija darbam sagatavots. Man tas bija tikai jāpiekarina pie sienas un jāpieslēdz strāvai. Ieraksta ierīces ieslēgšanai vajadzēja iespiest

visu ciparnīcu dziļāk ietvarā. Lai izņemtu mikroprocesoru, vajadzēja noņemt korpusa aizmugures sieniņu, bet tas mani nemaz nemulsināja. Spriedu, ka ar vienu novērošanas ciklu pilnīgi pietiks, lai uzzinātu to, kas mani interesēja.

Andrē uzmanīgi ielika pulksteni kastē un, paspiedis man roku, aizgāja. Palūkojos uz Bērnetu. Bija laiks doties prom.

“Izskatās, ka viņš tev ir vairāk nekā palīgs.”

“Te taču viss uz Andrē turas.”

Viņš norādīja uz pateicībām un fotogrāfijām greznoto sienu.

“Es dabūju klientus, radu pareizo iespaidu, slēdzu līgumus. īstais darītājs ir Andrē. Viņš nosaka, kas kurā gadījumā vajadzīgs, visu sagatavo.”

Pamāju un cēlos kājās.

“Par šo te kaut kas jāmaksā?” vaicāju, rādīdams kasti ar pulksteni.

Bērnets pasmaidīja.

“Nē, ja sarunā uz atdošanu.”

Tad smaids pazuda.

“Tas ir mazākais, kā varu Lotonam Krosam līdzēt.”

Biju ar viņu vienisprātis.

Atvadījāmies ar rokasspiedienu, un es devos prom, pasitis kasti padusē, cerēdams pārliecināties, ka pasaule nemaz nav tik ļauna.

Sešpadsmitā nodaļa

Atceļā uz Vudlendhilsu ieskrēju mājās, lai paņemtu darbarīku kasti no garāžas skapīša, pēc tam piestāju pie dzērienu veikala. Nezvanīju, lai brīdinātu Krosu. Pie viņa braucot, nebija jāšaubās, vai sastaps mājās.

Denjela Krosa atvēra durvis pēc trim klauvējieniem; mani ieraugot, viņas seja sadrūma vēl vairāk.

“Vēl guļ,” viņa paziņoja, neatkāpdamās no sliekšņa. “Nevar vien atjēgties no vakardienas.”

“Tad pamodini viņu, Denij, mums jāaprunājas.” “Paklau, tā taču nedrīkst. Neesi vairs nekāds policists. Nav tādu tiesību.”

“Un tev ir tiesības izlemt, ar ko viņam satikties, ar ko ne?” Tas Deniju nedaudz atvēsināja. Viņa palūkojās uz instrumentu kasti un padusē iespiesto kārbu ar pulksteni.

“Ko tas nozīmē?”

“Dāvanu atvedu. Saproti, Denij, man ar viņu jāaprunā-

jas. Pie viņa atbrauks cilvēki, lai kaut ko noskaidrotu. Viņš jābrīdina, lai sagatavojas.”

Denija piekāpās. Ne vārda neteikdama, pagāja atpakaļ un plaši atvēra durvis. Pamāja ar roku, aicinot ienākt, un es pārkāpu pār slieksni. Ceļu pie Lotona zināju pats.

Lotons cieši gulēja savā krēslā. Mute bija vaļā, un vaigam pāri stiepās balta josla, droši vien no zālēm. Negribējās raudzīties viņā. Pārāk spilgts brīdinājums par to, kas varētu atgadīties. Noliku darbarīku kasti un kārbu ar pulksteni uz gultas. Piegāju pie durvīm un aizvēru tās ar mērenu blīkšķi, cerēdams tā uzmodināt Lotonu. Man nebija ne mazākās vēlēšanās piebikstīt pie pleca, lai pamodinātu.

Kad pagriezos pret krēslu, pamanīju, ka viņa plakstiņi nodreb.

“Ei, Lo? Tas esmu es, Harijs Boss.”

Ievēroju zaļo gaismiņu uz monitora un aizgāju aiz krēsla, lai to izslēgtu.

“Harij?” viņš ierunājās. “Uz kurieni tu?”

Izgāju krēsla priekšpusē un lūkojos uz viņu, stingi smaidīdams.

“Tepat, vecīt. Pamodies gan, ko?”

“Nūjā... tā kā būtu.”

“Labi. Man tev kaut kas jāpastāsta. Un es tev kaut ko atnesu.”

Piegāju pie gultas un sāku izsaiņot pulksteni no kārbas.

“Viskiju?”

Balsī vairs nebija ne miņas no miegainības. Man atkal bija misējies ar vārdu izvēli. Nostājos viņa priekšā ar pulksteni rokās.

“Te tev būs sienas pulkstenis. Vienmēr varēsi zināt, kad būs tava pārraide.”

Lotons nosprauslājās.

“Viņa to gluži vienkārši noņems.”

“Pateikšu, lai tā nedara. Neuztraucies!”

Atvēru instrumentu kasti un izņēmu āmuru un naglu no plastmasas kārbiņas ar visvisādām naglām. Aplūkoju sienu televizora kreisajā pusē un izvēlējos vietu pašā vidū. Tieši apakšā bija elektrības rozete. Pieliku naglu pie sienas un ar vienu āmura sitienu ietriecu to līdz pusei. Kad karināju pulksteni, atvērās durvis un istabā ielūkojās Denija.

“Ko tas nozīmē? Viņš nemaz negrib te pulksteni.”

Kad pulkstenis bija nostiprināts, nolaidu rokas un paraudzījos uz Deniju.

“Viņš gan teica, ka gribētu pulksteni.”

Abi gaidījām Lotona lēmumu. Viņa skatiens svaidījās no sievas uz mani, tad atpakaļ.

“Lai kādu brīdi pakarājas,” viņš palūdza. “Gribas redzēt pulksteni, lai zinu, kad būs mana pārraide.”

“Labi,” viņa vēsi noteica. “Kā vēlies.”

Denija izgāja, un durvis aizvērās. Noliecos un iespraudu kontaktdakšu rozetē. Tad pārbaudīju savu pulksteni un pasniedzos pie ciparnīcas, lai noregulētu pareizu laiku un ieslēgtu videokameru. To paveicis, ieliku āmuru atpakaļ kastē un aizspiedu slēdzi.

“Harij?”

“Ko?” vaicāju, labi zinādams, ko Lotonam vajadzēja. “Atnesi?”

“Drusciņ.”

Atkal atvēru darbarīku kasti un izņēmu blašķi, kuru biju piepildījis dzērienu veikala stāvvietā.

“Denija sūdzējās, tev esot paģiras. Domā, vajag?” “Skaidrs, ka vajag. Iedod bišķīti, Harij! Baigi gribas.”

Rīkojos tieši tāpat kā iepriekšējā dienā un vēroju, vai viņš pamanīs, ka viskijs atšķaidīts.

“A, cik laba manta! Iedod vēl, labi?”

Pasniedzu vēl, tad aizskrūvēju blašķi; nez kāpēc jutos vainīgs, sniedzot šim salauztajam vīram vienīgo prieku, kas tam, šķiet, bija atlicis.

“Paklau, Lo, man tevi jābrīdina. Izskatās, ka esmu iztraucējis īstu lapseņu pūzni ar šo lietu.”

“Kas atgadījies?”

“Gribēju atrast to aģenti, kura, kā tu teici, zvanījusi Džekam par banknošu numuriem. Atceries, kas tur bija?” “jā, atceros. Nu, atradi?”

“Nē, Lo, neatradu. To aģenti sauca Marta Geslere. Vārds tev neko neatgādina?”

Viņa acis pārskrēja pār griestiem, it kā tur glabātos viņa atmiņu dati.

“Nē, vai tad man vajadzēja zināt?”

“Nezinu. Viņa pazudusi. Jau pirms trim gadiem, uzreiz pēc tam, kad zvanījusi Džekam.”

“Kaut kas traks, Harij.”

“Tā nu tas ir. Un es, tā sakot, iekūlos riktīgi, kad piezvanīju, lai šo to noskaidrotu.”

“Šie, domā, nāks pie manis?”

“Kas to lai zina. Bet jāuzmanās. Domāju, atnāks gan. Viņi nosprieduši, ka tas kaut kā saistīts ar terorismu. Tagad ar to nodarbojas viena no tām vienībām, kas izveidotas pēc vienpadsmitā septembra notikumiem. Un tā vien šķiet, ka viņiem pieņemts vispirms sadot pa purnu un tikai pēc tam atgādināt tiesības.”

“Es te negribu viņus redzēt, Harij. Ko tu esi ievārījis?” “Atvaino, Lo! Ja viņi uzrodas, lai tik uzdod savus jau-

tājumus, un tu stāsti visu, ko vien zini. Noskaidro, kā viņus sauc, un lai Denija man vēlāk piezvana.”

“Mēģināšu. Lai tik liek mani mierā.”

“Saprotu, Lo.”

Piegāju tuvāk, turot blašķi tā, lai viņš redzētu.

“Vēl gribi?”

“Tu vēl jautā.”

Ielēju viņam labu šļuku, tad vēl mazdrusciņ. Pagaidīju, līdz šķidrums noslīdēja lejā un acīs parādījās spīdums.

“Viss kārtībā?”

“Prīmā.”

“Man vēl pāris jautājumu. Tie, tā sakot, uzradās pēc manas sarunas ar FIB večiem.”

“Piemēram?”

“Piemēram, viņi sacīja, ka atskaitēs neesot ne vārda par to, ka Geslere būtu zvanījusi Džekam un interesējusies par banknošu numuriem.”

“Tas nekas. Iespējams, zvanīja kāds cits. Es jau teicu, ka Džeks man nemaz nestāstīja, kas zvanījis. Vai arī esmu to aizmirsis.”

“Es nešaubos, ka tā bijusi viņa. Viss, ko tu teici, sakrīt. Viņai klēpjdatorā bijusi tāda programma, kā tu stāstīji. Dators pazudis kopā ar viņu.”

“Še tev! Droši vien tur bija atskaite par to zvanu. Tikai pazudusi kopā ar viņu.”

“Iespējams. Kad viņa zvanīja? Vai nevari atcerēties, kad tas īsti bija, kas ap to laiku notika?”

“Nu nē, Harij, nezinu. Tik daudz visa kā pēc tam bijis. Parasts tālruņa zvans. Džeks to noteikti reģistrēja.”

Viņš runāja par lietas hronoloģiju. Viņi vienmēr visu reģistrēja. Vai vismaz centās to darīt.

“Tas ir iespējams,” es piekritu. “Bet es netieku klāt. Neesmu savējais, saproti?”

“Nu protams.”

“Tu teici, ka izmeklēšana ritējusi jau desmit mēnešus, atceries? Ka jums jau bijis jānoskaidro citu noziegumu apstākļi un ar Endželas Bentones lietu darbojies tikai Džeks. Bentone tika noslepkavota deviņdesmit devītā gada sešpadsmitajā maijā. Marta Geslere pazuda nākamā gada deviņpadsmitajā martā. Tātad gandrīz precīzi pēc desmit mēnešiem.”

“Tad jau es pareizi atceros. Ko tu vēl gribi?”

“Redzi...”

Nespēju pabeigt jautājumu. Mēģināju apjēgt, kāds jautājums jāuzdod un kā tas formulējams. Datumos kaut kas nebija īsti pareizi.

“Ko - redzi?”

“Kā lai to ņem. Man šķiet, ja jau Džeks ne pārāk sen runājis ar to aģenti, viņam būtu vajadzējis kaut kā pieminēt to, kad viņa pazudusi. Par to visi runāja, saproti? Avīzes bija pilnas, ik vakaru stāstīja televīzijas ziņās. Vai nevar būt tā, ka viņa zvanījusi agrāk? Lietas izmeklēšanas sākumā? Tad varētu saprast - pagājis jau tik ilgs laiks, ka Džeks gluži vienkārši aizmirsis gan zvanu, gan pašu aģenti.”

Lotons kādu brīdi neatbildēja, droši vien visu apsvērdams. Man bija arī citi izskaidrojumi, bet tie nebija likumsakarīgi pamatoti.

“Var vēl mazu malciņu, Harij?”

Gribēdams ievilkt lielu malku, viņš gandrīz aizrijās. Kad atguva valodu, balss skanēja rupjāk nekā parasti.

“Diez vai. Domāju, ka desmit mēneši arī bija.”

“Aizver acis uz vienu brīdi, Lo!”

“Kas tad būs?”

“Vienkārši aizver acis un mēģini koncentrēties! Vienalga, uz ko. Kas tev ir svarīgākais, par to arī domā.”

“Sāksi hipnotizēt, vai?”

“Tikai mēģinu palīdzēt tev sakopot domas. Palīdzēt atcerēties, ko teica Džeks.”

“Neies krastā.”

“Neies, ja nelaidīsi. Atbrīvojies, Lo! Nesaspringsti un papūlies visu aizmirst. Iedomājies, ka tava atmiņa ir liela tāfele un tu nodzēs visu, kas uz tās rakstīts. Domā tikai par to, ko Džeks sacīja par aģentes zvanu.”

Lo acis kustējās zem plānajiem, bālajiem plakstiņiem, bet pēc kāda laika kustības kļuva lēnākas, tad pavisam aprima. Vēroju viņa seju un gaidīju. Bija pagājuši daudzi gadi, kopš biju izmantojis kādu no hipnozes paņēmieniem, un tas, kuru liku lietā šoreiz, bija domāts, lai iegūtu notikumu un aizdomās turamo vizuālo aprakstu. Tas, ko gribēju panākt, bija, lai viņš atcerētos laiku, vietu un sarunu, kas tur norisinājās.

“Tagad redzi melnu tāfeli, Lo?”

“Nu labi. Redzu.”

“Labs ir, aizej pie tāfeles un uzraksti uz tās - Džeks! Raksti augstāk, lai apakšā vairāk vietas.”

“Harij, tās ir muļķības. Es...”

“Nu, esi tik mīļš, Lo! Uzraksti vārdu Džeks pašā augšā.” “Lai iet!”

“Lieliski, Lo. Būs labi. Tagad paskaties uz tāfeli un zem Džeka vārda uzraksti vārdus tālruņa zvans. Kārtībā?” “Kārtībā, uzrakstīju.”

“Ļoti labi. Tagad skaties uz šiem trim vārdiem un koncentrējies! Džeks. Tālruņa zvans. Džeks. Tālruņa zvans.”

Sekoja klusums, kurā jaunais pulkstenis tikko dzirdami skaitīja sekundes.

“Un nu, Lo, tev jāsakopo domas uz melno laukumu ap šiem vārdiem. Aiz visiem tiem burtiem. Tev jātiek aiz burtiem, Lo, tur, melnajā tumsā. Ej dziļāk, aiz burtiem!”

Gaidīju, vērodams viņa plakstiņus. Beidzot manīju, ka atsākas tīklenes kustības.

“Džeks runā ar tevi, Lo. Stāsta par aģenti. Saka, ka viņai esot jauna informācija kinostudijas aplaupīšanas lietā.” Ilgi gaidīju neziņā, vai nebūtu pareizāk nosaukt Gesle-res vārdu, tad izlēmu, ka nebūtu vis.

“Ko viņš saka, Lo?”

“Kaut kādas jukas ar numuriem. Numuru neatbilstība.” “Vai aģente zvanīja?”

“Aģente viņam zvanīja.”

“Kur tu atrodies, kad viņš tev to stāsta?”

“Mašīnā. Braucam uz tiesu.”

“Vai uz tiesas sēdi?”

“Jā.”

“Ko tiesā?”

“To mazo meksikāni. Sīko smerdeli, kas nozūmēja juvelieri - korejieti. Alehandro Peņedu. Braucam uz sprieduma nolasīšanu.”

“Peņeda ir apsūdzētais?”

“Jā.”

“Un aģente Džekam zvaņīja, pirms jūs izbraucāt uz tiesu - uz sprieduma pasludināšanu?”

“Tieši tā.”

Biju noskaidrojis visu, ko man vajadzēja. Mēģināju izgudrot, ko vēl varētu pavaicāt.

“Lo? Vai Džeks nosauca aģentes vārdu?”

“Nē, nenosauca.”

“Neteica, ka pārbaudīs viņas sniegtās ziņas?”

“Sacīja, ka tās esot muļķības, ka tam neesot nozīmes.”

“Un tu noticēji?”

“Jā.”

“Labs ir, Lo, pēc brītiņa es likšu tev atvērt acis. Gribu, lai tad, kad tās atvērsi, tu justos tā, it kā būtu nupat pamodies, bet vēlos, lai tu atcerētos visu, par ko runājām. Norunāts?”

“Jā, norunāts.”

“Un vēl - es gribu, lai tu justos labāk. Gribu, lai tu... nepārdzīvo tik ļoti to, ka tā iznācis. Tev, Lo, jābūt tik laimīgam, cik vien iespējams. Norunāts?”

“Jā.”

“Labs ir, Lo, tagad - acis vaļā!”

Plakstiņi notrīcēja un pavērās. Skatiens pārskrēja pār griestiem un atdūrās pret mani. Acis bija tā kā atmaigušas, gaišākas.

“Harij...”

“Kāda jušana, Lo?”

“Normāla.”

“Atceries, par ko runājām?”

“Jā, par to mazo trieksi. Peņedu. Mēs viņu bijām iesaukuši par Pinņu. Izlikās, ka nesaprot štata prokurora priekšlikumu. Mūža ieslodzījums ar pirmstermiņa atbrīvošanas iespēju. Paļāvās uz zvērināto mīkstsirdību un iegrābās. Mūža ieslodzījums bez iespējas atbrīvot pirms termiņa.”

“Mūžu dzīvo, mūžu mācies.”

Tas, kas atskanēja dziļi Lotona rīklē, visai maz atgādināja smieklus.

“Jā, tas bija labais,” viņš sacīja. “Atceros, kā todien

braucām uz tiesu, kad Džeks pateica par to zvanu no Vest-vudas.”

“Skaidrs. Vai neatceries Peņedas sprieduma nolasīšanas datumu?”

“Februāra beigās. Man tā bija pēdējā tiesas sēde, Harij. Pēc mēneša dabūju lodi tajā sūda bārā un ar mani bija cauri. Atceros Peņedas seju sprieduma nolasīšanas laikā, kad viņš saprata, ka dabū mūža ieslodzījumu bez sprieduma pārskatīšanas iespējas. Dabūja, ko gribēja, smerdelis.”

Vēlreiz kaut kas smiekliem līdzīgs, bet tad acis apdzisa.

“Kas noticis, Lo?”

“Šis tur, Korkoranas ķurķī, spēlē bumbu pagalmā, vai arī viņa pakaļu kāti* iznomā citiem par naudu. Bet es esmu šeit. Man, varētu teikt, arī mūža ieslodzījums bez sprieduma pārskatīšanas iespējas.”

Viņa acis sastapās ar manām. Pamāju, jo nekas cits nenāca prātā.

“Tas nav taisnīgi, Harij. Dzīvē nav taisnības.”

Septiņpadsmitā nodaļa

Bibliotēka atradās Flaueras un Figerojas krustojumā. Ta bija viena no vecākajām ēkām ne vien centrā, bet arī visā pilsētā. Apkārt uzslieto moderno stikla un tērauda celtņu vidū to nebija viegli pamanīt. Taču iekšpusē atklājās patiess skaistums ar rotondu vidū. Tās krāšņākā rota bija pilsētas dibināšanai veltīta mozaīka. Daudzus gadus pēc ļaunprātīgas dedzināšanas bibliotēka bija slēgta, līdz to atjaunoja iepriekšējā spožumā. Pirmoreiz biju atnācis šurp uzreiz pēc atjaunošanas, kad biju mazs puišelis. Nācu vēl un vēl. Nekad neesmu bijis liels lasītājs. Nespēju ilgi nosēdēt uz vietas, un viss. Tomēr nācu, jo biju iemīlējis šo vietu. Ta man atgādināja manu bērnības dienu Losandželosu. To, kurā jutos tik labi. Ēdu līdzpaņemtās maizītes lasītavās vai augšstāva galerijās, šķirstot lietas un izrakstot vajadzīgo savā piezīmju grāmatiņā. Pazinu visus apsardzes darbiniekus un bibliotekārus. Man bija lasītāja karte, taču vēl ne reizi nebiju pieprasījis nevienu grāmatu.

Uz bibliotēku devos taisnā ceļā no Lotona, jo lūgt Kei-šas Raselas palīdzību avīžrakstu meklējumos vairs nevarēju. Tas, ka viņa bija zvanījusi uz Sakramento pēc mana lūguma sameklēt materiālus par Martu Gesleri, lika padomāt par piesardzību. Žurnālistes okšķerīgā daba varētu aizvest viņu daudz tālāk, nekā es vēlētos.

Galvenā bibliogrāfa darba vieta bija otrajā stāvā. Pazinu šo darbinieci, lai gan vēl nekad nebiju ar viņu sarunājies. Redzēju, ka arī viņa mani atcerējusies. Es uzrādīju lasītāja karti, kaut gan agrāk pilnīgi pietika ar policista žetonu. Paņēmusi karti, viņa paskatījās un atpazina uzvārdu.

“Vai zināt, ka jums ir tieši tāds pats uzvārds kā slavenam gleznotājam?” viņa jautāja.

“Jā, zinu gan.”

Viņa nosarka. Viņa bija nedaudz pāri trīsdesmit, un matu sakārtojums viņai galīgi nepiestāvēja. Zīmīte pie žaketes atloka Vēstīja, ka viņu sauc misis Moloja.

“Nu protams,” viņa sacīja. “Kā gan jūs nezinātu. Ko vēlaties?”

“Man jāatrod pāris rakstu, kas publicēti “The Times” pirms gadiem trim.”

“Meklēsim pēc atslēgas vārda?”

“Droši vien. Kā to dara?”

Viņa pasmaidīja.

“Mums “Los Angeles Times” elektroniskajā formā ir no tūkstoš deviņsimt astoņdesmit septītā gada. Ja tas, ko meklējat, publicēts vēlāk, vienkārši jāieiet mūsu tīklā, jāicdrukā atslēgas vārds vai teikums, vai cilvēka vārds, kuram, jūsuprāt, jābūt tajā rakstā, un datorprogramma sameklēs šo rakstu.” “Jā, labi, tieši tas man vajadzīgs.”

Viņa uzsmaidīja un pieliecās, lai kaut ko sameklētu zem

letes. Tad pasniedza man baltu plastmasas ierīci pāris sprīžu garumā. Tā nemaz neatgādināja datoru.

“Ko ar to dara?”

Viņa neviļus iesmējās.

“Tas ir peidžeris. Pašlaik visi mūsu datori ir aizņemti. Atsūtīšu jums peidžera ziņojumu, tiklīdz kāds atbrīvosies.” “Ak tā.”

“Ārpus bibliotēkas tas nedarbojas. Tas arī nepīkst. Tikai vibrē. Tāpēc jātur pie sevis.”

“Ilgi būs jāgaida?”

“Te noteikts vienas stundas ierobežojums, un šobrīd izskatās, ka vēl kādu pusstundu neviens dators neatbrīvosies. Taču ne visiem nepieciešama pilna stunda.”

“Paldies, sapratu. Būšu tepat.”

Atradu brīvu galdu vienā no lasītavām un ķēros pie lietas hronoloģijas kārtošanas. Sadabūju savu piezīmju grāmatiņu un, atšķīris jaunu lapu, ierakstīju visus man zināmos datumus un notikumus.

Endželas Bentones slepkavība - 1999. gada 16. maija

Aplaupīšana kinostudijas uzņemšanas laukuma -1999. gada 29. maija

Marta Geslere pazudusi - 2000. gada 19. marta Tad pievienoju to, kas vēl nebija zināms.

Geslere zvanījusi Dorsijam - ???

Pēc kāda brīža iedomājos vēl kaut ko, kā varētu noskaidrot to, kas man nelika mieru.

Dorsijs/Kross - slepkaviba/nejauša sašaušana - ???

Palūkojos apkārt, vai kāds nerunā pa mobilo tālruni. Vajadzēja piezvanīt, taču īsti nebiju pārliecināts, vai bibliotēkā to drīkst. Kad atskatījos pār plecu, ievēroju pie žurnālu stenda vīrieti, kurš pēkšņi novērsās un paķēra kādu žurnālu, kā šķita, uz labu laimi. Ģērbies zilos džinsos un flaneļa kreklā. Nekas neliecināja, ka viņš būtu no FIB, tomēr gandrīz nemaz nešaubījos, ka viņš novērojis mani brīdī, kad atskatījos. Pārāk strauja, pat izbiedēta reakcija. Ne saskatīša-nās, nekā, kas norādītu uz godīgiem nolūkiem, atklātību. Nepārprotams tikai viens: šis vīrs nevēlējās izrādīt, ka mani izseko.

Nolicis piezīmju grāmatiņu, piecēlos un devos žurnālu stenda virzienā. Garāmiedams ievēroju, ka vīrietis izliekas lasām žurnālu “Bērnu audzināšana mūsdienās”. Arī tas bija aizdomīgi. Manuprāt, viņš nemaz neizskatījās pēc tāda, kas gatavotos tēva pienākumu pildīšanai. Vairs nešaubījos, ka tieku novērots.

Piegājis pie bibliogrāfes galda, atspiedos pret to un, pieliecies tuvāk, čukstēju misis Molojai ausī:

“Es gribēju pajautāt - vai drīkstu no šejienes piezvanīt pa mobilo?”

“Nē, nedrīkstat. Kāds zvana un jūs traucē, vai?”

“Nē, es tikai gribēju zināt, kādi šeit noteikumi. Paldies!” Nepaspēju ne pagriezties, kad viņa paziņoja, ka tikko gribējusi sūtīt peidžera ziņojumu, jo atbrīvojies viens dators. Atdevu peidžeri, un viņa mani aizveda pie kāda galdiņa, kur gaidīja ieslēgta datora monitors.

“Labu veiksmi!” viņa sacīja un devās prom. “Atvainojiet!” Pamāju ar roku. “Es taču nemaz nezinu, kā tikt pie tiem “The Times” rakstiem.”

“Tur, datorā, ir ikona.”

Pievērsos datoram un aplūkoju to. Nekā cita nebija, tikai monitors, tastatūra un pele. Bibliogrāfe sāka smieties, tad aizklāja muti ar delnu.

“Piedodiet,” viņa sacīja. “Es tikai... jūs pat nezināt, kā ieiet, vai ne?”

“Ne ieiet, ne iziet, par pārvietošanos pat nerunājot. Vai varat man drusku parādīt?”

“Uzgaidiet! Aiziešu paskatīties, vai mani kāds nemeklē.”

“Jauki, pateicos!”

Pēc pusminūtes viņa atgriezās un, pasniegusies man pār plecu, saņēma peli rokā un klikšķināja. Monitorā mainījās attēli un uzraksti, līdz viņa bija nonākusi līdz “The Times” arhīviem un atslēgas vārda formai.

“Un tagad iedrukājiet to, kas rakstā ir atslēgas vārds.”

Pamāju, ka vismaz tik daudz spēju paveikt pats, un ie-drukāju Alchandro Peņedas vārdu. Misis Moloja pastiepa roku un uzsita komandu Aiziet, un meklēšana sākās. Pēc dažām sekundēm rezultāti bija uz ekrāna. Pieci raksti. Divi pirmie bija 1991. un 1994. gada publikācijas, trīs pēdējie -2000. gada raksti. Atmetu divus pirmos, jo šaubījos, vai tie saistīti ar to Peņedu, kuru meklēju. Trīs pārējie raksti bija datēti ar 2000. gada martu. Pievirzīju kursoru pirmajam -2000. gada 1. marts - un uzklikšķināju komandu Lasīt. Raksts aizņēma ekrāna augšējo daļu. īsa reportāža par tiesas prāvas sākumu korejiešu juveliera Kunvona Pārka slepkavībā apsūdzētā Alehandro Peņedas lietā.

Arī otrs raksts bija īss, taču tieši tas man bija vajadzīgs. Tas bija veltīts tiesas spriedumam Peņedas lietā. Iespiests 14. marta numurā, tas vēstīja par iepriekšējās dienas notikumiem. Izņēmu no kabatas piezīmju grāmatiņu, lai aizpildītu hronoloģijā trūkstošās ziņas.

EndZELAS BENTONES SLEPKAVĪBA — 1999. GADA 16. MAIJA Aplaupīšana kinostudijas uzņemšanas laukuma -

1999. gada 29. MAIJA

Geslere zvanījusi Dorsijam - 2000. gada 13. marta Marta Geslere pazudusi - 2000. gada 19. marta

Tad lūk, kas man iznāca. Marta Geslere pazuda un, iespējams, tika nogalināta sešas dienas pēc tam, kad bija piezvanījusi Džekam Dorsijam par nesakritību naudaszīmju sarakstā.

“Ja jums vairs neko nevajag, iešu uz savu vietu.”

Biju aizmirsis par misis Moloju, kas joprojām stāvēja man aiz muguras. Piecēlos kājās un piedāvāju viņai apsēsties manā vietā.

“Taisnību sakot, veiktos ātrāk, ja jūs man palīdzētu,” paskaidroju. “Man vēl šis tas jāsameklē.”

“Mums tas nav jādara. Ja cilvēks grib strādāt ar datoru, jāprot ar to apieties.”

“Protams. Gan jau iemācīšos, bet vēl neesmu tik labs lietotājs, un šī meklēšana ir ļoti svarīga.”

Viņa, šķiet, nespēja izšķirties, palīdzēt vai ne. Nožēloju, ka nebiju paņēmis štata apzīmogoto privātdetektīva licences kopiju. Biju pasūtījis tik mazu kopiju, lai varētu nēsāt to kabatas portfelī. Iespējams, tā būtu palīdzējusi. Viņa atliecās atpakaļ krēslā, raudzījās atpakaļ gar datoru rindu, vai kādam vēl nav nepieciešama viņas palīdzība. Bērnu audzinātājs trinās turpat, tēlodams, ka gaida kādu vai grib lūgt palīdzību.

“Tūlīt atnākšu, tikai pavaicāšu, vai tam kungam nav vajadzīga palīdzība,” misis Moloja pateica un aizgāja, manu atbildi nesagaidījusi.

Noskatījos, kā viņa jautā Audzinātājam, vai nevajag ko palīdzēt, kā viņš noraidoši papurina galvu un uzmet skatienu man, pirms dodas prom. Tad misis Moloja atgriezās un apsēdās pie datora.

“Nākamā meklēšana - kas vēl mūs interesē?”

Veikli rīkojoties ar peli, viņa jau bija atgriezusies pie meklēšanas taustiņa.

“Džeks Dorsijs,” es sacīju. “Un, lai sašaurinātu meklēšanu, lūdzu, pierakstiet klāt - “Pie Neta”!”

Iedrukājusi vajadzīgo, viņa sāka meklēšanu. Parādījās trīspadsmit nosaukumi, un es palūdzu atvērt pašu pirmo. Tas bija septītā aprīļa raksts par iepriekšējās dienas notikumiem.

VIENS POLICISTS NOŠAUTS, OTRS SMAGI IEVAINOTS HOLIVUDAS BARA IZMEKLĒTĀJI - NEJAUŠI BRUŅOTAS LAUPĪŠANAS UPURI

Keiša Rasela, “The Times” korespondente

Divi Losandželosas policijas izmeklētāji un bārmenis

VAKAR SAŠAUTI HOLIVUDAS BĀRA BRUŅOTAS LAUPĪŠANAS GAITA.

Pēc uguns atklAšanas ap vieniem pēcpusdiena barā “Pie Neta”, kas atrodas Čeroki avēnija, no daudziem ievainojumiem miris Džons H. Dorsijs, četrdesmit deviņus gadus

VECS IZMEKLĒTĀJS; VIŅA PĀRINIEKS, LOTONS KROSS, JUNIORS, TRĪSDESMIT ASTOŅUS GADUS VECS, IR SMAGA STĀVOKLI AR GALVAS UN KAKLA IEVAINOJUMIEM. DIVDESMIT DEVIŅUS GADUS VECAIS bārmenis Donalds Raiss miris notikuma vieta no vairākiem IEVAINOJUMIEM.

Saskaņā ar Policijas darbinieku slepkavību izmeklēšanas NODAĻAS LEITNANTA DŽEIMSA Mf.ISIJA SACtTO AIZDOMAS

TURAMAIS AR MELNU SLĒPOTĀJĀ MASKU UZ SEJAS AIZBĒDZIS NO NOZIEGUMA VIETAS, PAŅEMOT NO KASES VISU NAUDU. KONKRĒTA SUMMA NETIKA NOSAUKTA.

“Tur nevarēja but vairAk par pArsimt dolāriem,” Mei-

SIJS PAZIŅOJA PIE BARA SASAUKTAJĀ PRESES KONFERENCĒ. “NEVARAM SAPRAST, KĀPĒC TIKA ATKI.ATA UGUNS.”

MEIS1JS SACĪJA, KA NEESOT NOSKAIDROTS, VAI DORSIJS UN

Kross mēģinājuši novērst laupīšanu, tādējādi izprovocējot uzbrucēju. Abi izmeklētāji sašauti pif. galdiņa vāji apgaismota TELPAS DAĻA. NEVIENS NO VIŅIEM NEBIJA IZVILCIS SAVU IEROCI.

Saskaņa ar Meisija teikto rīta pusē izmeklētāji bija iztaujājuši kAdas firmas darbiniekus bAra “Pie Neta” tuvuma un tad iegriezušies tajā paēst. Nekas neliecināja, ka

KĀDS NO VIŅIEM BŪTU LIETOJIS BĀRA ALKOHOLU.

“Viņi izvēlējas šo vietu, jo tA bija vistuvāk,” Meisijs paskaidroja. “Tas bija visneveiksmīgākais no visiem iespējamajiem LĒMUMIEM. ”

Uzbrukuma laikā bārā neesot bijis neviena cita apmeklētāja vai darbinieka. Kāda persona, kas neatradās barā,

REDZĒJUSI SAVĒJU BĒGAM NO NOTIKUMA VIETAS UN VARĒJUSI SNIEGT POLICIJAI DAĻĒJU AIZDOMĀS TURAMA APRAKSTU. DROŠĪBAS APSVĒRUMU DĒĻ POLICIJA NEATKLĀJA LIECĪBAS SNIEDZĒJA VĀRDU.

Pārtraucu lasīšanu, lai palūgtu bibliogrāfei izdrukāt visu rakstu.

“Piecdesmit centu par lapu,” viņa atbildēja. “Maksāt tikai skaidrā.”

“Labs ir, tā arī darīsim.”

Viņa uzklikšķināja komandu Drukāt un tad atliecās, lai palūkotos uz savu darba vietu. Fls stāvēju aiz muguras un labāk varēju saskatīt viņas galdu.

“Jūs vel neviens nemekle. Vai varēsiet vēl nedaudz palīdzēt?”

“Tikai ātri! Kas tas būtu?”

Mēģināju ātrumā izgudrot, kāds vārds vislabāk derētu nākamajam uzdevumam.

“Kā būtu ar vārdu “terorisms”?”

“Jokojat, vai? Vai zināt, cik rakstos tas minēts pēdējos divos gados?”

“Nu jā, jā, padomāsim vēl. Precizēsim. Vai meklēšanas vārdiem jābūt saistītiem teikumā?”

“Nē. Klausieties, man jāiet strādāt.”

“Labi, labi. Vai varētu pamēģināt vārdus: “FIB”, “saistība ar terorismu”, “Al Queda” un “grupējums”?”

“Arī tas būs par daudz.”

Viņa iedrukāja nosauktos vārdus, tad bija jāpagaida, līdz dators paziņoja, ka iegūti četrsimt sešdesmit septiņu rakstu nosaukumi; izņemot sešus, visi publicēti pēc divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitā septembra. Zem šā skaita bija norādīts katra raksta nosaukums. Ekrānā bija redzama tikai pirmā no četrdesmit divām saraksta lapām.

“Jums būs jāpārbauda pašam,” misis Moloja sacīja. “Nu gan iešu uz savu vietu.”

Šo meklēšanu biju uzsācis gandrīz vai joka pēc. Nospriedu, ka Audzinātājs vai nu iztaujās misis Moloju tūdaļ pat, vai arī izsauks otru aģentu, pats turpinot novērošanu. Gribēju saistīt meklēšanu ar terorismu tikai tādēļ, lai viņiem būtu, par ko palauzīt galvu. Tomēr vēlāk apjautu, ka vienlaikus varu noskaidrot, ar ko nodarbojas biroja ļaudis.

“Skaidrs,” sacīju. “Būs jau labi. Paldies par palīdzību!” “Tikai, lūdzu, ievērojiet, ka šovakar bibliotēku slēdz deviņos. Jūsu rīcībā vēl aptuveni divdesmit piecas minūtes.”

“Labi, paldies! Kur tā izdruka būs?”

“Drukātājs ir pie manis. Viss, ko vien gribēsiet izdrukāt, būs tur. Pienāksiet pie manis, samaksāsiet, un es visu atdošu.”

“Labi ieeļļots mehānisms.”

Atbildi nesagaidīju. Viņa aizgāja, atstājot mani vienatnē ar datoru. Palūkojos apkārt. Nevienu Audzinātāju nemanīju. Tad atgriezos pie datora un sāku lasīt rakstu nosaukumus. Uzklikšķināju uz viena, tad otra, sāku lasīt rakstu, pēc tam beidzu lasīt, jo sapratu, ka tam nebija nekāda sakara ar Losandželosu. Nolēmu arī pilsētas nosaukumu iekļaut meklēšanā. Piecēlos, lai paraudzītos, vai nevar pasaukt misis Moloju, bet viņu neredzēju. Viņas vieta bija tukša.

Apsēdos pie datora. Jau trešajā saraksta lapā manu uzmanību saistīja kāds virsraksts.

UZ ROBEŽAS NOTVERTS TERORISTU NAUDAS PIEGĀDĀTĀJS

Uzklikšķināju komandu Lasīt un sadabūju visu rakstu. Raksta augšmalā bija publikācijas datuma norāde -2003. gada 2. februāris. Tas bija iespiests avīzes pirmās daļas trīspadsmitajā lappusē. Rakstam bija pievienota vīrieša fotogrāfija pretskatā, kā policijas uzņēmumos. Tumši iededzis blondīns cirtainiem matiem.

Džošs Meijers, “The Times” korespondents

Globāla terorisma atbalstītajiem domAta naudas sūtījuma KURJERS VAKAR ARESTĒTS, MĒĢINOT ŠĶĒRSOT MEKSIKAS

robežu Kaleksiko tuvuma. Ka paziņoja Tieslietu ministrijas DARBINIEKS, TAS VEDIS SOMU AR SKAIDRU NAUDU.

Trīsdesmit deviņus gadus veco Musūvu Aztzu, kas par saistību ar terorismu IR HB AIZDOMAS TURAMO SARAKSTA jau PIECUS gadus, aizturēja robežapsardzes patruļdienesta aģenti bridi, kad viņš mēģinājis izbraukt no ASV uz Meksiku.

Azlzs, KAS, PĒC FIB RĪCĪBA ESOŠAM ZIŅĀM, SAISTĪTS ar “Ai Queda” Filipīnu grupējumu, aizturēts ar lielu ASV VALŪTAS KRĀJUMU zem AUTOMAŠĪNAS sēdekļa noslēpta SOMA. Azlzs, KAS BRAUCA VIENS PATS, ARESTAM NEPRETOJAS. Sa-SKAŅA AR VALSTS LIKUMDOŠANU VIŅŠ AIZTURĒTS KA NAIDĪGAS PUSES KAUJINIEKS, UN VIŅA ATRAŠANĀS VIETA NAV IZPAUŽAMA.

Aģenti atzina, ka Azlzs pūlējies mainīt ārieni, izbalinot MATUS UN NOSKUJOT BARDU, KO VIENMĒR AUDZĒJIS.

“Šis ir ļoti nozīmīgs arests,” teica Ābrahams Kleins, Losandželosas Pretterorisma nodaļas valsts prokuratūras DARBINIEKS. “Mūsu CENTIENI VISAS PASAULES MĒROGA VĒRSTI UZ TERORISMA FINANSĒŠANAS APTURĒŠANU. Ir PAMATS AIZDOMĀM, KA AIZTURĒTAIS IR LABI INFORMĒTS PAR TERORISTU FINANSĒŠANAS CEĻIEM MŪSU VALSTI UN AIZ TAS ROBEŽĀM.”

Kleins un citi avoti uzskata, ka Aziza aizturēšana

IR NOZĪMĪGS PANĀKUMS CIŅA PAR NAUDAS PLŪSMAS - ILGTERMIŅA TERORISTISKĀS DARBĪBAS VITĀLA PRIEKŠNOSACĪJUMA - PĀRTRAUKŠANU, MAZINOT DRAUDUS AMERIKAS DROŠĪBAI.

“Mēs nf. vien atņēmām krietnu naudas žūksni, aizturot ŠO CILVĒKU; IESPĒJAMS, DAUDZ SVARlGAK IR TAS, KA SAŅEMTA CIF.T PERSONA, KAS PIEGĀDĀJUSI NAUDAS LĪDZEKĻUS PAŠLAIK AKTĪVAJĀ DARBĪBA NEIEKĻAUTAJIEM TERORISTIEM,” PAZIŅOJA

Tieslietu ministrijas avots, kurš piekrita intervijai ar anonimitātes NOTEIKUMU.

Azlzs dzimis Jordanija, IEGUVIS VIDĒJO IZGLĪTĪBU Kl.IV-LENDA UN BRĪVI PĀRVALDA ANGĻU VALODU. VlŅAM BIJUSI PASE

un Alabamā izsniegta autovadītāja apliecība uz Frenka Ai-

JELLO VĀRDA.

Azlzs IEKĻUVA FIB AIZDOMAS TURAMO SARAKSTA PIRMS PIECIEM GADIEM, PAMATOJOTIES UZ INFORMĀCIJU, KA VIŅŠ PIE-gAdAjis NAUDU ASV VĒSTNIECĪBU spridzināšana iesaistītajiem teroristiem Āfrika. Azlzs FIB aģentu vidū iesaukts par Mušu ŠIKA auguma, NENOTVERAMlBAS, ka ari grūti izrunājama VARDA Df.Ļ.

Pēc 2001. GADA 11. SEPTEMBRA uzbrukumiem Azizam PIEVĒRSTA ĪPAŠA UZMANĪBA, LAI GAN SASKAŅA AR MŪSU AVOTIEM NAV TIEŠU PIERĀDĪJUMU PAR VIŅA SAKARIEM AR DEVIŅPADSMIT TERORISTIEM - PAŠNĀVNIEKIEM.

“Šis VIRS IR NAUDAS KURJERS,” TEICA KĀDS TIESLIETU MINISTRIJAS DARBINIEKS. “Viņa PIENĀKUMS IR PĀRVEST NAUDU NO PUNKTA A UZ PUNKTU B. Šo NAUDU IZLIETO BUMBU UN IEROČU IZGATAVOŠANAI, KA ARI TERORISTU UZTURĒŠANAI, LAI VIŅI VARĒTU PLĀNOT UN VEIKT SAVAS OPERĀCIJĀS.”

Nebija skaidrs, kāpēc Azizam vajadzējis izvest

NO VALSTS ASV VALŪTU.

“ASV DOLĀRS NODER JEBKURA VALSTI,” KLEINS PASKAIDROJA. “Patiesība tas ir stiprāks par valūtu gandrīz visas VALSTIS, KURAS VĒL PASTAV TERORISTU GRUPĒJUMI. ASV DOLĀRS IR DAUDZ IZDEVĪGĀKS. IESPĒJAMS, KA AIZDOMAS TURAMAIS VEDA naudu uz Filipīnām, lai gluži vienkārši samaksātu par kādu operāciju.”

Kleins atteicas atklAt AzIza vestas naudas summu un tas izcelsmi. Pēdējos mēnešos FIB izmeklētāji izvirzījuši

VERSIJU, KA IEVĒROJAMS TERORISTU FINANSĒJUMA AVOTS IR PRETLIKUMĪGA darbība tieši Amerikas Savienotajās Valstis. Ta, PIEMĒRAM, PAGAJUŠAJA GADA FIB ATKI.AJA SAISTĪBU STARP NARKOTIKU tirdzniecību Arizona un teroristu finansēšanas TIKLU.

Federālās izmeklēšanas biroja avots pagajušaja gada

ARI PIEĻĀVA IESPĒJU, KA TUKSNESĪGAJOS MEKSIKAS APVIDOS VARĒTU ATRASTIES AR “Al QuEDA” SAISTĪTU TERORISTU TRENIŅNOMETNES. Vakar Kleins atteicas komentēt iespēju, ka Azlzs BŪTU VEDIS NAUDU UZ TĀDU NOMETNI.

Ilgi sēdēju, blenzdams ekrānā un prātodams, vai tik neesmu uzgājis kaut ko daudz nopietnāku nekā paņēmienu, kā pakaitināt federālus. Un ja nu biju nupat izlasījis ko tādu, kas kaut kādā veidā varētu būt saistīts ar manu izmeklēšanu? Vai tiešām devītā stāva gudrinieki Vestvudā būtu saskatījuši saikni starp filmas uzņemšanas laikā nolaupīto naudu un šo teroristu?

Manas pārdomas iztraucēja skaļrunī atskanējušais atgādinājums, ka līdz bibliotēkas slēgšanai atlikušas piecpadsmit minūtes. Uzklikšķināju komandu Drukāt un turpināju pārbaudīt rakstu nosaukumus. Tagad meklēju ar Azīza arestu saistītus rakstus. Atradu tikai vienu, kas bija publicēts pēc divām dienām. Atvēru to vaļā; izrādījās, ka tas bija pavisam īss. Izlasīju, ka apsūdzības izvirzīšana Azīzam atlikta uz nenoteiktu laiku, kamēr federālie aģenti turpinot strādāt ar viņu. Raksta tonis ļāva noprast, ka Azīzs sadarbojoties ar izmeklēšanu, lai gan tas nekur nebija pieminēts. Rakstā vienīgi tika paskaidrots, ka likumu grozījums pēc vienpadsmitā septembra valsts varas iestādēm dodot plašas pilnvaras par terorismu aizdomās turamo aizturēšanai, iekļaujot teroristus ienaidnieka kaujinieku kategorijā. Raksta pārējā daļa bija pirmā raksta satura atstāsts.

Pievērsos atkal virsrakstiem un pētīju to sarakstu minūtes desmit. Nevienā nebija pieminēts Musūvas Azīza vārds.

Skaļrunis paziņoja, ka bibliotēka tiek slēgta. Atskatījos un ieraudzīju, ka misis Moloja atgriezusies savā vietā. Viņa kārtoja mantas, lika tās atvilktnēs, gatavojoties doties mājup. Nolēmu, ka vairs negribu, lai Audzinātājs uzzinātu, ko esmu meklējis datorā. Vismaz kādu laiku ne. Tāpēc paliku turpat līdz otrajam paziņojumam par bibliotēkas slēgšanu, līdz pienāca misis Moloja, atgādinot, ka jābeidz. Viņai ro-

kās bija man vajadzīgo rakstu izdrukas. Samaksāju, tad salocīju tās un ieliku žaketes kabatā, turpat, kur piezīmju grāmatiņu. Pateicos un izgāju no lasītavas.

Ejot ārā, izlikos, ka mani ļoti interesē ēkas mozaīkas un arhitektūra, un, rotondā nonācis, pat vairākkārt griezos riņķī, savu asti meklēdams. Nevienu neredzēju. Sāku pat domāt, vai man nebūs piemetusies vajāšanas mānija.

Izskatījās, it kā es būtu pēdējais, kas iziet pa apmeklētāju durvīm. Iedomājos, ka varētu uzmeklēt dienesta izeju un pagaidīt misis Moloju, lai uzzinātu, vai neviens nav interesējies par mani un manas meklēšanas nolūkiem. Taču pārdomāju, nospriedis, ka tā tikai viņu nobiedēšu.

Dodamies pie mašīnas apakšzemes garāžas trešajā stāvā, jutu skudriņas skrienam pār muguru. Vienalga, vai mani kāds izsekoja vai ne, biju pamatīgi satrūcies. Pieliku soli un, mersim tuvojoties, gandrīz rikšoju.

Paranoja ne vienmēr nāk par ļaunu. Tā var palīdzēt saasināt uzmanību, un dažreiz tieši uzmanība izšķir visu. No bibliotēkas braucu uz Brodveju un tur pagriezos uz Municipalitātes centra pusi. Nekas īpašs, bijušais policists brauc uz Policijas departamentu. Pilnīgi normāli. Taču, sasniedzis “Lns Angeles Times” ēku kompleksu, asi parāvu stūri pa kreisi un, nemaz nebremzējot, pagriezienu neieslēdzis, izma-nevrēju starp pretējā virzienā braucošajām mašīnām un pazudu Trešās ielas tunelī. Nospiedu gāzes pedāli, un merša purns sacēlās gaisā kā motorlaivai, ātrumu uzņemot. Tad tas rēkdams nesās pa trīs kvartālus garo tuneli.

Kad vien varēju, iemetu aci aizmugures skata spogulī, vai man neseko. Tuneļa apaļajās flīžu sienās katra auto starmešu gaisma atstarojās kā oreols. Šā iemesla pēc kinostudijas bieži uzņemšanas vajadzībām nomā tuneli. Jebkurš braucējs, kas mēģinātu tikt man līdzi, uzreiz atklātos, ja nu

vienīgi attaptos un izslēgtu tuvās gaismas. Taču arī tad viņu varētu saskatīt spogulī.

Smaidīju. īsti nezināju, kāpēc. Nav nekā smieklīga, ja rodas aizdomas, ka tevi izseko FIB. Pašiem FIB aģentiem arī nepavisam nav humora izjūtas tādās lietās. Taču nupat biju pārliecinājies, ka šā merša izvēle bijusi pareiza. Mašīna lidoja. Sēdēju augstu - daudz augstāk nekā jebkurā no policijas autiņiem, ar kuriem man bija gadījies braukt, - tāpēc visu varēju lieliski pārskatīt. Iznāca tā, it kā es būtu to ieplānojis, un plāns bija attaisnojies. Droši vien tāpēc arī smaidīju.

Izbraucot no tuneļa, nospiedu bremzes un strauji pagriezos pa labi. Platās riepas lieliski tika galā ar brauktuvi. Pārdesmit metru no tuneļa apstājos. Gaidīju, spogulī raudzīdamies. Neviena no mašīnām nepagriezās pa labi, man sekojot, un pat nepiebremzēja, izbraucot krustojumā. Ja arī aste bija, paspēju vai nu atrauties, vai arī sekotājs tik labi prata šo spēli, ka labprātāk atteicās no izsekošanas nekā pieļāva nepārprotamu izgāšanos. Pēdējais variants gan nemaz nesaskanēja ar Audzinātāja neveiklo uzvedību bibliotēkā.

Vēl viens jautājums, par kuru derēja padomāt, bija elektroniskā izsekošana. FIB ļaudis vienā mierā būtu varējuši iebāzt manā mašīnā sazin ko jebkurā brīdī, kad biju to atstājis. Tehniķis varēja palīst zem tās garāžā pie bibliotēkas un salikt vadiņus, kur vien tīk. Tikpat labi tas pats tehniķis varēja sagaidīt mani, kad piebraucu pie Federālās pārvaldes ēkas. Tas, protams, nozīmētu, ka viņiem zināms par manu vizināšanos kopā ar Roju Lindelu. Ļoti gribēju piezvanīt viņam, lai brīdinātu, tad nolēmu, ka nedrīkstu zvanīt no sava mobilā tālruņa.

Papurināju galvu. Un ja nu tā paranoja nemaz nav tik

noderīga. Tā var palīdzēt saasināt uzmanību, bet var arī ierobežot rīcību. Atsāku braukt, līdz nonācu uz Holivudas autostrādes. Centos pēc iespējas retāk pievērst uzmanību aizmugures skata spogulim.

Ātrgaitas automaģistrāle ir ierīkota uz uzbēruma un šķērso visu Holivudu līdz pat Kahuengas pārejai. No tās varēju lieliski pārskatīt rajonu, kurā pavadīju gandrīz visu savu policista darba mūžu. Acis uzmetot vien, uzreiz varēju nosaukt, kurā ēkā biju strādājis, izmeklējot noziegumus. Piemēram, “Capitol Records” ēka, kurai arhitekts piešķīris līdzību ar skaņuplašu kaudzi. Ašera viesnīca, kuru sāka pārbūvēt par luksusa apartamentiem saskaņā ar Holivudas centrālās daļas pārveides un pārbūves plānu. Redzēju spilgti izgaismotās mājas rāpjamies pa Bīčvuda kanjona un Vit-lihaitas apkaimes tumšo kalnu nogāzēm. Pamanīju desmit-stāvu vietējās basketbola leģendas tēlu uz citādi pagalam neievērojamas biroju ēkas sāna. Mazāks, bet tāpat visas ēkas sienas lielumā, pavīdēja “Marlboro” brašulis ar noļukušu cigareti pie lūpas; nesatricināmas pašpārliecinātības vietā impotences simbols.

Holivuda vienmēr vislabāk izskatās naktī. Tikai tumsā tā saglabā savu noslēpumainību. Saules gaismā priekškars paceļas un intriga pazūd, to aizstāj visuresošo draudu sajūta. Zagļu un ziedotāju, salauztu ietvju un sapņu pilsēta. Tā notiek, ja pilsētu uzceļ tuksnesī, baro to ar viltus cerībām un viltus elkiem. Tuksnesis to pieprasa atpakaļ, izdedzina sausu, pamet pliku un nabagu. Tās ielās vējš dzenā cilvēku ēnas, kalnos uzglūn plēsoņas.

Nogriezos pa Malholandas nobrauktuvi un šķērsoju autostrādi, tad nogriezos un braucu augšā pa Vudro Vilso-na ielu. Mana māja tinās tumsā. Vienīgā gaismiņa, kuru ie-

raudzīju ienākot, bija automātiskā atbildētāja sarkanā lampiņa virtuvē. Ieslēdzu gaismu un nospiedu atskaņošanas pogu.

Bija ierunāti divi ziņojumi. Pirmais - no Kīzijas Raide-res, un viņa par to jau bija pastāstījusi. Otrais - no Lotona Krosa. Viņš atkal bija kaut ko pietaupījis man. Balss klausulē sprakšķēja kā traucējumi veclaiku radioaparātā. Iedomājos, kā Lotona sieva tur klausuli viņam pie mutes.

Zvanīts pirms divām stundām. Bija gan pavēls, taču atzvanīju. Ko nozīmē “vēlu” tādam, kas krēslā vien dzīvo? Nevarēju ne iedomāties.

Atsaucās Denija Krosa. Droši vien viņu tālrunim bija numuru noteicējs, jo “hallo!” skanēja strupi, ar niknuma pieskaņu. Vai arī visā vainojama mana pārāk dzīvā iztēle?

“Denij, te Harijs. Tavs vīrs man zvanīja.”

“Viņš guļ."

“Varbūt uzmodināt? Izklausījās, ka bija kas svarīgs.”

“Varu pateikt, ko viņš gribēja izstāstīt.”

“Klausos.”

“Viņš gribēja pateikt, ka tad, kad vēl strādāja, mēdza paturēt izmeklējamo noziegumu dokumentu kopijas. Un glabāja tās šeit, mājas birojā.”

Nebiju ievērojis, ka viņam mājās būtu kāds birojs.

“Visu dokumentu kopijas?”

“Nezinu. Viņa kartotēku skapis vienmēr bija pilns.”

“Bija?”

“Tas birojs agrāk bija viņa istabā, bet visu vajadzēja izvākt. Tagad tas stāv garāžā.”

Atskārtu, ka jāaptur viņas uzsāktā informācijas noplūde. Jau tā pārāk daudz izstāstīts pa tālruni. Paranoja atkal izslēja savu draudīgo galvu.

“Atbraukšu šovakar,” sacīju.

“Nē, pārāk vēls. Es tūlīt eju gulēt.”

“Pēc pusstundas būšu, Denij. Pagaidi mani!”

Noliku klausuli, pirms viņa paspēja iebilst. Nemaz neiegājis tālāk par virtuvi, pagriezos un devos prom, šoreiz atstājot virtuvē gaismu.

Ielejā bija sācis līt. Viegls lietutiņš. Autostrāde pārklājās ar eļļainu kārtiņu, visi brauca neciešami lēni. Ar pusstundu nepietika, lai nokļūtu līdz Melbas avēnijas mājai, bet, tiklīdz piebraucu pie mājas, garāžas vārti sakustējās. Denija Krosa bija mani gaidījusi. Izkāpu no merša un iegāju garāžā.

Garāža bija domāta divām mašīnām, bet piebāzta ar kastēm un mēbelēm. “Chevrolet Malibu’’ motora pārsegs nebija ciet, it kā kāds būtu nupat ķimcrējies ar dzinēju un vienkārši nolaidis pārsegu, nefiksējot to, domādams turpināt pēc pārtraukuma. Tad atcerējos, kā kādreiz biju brīnījies, ka ārpus darba Lotons brauc ar sešdesmito gadu spēkratu. Tagad mašīnu klāja bieza putekļu kārta, uz jumta bija sakrautas kastes. Par vienu gan šaubu nebija: viņš jau nu nekad vairs nepieķersies tai klāt, par braukšanu nemaz nerunājot.

Atvērās durvis, kas savienoja garāžu ar mājas dzīvojamām telpām, parādījās Denija garā peldmētclī ar tievajam viduklim cieši savilktu jostu. Sejā tā pati neapmierinātības izteiksme, kas vienmēr, biju sācis jau pie tās pierast. Ļoti žēl. Skaista sieviete taču. Vismaz kādreiz bijusi.

“Sveika, Denij!” Es pamāju. “Es nekavēšos ilgi. Ja vēl tu man pateiktu, kur...”

“Viss ir tur, pie veļas mašīnas. Tajā skapī.”

Viņa pamāja “Malibu’’ priekšgala virzienā; aiz tā bija

niša veļas mazgāšanai. Apgājis mašīnai apkārt, pie veļas mazgājamās mašīnas ieraudzīju divus skapjus ar divrindu atvilktnēm. Kādreiz atvilktnes bija slēdzamas, taču tagad slēdzeņu vietas bija tukšas. Izskatījās, ka šos skapjus Lotons pircis ūtrupē.

Ārpusē uz atvilktnēm nebija nekā, kas norādītu uz to saturu; nekas cits neatlika kā noliekties un izvilkt pirmo atvilktni pa kreisi. Tur gan nevienas mapes nebija. Tajā glabājās priekšmeti, kas parasti atrodas uz rakstāmgalda. Kastīte ar nodzeltējušām tālruņu numuru kartītēm, ierāmēts Denijas un Lotona laimīgāku dienu fotoattēls un saņemto un nosūtīto dokumentu statīvi. Vienīgais, kas atradās statīvā ar uzrakstu “Saņemtie”, bija salocīta Losandželosas apgabala ziemeļdaļas karte.

Apakšējā atvilktnē Lotons bija salicis izmeklētās lietas. Pārlūkoju to vākus, mēģinot atrast kaut ko pazīstamu. Nekā. Ķēros pie otrā skapja augšējās atvilktnes, arī tur bija mapes. Beidzot uzgāju mapi ar uzrakstu “Eidolon Produc-tions”. Izvilku to un noliku uz skapjaugšas. Tad turpināju meklēt, zinādams, ka dažkārt vienas lietas dokumentus nemaz nevar ietilpināt vienā mapē.

Atradu mapi ar uzrakstu “Antonio Mārkvels” un atcerējos šo lietu; pirms gadiem pieciem sešiem plašsaziņas līdzekļos par to vien runāja. Deviņgadīgais zēns pēdējo reizi bija redzēts paša mājas pagalmā Četsvērtā. Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa izmeklēja lietu kopā ar F1B. Nedēļas laikā atrada aizdomās turamo - pedofilu, kas dzīvoja treilerā. Viņš parādīja Lotonam Krosam ar pārinieku, Džeku Dorsiju, zēna līķa atrašanās vietu. Tas bija aprakts netālu no Bronsona kanjona, kādā no akmeņlauztuves ejām. Upuris nekad nebūtu atrasts, ja neizdotos piespiest slepkavu runāt. Nobēdzināt noslepkavoto šajos kalnos nebija nekāda lielā māksla.

Tā bija skaļa lieta. Tādas paliek atmiņā. Varēju iztēloties, kā lepojās gan Lotons, gan Džeks. Viņi nevarēja iedomāties, kas viņus gaida.

Aizvēru atvilktni. Izskatījās, ka neviena cita mape nebija saistīta ar manu izmeklēšanu. Apakšējā, pēdējā atvilktne, bija tukša. Paņēmu mapi, kuru biju nolicis uz “Malibu”, pārliku to uz motora pārsega un atšķīru. Vajadzēja vienkārši pasist padusē un doties prom, taču biju pārāk ieintriģēts. Kaut ko gaidīju. Jaunu pavedienu, varbūt pavisam citu pavērsienu. Gribējās zināt, ko Lotons savācis.

Atvēris mapi, uzreiz sapratu, ka tajā nav visu dokumentu. Kross bija nokopējis tikai daļu, lai strādātu ar tiem mājās vai ceļā. Galveno atskaišu nebija. Nebija tieši to atskaišu, kas attiecās uz Endželas Bentoncs noslepkavošanu. Mapē galvenokārt bija ar uzņemšanas laukumā notikušo laupīšanu un apšaudi saistīti ziņojumi. Aculiecinieku liecības-ieskaitot manu atskaiti - un tiesu medicīnas ekspertu ziņojumi. Bija veiktas DNS analīzes no nozagtā minibusa grīdas ņemtajam asins paraugam un spermai, kuru atrada uz Bentones līķa; tās nesakrita. Atradu atskaites par ievāktajām liecībām un laika un atrašanās vietas grafiku - dokumentu, kurā atzīmē lietā iesaistīto personu atrašanās vietu noteiktā laikā, šādus pārskatus dēvē par alibi apliecībām. Ar to palīdzību bieži vien var izsijāt lietā iesaistītās personas un noteikt aizdomās turamo.

Veikli pārlūkoju pārskata lapas un ievēroju, ka Krosa un Dorsija sastādītajā grafikā bija vienpadsmit dažādu cilvēku. Dažus uzvārdus redzēju pirmoreiz. Šis dokuments varēja noderēt. Noliku to malā, lai pēc tam atliktu mapē virspusē.

Meklēju vēl un jau pētīju naudaszīmju sarakstu - ar brīvi izvēlētiem nozagtās naudas banknošu numuriem kad aiz muguras izdzirdēju Denijas balsi. Viņa bija stāvējusi turpat durvīs, un es to biju pavisam aizmirsis.

“Nu, atradāt ko noderīgu?”

Pagriezos, lai palūkotos uz viņu. Pirmais, ko ievēroju, bija atraisītā peldmēteļa josta; peldmētelis pavēries, zem tā vīdēja debeszils naktskrekls.

“Ā, jā, atradu gan. Gribēju tikai uzreiz paskatīties. Tūlīt eju prom.”

“Kurp tad jāsteidzas? Lotons vēl guļ. Tā viņš arī gulēs līdz rītam.”

Pēdējo teikumu viņa teica, tieši acīs raudzīdamās. Mēģināju apjēgt dzirdēto un to, kas palika neizteikts. Nepaspēju ne atbildēt, kad izdzirdēju troksni un ieraudzīju mašīnas starmešus, tai strauji iegriežoties piebraucamajā ceļā.

Pagriezos un pa atvērtajām garāžas durvīm redzēju, kā tuvojas tradicionālais tiesībsargāšanas pārstāvju auto -“Ford Crown Victoria”. Tajā bija divi vīri, to, kurš sēdēja pasažiera vietā, jau pazinu. Cik vien iespējams nemanāmi, noliku ziņojumu par naudaszīmēm uz lietā iesaistīto personu atrašanās shēmas. Tad uzmanīgi saņēmu abus dokumentus un ieslidināju spraugā starp “Malibu” motora pārsegu un spārnu. Dzirdēju lapas iekrītam motora nodalījumā. Pēc tam atkāpos no automašīnas, atstājot mapi uz pārsega vaļā, un piegāju pie garāžas durvīm.

Piebrauca otrs “Ford”. Abi vīri, kas sēdēja pirmajā mašīnā, jau izmetās ārā un nāca uz garāžu.

“FIB,” paziņoja vīrs, kurā atpazinu Audzinātāju.

Viņš parādīja vāciņus ar tiem piestiprinātu žetonu. Tikpat veikli nolaida roku un iebāza vāciņus kabatā.

“Kā ar bērnu audzināšanu?”

Viņš uz brīdi apmulsa, tā kā palēnināja soli. Tad atguvās, pienāca man cieši klāt, bet pārinieks, kurš nemaz nebija uzrādījis žetonu, nostājās man labajā pusē.

“Mister Bos, jums būs jānāk mums līdzi,” sacīja Audzinātājs.

“Nu, es it kā būtu aizņemts. Gribu nedaudz sakārtot šo te garāžu.”

Aģents pār manu plecu uzlūkoja Deniju Krosu.

“Palūgšu jūs, kundze, ieiet mājā un aizvērt durvis. Mēs te ilgi neuzkavēsimies.”

“Tā ir mana garāža un mana māja,” Denija iebilda.

Apzinājos, ka viņas protestam nav jēgas, tomēr man tas patika.

“Šeit, kundze, ir F1B darīšanas. Nekāda sakara ar jums. Lūdzu, ejiet istabā!”

“Tas, kas notiek manā garāžā, ir mana darīšana.”

“Es vairs neatkārtošos, kundze.”

Iestājās klusums. Lūkojos tikai uz aģentu. Dzirdēju aizveramies durvis, mans aculiecinieks bija prom. Tajā pašā brīdī aģents, kas stāvēja labajā pusē, ķērās pie darba. Pacēlis abas rokas, viņš grūda mani pret “Malibu” sānu. Ar elkoni atsitos pret kasti uz automašīnas jumta, tā slīdēja un nogāzās lejā otrpus autiņam. Izklausījās, it kā tajā būtu trauki.

Aģents bija labā fiziskajā formā, tā ka nebija nozīmes pretoties. Tā būtu liela kļūda. Tieši to viņš gribēja, mani rupji piespiežot pie mašīnas un atlaužot rokas atpakaļ. Sajutu ciešo rokudzelžu saslēgšanos. Tad viņš veikli pārmeklēja mani. Ieročus neatradis, pārbaudīja kabatas.

“Kas te notiek? Ko jūs darāt?”

Tā bija Denija. Viņa bija sadzirdējusi troksni, kastei krītot.

“Lūdzu, kundze, ejiet istabā un aizveriet durvis!” Audzinātājs bargi noteica.

Otrais aģents parāva mani nost no automašīnas un izgrūda no garāžas otrās mašīnas virzienā. Atskatījos uz Deni-ju tieši tobrīd, kad viņa vēra ciet durvis. Ierastā neapmierinātības izteiksme sejā bija pazudusi. Tagad tā izskatījās norūpējusies. Pamanīju cieši savilkto peldmēteļa jostu.

Nerunīgais aģents atvēra otrās automašīnas aizmugurējās durvis un stūma mani mašīnā.

“Uzmani galvu!” viņš brīdināja, uzlicis roku man uz kakla, tad spēcīgi pagrūda. Kņūpus uzgāzos uz aizmugurējā sēdekļa. Viņš aizsita durvis, gandrīz ievērdams manu kāju tajās. Izklausījās, ka novaidējās par tādu neražu.

Aģents uzsita ar dūri pa mašīnas jumtu, vadītājs ieslēdza atpakaļgaitu un piedeva gāzi. Mašīna strauji parāvās atpakaļ, un es, nespēdams noturēties, nogāzos ar visu ģīmi uz netīrās grīdas. Tomēr ar saslēgtām rokām mēģināju uztraus-tics atpakaļ uz sēdekļa. Izdevās uzreiz, dusmas un apmulsums vairoja spēkus. Apsēdos tieši tajā brīdī, kad mašīna rāvās uz priekšu, bet es tiku atmests atpakaļ. Aizbraucot atskatījos caur aizmugures logu. Garāžas durvīs stāvēja Audzinātājs ar Lotona Krosa mapi rokās.

Smagi nopūtos un vēroju aģentu sarūkam pavisam. Pie sejas pielipušos grīdas paklāja gružus nevarēju noslaucīt. Seja svila - vairs ne no sāpēm, pat ne no dusmām un apmulsuma. Tagad mani dedzināja tīrā bezspēcība.

Deviņpadsmitā nodaļa

Pusceļā uz Vestvudu pārstāju ar viņiem runāt. Tas neapšaubāmi bija bezjēdzīgi, taču minūtes divdesmit nopūlējos, uzdodams visdažādākos jautājumus, pēc tam visai nesaudzīgi ļāvu nojaust, kas viņus sagaida par tādu rīcību, taču atbildi tik un tā nesaņēmu. Kad beidzot nokļuvām pie Federālās pārvaldes ēkas, FIB auto iebrauca pazemes autostāvvietā, es tiku izvilkts ārā un iegrūsts liftā, uz kura durvīm bija rakstīts: “Tikai drošības dienesta vajadzībām.” Viens no aģentiem vadības pults atverē ielika elektronisko atslēgas karti un nospieda devītā stāva pogu. Nerūsējošā tērauda kubam slīdot augšup, prātoju, cik tālu biju no tā stāvokļa, kuru man kādreiz nodrošināja žetons. Šiem vīriem neko nevarēju padarīt. Tie bija aģenti, un es nebiju it nekas. Ar mani varēja izrīkoties, kā vien ienāca prātā, un mēs visi to sapratām.

“Es vairs nejūtu pirkstus,” paziņoju. “Dzelži pārāk stingri savilkti.”

“Tas ir labi,” pirmoreiz ierunājās viens no aģentiem.

Durvis atvērās, un viņi katrs savā pusē saņēma mani aiz elkoņa un izgrūda gaitenī. Nonācām pie durvīm, kuras viens no viņiem atslēdza ar elektronisko atslēgas karti, tad pa gaiteni nonācām pie vēl vienām durvīm ar ciparu kombinācijas slēdzeni.

“Neskaties!” aģents teica.

“Ko?”

“Neskaties uz durvīm!”

Paklausīju un novērsos, kamēr aģents nospieda slepenos taustiņus. Aiz durvīm mūs gaidīja patumšs gaitenis, tam abās pusēs bija durvis ar kvadrātveida lodziņiem galvas augstumā. Sākumā nodomāju, ka tās ir nopratināšanas telpas, bet vēlāk apjautu, ka to bija pārāk daudz. Tās bija kameras. Pagriezu galvu, mēģinot ieskatīties kādā no lodziņiem, un divos ieraudzīju cilvēku sejas, kuras raudzījās man tieši pretī. Tumšādaini, pēc izskata Tuvo Austrumu iedzīvotāji. Abiem nekoptas bārdas. Trešajā lodziņā ieraudzīju maza auguma vīreli, acis tam tik tikko sniedzās līdz lodziņa apakšai. Balināti mati, pie saknēm atauguši melni. Tas pats, kurš bibliotēkā atrastā avīžraksta fotogrāfijā. Musūva Azīzs.

Apstājāmies pie durvīm ar divdesmit devīto numuru, un tās atvērās automātiski, kā neredzamas rokas atgrūstas. Viens no aģentiem nostājās man aiz muguras, dzirdēju, ka slēdz vaļā rokudzclžus. Sajust to nebiju spējīgs. Drīz vien rokas bija brīvas, atliecu tās atpakaļ un sarīvēju plaukstas, lai atjaunotu asinsriti. Baltas kā krīts, dziļa sarkana rieva abu plaukstu locītavā. Vienmēr esmu uzskatījis, ka pārāk cieša aizdomās turamā roku saslēgšana ir cūcība. Tikpat zemiska kā aizturētā galvas ietriekšana automašīnas durvīs. Viegli pateikt, viegli izdarīt, un, galvenais, nekas par to nedraud.

Tāda cūcīga izdarīšanās. Iebiedēšanai. Uz mata tāda pati kā skolā, kad lielākie puikas uzjautrinās, mazos pa pagalmu trenkādami.

Pamazām rokās sajutu tirpoņu, un mani pārņēma svelošas dusmas, tās samilza tā, ka tumšs gar acīm metās. Tajā tumsā skanēja balss, tā brēca pēc atmaksas. Man izdevās to savaldīt. Viss atkarīgs no tā, vai cilvēks zina, kad likt lietā varu. Šiem džekiem neviens vēl nebija to iemācījis.

Mani pagrūda kameras virzienā, bet es gluži instinktīvi turējos pretī. Nemaz negribējās tur nokļūt. Sekoja ass spēriens kreisajā pacelē, kāja saļodzījās, un es jau lidoju uz priekšu pēc nesaudzīga grūdiena mugurā. Izstieptām rokām atsitos pretējā sienā. Par laimi, nenokritu.

“Jūties kā mājās, pakaļa!” aģents atvadām uzmundrināja.

Durvis aizcirtās, pirms paspēju pagriezties. Stāvēju pie tām, raudzīdamies mazajā stikla četrstūrī, un tikai tad aptvēru, ka visi ieslodzītie, kurus redzēju kameru lodziņos, bija lūkojušies paši sevī. Tas bija spoguļstikls.

Instinktīvi nojautu, ka aģents, kurš bija man iespēris un pagrūdis, stāvēja otrpus, raudzīdamies manī. Pamāju, likdams noprast, ka viņam to pieminēšu. Droši vien viņam tur, gaitenī, nāca smiekli.

Gaisma kamerā nenodzisa. Pēc kāda brīža atkāpos no durvīm un pametu skatienu apkārt. Uz plauktam līdzīga sienas izvirzījuma atradās matracis pāris pirkstu biezumā. Pretējā sienā bija iebūvēta izlietne un sēdpods. Telpā vairs nebija it nekā, tikai tērauda kārba vienā no augšējiem stūriem. Tās atverē spīdēja objektīvs. Tiku novērots. Pat tad, ja ietu sevis pēc, mani novērotu. Tā te bija ierīkots.

Gribēju paskatīties pulkstenī, taču tā vairs uz rokas ne-

bija. Kaut kad noņemts, droši vien tad, kad rokas bija tik ļoti notirpušas, ka nevarēju neko sajust.

Pēc maniem aprēķiniem, pirmo stundu pavadīju, soļodams pa mazo telpu, lai nezaudētu niknumu, vienlaikus neļaujot tam ņemt virsroku. Soļoju bez īpaša plāna, izmantojot visu kameras platību, bet ikreiz, nonākdams stūrī, kurā atradās kamera, rādīju tai kreisās rokas vidējo pirkstu. Ne reizi neizlaidu.

Otro stundu nosēdēju uz matrača; nospriedu, ka nenogurdināšu sevi ar soļošanu un centieniem uzskaitīt laiku. Ik pēc brīža tomēr neaizmirsu parādīt kamerai pareizo pirkstu, pat galvu ne vienmēr paceldams. Lai nosistu laiku, sāku domāt par nopratināšanas telpām, kuras biju savā mūžā redzējis. Atcerējos to, kurā bijām ieslēguši aizdomās par narkotiku izplatīšanu turamo. Bijām iecerējuši likt viņam nedaudz pasvīst pirms mūsu ierašanās, lai šim mēle atraisītos. Taču drīz vien pēc ieslēgšanas viņš novilka bikses, sasēja bikšu staras zem kakla un mēģināja pakārties; bikses bija aizkabinājis aiz griestu lampas stiprinājuma. Apsardze nenogulēja un paspēja viņu izglābt. Tas vīrs pretojās kā negudrs un kliedza, ka drīzāk darīšot sev galu nekā palikšot ieslēgts viennī-cā. Un viņš bija ieslēgts tikai pārdesmit minūšu.

Sanāca smiekli, bet tad atcerējos kādu notikumu, kas nemaz nebija smieklīgs. Uz policiju atveda un nopratināja kādu cilvēku, kas bija nejaušs pārdrošas laupīšanas aculiecinieks. Bija piektdienas vakars. Viņš bija nelegālais imigrants, pārbijies kā diegs, taču ne jau aizdomās turamais. Pārāk daudz tālruņa zvanu un pārlieku daudz papīru būtu jākārto, lai viņu nosūtītu atpakaļ uz Meksiku. Izmeklētājam bija vajadzīgas vienīgi viņa sniegtās ziņas. Taču viņš vēl nebija paspējis neko noskaidrot, kad viņu izsauca no nopratināšanas telpas. Izmeklētājs šim piekodināja nekustēties ne no vietas, gaidīt, līdz viņš atgriežas. Taču viņš tā arī neatgriezās. Viņam bija steidzami jābrauc uz kādu citu vietu, un drīz vien viņš pavisam aizmirsa par liecinieku. Svētdienas rītā kāds cits izmeklētājs, kas bija atbraucis uz darbu, lai uzrakstītu nokavētu atskaiti, saklausīja aizdomīgus trokšņus un, atvēris nopratināšanas telpas durvis, ieraudzīja to pašu liecinieku. Citu izeju nerazdams, tas bija vilcis no atkritumu groza izlietotās kafijas tasītes un tā atvieglojis pūsli. Paklausīdams norādījumam, pat neiedomājās atstāt neaizslēgto telpu.

Tādas atmiņas garastāvokli neuzlaboja. Vēl pēc kāda brīža novilku žaketi un atlaidos uz matrača. Apsedzu seju ar žaketi, lai acīs nespīdētu gaisma. Gribēju radīt iespaidu, ka esmu aizmidzis, ka tas, kā ar mani izdarījušies, mani neuztrauc. Taču aizmigt nespēju, un to droši vien viņi zināja. Biju visam tam izgājis cauri, kad atrados spoguļstikla otrā pusē.

Galu galā mēģināju koncentrēties, domādams par izmeklējamo lietu, pārcilādams jaunāko informāciju, lai atrastu savstarpējās sakarības. Kāds bija FIB iejaukšanās iemesls? Vai tas, ka es meklēju Lotona Krosa izmeklētās lietas kopijas? Diez vai. Nospriedu, ka mērs droši vien bija pilns, kad bibliotēkā izdrukāju rakstu par Musūvu Azīzu. Tas viņiem būs licis atklāties. Tieši tas viņus arī satraucis.

Pēc manām domām, biju pavadījis tērauda tuptūzī stundas četras, kad noklikšķēja durvju elektroniskā slēdzene un tās atvērās. Norāvu žaketi nost no sejas un ieraudzīju ienākam kādu aģentu, kuru iepriekš nebiju saticis. Viņš ienesa mapi un kafijas tasīti. Aģents, kuru biju nodēvējis par Audzinātāju, stāvēja aiz viņa muguras ar metāla krēslu rokās.

“Palieciet turpat, kur esat!” pirmais aģents sacīja.

Tik un tā piecēlos kājās.

“Kāda velna pēc...”

“Es jums teicu - palieciet, kur esat! Apsēdieties, citādi iešu prom, un mēģināsim vēlreiz rīt.”

Brīdi vilcinājos, tēlodams dusmas, pēc tam atkal apsēdos uz matrača. Audzinātājs nolika krēslu pie pašām durvīm, tad izgāja no kameras un aizvēra durvis. Pirmais aģents apsēdās un nolika kūpošo tasīti uz grīdas. Kafijas aromāts kairināja nāsis.

“Esmu Federālā izmeklēšanas biroja sevišķo uzdevumu aģents Džons Pīpis.”

“Tas ir jauki. Un kāpēc es esmu šeit?”

“Jūs esat šeit tāpēc, ka nekādi negribat sadzirdēt, ko jums saka.”

Viņa acis pievērsās manējām, lai pārliecinātos, vai šoreiz daru to, ko, pēc viņa domām, parasti nedarīju. Viņš bija manos gados, varbūt pat nedaudz vecāks. Visi mati vēl turējās uz galvas un bija tā kā drusku par garu FIB sevišķo uzdevumu aģentam. Diez vai tā bija modes lieta. Droši vien viņš bija tik aizņemts, ka frizierim pietrūcis laika.

Galvenais bija viņa acis. Katrai sejai piemīt kas īpašs, kas iespiežas atmiņā. Deguns, rēta, bedrīte zodā. Runājot par Pīplu, uzmanību saistīja iegrimušās, tumšās acis. Tās izskatījās satrauktas. Viņu mocīja kāds noslēpums. Slepens slogs.

“Jums lika mest mieru, mister Bos,” viņš sacīja. “Visai nepārprotami teica, lai neiejaucaties; un te nu mēs esam.”

“Varat atbildēt uz jautājumu?”

“Mēģināsim. Tikai neko, kas saistīts ar valsts noslēpumiem.”

“Vai manam rokaspulkstenim kāds sakars ar valsts no-

slēpumiem? Kur tas ir? Man to uzdāvināja, pensijā aizejot, un es vēlos to dabūt atpakaļ.”

“Mister Bos, pagaidām aizmirstiet to pulksteni! Es mēģinu kaut ko iedzīt jūsu cietajā pauri, bet jūs visiem spēkiem turaties pretī, vai ne?”

Izstiepis roku, viņš paņēma tasīti un iedzēra mazu malciņu. Saviebās, muti apdedzinājis. Tad nolika tasīti turpat uz grīdas.

“Šeit ir runa par daudz svarīgākām lietām nekā jūsu privātā izmeklēšana un dāvinātais pulkstenis simt dolāru vērtībā.”

Izlikos pārsteigts.

“Vai tiešām domājat, ka neko labāku nebiju pelnījis par visiem nostrādātajiem gadiem?”

Pīpis sarauca pieri un papurināja galvu.

“Tā neko nepanāksim, mister Bos. Jūs apdraudat valstiski nozīmīgu izmeklēšanu, bet pašam nekas cits nenāk prātā kā vien izrādīt savu gudrību.”

“Tātad runa ir par nacionālās drošības interesēm, ko? To gribat teikt, vai ne? Ziniet, aģent, mēģiniet to iepūst kādam citam. Nedomāju, ka slepkavības izmeklēšana nav svarīga.” Pīpis piecēlās un panācās uz manu pusi, līdz stāvēja tieši pretī un noraudzījās no augšas. Tad pārliecās pāri gultai, atbalstoties ar vienu roku pret sienu.

“Hieronymus Bosch,” viņš kliedza, uzvārdu - gods kam gods - izrunādams pareizi. “Jūs pārkāpjat noteikumus! Braucat pretējā virzienā pa vienvirziena ielu! Skaidrs?”

Tad viņš pagriezās un devās pie sava krēsla. Par Pīpla priekšnesumu man nāca smiekli, es pat iedomājos - viņš nezina, ka divdesmit piecu gadu laikā ne reizi vien esmu strādājis līdzīgās telpās policista ādā.

“Vai tiešām nemaz negribat saprast?” nu jau viņš runāja mierīgāk. “Neesat nekāds policists. Žetona nav. Tā vairs nav jūsu darbības joma, neviens nav jums uzdevis izmeklēt šo lietu. Jūsu stāvoklis tam neatbilst.”

“Mums kādreiz bija brīva valsts. Tā arī nodrošināja cilvēkam pienācīgu stāvokli.”

“Tā vairs nav tā pati. Pārāk daudz kas ir mainījies.” Viņš pasvārstīja mapi, izstiepis roku manā virzienā.

“Šīs sievietes noslepkavošana nav svarīga? Protams, ir. Bet te darbojas pavisam citi spēki. Daudz nozīmīgāki. Jums būs vien jāmet miers, mister Bos. Brīdinu pēdējo reizi. Neiejaucieties! Vai arī mēs izdarīsim tā, lai jūs neiejauktos. Un tas jums nepatiks.”

“Droši vien vadīšu savas dienas šeit līdz pēdējai stundiņai. Pareizi? Ar Mušu un pārējiem. Pārējiem ienaidnieka kaujiniekiem. Tā taču jūs viņus dēvējat? Vai kāds vispār zina, kas šeit notiek, aģent? Kāds, izņemot jūsu mazo specgrupu ar neierobežotām pilnvarām?”

Kādu brīdi viņš izskatījās pārsteigts, ka esmu informēts par šo grupu.

“Ieraudzīju Mušu, kad mani uz šejieni atveda. Pa logu.” “Un pēc tā spriežat, ar ko šeit nodarbojas?”

“Jūs ar to puisi strādājat. Tas ir skaidrs, un nevienam nav, ko iebilst. Bet ja nu tieši viņš nogalinājis Endželu Ben-toni? Vai bankas apsardzes darbinieku? Vai arī FIB aģentu? Vai tad jums vienalga, kas notika ar Martu Gcslcri? Savējā taču. Vai tad pasaule tik ļoti mainījusies? Un pēc jaunajiem noteikumiem sevišķo uzdevumu aģents vairs nav sevišķo uzdevumu aģents? Vai arī tas atkarīgs no tā, kā vieglāk? Vai tad es būtu tas ienaidnieka kaujinieks, ko, aģent?”

Varēja manīt, ka biju viņu aizskāris. Uzplēsis vecu brūci,

ja ne atradis strīda ābolu. Bet tad aģenta sejā atgriezās apņēmība. Atvēris mapi, viņš izņēma izdruku, kuru biju pasūtījis. Uzreiz atpazinu Azīza fotoattēlu.

“Kā jūs tam nācāt uz pēdām? Kā iedomājāties par saistību?”

“No jūsējiem.”

“Ko jūs runājat! Neviens ne pušplēsta vārda...”

“Nevajag jau runāt. Ievēroju jūsu darbinieku, kas mani izsekoja bibliotēkā. Ņemiet vērā - nu nav viņš tam piemērots. Pasakiet, lai citreiz paņem kādu sporta žurnālu. Sapratu, ka viņam kaut kas aiz ādas, tāpēc pameklēju arhīvā avīzes un atradu šo te. Izdrukāju, jo zināju, ka jūsu cilvēki iekritīs. Tā arī notika. Jūsu gājienus taču uzreiz var atšifrēt... Šā vai tā, kad mani veda pa gaiteni, ieraudzīju Mušu un nedaudz palauzīju galvu. Pie viņa nonāca manas izmeklējamās lietas nauda, bet tas jūs neskar, tāpat kā ar to saistītās divas vai pat vairākas slepkavības. Jums tikai jāuzzina, kam domāta šī nauda. Tāpēc arī negribat, lai tāds sīkums kā taisnīgums noslepkavoto piemiņas vārdā maisās pa kājām.”

Pīpis lēnītēm ieslidināja izdruku atpakaļ mapē. Ievēroju, ka viņa seja pārvēršas, satumst ap acīm. Biju trāpījis tieši desmitniekā.

“Jums nav ne jausmas, kāda ir pasaules realitāte un ar ko mums nākas šajā sakarā nodarboties,” viņš sacīja. “Varat mierīgi sēdēt šeit, prātojot par taisnīguma idejām. Bet jums nav ne mazākās sajēgas, kas īsti apkārt notiek.”

Pasmaidīju vien.

“Pietaupiet tās runas politiķiem, kuri gatavi grozīt likumus pēc jūsu vajadzības, līdz nekādu likumu vairs nebūs. Līdz tāda lieta kā taisnīgums attiecībā uz noslepkavotu un

nāvē pazemotu sievieti līdzināsies nullei. Lūk, kas notiek reālajā pasaulē.”

Pīpis paliecās uz priekšu. Gatavojās atklāt kārtis un gribēja būt drošs, ka man pielec.

“Vai zināt, uz kurieni Azīzs ar to naudu bjrauca? Mēs nezinām, bet varu pateikt savas domas. Uz mācību nometni. Teroristu mācību nometni. Nav jau runa par Afganistānu. Ir runa par kādu vietu ne visai tālu no mūsu robežas. Kur sagatavo cilvēkus, lai mūs nogalinātu. Mājās, darbā, lidmašīnās. Miegā. Sagatavo, lai šķērsotu robežu un nogalinātu mūs, akli nerēķinoties ar to, kas mēs esam, kas mums svēts. Vai varat man pateikt, ka man nav taisnība, ka nevajag darīt visu iespējamo, lai atrastu to vietu, ja tāda pastāv? Ka nevajag izmantot visas iespējas, lai no viņa izspiestu mums vajadzīgo informāciju?”

Atgāzos gultā, atspiedis muguru pret sienu. Ja man būru bijusi kafija, es gan tai būtu veltījis lielāku uzmanību.

“Es jums neko neteikšu,” paziņoju. “Katram jādara savs darāmais.”

“Lieliski.” Viņa balsī skanēja sarkasms. “Prātīgi teikts. Pasūtīšu savam kabinetam plāksnīti ar tādu uzrakstu.”

“Vai zināt, reiz biju tiesas prāvā, un aizstāvības advokāte pateica ko tādu, ko es vienmēr cenšos paturēt prātā. Citēja filozofu, kura vārdu tā uzreiz nepateikšu - man tas pierakstīts. Tas vīrs teicis, ka tam, kas apkaro necilvēkus, ārkārtīgi jāuzmanās, lai pats nepaliek par necilvēku, jo tad, saprotiet, zūd jēga. Tad nav nekādas sabiedrības. Tas gan vienreizēji labi pateikts.”

“Tas ir Niče. Un citāts gandrīz precīzs.”

“Galvenais jau nav precīzi atkārtot cita teikto. Jāatceras, ko tas nozīmē. Es atceros. Un kā ar jums?”

Pīpis izlikās nedzirdam jautājumu un, iebāzis roku kabatā, izvilka manu pulksteni un pasvieda to man. Es paņēmu to, lai uzliktu uz rokas. Palūkojos uz ciparnīcu. Uz tās bija zeltīts izmeklētāja žetons ar mēriju fonā. Ieraudzīju, ka biju pavadījis tuptūzī vairāk laika, nekā domāju. Tuvojās rīts.

“Taisieties, ka tiekat, Bos!” viņš sacīja. “Ja vēlreiz pagadīsieties mūsu redzeslokā, nepaspēsiet ne attapties, kad atkal būsiet šeit. Un neviens to nezinās.”

Tie bija nepārprotami draudi.

“Būšu viens no bezvēsts pazudušajiem, ko?”

“Sauciet, kā jums tīk.”

Pīpis pacēla roku virs galvas - tas bija domāts novērošanas kamerai - un paapļoja gaisā pirkstu. Elektroniskā slēdzene noklikšķēja, un durvis nedaudz pavērās vaļā.

“Ejiet!” viņš teica. “Jūs pavadīs līdz izejai. Šoreiz viegli tikāt cauri. Neaizmirstiet to, Bos!”

Devos durvju virzienā, bet, aģentam garāmiedanis, apstājos. Palūkojos uz viņu un mapi viņa rokās.

“Jāsaprot, ka pie manis bijusi kratīšana - dokumentus esat savākuši. Arī Lotona Krosa mājās.”

“Tie paliek pie mums.”

“Skaidrs, sapratu. Nacionālā drošība. Gribēju tikai pateikt - apskatieties fotogrāfijas! Sameklējiet to, kur Endžela guļ uz flīžu grīdas. Paraugieties uz viņas rokām!”

Piegāju pie durvīm.

“Kas vainas rokām?” viņš uzsauca.

“Vienkārši paskatieties uz tām. Tādu mēs viņu atradām. Tad sapratīsiet, ko teicu.”

Gaitenī mani gaidīja Audzinātājs.

“Sekojiet man!” viņš izgrūda, izskatīdamies ārkārtīgi neapmierināts, ka esmu jau izlaists.

Gaitenī atkal raudzījos lodziņos, gribēdams vēlreiz ieskatīties Musūvas Azīza acīs, taču viņu neredzēju. Iespējams, man bija izdevies ieraudzīt slepkavu, kuru vairs nekad neredzēšu. Apzinājos - kamēr vien viņš atrodas šeit, nevarēšu tikt viņam klāt, ne burtiskā, ne juridiskā nozīmē. Viņš bija aizlaidies no manis. Nonācis bezvēsts prombūtnē. Gali ūdenī.

Izgājām cauri divām durvīm ar elektronisko slēdzeni un nokļuvām lifta nišā. Nebija pogas, ko nospiest. Audzinātājs paraudzījās griestu stūrī ierīkotajā videokameras actiņā un pariņķoja taisni izstieptu pirkstu. Lifts tūlīt nāca augšā.

Kad durvis atvērās, viņš pavadīja mani. Nokāpām pazemes garāžā, bet ne jau pie mašīnas. Uzsaucis garāžas apsargam, lai paceļ durvis, pieveda tām klāt. Durvīm paceļoties, apžilbu no saules un piemiedzu acis.

“Jāsaprot, ka atpakaļ nevedīsiet.”

“Saprotiet, kā vēlaties. Laimīgu ceļu!”

Viņš atstāja mani vienu durvju otrā pusē, bet pats metās atpakaļ, lai paspētu ieiet, pirms durvis bija nolaidušās. Skatījos, kā viņš pazūd aiz dzelzs aizkara. Gribējās izmest ko trāpīgu, taču biju pārāk noguris, un tā arī šķīrāmies.

Divdesmitā nodaļa

Biroja ļaudis bija apciemojuši mani - to jau varēja sagaidīt taču uzvedušies pieklājīgi. Nekas nebija saplēsts vai izmētāts. Mans miteklis bija pārmeklēts, gandrīz visu atstājot tā, kā bija. Galds, uz kura biju atstājis Endželas Bento-nes slepkavības lietas dokumentus, bija nokopts. Varētu domāt, ka pēc to savākšanas galds nospodrināts ar kādu kopšanas līdzekli. Nekas nebija atstāts. Piezīmes, izmeklēti lietu kopijas, atskaites - bija paņemts viss. No lietas izmek lēšanas, šķita, arī būtu jāatvadās. Negribējās par to domāt. Nopētīju savu neskaidro atspulgu galda pulētajā virsmā un izlēmu, ka jānosnaužas. Pēc tam izdomāšu, ko darīt.

Paņēmu no ledusskapja pudeli ar dzeramo ūdeni un izgāju pa bīdāmajām durvīm uz verandu pagalma pusē, lai paraudzītos uz saullēktu. Uz atpūtas krēsla spilvena bija rīta rasa, apgriezu to otrādi un apsēdos. Uzliku kājas uz otra

krēsla un atlaidos ērtajā sēdeklī. Gaiss bija pavēss, bet es vēl nebiju novilcis žaketi. Noliku pudeli ar ūdeni blakus krēslam un sabāzu rokas žaketes kabatās. Pēc kamerā pavadītas nakts mājās jutos lieliski.

Saule bija tikko sākusi iekrāsot kalnu Kahuengas pārejas pretējā pusē. Debesis pildījās ar izkliedētu gaismu, tās stariem atstarojoties no gaisā klīstošo mikroskopisko puteklīšu miljardiem. Vajadzētu sameklēt saulesbrilles, taču biju pārāk labi iekārtojies, lai ietu tām pakaļ. Aizvēru acis un drīz vien laidos miegā. Sapnī redzēju Endželu Bentoni un viņas rokas. Redzēju to pašu sievieti, kuru ne reizi dzīvē nebiju saticis. Sapņos viņa atdzīvojās un sniedzās pēc manis. Sauca palīgā.

Pēc pāris stundām pamodos, jo saule neciešami durstīja acis caur aizvērtajiem plakstiņiem. Tad izdzirdēju dauzīšanos. Sākumā nodomāju, ka tā skan manā galvā, bet pamazām atskārtu, ka pie durvīm klauvē. Piecēlos, apgāzdams tā arī neatvērto ūdens pudeli. Mēģināju to notvert, bet nepaspēju. Pudele noripoja no verandas un iekrita kanjona nogāzes krūmos. Piegāju pie reliņiem un palūkojos lejup. Tā bija pazudusi.

Tas pie durvīm joprojām nemitējās, klauvēja vēl un vēlreiz, un tad es dzirdēju viņu saucam mani vārdā. Iegāju no verandas dzīvojamā istabā un no tās - pie durvīm. Arī tad, kad vēru tās vaļā, dauzīšanās nemitējās. Aiz durvīm stāvēja Rojs Lrndels, viņa sejā no smaida nebija ne vēsts.

“Celies un spīdi, Bos!”

Viņš jau gāzās man garām iekšā, ber es uzliku viņam roku uz pleca un pagrūdu atpakaļ. Papurināju galvu, un viņam uzreiz pielēca. Rādītājpirkstu durvīs bakstīdams, viņš

jautājoši ielūkojās man acīs. Pamāju ar galvu un izgāju ārā, aizverot durvis.

“Brauksim ar manu mašīnu,” viņš pusbalsī piedāvāja.

“Lai notiek, jo mana palika Vudlendhilsā.”

Savu dienesta auto viņš bija atstājis ietves malā. Iekāpām tajā un braucām pa Vudro Vilsona ielu Malholandas virzienā. Nedomāju, ka viņš mani gribēja kaut kur aizvest. Braucām tāpat vien.

“Kā tev gāja?” viņš jautāja. “Dzirdēju, ka tu vakar esot saņemts ciet.”

“Tā bija. Jūsu specgrupa ar neierobežotām pilnvarām. Varētu teikt, ieblieza ne pa jokam.”

Uzmetis man acis, Lindels turpināja vērot ceļu.

“Pēc tevis nepateiksi. Tev pat drusku sārtums vaigos.”

“Paldies par komplimentu! Ko tev vajag?”

“Domā, tev mājās ierīkotas noklausīšanās iekārtas?”

“Viss var būt. Nebija laika pārbaudīt. Ko tu gribi? Uz kurieni braucam?”

Varēju arī nejautāt. Zināju, ka Malholandas ceļš, kalnā vīdamies, vienā vietā piedāvāja lielisku panorāmu, kas gan bija atkarīga no smoga pakāpes. Skaidrā laikā tur pavērās jauks skats. Varēja saredzēt visu no Santamonikas līča līdz pat centra debesskrāpjiem.

Tā arī notika. Lindels iestūrēja mazajā autostāvvietā un apstājās blakus “Volkswagen” busiņam, kuram jau savus trīsdesmit gadus vajadzēja prasties godu un noiet no distances. Smogs bija īpaši blīvs. Uzreiz aiz “Capital Records” ēkas gandrīz neko neredzēja.

“Gribi zināt, kāpēc atbraucu, ko?” Lindels pagriezās pret mani. “Labs ir, tūlīt sāksim. Kas jauns izmeklēšanā?”

Ilgi raudzījos viņam sejā, mēģinot saprast, vai viņš ieradies Mārtijas Gesleres dēļ vai ari viņu sūtījis aģents Pīpis. Lai pārbaudītu, vai esmu izstājies no spēles. Protams, gan Lindels, gan Pīpis bija dažādu sugu īpatņi, katrs no sava Federālās pārvaldes stāva. Taču abiem bija tas pats žetons. Un es nekādi nevarēju zināt, vai Lindels bija vai nebija apstrādāts.

“Jauns ir tas, ka nekādas izmeklēšanas vairs nav.”

“Ko? Apcelies, vai?”

“Nē, neapceļos. Varētu teikt, ka esmu apskaidrots.”

“Un ko tad tu darīsi? Vienkārši metīsi mieru, un viss?” “Tieši tā. Savākšu savu autiņu un aizlaidīšu atpūsties. Kaut vai uz Lasvegasu. Šorīt jau sāku sauļoties. Nekaitētu arī drusku naudiņu pašķiest.”

Lindels pasmaidīja, it kā būtu mani atšifrējis.

“Ej tu!” viņš teica. “Domā, nesaprotu, kas tev padomā? Tu domā, mani atsūtīja tevi izspiegot? Nu, sūdabrālis.”

“Paldies, Roj! Varēsi aizvest mani atpakaļ? Soma jāsakravā.”

“Vispirms pasaki - kas noticis?”

Pavēru mašīnas durvis.

“Ja tā, tad tā. Iešu kājām. Izvingrināšu kājas.”

Izkāpu un devos Malholandas virzienā. Lindels atgrūda savas durvis vaļā. Tās atsitās pret minibusiņa lūzni. Viņš skriešus panāca mani.

“Ei, Bos, paklausies!”

Panācis mani, viņš nostājās priekšā - tik tuvu, ka biju spiests apstāties. Sažņaudzis rokas dūrēs, viņš pacēla tās pie krūtīm - kā raudams pušu ķēdi, ar kuru būtu savažots.

“Harij, es esmu pats par sevi. Neviens mani nesūtīja,

saprati? Nemet to malā! Tie veči tevi vienkārši grib pabiedēt, neko vairāk.”

“Pastāsti to tiem, kas mani tur visu nakti noturēja. Man, Roj, nemaz negribētos pazust bez vēsts. Neizliecies, ka nesaproti.”

“Muļķības! Tu neesi no tiem, kurus...”

“Ei! Sūdabrāļi!”

Pagriezos balss virzienā un ieraudzīju, ka pa “Volkswagen” sāndurvīm stīvējas laukā divi tēvaiņi. Tādi garmataini bārdaiņi parasti braukā ar “Harley”, nevis ar hipiju busiņu.

“Jūs te riktīgu bukti durvīs iemaucāt,” otrais uzbļāva.

“Kā tu to vari pierādīt?” Lindels nepalika atbildi parādā.

Nu tik sāksies, nodomāju. Palūkojos draudīgi čāpojošiem behemotiem garām uz viņu mašīnu. Bija gan iespiedums “Volkswagen” priekšējās durvīs, pasažiera pusē. Lindela mašīnas durvis vēl stāvēja vaļā, vaininieks bija nenoliedzams.

“Jokoties domā?” noprasīja pirmais būda. “Kā būtu ar vienu buktīti tev purnā?”

Lindels pašāva roku aiz muguras, zibenīgi izraudams pistoli. Ar brīvo roku viņš sagrāba pirmo būdu aiz krekla un vilka klāt, līdzi tverdams bārdas kumšķi. Šaujamā stobrs iespiedās milzeņa kaklā.

“Kā būtu, ja tu ar savu čomaku kāptu tajā grabažā un pucētu prom no šejienes?”

“Roj,” es mierināju. “Tikai mieru.”

No busiņa uzvēdīja marihuānas aromāts. Iestājās klusums, Lindels un pirmais tēvainis raudzījās viens otram acīs.

“Labs ir, vecīt,” bārdainis neizturēja. “Viss kārtībā. Mēs laižam prom.”

Lindels atgrūda viņu un nolaida roku ar pistoli gar sāniem.

“Dari tā, sīkais! Laidies! Izpīpē miera pīpi citur.”

Klusēdami noskatījāmies, kā viņi aiziet uz busiņu. Otrais smagsvars nikni aizsita Lindela mašīnas durvis, lai varētu iekāpt priekšējā pasažiera sēdeklī. Dzinējs ierūcās, bu-siņš atpakaļgaitā izgriezās uz ceļa un devās Malholandas virzienā. Abi, gan vadītājs, gan pasažieris, parādīja attiecīgo žestu, un tad jau viņi bija prom. Iedomājos, kā vēl pavisam nesen pats tieši to pašu žestu parādīju videonovērošanas objektīvā tur, devītā stāva kamerā. Zināju, cik bezpalīdzīgi jutās abi aizbraucēji.

Lindels atkal pievērsās man.

“Veikli nostrādāts, Roj,” uzslavēju. “Jābrīnās, ka tādu kā tu nepaņēma pie devītā stāva brašuļiem.”

“Lai iet ellē!”

“Jā, tieši to pašu arī es novēlēju pirms dažām stundām.”

“Nu, Harij, ko domā darīt?”

Lindels nupat, testosterona līmenim paaugstinoties, bija piedraudējis ar ieroci diviem pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem un par mata tiesu izvairījies no bēdīga vardarbīgas saķeršanās iznākuma, bet tad ātri vien norimis. Pilnīgs miers. Viņa radara ekrāns atkal bija tīrs. Šo īpatnību agrāk biju novērojis visai bieži - tā rīkojas psihopāti. Gribējās cerēt, ka Lindela gadījumā tāda uzvedība vērtējama vienīgi kā ITB darbiniekiem piemītoša īpatnība.

“Tad tu paliec vai laidies?” viņš jautāja.

Jautājuma zemteksts mani saniknoja, taču pūlējos to neizrādīt. Sašķiebu muti smaidā.

“Ne viens, ne otrs,” atbildēju. “Eju kājām.”

Pagriezos un atstāju viņu vienu. Soļoju pa Malholandas ceļu uz Vudro Vilsona ielas un māju pusi. Rojs palika lādēdamies, taču tas mani netraucēja.

Divdesmit pirmā nodaļa

Lotona Krosa mājās garāžas durvis stāvēja vaļā, izskatījās, ka tā bija visu nakti. Apturēju taksi uz ielas aiz sava “Mercedes". Tas gaidīja turpat, kur to atstāju, lai gan nešaubījos, ka arī tas bija pārmeklēts. Durvis nebiju aizslēdzis, un tāpat tas mani sagaidīja. Noliku uz aizmugurējā sēdekļa nelielo somu, kuru biju sakravājis mājās un paņēmis līdzi. Tad piesēdos pie stūres, iedarbināju dzinēju un iebraucu atvērtajās durvīs.

Izkāpis piegāju pie mājas durvīm un nospiedu pogu; tas varēja būt tiklab zvans, kā garāžas durvju aizvēršanas mehānisma palaidējs. Durvis aizvērās. Piegāju pie Lotona mašīnas, pabāzu rokas zem motora pārsega un uztaustīju fik-satoru. Pārsegu paceļot, tērauda atsperes garlaikoti nopūtās. Ieraudzīju putekļiem klāto, bet citādi spodro dzinēju ar hromētu gaisa filtra korpusu; ventilatora bloks bija nokrāsots

sarkanā krāsā. Lotons acīmredzot bija lolojis savu auto, rūpēdamies par iekšējo izskatu tāpat kā par ārējo.

Dokumenti, kurus iepriekšējā vakarā paspēju ieslidināt zem pārsega, bija paglābušies no pārmeklēšanas. Tie bija uzkrituši uz sveču vadiem dzinēja kreisajā pusē. Tos ārā velkot, ievēroju, ka akumulatora kontakti bija atvienoti. Interesanti, kad tas bija izdarīts. Prātīga rīcība, ja kādu laiku auto nav paredzēts izmantot. Droši vien Lotons pats iedomājās to izdarīt, tikai pašam gan tas nebija pa spēkam. Iespējams, viņš izstāstīja Denijai, kā tas darāms.

“Kas te notiek? Ko tu te dari, Harij?”

Pagriezos un ieraudzīju Deniju stāvam mājas ārdurvīs. “Sveika, Denij! Atnācu paņemt šo to, ko aizmirsu vakar. Man vajadzēs arī kādu Lotona instrumentu. Šķiet, manam autiņam kaut kas lēcies.”

Norādīju uz darbgaldu un plauktu ar dažādiem darbarīkiem. īsta autoatslēdznieka darbarīku un autopiederumu izstāde. Viņa papurināja galvu, liekot noprast, ka neesmu paskaidrojis galveno.

“Un kas šeit notika vakar? Tevi aizveda. Uzlika roku-dzelžus. Teica, ka tu vairs nerādīšoties.”

“Iebiedēšanas taktika. Nekas īpašs. Redzi, esmu sveiks un vesels.”

Pievēru pārsegu ar vienu roku, atstājot to tieši tāpat kā iepriekš. Piegāju pie “Mercedes” un pa vaļējo logu noliku dokumentus uz pasažiera sēdekļa. Tad pārdomāju, atvēru durvis un, pacēlis grīdas paklājiņu, pabāzu tos apakšā. Nekāda īpašā slēptuve tā nebija, taču šimbrīžam ar to pietika. Aizvēru durvis un palūkojos uz Deniju.

“Kā klājas Lo?”

“Ne visai.”

“Kas noticis?”

“Vakar tie tur bija pie viņa. Mani neielaida un izslēdza monitoru, lai es nedzirdētu. Sabaidīts viņš gan ir. Man arī bail. Ej prom, Harij! Tev jāiet prom, un, lūdzu, vairs nenāc pie mums!”

“Ar ko tevi tā nobaidīja? Ko viņi tādu pateica?”

Viņa vilcinājās - tātad nobijusies gan.

“Sacīja, lai tu man to nestāstītu, vai ne? Lai nerunātu ar mani?”

“Jā.”

“Nu, labi, Denij, es negribu tev sagādāt nepatikšanas. Kā ir ar Lo? Vai ar viņu drīkst aprunāties?”

“Viņš teica, ka negribot tevi vairs redzēt. Pārāk daudz nepatikšanu.”

Pamāju un vēlreiz palūkojos uz darbgaldu.

“Ja tev nekas nav pretī, apskatīšos, kas manam auto lēcies, un tad braukšu prom.”

“Tev, Harij, tiešām neko nenodarīja?”

Paskatījos uz viņu. Izklausījās, ka viņa patiešām pārdzīvo.

“Nē, ar mani viss kārtībā.”

“Tad jau labi.”

“A, Denij, man kaut ko vajag paņemt no Lotona istabas. Vai drīkstu aiziet pats, vai arī tu man to iznesīsi? Kā labāk?”

“Kas tas ir?”

“Pulkstenis.”

“Pulkstenis? Kāpēc? Tu taču viņam to uzdāvināji.” “Protams. Bet man to tagad vajag.”

Viņa apvainojās. Nodomāju, ka, iespējams, viņiem bijis strīds par pulksteni, un nu es gribēju to atņemt.

“Es atnesīšu, bet pateikšu, ka tu pats liki to noņemt.”

Pamāju. Viņa iegāja mājā, bet es apgāju apkārt “Mali-bu” un atradu pie darbgalda pieslietu platformiņu uz rite-nīšiem. Paņēmu no plaukta plakanknaibles un skrūvgriezi un atgriezos pie sava auto.

Nometis žaketi uz mašīnas sēdekļa, apgūlos uz platfor-miņas un pašļūcu zem sava auto. Nepagāja ne minūte, kad biju atradis melno kasti. Ar diviem spēcīgiem magnētiem pie degvielas tvertnes bija piestiprināts satelīttransponders grāmatas lielumā. Par to nebrīnījos. Taču bija viens knifs, kādu iepriekš nebiju ievērojis. No kastes līdz izpūtējam stiepās vadiņš ar siltuma devēju galā. Tiklīdz izpūtēja caurule sasila, devējs ieslēdza transponderu. Tas nozīmēja, ka, mašīnai stāvot uz vietas, nevajadzēja nelietderīgi sēdināt akumulatoru. Devītā stāva zēniem bija pareizā tehnika.

Izlēmu pagaidām neaiztikt kasti un izstūmos no mašīnas apakšas. Ieraudzīju Deniju stāvam ar pulksteni rokā. Viņa bija noņēmusi tā aizmuguri un ieraudzījusi kameru.

“Man jau likās, ka tas pulkstenis ir par smagu,” viņa sacīja.

Sāku celties augšā.

“Paklau, Denij...”

“Tu mūs izspiegoji. Tu neuzticies man, vai ne?”

“Ne jau tāpēc tas bija vajadzīgs. Tie, kas šeit vakar...”

“Bet tieši tāpēc tu pieliki to pie sienas. Kur ieraksts?”

“Kas?”

“Lente. No kurienes tu skatījies?”

“Es neskatījos. Ta ir digitālā kamera. Viss ir tepat, pulkstenī.”

Tā nevajadzēja teikt. Kad sniedzos pēc pulksteņa, viņa pacēla to virs galvas un trieca pret betona grīdu. Stikls sa-

plīsa, kamera izkrita no pulksteņa ietvara un palidoja zem “Mercedes”.

“Nu vai zini, Dcnij! Tā jau nebija mana.”

“Kas man par daļu! Tev nebija tiesību tā izrīkoties.” “Paklau, I.o teica, ka tu neapejoties ar viņu, kā nākas. Kas man cits atlika? Ticēt tev uz vārda?”

Nometos ceļos un paskatījos zem auto. Varēju aizsniegt kameru un pēc neilgas stīvēšanās izvilku to laukā. Korpuss bija stipri saskrambāts, bet to, kas noticis ar pašu ierīci, nespēju novērtēt. Izņēmu mikroprocesoru, kā Andrē bija ierādījis. Tas izskatījās neskarts. Piecēlos un parādīju to Dcni-jai.

“Tas, iespējams, ir vienīgais, kas var apturēt tos večus no atgriešanās. Turi īkšķi, lai tas nebūtu beigts.”

“Man vienalga. Un, cerams, tev patiks tas, kas tur ierakstīts. Jādomā, būsi lepns par iespēju nolūrēt.”

Man nebija, ko teikt.

“Nekad vairs šeit nerādies!”

Viņa pagriezās un iegāja mājā, ar roku uzsitusi pa pogu, un man aiz muguras pavērās garāžas durvis. Viņa aizvēra mājas durvis, pat neatskatīdamās. Pagaidīju brīdi, dodams viņai iespēju izgāzt dusmas. Taču viņai tas nebija prātā. Ieliku mikroprocesoru kabatā, tad notupos, lai salasītu salauztā pulksteņa drumslas.

Divdesmit otrā nodaļa

Bērbenkas lidostā atstāju mašīnu ilgtermiņa stāvvietā, paņēmu somu un braucu ar tramvaju līdz terminālim. Pie “Southivest” aviosabiedrības kases ar kredītkarti norēķinājos par biļeti uz Lasvegasu, uz reisu, kas bija pēc nepilnas stundas. Tad izgāju drošības pārbaudi; godīgi stāvēju rindā tāpat kā visi pārējie. Uzliku somu uz slīdlentes, saliku pulksteni, mašīnas atslēgas un videokameras procesoru plastmasas kausiņā, lai netramdītu metāla detektoru. Atcerējos, ka aizmirsu savu mobilo tālruni “Mercedes”, tad nodomāju, ka labi vien bija, jo pēc tā varētu noteikt manu atrašanās vietu.

Netālu no izejas pie lidmašīnām apstājos, lai nopirktu tālruņa karti par desmit dolāriem. Aizgājis pie maksas tālruņa, divreiz izlasīju lietošanas pamācību. Ne jau tāpēc, ka tā būtu grūti saprotama. īsti nezināju, vai vērts zvanīt. Galu galā pacēlu klausuli un nospiedu ciparpogas. Numuru atcerējos, lai gan nebiju zvanījis gandrīz gadu.

Viņa pacēla klausuli jau pēc diviem zvaniem, taču uzreiz varēja just, ka biju viņu pamodinājis. Teju, teju būtu nolicis klausuli; zināju, ka pat tad, ja viņai būtu numuru noteicējs, viņa nevarētu uzzināt, ka zvanīju es. Pēc otrā “hallo!” beidzot saņēmu dūšu.

“Eleonora, te Harijs. Neuzmodināju?”

“Nekas. Vai viss kārtībā?”

“Jā, viss kārtībā. Ilgi biji spēļu zālē?”

“Līdz pieciem, tad gājām brokastīs. Sajūta tāda, it kā būtu tikko aizgājusi gulēt. Cik pulkstenis?”

Atbildēju, ka tūlīt būs desmit, un viņa novaidējās. Jutu, ka mana pārliecība par ieplānotā pasākuma izdošanos no-plok. Un vēl man nebija skaidrs, ar ko viņa brokastojusi. To gan nevaicāju. Tāds jautājums nebūtu vietā, pārāk daudz laika bija pagājis.

“Kas noticis, Harij?” viņa pārtrauca klusumu. “Patiešām viss kārtībā?”

“Jā, ar mani viss kārtībā. Es arī gandrīz tikpat vēlu aizgāju gulēt.”

Vados atkal iezagās klusums. Ieraudzīju paziņojumu, kas aicināja Lasvegasas reisa pasažierus.

“Vai tāpēc man zvanīji? Lai izstāstītu, cikos ej gulēt?” “Nē. Es... nu, zini... man vajadzētu palīdzību. Tur, Las-vegasā.”

“Kādu palīdzību? Par ko tu runā? Par kaut kādu izmeklēšanu? Tu taču teici, ka esi pensijā.”

“Esmu. Ta arī ir. Bet ir viena lieta, kuru iesāku... Nu, vispār gribēju zināt, vai tu varētu sagaidīt mani lidostā pēc kādas stundas. Es tagad izlidoju.”

Iestājās klusums. Pagāja laiks, kamēr viņa aptvēra, ko esmu pateicis, un mēģināja saprast, ko tas varētu nozīmēt.

Gaidīju. Krūtīs iegūla smagums, un kaut kas žņaudza vai nost. Atcerējos tās vienīgās lodes teoriju, bet tad viņa ierunājās.

“Varu atbraukt. Uz kurieni tevi vajadzēs aizvest?”

Attapos, ka biju aizturējis elpu. Izelpoju. Dziļi tur, sirds maigajās kabatiņās, mita apziņa, ka viņa tā arī pateiks, taču izteiktais apstiprinājums acumirklī atrāva vaļā manis paša tik rūpīgi valdīto jūtu straumi. Mēģināju iztēloties viņu vada otrā galā. Pavisam noteikti gultā, tālrunis uz naktsskapīša, mati izspūruši, tādus redzot, manī vienmēr modās iekāre, gribējās palikt pie viņas gultā vēl kādu brīdi. Bet tad atcerējos, ka zvanu uz mobilā telefona numuru. Mājās viņai nebija tālruņa, vismaz es to nezināju. Un vēl mieru nedeva tās kopīgās brokastis. Kā gultā viņa īsti bija?

“Harij, kur tu paliki?”

“Tepat vien esmu. Nu, zini, tikai uz kādu auto nomas punktu. Pieņemsim, “Avis". Tie it kā strādājot cītīgi.”

“Harij, no lidostas uz turieni ik pēc piecām minūtēm iet autobusi. Kāpēc man jābrauc? Ko tev īsti vajag?”

“Paklau, es paskaidrošu, kad satiksimies. Man jau jāiet uz lidmašīnu. Varēsi atbraukt, Eleonora?”

“Teicu, ka būšu.” Viņa runāja tādā tonī, kuru pazinu pārāk labi. Vienlaikus piekāpdamās un nepakļaujoties.

Man nebija laika prātot, kā īsti bija tobrīd. Biju panācis, ko gribēju. Ar to pietika.

“Paldies! Varbūt uzreiz pie “Southivest” termināļa? Tev tas pats “Taurus”}"

“Nē, Harij, tagad man ir sudrabains “Lexus”, Četras durvis. Man būs ieslēgtas gaismas. Pamirkšķināšu, ja pirmā tevi ieraudzīšu.”

“Labs ir, tad uz redzi! Paldies, Eleonora!”

Noliku klausuli un devos uz izeju. “Lexus”, kā tad, nodomāju. Biju apskatījis viņu cenas, pirms nopirku lietotu “Mercedes”. Nekas briesmīgs, taču par lētām tās mašīnas nevarēja nosaukt. Droši vien viņas dzīvē kaut kas mainījies. Nebija šaubu, ka priecājos par to.

Kad beidzot iekāpu lidmašīnā, plauktos virs logiem manai somai vieta vairs neatradās, bez tam nācās sēdēt vidējā sēdeklī. Iespiedos starp vīru havajiešu kreklā ar smagu zelta ķēdi kaklā un sievieti ar tik bālu seju, ka uzreiz nospriedu -tādai jāaizsvilstas kā sērkociņam, tiklīdz viņa nokļūs svelmainajā Nevadas saulē. Ieņēmis vietu, elkoņus citiem sānos negrūzdams, ko gan nevarēja teikt par džeku havajiešu kreklā, aizvēru acis un nosnaudu gandrīz līdz lidmašīnas nosēšanās brīdim. Protams, bija, par ko galvu palauzīt, mikroprocesors teju vai caurumu kabatā izdedzināja, tik ļoti gribējās ātrāk uzzināt, kas tur ierakstīts, taču nojautu, ka jāizmanto jebkura iespēja atpūsties. Pēc atgriešanās Losan-dželosā nekāda lielā atpūta nebija paredzama.

Bija pagājusi nepilna stunda pēc lidmašīnas pacelšanās, kad izgāju pa Makarena termināļa automātiskajām durvīm, kur Lasvegasa sagaidīja mani ar karstuma vilni. Nebūt neapjuku. Vēroju sagaidītāju automašīnas, līdz acis atrada sudrabainu mašīnu ar iedegtiem lukturiem. Caur atvērto jumta lūku vadītāja vicināja roku. Ieslēdza arī tālās gaismas. Tā bija Eleonora. Pamāju pretī, tad rikšiem pieskrēju klāt. Atvēru durvis, pārmetu somu aizmugurējā sēdeklī un iekāpu iekšā.

“Sveika!” sacīju. “Paldies!”

Pēc īsa vilcināšanās brīža paliecāmies viens otram pretī un saskūpstījāmies. Maza, jauka buča. Sen nebijām tikušies, un piepeši ar bailēm apjautu, cik ātri laiks mūs atsvešina.

Lai gan sazvanījāmies katru gadu dzimšanas dienās un Ziemassvētkos, faktiski jau trīs gadi bija pagājuši kopš pēdējās tikšanās, pēdējā pieskāriena, pēdējās tuvības. Aizraujoša un vienlaikus nomācoša sajūta, jo mums atkal bija jāšķiras. Jāatvadās pat ātrāk, nekā parasti ilga mūsu dzimšanas dienu tālsarunas.

“Tev ir citāds matu griezums,” sacīju. “Tev piestāv.”

Tik īsus matus viņai vēl nebiju redzējis - tie bija līdz kakla vidum. Taču kompliments bija no sirds. Viņa patiešām izskatījās skaista. Lai gan bija jāatzīst, ka man viņa būtu vienlīdz skaista gan tad, ja mati sniegtos līdz potītēm, gan tad, ja tie būtu īsāki par maniem.

Viņa pagrieza galvu pa kreisi, vērojot satiksmi, un es skatījos uz viņas glezno kaklu. Izbraucām uz galvenā ceļa, dodoties pilsētas virzienā. Pieturot stūri ar vienu roku, viņa nospieda jumta lūkas pogu.

“Paldies, Harij! Tu necik daudz neesi mainījies. Bet joprojām izskaties labi.”

Pateicos viņai un centos īpaši plati nesmaidīt, kabatas portfeli no kabatas ārā velkot.

“Nu,” viņa teica, “kas tas par noslēpumu, ko nevarēji man uzticēt, kad zvanīji?”

“Nav nekāda noslēpuma. Man tikai vajag, lai daži domātu, ka esmu Lasvegasā.”

“Bet tu arī esi Lasvegasā.”

“Ne jau uz ilgu laiku. Tiklīdz dabūšu mašīnu, tūdaļ braukšu atpakaļ.”

Eleonora pamāja, kā saprazdama, kas man padomā. Izņēmu no kabatas portfeļa debetkarti un American Express karti. Paturēju Visa karti, lai samaksātu par auto nomu un citiem iespējamiem izdevumiem.

“Gribu palūgt, lai tu paņemtu abas šīs kartes un pāris dienu tās izmantotu. Debetkartei kods nulle-seši-trīspadsmit. Nebūs grūti atcerēties.”

Tas bija mūsu kāzu dienas datums.

“Jocīgi,” viņa sacīja. “Zini, šogad tas iekrīt piektdienā. Es skatījos. Nav uz laimi, Harij.”

Man piektdiena un trīspadsmitais datums nez kāpēc šķita saderam kopā. Kādu brīdi domāju, ko gan tas varētu nozīmēt, ka viņa kalendārā pārbauda, kādā dienā iekrīt izjukušo laulību gadadiena. Neticis galā uzreiz, atgriezos tagadnē.

“Tātad tu tās lietosi pāris dienu. Aizej uz restorānu vakariņās, izdomā vēl kaut ko. Ja es te paliktu, droši vien nopirktu tev kādu dāvanu kā pateicību par satikšanos. Tāpēc izņem naudu un nopērc sev kaut ko tādu, kas tev patīk. Un Ameksam kods joprojām ir mans pilnais vārds. Cerams, ar to tev problēmu nebūs.”

Cilvēki bieži vien nezina, kādas dzimtes ir mans vārds. Hieronymus. Kad vēl bijām precējušies, Eleonorai manu kredītkaršu izmantošana nekad neradīja problēmas. Vienīgais sarežģījums varētu rasties, ja norēķinoties palūgtu uzrādīt dokumentus. Tas gan reti atgadās restorānos jebkurā vietā, nemaz nerunājot par Lasvegasu, kur vispirms jāmaksā un tikai pēc tam dabū zināt, par ko.

Pasniedzu viņai kartes, taču viņa tās neņēma.

“Ko tas viss nozīmē, Harij? Kas ar tevi noticis?”

“Es jau teicu. Vajag, lai viens otrs domātu, ka esmu šeit, Lasvegasā.”

“Un tie ir tādi, kas var kontrolēt maksājumus ar kredītkartēm un bankomātu izmaksas?”

“Ja iedomāsies, ka vajag. Nezinu, vai viņi to darīs. Tas katram ga...”

“Tad jau tā var būt tikai policija vai FIB. Kurš īsti?”

Man sanāca smiekli.

“Nu, zini, pastāv abas iespējas. Bet man droši zināms, ka par mani interesējas FIB.”

“Ak, Harij...”

Viņas balss intonācija izteica kaut ko līdzīgu - nu, sākas jau atkal. Vienu brīdi iedomājos, ka vajadzētu pateikt par Mārtiju Gcsleri, bet nospriedu, ka nedrīkstu viņu iejaukt vairāk, nekā tas nepieciešams.

“Neuztraucies, tas nav nekas īpašs. Ķēros klāt vienai no vecajām lietām, bet izrādījās, ka tur kāds aģents jau paspējis iebāzt savu degunu. Gribu, lai viņš notic, ka esmu nobijies un pārtraucis izmeklēšanu. Tikai dažas dienas. Sarunāts, Eleonora? Varēsi izlīdzēt?”

Atkārtoti izstiepu roku ar kartēm. Pēc ilgākām pārdomām viņa pasniedzās un paņēma tās, ne vārda neteikdama. Braucām pa ceļu no lidostas, automašīnu nomas kompleksi stiepās garā rindā. Gribēju piebilst vēl kaut ko. Par mums abiem, par to, kā man gribētos atbraukt vēlreiz, kad šī ne-jaucība reiz būs galā. Ja viņa tam piekristu. Bet viņa iegriezās "Avis” stāvvietā un nolaida logu, lai pateiktu apsardzes vīram, ka tikai izlaidīšot mani paņemt mašīnu.

Tas pārtrauca mūsu sarunu, ja vien to vispār varēja nosaukt par sarunu. Nekādi nespēju saņemties un pateikt kaut ko par mums abiem.

Viņa piebrauca pie biroja, un man nekas cits neatlika kā izkāpt. Taču es nekāpu. Sēdēju, lūkodamies viņai sejā, līdz viņa neizturēja, pagriezās un paraudzījās uz mani.

“Paldies tev, Eleonora!”

“Nav par ko. Atsūtīšu rēķinu.”

Pasmaidīju.

“Vai tu kādreiz atbrauc uz Losandželosu? Nu, uz spēļu zālēm vai ko tamlīdzīgu?”

Viņa papurināja galvu.

“Sen vairs ne.”

Pamāju. Vairs nebija īsti, ko teikt. Noliecos uz viņas pusi un noskūpstīju viņu, šoreiz vienkārši uz vaiga.

“Piezvanīšu tev rīt vai parīt, labi?”

“Labi, Harij. Uzmanies! Uz redzi!”

“Uzmanīšos. Uz redzi, Eleonora!”

Izkāpu un noraudzījos, kā viņa aizbrauc. Tik ļoti gribētos ilgāk būt kopā; diez vai viņa tam piekristu, pat ja man būtu vairāk laika. Tad atliku tādas domas vēlākam laikam un iegāju birojā. Uzrādīju vadītāja apliecību un kredītkarti, saņēmu iznomātā auto atslēgu. Tas bija “Ford Taurus”, no-sūkstījos, ka būs jābrauc, sēžot tik zemu. Izbraucot uz ceļa, ieraudzīju rādītāju ar uzrakstu “Paradīzes ceļš”. Nodomāju, ka tur gan visi gribētu nokļūt. Ja vien tas būtu tik vienkārši.

Divdesmit trešā nodaļa

Pēc četrām stundām, tuksnesi šķērsojis bez apstāšanās, biju Bigera & Bigera tehniskajā laboratorijā. Izņēmu no kabatas mikroprocesoru un pasniedzu to Andrē. Viņš to pacēla pret gaismu, apskatīja, tad paraudzījās uz mani ar tādu sejas izteiksmi, it kā es būtu iespiedis viņam rokā vecu koš-ļeni.

“Kur korpuss?”

“Korpuss? Pulkstenis, vai? Turpat pie sienas.”

Vēl nebiju sagatavojis izskaidrojumu, kādā veidā pulkstenis un, iespējams, arī videokamera saplēsti.

“Nē jau, procesora plastmasas korpuss. Rezerves procesoru taču ielikāt pulkstenī, kad izņēmāt šo te, vai ne?”

Pamāju.

“Protams.”

“Nu, lūk, tad šo vajadzēja ielikt rezerves korpusā. Tas ir ļoti vārīgs. Kabatā kopā ar sīknaudu to gan nevajadzētu...”

“Pagaidi, Andrē!” Bērnets viņu pārtrauca. “Paskatīsimies, vai tas darbojas. Tā ir mana vaina, ka nekonsultēju Hariju ekspluatācijas un uzglabāšanas jautājumos. Aizmirsu, ka viņš mums tāds atpalicis.”

Andrē papurināja galvu un piegāja pie darbgalda ar datoru. Paraudzījos uz Bērnetu un pateikdamies pamāju ar galvu. Viņš man pamirkšķināja, tad sekojām Andrē.

Bigers, jaunākais, paņēma pneimatisko gaisa pistoli -kaut ko līdzīgu biju reiz redzējis pie zobārsta -, lai notīrītu mikroprocesoru no putekļiem un netīrumiem, tad ielika to datoram pieslēgtā ierīcē. Ievadīja dažas komandas, un drīz vien datora monitorā parādījās Lotona Krosa istabas attēls.

“Atcerieties,” teica Andrē, “ka mēs izmantojam kustību devēju, tāpēc attēls nedaudz raustīsies. Pēc pulksteņa var sekot līdzi.”

Pirmais attēls bija mana seja. Laiku noregulējot, raudzījos tieši kamerā. Tad pagāju sānis. Nu varēja saskatīt Loto-nu krēslā.

“Ak kungs!” Bērnets sacīja, redzot bijušo kolēģi tādā stāvoklī. “Diez vai man būs dūša kaut ko tādu noskatīties.”

“Būs vēl drūmāk,” teicu, pilnīgi pārliecināts par to, kas mūs sagaida.

Datora skaļruņos iečerkstējās Lotona balss.

“Harij?”

“Ko?” dzirdēju sevi sakām.

“Atnesi?”

“Drusciņ.”

Monitorā varēju vērot, kā atveru instrumentu kasti, lai izvilktu blašķi.

Laboratorijā jautāju:

“Var patīt uz priekšu?”

Andrē pamāja un ar sviras slēdža palīdzību patina ierakstu uz priekšu. Kādu brīdi ekrāns bija melns - tas nozīmēja, ka kamera atslēgusies, jo it neviens un it nekas nekustējās, -tad, Denijai ienākot, tas izgaismojās. Paraudzījos pulkstenī; bija pagājušas tikai dažas minūtes kopš manas aiziešanas. Rokas uz krūtīm sakrustojusi, viņa lūkojās uz nevarīgo vīru kā uz palaidnīgu bērnu, kas nogrēkojies. Viņa sāka runāt, tikai saprast gan neko nevarēja, jo traucēja televizors.

“Te nu iet kā amatieru kino,” Andrē sacīja. “Kāpēc bija jālick pie paša televizora?”

Viņam bija taisnība. Par to nebiju padomājis. Kameras mikrofons skaidrāk uztvēra televīzijas pārraides skaņu nekā sarunu istabā.

“Paklau, Andrē,” Bērnets pieklusināja dēla sūdzēšanos. “Pamēģini vienkārši nedaudz atfiltrēt.”

Andrē pagrozīja kaut kādus skaņas regulēšanas kloķus uz monitoram blakus novietotās pults, un skaņas kvalitāte nedaudz uzlabojās. Viņš pārvietoja attēlus atpakaļ un parādīja vēlreiz. Televizora pārraides skaņa nekur nebija pazudusi, bet sarunas dzirdamība ievērojami uzlabojās.

Denija runāja skarbā tonī.

“Lai viņš te vairs nerādās!” viņa noskaldīja. “Tas tev nemaz nav vajadzīgs.”

“Ir gan. Viņš ir jauks. Viņam nav vienalga, kas ar mani notiek.”

“Viņš tevi izmanto. Salej tev to draņķi iekšā, lai izvilktu sev vajadzīgo informāciju.”

“Nu un kas? Nav slikts variants.”

“Protams, tikai no rīta tev viss sāp.”

“Zini, Denij, ja atnāk kāds no maniem draugiem, tu nedrīksti viņu neielaist.”

“Un ko tu viņam šoreiz sastāstīji - ka es tevi mērdēju badā, vai? Ka naktī paliec viens pats? Ko šoreiz sameloji?” “Es tagad negribu runāt.”

“Jauki. Nerunā ar!”

“Gribu pasapņot.”

“Esi tik laipns! Vismaz viens no mums to var atļauties.” Viņa pagriezās un izgāja no istabas. Attēlā varēja redzēt vienīgi Eotona nekustīgo ķermeni. Acis drīz vien aizvērās.

“Viena minūte uz atslēgšanos,” Andrē paskaidroja. “Vienu minūti pēc kustību pārtraukšanas kamera vēl darbojas.” “Tinam uz priekšu,” atbildēju.

Nākamās desmit minūtes pagāja, tinot uz priekšu, tad apturot, lai vērotu šķietami ikdienišķas, tomēr sirdi plosošas Lotona barošanas un apkopšanas ainas. Pirmās dienas vakarā sieva izstūma viņa ratiņkrēslu ārā, un kamera atslēdzās gandrīz uz astoņām stundām. Tad viņu iestūma istabā -un sākās jauns barošanas un apkopšanas cikls.

To vērojot, radās baisa sajūta, īpaši tāpēc, ka pulkstenis atradās nedaudz pa kreisi no televizora. Lotons nepārtraukti skatījās televīziju, taču bija grūti sev iestāstīt, ka viņš neskatās tieši objektīvā, neraugās tieši uz mums.

“Bēdīgs skats,” Andrē secināja. “Un te nekā nav. Pret viņu izturas ļoti labi. Es tā nevarētu.”

“Visu skatīsies, Harij?” Bērnets jautāja.

Pamāju.

“Piekrītu. Viņai nav ne vainas. Bet jābūt vēl kaut kam. Vakar pie viņa bijuši ciemiņi. Tas man jāredz. Tagad var patīt uz priekšu. Tas bijis ap pusnakti.”

Andrē padarbojās ar slēdžiem, un tiešām - novērošanas sistēmas pulkstenis rādīja desmit pāri pusnaktij, kad istabā ienāca divi vīri. Pazinu Audzinātāju un viņa pārinieku. Vis-

pirms Audzinātājs aizgāja Lotonam aiz muguras un atslēdza uz galda novietoto monitoru. Tad pamāja pāriniekam, lai aizver durvis. Lotona acis bija vaļā, tās kustējās. Viņš nebija aizmidzis pirms viņu ienākšanas, kad ieslēdzās kamera. Acis grozījās iedubušajos dobumos, mēģinot saskatīt, ko dara aģents.

“Mister Kros, mums vajadzēs aprunāties,” Audzinātājs iesāka. Viņš pagāja Lotona krēslam garām un izslēdza televizoru.

“Paldies Dievam!” Andrē ieteicās.

“Kas jūs tādi?” Loutona balss ekrānā čerkstēja.

Audzinātājs pagriezās un raudzījās uz viņu.

“Mēs no F1B, mister Kros. Un kas jūs, sasodīts, tāds esat?”

“Kā - kas es esmu? Es te...”

“Ko jūs, sasodīts, iedomājaties, ka traucējat mūsu izmeklēšanu?”

“Es neko... Par ko jūs runājat?”

“Ko jūs pateicāt Bosam, ka viņš tā satrakojās?”

“Nesaprotu, par ko ir runa. Viņš atnāca pie manis. Es pie viņa negāju.”

“Neizskatās, ka jūs vispār pie kāda varētu aiziet.”

Iestājās klusums. Redzēju Lotona acu kustības. Cilvēks nevarēja pakustināt nevienu locekli, bet acīs varēja saskatīt visu, ko citi izteica žestu valodā.

“Jūs neesat no FIB,” viņš bezbailīgi paziņoja. “Parādiet man žetonus un apliecības!”

Audzinātājs paspēra divus soļus uz Lotona pusi, ar muguru viņu aizsedzot.

“Ak žetonus?” viņš pārmēdīja. “Iztiksim bez tiem riebīgajiem žetoniem.”

“Vācieties ārā!” Lotons pavēlēja tik skaidrā un spēcīgā balsī, kādā nebiju viņu dzirdējis runājam nevienā ciemošanās reizē. “Norausieties pa īstam, kad to pateikšu Harijam Bosam.”

Audzinātājs pagriezās, redzēju viņu uzsmaidām pāriniekam.

“Harijs Boss? Neuztraucieties par Hariju Bosu! Esam par viņu parūpējušies. Labāk padomājiet par sevi, mister Kros.”

Tad viņš pieliecās, piebāzdams seju pavisam tuvu Loto-nam. Varēja redzēt Lotona acis. Tās nenovērsās, viņš raudzījās tieši aģenta acīs.

“Jūs norausieties. Bāžat degunu Valstiskā lietā. Valstiskā ar lielo “V”. Skaidrs?”

“Vācieties! Vācieties ar lielo “V”. Skaidrs?”

Nevarēju novaldīt smaidu. Lotons nebija ar pliku roku ņemams. Lode bija atņēmusi viņam spēju kustēties, bet mugurkauls un pauti bija pareizajā vietā.

Ekrānā Audzinātājs pavirzījās pa kreisi no krēsla. Tagad varēja saskatīt viņa seju, acīs dega niknums. Viņš atspiedās pret galdiņu, kur Lotons viņu nevarēja redzēt.

“Jūsu varonis, tas Harijs Boss, ir prom un diez vai atgriezīsies,” viņš teica. “Jājautā - vai jūs arī gribat nokļūt turpat? Tādam kā jūs, jūsu stāvoklī - nu, nezinu gan. Kā jūs domājat, ko ķurķī dara ar tādiem kā jūs? Iestumj stūrī un visu dienu dod sūkāt. Neko nevar līdzēt, sēdi tik un ņem pretī. To gribat, ko? Vai skaidrs, Kros?”

Lotons uz brīdi pievēra acis, bet tad saņēmās.

“Tāds numurs te neies cauri, velti pūlaties. Neesat uz īsto uztrāpījuši, gudreļi.”

“Ak tā?”

Audzinātājs nostājās Lotonam aiz muguras. Pārliecās pār labo plecu, kā gribēdams iečukstēt ausī. Taču to nedarīja.

“Un ja nu es te mēģinātu uztrāpīt? Ko? Kāda būs ju-sana?

Aģents pacēla abas rokas pie Lotona sejas. Saņēma degunā iestiprinātās plastmasas caurulītes. Salieca tās pirkstos, pārtraucot gaisa padevi.

“Ei, Milton...” ierunājās otrais aģents.

“Aizveries, Kārnij! Šis sevi uzskata par baigi gudro. Domā, ka var nest cauri valdības pārstāvjus.”

Lotona acis iepletās, viņš pavēra muti, lai ieelpotu. Neizdevās.

“Sūdabrālis,” Bērnets novilka. “Kas tas tāds?”

Neteicu neko. Klusēdams noskatījos, un niknums samilza krūtīs. Bērneta diagnoze bija precīza. Policistu žargonā sūdabrālis bija spēcīgākais epitets, ar kuru apzīmēja visnelabojamāko noziedznieku, ļaunāko ienaidnieku. Gribēju izteikt to skaļi, bet nespēju. Balss neklausīja. Biju pārāk aizņemts, vērojot to, kas notika ekrānā. Tas, ko viņi nodarīja man, nebija nekas salīdzinājumā ar pazemojumu un sāpēm, kuras bija jācieš Lotonam Krosam.

Ekrānā Lotons mēģināja runāt, bet nespēja pat papīk-stēt, plaušās vairs nebija gaisa. Aģenta - tagad zināju, ka viņu sauca par Miltonu, - sejā parādījās smīns.

“Ko?” viņš jautāja. “Vai tas var būt? Gribat ar mani parunāt?”

Lotons atkal pavēra muti, bet ne skaņas neizdabūja pār lūpām.

“Pamāt ar galvu vajag, ja grib man ko pastāstīt. A, tātad pamāt tomēr nevaram, ko?”

Beidzot viņš atlaida caurulītes vaļā, un Lotona plaušās

ieplūda gaiss, viņam bija tāds izskats kā nirējam, kas uzpeldējis no pārdesmit metru dziļuma. Krūtis cilājās, nāsis trīcēja, pūlēdamās atgūties.

Miltons apgāja apkārt krēslam un nostājās priekšā. Viņš palūkojās uz savu upuri un pamāja.

“Nu, redzat? Nemaz nav grūti. Gribat mums palīdzēt?” “Ko jums vajag?”

“Ko pastāstījāt Bosam?”

Lotons uzmeta acis kamerai, tad Miltonam.

Šaubos, vai viņš paskatījās uz pulksteni. Pēkšņi man ienāca prātā, ka Lotons varēja iedomāties par videokameru. Galu galā viņš bija spējīgs policists. Iespējams, uzreiz saprata, ko esmu ieplānojis.

“Pastāstīju viņam par senu krimināllietu. Tas arī viss. Viņš atnāca pie manis, un es viņam izstāstīju visu, ko atcerējos. Es nemaz neatceros visu. Mani sašāva, zināt. Sašāva, un tagad atmiņa klibo. Tikai tagad sāku šo to atcerēties. Man...”

“Kāpēc viņš atbrauca šovakar?”

“Biju aizmirsis, ka man palika daži dokumenti. Teicu, lai sieva piezvana viņam, un es ierunāju automātiskajā atbildētājā. Viņš atbrauca tos paņemt.”

“Un vēl ko?”

“Neko. Ko jums vajag?”

“Ko zināt par nozagto naudu?”

“Neko. Mēs to tā arī neuzzinājām.”

Miltons izstiepa rokas un satvēra caurulītes. Šoreiz viņš tās nemaz nesalocīja. Ar draudu vien pietika.

“Tā ir skaidra patiesība,” Lotons pretojās.

“Lai nu tā būtu.”

Aģents atlaida caurulītes.

“Ar Bosu vairs ne par ko nerunāsiet, skaidrs?”

“Jā.”

“Kas - “jā”?”

“Jā, ar Bosu vairs nerunāšu.”

“Paldies par sadarbību!”

Miltonam paejot sānis, ievēroju, ka Lotona acis bija nodurtas. Aģentiem izejot, viens no viņiem - droši vien Mil-tons - uzsita pa sienas slēdzi, un istabā un ekrānā iestājās tumsa.

Stāvējām, ekrānā blenzdami, un, kamēr kamera nebija atslēgusies, neredzējām, bet dzirdējām Lotonu raudam. Ievainota, bezpalīdzīga dzīvnieka sāpīgas elsas. Nevarēju paraudzīties uz abiem Bigeriem, viņi arī neskatījās uz mani. Vienkārši klausījāmies, neatraujot skatienu no monitora.

Beidzot kamera izslēdzās - minūte, paldies Dievam, bija pagājusi -, bet tad atkal ieslēdzās. Istabā bija ienākusi Denija. Palūkojos ekrāna pulkstenī - bija pagājušas tikai trīs minūtes kopš aģentu aiziešanas. Viņas vīra seja bija asarām noplūdusi. Tās viņš nekādi nespēja noslēpt.

Denija piegāja viņam klāt. Ne vārda neteikusi, ierāpās krēslā uz ceļiem - Lotona tievās kājas palika starp viņas gurniem - un iekārtojās vīram klēpī. Atpogāja peldmēteli un piespieda viņa galvu sev pie krūtīm. Turēja viņu tā, un viņš atkal sāka raudāt. Ne pušplēsta vārda. Sieva klusiņām, pavisam maigi kušināja Lotonu. Un tad sāka dziedāt.

Šo dziesmu zināju un varēju novērtēt priekšnesumu. Denija dziedāja patiešām labi. Balss gan bija liega kā rīta vējš; oriģinālā izpildītāja balsī čerkstēdamas lauzās ārā vai visas pasaules sāpes. Biju pārliecināts, ka Luijam Ārmstron-gam neviens ne tuvu klāt netiek, taču Denijai Krosai tas nepārprotami izdevās.

Zils ir debesjums,

Mākon’s balts.

Aust svētīts rīts Pēc mierpilnas nakts.

Un es saku sev tā -Ir dzīve brīnišķa.

Tā ari bija vissmagākā novērošanas kameras ieraksta daļa. Tieši tā visvairāk nomāca, liekot justies kā nelūgtam viesim; sajūta bija tāda, it kā es būtu pārkāpis pieļaujamo robežu.

“Nu gan pietiks,” beidzot sacīju.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Izšķirošais notikums manā policista karjerā atgadījās, ne jau patrulējot ielās vai izmeklējot kādu noziegumu. Bija 1991. gada 5. marta pēcpusdiena. Tēloju, ka rakstu atskaiti un kārtoju dokumentus Holivudas nodaļas dežūrdienesta telpās. Īstenībā, tāpat kā pārējie darbinieki, gaidīju. Kad visi sāka pulcēties pie televizoriem, piecēlos arī es. Viens televizors bija leitnanta kabinetā, otrs piestiprināts pie sienas virs galda, pie kura izmeklēja zādzības ielaužoties. Tajā laikā ne visai labi satiku ar leitnantu, tāpēc izvēlējos izmeklētāja galdu. Par notikumu jau bija dzirdēts, bet tikai daži bija redzējuši ierakstu. Tad tas parādījās ekrānā. Graudains melnbalts attēls, taču skaidrs diezgan, lai saredzētu un saprastu, ka tā nedrīkst atstāt. Četri policistu formās sastājušies ap cilvēku, kurš svaidījās pa zemi. Tas bija Rodnijs Kings, bijušais ieslodzītais, pieķerts ļaunprātīgā ātruma pārsniegšanā. Divi policisti zvetēja viņu ar stekiem. Trešais spārdīja,

kur pagadās, bet ceturtais turēja pistoli šaušanas gatavībā. Otru, lielāku, apli veidoja citi vīri uniformās. Tie tikai skatījās. Ne vienam vien no mūsējiem mute palika vaļā. Daudziem garastāvoklis bija pilnīgi sabojājies. Jutāmies zināmā mērā nodoti. Visi līdz pēdējam skaidri sapratām, ko šis ieraksts nozīmē departamentam. Tam bija jādara gals. Los-andželosas policijai bija nepieciešamas pārmaiņas.

Protams, neviens nezināja, kam jānotiek, vai pārmaiņas notiks uz labo vai slikto pusi. Tad vēl nenojautām, ka politisku motīvu un rasu naida vilnis policijas departamentā pacelsies kā paisums, ka izcelsies postoši nemieri un pilnīgi mainīsies pilsētas sociālā struktūra. Taču, graudaino ierakstu vērojot, skaidri sapratām, ka kaut kam jānotiek. Viss viena vienīga niknuma un izmisuma izvirduma mirkļa dēļ, kuram bija lemts norisināties Sanfernando ielejas laternu gaismā.

To mirkli atcerējos, sēžot juridiskās firmas uzgaidāmajā telpā pilsētas centrā. Atcerējos, kāds niknums mani pārņēma tajā reizē, un sapratu, ka tas atgriezies atkal. Ieraksts ar Lotona Krosa pāridarītājiem nebija salīdzināms ar to ierakstu. Tas neuzlabos likumsargāšanas iestāžu un sabiedrības attiecības. Nemainīs cilvēku attieksmi pret policiju, neliks tiem šaubīties, vai vērts palīdzēt policijai. Taču līdzība bija satriecoši brutālajā varas ļaunprātīgajā izmantošanā. Tāds ieraksts neapgrieztu otrādi visu pilsētu, bet rādu organizāciju kā Federālais izmeklēšanas birojs gan tas varētu pārvērst. Ja vien es to vēlētos.

Taču man tādas vēlēšanās nemaz nebija. Man vajadzēja ko citu, un ar ieraksta palīdzību to varētu panākt. Vismaz pagaidām. Vēl nebiju iedomājies par turpmāko notikumu attīstību.

Tā nu bija pagājusi tikai stunda, kopš atvadījos no Bi-gera un Bigera, bet es jau sēdēju teju vai juridiskās literatūras krātuvē. Ķirškoka sienu paneļi, likumu krājumi ādas vākos uz pārpildītajiem plauktiem. Nedaudzajās brīvajās vietās pie sienām karājās neuzkrītoši apgaismoti juridiskās firmas partneru portreti. Piegāju pie kādas gleznas, apbrīnojot tās autora meistarību. Pretī raudzījās stalts vīrs ar kastaņbrūniem matiem, iedegušajā sejā izcēlās caururbjošas zaļas acis. Mahagonija ietvara augšmalā piestiprinātā zelta plāksnē bija lasāms Džeimsa Formena vārds. Klasisks veiksmīga cilvēka tēls.

“Mister Bos?”

Pagriezos balss virzienā. Tā pati iespaidīgu apmēru sieviete, kura bija mani ievedusi bibliotēkā, aicināja sev līdzi. Sekodams viņai, soļoju pa gaiteni, kājas grima mīkstajā, zaļajā grīdceliņā, kas uz katru soli atsaucās ar klusu čukstu: nauda, nauda. Nonācām kabinetā, kur pie biroja galda mani gaidīja nepazīstama sieviete. Viņa sasveicinājās, pasniegdama roku.

“Sveicināti, mister Bos! Mani sauc Roksana, esmu mis Lengvīzeres asistente. Varbūt varu jums piedāvāt ūdeni, kafiju vai ko citu?”

“Nē, paldies, neko negribu.”

“Tad varat iet iekšā. Viņa jūs gaida.”

Asistente norādīja uz durvīm turpat blakus galdam, piegāju tām klāt, vienreiz pieklauvēju un devos iekšā. Dženisa Lengvīzere sēdēja pie rakstāmgalda, kas izmēru ziņā līdzinājās divvietīgai garāžai. Līdz griestiem ne mazāk par četriem metriem, ķirškoka paneļiem klātas sienas, tā paša materiāla plaukti. Dženisa nebija nekāda sīkaļa. Tieši otrādi -slaida, labi noaugusi sieviete. Taču šajā kabinetā viņa izska-

tījās maziņa. Ieraugot mani, viņa pasmaidīja. Es rīkojos tieši tāpat.

“Kad nācu pie tevis uz prokuratūru, neviens man ne ūdeni, ne kafiju nepiedāvāja.”

“Jā, Harij. Laiki mainās.”

Viņa piecēlās un pasniedza roku galdam pāri. Viņai vajadzēja pieliekties, lai aizsniegtos līdz manai izstieptajai rokai. Ciešs rokasspiediens. Iepazinos ar viņu tad, kad viņa bija tikko sākusi strādāt krimināltiesā, reģistrējot saņemtās lietas. Redzēju viņu izaugam, viņai uzticēja arvien sarežģītākas un nopietnākas lietas. Dženisa bija lieliska prokurore. Bet tagad mēģināja kļūt par labu aizstāvības advokāti. Reti gadās sastapt prokuroru, kurš visu mūžu tā arī nostrādā šajā amatā. Pārāk labu naudiņu varēja saraust pie tā otrā galda. Spriežot pēc biroja, Dženisa Lengvīzere bija droši iekārtojusies pie šā galda.

“Apsēdies!” viņa teica. “Zini, es jau sen grasījos uzmeklēt tevi, lai aprunātos. Vienkārši lieliski, ka tu pats tik negaidīti ieradies.”

Nedaudz apjuku.

“Kāpēc tev vajadzētu mani meklēt? Tu taču neaizstāvi kādu no tiem, kurus es nodevu kroņa maizē?”

“Nē, nekā tamlīdzīga. Gribēju aprunāties ar tevi par darbu.”

Izbrīnā saraucu uzacis. Viņa smaidīja tā, it kā piedāvātu man zelta kalnus.

“Nezinu, Harij, vai tev kas zināms par mūsu firmu.”

“Vienīgi tas, ka jūs visai grūti atrast. Jūs nemaz neesat tālruņu katalogos. Vajadzēja piezvanīt vienam draugam, kas strādā prokuratūrā, viņš man iedeva numuru.”

Dženisa pamāja.

“Tā arī ir. Mēs neesam katalogos. Nav nekādas vajadzības. Mums nav daudz klientu, taču mēs kārtojam ikvienu juridiska rakstura jautājumu, kas viņu dzīvē uzrodas.” “Un tu kārto krimināla rakstura jautājumus.”

Viņa vilcinājās. Mēģināja uzminēt, kas man padomā. “Pareizi. Esmu firmas krimināleksperte. Tāpēc arī gribēju tev piezvanīt. Kad uzzināju, ka esi pensijā, nodomāju, ka būtu lieliski sastrādāties. Ne jau pilnu slodzi. Dažreiz -atkarībā no lietas - paliek par karstu. Mums, Harij, patiešām noderētu tava pieredze.”

Gatavas atbildes man nebija. Negribējās viņu aizvainot. Biju plānojis pierunāt viņu kādam darbam. Tāpēc arī nolēmu neteikt, ka viņas piedāvājums ir pilnīgi nepieņemams, ka es nekad mūžā nepārsēstos pie cita galda, lai arī kāda nauda tur grozītos. Tas nebija manā gaumē. Pensijā vai ne, mans dzīves mērķis bija skaidrs. Un tajā nekādi neiederētos aizstāvības advokāta palīga darbs.

“Dženisa,” iesāku, “es darbu nemeklēju. Var teikt, tas man jau ir. Esmu atnācis tāpēc, ka gribu parunāt ar tevi par kādu darbiņu.”

Viņa ieķiķinājās.

“Tu joko,” viņa teica. “Tev ir nepatikšanas?” “Iespējams. Bet ne jau tāpēc gribu tev piedāvāt darbu. Vajadzīgs uzticams jurists, kas paņemtu glabāšanā kādu priekšmetu, ar kuru tas vajadzības gadījumā varētu veikt attiecīgās darbības.”

Viņa paliecās uz priekšu manā virzienā, tomēr tik un tā mūs atdalīja gandrīz divi metri.

“Kas tas par noslēpumu, Harij? Par ko tu runā?” “Vispirms pasaki - kāds ir tavs parastais honorārs? Sāksim no klienta puses.”

“Harij, mūsu zemākais honorārs ir divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Tā ka vari par to aizmirst. Esmu tava parādniece par visām tām drošajām lietām, kuras tu pagādāji. Tu jau esi klients.”

Ar pūlēm centos neizrādīt pārsteigumu.

“Tiešām? Divdesmit pieci stabi par to vien, lai tu iepazītos ar lietu?”

“Pilnīgi pareizi.”

“Nu, tu jau sen esi to pelnījusi.”

“Paldies, Harij! Saki - ko īsti tev vajag?”

Atvēru portfeli, kuru Bērnets Bigers bija iedevis aizdotās aparatūras pārnēsāšanai. Turpat bija arī mikroprocesors ar pulkstenī ievietotās novērošanas kameras ierakstu un trīs kompaktdiski ar ieraksta kopijām. Anclrē bija tās sagatavojis. Noliku mikroprocesoru un kompaktdiskus uz galda.

“Te ir mans videoieraksts. Oriģinālu - šo te procesoru -vajag nolikt drošā vietā. Atstāšu tev aploksni ar vienu kompaktdisku un manu vēstuli. Tev jāiedod man savs tiešais tālruņa numurs darbā. Zvanīšu tev ik vakaru divpadsmitos, lai tu zinātu, ka ar mani viss kārtībā. No rīta tu noklausīsies automātisko atbildētāju, un, ja esmu ko ierunājis, viss ir kārtībā. Ja neesmu zvanījis, aploksne jānodod “The Times” žurnālistam Džošam Meijeram.”

“Džošs Meijers. Esmu dzirdējusi. Tiesas prāvas?” “Agrāk viņš rakstīja par vietējo noziedzību. Tagad par terorismu. Šķiet, ka tagad strādā Vašingtonā.”

“Tātad terorisms, Harij?”

“Garš stāsts.”

Viņa palūkojās pulkstenī.

“Man ir laiks. Arī dators man ir.”

Vispirms kādu stundas ceturksni stāstīju viņai par savu

privāto izmeklēšanu un to, kas sekoja Lotona Krosa negaidītajam zvanam. Kā beidzās tas, kā izvilku atvilktni ar vecajām lietām no garāžas skapīša. Tad ļāvu viņai ielikt kompaktdisku datorā un noskatīties ierakstu. Viņa nepazina Lotonu, kamēr nepateicu, ka tas ir viņš. Noskatoties to daļu, kurā darbojās aģenti Miltons un Kārnijs, Dženisa reaģēja ar atbilstošu sašutumu. Palūdzu viņu pārtraukt, pirms bija jāparādās Denijai, lai mierinātu vīru.

“Jautājums numur viens: vai tie patiešām bija aģenti?” viņa jautāja, kad dators bija izmetis kompaktdisku.

“Protams, tie strādā pretterorisma nodaļā tepat Vest-vudā.”

Viņa ar riebumu papurināja galvu.

“Ja tas nokļūs avīzēs un pēc tam televīzijā, tad...”

“Es nemaz negribu, lai tas tur nokļūst. Tieši šobrīd tas būtu ļaunākais no visiem iespējamajiem variantiem.”

“Kāpēc ne, Harij? Šie aģenti ir īsti rupekļi. Miltons jau nu noteikti. Un otrā vaina ir tieši tikpat liela, jo viņš mierīgi stāv, neko nedarīdams, lai šo apturētu.”

Viņa pamāja uz monitora ekrānu, kur videoieraksta vietā pletās mierpilna aina - māja klinšainā okeāna krastā un viļņu nenogurstošais plūdums uz krastu.

“Domā, ģenerālprokurors un Savienoto Valstu Kongress to gribēja, pēc vienpadsmitā septembra pieņemdami grozījumus likumdošanā par FIB noteikumiem un metodēm?” “Nē, nedomāju,” atbildēju. “Bet vajadzēja saprast, ko tas izraisīs. Kā tur bija - absolūtā vara absolūti sabojā? Kaut kas tādā garā. Kā var nesaprast. Tikai atšķirība ir tāda, ka viņš jau nav nekāds pauninieks no austrumiem. Tas ir Amerikas baltais pilsonis. Bijušais policists, turklāt neglābjami paralizēts, jo dabūja lodi, darba pienākumus pildot.”

Lengvīzere skumji pamāja.

“Tieši tāpēc to nedrīkst slēpt. Tas jāredz...”

“Paklau, Dženisa, vai nu palīdzi man, vai arī meklēšu kādu citu?”

Viņa padodamās pacēla rokas.

“Jā, protams, palīdzēšu, Harij. Gribēju tikai pateikt, ka kaut kas tāds nedrīkst palikt nesodīts.”

“Nav runas par nesodīšanu. Vienkārši pagaidām vēl negribu, lai visi to uzzinātu. Vispirms es to izmantošu, lai kaut ko panāktu. Izspiedīšu to, kas man vajadzīgs.”

“Un tas būtu?”

“Es tik un tā būtu tev to pateicis, bet tu tik aulekšiem vien.”

“Ak, labi, piedod! Esmu nomierinājusies. Un nu izstāsti - ko esi izdomājis?”

Tā arī darīju.

Divdesmit piektā nodaļa

Keitas Mantilīni restorānā Vilšīras bulvārī varēja izvēlēties vietu vienā no nodalījumiem ar ļoti augstām starpsienām, kas nodrošināja pret ziņkārīgu acu skatieniem daudz drošāk nekā atsevišķie nodalījumi striptīza klubu dibenistabās, kuros klientus priecēja erotisko deju izpildītājas. Tāpēc arī norunāju tikšanos tieši šajā vietā. Tikšanos ārkārtīgi slepenā, valstiski svarīgā lietā. Atnācu stundas ceturksni pirms norunātā laika, un man ierādīja nodalījumu pie loga, kas izgāja uz Vilšīras bulvāri. Tur arī gaidīju. Sevišķo uzdevumu aģents Pīpis arī ieradās nedaudz agrāk, nekā norunāts. Lai atrastu mani, viņam vajadzēja iet gar nodalījumiem un ielūkoties katrā no tiem. Drūmi klusēdams, viņš iespraucās sēdeklī otrpus galdam.

“Priecājos, ka varējāt ierasties, aģent Pīpi.” “Neizskatījās, ka man būtu citi varianti.”

“Ceru, ka ne.”

Viņš atšķīra vienu no ēdienkartēm, kas bija uz galda. “Nekad neesmu bijis šeit. Vai normāli gatavo?”

“Ne slikti. Ceturtdienās ir garšīgs cāļa sautējums.” “Bet nav ceturtdiena.”

“Un neesat uzaicināts pusdienās.”

Atrāvis skatienu no ēdienkartes, viņš veltīja man savu viscaururbjošāko skatienu, taču šoreiz ne jau viņš bija noteicējs. Mēs abi zinājām, ka tagad man ir visi trumpji. Paraudzījos pa logu un nopētīju bulvāri.

“Vai tur, ārā, nav jūsu cilvēku, aģent? Neviens mani negaida?”

“Atnācu viens, kā lika jūsu advokāte.”

“Labi, bet es tomēr gribu, lai jūs zinātu - ja jūsējie mani vēlreiz saņems ciet vai izmēģinās kādu nekrietnību pret manu advokāti, rezultāts būs tāds, ka ieraksts, kuru saņēmāt pa e-pastu, tiks nosūtīts plašsaziņas līdzekļiem un izplatīts internētā. Ir cilvēki, kuri uzzinās, ja es pazudīšu. Tie izdarīs visu, kā runāts, par to varat būt drošs.”

Pīpis papurināja galvu.

“Jūs vienā laidā atkārtojat vienu un to pašu. Pazudīšu. Te, Bos, nav Dienvidamerika. Un mēs neesam nekādi nacisti.”

Piekrītoši pamāju.

“Sēžot šajā jaukajā restorānā, protams, tā neizskatās. Bet tad, kad tupēju tajā devītā stāva kamerā un neviens nezināja, kur esmu, sajūta bija pavisam cita. Droši vien Mušām Azīzam un pārējiem, kurus tur pūdējat, arī tagad nav ne jausmas, ar ko Kalifornija atšķiras no Peru.”

“Un tagad jūs viņus aizstāvat, vai ne? Tos, kas vēlētos visu mūsu valsti redzēt pelnos?”

“Es viņus ne...”

Apklusu, jo pienāca viesmīle. Stādījās priekšā kā Keiti-ja un apvaicājās, vai mēs būtu gatavi pasūtīt. Pīpis vēlējās kafiju, bet es pieprasīju kafiju un saldējumu ar riekstiem, augļiem un sīrupu, bet bez putukrējuma. Kad Keitija jau bija prom, Pīpis tā savādi paraudzījās uz. mani.

“Esmu pensijā. Varu atļauties saldējumu.”

“Interesanta pensija.”

“Saldējums te garšīgs, un viņi strādā līdz vēlam vakaram. Laba kombinācija.”

“Ņemšu vērā.”

“Vai esat redzējis filmu “The Heat"? Tieši šeit Als Pa-čīno - policists satiekas ar Dc Niro - laupītāju. Šeit viņi viens otram paziņo, ka vajadzības gadījumā nevilcinoties novāks otru.”

Pīpis pamāja, un abi ilgi raudzījāmies viens otram acīs. Attiecības bija noskaidrotas. Nolēmu ķerties pie lietas.

“Nu, kā jums patika mans videopulkstenis?”

Maska krita, un Pīpis pēkšņi izskatījās pagalam ievainots. Kā iemests lauvu bedrē. Viņš skaidri apzinājās, kas gaidāms, ja ieraksts nokļūs presē un internētā. Miltons bija viņa darbinieks, tātad arī viņam jākrīt. Ieraksts ar Rod-niju Kingu izrāva lielu robu Losandželosas Policijas departamentā, jo lidoja pat vadības ļaudis. Pīplam prāta pietika, lai saprastu, ka viņu samīcīs, ja neizdosies tikt galā ar šo problēmu.

“Tas bija pretīgi. Pirmkārt, atvainojos jums, bet gribu arī aizbraukt atvainoties tam cilvēkam, Lotonam Krosam.”

“Tas būtu labs darbs.”

“Tikai nedomājiet, ka tādas ir mūsu darba metodes. Ka tas būtu status quo. Ka ar to samierinos. Aģents Miltons ir prom. Atlaists. Pieņēmu tādu lēmumu, tiklīdz redzēju to ierakstu. Nevaru apsolīt, ka nodošu viņu tiesai, bet žetonu viņam vairs neredzēt. Katrā ziņā ne jau FIB žetonu. Es par to parūpēšos.”

Es pamāju.

“Labi, parūpējieties gan.”

Ieliku savos vārdos krietnu sarkasma devu un ievēroju viņa vaigus nedaudz iekrāsojamies. Dusmu palete.

“Uz tikšanos uzaicinājāt jūs, Bos. Ko jūs gribat?”

Nu beidzot! Šo jautājumu arī biju gaidījis.

“Jūs jau zināt, ko. Gribu, lai jūsu cilvēki atstājas no manis. Lai atdod manu mapi un piezīmes. Lai man atdod Lo-tona Krosa mapes. Man vajag slepkavības lietas kopiju no Losandželosas Policijas departamenta, un es zinu, ka tā ir pie jums. Bez tam man jātiek klāt Azīzam un visam, kas vien jums ir par viņu.”

“Tas, kas mums ir par viņu, ir slepens. Nacionālās drošības jautājums. Mēs nevaram...”

“Svītrot to no slepeniem sarakstiem. Man jānoskaidro, kas jums zināms par viņa atrašanās vietu divos datumos. Tieši šīs lietas federālā izlūkošana tik labi prot, un man tas ir ļoti svarīgi. Un pēc tam man ar viņu jāparunā.”

“Ar ko? Ar Azīzu? Tas nekad nenotiks.”

Es pārliecos pār galdu.

“Notiks gan. Pretējā gadījumā visi, kam vien ir televizors vai internēts, ieraudzīs, ko jūsu Miltons nodarīja bezpalīdzīgam invalīdam ratiņkrēslā. Vēl vairāk, šis cilvēks ir daudzkārt apbalvots pensionēts policists, kurš, dienesta pienākumus pildīdams, zaudējis kustībspēju un iespēju baudīt dzīvi. Domājat, tas ieraksts ar Rodniju Kingu nepapu-rināja Losandželosas Policijas departamentu? Redzēs, kas notiks ar šo te. Garantēju, ka gan Miltonu, gan jūs - visus

jūsu devītā stāva brašuļus - FIB un ģenerālprokurors, un visi pārējie, kam teikšana, patrieks prom, pirms kāds ieminēsies par civiltiesību kodeksu. Saprotat, sevišķo uzdevumu aģent?”

Gaidīju viņa atbildi, taču tās nebija. Viņš stingi blenza pa logu uz Vilšīras bulvāri.

“Un, ja kaut uz mirkli iedomāsieties, ka man pietrūks dūšas to palaist gaisā, tad jūs mani nepazīstat.”

Šoreiz gaidīju pacietīgāk, un galu galā viņš atrāva acis no loga un pievērsās man. Pienāca viesmīle, nolika katram priekšā kafijas tasīti un paziņoja, ka tūlīt atnesīšot saldējumu. Ne Pīpis, ne es nepateicās.

“Ticiet man,” Pīpis sacīja, “es zinu, ka jums pietiks drosmes. Jūs esat no tās slakas, Bos. Esmu tādus redzējis. Tādiem kā jums pašlabums svarīgāks par sabiedrības interesēm.”

“Tikai nevajag atkal par sabiedrības interesēm. Ne jau tās te iesaistītas. Ja dabūšu to, ko man no jums vajag, varēsiet dzīvot mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis. Ieraksts nekur neparādīsies. Vai tā nebūtu labāk?”

Pīpis pieliecās, lai iemalkotu kafiju. Tieši tāpat kā devītā stāva kamerā, apdedzināja lūpas un savaikstījās. Pastūma tasīti ar apakštasīti nostāk, tad paslīdēja līdz soliņa malai un palūkojās uz mani.

“Es ar jums sazināšos.”

“Dodu jums divdesmit četras stundas laika. Vai nu rīt ap šo pašu laiku jūs man piezvanāt, vai arī visas norunas cauri un es to laižu gaisā.”

Sevišķo uzdevumu aģents piecēlās, bet palika stāvam turpat ar visu salveti. Tad pamāja, likdams noprast, ka piekrīt.

“Gribu jums ko jautāt,” viņš teica. “Ja jau esat šeit, kas

tad maksāja ar jūsu kredītkarti par vakariņām Lasvegasas “Commander’s Palace”?”

Pasmaidīju. Tātad biju izsekots.

“Viens draugs. Vai labs restorāns?”

Viņš pamāja.

“Viens no labākajiem. Esmu tur bijis. Krevetes okrā tik maigas, ka pašas kūst uz mēles.”

“Droši vien lieliska garša.”

“Padārgas ar. Jūsu draugam tur no Visa kartes noņēma vairāk par simts dolāriem. Izskatās, ka vakariņas divām personām.”

Viņš nometa salveti uz galda.

“Es došu ziņu.”

Drīz vien pēc viņa aiziešanas viesmīle atnesa manu saldējumu. Palūdzu rēķinu, un viņa apsolīja atnest to tūdaļ pat.

Bakstīju karoti sīrupā, saldējumā, bet tā arī nepagaršo-ju. Sēdēju, domādams par to, ko teica aģents. Nebiju pārliecināts, ka saklausīju draudus par manu kredītkaršu izmantošanu. Iespējams, viņš pat zināja, kas tās lieto. Tas, kas mani visvairāk nodarbināja, bija vakariņas divām personām. Atkal viņa bija ar kaut ko kopā. Netiku no šīs domas vaļā, tāpat kā no Eleonoras.

Divdesmit sestā nodaļa

Tā kā Lasvegasas viltība bija atklāta, aizbraucu uz Bērbenkas lidostu, atdevu nomāto mašīnu un iekāpu tramvajā, lai paņemtu savu auto no ilgtermiņa stāvlaukuma. Biju aizņēmies Lotona platformiņu, tā bija “Mercedes” līdzi. Pirms prombraukšanas pašļūcu apakšā autiņam, atvienoju satelīt-transponderu un siltuma devēju un iezagos zem blakus stāvošā pikapa. Piestiprinājis ierīci pikapam, mierīgu sirdi iekāpu savā “Mercedes”. Izbraucot atpakaļgaitā no savas vietas, ievēroju pikapam Arizonas numuru. Ja Pīpis labi ātri neat-sūtīs kādu pēc FIB īpašuma, tas būs jādzen rokā citā štatā. Pasmaidīju un piebraucu pie stāvvietas būdiņas, lai norēķinātos.

“Jums droši vien bija jauks ceļojums,” teica stāvvietas darbiniece, kurai atdevu biļeti.

“Jā, tā varētu teikt. Tiku sveikā cauri.”

Mājās atgriezies, tūlīt piezvanīju Dženisai Lengvīzerei uz

mobilo tālruni. Viņa bija ieviesusi manā plānā nelielus grozījumus. Negribēja, lai es zvanītu uz viņas darba tālruni ik vakaru. Uzstāja, lai zvanot tieši uz viņas mobilo.

“Kā gāja?”

“Nu tā. Tagad tikai jāpagaida. Devu viņam laiku līdz rītvakaram. Tad jau droši vien viss būs skaidrs.”

“Un kā viņš to uztvēra?”

“Kā jau mēs domājām. Ne visai labi. Taču ceru, ka beigās viņam radās apskaidrība. Domāju, ka rīt piezvanīs.” “Cerams. Tu riskanti spēlē, Harij.”

“Var jau būt. Tavā galā viss sagatavots?”

“Domāju, ka jā. Ieraksta oriģināls drošā vietā tepat, birojā. Man atliek tikai gaidīt tavu zvanu. Ja tu nezvani, es zināšu, kā rīkoties.”

“Labi, Dženisa. Paldies!”

“Arlabunakti, Harij!”

Noliku klausuli un aizdomājos. Šķiet, viss bija sagatavots. Tagad bija Pīpla kārta rīkoties. Vēlreiz pacēlu klausuli un piezvanīju Eleonorai. Viņa atbildēja uzreiz, balsī nebija ne miņas no miegainības.

“Atvaino, te Harijs. Spēlē?”

“Ne jā, ne nē. Spēlēju, bet neiet visai labi, tāpēc uzrīkoju sev pārtraukumu. Stāvu pie “Bellagio” un skatos uz strūklakām.”

Pamāju. Varēju iedomāties viņu stāvam pie apmales izgaismoto dejojošo strūklaku priekšā. Dzirdēju mūziku un ūdens šļakstus tālruņa klausulē.

“Kā patika “Commander's Palace”?”

“Kā tu zini?”

“Pie manis bija viesi no FIB.”

“Ātri gan.”

“Jā. Esmu dzirdējis, ka tas esot labs restorāns. Krevetes maigas, pašas kūst uz mēles. Tev garšoja?”

“Tīri labi. Man gan labāk garšoja Ņūorleānā. Produkti tie paši, bet oriģināls paliek oriģināls, vai ne?”

“Protams. Bez tam droši vien vienatnē tā negaršo.”

Biju gandrīz gatavs nolamāt sevi par tik neveiklu un rupju mājienu.

“Es jau nebiju viena, bet gan ar kādu draudzeni, dažreiz spēlējam kopā. Tu, Harij, nemaz neteici, cik drīkstu iztērēt.”

“Nē, protams. Neteicu.”

Vajadzēja kaut kā izkulties. Abi sapratām, ko īsti gribēju zināt, un sajūta nebija no labajām.

“Nemanīji, vai kāds tevi novēro?”

Iestājās klusums.

“Nē. Un ļoti ceru, Harij, ka neesi mani iegrūdis nepatikšanās.”

“Nē, tev nekas nedraud. Zvanu tikai tādēļ, lai pateiktu, ka teātris beidzies. Biroja ļaudis zina, ka esmu joprojām šeit.”

“Ak, sasodīts, un man tā arī neizdevās nopirkt dāvanu, ko tu man solīji.”

Man bija jāpasmaida. Viņa jokoja, to es uzreiz sapratu. “Tas nekas, vēl vari paspēt.”

“Vai ar tevi viss kārtībā?”

“Jā, protams.”

“Varbūt izstāstīsi?”

Ne jau pa šo tālruni, nodomāju, bet neko neteicu. “Iespējams, kad atkal tiksimies. Esmu pārāk noguris.” “Labi, tad nekavēšu tevi. Ko man darīt ar tavām kredītkartēm? Jā, zini, tu taču atstāji savu somu manā mašīnā.”

Izklausījās, it kā viņa domātu, ka tas noticis tīšām.

“Klau, vai tā nevarētu pagaidām palikt pie tevis? Kad ar šito lietu tikšu galā, atbraukšu un savākšu.”

Pagāja labs laiks, līdz izdzirdēju atbildi.

“Tikai citreiz dod man ziņu agrāk nekā šodien,” viņa beidzot sacīja. “Lai varu sagatavoties.”

“Protams. Es labošos.”

“Labi, Harij, iešu spēlēt. Varbūt pēc mūsu sarunas veiksies.”

“Es tā ceru, Eleonora. Paldies par izlīdzēšanu!”

“Nav jau par ko. Arlabunakti!”

“Arlabunakti!”

Viņa ieslēdza tālruni.

“Un labu veiksmi!” es noteicu tukšumā.

Noliku klausuli un pūlējos domāt par sarunu un viņas vārdiem. Tikai citreiz dod man ziņa agrāk nekā šodien. Lai varu sagatavoties. Varēja saprast, ka man jābrīdina, pirms uzrodos. Lai viņa varētu izdarīt - nu, ko? Kam sagatavoties?

Apjēdzu, ka tā var aizdomāties un satraukties līdz vājprātam. Atmetu Eleonoru un visu pārējo malā, paķēru alu no ledusskapja un izgāju uz verandas. Vakars bija vēss un skaidrs, tālu lejā šosejas uguntiņas mirdzēja kā briljanta kaklarota. Kalnos atbalsojās laimīgi sievietes smiekli. Atcerējos Deniju Krosu un viņas vīram veltīto dziesmu. Mierpilna nakts gan mīlai, gan mīļoto zaudējot. Tikai tad dzīve ir brīnišķīga, ja pats to tādu veido. Nav tādu ceļazīmju, kas norādītu ceļu uz paradīzi.

Apņēmos, ka tad, kad tas viss būs beidzies, došos uz Ve-gasu pavisam. Izaicināšu veiksmi. Aiziešu pie Eleonoras, lai notiek kas notikdams.

Divdesmit septītā nodaļa

No paša rīta izklāju uz galda Lotona superauto dzinēja nodalījumā patvērušos dokumentus. Aizgāju uz virtuvi uzvārīt kafiju un atklāju, ka kafija beigusies. Varētu jau aizbraukt uz veikalu tepat lejā, taču negribēju pamest tālruni. Gaidīju Dženisas Lengvīzeres zvanu. Tāpēc nosēdos pie galda ar dzeramā ūdens pudelīti vien un sāku pētīt atskaites, kuras pirms trim gadiem Lotons bija nokopējis un atvedis mājās.

Man bija aizdevējbankas sagatavotā naudaszīmju numuru saraksta kopija un grafiki ar naudas piegādē iesaistīto cilvēku atrašanās vietām noteiktā laikā. Šos dokumentus bija analizējuši Lotons Kross un Džeks Dorsijs, pirms viņiem uzdeva citu lietu izmeklēšanu.

Naudaszīmju saraksts bija četru lapu garumā, tas sastāvēja no kinostudijas vajadzībām domātā naudas sūtījuma brīvi izvēlētu simtdolāru naudaszīmju numuriem. Saraksta

sastādītāji bija divi bankas darbinieki - Līnuss Saimonsons un Džoslina Džonsa. To bija parakstījis bankas viceprezidents, vārdā Gordons Skegs.

Skega vārdu biju dzirdējis. Tas bija viens no Aleksandra Teilora nosauktajiem, kad palūdzu viņu pateikt, kam bija zināms par naudas sūtījuma piegādi uzņemšanas laukumā. Teilora nosaukto deviņu cilvēku saraksta man vairs nebija. To bija paņēmuši FIB aģenti pēc viesošanās pie manis. Taču šis uzvārds sazin kāpēc bija iespiedies atmiņā.

Neatceros, ka Teilors būtu nosaucis Saimonsona un Džonsas vārdu, kaut arī pastāvēja iespēja, ka Teilors nemaz nezināja par viņu dalību naudas sagatavošanā. Varēja arī gadīties, ka šie cilvēki nemaz nezināja, kam domāts aizdevums.

Parasti rūpīgi izpētu katru ar izmeklējamo lietu saistīto sīkumu, kas nonāk pie manis. Tāpēc rūpīgi pārbaudīju banknošu numuru sarakstu - ja nu atklājas kaut kas uzkrītošs. Taču neko tādu neatradu. Skaitļu virknējumi kā neuzlaužams kods slēdza pieeju lietas noslēpumam. Vienkārši četras lapas ar dažādiem numuriem bez noteiktas sistēmas.

Noliku sarakstu malā un ķēros klāt alibi grafikiem. Vispirms atradu Skegu, tad Saimonsonu un Džonsu. Dorsijs un Kross patiešām bija veikuši visu triju bankas darbinieku pārbaudi. Kross bija noskaidrojis, kur attiecīgajā laika sprīdī atradās un ko darīja Skegs un Džonsa, bet Dorsijs izpētījis Saimonsona gaitas. Pārbaudīja, ko viņi darījuši un kur atradušies Endželas Bentones slepkavības un naudas nolaupīšanas dienās.

Visiem trim bija nevainojams alibi attiecībā uz fizisku dalību kādā no noziegumiem. Tas, protams, nenozīmēja, ka viņus nevarētu turēt aizdomās par līdzdalību. Jebkurš no viņiem varēja izplānot laupīšanu un atrasties maliņā tās laikā. Vai vismaz kalpot par informācijas avotu naudas piegādes ziņā.

To pašu varēja attiecināt uz pārējiem astoņiem cilvēkiem, kuriem bija alibi, kas izslēdza aktīvu dalību noziegumu veikšanā. Taču man nebija nekādu citu atskaišu, nekādas informācijas, vai tika pārbaudīta iespēja par netiešu saistību ar tiem.

Sapratu, ka darbojos tukšgaitā. Mēģināju izlikt pasjansu ar nepilnu kāršu komplektu. Dūži bija pazuduši, laimēt vairs nekādi nevarēju. Man vajadzēja visas kārtis. Iedzēru ūdens malku, mēģināju iztēloties, ka dzeru kafiju. Prātoju par to, cik svarīga ir šī spēle ar Pīplu. Ja tā neizdosies, viss būs cauri. Endželas Bentones izstieptās rokas mani vajās visu atlikušo mūžu, bet šajā brīdī es neko nespēju mainīt.

Kā pēc pasūtījuma atskanēja tālruņa zvans. Iegāju virtuvē, lai paceltu klausuli. Runāja Dženisa Lengvīzere, lai gan savu vārdu nenosauca.

“Tā esmu es,” viņa teica. “Mums jāaprunājas.”

“Labs ir, bet pašlaik esmu aizņemts. Piezvanīšu pēc brītiņa.”

“Labi.”

Viņa paklausīgi nolika klausuli. Uztvēru to kā pierādījumu viņas pārliecībai, ka nebiju kļūdījies, teikdams - mājās uzstādītas noklausīšanās ierīces un tālruņa sarunas noklausās. Kā apstiprinājumu tam, ka Pīpis rīkojās tieši tā, kā biju paredzējis. Paķēru no galda atslēgas un metos ārā.

Nobraucu lejā un tur - vietā, kur Malholandas ceļš apvijas kalnam otrā pusē un savienojas ar Vudro Vilsona ielu pie Kahuengas, - ieraudzīju pretējā virzienā pie luksofora apstājušos dzeltenu “Corvette". Varētu teikt, ka

pazinu braucēju. Šad tad esmu redzējis viņu rikšojam vai pabraucam mašīnā manai mājai garām. Esmu viņu saticis arī policijas nodaļā. Privātdetektīvs, kas dzīvoja otrpus kalnam. Izbāzu pa mašīnas logu roku un pacēlu to sveicienā. Viņš atbildēja ar to pašu. Labu ceļavēju, draugs! Man ar tas dikti noderētu. Gaismas luksoforā mainījās, un viņš devās uz dienvidiem, uz Kahuengu, bet es stūrēju uz ziemeļiem.

Veikala kafijas automātā paņēmu kafijas tasīti un devos pie tālruņa automāta piezvanīt Dženisai uz mobilo. Atbildēja uzreiz.

“Bijuši te vakarnakt,” viņa paziņoja. “Nu tieši tā, kā tu teici.”

“Ieraksts ir?”

“Jā! Brīnišķīgs! Visu var redzēt. Tas pats džeks, kas pirmajā videoierakstā. Miltons.”

Pamāju, pats savu domu gājienu apstiprinādams. Ēsma bija Dženisas zvans uz manu mājas numuru, viņai bija jāpasaka, ka digitālais procesors ieslēgts viņas kabineta seifā, un Miltons bija uzķēries. Biju uzstādījis vienu no “Bige-ra & Bigcra” videokamerām - radioaparātā - uz viņas galda tā, lai varētu uzņemt grāmatplauktu, kurā bija slepens seifs.

“Viņš te labu brīdi mīcījās, kamēr atrada seifu. Izlauza no sienas. Savāca visu.”

Iepriekšējā vakarā viņa bija visu izņēmusi no seifa. Es tur ieliku salocītu papīra lapu. Uz tās bija rakstīts: Vācieties! Varu iedomāties Miltona sejas izteiksmi, to izlasot, -ja vien viņam izdevās seifu atmūķēt.

“Vai birojā vēl kas aiztikts?”

“Pāris galdiem atvilktnes atrautas vaļā. Trauks ar divdesmit piecu centu monētām no atpūtas telpas. Viss skata pēc, lai izskatītos pēc parastas zādzības.”

“Policijai zvanījāt?”

“Jā, bet neviens vēl nav rādījies. Kā parasti.”

“Tikai nevienam par ierakstu ne vārda! Pagaidām ne.” “Saprotu. Norunāts. Ko turpmāk darīt?”

“Tev vēl ir Pīpla e-pasta adrese?”

“Protams.”

Iepriekšējā vakarā viņai izdevās to diezgan viegli uzzināt no kādas bijušās kolēģes, kura strādāja prokuratūrā.

“Nu, tad jau viss kārtībā, nosūti viņam vēl vienu īmei-lu. Pievieno šo ierakstu klāt un paziņo, ka esmu mainījis termiņu uz divpadsmitiem dienā. Vai nu viņš man piezvana, vai slēdz iekšā CNN, redzēs rezultātu. Nosūti pēc iespējas ātrāk.”

“Jau esmu pieslēgusies.”

“Labi.”

Maziem malciņiem sūcu kafiju, taustiņu klaboņā klausīdamies. Andrē Bigers bija iedevis līdzi iekārtu, ar kuru Dže-nisa varēja noskatīties ierakstu. Nu varēja pievienot elektroniskā pasta vēstulei visu ierakstu.

“Aizgāja,” viņa ziņoja. “Labu veiksmi, Harij!”

“Tā man patiešām noderētu.”

“Neaizmirsti, tev jāzvana man pirms pusnakts, vai arī es rīkošos, kā norunājām.”

“Pilnīgi skaidrs.”

Noliku klausuli un iegāju veikalā, gribējās vēl vienu kafijas tasīti. Dženisas ziņa mani gan bija uzjundījusi, taču lieka kofeīna deva par ļaunu nenāktu. Diena solījās būt interesanta.

Vērdams vaļā mājas durvis, dzirdēju tālruņa zvanu. Paspēju sagrābt klausuli, ieskrējis virtuvē.

“Klausos!”

“Mister Bos? Te Džons Pīpis.”

“Labsrīts!”

“Ne pārāk. Kad varat piebraukt?”

“Tūlīt braucu.”

Divdesmit astotā nodaļa

Sevišķo uzdevumu aģents Pīpis mani gaidīja Federālās pārvaldes ēkas pirmā stāva hallē. Kad iegāju, viņš jau tur stāvēja. Droši vien bija sācis gaidīt uzreiz pēc mūsu sarunas.

“Nāciet līdzi!” viņš teica. “Mums jāpasteidzas.”

“Kā jums tīk.”

Pamājis uniformētam sargam, viņš atslēdza durvis ar elektronisko karti un veda mani pa drošības dienesta ieeju, izsaukdams man jau pazīstamo liftu ar to pašu karti.

“Jums te viss savs, pat lifts,” uzlielīju. “Līmenis, vai ne?” Pīpis neatbildēja. Pagriezās pret mani un ielūkojās acīs. “Daru to tikai tāpēc, ka man nav izvēles. Esmu nolēmis pieciest tādu izspiedēju taktiku, jo ticu, ka tas, ko šeit mēģinu panākt, ir tā vērts.”

“Vai tad tāpēc vakarnakt sūtījāt Miltonu uz manas advokātes biroju? Tas arī ir sabiedrības interesēs?”

Viņš cieta klusu.

“Zināt, varat niknoties uz mani, cik uziet. Tā ir jūsu darīšana. Bet nepūtīsim miglu viens otram acīs. Nevajag piesaukt tos lielos mērķus, abi taču saprotam, kas īsti notiek. Jūsējais pārkāpa visas robežas un iekrita. Par to jāmaksā. Tur jau tā lieta. Pavisam vienkārši.”

“Tajā pašā laikā izmeklēšana tiek traucēta, riskējam ar citu cilvēku dzīvībām.”

“To mēs vēl redzēsim, vai ne?”

Lifta durvis atvērās devītajā stāvā. Viņš izveda mani, uz jautājumu tā arī neatbildējis. Tā pati visspēcīgā karte atdarīja vēl vienas durvis, iegājām personālsastāva telpā, kur vairāki aģenti strādāja pie datoriem. Mūs ieraugot, gandrīz visi atrāvās no darba, lai nopētītu mani. Secināju, ka viņiem vai nu bija pateikts, kas esmu par putnu un ar ko nodarbojos, vai arī sveša cilvēka parādīšanās šajā svētnīcā bija kas neparasts.

Telpas vidū nonācis, pie tālākā galda ieraudzīju Milto-nu. Atgāzies krēslā, viņš tēloja vēso mieru. Taču zem izkārtnes varēja just vārāmies niknumu. Pamirkšķināju viņam un vairs nelikos ne zinis.

Pīpis ieveda mani pašaurā istabā ar galdu un diviem krēsliem. Uz galda ieraudzīju kartona kārbu. Tajā atradās mans piezīmju blociņš un mape ar Endželas Bentones lietas dokumentiem. Turpat pamanīju arī no Lotona garāžas paņemto mapi un pabiezu melnu mapi. Nodomāju, ka tai vajadzētu būt no Losandželosas Policijas departamenta paņemtās slepkavības lietas kopijai. Nopriecājos, to ieraugot vien. Te bija viss kāršu komplekts, bez kura spēle nevedās.

“Kur pārējais?” noprasīju.

Pīpis aizgāja galdam otrā pusē un izvilka vidējo atvilktni. Sadabūja kādu no mapēm un uzmeta uz galda.

“Tur atradīsiet atskaites par objekta atrašanās vietu jūsu minētajos datumos. Diez vai no tā būs kāds labums, bet jūs to pieprasījāt. Varat apskatīties tepat, līdzi ņemt nedrīkstēs. No šīs telpas tās iznest aizliegts. Saprotams?”

Pamāju. Nodomāju, ka par to nestrīdēšos.

“Un kā būs ar Azīzu?”

“Kad beigsiet, sarīkošu jums tikšanos. Tikai viņš nerunās. Velti laiku pazaudēsiet.”

“Bet tas jau ir mans laiks.”

“Tad, pirms aiziesiet no šejienes, piezvanīsiet savai advokātei un pateiksiet viņai, lai atdod man vakarnakt un iepriekšējā naktī veikto novērošanas kameru ierakstu oriģinālus un visas kopijas.”

Papurināju galvu.

“Atvainojiet, tā nebija runāts.”

“Protams, bija.”

“Nē, nekad neesmu teicis, ka atdošu ierakstus. Solīju tos nenodot atklātībai. Tā ir liela atšķirība. Nebūt nedomāju šķirties no sava vienīgā trumpja. Tik glups es neesmu, Džon.” “Mums taču bija noruna.” Viņa vaigi dusmās trīcēja. “Un es to pildu. Tieši tā, kā runāts.”

Iebāzu roku kabatā un izvilku audiokaseti. Pasniedzu viņam.

“Ja neticat man, paklausieties pats. Vakardienas sarunu no automāta es ierakstīju.”

Vēroju viņa acis: sevišķo uzdevumu aģents apjauta, ka biju arī viņu pieķēris.

“Te būs, Džon. Uztveriet to kā labas gribas izpausmi. Tas ir oriģināls. Dublikāta nav.”

Viņš piesardzīgi pasniedzās un paņēma kaseti. Piegāju pie galda.

“Varbūt cs varētu iepazīties ar šiem dokumentiem, bet jūs varat mierīgi sagatavot to tikšanos ar Azīzu?”

Pīpis ielika kaseti kabatā un pamāja.

“Būšu pēc minūtēm desmit,” viņš sacīja. “Ja nu kāds ienāk un prasa, kas jums te darāms, aizveriet mapi un sakiet, lai iet pie manis.”

Kad viņš aizgāja, apsēdos pie galda un atvēru mapi. Tajā bija divas lapas ar zīmogu “Pilnīgi slepeni”. Ar melnu flo-māsteru aizsvītroti vārdi gandrīz visās rindkopās, dažviet aizkrāsotas veselas rindkopas. Bija skaidrs, ka Pīpis nebūt negrasījās rādīt man ko tādu, kas neietilpa norunā vai, viņa vārdiem sakot, ko nebiju no viņa izspiedis.

Lapas, kā varēju spriest, bija izņemtas no kādas lietas. Kreisajā augšējā stūrī katrai pavisam sīkā iespiedumā ierakstīts kods. Paņēmu tukšu piezīmju papīra lapu un pierakstīju abu lapu kodus. Tad izlasīju to, ar ko Pīpis bija laipni ļāvis iepazīties.

Pirmajā lapā bi)a divas datētas rindkopas.

11.05.99. - OBJEKTS redzēts HamburgA, ХХХХХ KOPA AR ХХХХ ХХХХ ХХХХХ UN ХХХХХ ХХХХХ. Objekts bija restorānā ХХХХХ aptuveni no 20.00 i.Idz 23.30. Citu ziņu nav.

01.07.99. OBJEKTA pase skenēta HItrova 14.40. Ieradies ar reisu nr. 698 no Frankfurtes. Citu ziņu nav.

Rindkopas pirms šīm divām un viss turpmākais teksts bija pilnīgi aizkrāsots. Manā priekšā bija žurnāla lapas, kurās ЫВ reģistrēja Azīza pārvietošanos jau vairākus gadus. Viņš bija iekļauts īpaši novērojamo personu sarakstā, jo bija aizdomas par terorismu. Lūk, ko tas nozīmēja. Ziņotāju vai aģentu atskaites, pasu kontroles dati.

Abi šīs lapas datumi nekādā ziņā neatbilda Endželas Bentones slepkavības un uzņemšanas laukumā notikušās aplaupīšanas laikam. Tas gan neatbrīvoja Azīzu no aktīvas vai netiešas dalības abos vai vienā no noziegumiem. Tiešām, ja varēja ticēt saņemtajam dokumentam, pirms un pēc izmeklējamajiem noziegumiem viņš atradās Eiropā. Taču tas nebija nekāds alibi. Kā jau biju lasījis, Azīzs mēdza izmantot viltotus personas dokumentus. Pilnīgi iespējams, ka viņam bija izdevies iemanīties valstī izdarīt noziegumus un tikpat veikli aizlaisties.

Paņēmu otro lapu. Tajā bija tikai viena neaizkrāsota rindkopa. Taču datums bija precīzi notrāpīts.

19.03.00 - OBJEKTA tase skenēta Losandželosas

STARPTAUTISKAJĀ LIDOSTA. IERADIES AR “Ql!ANTAS" REISU

nr. 88 no Manilas 18.11. Drošības dienesta pArbaude un pārmeklēšana. Losandželosas lidostas FIB biroja nopratināšanu veicis XXXX XXXX. Sk. protokolu nr. 01-44969. Atbrīvots 21.15.

Izskatījās, ka Azīzam bijis dzelžains alibi aģentes Mar-tas Gesleres pazušanas vakarā. Losandželosas starptautiskajā lidostā FIB aģents viņu pratinājis līdz divdesmit vieniem piecpadsmit, tātad viņš atradies varas orgānu rokās tieši tobrīd, kad Geslere pazuda mājupceļā no darba.

Atliku abas lapas mapē un ieliku to atvilktnē. Piezīmju papīrs man vairs nebija vajadzīgs. Atliku to savā mapē un paņēmu slepkavības lietu. Grasījos vērt to vaļā, kad atvērās istabas durvis. Tas bija Miltons. Neteicu ne vārda. Devu iespēju viņam izdarīt pirmo gājienu. Viņš ienāca un pameta skatienu visapkārt, it kā tur būtu, ko redzēt. Tad ierunājās, manī neskatīdamies.

“Jūs nu gan, Bos, esat zvērīgs nekauņa. Šitā izdarīties un domāt, ka jums nekas par to nebūs. No manis nebūs.” “Droši vien es to pašu varētu teikt par jums.”

“Ja tā par mani runātu, tā būtu blefošana.”

“Te jūs esat kļūdījies.”

Viņš atspiedās ar rokām pret galdu un pieliecās man klāt.

“Jūs vairs nekas neesat, Bos. Jūsu laiks pagājis, bet jūs vēl grābstāties, ķerdamies klāt pēdējam salmiņam, maisāties pa kājām cilvēkiem, kas dara visu nākotnes vārdā.”

Nejutos aizvainots un cerēju, ka to var manīt. Atliecos atpakaļ krēslā un paraudzījos viņa sejā.

“Atbrīvojies taču reiz, cilvēk mīļais! Ja nekļūdos, tev jau nav, par ko uztraukties. Tev ir šefs, kuram vairāk rūp tas, kā neiekrist, nevis ko noskaidrot. Tev jau nu gan, Milton, nav no kā baidīties. Domāju, ka viņu vairāk uztrauc tas, ka uzrāvies, nevis tas, ko tu esi izdarījis.”

Miltons rādīja uz mani ar pirkstu.

“Nemaz nedomā tur jaukties iekšā! Un tās pamācības pataupi kādam citam!”

“Jauki. Ko tad tu gribi?”

“Brīdināt gribu. Uzmanies, Bos! Es to tā neatstāšu.” “Labi, ņemšu vērā.”

Viņš pagriezās un izgāja, atstādams durvis pusvirus. Pēc pāris sekundēm ieradās arī Pīpis.

“Gatavs?”

“Jau sen.”

“Kur tā mape?”

“Atliku atvilktnē”

Viņš pārliecās pār galdu, izvilka atvilktni, lai pārliecinātos. Pat atvēra mapi vaļā un pārbaudīja, vai neesmu ko izvilcis.

“Labs ir, iesim. Paņemiet savu kārbu!”

Sekoju viņam. Izgājām caur vairākām metāla durvīm, atkal nokļuvu gaitenī, kurā atradās kameras. Nebijām ne tuvu pirmajām durvīm ar lodziņu, kad viņš ar elektronisko karti atslēdza kādas citas durvis un ieveda mani nopratināšanas telpā. Tajā bija galds un divi krēsli. Uz viena no tiem jau sēdēja Musūva Azīzs. Kāds aģents, ar kuru vēl nebiju sastapies, stāvēja, atbalstījies pret sienu pie durvīm. Pīpis nostājās otrā pusē.

“Sēdieties!” viņš sacīja. “Piecpadsmit minūtes jūsu rīcībā.” Nolicis kārbu uz grīdas, atvilku otro krēslu no galda nost un apsēdos. Starp mani un Azīzu bija tikai galds. Azīzs izskatījās novārdzis un izkāmējis. Blondi balinātie mati pie saknēm atauguši melni. Puspievērtās acis piesarkušas; kamerā acīmredzot gaismu nemaz neizslēdza. Viņa dzīvē daudz kas bija mainījies. Pirms diviem gadiem Losandželosas starptautiskajā lidostā viņu aizturēja uz dažām stundām personības noskaidrošanai un pārmeklēja, FIB aģents mēģināja viņu nopratināt. Tagad robežas šķērsošana maksāja viņam beztermiņa aizturēšanu FIB kambaros.

Neko lielu no mūsu sarunas nebiju gaidījis, taču vēlējos tikties ar viņu aci pret aci un tikai tad uzskatīt viņu par aizdomās turamo vai atmest jebkādas aizdomas. Ievērojot atskaitēs lasīto, sliecos otrā varianta virzienā. Vienīgais, kas saskaņā ar man zināmo informāciju saistīja mazo teroristu ar Endželu Bentoni, bija nauda. Aizturēšanas brīdī uz robežas pie viņa atrada vienu no simtdolāru naudaszīmēm, kuras tika nolaupītas filmas uzņemšanas laukumā. Tam varēja būt dažādi izskaidrojumi, un es jau sāku spriest, ka neviens no tiem nebija saistīts ne ar slepkavību, ne ar aplaupīšanu. Noliecies pie kārbas, izņēmu no tās mapi ar Endželas

Bentones lietu un atvēru to, klēpī turēdams, lai Azīzs neredzētu. Sadabūju Endželas fotogrāfiju - to bija iedevuši viņas vecāki. Fotostudijas uzņēmums, nepilnus divus gadus pirms viņas noslepkavošanas. Uzreiz pēc Ohaio universitātes izlaiduma svinībām. Palūkojos uz Azīzu.

“Mani sauc Harijs Boss. Izmeklēju pirms četriem gadiem noslepkavotās Endželas Bentones lietu. Esat šo cilvēku kādreiz redzējis?”

Pastūmu fotoattēlu viņa virzienā, vērodams, vai kāda sejas vai acu kustība viņu nenodos. Azīza acis pārskrēja tam pāri, taču it nekādas reakcijas nebija. Viņš neteica ne pušplēsta vārda.

“Vai nebijāt pazīstami?”

Atbildes nebija.

“Viņa strādāja kinostudijā, kuru aplaupīja. Pie jums atrada tur nolaupīto naudaszīmi. Kādā veidā tā pie jums nokļuva?”

Klusums.

“No kurienes tā nauda?”

Viņš novērsās no fotogrāfijas un ielūkojās man acīs. Un klusēja.

“Aģenti aizliedza runāt?”

Atkal nekā.

“Aizliedza? Klausieties, ja jūs viņu nepazīstat, vismaz to varat pateikt.”

Azīza skumjās acis atkal bija nodurtas. Izskatījās, ka viņš vēlreiz aplūko fotoattēlu, taču es skaidri zināju, ka tā nav. Viņš raudzījās kaut kur tālē. Sapratu, ka turpināt nav jēgas, taisnību sakot, neko lielu arī nebiju gaidījis.

Piecēlos un pievērsos Pīplam.

“Paturiet sev atlikušo laiku!”

Viņš atgrūdās no sienas un paskatījās uz kameru pie griestiem. Pavirpināja rādītājpirkstu gaisā, un durvju elektroniskā slēdzene atsprāga vaļā. Neko ļaunu nedomādams, piegāju pie durvīm un pavēru tās. Gandrīz tajā pašā brīdī aiz muguras atskanēja asinis stindzinošs kauciens. Azīzs uzslējās kājās un metās pāri galdam. Ar visu svaru - ne vairāk par pussimt kilogramiem - uzmezdamies man mugurā, viņš kopā ar mani izlidoja gaitenī.

Azīzs vēl bija turpat, kad zaudēju līdzsvaru un kritu; rokas un kājas izmisīgi vicinot, viņš beidzot tika nost no manis un šāvās pa gaiteni prom. Pīpis un otrais aģents skrēja pakaļ. Kad piecēlos, ieraudzīju Azīzu iedzītu strupceļā. Pīpis stāvēja malā, kamēr otrais aģents rupji sagrāba sīko bēgli un nogāza uz grīdas.

Tiklīdz Azīzs bija saslēgts rokudzelžos, Pīpis pagriezās un pienāca pie manis.

“Jums nekas nekaiš, Bos?”

“Viss kārtībā.”

Piecēlos un tēloju, ka nopurinu drēbes. Jutos ne visai labi. Azīzs bija mani pārsteidzis nesagatavotu, un aģentiem būs, par ko parunāt.

“Tik negaidīti! Cilvēks ātri vien ierūsē, tiklīdz neko nedara.”

“Jā. No šiem visu ko var sagaidīt.”

“Mana kārba. Būtu gandrīz aizmirsis.”

Atgriezos nopratināšanas telpā un paņēmu uz galda atstāto fotogrāfiju un kārbu. Tieši tad, kad biju durvīs, garām aizveda Azīzu.

Noskatījos, kā viņi aiziet, tad abi ar Pīplu sekojām drošā attālumā.

“Nu tā,” Pīpis teica. “Viss velti.”

“Var gadīties.”

“Un no tā visa varēja izvairīties, ja...”

Viņš nepabeidza teikumu, tāpēc man vajadzēja turpināt.

“Jūsu aģents nebūtu paveicis tos noziegumus videokameras priekšā. Tā gan.”

Pīpis apstājās gaiteņa vidū, un es darīju tāpat. Viņš pagaidīja, līdz aģents ar Azīzu nozuda aiz durvīm.

“Man tāds variants nemaz nepatīk,” viņš izklausījās norūpējies. “Man nav nekādu garantiju. Ja nu jūs izejat no šejienes un jūs notriec kāds smagais vāģis. Vai tādā gadījumā ieraksti arī tiks publiskoti?”

Padomāju kādu brīdi, tad pamāju.

“Nūja. Tāpēc labāk tā nedomājiet.”

“Kas tā par dzīvi un kā var strādāt, ja tāds slogs uz kakla.”

“Tur nu jums nav ko pārmest. Ko darīsiet ar Miltonu?”

“To, ko teicu. Patriekšu prom. Tikai viņš to vēl nezina.”

“Nu ko, paziņojiet man, kad tas būs izdarīts. Tad arī par slogu parunāsim.”

Šķita, ka viņam bija vēl kas sakāms, taču viņš apdomājās un devās tālāk. Atkal gājām caur vairākām metāla durvīm, līdz ieraudzīju liftu. Viņš izsauca to ar elektronisko karti un nospieda pirmā stāva pogu. Tad uzlika roku uz durvīm.

“Nebraukšu ar jums,” viņš sacīja. “Viss tā kā būtu pateikts.”

Pamāju, un viņš izgāja no lifta. Stāvēja un raudzījās uz mani, kā gribēdams pārliecināties, ka neizlavīšos no lifta un nemēģināšu palīdzēt ieslodzītajiem teroristiem bēgt.

Tieši tajā brīdī, kad durvis sāka vērties ciet, uzsitu pa durvju gumijoto malu. Tās lēnām atvērās.

“Tikai ņemiet vērā, aģent Pīpi, ka mana advokāte ir nodrošinājusies pret jebkādiem negadījumiem ar sevi pašu un ierakstiem. Ja ar viņu kaut kas notiks, rezultāts būs tāds pats.”

“Neuztraucieties, mister Bos, es neko neuzsākšu ne pret viņu, ne pret jums.”

“Ne jau par jums uztraucos.”

Durvīm aizveroties, abi cieši raudzījāmies viens otram

acīs.

“Sapratu,” atskanēja jau aiz durvīm.

Divdesmit devītā nodaļa

Mans gājiens ar federāļiem nemaz nebija galīgi tukša padarīšana, kā biju Pīplain licis noprast. Jā, sīkā terorista trenkāšana, iespējams, bija nepareizais pavediens, taču tādi var gadīties jebkuras lietas izmeklēšanā. Tā ir darba sastāvdaļa. Taču dienas beigās man bija pilns izmeklēšanas dokumentu klāsts, un tas mani pilnīgi apmierināja. Nu spēlēju ar pilnu komplektu - slepkavības lietas dokumenti bija rokā -, un tas attaisnoja visus pagājušo divu dienu notikumus, kas noveda pie materiālu saņemšanas, ieskaitot tuptu-zī pavadītās stundas. Biju pārliecināts, ja vien man lemts atrast Endželas Bentones slepkavu, atbilde vai vismaz slepkavības motīvs slēpjas kaut kur šajos melnajos plastmasas vākos.

Atgriezos mājās kā cilvēks, kas zina, ka laimējis loterijā, taču katram gadījumam grib pārbaudīt laimīgo numuru avīzē. Uzreiz devos pie ēdamistabas galda ar visu kārbu un izklāju uz tā visu, ko biju atnesis. Slepkavības lietas mape bija goda vietā. Kā teiksmainais svētais kauss. Apsēdos un sāku lasīt to no pašas pirmās lapas. Nepārtraucu, lai iedzertu kafiju, ūdeni vai alu. Neuzgriezu mūziku. Pilnīgi iegrimu lasīšanā. Šad tad kaut ko iešņāpu savās piezīmēs. Taču pārsvarā lasīju un iedziļinājos. Es biju tas, kurš kāpa policijas automašīnā kopā ar Lotonu Krosu un Džeku Dorsiju, lai ķertos pie izmeklēšanas.

Pēc četrām stundām aizšķīru lietas pēdējo lapu. Biju rūpīgi izlasījis un izpētījis itin visus dokumentus. Nebija it nekā, kas varētu novest pie atrisinājuma, neviena taustāma pavediena, taču vīlies nejutos. Joprojām ticēju, ka kaut kur tam jābūt. Ta vienmēr bija. Tikai viss jāizsijā vēlreiz ar smalkāku sietu.

Galvenais, kas mani pārsteidza, cītīgi iedziļinoties lietas dokumentētajā daļā, bija Krosa un Dorsija personību milzīgās atšķirības. Zināju, ka savus desmit gadus vecākais Dorsijs savstarpējās attiecībās uzņēmās vadītāja lomu. Taču viņu attieksme pret sastādītajiem dokumentiem, pat valoda liecināja par krasu raksturu atšķirību. Krosa atskaites bija spilgtākas, pilnīgākas. Dorsijs bija pilnīgs pretstats. Ja nopratināšanas vai laboratorijas analīzes rezultātus varēja izteikt pāris vārdos, tad viņš ar tiem arī iztika. Kross labāk uzrakstīja tos pāris vārdus un rad papildināja ar vairākiem teikumiem, kuros pauda savas domas par laboratorijas analīzi vai liecinieka izturēšanos. Devu priekšroku Krosa metodei. Pats arī mēdzu pierakstīt visus prātojumus. Dažreiz lietas izmeklēšana ievelkas mēnešiem, pat gadiem ilgi, un ar laiku nianses aizmirstas, ja tās nedokumentē.

Biju nonācis arī pie secinājuma, ka pārinieku attiecības nebija īpaši sirsnīgas. Tagad gan - vismaz departamenta darbinieku atmiņās - tos vienoja nelaimes putnu slava. Pilnīgi iespējams, ja viņu starpā būtu valdījusi lielāka saskaņa, tajā liktenīgajā dienā bārā viss būtu beidzies citādi.

Domas par to, kā būtu, ja būtu, atgādināja man Deni-jas Krosas dziedāšanu vīram. Beidzot piecēlos, piegāju pie kompaktdisku atskaņotāja un uzliku vienu no Luija Ārm-stronga antoloģijas diskiem. To izdeva sakarā ar Kena Bērn-sa dokumentālo filmu par džezu. Lielākā daļa bija pavisam veci gabali, taču zināju, ka tas beidzas ar “Cik dzīve brīnišķa”, viņa pēdējo grāvēju.

Atgriezies pie galda, palūkojos uz savām piezīmēm. Pirmajā lasīšanas reizē biju uzrakstījis tikai trīs rindiņas.

100 000 $

Šandors Šatmāri

Nauda, dumiķi

Sabiedrība, kura bija apdrošinājusi filmas uzņemšanai pieprasīto naudu, “Global Underwriters”, bija izsludinājusi simttūkstoš dolāru atlīdzību par vainīgo arestu un notiesāšanu. Nezināju to un brīnījos, kāpēc Lotons nebija to pieminējis. Izskaidrojums varētu būt vienīgi tāds, ka šī bijusi viena no detaļām, kas laika un traumas ietekmē aizmirsusies.

Man pašam ziņa par atlīdzību neko lielu nesolīja. Kā bijušajam policistam, kas kādreiz izmeklējis lietu, kaut arī pirms naudas nolaupīšanas no uzņemšanas laukuma, man droši vien nepienāktos nekāda atlīdzība, ja es panāktu vainīgā arestu un notiesāšanu. Turklāt tādus paziņojumus parasti - sīkiem burtiem - papildināja piebilde, ka simttūkstoš dolāru saņem visas nozagtās summas, tas ir, divu miljonu dolāru atguvējs, bet par mazāku summu saņemama atbilstoša atlīdzības daļa. Un četrus gadus pēc nozieguma izdarīšanas iespēja atgūt kaut nelielu daļu bija ārkārtīgi maza. Taču ziņa par atlīdzību bija laba ziņa. Tā varēja noderēt kā ietekmēšanas vai piespiešanas līdzeklis. Iespējams, ka man tā atlīdzība nepienācās, taču nevarēja izslēgt iespēju, ka negadīsies kāds noderīgs cilvēks, kam uz to būtu tiesības. Priecājos, ka biju to atklājis.

Piezīmēs biju ierakstījis Šandora Šatmāri vārdu. Viņš bija minēts kā “Global Underwriters” ieceltais lietas inspektors. Ar šo cilvēku man vajadzētu aprunāties. Atvēru slepkavības lietas pirmo lappusi, kur izmeklētāji mēdz pierakstīt visbiežāk nepieciešamos tālruņa numurus. Šatmāri tālruņa numuru neatradu, taču “Global” atradās. Iegāju virtuvē, lai paņemtu tālruni, pieklusināju Luiju Ārmstrongu un piezvanīju. Divas reizes mani lūdza uzgaidīt, lai savienotu ar citu numuru, līdz beidzot sievietes balss atsaucās: “Inspektori.”

Man negāja viegli ar Šatmāri uzvārdu, inspektore mani pārlaboja un lūdza uzgaidīt. Nepagāja ne minūte, kad Šatmāri pacēla klausuli. Izskaidroju situāciju un jautāju, kad varētu satikties. Inspektors izklausījās visai skeptisks, taču to, iespējams, izraisīja viņa akcents, kura dēļ man bija pagrūti saprast viņa teikto. Viņš atteicās apspriest jautājumu pa tālruni, bet galu galā piekrita tikties ar mani desmitos nākamās dienas rītā Santamonikā. Pateicu, ka būšu, un noliku klausuli.

Palūkojos uz pēdējo ierakstu savās piezīmēs. Tas bija atgādinājums par veco patiesību, kas bija spēkā gandrīz visās lietās. Seko naudai, dumiķi! Tā vienmēr palīdz noskaidrot patiesību. Šajā gadījumā nauda bija pazudusi un pēdas, izņemot vienu simtnieku Fīniksā, Musūvu Azīzu un Martu

Gesleri, pagaisušas. Sapratu, ka atlikusi tikai viena iespēja. Sākt no sākuma. Sākt ar naudu no sākuma - un tad jau redzēs.

Tāpēc vajadzēja ķerties klāt bankai. Vēlreiz ieskatījos tālruņu sarakstā slepkavības lietā un piezvanīju Gordonam Skegam, Losandželosas bankas viceprezidentam, kurš bija devis rīkojumu izsniegt divu miljonu dolāru aizdevumu Aleksandra Teilora kinostudijai uz vienu dienu.

Skega vārdiem izsakoties, viņš bija ļoti aizņemts. Gribēja atlikt tikšanos ar mani līdz nākamajai nedēļai. Es neatlaidos un pierunāju viņu izbrīvēt man piecpadsmit minūtes nākamajā dienā trijos pēcpusdienā. Viņš palūdza nosaukt manu tālruņa numuru, teikdams, ka sekretāre no rīta piezvanīšot, lai apstiprinātu tikšanos. Nosaucu viņam sagudrotu numuru. Lai sekretāre nevarētu piezvanīt, paziņojot, ka tikšanās jāatceļ.

Piezvanīju uz “Southwest Airlines” un pasūtīju biļeti uz reisu no Bērbenkas, kas ielido Lasvegasā ceturksni pāri septiņiem, kā arī biļeti atpakaļceļam agri no rīta, lai atgrieztos Losandželosā pusdeviņos. Pasūtināju biļetes, teikdams, ka maksāšu skaidrā naudā lidostā. Manas kredītkartes taču bija pie Eleonoras.

Eleonora atbildēja pēc otrā zvana uz mobilo tālruni un runāja gandrīz vai čukstus.

“Te Harijs. Vai kas noticis?”

“Nekas.”

“Kāpēc runā čukstus?”

Viņa ierunājās skaļāk:

“Atvaino, nemaz nemanīju. Kas jauns?”

“Izdomāju, ka šovakar varētu aizlidot pie tevis pēc somas un kredītkartēm.”

Tā kā viņa neatbildēja uzreiz, pavaicāju:

“Vai varēsim satikties?”

“Nu, es šovakar gribēju uzspēlēt. Vēlāk.”

“Mana lidmašīna nolaižas ceturksni pāri septiņiem. Es varētu būt pie tevis astoņos. Varbūt aiziesim uz kādu restorānu paēst vakariņas, pirms tu ej spēlēt.”

Gaidīju atbildi, un arī šoreiz, šķiet, gaidīšana ievilkās. “Tas būtu jauki. Domā nakšņot šeit?”

“Nūja, izlidošu agri no rīta. Man Losandželosā šis tas no paša rīta jānokārto.”

“Kur tu domā pārnakšņot?”

Mājiens bija nepārprotams.

“Nezinu. Neko neesmu pasūtījis.”

“Zini, Harij, es nedomāju, ka būtu pareizi nakšņot pie manis.”

“Protams...”

Klausulē iestājās tikpat dziļš klusums kā tajos pustūk-stoš tuksnesīgajos kilometros, kas mūs atdalīja.

“Skaidrs. Varu tev sarunāt vietu “BellagioMani tur pazīst.”

“Varēsi?”

“Protams.”

“Paldies, Eleonora! Vai aizbraukt pie tevis, kad atlidošu?”

“Nē, es pati aizbraukšu uz lidostu. Bagāža būs?”

“Nē Mana soma jau ir pie tevis.”

“Tad gaidīšu pie termināļa izejas ceturksni pāri septiņiem. Nu uz redzi!”

Ievēroju, ka viņa atkal bija sākusi runāt čukstus, bet šoreiz neko neteicu.

“Paldies, Eleonora!”

“Labs ir, Harij, man te vēl kaut kas jānokārto, lai izbrīvētu šo vakaru. Man jāiet. Tiksimies lidostā. Ceturksni pāri septiņiem. Atā!”

Ari es atvadījos, bet viņa vairs neklausījās. Tieši tajā brīdī, kad viņa atvienojās, šķiet, dzirdēju kādu balsi fonā.

Kavējos domās par to otru balsi, kad Luijs Ārmstrongs uzsāka savu “Cik dzīve brīnišķa”, un es pagriezu skaļāk.

Trīsdesmitā nodaļa

Tovakar ceturksni pāri septiņiem mēs ar Eleonoru vēlreiz nospēlējām jau iemēģināto sagaidīšanas ainu lidostā. Līdz pat bučai, man mašīnā iekāpjot. Pēc tās es ne visai izveicīgi pagriezos un pārcēlu pasmago slepkavības lietas mapi pāri priekšējā sēdekļa atzveltnim un uzmetu to uz savas somas, kas atradās uz aizmugurējā sēdekļa Eleonoras pusē.

“Izskatās pēc slepkavības lietas, Harij.”

“Tā arī ir. Biju cerējis pārlūkot to lidojuma laikā.”

“Un?”

“Man aiz muguras visu laiku pinkšķēja mazs bērns. Nekādi nevarēju koncentrēties. Un vispār ko te, Lasvegasā, mazam bērnam darīt?”

“Faktiski tā nemaz nav, ka te nevarētu izaudzināt bērnu. Tā vismaz runā.”

“Nav runa par audzināšanu. Brīnos, kāpēc tik mazs

bērns brīvdienās jāņem līdzi uz Apgrēcības pilsētu. Lai ved uz Disnejlendu, kaut kur tādā garā.”

“Tev droši vien gribas kaut ko iedzert.”

“Un ieēst. Kur tu gribētu paēst?”

“Nu, atceries, kad vēl bijām... Losandželosā un īpašos gadījumos mēdzām aiziet uz “Valentīno”...”

“Tikai nestāsti!”

Eleonora iesmējās, un tas vien, ka varēju atkal skatīties uz viņu, saviļņoja mani. Jaunā sasuka tiešām izcēla viņas daiļo kaklu.

“Jā gan, tagad tas ir arī šeit. Pasūtīju galdiņu.” “Jādomā, ka Lasvegasā ir pa druskai no visa kā.” “Izņemot tevi. Harijam Bosam dubultnieka nevar būt.” Smaids nenodzisa viņas sejā pat klusējot, un arī tas man patika. Drīz vien iegrimām tik omulīgā klusēšanā, cik vien tāda kādreiz precētu cilvēku starpā iedomājama. Viņa veikli manevrēja dzīvās satiksmes straumē, kustība ielās un uz ceļiem necik daudz neatšķīrās no Losandželosas - sastrēgumi tādi paši.

Bija pagājuši gandrīz trīs gadi, kopš biju te viesojies, taču Vegasa ir no tām pilsētām, kas pārliecinoši apstiprina laika relativitāti. Trijos gados viss bija pilnīgi mainījies. Pretī raudzījās jauni klubi un izklaides centri, ielās šaudījās taksometri ar elektronisku reklāmu uz jumta, no viena kazino uz citu varēja aizbraukt ar jauno viensliežu vilcienu.

“Valentīno” Lasvegasas izpildījumā atradās “Venēcietī”, vienā no spožākajiem dārgakmeņiem augstākās klases kazino virtenē. Pirms trim gadiem tur bija tukša vieta. Kad Eleo-onora piebrauca pie durvīm, kur gaidīja kazino kalpotājs, lai novietotu mašīnu pazemes stāvvietā, palūdzu viņu atvērt

bagāžas nodalījumu, jo gribēju tur nobēdzināt somu un dokumentus.

“Nevaru. Tur pilns.”

“Negribu atstāt to visu tepat, sevišķi dokumentus.”

“Nu, ieliec tos somā un atstāj uz grīdas! Nekas nenotiks.”

“Vai tiešām tur pat mapei vieta neatradīsies?”

“Nē, tur piestūķēts līdz malām. Ja atvēršu, viss gāzīsies ārā. Negribu te tā izrīkoties.”

“Un kas tad tur ir?”

“Tikai apģērbi, kurpes un tamlīdzīgi. Vecas mantas, kuras gribu aizvest Pestīšanas armijai, bet kaut kā neiznāk.”

Divi kalpotāji vienlaikus atvēra restorāna durvis un aicināja iekšā. Izkāpu, atvēru aizmugurējās durvis un pieliecos, lai atvērtu somu. Ielicis tajā dokumentu mapi, aizvilku rāvējslēdzēju un noliku uz grīdas aiz Eleonoras sēdekļa. Tad arī pamanīju dzeltenīgu plankumu uz ādas sēdekļa; skaistajā jaunajā mašīnā tas uzreiz dūrās acīs.

“Tu nāksi, Harij?” Eleonora jautāja. Viņa stāvēja man aiz muguras.

“Jā, tūlīt.”

Kad kalpotājs aizbrauca, noraudzījos uz mašīnu. Neizskatījās, ka bagāžas nodalījums būtu īpaši smags. Klusībā trīsreiz atkārtoju mašīnas numuru, to iegaumēdams.

“Valentīno” bija kā jau “Valentīno”. Manuprāt, Los-andželosas restorāna klons bija izdevies lieliski. Tas bija tāpat kā mēģināt noteikt atšķirību starp diviem “McDonald’s” - tikai pavisam citā kulināru līmenī.

Neuzmācos ar sarunu vakariņu laikā. Jutos omulīgi. Biju laimīgs tāpēc vien, ka bijām kopā. Sākumā daži teikumi par mani un manu pensionāra dzīvi, pareizāk, atteikšanos no tās. Pastāstīju par izmeklējamo lietu, pieminēju ari sakaru ar viņas bijušo draudzeni un kolēģi Mārtiju Gesleri. Lai gan Eleonora agrāk strādāja FIB, viņai piemita izmeklētāja analītiskās spriešanas spējas. Kad abi vēl dzīvojām Los-andželosā, viņa bieži vien man palīdzēja, un ne vienu vien reizi saņēmu vērtīgu-padomu vai svaigu ideju.

Šoreiz viņai bija tikai viens padoms - turēties tālāk no Pīpla un Miltona, pat no Lindela. Ne jau tāpēc, ka viņa kādu pazina. Viņa pārzināja FIB metodes un aģentus kā sugu. Nenoliedzami, viņas padoms bija nokavēts.

“Pūlos cik spēdams, lai izvairītos no viņiem,” es paskaidroju. “Būtu jau labi, ja es turpmāk nekādās darīšanās ar viņiem neielaistos.”

“Diez vai tas izdosies.”

Pēkšņi kaut ko atcerējos.

“Tev ir mobilais līdzi, vai ne?”

“Jā, bet diez vai vajadzētu no šejienes zvanīt.”

“Zinu, es iziešu ārā. Nupat atcerējos, ka man jāpiezvana vienam cilvēkam, citādi kaut kas var saiet pavisam grīstē.” Sameklējusi somiņā tālruni, Eleonora pasniedza to man. Izgāju no restorāna. Atrados tirdzniecības centrā, kas bija domāts kā Venēcijas kanāla atdarinājums ar visām gondolām. Betona griesti debeszilā krāsā, pat baltu mākonīšu netrūka. Izskatījās naivi, taču gaisa kondicionēšana darbojās nevainojami. Piezvanīju Dženisai uz mobilo un ziņoju, ka viss kārtībā. Gaiss tīrs.

“Es jau sāku uztraukties, ka tu nezvani. Divreiz zvanīju uz mājām.”

“Viss kārtībā. E,smu Vegasā, rīt atgriezīšos.”

“Kā lai es zinu, ka tu neesi viņu nagos? Saproti, tevi taču var saņemt ciet un piespiest tā runāt.”

“Tev ir numuru noteicējs?”

“Ā, pareizi. Redzēju, ka numurs sākas ar 702. Nu labi, Harij. Neaizmirsti piezvanīt rit. Tikai nenospēlē visu naudu.” “Nekādā ziņā.”

Kad atgriezos pie galda, Eleonoras nebija. Apsēdos un nezināju, ko domāt, bet jau pēc pāris minūtēm viņa atgriezās no tualetes. Noraudzīdamies uz viņu, manīju kādu pārmaiņu, taču īsti nevarēju pateikt, ko. Tā nebija tikai jaunā frizūra un tumšāks iedegums. Iespējams, viņa izturējās pašpārliecinātāk nekā agrāk. Vai būtu atradusi to, kas pietrūka, uz gaiši zilajiem pokera galdiem?

Atdevu viņai tālruni, un tas ieslīdēja somiņā.

“Kā tad tev šeit klājas?” es ievaicājos. “Runājam tikai par manu lietu. Parunāsim nedaudz par tavu arī.”

“Man jau nav nekādas lietas.”

“Tu taču saproti, par ko es runāju.”

Viņa paraustīja plecus.

“Labi klājas. Šogad laimēju vairākus mazākus turnīrus, varu priecāties par iespēju spēlēt turnīrā.”

Sapratu, ka Eleonora runā par kvalifikācijas turnīriem, lai piedalītos Pasaules pokera čempionātā. Kad iepriekšējā reizē runājām par pokeru, viņa teica, ka viņas sapnis esot kļūt par pirmo sievieti - turnīra uzvarētāju.

“Tev jau tās būs pirmās pasaules turnīra spēles, vai ne?” Viņa pamāja un pasmaidīja, lepnumu un prieku neslēpdama.

“Pavisam drīz sāksies.” , .

“Nu, lai tev veicas! Var gadīties, ka atbraukšu paskatīties. Vai tu neteici, ka dalības maksa ir augsta?”

“Divdesmit pieci tūkstoši.”

“Oho!”

“Tagad man ir atbalstītāji. Maksā viņi.”

“Kā tā?”

“Ta visi dara. Man ir atbalstītāji. Investori. Viņi apmaksā manu dalību turnīros. Spēlēju par viņu naudu. Viņi saņem septiņdesmit piecus procentus no mana laimesta. Runa ir par turnīriem. Ne jau par to, ka spēlēju vakaros - ja nu vienīgi piedalos privātā spēlē ar augstām likmēm. Tad es viņus uzaicinu.”

Es pamāju.

“Kas tie ir par cilvēkiem? Vai viņi... nu, saproti...”

“Vai viss likumīgi? Jā, Harij, pilnīgi. Tie ir bagāti uzņēmēji. No “Microsoft". Dzīvo Sietlā. Satiku viņus šeit, bija atbraukuši uzspēlēt. Pagaidām man izdodas viņiem palīdzēt nopelnīt. Biržas akcijās ne tuvu nav tik izdevīgi. Visi priecīgi, es arī”

“Tad ir labi.”

Atcerējos par izmeklējamās lietas sakarā piesolīto atlīdzību. Ja izdotos atšķetināt to lietu, atgūt vismaz daļu naudas un kaut kādā veidā pieteikties atlīdzības saņemšanai, es varētu kļūt par viņas atbalstītāju. Tas gan bija nereāls sapnis. Diez vai viņa vispār pieņemtu manu naudu.

“Par ko tu domā?” viņa jautāja. “Izskaties pavisam norūpējies.”

“Ne par ko. Atcerējos kaut ko par to lietu. Rīt pavaicāšu apdrošināšanas inspektoram.”

Viesmīlis atnesa rēķinu, un es, paņēmis no Eleonoras savas kredītkartes, samaksāju. Izgājām ārā, mums padeva mašīnu, un es uzreiz pārliecinājos, vai soma vietā. Braucām uz “Bellagio”. Lai gan netālu, tomēr pārlieku dzīvās satiksmes dēļ tas bija garš ceļš. Jo tuvāk bijām, jo vairāk mani māca raizes, kas notiks, kad tur ieradīsimies. Palūkojos pulkstenī. Bija gandrīz desmit.

“Cikos sāksi spēlēt?”

“Man patīk sākt ap pusnakti.”

“Kāpēc tev gribas spēlēt tieši naktīs? Kāpēc ne dienā?” “īstie spēlmaņi parādās tikai naktī. Tad, kad tūristi aiziet gulēt. Lielāka nauda apgrozās.”

Kādu brīdi braucām klusēdami, tad viņa atsāka, kā turpinot domu.

“Bez tam man patīk beigt no rīta, kad saule aust. Tāda lieliska sajūta, it kā būtu vēl vienu dienu izturējusi.”

Ieradušies “Bellagio”, piegājām pie īpašo viesu administratora un saņēmām Eleonorai atstāto elektronisko karti. Tas arī bija viss. Viņa aizveda mani uz liftu, it kā būtu te bijusi simtiem reižu, uzbraucām uz luksusa numuru divpadsmitajā stāvā. Tik greznu viesnīcas numuru savu mūžu nebiju redzējis: dzīvojamā istaba un guļamistaba ar skatu uz izgaismotajām baseina strūklakām.

“Skaisti. Tev gan ir sakari.”

“Mani jau pazīst. Spēlēju te četras vai piecas reizes nedēļā, un cilvēki to zina. Uzdzīvotājiem interesanti ar mani uzspēlēt. Šeit to zina un negrib, lai spēlēju citur.”

Pamāju un pagriezos pret viņu.

“Izskatās, ka tev tiešām labi klājas.”

“Nesūdzos.”

“Zini...”

Nepabeidzu sakāmo. Eleonora pienāca pie manis.

“Zini - ko?”

“Aizmirsu, ko gribēju tev jautāt. Laikam gribēju zināt, vai tev kā nepietrūkst. Vai tev ir kāds tuvs cilvēks, Eleonora?” Viņa bija pavisam tuvu. Sajutu viņas elpu.

“Tu domā, vai esmu kādā iemīlējusies? Nē, Harij, neesmu.”.

Es pamāju, un viņa turpināja, pirms paspēju ko teikt.

“Vai tu vēl tici tam, ko man kādreiz stāstīji? Tai liktenīgās lodes teorijai?”

Pamāju nešaubīdamies un ielūkojos Eleonorai acīs. Viņa pieliecās tuvāk, piekļaujot manam zodam pieri.

“Un tu?” jautāju. “Vai tu joprojām tici tam, ko tas dzejnieks teicis, - ka sirdī viss paliek uz mūžu?”

“Ezra Paunds... Jā, ticu. Vienmēr esmu ticējusi.”

Pacēlu viņas zodu un noskūpstīju. Pēc brīža bijām cieši apkampušies, viņas roka bija uz mana skausta un vilka sev klāt. Nopratu, ka mīlēsimies. Acumirklī izjutu, ko nozīmē būt vislaimīgākajam cilvēkam visā Lasvegasā. Atrāvos no viņas lūpām, vienkārši piespiedu viņu pie krūtīm un, degunu iebužinājis viņas matos, ar īkšķi glāstīju viņas neticami liego kaklu.

“Gribu tikai tevi,” nočukstēju.

“Zinu,” viņa atčukstēja.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Atpakaļceļā uz Losandželosu mēģināju atkal pievērsties izmeklēšanai. Taču tās bija veltīgas pūles. Nakts lielāko daļu pavadīju, vērodams, kā Eleonora laimē vairākus simtus dolāru, spēlējot ar pieciem vīriem “Bellagio” pokera zālē. Pirms tam nekad nebiju redzējis viņu spēlējam kārtis. Jāatzīst, ka viņa apmulsināja pārējos spēlmaņus, aptīrot visus, tikai vienu ne, bet arī tam bija palikusi viena vienīga čipu kaudzīte tobrīd, kad viņa bija savākusi naudu par piecām sev. Būdama vēsa, nesaudzīga spēlmane, viņa bija tik pat iespaidīga, cik noslēpumaina un daiļa. Esmu pavadījis dzīvi, lasot citu domas. Bet spēles laikā viņas sejā it neko nevarēju manīt. Katrā ziņā es nekādi nevarētu paredzēt viņas nākamo gājienu.

Taču, tiklīdz viņa bija beigusi ar tiem vīriem, viņai vairs nebija laika arī man. Izgājusi no pokera zāles, Eleonora atzinās, ka esot nogurusi un viņai jābraucot prom. Teica, ka

nevarot ņemt mani līdzi, pat nepiedāvājās aizvest uz lidostu. Atvadīšanās bija pavisam īsa. Šķiroties skūpsts bija tikpat bezkaislīgs, cik kaisles pilni bija tie brīži, ko pavadījām divpadsmitā stāva numurā. Atvadījāmies bez jebkādiem solījumiem saiet kopā vai pat sazvanīties. Vienkārši atvadījāmies, un es noraudzījos, kā viņa aizsteidzas prom caur kazino.

Lidostā nokļuvu saviem spēkiem. Taču, lidmašīnā iekāpis, nespēju atslēgties. Atvēru slepkavības lietu, bet tas nelīdzēja. Prātā bija tikai noslēpumi. Ne jau jaukie brīži, smaidi, atmiņas un mīlēšanās. Domāju par strupajām ardievām, par to, cik veikli viņa izvairījās no jautājuma, vai viņai ir kāds cits vīrietis. Pateica, ka neesot iemīlējusies, taču es gribēju zināt ko citu. Domāju par to, kāpēc viņa gribēja, lai es apmestos viesnīcā, arī par to, kāpēc viņa nekādi nevēlējās atvērt mašīnas bagāžas nodalījumu. Slepkavības lietas pirmajā lappusē pierakstīju iegaumēto mašīnas numuru. Kad biju to izdarījis, jutos tā, it kā būtu viņu kaut kādā ziņā nodevis, un izsvītroju numuru. Taču, arī tā rīkodamies, zināju, ka nespēšu izsvītrot to no atmiņas.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Inspekcijas dienestu “Global Underwriters” bija iekārtojis sešstāvu melnā kastē kvartālus sešus no okeāna. Sekretāre, kura apsargāja ieeju Sandora Šatmāri kabinetā, noraudzījās manī tā, it kā es būtu nokritis no Mēness.

“Vai tad jūs nesaņēmāt ziņu?”

“Kādu zinu?”

>

“Atstāju jums automātiskajā atbildētājā brīdinājumu. Misteram Šatmāri bija jāatceļ rīta tikšanās.”

“Kas atgadījies - vai kāds nomiris?”

Mana nekaunība viņu nedaudz aizvainoja. Balsī parādījās neiecietīgāka pieskaņa.

“Nē, bet, pārbaudījis dienas plānojumu, viņš nolēma, ka nevar tikties ar jums laika trūkuma dēļ.”

“Tad jau viņš ir darbā?”

“Viņš jūs nevar pieņemt. Žēl, ka tā iznāca un nesaņēmāt ziņu. Biju pārliecināta, ka zvanu uz jūsu mājas numuru.”

“Lūdzu, pasakiet viņam, ka esmu klāt. Pasakiet, ka neesmu saņēmis nekādu ziņu, jo biju izbraucis. Atlidoju tikai šīs tikšanās dēļ. Man tomēr ar viņu jārunā. Tas ir ļoti svarīgi.” Nu gan viņa izskatījās aizkaitināta. Pacēla klausuli, lai piezvanītu, tad pārdomāja un nolika klausuli. Piecēlās un aizlīgoja pa gaiteni, atstājot mani uzgaidāmajā telpā. Šī ziņa bija jānodod personiski, ne jau ar tālruņa starpniecību. Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās un apsēdās pie galda, nebūt nesteigdamās man atklāt, kāds risinājums pieņemts.

“Es pateicu misteram Šatmāri,” viņa beidzot sacīja. “Viņš mēģinās pieņemt jūs, tiklīdz būs tāda iespēja.” “Paldies! Viņš un jūs esat ļoti laipni.”

Paraudzījos apkārt. Stūrī bija kušete un kafijas galdiņš ar veciem žurnāliem. Biju atnācis ar visu slepkavības lietu, galvenokārt jau tādēļ, lai parādītu Šatmāri, ar ko viņam darīšana. Apsēdos uz kušetes; gaidīdams šķirstīju lapas, pārlasot vienu otru dokumentu vēlreiz. Neko uzkrītošu neatradu, bet pamazām arvien labāk pārzināju lietas apstākļus. Tas noderēs, atsijājot jaunu informāciju, - nevajadzēs ikreiz meklēt mapi, lai kaut ko pārbaudītu.

Pagāja pusstunda. Uz sekretāres galda iezvanījās tālrunis, un viņa saņēma atļauju mani ielaist.

Šatmāri bija smagnējs, gadus piecdesmit vecs vīrs. Izskata ziņā atgādināja grāmatveikala pārdevēju, nevis inspektoru, bet kabineta sienas rotāja neskaitāmas pateicības un rokasspiedienu fotogrāfijas, apliecinot tā iemītnieka izdarību šajā amatā. Norādījis uz krēslu pie dokumentiem apkrautā rakstāmgalda, viņš, nepārtraukdams rakstīt, iesāka sarunu.

“Esmu visai aizņemts cilvēks, mister Bos. Ko jūs vēlaties?”

“Redziet, es jau vakar teicu, ka izmeklēju vienu no jūsu lietām. Iedomājos, ka jūs, iespējams, varat man palīdzēt ar informāciju; mēs varētu salīdzināt, kā otram veicas, vai nav izdevies atklāt ko jaunu, kas palaists garām.”

“Kāpēc lai es ar jums dalītos informācijā?”

Kaut kas nebija tīrs. Viņš bija noskaņots pret mani jau pirms manas ierašanās. Iedomājos, ka, iespējams, viņam zvanījis Pīpis. Šatmāri varēja arī pats piezvanīt uz Losandželo-sas Policijas departamentu vai FIB, lai noskaidrotu, kas es par putnu, un saņemt padomu neielaisties. Iespējams, tāpēc arī pieteiktā tikšanās noraidīta.

“Man kaut kas nav skaidrs,” teicu. “Vai tad lūdzu kaut ko neparastu? Runa ir par nozieguma atklāšanu, tāpēc piedāvāju informācijas apmaiņu.”

“Un jūs pats? Arī jūs man piedāvāsiet informāciju? Kāda atlīdzības daļa pienāksies man?”

Pamāju. Skaidrs kā diena. Atlīdzību gribas.

“Mister Šatmāri, jūs esat pārpratis. Pārpratis to, ko teicu.”

“Protams. Saņem atlīdzību un lasās prom. Esmu tādus gana redzējis. Atnāk šurp, pieprasa informāciju, grib dabūt lielo naudu.”

Uztraukumā akcents griezās ausīs aizvien vairāk. Atvēru krimināllietu un sameklēju lapu ar slepkavības vietas melnbaltajām fotogrāfijām. Izrāvu no vākiem lappusi ar En-dželas Bentones rokām un uzmetu to uz rakstāmgalda.

“Lūk, kāpēc es to daru. Ne jau naudas dēļ. Viņas dēļ. Es tur biju tovakar. Biju policists. Tagad esmu pensijā, bet es izmeklēju šo lietu, līdz to pārņēma cita nodaļa. Tāpēc ari nekāda atlīdzība man nepienākas, skaidrs?”

Šatmāri pētīja fotogrāfijas graudaino kopiju. Tad palūkojās uz aktu vākiem man klēpī. Beidzot ielūkojās man acīs.

“Tagad es jūs atceros. Pēc uzvārda. Tad jūs sašāvāt laupītāju?”

Pamāju.

“Es biju tur tajā reizē, bet, tā kā laupītājus tā arī nedabūja rokā, nevar zināt, kas kuram trāpīja.”

“Nūja, astoņi drošībnieki un Losandželosas Policijas departamenta veterāns. Jūs tas bijāt.”

“Droši vien.”

“Es tad gribēju ar jums aprunāties. Izjautāt. Bet departaments neļāva.”

“Kā tad tā?”

“Tie taču gatavi uz visu, lai tikai citas iestādes izmeklētāji netiktu klāt. Tur visi tādi.”

“Zinu. Vēl atceros.”

Viņš pasmaidīja un atliecās krēslā atpakaļ.

“Un tagad jums vajadzīga mana palīdzība. Jocīgi, vai

ne?”

“Ļoti.”

“Tā ir slepkavības lieta? Drīkstu paskatīties?”

Pasniedzu pasmagos aktu vākus. Nolicis tos uz galda, Šatmāri atšķīra pirmo lapu, pārskatīja atskaiti pēc atskaites, līdz nonāca pie sākotnējā apsūdzības dokumenta. Ziņojuma par slepkavību. Novilka ar pirkstu līdz veidlapas apakšai, kur ailē ar uzrakstu “Izmeklētājs” atrada manu uzvārdu. Tad aizvēra krimināllietu, bet neatdeva to.

“Kāpēc izlēmāt turpināt?”

“Tāpēc, ka aizgāju pensijā, un šī lieta man neliek mieru.”

Viņš pamāja, rādīdams, ka saprot.

“Jūs jau saprotat, ka mūsu izmeklēšanu interesēja nauda, ne jau šī sieviete.”

“Ja gribat zināt manas domas, tas ir viens un tas pats.” “Ar šo lietu mēs vairs nenodarbojamies. Naudas vairs nav. Tā sadalīta un iztērēta. Nekādas atgūšanas iespējas... Un nu ir citas lietas.”

“Nauda norakstīta,” sacīju, “bet ne jau viņa. Ne es, ne tie, kas viņu pazina, viņu neaizmirsīs.”

“Jūs viņu tiesātu pazināt?”

“Todien runāju ar viņu.”

Viņš atkal pamāja, it kā saprastu, ko tas nozīmē. Ņēmās kārtot kaudzītē uz galda sakrautos aktu vākus.

“Vai izdevās kaut ko uzzināt? Vismaz kādas pēdas atradāt?”

Atbilde sekoja pēc ilgāka klusuma brīža.

“Nē, taisnību sakot, neko. Pilnīgs strupcc|š šajā gadījumā.” “Un kad beidzāt izmeklēšanu?”

“Neatceros. Sen gan.”

“Bet kur tā lieta ir?”

“Es taču nedošu jums savu lietu. Noteikumi to aizliedz.” “Atlīdzības dēļ, vai ne? Sabiedrība aizliedz sadarboties ar citiem izmeklētājiem, ja izsludināta atlīdzība.”

“Tas var izraisīt interešu konfliktu.” Viņš pamāja. “Vēl jau ir arī juridiskais risks. Man nav tādas aizmugures kā policijai. Ja mana izmeklēšanas informācija un ziņojumi nonāktu atklātībā, mani varētu iesūdzēt tiesā.”

Nedaudz palauzīju galvu, kā to atrisināt. Šķita, ka Šat-māri kaut ko neizsaka līdz galam un, lai arī kas tas būtu, nekur citur tas nebija meklējams kā vien viņa izmeklēšanas dokumentos. Jutu, ka briest lēmums tos iedot man, viņš tikai nezināja, kā to izdarīt.

“Palūkojieties vēlreiz uz šo attēlu,” palūdzu. “Redzat viņas rokas? Vai esat ticīgs?”

Šatmāri vēlreiz paraudzījās uz Endželas Bentones roku fotogrāfijas kopiju.

“Dažreiz,” viņš sacīja. “Un jūs?”

“Patiesībā ne pārāk. Kā to reliģiju ņem? Baznīcu neapmeklēju, ja par to ir runa. Taču, par ticību domājot, iekšēji izjūtu kaut ko tādu. Morāles kodekss ir kaut kas reliģijai līdzīgs. Tam jānotic. Jādzīvo saskaņā ar to. Galvenais, paskatieties uz viņas rokām, mister Šatmāri! Nespēju aizmirst, kā viņa gulēja uz flīzētās grīdas. Un lūdzošās rokas... uztvēru to kā simbolu.”

“Kādu simbolu?”

“Nezinu. Kaut kādu. Kā reliģiju. Tāpēc šis ir viens no tiem gadījumiem, ko nevaru aizmirst.”

“Saprotu.”

“Tad izvelciet dokumentus un nolieciet uz galda!” teicu, gluži kā izrīkodams hipnotiskā transā novestu cilvēku. “Tad aizejiet iedzert kafiju vai uzsmēķēt. īpaši nesteidzieties. Es pagaidīšu tepat.”

Šatmāri ilgi raudzījās manī, tad pasniedzās zem rakstāmgalda, kur acīmredzot skapīša atvilktnēs glabājās dokumenti. Uz mirkli novērsās, lai sameklētu man vajadzīgo lietu. Izņēma no atvilktnes - izskatījās iespaidīgi, apjomīgos aktu vākos - un uzlika uz galda. Tad atstūma krēslu no galda un piecēlās.

“Aizskriešu pēc kafijas,” viņš paziņoja, “ļums arī kaut ko atnest?”

“Domāju, ka iztikšu tāpat. Paldies par piedāvājumu!”

Pamājis man, Šatmāri izgāja, aizvērdams durvis. Tiklīdz tās bija ciet, pielēcu kājās un aizgāju galda otrā pusē. Apsēdos viņa vietā un iegrimu dokumentos.

Lielāko daļu jau biju redzējis. Pirmoreiz redzēju līgumu starp “Global” un Losandželosas banku un tā izpildes noteikumus, arī atskaites par vairāku bankas un kinostudijas darbinieku izjautāšanu. Šatmāri bija iztaujājis visus naudas sūtījuma apsargus, kuri atradās uzņemšanas laukumā aplaupīšanas un apšaudes laikā.

Ar mani gan viņš nebija runājis. Losandželosas Policijas departaments, kā parasti, nebija devis atļauju. Nemaz nezināju, ka Šatmāri uzrakstījis iesniegumu, kurā lūdzis uzdot man dažus jautājumus. Tas nenozīmēja, ka es būtu piekritis sarunai, ja arī zinātu. Tajos laikos man piemita zināma augstprātība, no kuras, cerams, jau biju atbrīvojies.

Cik vien ātri spēdams, pārlūkoju sarunu protokolus un atskaites, īpaši uzmanīgi iepazinos ar atskaitēm par triju bankas darbinieku izjautāšanu - cerēju nedaudz vēlāk pats ar tiem aprunāties. Tie bija Gordons Skegs, Līnuss Saimon-sons un Džoslina Džonsa. No viņiem Šatmāri necik daudz neuzzināja. Visu bija kārtojis Skegs, un viņš ļoti precīzi izklāstīja divu miljonu dolāru vienas dienas aizdevuma izsniegšanas noteikumus un veiktos drošības pasākumus. Saimon-sons un Džonsa, spriežot pēc viņu teiktā, bija sīki gariņi, kuri pildīja priekšniecības rīkojumus. Tikpat veiksmīgi kā noskaitīt divdesmit tūkstošus simtdolāru naudaszīmes, pierakstot astoņsimt numuru, viņi varētu arī līmēt etiķetes uz konservu bundžām.

Ar nesalīdzināmi lielāku interesi izlasīju dokumentus par Džcka Dorsija, Lotona Krosa un savu finansiālo stāvokli. Šatmāri bija pieprasījis mūsu ienākumu deklarācijas. Viņš droši vien bija zvanījis mūsu bankām un kredītkaršu sabiedrībām. Par katru no mums bija sastādīts īss pārskats, un mans stāvoklis bija visstabilākais. Pēc Šatmāri iegūtajām ziņām, gan Dorsijam, gan Krosam bijuši lieli kredītkartes pārtēriņi. Vissmagākajā stāvoklī bijis Dorsijs, kurš, kaut arī šķīries no sievas, joprojām uzturēja četrus bērnus. Divi jau mācījās koledžā.

Kabineta durvis atvērās. Iekšā ielūkojās sekretāre - droši vien gribēja kaut ko paziņot, bet ieraudzīja mani sēžam pie galda Šatmāri vietā.

“Ko jūs te darāt?”

“Gaidu misteru Šatmāri. Viņš aizgāja pēc kafijas.”

Viņa iespieda rokas kuplajos sānos. Tas bija vispāratzītais sašutuma izpausmes veids.

“Vai viņš jums atļāva apsēsties savā vietā un lasīt tos dokumentus?”

Nekādā ziņā nedrīkstēju iegrūst Šatmāri iespējamās nepatikšanās.

“Teica, lai uzgaidot. Es gaidu, un viss.”

“Tad esiet tik laipns un apsēdieties šajā pusē! Taču es tik un tā pateikšu misteram Šatmāri, ko jūs te darījāt.”

Aizvēru mapi, piecēlos un apgāju apkārt galdam.

“Būtu ļoti pateicīgs, ja jūs to nedarītu,” es sacīju.

“Man nav vajadzīga jūsu pateicība, es viņam visu pateikšu.”

Tad viņa nozuda, atstājot durvis vaļā. Pagāja vēl dažas minūtes, un kabinetā iedrāzās Šatmāri, spēji aizcirzdams durvis. Pagriezies pret mani, viņš pierima. Rokā bija krūze, no kuras nāca kafijas aromāts.

“Paldies, ka tā izgrozījāties,” viņš teica. “Ceru tikai, ka jums izdevās atrast vajadzīgo, jo tagad, lai notēlotu līdz galam, man jāmet jūs ārā.”

“Nekādas vainas,” teicu un cēlos kājās. “Man gan vēl viens jautājums.”

“Šaujiet laukā!”

“Vai tā ir pieņemts, ka jāpārbauda izmeklētāju finanses? Es runāju par sevi, Džeku Dorsiju un Lotonu Krosu.” Šatmāri sarauca pieri, mēģinot atcerēties pārbaudes iemeslu. Tad paraustīja plecus.

“Neatceros. Droši vien nospriedu, ka tik vērienīgas laupīšanas gadījumā jāpārbauda visi. It īpaši jau jūs, Bos, jo trāpījāties uzņemšanas laukumā tieši īstajā brīdī.”

Pamāju. Skanēja pārliecinoši. Tā spriestu ikviens pieredzējis izmeklētājs.

“Apvainojāties?”

“Es, vai? Nē, nemaz.”

“Vai vēl kaut kas noderēja?”

“Iespējams, nekad jau nevar zināt.”

“Nu tad labu veiksmi! Ja iznāk, kādreiz piezvaniet, kas jauns.”

“Piezvanīšu. Noteikti piezvanīšu.”

Atvadījāmies ar ciešu rokasspiedienu. Garāmejot novēlēju sašutušajai sekretārei visu labu. Atbildi nesaņēmu.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Saruna ar Gordonu Skegu noritēja ātri, bez aizķeršanās. Norunātajā laikā tikāmies Losandželosas bankas debesskrāpī pilsētas centrā. No četrdesmit otrajā stāvā iekārtotā kabineta logiem pavērās viens no vislieliskākajiem skatiem uz lielpilsētas smogu, kādus vien biju savā mūžā redzējis. Viņa stāstījums par paša iesaistīšanos neveiksmīgajā divu miljonu dolāru aizdevuma izsniegšanā kinostudijas “Eidolon Productions” vajadzībām būtiski neatšķīrās no slepkavības lietas dokumentos minētā. Nolīgtā pakalpojuma summa bija piecdesmit tūkstoši dolāru, ieskaitot drošības pasākumus. Nauda bija jāizved no bankas filmēšanas dienas rītā un jānodod bankā pirms slēgšanas sešos vakarā.

“Protams, riskēju,” Skegs atzinās. “Taču tā bija prāvas tūlītējas peļņas iespēja bankai. Varētu teikt, ka tas mani arī iekārdināja.”

Naudas piegādes jautājumus uzticēja Rejam Vonam, bankas apsardzes dienesta priekšniekam, bet Skegs pašrocīgi kārtoja aizdevuma apdrošināšanu caur “Global Underwriters” un skaidras naudas sagādi. Vienas bankas - pat pilsētas centrālajā daļā izvietotās banku flagmaņa filiāles -iespējas nodrošināt tik lielu skaidrās naudas daudzumu vienā dienā bija visai mazas, tāpēc pāris dienu pirms aizdevuma izsniegšanas Skegs organizēja skaidras naudas piegādi no vairākām Losandželosas bankas filiālēm. Noteiktajā dienā naudu iekrāva bruņotā automobilī un veda no centra filiāles uz Holivudas kinostudijas filmas uzņemšanas laukumu. Tam pa priekšu braucis Rejs Vons. Pastāvīgi sazinoties ar bruņotā automobiļa šoferi, viņš vadījis to uz Holivudu pa līkloču maršrutu, lai nojauktu pēdas iespējamas izsekošanas gadījumā.

Uzņemšanas laukumā viņus sagaidīja pārējie apsardzes vīri un Līnuss Saimonsons, viens no bankas darbiniekiem, kurš bija piedalījies skaidras naudas sagādes darbos un sastādījis apdrošināšanas sabiedrības pieprasīto naudaszīmju numuru sarakstu.

Un, protams, bankas svītu sagaidīja arī pamatīgi bruņoti laupītāji maskās.

Vienīgais jaunums, kas atklājās sarunas pirmajā daļā, bija tas, ka pēc aplaupīšanas bankas politika bija mainījusies. Losandželosas banka vairs nenodarbojās ar tāda veida pakalpojumu sniegšanu kinostudiju vajadzībām.

“Par ko tas liecina?” viņš jautāja. “Apdedzinoties vienreiz, dabū mācību. Apdedzinoties otrreiz, parāda savu muļķību. Mēs, mister Bos, tādi neesam. Otrreiz tie ļautiņi mūs neiznesīs cauri.”

Piekrītot pamāju.

“Tātad esat pārliecināts, ka visu sarīkojuši “tie ļautiņi”?

Laupīšanu izplānoja tur, nevis kāds no bankas darbiniekiem?”

Jebkāds cits pieņēmums Skegam bija nepieņemams.

“Domāju gan. Atcerieties to nabaga noslepkavoto meiteni. Viņu darbiniece, nevis mana.”

“Taisnība. Bet viņas noslepkavošana varēja būt noziedznieku viltība. Novērst aizdomas no bankas, atstājot pēdas kinostudijas virzienā.”

“Pilnīgi izslēgts. Policija te visu ar palielināmo stiklu izstaigāja. Apdrošinātāji arī. Neviens no pārbaudītājiem mūsu galā neatrada ne tik, cik melns zem naga. Šajā jautājumā esam simtprocentīgi pārliecināti.”

Pamāju vēlreiz. Viņš bija iekritis manā slazdā.

“Tad jau jums nebūs nekas pretī, ja gribēšu aprunāties arī ar jūsu darbiniekiem. Man vajadzētu satikties ar Līnusu Saimonsonu un Džoslinu Džonsu.”

Tagad gan Skegs saprata, ka nav, kur sprukt. Kā gan viņš varētu neļaut man runāt ar darbiniekiem pēc tik pārliecinoša bankas personāla godīguma un nevainības apliecinājuma?

“Gan jā, gan nē,” viņš sacīja. “Džoslina joprojām strādā pie mums. Tagad viņa ir Rietumholivudas filiāles vadītāja vietniece. Domāju, ka tikšanās ar viņu noteikti iespējama.”

“Un ar Līnusu Saimonsonu?”

“Pēc tās šausmīgās dienas Līnuss tā arī neatsāka pie mums strādāt. Jums droši vien zināms, ka tic nelieši viņu sašāva. Viņu un Reju. Rejs neizdzīvoja, bet Līnuss atveseļojās. Sākumā gulēja slimnīcā, tad slimoja mājās, bet pēc tam negribēja vairs atgriezties darbā bankā, un tur nu es viņu nekādi negribu vainot.”

“Pameta darbu?”

“Tieši tā.”

Nebiju to ievērojis ne slepkavības lietas dokumentos, ne pat Šatmāri pierakstos. Zināju, ka intensīvākās izmeklēšanas darbības norisinājās pirmajās dienās un nedēļās pēc laupīšanas. Tātad laikā, kad Saimonsons vēl ārstējās un juridiski bija bankas darbinieks, sastādītajos izmeklēšanas dokumentos nebūt nebija iemesla pieminēt viņa aiziešanu no darba bankā.

“Vai jūs nezināt, uz kurieni viņš aizgāja?”

“Kādreiz zināju. Tagad vairs ne. Bet, lai jums viss būtu skaidrs, Līnuss sarunāja juristu, kas sāka pieprasīt kompensāciju no bankas. Saprotat, ka bankas uzdevumā Līnuss nokļuvis dzīvībai bīstamā situācijā un tamlīdzīgas muļķības. Nevienā no prasībām ne pušplēsta vārda par to, ka todien viņš pats bija pieteicies apsardzē.”

“Pats gribēja būt klāt?”

“Nūjā. Jauns puisis. Pilsētnieks droši vien arī kādreiz sapņojis par Holivudu. Nekāds brīnums, par aktieriem daudzi grib kļūt. Domāja, ka nebūtu slikti padzīvoties visu dienu uzņemšanas laukumā, patēlot lielu vīru, kas atbild par tādu naudu. Pats man pieteicās, un es sacīju, lai brauc vien. Šā vai tā, kādam no mūsējiem bija jābrauc līdzi. Protams, Rejam Vonam arī.”

“Nu bet vai Saimonsons patiešām iesūdzēja banku vai arī tikai sarīkoja traci ar to advokātu?”

“Sarīkoja traci. Taču tādu, ka mūsu juriskonsults nolēma labāk neiesaistīties. Iegrūda naudas žūksni, un viņš patiešām likās mierā. Runāja, ka esot nopircis naktsklubu.” “Cik viņam iedeva?”

“Nezinu. Kādreiz vaicāju mūsu advokātam Dzimām

Formenam, cik tam puisim iedeva, bet viņš tā ari nepateica. Vienošanās noteikumi esot konfidenciāli. Taču, pēc nopirktā kluba spriežot, samaksāja glitu summiņu. Varat iedomāties, viens no tiem iestādījumiem Holivudas stilā.” Atcerējos juridiskā biroja bibliotēkā redzēto portretu. Tad, kad gaidīju Dženisu Lengvīzeri.

“Džeimss Formens ir jūsu jurists?”

“Ne jau mans. Bankas juriskonsults. No malas. Lai izvairītos no interešu konflikta.”

Es pamāju.

“Vai nezināt, kā sauc to klubu?”

“Nē, nezinu vis.”

Sēdēju, raudzīdamies Skcgam garām uz smogu, kas klāja pilsētu lejā. Tikai redzēt gan neko neredzēju. Biju iegrimis sevī, kur tikko manāmi sāka pulsēt instinkts un satraukums, manas pārliecības sniegtais žēlastības apliecinājums.

“Mister Bos?” Skegs ierunājās. “Tikai nepazūdiet! Man pēc piecām minūtēm nodaļu vadītāju sanāksme.”

Atgriezos īstenībā un palūkojos uz viņu.

“Atvainojos. Man pietiks. Pagaidām. Tikai - vai varu jūs lūgt piezvanīt Džoslinai Džonsai un pateikt, ka atbraukšu pie viņas aprunāties? Un, lūdzu, pasakiet, kur ir tā filiāle.” “Norunāts.”

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Ceļā uz Losandželosas bankas Rietumholivudas filiāli, kur man bija jātiekas ar Džoslinu Džonsu, atskārtu, ka līdz norunātajam brīdim laika atlicis diezgan, lai uzmestu aci savam bijušajam rajonam. Braucu pa Holivudas bulvāri, kur kādreiz biju patrulējis. Nebija gadījies būt te kopš aiziešanas pensijā un gribēju pārliecināties, vai avīzēs aprakstītās pārmaiņas tiešām saskatāmas.

Bulvāra asfalts joprojām mirdzēja saules staros, bet veikalu skatlogi un biroju ēkas Vaina ielas apkārtnē snauduļoja zem smoga pusgadsimtu vecā sūbējuma kā senāk. Nekā jauna. Taču uzreiz aiz Kahuengas bulvāra, augstienes virzienā braucot, ieraudzīju piedzimstam jauno Holivudu. Jaunas viesnīcas - un ne jau tās, kur numurus izīrē uz stundām, -un teātri, izklaides centri ar populārāko augstākās klases restorānu franšīzes uzņēmumiem. Ielas un ietves mašīnu un ļaužu pārpilnas. Ietvēs iebetonētās misiņa zvaigznes spožas jo spožas. Pirmais vārds, kas iešāvās prātā, bija cerība. Nebijusi cerības un dzīvesprieka gaisotne. Ielās valdīja īpaša enerģija, un tas man patika. Šai enerģijai jāpāraug sākotnējās robežas un kā pazemes grūdiena atbalsij jāpāršalc viss bulvāris, paverot atjaunotnes un pārmaiņu iespējas. Pirms pāris gadiem es pirmais teiktu, ka šāda iecere nekad nepiepildīsies. Taču es varēju arī kļūdīties. Jācer, ka tā.

Ar to pašu Lasvegasas priecīgo noskaņojumu nolēmu ļauties labajai enerģijai un pagriezos pa Fērfeksas ielu līdz Trešajai ielai, tur apstājos pie Fermeru tirgus nopirkt kaut ko ēdamu.

Arī tirgū veikto pārbūvi biju palaidis garām. Blakus vecajam koka tirgum ar tā pievilcīgo labas, lētas pārtikas un kiča apvienojumu bija uzslieta jauna daudzstāvu autostāvvieta un izklaides centrs zem klajas debess. Man gan labāk patika piebraukt un nostāties turpat pie avīžu kioska, taču bija vien jāatzīst, ka jaunais risinājums bija labāks. Te jaunais ar veco sadzīvoja tīri labi. Izgāju jaunajai daļai cauri, pagāju garām tirdzniecības centriem, lielākajam grāmatvei-kalam, kādu biju jebkad redzējis, un nokļuvu vecajā. “Boba pīrādziņi” atradās vecajā vietā, viss pārējais arī izskatījās tieši tāpat kā agrāk. Pilns cilvēku. Smaidīgu cilvēku. Pīrādziņu ēšanai laika nebija, tāpēc Kokomo kafejnīcā izvēlējos vienu sviestmaizi un saņēmu sīknaudu, samaksājis vienu dolāru. Aizgāju ar visu maizi uz vienu no vecmodīgajām tālruņa būdiņām, kas bija palikušas blakus Dipāra restorānam. Vispirms piezvanīju Rojam Lindelam, pieķerdams viņu pusdienojam darbā.

“Kas tev pusdienās?”

“Tuncis ar rudzu graudiem un marinēts gurķis.”

“Kaut kas riebīgs.”

“Nu labi, un kas tev?”

“Kārtainā sviestmaize ar šķiņķi no Kokomo.”

“Tu mani sasit lupatās. Ko tev vajag, Bos? Kad pēdējo reiz tikāmies, tu mani pat redzēt negribēji. Taisnību sakot sapratu, ka tu aizlaidies uz Lasvegasu.”

“Ta arī bija, bet nu esmu mājās. Un viss, šķiet, pieri mis. Varētu teikt, ka mums ar devītā stāva puišiem panākt zināma saprašanās. Tev vēl ir kāda interese par to lietu, va arī tu vēl uzpūtīsies?”

“Tev ir kaut kas jauns?”

“Iespējams. Pagaidām gan nekas vairāk kā nojauta.” “Un ko tev no manis vajag?”

Noņēmu sviestmaizes ietinamo papīru no slepkavība lietas un atvēru to, lai sameklētu vajadzīgo.

“Pamēģini kaut ko uzzināt par Līnusu Saimonsonu Divdesmit deviņus gadus vecs, baltais. Viņam te piede naktsklubs.”

“Kā sauc?”

“Vēl nezinu.”

“Nav slikti. Pie viena tu gribi savas lietas nokārtot.” “Tu tikai pārbaudi pēc vārda. Vai nu būs, vai nebūs.” Nosaucu viņam Saimonsona dzimšanas datumu un slēp kavības lietā uzrādīto adresi, lai gan pats nodomāju, ka t; droši vien sen mainīta.

“Kas tas par putnu?”

Pastāstīju, ka Saimonsons agrāk strādājis Losandželo sas bankā un aplaupīšanas gaitā ticis ievainots.

“Tas džeks pats cietis. Domā, viņš to visu izplānojis til smalki, ka licis paša draugiem iebliezt šim pakaļā?” “Nezinu.”

“Un kāds tam sakars ar Mārtiju Gesleri?”

“Arī nezinu. Var jau būt, ka nekāds. Iespējams, ka nekāds. Bet es tikai gribu viņu pārbaudīt. Kaut kas neiet kopā.”

“Labs ir, vaktē vien, un es paskraidīšu tavā vietā, Bos. Varbūt vēl kaut ko izdomāsi?”

“Paklau, ja negribi, nevajag. Tikai pasaki. Es palūgšu kādu citu...”

“Teicu, ka izdarīšu, un izdarīšu ar. Kas vēl?”

Vilcinājos, bet ne pārlieku ilgi.

“Jā, vispār ir vēl viens jautājums. Vai vari pārbaudīt vienu mašīnas numuru?”

“Kādu?”

Nosaucu Eleonoras mašīnas numuru. Tas bija palicis atmiņā - un iespējams, uz visiem laikiem, ja nevarētu noskaidrot.

“Nevadas numurs?” Lindels brīnījās. “Tas saistīts ar tavu lidojumu uz Lasvegasu vai ar izmeklēšanu?”

Agrāk varēju iedomāties. Par Lindelu varētu teikt visu ko, bet dumjš gan viņš nebija. Kāju jau biju atrāvis no zemes. Vajadzēja pārkāpt slieksnim pāri.

“Nezinu,” samelojos. “Vai nevari vienkārši noskaidrot, uz kā vārda tā reģistrēta?”

Ja manas aizdomas bija pamatotas un mašīna reģistrēta uz cita, nevis Eleonoras vārda, varētu sacerēt stāstu par izsekošanu, un Lindels tā arī neko nesaprastu.

“Labs ir,” FIB aģents teica. “Man jāiet. Piezvani drusku vēlāk!”

Noliku klausuli. Tas nu bija padarīts. Vainas apziņa aptvēra mani kā nerimtīgie viļņi, kas sitas pret piestātnes balstiem. Varēju muļķot Lindelu, tikai ne sevi. Nupat biju pieteicis, lai noskaidro manas šķirtās, bet neaizmirstās sievas mašīnas īpašnieku. Diez vai varēju sagaidīt no sevis vēl ko zemiskāku.

Lai aizgaiņātu šīs domas, paņēmu klausuli un sabēru spraugā vēl vairākas monētas. Zvanīju Dženisai Lengvīze-rei un, gaidot viņu paceļam klausuli, aptvēru, ka esmu pavisam tuvu atbildei uz jautājumu, kuru nupat biju uzdevis sev.

Lengvīzeres sekretāre pateica, ka viņa runājot pa tālruni un piezvanīšot man. Atbildēju, ka neesmu sazvanāms un pats piezvanīšu pēc minūtēm piecpadsmit. Noliku klausuli un paklaiņāju pa tirgus laukumu. Visvairāk laika pavadīju mazā veikaliņā, kur pārdeva tikai asās mērces, simtiem dažādu mērču. Nezināju, kad man to ievajadzēsies, jo mājās gandrīz nekad neko negatavoju. Tomēr nopirku vienu pudelīti, jo veikals bija jauks un man vajadzēja sīknaudu zvanīšanai.

Pēc tam devos uz maizes ceptuvi. Ne jau pirkt kaut ko, bet tikai apskatīties. Kad biju mazs un māte vēl dzīva, sestdienas rītos viņa veda mani uz Fermeru tirgu. Vislabāk atmiņā iespiedies tieši tas, kā, ceptuves logam pieplacis, vēroju konditoru garnējam dzimšanas dienu, svētku un kāzu viesībām pasūtītās tortes. Ik tortei tika veidots savs neatkārtojams raksts; ar miltiem un cukuru apbārstītās raženās rokas veikli uzklāja vienu krēma kārtu pēc citas.

Parasti māte mani turēja rokās, lai es varētu saskatīt tortes augšu. Viņa domāja, ka vēroju konditoru, bet es pētīju viņas atspulgu loga rūtī, mēģinot izprast, kas viņu nomoka.

Kad rokas bija nogurušas, viņa mēdza paķert kādu krēslu no blakus esošā restorāna - jaukā laikā apmeklētāji labprāt ieturējās ārpusē - un uzcēla mani uz tā. Lūkojos uz tortēm, mēģinot uzminēt, kam tās domātas un cik ciemiņu piedalīsies svinībās. Droši vien pasūtinātās tortes veda tikai laimīgiem ļaudīm. Skaidri zināju vienu - māte noskuma ik reizi, kad meistars gatavoja torti kāzu svinībām.

Ceptuve un konditorejas skatlogs bija savā vietā. Apstājos pie loga ar mērces pudeli rokā, bet meistaru neredzēju. Bija arī pārāk vēls. Tortes cepa agri no rīta, lai tās paspētu atdot vai nogādāt dzimšanas dienu, kāzu, gadadienu un citām svinībām laikā. Uz plaukta pie loga redzēju nerūsējošā tērauda piltuvju uzgaļus, ar kuriem veidoja visdažādākos krēma rakstus un puķes.

“Nav jēgas gaidīt. Šodien vairs nestrādās.”

Man nemaz nebija jāpagriežas. Logā redzēju garāmejošas vecas sieviņas atspulgu. Atkal atcerējos māti.

“Jā,” piekritu. “Jums droši vien taisnība.”

Kad iegāju būdiņā un otrreiz piezvanīju Lengvīzerei, viņa jau bija atbrīvojusies un atbildēja uzreiz.

“Vai viss kārtībā?”

“Jā, kārtībā.”

“Tad labi, es jau paspēju satrūkties.”

“Par ko tu runā?”

“Pats teici Džeinai, ka tevi nevarēšot sazvanīt. Baidījos, vai tik neesi kamerā vai vēl kaut kur.”

“Ai, piedod! Nemaz nepiedomāju. Vienkārši joprojām negribu zvanīt no sava mobilā.”

“Domā, viņi vēl noklausās?”

“Nezinu. Taisnību sakot, neesmu pārliecināts, vai viņi vispār noklausījās. Tas tā, katram gadījumam.”

“Tātad tu tagad piesakies, kā norunāts?”

“Apmēram. Man ir arī viens jautājums.”

“Klausos.”

Iespējams, tāpēc, ka nepateicu Lindelam taisnību, vai arī tāpēc, ka jutos nelāgi, pārbaudīdams Eleonoru, nolēmu nerīkot teātri ar Lengvīzeri. Nolēmu spēlēt ar tām kārtīm, kādas bija.

‘"Pirms pāris gadiem jūsu firma nodarbojās ar vienu lietu. Advokāts bija Džeimss Formens, bet klients - Losandže-losas banka.”

“Jā, banka ir mūsu klients. Kas tā bija par lietu? Strādāju šeit nesen.”

Pievēru tālruņa būdiņas durvis, kaut arī apzinājos, ka pavisam drīz mazītiņajā kabīnē paliks neciešami karsti.

“Nezinu, kā sauc, bet otrā puse bija Līnuss Saimonsons. Strādāja par bankas viceprezidenta palīgu. Viņu ievainoja kinostudijas uzņemšanas laukumā, tā bija bruņota laupīšana.”

“Skaidrs, sapratu. Tur vienu ievainoja, vēl kādu nošāva, bet es neatceros uzvārdus.”

“Tas bija ievainotais. Nošāva Reju Vonu, bankas apsardzes priekšnieku. Saimonsons izdzīvoja. Vispār nekas liels viņam nebija, dabūja lodi dibenā. Laikam pat rikošetu, ja pareizi atceros ballistiskās ekspertīzes slēdzienu.”

“Nu, un tad viņš iesūdzēja banku?”

“Nezinu, vai līdz tam nonāca. Fakts ir tāds, ka kādu laiku Saimonsonam bija darba nespējas lapa, pēc tam viņš negribēja atgriezties bankā. Sameklēja juristu un sacēla brēku par bankas atbildību, uzdodot pienākumus, kuru izpilde apdraud dzīvību.”

“Izklausās loģiski.”

“Kaut gan pats bija pieteicies. Palīdzēja sagādāt naudu, pēc tam brīvprātīgi pieteicās braukt uz uzņemšanas laukumu to apsargāt.”

“Nu, tas gan ir apstrīdams. Viņu varēja piespiest pieteikties vai...”

“Jā, tas man viss skaidrs. Man nav svarīgi, vai viņš varēja izvirzīt apsūdzību vai ne. Droši vien varēja, jo banka piekrita viņa prasībai un Džeimss Formens to nokārtoja.” “Nu, labi, un kas tālāk? Ko tu gribi?”

Pavēru durvis, lai ieplūstu svaigs gaiss.

“Izlīguma noteikumus. Cik viņam samaksāja?”

“Tūlīt piezvanīšu Formenam. Pagaidīsi?”

“Tas nebūs tik vienkārši. Droši vien sastādīja neizpaušanas līgumu.”

Viņā galā iestājās klusums. Es pat pasmaidīju, atbildi gaidot. Dažkārt izdodas panākt tieši to, ko gribi.

“Skaidrs,” Lengvīzere novilka. “Un nu tu gribi, lai es to pārkāpju, uzzinādama, cik īsti viņš dabūjis.”

“Nu, ja tu to tā uztver...”

“Un kā vēl lai to saprot?”

“Es izmeklēju kādu lietu. Tajā parādās šis Saimonsons. Man vienkārši daudz vieglāk sadzīt galus kopā, ja zinu, cik viņam banka iegrūda. Tas, Dženisa, man ļoti palīdzētu.” Maniem vārdiem atkal sekoja klusums.

“Es savas firmas noslēpumus neokšķerēšu,” viņa beidzot paziņoja. “Neuzsākšu neko tādu, lai iekultos ķezā. Pareizākais, ko varu izdarīt, ir vienkārši aiziet pie Džima un pavaicāt. Redzēs, ko viņš teiks.”

“Labi.”

Tas bija pat labāk, nekā varēju iedomāties.

“Galvenais ir tas, ka Losandželosas banka joprojām ir mūsu klients. Iznāk, ka tas Saimonsons varēja būt iesaistīts aplaupīšanā, kuras rezultātā banka zaudēja divus miljonus un apsardzes priekšnieku. Tad tas konfidencialitātes līgums izskatās citādi.”

“Zini, tas tiešām ir prātīgi.”

Tas man nebija ienācis prātā. Nopriecājos pa īstam. Noticēju, ka viņai, iespējams, izdosies no Formena uzzināt man nepieciešamās ziņas.

“Nesapriecājies par daudz, Harij! Vēl par agru.”

“Skaidrs.”

“Mēģināšu darīt visu iespējamo, tad piezvanīšu tev. Un neuztraucies, ja mājās automātiskajā atbildētājā ierakstīšu šifrētu ziņojumu.”

“Labs ir, Dženisa. Paldies!”

Noliku klausuli un izgāju no būdiņas. Tirgu šķērsojot, gāju gar logu ar tortēm; pārsteigts pamanīju tur konditoru. Brīdi apstājos un vēroju. Droši vien pasūtījums bija ļoti steidzams, jo torte, šķiet, bija izņemta no plaukta, kurā bija izstādīti paraugi. To jau klāja glazūra. Vīrs aiz skatloga tikai izrotāja to, veidodams puķītes un uzrakstu.

Pagaidīju, līdz veltījums bija gatavs. Sārti burti uz šokolādes fona: Daudz laimes dzimšanas dienā, Kellij! Cerams, arī šai tortei bija lemts nokļūt pie laimīgiem ļaudīm.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Džoslina Džonsa strādāja bankas filiālē Santamonikas un Sanvinsentes stūrī. Apgabalā, kurš jau pirms gadu desmitiem bija iekarojis banku aplaupīšanas rekordista slavu, viņa atradās iespējami visdrošākajā vietā. Tieši pretī bija Rie-tumholivudas policijas nodaļa.

Filiāles Art Deco stila ēkas izliektās fasādes otrā stāva logi bija pavisam apaļi. Pirmajā stāvā iekārtota operāciju zāle, ierīkoti bankomāti, turpat klientu rēķinu atvēršanas nodaļa. Otrais stāvs atvēlēts administrācijas kabinetiem. Džonsa gaidīja mani savā kabinetā. Pa lielo iluminaroru varēja pārskatīt visu policijas ēku un pagalmu, aiz tā Pacific Design Center, kuru vietējie dēvēja par Zilo vali; noteiktā leņķī tā zilā fasāde atgādināja virs okeāna virsmas izslietu vaļa kupri.

Džonsa smaidot piedāvāja apsēsties.

“Misters Skegs teica, ka jūs atnākšot un ar jums varot droši aprunāties. Jūs izmeklējot to laupīšanas lietu.”

“Pilnīgi pareizi.”

“Labi, ka tas nav aizmirsts.”

“Jā, priecājos, ka arī jūs tā domājat.”

“Kā varu jums palīdzēt?”

“īsti nezinu. Varētu teikt, ka eju to pašu ceļu kā iepriekšējie izmeklētāji. Tāpēc, iespējams, būs jāatkārtojas, bet vajadzētu vienkārši izstāstīt, ko darījāt jūs. Ja kaut ko gribēšu noskaidrot, uzdošu jautājumus.”

“Nu, man jau, taisnību sakot, nekas liels nav stāstāms. Redziet, es nemaz nebiju tur, kā Līnuss vai nabaga misters Vons. Es darbojos ar naudu, pirms to aizveda. Tajā laikā biju mistera Skega palīdze. Viņš bija mans mentors no bankas vadības puses.”

Pamāju un pasmaidīju, rādīdams, ka viss ir tieši tā, kā jābut. Nesteidzos, gribēju pakāpeniski ievirzīt viņu vajadzīgajā virzienā.

“Tātad jūs sagatavojāt naudu. Skaitījāt, saiņojāt paciņās, gatavojāt nosūtīšanai. Kur tas notika?”

“Centra filiālē. Visu laiku pavadījām naudas glabātavā -pagrabtelpās. Naudu piegādāja no citām filiālēm, un mēs visu darījām turpat. Ārā izgājām tikai vakarā - darbam beidzoties. Strādājām, šķiet, trīs, trīsarpus dienas, līdz viss bija gatavs. Lielākoties vienkārši gaidījām piegādes no filiālēm.” “Kad sakāt “mēs”, tas nozīmē jūs un Līnuss...”

Atvēru klēpī turēto slepkavības lietu, it kā gribētu sameklēt aizmirsto uzvārdu.

“Saimonsons,” viņa pateica priekšā.

“Jā, Līnuss Saimonsons. Jūs tur abi strādājāt, vai ne?” “Tā bija.”

“Vai misters Skegs bija arī viņa mentors?”

Viņa papurināja galvu un nedaudz pietvīka, taču pavisam droši to nevarētu apgalvot, jo viņa bija ļoti tumšādaina.

“Nē, mentoru programma domāta minoritātēm. Pareizāk sakot, bija domāta. Pirms gada to atcēla. Un vispār Lī-nuss ir baltais. No Beverlihilsas. Tēvam piederējuši vairāki restorāni, šaubos, vai viņam bija nepieciešams mentors.”

Es pamāju.

“Nu, labi, tātad jūs ar Līnusu trīs dienas kārtojāt, saiņojāt naudu. Jums arī vajadzēja reģistrēt banknošu numurus, vai ne?”

“Jā, to mēs arī darījām.”

“Kā to darīja?”

Kādu brīdi viņa klusēja, mēģinot atcerēties. Lēni grozījās krēslā šurpu turpu. Noskatījos, kā šerifa helikopters nolaižas uz iecirkņa jumta Santarnonikas bulvāra otrā pusē.

“Atceros tikai, ka reģistrēt vajadzēja brīvi izvēlētā kārtībā,” viņa atsāka. “Tāpēc arī ņēmām banknotes no paciņām uz labu laimi. Šķiet, ka vajadzēja pierakstīt kādu tūkstoti numuru. Tas arī prasīja daudz laika.”

Šķirstīju slepkavības lietu, līdz atradu viņas un Saimon-sona sastādītā naudaszīmju numuru saraksta kopiju. Izņēmu to no aktu vākiem.

“Saskaņā ar šo sarakstu jūs reģistrējāt astoņsimt banknošu.”

“Ā, skaidrs. Tātad astoņsimt.”

“Vai tas ir tas pats saraksts?”

Pasniedzu Džonsai kopiju, viņa pārbaudīja visas lapas, arī savu parakstu pēdējā lapā.

“Izskatās, ka ir, bet tas bija pirms četriem gadiem.” “Jā, es saprotu. Pēc tam neesat to redzējusi?”

“Domāju, ka ne. Tikai tad, kad parakstīju.”

“Numuri drukāti, nevis ar roku rakstīti. Kā jūs to varējāt izdarīt, ja negājāt no pagraba ārā?”

“Ā, Līnuss teica, ka paiešot vesela mūžība, kamēr pierakstīšot un pēc tam ievadīšot datorā. Tāpēc atnesa savu klēpjdatoru un vadījām iekšā pa tiešo. Viens nosauca numurus, otrs ievadīja datorā.”

“Kurš no jums diktēja numurus un kurš strādāja ar datoru?”

“Pēc kārtas. Mainījāmies. Dažiem liktos, ka sēdēt pie galda ar diviem miljoniem dolāru ir kaut kas vienreizējs, bet tas, taisnību sakot, bija garlaicīgi. Tāpēc mainījāmies. Vienu brīdi numurus diktēju es, bet viņš sēdēja pie datora, pēc tam es ievadīju numurus, kurus viņš nodiktēja.”

Pārdomāju dzirdēto, gribēju izprast, kā viss noticis. Varētu domāt, ka, uzdodot viena saraksta sastādīšanu diviem darbiniekiem, drošības pakāpe dubultojās, taču tā nebija. Gan nolasīdams numurus, gan ievadīdams tos datorā, tikai un vienīgi viņš noteica ziņu pareizību. Jebkurā gadījumā viņš varēja netraucēti mainīt numurus, un Džonsa to nemaz nezinātu, ja vien neieskatītos vai nu naudaszīmē, vai datora ekrānā.

Tik un tā risks bija pārāk liels. Tā varētu rīkoties, ja kādam nejauši gadītos izdevība, nevis pārdomāti plānojot noziegumu.

“Labs ir,” es sacīju. “Tātad, kad bijāt pabeiguši, jūs izdrukājāt datora failu un parakstījāt sarakstu, vai ne?”

“Jā. Domāju, ka tā arī bija. Tik sen tas bija.”

“Un tas ir jūsu paraksts?”

Viņa atšķīra dokumenta pēdējo lapu un palūkojās tajā. Tad pamāja.

“Tā ir.”

Pasniedzos, lai paņemtu sarakstu, un viņa padeva to man.

“Kas aiznesa sarakstu misteram Skegam?”

“Droši vien Līnuss. Viņš to izdrukāja. Kāda gan šiem sīkumiem vispār nozīme?”

Pirmoreiz viņai radās aizdomas par to, ko īsti es gribēju noskaidrot. Neatbildēju. Atšķīru saraksta pēdējo lapu un pētīju parakstus pats. Viņas paraksts bija zem Saimonsona paraksta, bet Skega ķeburs atradās vēl zemāk. Viss noteiktajā kārtībā. Saimonsons, tad Džonsa un galīgajam apstiprinājumam - Skega paraksts.

Pētot lapu iluminatora gaismā, šķita, ka redzu ko tādu, ko nebiju ievērojis iepriekš. Tā bija tikai oriģināla fotokopija un, iespējams, pat kopijas kopija, taču Džoslinas Džon-sas parakstā varēja manīt tādus kā pārtraukumus. Ar kaut ko līdzīgu biju sastapies, izmeklējot kādu citu lietu.

“Kas tur ir?” Džonsa jautāja.

Palūkojos uz viņu, atlikdams sarakstu slepkavības lietā. “Kā, lūdzu?”

“Izskatījās, it kā jūs būtu atklājis kaut ko svarīgu.”

“Ā, neko īpašu. Gluži vienkārši man jāpārbauda itin viss. Vēl tikai daži jautājumi.”

“Tas labi. Drīz man jāiet lejā. Beidzam darbu.”

“Es jūs ilgi neaizkavēšu. Misters Vons - vai viņš bija klāt naudas sagatavošanas un saraksta sastādīšanas laikā?”

Viņa vienreiz papurināja galvu.

“Tā nevarētu teikt. Viņš, teiksim, bieži vien ienāca paskatīties, kā mums veicas, īpaši tad, kad atveda naudu. Domāju, ka viņš atbildēja par šo sūtījumu.”

“Vai viņš nāca arī tad, kad jūs diktējāt numurus un ievadījāt tos datorā?”

“Neatceros. Droši vien. Es jau teicu, viņš nāca visai bieži. Droši vien Līnuss viņam patika, tāpēc nāca visai bieži.” “Kā lai to saprot - Līnuss patika?”

“Nu, saprotiet...”

“Tātad misters Vons bija gejs, vai?”

Viņa paraustīja plecus.

“Domāju, ka bija gan, bet ne jau atklāti. Droši vien neizrādīja. Tā jau neko nevarēja pateikt.”

“Un Līnuss?”

“Nu nē, gejs viņš nav. Domāju, tāpēc viņam ļoti nepatika, ka misters Vons tik bieži nāca.”

“Vai viņš pats tā teica vai arī tā bija tikai nojauta?” “Nē, viņš reiz tā izteicās. Kā jokodams sacīja, ja tā turpināšoties, sniegšot sūdzību par seksuālo uzmākšanos. Apmēram tāda bija runa.”

Es pamāju. Nevarēju spriest, vai tas bija kaut kādā ziņā saistīts ar slepkavības lietu.

“Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.”

“Kādu?”

“Kāpēc jūs tam pievēršat tik lielu uzmanību? Es runāju par naudaszīmju numuriem. Par Līnusu un misteru Vonu arī.”

“Tā nemaz nav. Jums tā šķiet, jo tieši šo daļu pārzināt vislabāk. Bet es cenšos visu tikpat pamatīgi noskaidrot. Vai pēc tam vispār esat runājusi ar Līnusu?”

Jautājums, šķiet, viņu pārsteidza.

“Es? Nē Aizgāju pie viņa uz slimnīcu - uzreiz pēc tās šaudīšanās. Uz darbu viņš vairs nenāca, tāpēc arī neesam tikušies. Strādājām kopā, bet nekādi lielie draugi nebijām. Laikam jau mūsu ceļi bija dažādi. Vienmēr domāju, ka tieši tāpēc misters Skegs mūs arī salika kopā.”

“Kā - salika kopā?”

“Nu, nekādi draugi nebijām, un Līnuss bija, nu, saprotat, Līnuss. Domāju, ka misters Skegs izvēlējās divus dažādus cilvēkus, kas nebija draugi, lai mēs nesadziedātos. Par naudu.”

Pamāju, neko neteikdams. Viņa tā kā iegrima domās, tad papurināja galvu, kā sev pārmezdama.

“Kas noticis?”

“Nekas. Vienkārši biju sadomājusies aiziet uz kādu no viņa klubiem, bet tad nospriedu, ka mani var arī nemaz nelaist iekšā. Negribētos, lai iznāktu tā: ja es teiktu, ka esam pazīstami, viņam piezvanītu, bet viņš izliktos, ka mani nemaz neatceras. Vai vēl ko citu.”

“Vienu no klubiem? Viņam ir vairāki klubi?”

Džonsas acis aizdomās pieiniedzās.

“Jūs sakāt, ka noskaidrojat visu pamatīgi. Bet īstenībā nemaz nezināt, kas viņš tagad ir, vai ne?”

Paraustīju plecus.

“Kas tad viņš tagad ir?”

“Līnuss. Tagad visi viņu sauc vārdā. Viņu visi pazīst. Tagad viņam ar partneriem pieder Holivudas modīgākie klubi. Tur visas slavenības iet izrādīties. Rindas pie durvīm, lai tiktu iekšā, pie ieejas samta lentes, lai.”

“Cik tādu klubu ir?”

“Nu jau būs vismaz četri vai pieci. Es īsti nezinu. Sāka ar vienu, un tad pamazām nāca klāt.”

“Un cik viņam partneru?”

“Nezinu. Bija raksts žurnālā - pagaidiet, tam tepat kaut kur jābūt.”

Viņa noliecās un izvilka rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Dzirdēju, kā tiek pārcilāts tās saturs, un tad viņa sadabūja “Los Angeles Magazine”, tāds katrā birojā uz žurnālgaldi-ņa atrodams. Sāka to šķirstīt. Greznā žurnāla beigās ievietota restorāniem veltīta informācija, bet tā lielāko daļu parasti aizņēma divi vai trīs garāki apraksti par Losandželosas iemītnieku dzīves gaitām un nāves apstākļiem. Taču zem spīdīgā vāka slēpās asi zobi. Aizvadītajos gados tieši šajā žurnālā publicētajos divos stāstos nozieguma būtība, tā ietekme uz ģimeni vai kaimiņiem bija atklāta vislabāk. Kā sauc, tā atskan. Šo stāstu pamatā bija reāli noziegumi, kurus biju izmeklējis.

“Pati nezinu, kāpēc to saglabāju.” Džonsa samulsa. Droši vien tāpēc, ka iepriekš bija teikusi - nezinot, ar ko nodarbojas bijušais kolēģis. “Laikam tāpēc, ka kādreiz strādājām kopā. Re!”

Viņa rādīja žurnāla atvērumu. Virsraksts vēstīja: “Nakts karaļi”. Fotoattēlā četri jauni vīrieši pozēja, nostājušies rindā aiz tumša mahagonija bāra letes. Aiz viņiem plauktos laistījās daudzkrāsainas, no apakšas apgaismotas pudeles. “Vai drīkstu uzmest aci?”

Džonsa aizvēra žurnālu un pasniedza man.

“Paņemiet sev! Es jau teicu, ka diez vai kādreiz satikšu Līnusu. Viņam nebūs laika. Ko gribēja, to panāca, un viss.” Atrāvos no žurnāla, pievērsdamies viņai.

“Kā jūs to domājat? Ko viņš gribēja panākt?”

“Kad aizgāju apraudzīt Līnusu slimnīcā, viņš teica, k.i bankai dārgi izmaksāšot tas, ka viņš dabūja lodi... nu, zināt, kur. Ka dabūšot to naudu, aiziešot no darba un atvēršot bāru. Tādas kļūdas kā tēvs jau nu nepieļaušot.”

“Kā tēvs?”

“To es nezinu. Nejautāju. Bet kaut kāda iemesla pēc Lī-nusa sapnis bija atvērt bāru. Gan jau gribēja kļūt par nakts karali. Nu, un ir ar.”

Viņas balsī mijās ilgas un skaudība. Viegli viņai nebija, un man tā gribējās klāt vaļā visu, ko domāju par viņas varoni. Taču klusēju. Nebiju tam vēl gatavs.

Nospriedis, ka gandrīz viss, ko vien varēju noskaidrot, ir rokā, cēlos kājās, rādīdams žurnālu.

“Paldies par atvēlēto laiku! Vai tiešām varu šo te ņemt līdzi?”

Viņa pamāja ar roku.

“Jā, jā, ņemiet droši. Lsmu to gana apskatījusi. Kādu vakaru vajadzētu uzvilkt melnos džinsus un melno T kreklu un pamēģināt izmānīt Līnusu uz mirklīti. Varētu patriekt par vecajiem labajiem laikiem, bet viņš, iespējams, negribēs par tiem ne dzirdēt.”

“Nevienam jau to negribas, Džoslina. Jo tie vecie laiki nemaz nebija tik labi.”

Devos prom. Gribējās viņu uzmundrināt. Pateikt, lai neskauž, ka tieši tas, ko viņa pati sasniegusi, ir uzslavas vērts. Taču šerifa helikopters paceļoties sasvērās, lidoja pāri ielai un bankai. Visa ēka drebēja kā zemestrīcē, un troksnī pagaisa viss sakāmais. Atstāju Džoslinu Džonsu prātojam par dažādiem ceļiem.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Žurnāls bija izdots pirms septiņiem mēnešiem. Stāsts par Līnusu Saimonsonu un viņa partneriem nesākās no žurnāla vāka, taču par to vēstīja uzkrītošs uzraksts uz vāka: “Holivudas naktsdzīves uzņēmēji”. Raksts bija iespiests tāpēc, ka tuvojās jau sestā četriniekam piederošā zvaigžņu naktskluba atklāšana. Saimonsons tika raksturots kā naktsputnu karalis, cilvēks, kurš pratis izveidot veselu impēriju no viena neliela, par izlīguma naudu iegādāta bāra. Pirmo klubu sānieliņā, netālu no Holivudas bulvāra un Kahuen-gas bulvāra krustojuma, nopircis, atjaunojis, divreiz samazinājis apgaismojumu un pieņēmis darbā meitenes, kuras vairāk izcēlās ar izskatu un tetovējumiem nekā ar prasmi sajaukt dzērienus un rēķināt. Dārdoša mūzika, divdesmit dolāru par iekšā tikšanu vien, bet apmeklētājiem baltos kreklos un kaklasaitēs ieeja vispār slēgta. Nekādas izkārtnes ārpusē, neviena tālruņa numura katalogā. Par uzņēmuma komercdarbību liecinājusi vienīgi mirgojoša zila neona bulta. Taču drīz vien bulta bijusi lieka un noņemta: pie durvīm nekad nav apsīkusi izklaides kārotāju rinda.

Rakstā tika apgalvots, ka Līnuss - gandrīz viscaur saukts tikai vārdā - pēc tam pieaicinājis trīs partnerus, Be-verlihilsas skolasbiedrus, un sācis vērt vaļā vidēji vienu klubu pusgadā. Arī turpmāk uzņēmēji rīkojušies tāpat kā pirmajā gadījumā, kad bārs nesa veiksmi. Pirkuši kādu nolaistu ēstuvi, atjaunojuši un atvēruši, padodot ziņu vajadzīgajiem cilvēkiem; atlicis tikai gaidīt, līdz par to uzzināja Holivudas smalkās aprindas. Pirmais bārs tā arī nav ieguvis nosaukumu, bet pārējie izklaides iestādījumi atpūtas stila un nosaukuma ziņā nodēvēti kāda literatūras vai mūzikas notikuma vai autora vārdā.

Otrs bārs, kuru uzņēmēju grupa iegādājusies, slēgusi un atklājusi pēc pārbūves, nosaukts par “Neta siseņu dienu”, pieminot Nātanjelu Vestu un viņa klasisko Holivudas romānu. Ne jau viņi izdomājuši šo nosaukumu. Gadu desmitiem tas saucies vienkārši “Pie Neta”, un vairākums klientu uzskatījuši, ka tas nosaukts Netam Kingam Kolam par godu. Šā vai tā, nosaukums bijis labs un tā arī palicis.

Tieši “Pie Neta” bija tā vieta, kur tika sašauts Dorsijs un Kross. Rakstā gan tika atzīts, ka pēc Dorsija noslepkavošanas bāra cena kritusies. Faktiski tas maksājis grašus. Taču pēc pārveidošanas - nemaz nemainot nosaukumu - un veiksmīgas reklāmas naktsputnu aprindās drūmais atgadījums tikai vairojis bāra noslēpumainību un pievilcību. Bijušo skolasbiedru veiksme bijusi milzīga un tūlītēja. Savu jauno firmu viņi nosaukuši par “Četru karaļu korporāciju”.

Daudzus gadus neticēju, ka iespējama sagadīšanās. Nu jau biju pieņēmies prātā. Taču viena sagadīšanās atšķiras no citas. Tas, ka Kīzija Raidere ieradās pie manis ar priekšniecības paziņojumu tieši tobrīd, kad klausījos gabalu par augstajiem plauktiem Ārta Pepera interpretācijā, gan bija sagadīšanās. Taču, ērti savā mersī iekārtojies ar Džonsas žurnālu rokās, nebūt negrasījos noticēt tam, ka Līnuss Saimonsons nejaušības pēc nopircis bāru, kurā sašauti abi viņa pārskaitīto un nosūtīšanai sagatavoto divu miljonu lietas izmeklētāji. Ne mirkli nešaubījos, ka tā nebija sagadīšanās. Tā bija klaja nekaunība.

Pēc anonīmā bāra un bāra “Pie Neta” četrinieks atvēra arī tādus iestādījumus kā “Kinga krustojums”, “Pie Četa” un “Kozija pēdējā pietura”; pēdējais nosaukts pazuduša drauga piemiņai. Vietai, kuras atklāšanai veltīts plašais raksts, tika izvēlēts nosaukums “Reilija suņabūda”. Tas bija nepārprotams mājiens par Raimonda Čendlera romāna varoni privātdetektīvu Filipu Mārlovu ar segvārdu “Reilijs”.

Rakstā īpaši netika analizēts četru īpašnieku uzņēmumu finansējums. Vairāk uzmanības tika pievērsts ārējai spoz-mei, nevis veiksmes izskaidrojumam. Reportieri tā arī uzrakstīja, kā viņiem tika pateikts: ka pirmā bāra ienākumi bijuši uzņēmuma nepārtrauktas izaugsmes pamats. Pirmais bārs dzemdējis otro un tā tālāk.

Taču bija arī kāds kritiskāks vārds. Raksts beidzās ar domu, ka četri karaļi varētu krist par savas veiksmes upuriem. Pieņēmums tika pamatots ar to, ka melnā tērpto populācija Holivudā nebūt nav neierobežota un sešu izklaides vietu atvēršana un uzturēšana vien klientu loku daudz nepaplašinās. To varēja vienīgi izkliedēt. Bez tam pēdējos gados uzradušies daudzi troņa tīkotāji, atvērta vesela gūzma prastāku, ne tik izmeklētu bāru un izklaides vietu.

Raksta beigās bija piebilde, ka iepriekšējās piektdienas pusnaktī pie bezvārda kluba nav bijušas nekādas naktsputnu rindas, un cinisks ieteikums padomāt par zilās bultas novietošanu tajā pašā vietā.

Ieliku žurnālu aktu vākos un iegrimu domās. Beidzot kaut kas sāka iezīmēties. Saspringu, jo instinktīvi jutu, ka esmu uz pēdām. Viss vēl nebija savās vietās, taču mana pieredze liecināja, ka tālu nebija jāmeklē. Virziens īstais. Veseli četri gadi pagājuši kopš brīža, kad raudzījos uz Endželas Bentones līķi, taču beidzot biju uzgājis pamatoti aizdomās turamo.

Sadabūju priekšējā paneļa vidējā nodalījumā atstāto mobilo tālruni. Nodomāju, ka nekas neatgadīsies, ja piezvanīšu uz mājas numuru. Pārbaudīju automātisko atbildētāju -man bija divas reizes zvanīts. Pirmās zvanītājas, Dženisas Lengvīzeres, sakāmais bija īss un tīkams.

“Ta esmu es. Piezvani, ievērojot visus piesardzības pasākumus.”

Tātad jāzvana no automāta. Otrais zvanītājs bija Rojs Lindcls. Ari viņš vārdus lieki netērēja.

“Nu, pakaļa, esmu šo to sadabūjis. Piezvani man!”

Palūkojos apkārt. Biju apstājies pie pasta Sanvinsentes bulvāri. Apmaksātais stāvēšanas laiks bija beidzies, nebija sīknaudas ne stāvvietai, ne zvanīšanai. Taču nospriedu, ka pastā jābūt tālrunim un automātam naudas mainīšanai, kā gan savādāk varētu citā automātā nopirkt pastmarkas. Izkāpu no mašīnas un iegāju pastā.

Galvenā pasta nodaļa bija slēgta, bet priekštelpā atradās maksas tālrunis un automāts naudas mainīšanai. Vispirms piezvanīju Lengvīzerci, jo par Saimonsonu pats biju jau ieguvis to informāciju, ko gribēju saņemt no Lindela.

Sazvanīju Lengvīzeri pa mobilo, bet viņa vēl bija darbā.

“Ko tad Formens tev pateica?”

“Tas ir ļoti konfidenciāli, Harij. Es tiešām parunāju ar Dzimu, un, kad izskaidroju visus apstākļus, viņam nebija iebildumu man to atklāt. Ar noteikumu, ka šī informācija netiek oficiāli izpausta un tu nekad neatklāsi tās avotu.”

“Par to neuztraucies. Es tik un tā vairs nevienam neatskaitos.”

“Ne tik strauji. Tu vairs neesi policists un jurists arī ne. Tev nav juridiskas aizsardzības.”

“Man ir privātdetektīva licence.”

“Kā jau teicu, tev nav juridiskas aizsardzības. Ja tiesnesis pieprasa, lai tu atklātu ziņu avotu, tev tas jādara vai arī jārēķinās ar apsūdzību necieņā pret tiesu. Un par to var nokļūt arī aiz restēm. Un bijušajiem poličiem cietumā diez kā neiet.”

“It kā es to nezinātu.”

“Bet tā taču ir.”

“Labs ir, sapratu. Tik un tā, par to lai tev galva nesāp.”

Īstenībā es nemaz nedomāju, ka tam visam jānonāk tiesā un ka man būtu jārunā ar kādu tiesnesi. Tāpēc neuztraucos par iespēju nokļūt ķurķī.

“Nu, labi, norunājuši. Dzims pateica, ka Saimonsons esot samierinājies ar piecdesmit tūkstošiem.”

“Un viss?”

“Tas arī viss, un tas tiešām nav daudz. Advokātam pienācās trīsdesmit pieci procenti. Un pašam jānomaksā valsts nodeva.”

Tātad viņam bija advokāts, kuram pienācās trīsdesmit pieci procenti, jo samaksa nebija par stundām. Tas nozīmēja, ka Saimonsons, iespējams, saņēma nedaudz vairāk par trīsdesmit taukšķiem. Daudz tas nebija, ievērojot to, ka cilvēks izšķīrās pamest darbu un mesties nakts izklaides biznesā.

Mans satraukums arvien pieauga. Varēju iedomāties, ka izlīguma summa būs zema, taču ne jau tāda. Jutoņa pamazām pārtapa pārliecībā.

“Vai Formens neko citu neteica?”

“Vēl pateica, ka tieši Saimonsons uzstājis, lai būtu konfidencialitātes līgums, bez tam pats līgums bijis neparasts. Tas paredzēja ne vien to, ka izlīgumu nedrīkstēja publiskot, bet pat reģistrēt to vajadzēja slepenībā.”

“Nu, līdz tiesai taču arī nenonāca.”

“Protams, bet Losandželosas banka ir atklāta akciju korporācija. Tātad konfidencialitātes līgumā bija teikts, ka visos ar izmaksu saistītos dokumentos Saimonsons tiek nosaukts segvārdā. Un tajos - arī pēc viņa paša vēlēšanās - viņš uzdots par misteru Kingu.”

Neatbildēju, pārāk biju iegrimis domās.

“Nu, ko tu teiksi par mani, Harij?”

“Tu tiešām labi pastrādāji. Tas tikai atgādina man, ka tu jau pārāk daudz esi strādājusi. Vai tiešām negribi, lai es samaksātu?”

“Protams. Vēl joprojām esmu tev parādā.”

“Nu, tagad būšu tavs parādnieks. Un vēl viens - pēdējais lūgums. Nupat nolēmu rīt nodot to, kas man ir, attiecīgajām iestādēm. Labi būtu, ja arī tu piedalītos. Saproti, lai es kaut ko nepārkāptu, runājot ar tiem cilvēkiem.”

“Es būšu. Joprojām esmu tava parādniece.”

“Negribi vispirms paskatīties kalendārā?”

“Es tāpat zinu, ka rīts man brīvs. Kā tu gribētu - pie mums vai policijas iecirknī?”

“Nē, man ir iebildumi pret iecirkni. Labāk pie tevis. Vai atradīsies telpa, kur sasēdināt sešus vai septiņus?”

“Aizrunāšu konferenču zāli. Cikos?”

“Kā būtu, ja deviņos?”

“Labi. Varu atnākt agrāk, ja tu gribētu vispirms visu pārrunāt ar mani.”

“Labi būtu. Tad atnākšu ap pusdeviņiem.”

“Gaidīšu šeit. Tātad domā, ka esi ticis skaidrībā?” Sapratu, par ko viņa runā. Vai esmu atradis pamatojumu, ja ne faktiskus pierādījumus, kas piespiestu Losandže-losas Policijas departamentu un FIB atkal ķerties pie izmeklēšanas.

“Kaut kas pamazām veidojas. Iespējams, pats varu izdarīt vēl vienu darbiņu, bet pēc tam tas jānodod tādam, kas var saņemt kratīšanas atļaujas un izspert durvis.”

“Sapratu. Tātad līdz rītam! Un priecājos, ka tev būs izdevies. No sirds priecājos.”

“Es jau arī. Paldies, Dženisa!”

Nolicis klausuli, aptvēru, ka esmu pavisam aizmirsis par stāvvietas apmaksu. Izgāju ārā, lai pabarotu automātu, bet bija jau par vēlu. Rictumholivudas autostāvvietu kontroles dienests bija mani apsteidzis. Nenoņēmis soda kvīti no vējstikla, atgriezos pastā. Arī Lindels vēl bija darbā, bet jau gatavojās iet mājās. *

“Kas tev ir?”

“Herpesvīruss numur pieci. Un kas tev?”

“Nu, beidz!”

“Tu nu gan esi pakaļa, Bos, ka liec man rakņāties tavā netīrajā vešā.”

Nemaz nebrīnījos, ka viņš ir tik saniknots.

“Tu par mašīnas numuru?”

“Kā tad, par mašīnas numuru. It kā tu nezinātu. Ta mašīna pieder tavai bijušajai sievai, vecīt, un man tiešām riebjas iesaistīties tādās muļķībās. Vai nu piežmiedz viņu, vai izmet no galvas, saprati?”

Piekritu tikai tam, ka sapratu viņa izjūtas, taču ne jau viņa ieteiktajam risinājumam. Jutu, ka biju viņu nopietni saniknojis ar numura pārbaudi.

“Roj, vienīgais, ko varu pateikt, ir tas, ka patiešām nezināju. Piedod! Tev taisnība. Nevajadzēja tevi tur iepīt, man patiešām kauns.”

Iestājās klusums. Cerēju, ka viņš jau nomierinājies.

“Roj?”

“Nu?”

“Vai tu pierakstīji adresi?”

“Ak tu, mūdzi!”

Viņš ārdījās vēl kādu minūti, bet beidzot, joprojām negribīgi, nosauca Eleonoras mašīnas reģistrācijas adresi. Dzīvokļa numurs nebija norādīts. Izskatījās, ka viņa nomainījusi ne tikai mašīnu. Ta bija privātmāja.

“Paldies, Roj! Goda vārds, tā bija pēdējā reize. Kaut ko uzzināji par to otru lietu?”

“Neko īpašu, neko tādu, kas var noderēt. Tam džekam visai tīra pagātne. Kaut kādi mazgadīgie gājieni, bet tas jau dzēsts. Tālāk vairs to nepētīju.”

“Nu labi.”

Interesanti, vai mazgadīgajos gājienos iesaistījās arī Be-verlihilsas skolasbiedri, tagadējie partneri.

“Vēl noskaidrojās, ka viņš ir juniors. Datorā bija vēl viens Līnuss Saimonsons. Vecuma ziņā varētu būt tētuks.”

“Un kādā sakarā tas tur nokļuvis?”

“Viņam sanāca nepatikšanas ar ieņēmumu dienestu, tam sekojis bankrots. Kā parasti.”

“Kā tas ir - kā parasti?”

“Vispirms nodokļu inspekcija, tas bijis deviņdesmit ceturtajā. Vecais bankrotēja pēc diviem gadiem. Un vispār -kas tas Līnuss tāds, kāpēc vajadzēja pētīt viņa pagātni?” Neatbildēju, raudzījos uz policijas meklēta īpaši bīstama noziedznieka fotogrāfiju pie pasta nodaļas sienas. Vairākkārtējs, bīstams izvarotājs. Taču īstenībā nemaz neredzēju viņu. Redzēju Līnusu. Darbināju smadzenes, līdz vietā nostājās vēl kāds posms. Līnuss bija sacījis, ka nekad nepieļaušot tēva kļūdas - izputēšanu ar nodokļu inspekcijas cilpu kaklā. Nekādi nevarēja apiet jautājumu, kā džekam bez darba un tēva atbalsta izdodas nopirkt un kapitāli pārbūvēt bāru. Pēc tam vēl vienu un vēl.

Iespējams kredīts - bet diez vai viņš atbilstu bankas noteikumiem. Nav ticams, ka viņš varētu saņemt divus miljonus dolāru skaidrā no bankas.

“Bos, kur tu pazudi?”

Atgriezos realitātē.

“Nekur nepazudu.”

“Es tev uzdevu jautājumu. Kas ir šis džeks? Saistīts ar to laupīšanu?”

“Zini, Roj, laikam gan. Ko darīsi rīt no rīta?”

“To pašu, ko vienmēr. Ko tu gribi?”

“Ja vēlies kaut ko vairāk, atbrauc deviņos pie manas advokātes. Tikai nenokavē!”

“Vai tam džekam kāds sakars ar Mārtiju? Ja tas ir viņš, man nevajag kaut ko. Man vajag visu.”

“Pagaidām nezinu. Bet skaidrība būs, tas gan droši.” Lindelam gribējās uzzināt ko vairāk, taču vajadzēja viņu pārtraukt. Bija jāpiezvana vēl vienam otram. Nosaucu viņam Lengvīzeres vārdu un adresi, un viņam nekas cits neatlika kā apsolīt būt juridiskajā birojā deviņos. Noliku klausuli, tad piezvanīju Šandoram Šatmāri un nodevu tādu pašu uzaicinājumu. Viņš teica, ka varot ar viņu rēķināties.

Pašās beigās piezvanīju Kīzijai Raiderei uz pārvaldes tālruni un nodevd ielūgumu arī viņai. Piecās sekundēs viņa aizsvilās tā, ka sasniedza dusmu augstāko pakāpi.

“Es, Harij, esmu tevi brīdinājusi. Iekulsies vēl pamatīgās nepatikšanās. Tā vis nevar - pats uz savu roku izmeklē kādu lietu un tad sasauc visus kopā, lai iepazīstinātu ar savas privātās izmeklēšanas rezultātu.”

“Kīzij, es jau sasaucu. Tev tikai jānolemj, vai gribi atnākt vai ne. Kādam no Losandželosas Policijas departamenta te būs labs ķēriens. Manuprāt, tā varētu būt tu pati. Bet, ja jau tevi tas neinteresē, varu piezvanīt arī Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļai.”

“Nu vai zini, Harij!”

“Jā vai nē?”

Iestājās ilgs klusums.

“Jā. Es būšu. Bet ar manu aizstāvību nerēķinies.”

“Es jau arī nemaz nelūdzu to.”

“Kas ir tavs advokāts?”

Paziņoju viņai visu nepieciešamo un varēju arī beigt sarunu. Attiecības, šķiet, bija neglābjami sabojātas. Manuprāt, uz visiem laikiem.

“Nu tad uz redzēšanos!” beidzot atvadījos.

“Uz redzēšanos gan!” Tas izskanēja skarbi.

Un tad atcerējos, kas vēl bija vajadzīgs.

“Jā, bet zini ko, Kīzij? Vai tu nevarētu sameklēt naudaszīmju numuru saraksta oriģinālu? Tam jābūt slepkavības lietā.”

“Kādu sarakstu?”

Paskaidroju, un viņa apsolīja pameklēt. Pateicies noliku klausuli. Izgājis ārā, noņēmu soda kvīti un, mašīnā iekāpis, pārmetu to pār plecu uz aizmugurējā sēdekļa. Veiksmei, tā sakot.

Pulkstenis mašīnā rādīja gandrīz septiņi. Zināju, ka Holivudas naktsklubos dzīve sākas tikai ap desmitiem, pat vēlāk. Taču biju tā ieskrējies, ka vienkārši nevarēju braukt mājās un gaidīt līdz vēlam vakaram. Sēdēju un domāju, roku pāri stūrei pārlicis, pirkstiem pa paneli bungodams. Drīz vien to ritmā saklausīju teicienu, ko man bija iemācījis Kven-tins Makinzijs, un, tiklīdz to apjautu, zināju, kā pavadīšu pāris nākamās stundas. Atkal paņēmu rokā mobilo tālruni.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Šugerejs Makejs gaidīja mani savā “Brīnišķīgo vecumdienu” istabā, sēdēdams krēslā. Par to, ka viņš zinājis -paredzēts izbrauciens -, liecināja tikai platmale. Reiz pat atzinās, ka valkājot to tikai tad, kad iznāk aizbraukt paklausīties mūziku, un tas nozīmēja, ka gandrīz nekad. Acis zem platmales raudzījās pretī dzīvāk nekā parasti.

“Nu gan konkrēti patusēsim, vai ne?” viņš sacīja. Nodomāju, ka vecais pārlieku saskatījies MTV raidījumus.

“Jācer, ka pirmajā daļā uzstāsies sakarīga grupa. Es pat nepārbaudīju, kas spēlēs.”

“Neuztraucies! Būs jau labi.”

Pēdējo vārdu viņš pavilka garumā.

“Aizdosi uz brītiņu savu palielināmo stiklu, to, ar kuru lasi televīzijas programmu? Tūlīt brauksim.”

“Protams, aizdošu. Kam tev vajag?”

Šugerejs izvilka palielināmo stiklu no krēslam piestipri-

nātas kabatiņas, bet es izvilku salocīto naudaszīmju saraksta kopiju no krūškabatas un atlocīju to. Paņēmis lupu, aizgāju pie naktsskapīša un ieslēdzu gaismu. Turēju saraksta pēdējo lapu pret gaismu, pētot Džoslinas Džonsas parakstu palielinājumā. Pārliecinājos par pirmīt, vēl viņas kabinetā, redzēto.

“Kas tas tāds, Harij?” Šugerejs jautāja.

Atdevu viņam lupu un salocīju sarakstu.

“Nekas sevišķs, sāku par vienu parakstu šaubīties. Izskatās, te darīšana ar viltotāja rokastrīci.”

“Mjā-ā. Man tā rokastrīce bez jebkādas viltošanas.”

Uzsmaidīju viņam.

“Visiem mums tā ir - vienā vai otrā vietā. Nu, laižam? Paklausīties mūziku.”

“Laižam. Tikai izslēdz to lampu. Naudu maksā.”

Devāmies ārā. Gaitenī atcerējos Melisu Rojālu. Ja nu viņa atnākusi apciemot māti. Diez vai, nebija īstā diena. Gandrīz sarāvos, iedomājoties vien, ka reiz jāaprunājas ar viņu un jāpasaka skaidri un gaiši, ka neesmu viņai piemērots.

Šveicars palīdzēja dabūt Šugereju mašīnā. Apvidus mersim durvis bija pārāk augstu, lai viņš pats iekāptu. Par to jāpadomā laikus, ja kādreiz sadomāsim vēl kaut kur doties.

Aizbraucām uz restorānu “Baked Potato”, paēdām vakariņas un noklausījāmies ceļojošā kvarteta, ko sauca “Četri kvadrātā”, pirmās daļas spēli. Spēlēja tīri pieklājīgi, varbūt vienīgi izskatījās nedaudz noguruši. Pieķērušies Billija Strei-horna gabaliem, tāpat kā es, tāpēc arī viņu nogurums mani īpaši netraucēja.

Arī Šugerejam nekas nebija iebilstams. Seja atplauka, un pleci kustējās mūzikas ritmā. Klausījās aizrautīgi, ne vārda nerunādams, un pēc katras dziesmas sparīgi aplaudēja. Viņa acīs redzēju cieņu. Atzinību par skaņu un sniegumu.

Mūziķi viņu nepazina. Par to nebija jābrīnās, palikuši tikai kauli un āda. Taču Šugerejam tas nerūpēja. Bauda ne par noti nemazinājās.

Pēc pirmās daļas pamanīju, ka viņš sāk pagurt, acis krita ciet. Bija pāri deviņiem - miega un sapņu laiks. Man viņš bija stāstījis, ka sapnī vēl varot spēlēt. Un man bija laiks doties ceļā, lai ieskatītos acīs cilvēkam, par kura atrašanu biju sapņojis veselus četrus gadus. Man nebija ne žetona, ne amata. Zināju, ka rīt no rīta jāatkāpjas no gandrīz pabeigtā darba. Visai ticami, ka man to vienkārši atņems. Taču tas nenozīmēja, ka es nevarētu stāties pretī Līnusam Saimonsonam, pamēroties spēkiem, iespējams, likt viņam saprast, kas savilcis cilpu.

Kad atgriezāmies “Brīnišķīgajās vecumdienās”, atstāju Šugereju snaužam priekšējā sēdeklī, kamēr aizgāju pasaukt šveicaru. Jau tā biju nomocījies, viens pats stīvējoties, lai ieceltu viņu mašīnā.

Saudzīgi paraustīju Šugereju aiz rokas, uzmodināju, tad nocēlām viņu uz ietves. Ievedām iekšā, pēc tam pa gaiteni aizgājām līdz viņa istabai. Uz gultas malas apsēdināts, viņš pusmiegā pavaicāja, kur tik ilgi biju palicis.

“Tepat jau biju, Šugerej.”

“Vingrinājies?”

“Cik vien spēdams.”

Iedomājos, ka viņš jau aizmirsis par mūsu vakara izbraukumu. Iespējams, pārliecināts, ka biju uz nodarbību. Jutos sasodīti slikti, ka tādam cilvēkam tik strauji zūd atmiņa.

“Šugerej, man jāiet. Vēl šis tas jāpadara.”

“Labs ir, Henrij.”

“Harij.”

“Es jau tā teicu.”

“Nūjā. Ieslēgt kasti, vai iesi gulēt?”

“Nē, ieslēdz kasti, ja nav grūti. Tā būs labāk.”

Ieslēdzu pie sienas - tieši tāpat kā Lotona Krosa istabā -piestiprināto televizoru. Arī CNN. Šugerejs teica, lai paliekot. Piegāju pie viņa, paspiedu plecu un pagriezos pret durvīm.

“Zaļi dzīvot...” Tas bija domāts man.

Pagriezos atpakaļ. Viņš smaidīja. Tieši to noklausījāmies pirmās daļas beigās. Nebija vis aizmirsis.

“Baigi patīk tas gabals,” viņš sacīja.

“Man ar.”

Atstāju viņu ar atmiņām par laiku, kas zaļi nodzīvots, un pats devos tumsā, lai tiktos ar karali, kas bija nolaupījis dzīvību. Nebiju bruņots, bet nebaidījos. Man bija svētība. Nesu līdzi Endželas Bentones pēdējo lūgšanu.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Uzreiz pēc desmitiem vakarā biju bārā “Pie Neta” Čerokī ielā, nedaudz uz dienvidiem no Holivudas bulvāra. Bija vēl agrs, taču nekādu apmeklētāju drūzmēšanos neredzēju. Nebija ari samta lentes. Nebija šveicara, kas atšķirtu iekšā laižamos no atraidāmajiem. Neviens neievāca ieejas maksu. Un iekšā nebija gandrīz neviena klienta.

Laikos, kad tā vēl bija parasta ieskrietuve, man bieži bija gadījies tur būt. Parasti tur pulcējās sabiedrības da(a, kas alkoholam nodevās ar tādu pašu prieku kā citām baudām. Tā nebija vieta, kur meklēja partneri vienai naktij, ja neņēma vērā prostitūtas, kuras atpūtināja kājas pie bāra letes. Tur negāja ar cerību satikt kādu no slavenībām. Tā bija vieta, kur iedzert, tieši tāda bija bāra sūtība, un atbilstoši tai - kārtīga iestādījuma slava. Iegāju iekšā un, redzot laistāmies bronzas durvju rokturus un cēlkoksnes ap-

dari, nospriedu, ka bārs ieguvis spozmi - gaistošu īpašību atšķirībā no labās slavas. Kāda gan nozīme tam, cik garā rindā stāvējuši pirmie apmeklētāji? Tagad tas vairs nespēja pārspēt citus bārus. Pietika pāris mirkļu, lai to aptvertu. Šī vieta bija nolemta, pirms kristāla glāzēs ielēja pirmo šei-kerā sajaukto kokteili ar martīni un pasniedza uz melnajām salvetēm.

Gāju tieši pie bāra, kur sēdēja trīs apmeklētāji. Izskatījās pēc Floridas tūristiem, kas vēlas iepazīt izslavēto Kali-fornijas naktsdzīvi. Bāra meiča bija slaida un tieva, ģērbusies atbilstošajos melnajos džinsos un apspīlētā krekliņā, zem kura draudzīgi slējās pretī spicie krūšu galiņi. Vienai rokai aptinusies melna čūska ar šķelto sarkano mēli laizīja elkoņa locītavas iekšpusi, kur rēgojās injekciju pēdas. Mati apgriezti īsāk par maniem, un uz skausta uztetovēts svītrkods. Neviļus atcerējos, kā priecājos iepriekšējā vakarā, Eleonoras Višas kaklu aplūkodams.

“Desmit dolāru ieejas maksa,” bāra meiča sacīja. “Ko varu piedāvāt?”

“Par ko jāmaksā? Te taču tukšs!”

“Par ieeju desmit dolāru.”

Ne roku nepakustināju, lai sadabūtu naudu. Pārliecos pār bāra leti un pieklusināju balsi.

“Kur Līnuss?”

“Te nu nav.”

“Kur tad? Man ar viņu jāaprunājas.”

“Varētu būt “Pie Četa”. Tur viņam birojs. Un pirms pusnakts citos bāros nemaz nerādās. Maksāsiet desmitnieku?” “Nedomāju gan. Eju prom.”

Viņa sarauca pieri.

“Policists, vai ne?”

Lepni pasmaidīju.

“Nu jau kādus divdesmit astoņus gadus.”

Paturēju pie sevis to, ka tie divdesmit astoņi bija apritējuši jau pirms aiziešanas pensijā. Cerēju, ka viņa skries pie tālruņa padot ziņu, ka uzradies kruķis. Tas man noderētu. Iebāzu roku kabatā un izvilku desmitnieku. Uzmetu to uz bāra letes.

“Ta nav ieejas maksa. Tas tev pašai. Aizej pie frizieres!”

Viņa pārlieku cītīgi pasmaidīja - lai parādītu jauku bedrīšu pāri vaigos. Satvēra desmitnieku.

“Paldies, papucīt!”

Smaidīju, ārā iedams.

Minūtes piecpadsmit pagāja, braucot uz Četa bāru San-tamonikas bulvārī, netālu no Labrejas. Adresi zināju, jo “Los Angeles Magazine” bija ievietojusi norādi ar “Četru karaļu iestādījumu” adresēm raksta beigās.

Te arī nebija rindas, un iekšā tikai daži klienti. Varētu domāt, ka, tiklīdz tūristiem domātajos izdevumos un žurnālos kādu vietu par daudz saslavē, tai var vilkt krustu pāri. Šis bārs bija precīza “Pie Neta” kopija, ieskaitot neviesmīlīgo bāra meiču; krūšu galiņi un tetovējums bija uzkrītošāki. Vienīgais, kas man šeit patika, bija mūzika. Kad ienācu, spēlēja Četa Beikera gabalu “Cool burnin", un bija jāatzīst, ka zināma gaume karaļiem, iespējams, piemita.

Bāra meiča bija pilnīgi déjà vu - slaida, tieva un visa melnā, tikai uz viņas rokas bija uztetovēta Merilinas Mon-ro seja ar apļveida uzrakstu: Daudz laimes dzimšanas dienā, mister prezident!

“Jūs tas policists?” viņa jautaja, pirms paspēju ko pavaicāt.

“Bet jums droši vien māsiņa piezvanīja. Tad jau jūs zināt, ka nemaksāju par ieeju.”

“Kaut ko tādā garā teica gan.”

“Kur Līnuss?”

“Savā kabinetā. Es pateicu, ka būsiet.”

“Ļoti mīļi.”

Grasījos doties tālāk, bet tad parādīju ar pirkstu uz viņas tetovējumu.

“Mammīte?”

“Panāciet šurp, paskatieties!”

Pārliecos pāri letei. Viņa salieca roku elkonī un vairākas reizes sasprindzināja un atbrīvoja rokas muskuļus. Muskulim savelkoties un atslābstot, Merilinas vaigi piepūtās un saplaka.

“Kaut ko stipri atgādina, vai ne?” Bāra meiča smīnēja.

“Tik tiešām izcils numurs,” uzslavēju. “Varu derēt, ka rādāt to visiem puišiem.”

“Vai tad nav desmit dolāru vērts?”

Gandrīz vai izpļāpājos, ka zinu vietas, kur var dabūt tādu dāmu nomēģināt, taču savaldījos. Tā arī neko nesamaksājis, devos uz gaiteni aiz bāra letes. Pagāju garām durvīm ar uzrakstiem “Dāmām” un “Kungiem”, aiz tām bija uzraksts “Administrācija”. Neklauvēdams gāju vien iekšā, bet aiz tām bija atkal gaitenis, un uz trešajām durvīm uzraksts -“Līnuss”. Arī tās durvis vēru vaļā nepieklauvējis.

Līnuss Saimonsons sēdēja pie piekrauta rakstāmgalda. Pazinu viņu pēc fotogrāfijas žurnālā. Uz galda viskija pudele un maza glāzīte. Kabinetā bija arī melna ādas kušete, un uz tās sēdēja kāds vīrs, kuru arī biju redzējis žurnāla fotogrāfijā. Džeimss Olifents. Kājas uz kafijas galdiņa saslējis, nelikās nemaz traucēts, ka atnācis, kā viņiem bija teikts, kāds policists.

“Ā, jūs tas policists!” Saimonsons māja, aicinādams iekšā. “Aizveriet durvis!”

Iegāju un stādījos priekšā. Ne vārda par to, ka būtu policists.

“Nu bet mani sauc Līnuss, un tur sēž Dzims. Kas noticis? Kādā jautājumā?”

Izstiepu rokas, kā rādīdams, ka negrasos neko slēpt.

“Taisnību sakot, nekādu īpašu jautājumu nav. Gribēju, tā teikt, iepazīties. Izmeklēju Endželas Bentoncs lietu un, protams, arī Losandželosas bankas lietu, tā nu... te es esmu.”

“Ak Losandželosas bankas lietu, ko. Stipri vecas lietas.”

Viņš palūkojās uz līdzīpašnieku un iesmējās.

“Tas jau bija tik sen kā iepriekšējā dzīvē. Es atpakaļ negribu, zin’. Nav labas atmiņas.”

“Nu bet jums jau tas nebeidzās tik ļauni kā Endželai Bentonei.”

Saimonsons pēkšņi kļuva nopietns un paliecās uz priekšu, gandrīz uzgūlies galdam.

“Es kaut ko nesaprotu. Ko jūs te meklējat? Nekāds policists jūs neesat. Parasti nāk divi policisti. Un, ja arī esat policists, tad kaut kas nav kārtībā. Ko jums vajag? Parādiet žetonu!”

“Nevienam neesmu teicis, ka man ir žetons. Kādreiz bija. Taisnību sakot, cerēju, ka pazīsiet mani, tikāmies jūsu iepriekšējā dzīvē.”

Saimonsons paraudzījās Olifentā, tad pasmīnēja.

“Kā - pazīšu?”

“Es tur biju toreiz, kad dabūjāt pakaļā. Es par lodi runāju. Bet vispār jūs tā vārtījāties un spiedzāt, ka, iespējams, mani nemaz nemanījāt.”

Taču Saimonsona acis jau iepletās, viņš bija atcerējies. Ja ne pēc izskata, tad tieši notikuma gaitu; kas tāds biju, un ko biju izdarījis.

“Velns lai parauj, tad jūs tas bijāt. Tas pats policists, kas toreiz. Kas nošāva...”

Viņš aprāvās, vārdu nenosaukdams. Palūkojās uz Olifentu.

“Tas ir tas policists, kurš nošāva vienu no laupītājiem.”

Palūkojos uz Olifentu un redzēju, ka viņš mani atpazinis pēc izskata. Iespējams, viņa acīs pavīdēja kaut kas naidam vai niknumam līdzīgs.

“Tas nav skaidri zināms, jo laupītāju tā arī nedabūjām rokā. Bet vienam trāpīju gan.”

Lepni pasmaidīju. Ar to pašu smaidu pagriezos pret Sai-monsonu.

“Kas jūs noalgojis?” Saimonsons jautāja.

“Mani? Tas, kurš nekad nerimsies un nekad nemetīs mieru. Ne uz brīdi. Viņam jāzina, kas nogalināja Endželu Bentoni, kas pameta viņu uz flīzētās grīdas. Dzīvību nežēlos, bet uzzinās.”

Saimonsons vēlreiz nekaunīgi nosmīnēja.

“Nu, lai tad jums abiem veicas, mister Bos! Domāju, ka jums laiks doties prom. Mums te vēl drusku jāpastrādā.”

Pamāju viņam, tad pagriezos pret Olifentu un raudzījos viņā tik cieši, cik vien prazdams.

“Nu, zēni, ceru, ka mēs vēl tiksimies.”

Izgāju no kabineta un devos pa gaiteni uz bāru. Čets

Beikers jau dziedāja “My funny Valentine”. Ārā iedams, ievēroju, kā bāra meiča sasprindzina muskuļus divu vīru priekšā. Tie sēdēja pie letes, kur biju stāvējis iepriekš. Abi smējās. Pazinu abus pārējos karaļus, tie bija tieši tādi kā žurnāla fotogrāfijā.

Ieraugot mani, viņi mitējās smiet. Jutu noraugāmies pakaļ, līdz izgāju pa durvīm.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Atceļā apstājos pie diennakts veikala “Pie Ralfa” Saulrieta bulvārī un nopirku kafijas paku. Necerēju uz kārtīgu izgulēšanos pirms rītdienas sarunas Lengvīzeres birojā. Vajadzēja vēlreiz izskatīt visu savākto, lai mana uzstāšanās būtu pārliecinoša.

Ceļš vijās kalnup, līdz manai mājai bija tik daudz pagriezienu, ka nebija jēgas skatīties aizmugures skata spogulī, vai kāds neseko. Taču viens garāks līkums ļāva paraudzīties pa labi, caur pasažiera logu, kur varēja saskatīt iepriekš izbraukto pagriezienu. Esmu radis tajā vietā palēnināt gai-tu, lai pārliecinātos, ka nav astes.

Tajā vakarā samazināju ātrumu vairāk nekā parasti un gaidīju ilgāk. Šaubos, vai manu ierašanos “Pie Četa” varētu neuztvert kā draudus. Nebiju kļūdījies. Paraudzījies pār kalna nokari, ieraudzīju mašīnu izbraucam no līkuma. Tā sekoja bez ugunīm. Vieglītēm piespiedu gāzes pedāli, pamazām uzņemot ātrumu. Aiz pagrieziena strauji piedevu gāzi, gribēju vēl vairāk atrauties no sekotājiem. Tūlīt iebraucu pazemes garāžā pie savas mājas un veicīgi kāpu ārā, paķerot līdzi veikalā nopirkto kafiju. Nostājos tumšākā garāžas stūrī un gaidīju. Sekotāju mašīnu vispirms sadzirdēju, tikai pēc tam ieraudzīju. Vēroju to paslīdam garām. Garš “Jaguar”. Aizmugurējā sēdeklī kāds uzsmēķēja, un liesmas atblāzmā pamanīju, ka mašīna pilna. Pie manis bija ieradušies visi četri karaļi.

Kad “Jaguar” nozuda, košumkrūmi pie pretējās mājas atspīdēja sarkanā krāsā, tātad viņi bija apstājušies tieši aiz manas mājas. Piegāju pie durvīm, pa kurām varēja nokļūt virtuvē, un iegāju mājās, aizslēgdams durvis.

Tādos gadījumos cilvēki, kam nav žetona, izsauc policiju. Tad klausulē izmisīgi čukst: “Lūdzu, ātrāk! Viņi jau klāt!” Ar vai bez žetona, man tāds risinājums nederēja. Spēli biju uzsācis pats, nebūt neprātodams, vai man ir tādas tiesības vai nav.

Nebiju nēsājis ieroci kopš tā vakara, kad atstāju savu žetonu un dienesta pistoli Holivudas nodaļā un aizgāju no darba. Taču šaujamais man bija. Pašaizsardzības nolūkam biju iegādājies pistoli, tā, eļļainā drāniņā ietīta, glabājās kārbā drēbju skapja plauktā. Noliku kafijas paku uz virtuves galda un gāju pa gaiteni uz guļamistabu, gaismu neieslēdzis.

Atvēris skapja durvis, saņēmu spēcīgu grūdienu krūtīs no kāda, kas tur bija paslēpies, mani gaidīdams. Atsitos pret pretējo sienu un noslīdēju uz grīdas. Uzbrucējs zibenīgi klupa virsū, iegrūžot man pazodē pistoles stobru. Izmanījos palūkoties augšup un blāvajā, no verandas stikla durvīm plūstošajā gaismā pazinu viņu.

“Milton! Kas par...”

“Aizveries, kretīn! Negaidīji, ko? Domā, ļaušos, lai mani tā vienkārši izmet atkritumu spainī?”

“Nesaprotu, par ko tu runā. Paklau, šurp nāk...”

“Teicu - aizver žaunas! Man vajag ierakstus, saprati? Dod šurp kompaktdiskus, ieraksta oriģinālu!”

“Paklausies! Man te uzkūlusies viena banda. Viņiem vajag...”

Miltons iegrūda stobru tik dziļi man pazodē, ka nespēju parunāt. No sāpēm acu priekšā pašķīda sarkanas dzirkstis. Aģents neatlaidās, stobru tāpat turēdams, un pieliecās zemāk. Sajutu viņa elpu.

“Tā tur ir tava pistole, Bos. Un, ja negribi papildināt pašnāvnieku sarakstu tūdaļ, uz vietas, tev...”

Gaitenī atskanēja brīkšķēšana. Aptvēru, ka tiek izlauztas ārdurvis. Tad izdzirdēju soļus. Miltons palaida mani vaļā un izgāja no guļamistabas gaitenī. Gandrīz tajā pašā mirklī atskanēja apdullinošs medību bises šāviens, Miltonu atmeta atpakaļ, un viņš gar sienu noslīdēja uz grīdas.

Nebija šaubu, ka viņu bija noturējuši par mani. Tas man deva vismaz dažas sekundes. Pavēlos sānis un aši metos pie verandas durvīm. Verot tās vaļā, dzirdēju kādu paniski iebrēcamies turpat gaitenī.

“Tas taču nav viņš!”

Durvis iečīkstējās, eņģēm sūdzoties par reto virināšanu. Veicīgi drāzos pa verandu, tad pārmetos pāri reliņiem, kā kovbojs zagta zirga mugurai. Nolaidos lejā, karādamies rokās no verandas, metrus sešus no nogāzes. Blāvajā mēnessgaismā mēģināju saskatīt tuvāko tērauda balstu, kas savienoja verandu ar kalna nogāzi. Tos ierīkoja, atjaunojot visu ēku pēc tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada zemestrīces.

Vajadzēja aizvirzīties pāris metru, pārvietojot rokas gar verandas malu, līdz varēju aizsniegties un apkampt balstu. Aptvēru to ar rokām un kājām un šļūcu lejā. Slīdēdams lejup, saklausīju viņu soļus uz verandas.

“Viņš nolaidās lejā! Lejā nolaidās!”

“Kur? Neko neredzu...”

“Tur viņš nolaidās! Jūs abi laidieties lejā. Mēs būsim uz ielas.”

Stāvēju uz zemes verandas aizsegā. Zināju, ka, izgājis ārā, lai noskrietu pa stāvo nogāzi uz kādu no ielām vai mājām kanjona zemākajā daļā, kļūšu par dzīvu mērķi. Tāpēc pagriezos un nolēmu parāpties zem ēkas, meklējot patvērumu apakšā. Zināju, ka kaut kur palicis grāvis, kuru izraka, nomainot kanalizācijas cauruli pēc zemestrīces. Virs manis bija lūka, pa kuru, paceļot grīdsegu, no gaiteņa varēja izkļūt ārā. Taču biju to ierīkojis kā avārijas izeju, nevis ieeju. Tā bija aizbultēta no iekšpuses ar aizbīdni, tātad nebija nekādas iespējas to izmantot.

Parāpos augšup, atradu grāvi un ievēlos tajā iekšā. Čamdījos pa tumsu apkārt, meklējot kaut ko ierocim līdzīgu. Nebija nekā, tikai caurules atlūzas. Atradu kādu trīsstūrainu gabalu, kuru varētu izmantot par ieroci. Vajadzētu derēt.

Divi cilvēki kā ēnas slīdēja pa balstiem no verandas lejā. Mēnessgaismā vizēja pistoles. Ievēroju, ka vienam paspīd briļļu stikli; atcerējos viņu pēc žurnāla fotogrāfijas. Tas bija Bernards Benkss, naktsputni viņu dēvēja par Bī Bī Kingu. Arī viņš bija pie bāra letes, kad gāju prom no Četa bāra.

Abas ēnas sačukstējās un tad sadalījās, viens aizgāja pa kreisi lejup, otrs - tas bija Benkss - palika turpat. Taktisks gājiens, iecerēts, lai dzītu mani otra pistolei pretī.

No manas pozīcijas Benkss augšā bija nekustīgs, labi saskatāms mērķis uz kaut cik apgaismotā kanjona fona piecu soļu atstatumā. Bet man nebija cita ieroča kā vienīgi sarūsējusi caurules atlūza. Taču ar to vajadzēja pietikt. Biju palicis dzīvs pēc neskaitāmiem kaujas uzdevumiem, kurus pildot devos vjetnamiešu izraktajos tuneļos. Reiz visu nakti pavadīju, slēpjoties zāles pudurī ienaidnieka karaspēka vienības nometnes vidū. Izgāju sveikā un pēc tam vairāk nekā divdesmit piecus gadus strādāju šīs pilsētas ielās ar policista žetonu. Šis puisis man nebija nekāds pretinieks. Nešaubījos, ka spētu tik galā ar jebkuru no viņiem.

Kad Benkss pagriezās, lai palūkotos, kas notiek lejā, iz-slējos grāvī un aizmetu caurules atlūzu brikšņos labajā pusē. Izklausījās, it kā tur kustētos kāds dzīvnieks. Tiklīdz viņš aizgriezās, saspringa un pacēla pistoli, pārslīdēju pāri sava ierakuma malai un sāku virzīties pa nogāzi viņam klāt, nepārtraukti uzmanīdams, lai starp mani un viņu būtu verandas tērauda balsts.

Nokļuvu pie balsta, bet viņš vēl joprojām kā piekalts raudzījās krūmāju virzienā. Tieši tobrīd, kad sāka saprast, ka maldināts, pagriezās pret mani, bet es jau biju klāt. Ar kreiso dūri trāpīju tieši starp acīm, labā roka satvēra pistoli, nobloķējot mēlīti. Taisnību sakot, sitiens bija tēmēts mutē, bet nu biju salauzis viņa brilles, tātad arī mazinājis pretošanās spējas. Atspēros un rāvu viņu plašā vēzienā pret tuvāko balstu. Galva noskanēja vien, kā ar ūdeni piepildītam balonam plīstot, bet tērauda stabs iedūcās kā milzu kamertonis. Bī Bī Kings nogāzās zemē kā lupatu lelle.

Aizbāzu viņa pistoli aiz siksnas, tad pagriezu viņu uz muguras. Asinis uz sejas mēnessgaismā izskatījās pilnīgi melnas. Steigšus atbalstīju viņu ar muguru pret balstu, saliecu

kājas ceļos, it kā viņš sēdētu, un saliku abas rokas uz ceļiem. Nolaidu galvu uz sakrustotajām rokām.

Ilgi nebija jāgaida. Drīz vien otrais uzsauca no apakšas: “Rokā ir, Bī Bī, ko? Ei, kur paliki, Bī?”

Atkāpos no Benksa un paslēpos krūmos pāris metru nostāk. Izvilku pistoli. Pustumsā nevarēju noteikt modeli. Melna pistole bez drošinātāja. Iespējams, "Glock”. Tikai tad sapratu, ka tā varētu būt mana pistole. Tā pati, ko Miltons bija pagrūdis man zem zoda. Benkss pēc tam bija to savācis.

Dzirdēju otro laužamies krūmiem cauri. Nāca no kreisās puses, tātad, partnerim tuvojoties, viņam bija jāpaiet man garām. Gaidīju, līdz viņš ierunājās pavisam blakus. “Benks, ko tu tur dari? Tu, mīkstpēdiņ, celies augšā un ...” Viņš aizvērās, pistoles stobru pie kakla sajutis.

“Nomet stroķi, vai mirsi uz vietas!”

Šaujamais nobūkšķēja pret akmeņiem. Ar brīvo roku satvēru viņu aiz apkakles, pagriezu pret sevi un parāvu dziļāk zem verandas, kur mūs nevarēja redzēt no augšas. Sejā iespīdēja gaisma no mājām lejā un šosejas. Tas bija ceturtais karalis, tas, kuram žurnāla fotogrāfijā pār plecu bija pārmests bāra dvielis. Ātrumā nevarēju atcerēties, kā viņu sauca. Viņš sēdēja kopā ar Benksu, kad gāju prom no bāra.

“Kā tevi sauc, sūdabrāli?”

“Džimijs Facio. Paklau, man...”

“Aizveries!”

Viņš apklusa. Pieliecos viņam pie auss un čukstēju: “Paskaties uz tām ugunīm! Te tu mirsi, Džimij Facio. Tās ir pēdējais, ko tu redzi.”

“Lūdzu...”

“Ak lūdzu? Vai Endžela Bentone arī tā teica? Viņa lūdza tevi?”

“Nē, lūdzu, nē, saprotiet, es tur nemaz nebiju.” “Pierādi!”

Viņš neatbildēja.

“Vai mirsti.”

“Nē, es tiešām tur nebiju. Lūdzu, es nemeloju. Tie bija Līnuss un Vons. Viņi paši tā izdomāja, mēs neko nezinājām. Mēs nevarējām neko izdarīt, jo nemaz nezinājām.”

“Nu un tālāk? Tu dzīvo tikai tikmēr, kamēr runā.” “Tāpēc bija jānovāc Vons. Līnuss teica, ka tā vajagot, citādi Vons savāktu naudu un piešūtu viņam to meiteni.” “Un kā tad Līnusu sašāva? Tas arī bija ieplānots, ko?” Viņš papurināja galvu.

“Tā nebija domāts, bet mēs izpīpējām, kā to izmantot. Kur dabūjām naudu, lai nopirktu klubus.”

“Jā, tas gan jums izdevās. Un kā bija ar Mārtiju Gesle-ri un Džeku Dorsiju?”

“Ko?”

Piespiedu pistoles stobru stiprāk.

“Tikai nelej! Klāj tagad visu vaļā!”

“Es neko...”

“Faci! Ak tu, glumais pretekli!”

Balss nāca no augšas. Pacēlis galvu, ieraudzīju pāri verandas malai pārkārušos cilvēku, pareizāk sakot, viņa galvu un plecus. Izstieptajās rokās viņš turēja pistoli. Atlaidu savu gūstekni un metos sānis, piespiezdamies zemei vienlaikus ar pirmo šāvienu. Šāvējs bija Olifents. Šaudams brēca. Vienkārši brēca kā negudrs. Šāvienu atblāzmā izgaismojās viss mans patvērums. Lodes spindza un atsitās pret balstiem. Izmantodams vienu no tiem kā aizsegu, izšāvu trīs reizes no vietas. Kliedziens aprāvās, tātad biju trāpījis. Noskatījos, kā viņš izlaiž no rokām pistoli, pārslīd pāri malai un gāžas lejā, smagi atsizdamies pret nogāzi.

Palūkojos visapkārt, meklēdams Facio. Viņš gulēja netālu no Benksa. Lode bija trāpījusi krūškurvja augšdaļā, taču viņš vēl vilka elpu. Bija pārāk tumšs, lai saredzētu acis, taču es skaidri zināju, ka tās ir izvalbītas bailēs, viņš cerēja, ka palīdzēšu. Satvēris aiz zoda, pagriezu viņa seju pret sevi.

“Vari parunāt?”

“Ā... sāp.”

“Sāp, nu, protams, kā nu ne. Un tagad pastāsti man par to FIB aģenti. Kur viņa ir? Kas ar viņu notika?”

“Ā...”

“Kas nošāva policistu? Arī Līnuss?”

“ Līnuss...”

“Tas nozīmē “jā”? Līnuss nošāva?”

Atbildes nebija. Viņš dzisa. Viegli papliķēju pa vaigiem, tad, saņēmis aiz apkakles, pakratīju.

“Ei, pagaidi, nepazūdi tā! Vai tas jāsaprot kā “jā”? Facio, vai policistu nošāva Līnuss Saimonsons?”

Klusums. Viņam viss bija beidzies. Un tad izdzirdēju atbildi aiz muguras.

“Laikam gan būs jāsaka “jā”.”

Pagriezos. Tas bija Saimonsons. Viņš bija atradis lūku un izgājis no mājas, nokļūstot man aiz muguras. Rokās medību bise ar apzāģētu stobru. Lēnām piecēlos, atstājot pistoli pie Facio līķa un pacēlu rokas. Kāpos atpakaļ no Sai-monsona, ar katru soli tuvojoties nogāzei.

“Tīrais negals ar tiem policistiem, sevišķi, ja ik mēnesi prasa naudu,” viņš teica. “Tam bija reiz jāpieliek punkts.”

Paspēru soli atpakaļ, taču katram manam solim sekoja

Saimonsona solis uz priekšu. Bises stobru varētu aizsniegt ar roku. Sapratu, ka nespētu izvairīties no trāpījuma, ja mēģinātu ko darīt. Varēju vienīgi novilcināt laiku. Kādam kaimiņam būtu vajadzējis dzirdēt šāvienus un izsaukt policiju.

Saimonsons tēmēja man tieši sirdī.

“Tas man sagādās prieku. Tas tev par Koziju.”

“Par Koziju?” jautāju, lai gan biju jau nojautis. “Kas tas, velns parāvis, par Koziju?”

“Tu trāpīji viņam toreiz. Tu šāvi. Un viņš neizķepuro-jās.”

“Kas tad ar viņu atgadījās?”

“Un kā tu domā? Kas atgadījās! Turpat busiņā arī izlaida garu.”

“Un jūs viņu aprakāt? Kur?”

“Ne jau es. Tajā dienā neizdevās. Bija citas darīšanas. Aizmirsi, vai? Viņi paši apglabāja. Burāšana Kozijam bija sirdslieta. Teiksim, viņu atdeva okeānam.”

Paspēru vēl soli atpakaļ. Saimonsons sekoja. Es jau biju izgājis no verandas apakšas. Ja policija vispār uzrastos, viņiem no augšas būtu parocīgi notēmēt.

“Un kā ar to FIB aģenti? Kur pazuda Marta Geslerc?”

“Redz, kas par lietu! Kad Dorsijs man pastāstīja par viņu un to, ko viņa izdomājusi, sapratu, ka kruķis jānovāc. Viņš, zin’...”

Bise pēkšņi pavērsās pret debesīm, kad Saimonsons, paspēris kārtējo soli, zaudēja līdzsvaru. Demonstrēja klasisko kritienu uz pakaļas. Klupu virsū kā neprātīgs. Vārtījāmies pa zemi, es mēģināju atņemt bisi. Jaunāks un spēcīgāks būdams, viņš drīz vien bija man virsū. Taču trūka pieredzes. Viņam galvenais šķita būt augšā, nevis vienkārši uzvarēt pretinieku.

Ar kreiso roku biju aptvēris strupo stobru, ar otru taustījos klāt mēlītei. Izdevās iespiest īkšķi aiz viņa pirksta. Aizvēru acis, un parādījās kāds tēls. Endželas Bentones rokas. Manu atmiņu un sapņu tēls. Saņēmu visus spēkus kreisajā rokā un grūdu. Bise mainīja virzienu. Aizmiedzu ciet abas acis un spiedu īkšķi. Galvā atbalsojās visskaļākais jebkad dzirdētais dārdiens, bisei izšaujot. Seja šķita svilstam. Atvēru acis, tad palūkojos uz Saimonsonu un aptvēru, ka viņam vairs nebija sejas.

Viņš nogāzās no manis, un necilvēciska skaņa izrāvās no masas, kas bija palikusi sejas vietā. Kājas raustījās, kā neredzama velosipēda pedāļus minot. Viņš vārtījās šurpu turpu, akmenscietām dūrēm dauzīdams zemi, tad pierima. Iestājās klusums.

Pamazām piecēlos sēdus, aptverot notikušo. Aptaustīju paša seju, tā nebija cietusi. Nedaudz apsvilusi, taču citādā ziņā kārtībā. Ausīs dunēja, un vismaz vienreiz nevarēju sadzirdēt nerimstošo šosejas dūkoņu lejā.

Pamanīju kaut kādu atspīdumu krūmājā un pasniedzos, lai paņemtu spīdošo priekšmetu. Tā bija dzeramā ūdens pudele. Pilna, neatvērta. Un tad apjautu, ka Saimonsons paslīdējis uz pudeles, kuru es pirms pāris dienām biju nogāzis lejā. Ta bija izglābusi man dzīvību. Noskrūvēju korķi, uz-šļakstīju ūdeni uz sejas, noskalojot asinis un apdeguma sāpes.

“Nekusties!”

Palūkojos augšup un ieraudzīju cilvēku, kurš, pārliecies pāri margām, arī tēmēja ar pistoli. Mēness staros mirdzēja pie formastērpa piestiprinātais žetons. Beidzot policija. Izlaidu no rokas pudeli un izstiepu rokas sānis.

“Neuztraucies!” sacīju. “Nekustēšos.”

Atlaidos uz muguras, rokas atmetis uz sāniem. Pakausi pret zemi atbalstījis, alkaini rāvu plaušās gaisu. Ausīs joprojām dunēja, taču drīz vien varēju saklausīt sirdspukstus, kas pakāpeniski palēninājās līdz ierastajam dzīves ritmam. Raudzījos augšup melnajā, mierpilnajā naktī, turp, kur tie, kurus neizglāba uz Zemes, gaida mūs atnākam. Vēl ne, nodomāju. Nē, pagaidām vēl ne.

Četrdesmitā nodaļa

Kamēr policists uz verandas, pavērsis pret mani pistoli, uzmanīja, lai nekustos, pārinieks nolaidās lejā caur lūku un tuvojās man pa nogāzi. Vienā rokā lukturis, otrā pistole, bet acīs nepārprotams apjukums, kā jau cilvēkam, kas nesaprot, kādā ķezā iekūlies.

“Pagriezies uz vēdera, rokas aiz muguras!” viņš pavēlēja satrauktā, spalgā balsī.

Paklausīju, un viņš nolika lukturi zemē, tad uzlika ro-kudzelžus, par laimi, ne jau FIB stilā. Mēģināju runāt ar viņu mierīgi, nosvērti.

“Jūsu zināšanai, es...”

“Negribu neko dzirdēt.”

“...esmu pensijā, vairāk nekā divdesmit piecus gadus strādāju Losandželosas Policijas departamentā. Holivudas nodaļā.”

“Tad jau viss kārtībā. Tikai pietaupiet to izmeklētājiem.”

Dzīvoju Ziemeļholivudas policijas nodaļas teritorijā. Nebija nekāda pamata cerēt, ka mani pazītu vai uzklausītu.

“Ei!” teica tas, kurš bija palicis augšā. “Kā viņu sauc? Parādi, kā izskatās!”

Mans sagūstītājs iespīdināja man tieši sejā. Gaisma apžilbināja.

“Kā jūs sauc?”

“Harijs Boss. Sevišķi smago noziegumu izmeklētājs.”

“Har...”

“Es viņu pazīstu, Svonij. Tas tiešām ir viņš. Nespīdini taču acīs!”

Svonijs novērsa lukturi.

“Nu labi. Bet dzelžus nenoņemsim. Lai izmeklētāji paši tiek galā. Ak kungs!”

Viņš bija apgaismojis bezsejaino līķi krūmos pa kreisi no manis. Saimonsonu jeb to, kas no viņa bija palicis.

“Tikai neapvemies, Svonij!” balss no augšas pamācīja. “Nozieguma vietā ne to vien dabū redzēt.”

“Ej ratā, Hurvic, es jau nu nevemšu.”

Dzirdēju viņu staigājam apkārt. Mēģināju pacelt galvu, lai redzētu, ko viņš dara, taču aiz brikšņiem neko nespēju saskatīt. Varēju tikai klausīties. Izklausījās, ka viņš apskata līķus. Nebiju kļūdījies.

“Ei, te viens ir dzīvs! Izsauc ātros!”

Tas varēja būt Benkss. Priecājos, to dzirdot. Manas liecības atbalstam kāds izdzīvojušais noteikti noderētu. Spriedu, ka Benkss, uzzinot, ka palicis vienīgais, kam draud atbildība par visu, sadarbosies ar izmeklēšanu, lai glābtu savu ādu.

Apvēlos uz sāniem un apsēdos. Policists bija nometies ceļos zemē Benksam blakus. Viņš pamanīja.

“Jums neviens nelika piecelties.”

“Nevar paelpot, kad seja netīrumos.”

“Tā ka nekustētos vairs, skaidrs?”

“Ei, Svonij!” Hurvics uzsauca. “Te mājā viens līķis. Ar žetonu. FIB.”

“Nu ir sūdi!”

“Jā, sūdi pamatīgi.”

Un viņiem bija taisnība. Lieta bija pavisam sūdīga. Nepilnas stundas laikā cilvēku bija, ka biezs. Losandželosas Policijas departaments. Federālās policijas Losandželosas departamenta brigāde. FIB. Preses un TV pārstāvji. Ja vien man rēķini nesajuka, debesīs gandrīz visu nakti riņķoja seši helikopteri, troksnis bija neizturams. Sāku jau domāt, ka bises blieziens pie auss bija nekaitīgāks.

Benksu uzlika uz nestuvēm un aizveda ar federālās policijas helikopteru. Kad ātrās palīdzības mediķi bija aizsūtījuši viņu prom, palūdzu apskatīt mani. Viņi dūmgāzu apsvilinātajai sejai uzklāja gēlu ar alveju, iedeva aspirīnu un teica, ka traumas esot nenozīmīgas un rētas neradīšot. Sajūta bija tāda, it kā būtu dabūjis pīlingu ar lāzeru akla daktera izpildījumā.

Uz brīdi mani atbrīvoja no rokudzelžiem, lai es varētu uzrāpties augšup pa nogāzi un iekļūt mājās caur lūku. Manās mājās rokudzelžus uzlika atkal un lika apsēsties dzīvojamā istabā. No turienes redzēju Miltona kājas gaitenī, ap viņu rosījās kriminālistikas brigāde.

Viss kļuva daudz nopietnāk, kad parādījās izmeklētāji. Gandrīz visi rīkojās tāpat. Iegāja, ar drūmu sejas izteiksmi nopētīja Miltona līķi un tad, manī nemaz neraugoties, izgāja dzīvojamai istabai cauri uz verandu, no kurienes aplūkoja trīs pārējos līķus. Pēc tam atgriezās, ne vārda neteikdami, palūkojās uz mani un devās uz virtuvi, kur kāds bija iedomājies atvērt manu jauno kafijas paku. Kafijas automāts strādāja ar pilnu jaudu.

Tā turpinājās vismaz divas stundas. Nevienu no izmeklētājiem, kuri ieradās pirmie, nepazinu, jo tie bija no Ziemeļ-holivudas nodaļas. Taču tad vadība pieņēma lēmumu. Izmeklēšanu - Losandželosas Policijas departamenta daļu - nodot Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļai. Kad parādījās tās izmeklētāji, jutos gandrīz kā starp savējiem. Daudzus no viņiem pazinu, ar dažiem pat biju strādājis kopā. Taču neviens neiedomājās noņemt rokudzelžus. Tā es arī būtu tupējis, ja nebūtu atbraukusi Kīzija Raidere kā departamenta.pārstāve. Viņa dusmīgi pieprasīja, lai mani atbrīvotu, bet, kad neviens pat nepakustējās, atslēdza rokudzelžus pati.

“Kā jūties, Harij?”

“Nu jau viss kārtībā.”

“Seja tāda sarkana, kā piepampusi. Izsaukt ātros?”

“Mani jau apskatīja. Viegli apdegumi, kas radušies, atrodoties bises nepareizajā galā.”

“Ko darīsim? Kārtību tu zini. Izsauksi advokātu vai runāsi tāpat?”

“Ar tevi es runāšu, Kīzij. Es tev visu izstāstīšu. Ja ne, izsaukšu advokātu.”

“Es vairs nestrādāju Sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, Harij. Tu taču zini.”

“Bet tev būtu tur jāstrādā, un tu lieliski to zini.”

“Bet nestrādāju.”

“Nu, mani noteikumi nemainās. Kā gribi. Advokāte man ir laba.”

Viņa brīdi kaut ko apsvēra.

“Nu, labi, uzgaidi, es drīz atgriezīšos.”

Viņa izgāja ārā pa parādes durvīm, lai apspriestos ar vadību par manu piedāvājumu. Gaidīdams Kīziju, redzēju, ka ieradies sevišķo uzdevumu aģents Pīpis. Viņš notupās pie Miltona līķa, tad pagriezās pret mani un kādu brīdi lūkojās tieši acīs. Ja arī viņš gribēja man šādā veidā raidīt kādu vēsti, es to īsti neuztvēru. Taču viņš gan lieliski saprata, ka no manis bija atkarīgs kaut kas nozīmīgs. Viņa nākotne.

Raidere atgriezās un pienāca pie manis.

“Tatad tā. Nu jau iet vaļā pa īstam. FIB pārņem visu. Tas džeks gaitenī uz grīdas, šķiet, ir no terorisma apkarošanas nodaļas, un tas arī pārtrumpo mūs visus. Tik viegli mēs ar tevi neizkulsimies.”

“Labs ir, es darīšu tā. Runāšu ar tevi un vienu aģentu. Tam jābūt Rojam Lindelam. Uzrauj viņu augšā, lai brauc šurp, un es jums visu izstāstīšu. Tev un Rojam. Ja ne, es pieprasu advokātu, un lai visi paši ar sevi aprunājas.”

Viņa pamāja, pagriezās un atkal aizgāja. Ievēroju, ka Pīpis vairs nebija gaitenī, taču nebiju pamanījis viņu aizejam.

Šoreiz Raidere bija prom kādu pusstundu. Taču atgriežoties izturējās kā priekšniece. Viņa vēl nebija sākusi runāt, kad nopratu, ka mani noteikumi pieņemti. Lieta bija nodota viņas ziņā, vismaz no Losandželosas Policijas departamenta puses.

“Nu tā. Tagad aizbrauksim uz Zicmeļholivudas nodaļu. Tur mums iedos istabu un ierakstīs sarunu. Lindcls jau brauc uz turieni. Tādējādi visi ir apmierināti, un visiem ir teiksana.

Tā tas bijis vienmēr. Ja gribēji tikai padarīt savu darbu, nevarēja iztikt bez lavierēšanas starp departamenta un citu iestāžu interesēm. Par laimi, man šajā spēlē vairs nebija jāpiedalās.

“Nu tad celies, Harij!” Raidere teica. “Es aizvedīšu.”

Piecēlos kājās.

“Gribu vēl iziet uz verandas. Paskatīties, kā tur izskatās.”

Viņa ļāva man iet. Izgāju uz verandas un pāri margām palūkojos lejā. Tur bija salikti jaudīgi kriminālizmeklēšanas ekspertu prožektori. Pa nogāzi kā skudras tekalēja ekspertīzes darbinieki. Tiesu medicīnas eksperti tupēja pie līķiem. Un visam pāri apdullinoši skaļā dejā griezās helikopteri. Sapratu, ka tās pašas ne visai tuvās attiecības ar kaimiņiem bija neizbēgami sagrautas.

“Zini ko, Kīzij?”

“Ko, Harij?”

“Izskatās, ka pēdējais laiks pārdot šo māju.”

“Jā, lai tev veicas, Harij!”

Viņa saņēma manu roku un veda prom no margām.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Ziemeļholivudas nodaļa bija jaunākā visā Losandže-losā. To uzcēla pēc zemestrīces un Rodnija Kinga nemieriem. Ķieģeļu ēka no ārpuses bija īsts cietoksnis, lai izturētu gan tektonisko, gan sociālo juku laikus. Pārdomāti iekārtotajā iekšpusē valdīja jaunākās elektroniskās tehnoloģijas. Mani nosēdināja pa vidu pie sarunu galda plašā nopratināšanas telpā. Nemanīju ne mikrofonus, ne kameru, taču tas viss kaut kur bija. Apzinājos, ka jāievēro vislielākā piesardzība. Biju noslēdzis sev neizdevīgu vienošanos. Tas, ko biju apguvis, veselu gadsimta ceturksni darbodamies policista lomā, bija: nerunāt ar policiju, ja sarunā nepiedalās advokāts. Un nu es gatavojos rīkoties tieši pretēji. Gribēju atklāt visas kārtis diviem cilvēkiem, kuriem bija pamats man ticēt, kuri vēlējās man palīdzēt. Taču tam nebija nekādas nozīmes. Nozīmīgs bija ieraksts. Vajadzēja uzmanīties, izsargāties no jebkādas iespējas nonākt pretrunās, kad ieraksts nonāks pie cilvēkiem, kuri nebija draudzīgi noskaņoti.

Kizmina Raidere sākumā nosauca visu triju vārdus, datumu, laiku un vietu, bet pēc tam nolasīja man konstitūcijas garantētās tiesības pieprasīt advokāta klātbūtni un ciest klusu, ja negribu runāt. Tad palūdza apstiprināt mutiski un rakstiski, ka apzinos savas tiesības un šajā gadījumā neizmantoju tās no brīvas gribas. Tā arī izdarīju. Biju viņu labi izskolojis.

Tad viņa ķērās pie lietas.

“Nu, redzi, Harij, tavās mājās ir četri līķi, ieskaitot federālo aģentu, nepieminot piekto, kurš ir komā. Vai vari mums to paskaidrot?”

“Nogalināju divus no viņiem. Pašaizsardzības nolūkos. Un ar to džeku komā gāja tāpat.”

“Labi, pastāsti mums, kas notika.”

Sāku no restorāna “Baked Potato”. Minēju Šugereju, kvartetu, šveicaru, bāra meičas un to tetovējumus. Aprakstīju pat kasieri, kuram samaksāju par diennakts veikalā pirkto kafiju. Uzskaitīju katru iespējamo sīkumu, kas bija palicis atmiņā, jo zināju, ka tieši sīkumi pārliecina par patiesīgumu, tiklīdz visu sāk pārbaudīt. Paša pieredze liecināja, ka saruna ir tikai runāšana un ar to neko nevar pierādīt. Tāpēc, ja grib stāstīt, ko un kā kāds teicis - īpaši tad, ja tas vairs nav starp dzīvajiem, - drošāk iepīt iespējami vairāk tādu nianšu, kuras var pārbaudīt un pierādīt. Nianses. Niansēs bija drošība un glābiņš.

Tāpēc ierakstā gāja viss, ko vien spēju atcerēties, ieskaitot Merilinas Monro tetovējumu. Tas sasmīdināja Roju Lin-delu, bet Raiderei nebūt nelikās smieklīgi.

Vedu viņus līdzi savās gaitās, aprakstot visu pēc kārtas. Nemaz nesāku skaidrot, kas un kāpēc. Zināju, ka sekos jautājumi, un tad ari pateikšu. Gribēju sniegt viņiem pilnīgu notikumu attīstības ainu attiecīgajā laika posmā, minūti pēc minūtes. Nemeloju stāstīdams, bet visu gan nestāstīju. Vēl nezināju, kā izspēlēt Miltona kārti. Nekas cits neatlika kā gaidīt kādu zīmi no Lindela. Biju pārliecināts, ka viņš saņēmis norādījumus labu laiku pirms braukšanas uz policijas nodaļu.

Atstāju Lindela ziņā ar Miltonu saistītās nianses. Sev paturēju tēlu, kuru ieraudzīju, pirms nospiedu bises gaili. En-dželas Bentones roku tēlu atstāju sev.

“Tas ari būtu viss,” sacīju, kad biju galā. “Tad parādījās kārtības sargātāji mundieros, un te nu mēs esam.”

Raidere laiku pa laikam kaut ko ierakstīja piezīmju bloknotā. Nu viņa nolika pierakstus uz galda un ielūkojās man acīs. Stāsts bija viņu satriecis. Droši vien viņa nosprieda, ka man ļoti veicies, jo paliku dzīvs.

“Paldies, Harij! Skaidrs, ka tev draudēja lielas briesmas.”

“Šoreiz tikai piecas reizes.”

“Jā, zini, mums jāsarīko neliels pārtraukums. Mēs ar aģentu Lindelu iziesim uz brīdi un aprunāsimies par to visu, tad arī radīsies jautājumi.”

Pasmaidīju.

“Pavisam noteikti radīsies.”

“Vai nevar tev kaut ko piedāvāt?”

“Kafija derētu. Neesmu gulējis visu nakti, bet mājās mani nemaz neuzcienāja ar paša personisko kafiju.”

“Kafiju tūlīt atnesīs.”

Viņi abi ar Lindelu piecēlās un izgāja. Pēc pāris minūtēm nepazīstams Ziemeļholivudas nodaļas izmeklētājs ienāca ar melnas kafijas tasīti. Pateica, lai uzgaidot turpat, un aizgāja.

Kad Raidere un Lindels atgriezās, ievēroju, ka viņas piezīmes ievērojami papildinājušās. Viņa joprojām saglabāja vadību. Tā bija viņa, kas atsāka sarunu.

“Vispirms mums šis tas jānoskaidro,” viņa sacīja.

“Labi.”

“Tu teici, ka aģents Miltons jau bija tavā mājā, kad tu iegāji.”

“Ta bija.”

Palūkojos uz Lindelu, tad atkal uz Raideri.

“Tu teici, ka brīdī, kad paziņoji viņam, ka tev sekots, uzbrucēji uzlauza parādes durvis.”

“Pareizi.”

“Viņš dodas uz gaiteni, lai noskaidrotu, kas noticis, un uzreiz tiek sašauts; tas bija bises šāviena troksnis, ko dzirdēji. Visticamāk, šāvis Līnuss Saimonsons.”

“Joprojām pareizi.”

“Kas tavā mājā bija darāms aģentam Miltonam, ja jau tu pats tur nebiji?”

Nepaspēju atbildēt, kad Lindelam izspruka jautājums:

“Tas taču bija ar tavu atļauju, vai ne?”

“Pag, varbūt ne visi reizē?” es sacīju.

Vēlreiz uzlūkoju Lindelu, un viņš nolaida skatienu, jo nespēja raudzīties man acīs. Spriežot pēc jautājuma, kas patiesībā bija jautājuma formā tērpts apgalvojums, Lindels atklāja, kā man jāizturas. Tobrīd nodomāju, ka man piedāvā darījumu. Nebija šaubu, ka birojā viņam negāja viegli, jo tur zināja par viņa palīdzību man izmeklēšanas jautājumos. Un nu viņam bija dots rīkojums nepieļaut FIB izgāšanos šajā lietā vai arī samierināties ar sankcijām pret viņu un, iespējams, arī pret mani. Tātad Lindela vēstījums bija šāds: mums abiem būtu labāk, ja man izdotos attēlot to, kas noticis tā, lai atvieglotu viņa uzdevumu, nenonākot pretrunā ar likumu.

Taisnību sakot, man nekas nebija pretī aiztaupīt Milto-nam pēcnāves aprunāšanu un negodu. Manuprāt, viņš bija saņēmis pelnīto, pat ar uzviju. Ja es uzstātos pret viņu, tā būtu atriebība, un nav lāgā atriebties mirušam. Man vēl bija daudz darāmā, un es negribēju zaudēt iespēju to paveikt.

Vēl jau bija sevišķo uzdevumu aģents Pīpis un viņa grupa ar īpašām pilnvarām, taču starp viņiem un Miltona izdarībām bija pārāk daudz nezināmo. Biju ierakstījis Milto-nu, ne jau Pīplu. Ceļā no viena līdz otram varēja gadīties visādi pārsteigumi. Izlēmu netraucēt mironi un pagaidīt citu izdevību.

“Ko tur darīja aģents Miltons, ja tu nebiji mājās?” Rai-dere atkārtoja.

Es palūkojos uz viņu.

“Mani gaidīja.”

“Kāpēc?”

“Biju teicis, ka gaidīšu viņu mājās, bet nokavējos, jo iebraucu veikalā pēc kafijas.”

“Kāpēc bija jārīko tikšanās tik vēlu?”

“Biju ieguvis informāciju, kas viņam palīdzētu šo to noskaidrot.”

“Kādu informāciju?”

“Par to, kā pie terorista, kurš tika aizturēts sakarā ar viņa izmeklēto lietu, nokļuva simtdolāru naudaszīme, kura, domājams, bija filmas uzņemšanas laukumā nolaupītās naudas sūtījumā. Laupīšanu pašā sākumā, pirms mani nomainīja, izmeklēju es. Pateicu Miltonam, ka, visu apsvēris, secināju -abas lietas faktiski nav saistītas. Uzaicināju viņu ierasties manas advokātes birojā no rīta, laikā, kad arī jūs tur būtu, teicu, ka izskaidrošu uzreiz visiem. Taču viņš nekādi nebija ar mieru gaidīt. Tāpēc teicu, lai brauc pie manis.”

“Nu un tālāk - vai atstāji viņam atslēgu?”

“Nē, neko neatstāju. Bet acīmredzot nebiju aizslēdzis durvis, jo viņš jau bija iekšā, kad atbraucu. Droši vien varētu teikt, ka biju atļāvis ieiet, jo aicināju viņu uz mājām, lai gan neteicu burtiski, lai iet iekšā. Iznāk, ka šo lēmumu viņš pieņēma pats, kad bija ieradies pirms manis.”

“Aģentam Miltonam žaketes kabatā bija vairākas miniatūras noklausīšanās iekārtas. Vai zināji par to? Kāpēc tās vajadzēja?”

Varēju gan iedomāties, ka viņš tās bija ņēmis nost, taču tā neteicu.

“Nevaru iedomāties,” sacīju. “Tas droši vien būtu jāprasa viņam pašam.”

“Un viņa automašīna? Tā bija atstāta aptuveni kvartālu uz ziemeļiem no tavas mājas Vudro Vilsona ielā. Faktiski tā bija tālāk no mājas nekā četru uzbrucēju izmantotā mašīna. Vai vari paskaidrot to, kāpēc viņš atstājis mašīnu tik tālu, ja tikšanās norunāta mājās?”

“Nē, taisnību sakot, nevaru. Domāju, ka arī to varētu zināt tikai viņš pats.”

“Protams.”

Redzēju, ka viņa bija iekarsusi. Acis raudzījās vērīgāk, viņa centās saprast manu saskatīšanos ar Lindelu. Nojauta, ka risinās kaut kāda spēle, taču, prātīga būdama, pat neieminējās par to kameras priekšā. Biju viņu labi izskolojis.

“Nu, labi, Harij, tu izstāstīji mums visu, kas noticis vakar vakarā, bet ne vārda par to, kā tas sākās. Pirms ievārīji šo putru, sasauci svarīgu tikšanos, lai mums visiem šorīt kaut ko atklātu. Tāpēc, lūdzu, sāc tūlīt! Klāj vajā visu, ko zini.”

“No paša sākuma?”

“No sākuma.”

Pamāju ar galvu.

“Labs ir, tātad varētu teikt, ka viss sākās ar to, ka Rejs Vons un Līnuss Saimonsons nolēma savākt filmas uzņemšanai domāto naudas sūtījumu. Starp viņiem bijis kāds sakars. Viena no viņu bijušajām kolēģēm domā, ka Vons bijis gejs, bet Saimonsons teicis, ka tas viņam izrādot uzmanību. Šā vai tā - vai nu Saimonsons iesaistīja Vonu, vai otrādi, bet viņi vienojās nolaupīt naudu. Visu izplānoja, un tad Saimonsons sarunāja četrus draugus netīrā darba paveikšanai. Tā tas sākās.”

“Un Endžela Bentone?” Raidere jautāja.

“Tūlīt pateikšu. Citiem nezinot, Vons un Saimonsons nolēma, ka vajadzīga viltība, lai policija nospriestu, ka laupītāji vai līdzzinātāji meklējami kinostudijā, nevis bankā. Tāpēc izvēlējās Bentoni. Viņa bija nesusi uz banku dokumentus aizņēmuma pieprasīšanai. Viņi bija pārliecināti, ka policija noskaidros - viņa zinājusi par naudu. Bentoni novēroja pāris dienu, noteica, kur un kad parocīgāk uzbrukt. Bentoni nogalināja, un viens no viņiem atstāja uz viņas ķermeņa spermu, lai maldinātu izmeklēšanu, sākumā novirzot uz seksuāla maniaka pēdām. Lai uzreiz nesaistītu viņas nāvi ar kinostudiju vai paredzēto īstas naudas izmantošanu uzņemšanas laukumā.”

“Tātad viņa bijusi tikai instruments, ja es pareizi sapratu.” Raidcrc izklausījās pavisam nomākta. “Viņai atņēma dzīvību tādēļ vien, lai viss ietu saskaņā ar plānu.”

Skumji pamāju.

“Cik dzīve brīnišķa, vai ne?”

“Nu, labi, turpini! Vai abi piedalījās?”

“Nezinu, iespējams. Saimonsonam tonakt bija alibi, bet Džcks Dorsijs to apgāza, taču par to nedaudz vēlāk. Esmu gan pārliecināts, ka viņi bijuši divatā. Bentone nogalināta bez pretošanās pazīmēm.”

“Tā sperma,” Raidere teica. “To var pārbaudīt, vai nav kādam no viņiem. Tā kā Vonu nošāva, bet Saimonsonu ievainoja laupīšanas laikā, neviens neiedomājās pārbaudīt saderību ar slepkavības vietā atrasto spermu.”

Papurināju galvu.

“Man tāda nojauta, ka analīzes nenorādītu ne uz vienu no viņiem.”

“No kurienes tad?”

“To, iespējams, arī neuzzināsim. Atcerieties, lietā ir atskaite par bioloģisko šķidrumu pilieniem. Nolēmām, ka spermu uz nozieguma vietu atnesa un uzpilināja uz līķa. Kas to lai zina, kur to dabūjuši. Iespējams, tā bijusi pašu sperma, taču diez vai viņi būtu atstājuši savu. Kāpēc lai atstātu tiešu liecību par saistību ar noziegumu?”

“Nu bet kā? Vienkārši piegāja pie nepazīstama cilvēka un palūdza nokratīt krūzītē?” Lindels negribēja ticēt.

“To gan nebūtu grūti sameklēt,” Raidere teica. “Jebkurā klusākā Holivudas ieliņā pilnu prezervatīvu var atrast. Un, ja jau Vons bijis gejs, tā varēja būt kāda absolūti neiesaistīta partnera sperma.”

Es pamāju. Domāju tieši tāpat.

“Tieši tā. Tāpēc jau viņu nogalināja. Saimonsons viņu pārtrumpoja. Lika saviem džekiem novākt viņu aplaupīšanas laikā. Tā viņiem pienāktos vairāk naudas un pazustu saikne ar Bentones lietu.”

“Ak kungs, sitos neliešus!” Lindcls nogrozīja galvu.

Nopratu, ka viņš pārdzīvo par Mārtiju Gesleri un viņas nezināmo likteni.

“Saimonsons parūpējās par pasākuma izdošanos un naudas izmantošanu nākotnē, viltojot naudaszīmju numuru sarakstu, kuru sastādīja kopā ar kādu Losandželosas bankas darbinieci.”

“Kā?” Raidere jautāja.

“Tikos ar darbinieci, kura strādāja kopā, kad viņi bankas naudas glabātavā gatavoja naudu nosūtīšanai. To varēja paveikt divējādi, bet man šķiet, ka viņš vienkārši sagatavoja viltotu sarakstu klēpjdatorā ar izdomātiem numuriem. Tad parakstīja šo sarakstu, viltoja tās darbinieces parakstu un iesniedza viceprezidentam. Tas nokļuva apdrošināšanas kompānijā, pēc tam policijā - jau pēc aplaupīšanas - un galu galā FIB.”

Tu man palūdzi uz rīta tikšanos atnest saraksta oriģinālu,” Raidere atgādināja. “Kāpēc?”

“Vai zini, kas ir viltotāja rokastrīce? To var redzēt, ja parakstu vilto, velkot līniju uz papīra, kas uzlikts oriģinālam. Iesniegtā dokumenta fotokopijā parakstā ievēroju pārtraukumus. Oriģinālais paraksts būtu viens nepārtraukts,

vienlaidu vilciens. Bet izskatās, ka tas, kas parakstījās saraksta apakšā, neatrāva pildspalvu no papīra, bet apstājās un atsāka rakstīt gandrīz vai pēc katra burta. Tas ir minējums, bet, domāju, oriģinālā tas būs nekļūdīgi saredzams.” “Kā kaut ko tādu varēja palaist garām?”

Paraustīju plecus.

“Iespējams, nemaz nepalaida.”

“Dorsijs un Kross.”

“Domāju, ka Dorsijs. Par Krosu neko nevaru pateikt. Kross man palīdzēja. Taisnību sakot, tieši viņš man piezvanīja, pamudinot ķerties lietai klāt.”

Lindels paliecās uz priekšu. Tuvojāmies posmam, kurā iesaistījās Mārtija Gcslere, un viņš negribēja kaut ko palaist garām.

“Tātad Saimonsons iesniedz sarakstu ar izdomātiem numuriem, tad viņa čomi nolaupa naudu un pie viena nošauj Vonu. Ar nolūku.”

“Pareizi.”

“Bet Saimonsons? Viņu arī sašāva. Lai ari viņu izslēgtu no spēles?”

“Nē, tā tas nebija domāts. Facio tā neteica. Vismaz to viņš mēģināja man iegalvot, pirms viņu sacaurumoja. Sapratu - tas, ka Saimonsonu ievainoja, bija cūkas laime. Lode trāpīja atsitienā. Iespējams, Benkss par to izstāstīs, ja pamodīsies ar neskartām smadzenēm. Ceru, ka viņš gribēs runāt. Gribēs uz citiem novelt vainu.”

“Neuztraucies, ja pamodīsies, mēs nenogulēsim. Bet slimnīcā saka, ka tas “ja” esot visai nedrošs. Vismaz pagaidām.”

“Bet trāpījums atsitienā viņiem faktiski nāca par labu.

Tādējādi Saimonsons likumīgi saņēma naudu no bankas. Nekādu aizdomu. Tāpēc viņš maskēja bāru iegādi un remontu ar bankas izmaksāto sāpju naudu. Taču par saņemto naudu viņš pat jaunu alus dzesēšanas iekārtu nevarētu nopirkt.” “Nu, labi, atgriezīsimies vēlreiz pie aplaupīšanas,” Lin-dels mudināja. “Tātad, izņemot to, ka Saimonsons dabū lodi pakaļā, viss iet, kā paredzēts. Visi policisti...”

“Ne visi,” Raidere pārtrauca. “Harijs bija tur. Viņš sašāva vienu no laupītājiem.”

Apstiprinoši pamāju.

“Un viņš acīmredzot nomira turpat busiņā, laižoties prom. Saimonsons teica, ka tie citi droši vien izveduši viņu ar motorlaivu un apbedījuši okeānā. Vārdā Kozijs. Vienu no bāriem tā arī nosauca.”

“Nu labi,” Lindels sacīja. “Bet, kad viss troksnis pierimis, policijai nebija nekā, tikai Endželas Bentones līķis un viltotais naudaszīmju saraksts, par kura viltošanu neviens nezina. Tad paiet deviņi mēneši, un, raugi, viens no numuriem sakrīt ar kādu citu naudaszīmes numuru, kuru datorā ievadījusi Mārtija Gcslere.”

Es pamāju. Lindels saprata, par ko ir runa.

“Pag, pag,” Raidere teica. “Es te kaut ko nesaprotu.” Abi ar Lindelu minūtes piecas stāstījām viņai par Mār-tijas Gesleres datorprogrammu, kura salīdzināja dažādās lietās reģistrētos naudaszīmju numurus, un ko nozīmēja viņas atklājums.

“Sapratu,” Raidere sacīja. “Viņa atrada pirmo apliecinājumu tam, ka kaut kas bija nepareizi. Dabūja rezultātu, kurš izrādījās nepareizs, jo tieši tā simtdolāru naudaszīme jau bija izņemta no apgrozības un ieslēgta seifā kā lietiskais pierādījums. To nevarēja nozagt uzņemšanas laukumā.”

“Tieši tā,” piekritu. “Viens no Saimonsona sagudrotajiem numuriem vienkārši gadījuma pēc bija kādai naudaszīmei, kuras atrašanās vieta bija zināma. Vēlāk tieši tas pats notika, kad uz robežas arestēja Musūvu Azīzu. Viens no viņam atsavinātājiem simtniekiem bija ar tādu pašu numuru, kādu Saimonsons bija ierakstījis savā viltotajā sarakstā. Ta šajā lietā iesaistījās Miltons un nacionālās drošības dūži, bet tas viss izrādījās tīrās muļķības. Patiesība ir tāda, ka starp abām lietām nav it nekāda sakara.”

Tas nozīmēja, ka biju pavadījis nakti federāļu kamerā ne par ko, ka Miltons gājis bojā, vēju ķerdams. Mēģināju tajā neiedziļināties un turpināju stāstīt.

“Kad Mārtija Geslere ieguva tādu rezultātu, viņa piezvanīja Džekam Dorsijam, jo viņa uzvārds bija minēts citām likumsargāšanas iestādēm izsūtītā saraksta beigās. Tāds, lūk, sakars.”

“Tu gribi teikt, ka Dorsijs nedaudz palauzīja galvu un izlēma, ka atbildi zinās Saimonsons,” Lindels sacīja. “Iespējams, viņš zināja par viltojumu, iespējams, ka zināja vēl kaut ko. Taču zināja pietiekami, lai runātu pārliecinoši. Devās pie Saimonsona un pieprasīja savu tiesu.”

Pamanīju, ka visi mājam ar galvu. Ticams sižets. “Dorsijam bija naudas problēmas,” es turpināju. “Apdrošināšanas inspektors veica visu iesaistīto policistu pārbaudi. Dorsijs bija līdz ausīm parādos, divi bērni mācījās koledžā, un divi vēl bija jāskolo.”

“Naudas problēmas ir visiem.” Raidere sadusmojās. “Tas nav attaisnojums.”

Kādu bridi visi cieta klusu, tad turpināju stāstīt.

“Tajā brīdī palika tikai viena problēma.”

“Aģente Geslere,” Raidere teica. “Viņa pārāk daudz zināja. Viņai bija jāpazūd.”

Raidere neko nezināja par Lindela attiecībām ar Gesle-ri, un Lindels tās nekādi neizrādīja. Viņš sēdēja klusītēm, acis nodūris. Turpināju pārtraukto stāstījumu.

“Mans minējums ir tāds, ka Saimonsons ar savu komandu piecieta Dorsiju, kamēr atrisināja Gesleres problēmu. Dorsijs zināja, ko viņi izdarījuši, bet nevarēja neko padarīt vai pateikt. Viņš jau bija pārāk sapinies. Un tad Saimonsons novāca viņu Neta bārā. Kross un bārmenis bija tikai acu apmānīšanai.”

Raidere piemiedza acis un papurināja galvu.

“Ko tu domā?” Lindels jautāja.

“Es tam negribu ticēt,” viņa teica. “Te nav loģikas. Geslere pazūd bez pēdām. Pavisam klusu. Pagājuši trīs gadi, un neviens pat nezina, kur līķis.”

Jutu Lindelam līdzi, bet centos neko neizrādīt.

“Bet Dorsija gadījumā sarīko šaudīšanos kā šautuvē. Dorsijs, Kross, bārmenis. Pilnīgi cits stils. Vienā gadījumā ne čiku, ne grabu, otrā - īsta asinspirts.”

“Nu,” ieteicos, “ar Dorsiju tam vajadzēja izskatīties pēc neveiksmīgas laupīšanas. Ja viņš vienkārši pazustu, protams, pirmkārt sāktu pārbaudīt iepriekšējās lietas. Saimonsons to negribēja. Tāpēc sarīkoja lielu blīkšķi, lai izmeklētāji uzskatītu to par laupīšanu.”

“Es tik un tā neticu. Domāju, ka pārāk liela atšķirība. Klau, es ne visu atceros, bet vai tad Mārtija Geslere nepazuda mājupceļā, braucot pa Sepulvedas pāreju?”

“Taisnība. Kāds ieskrēja viņai aizmugurē, un viņa nobrauca malā.”

“Nu labi. Šeit ir runa par bruņotu un trenētu aģenti. Vai gribi man iestāstīt, ka Saimonsons un viņa džeki piespieda viņu nobraukt no ceļa, iedauzot mašīnu, un pēc tam pievārēja viņu? Nu nē, tā nebija. Viņa nebija no bailīgajām, bez pretošanās nedotos rokā. Kāds būtu kaut ko pamanījis. Es domāju, ka viņa apstājās, jo bija pārliecināta, ka nekas nedraud. Viņa apstājās, jo viņu apturēja policists.”

Pēdējo teikumu izrunādama, viņa norādīja uz mani un pamāja ar galvu. Lindels uzsita ar dūri pa galdu. Raidere bija viņu pārliecinājusi. Biju izklāstījis savu versiju, taču tajā bija tukšumi. Sliecos domāt, ka Raiderei taisnība.

Pamanīju, ka Raidere vēro Lindelu. Beidzot viņa bija aptvērusi slēptās jūtas.

“Bet jūs taču bijāt draugi, vai ne?” viņa jautāja.

Lindels neatbildēja, tikai pamāja. Un tad nikni ielūkojās man acīs.

“Un tu, Bos, visu salaidi grīstē,” viņš pārmeta.

“Es - salaidu grīstē? Par ko tu runā?”

“Ar savu vakardienas gājienu. Uzkulies šiem kā skarbais supermenis. Domāji, šie tā satrūksies, ka viens divi paši pieteiksies?”

“Roj,” Raidere teica. “Man šķiet, mēs...”

“Gribēji viņus izprovocēt, ko? Lai šie metas tev pakaļ?” “Galīgi garām,” es teicu. “Četri pret vienu? Esmu izdzīvojis un varu ar jums sarunāties tikai tāpēc, ka pamanīju viņus sekojam man jau mājupceļā, un Miltons viņus aizkavēja tieši tik ilgi, lai es paspētu aizlaisties no mājas.”

“Jā, tieši par to ir runa. Pamanīji sekotājus. Pamanīji, jo gaidīji, un gaidīji tāpēc, ka tā gribēji. Tu visu salaidi grīstē, Bos. Ja tam murmulim slimnīcā pēc atmošanās nedarbosies smadzenes, mēs nekad neuzzināsim, kas notika ar Mārtiju, kur viņa...”

Lindels apklusa, jo bija zaudējis balsi. Pārstāja runāt, bet joprojām skatījās uz mani.

“Klau, vīri,” Raidere klusu teica, “sarīkosim pārtraukumu. Nevajag strīdēties un apvainot. Visi gribam nonākt pie skaidrības.”

Lindels lēni un noteikti papurināja galvu.

“Nē, tikai ne Harijs Boss,” viņš klusu teica, acis no manis nenovērsdams. “Vienmēr būs tā, kā viņš gribēs. Viņš vienmēr bijis privātdetektīvs, arī tad, kad nēsāja žetonu.”

Palūkojos no Lindela uz Raideri. Viņa neko neteica, bet novērsa acis, un tas kaut ko izteica. Viņa domāja tāpat.

Četrdesmit otrā nodaļa

Atgriezos mājup tikai rītausmā. Tur joprojām rosījās policija un plašsaziņas līdzekļu pārstāvji, un mani nemaz iekšā neielaida. Māja un tās apkārtne esot smaga nozieguma vieta, tāpēc tā esot policijas uzraudzībā. Man ieteica mēģināt atgriezties pēc dienas vai divām. Neļāva pat ieiet pārģērbties vai kaut ko paņemt. Biju persona non grata pats savā mājā. Gluži vienkārši palūdza nerādīties. Vienīgā piekāpšanās, kuru man izdevās iztirgot, attiecās uz manu mašīnu. Divi policisti formastērpos - Hurvics un Svonnijs, kuri bija nopelnījuši vērtīgās policijas darbinieku virsstundas, -atbrīvoja ceļu starp policijas un reportieru automašīnām; izbraucu atpakaļgaitā no garāžas un stūrēju prom.

Iepriekšējās nakts aso piedzīvojumu izraisītais adrenalīna kāpums jau sen bija pierimis. Jutos izsmelts, taču nebija, kur palikt. Braucu bezmērķīgi pa Malholandas ceļu līdz

Lorelkanjona bulvārim, tad pagriezos pa labi un nobraucu Ielejā.

Sāku nojaust, uz kurieni dodos, taču vēl bija par agru. Pie Venturas vēlreiz pagriezos pa labi un iebraucu stāvvietā pie Dipāra restorāna. Man vajadzēja paēst, un pankūkas ar kafiju derēja vislabāk. Pirms izkāpšanas izņēmu un ieslēdzu mobilo tālruni. Piezvanīju uz Dženisas Lengvīzeres un San-dora Šatmāri numuriem, bet neviens neatbildēja. Atstāju viņiem ziņu, ka rīta tikšanās tiek atcelta no manis neatkarīgu apstākļu dēļ.

Tālruņa displejā redzēju, ka zvanīts uz manu mājas tālruņa numuru. Piezvanīju un noklausījos četrus automātiskajā atbildētājā ierakstītus Keišas Raselas, “The Los Angeles Times” reportieres, ziņojumus. Visu nakti negulējusi, vai. Pirmoreiz zvanot, runāja pavisam mierīgi, apjautājās, kā man ar veselību, teica, ka gribētu aprunāties ar mani man pieņemamā laikā, lai pārliecinātos, ka ar mani nekas ļauns nav noticis. Trešajā reizē viņas balss jau bija daudz nepacietīgāka, bet ceturtajā viņa atgādināja, lai es neaizmirstot solījumu paziņot viņai, ja man būtu kādi jaunumi darbā.

“Kaut kas taču ir noticis, Harij. Tev mājās četri auksti padarīti. Piezvani man, kā solīji.”

“Protams, dārgumiņ,” teicu, dzēsdams ierakstu.

Pēdējais zvanītājs bija Aleksandrs Teilors, kases gabalu rekordists. Runāja gandrīz kā saimnieks. Gribējis paziņot par fabulas pirkšanu.

“Mister Bos, jūs te rāda visās ziņās. Pieņemu, ka pagājušās nakts tracis tur, kalnā, saistīts ar to laupīšanu. Laupītāji bija četri: ziņās saka, ka pie jums esot četri līķi. Atkārtoju - mans piedāvājums joprojām ir spēkā. Bet es to divkāršoju.

Simt tūkstošu par pirmpirkuma tiesībām. Par pārējo vienosimies, kad piezvanīsiet. Dodu jums savas asistentes privātā tālruņa numuru. Piezvaniet! Gaidu.”

Viņš nosauca numuru, taču es pat nepapūlējos to pierakstīt. Par naudu daudz nedomāju; pēc dažiem mirkļiem jau izdzēsu ierakstu un noliku tālruni.

Restorānā ieiedams, pārdomāju apstākļus, kas nebija atkarīgi no manis, kā arī to, ko Lindcls bija teicis mūsu sarunas beigās tur, Ziemeļholivudas policijas nodaļā. Domāju par cīņu ar nezvēriem, par to, kas agrāk teikts man un ko esmu dzirdējis par sevi, atcerējos to, ko pavisam nesen sacīju Pīplam restorānā. Diez vai lēna slīdēšana bezdibenī bija labāka par lēcienu no kraujas bezdibenī Miltona priekšnesumā.

Zināju, ka tik drīz netikšu vaļā no visa tā, ka vēl labu laiku domāšu par to, kas mani pamudināja uz pagājušās nakts rīcību. Bet tad nolēmu, ka tas var pagaidīt. Vispirms jāatrisina vēl viens noslēpums, un tam jāķeras klāt tūdaļ pēc paēšanas.

Apsēdos pie bāra letes un, ēdienkartē neieskatīdamies, pasūtīju otro komplekso ēdienu pēc īpašas receptes. Viesmīle ar kupliem gurniem ielēja kafiju un gribēja nodot manu pasūtījumu virtuves lodziņā, kad kāds atbīdīja krēslu man blakus un pavēstīja:

“Man arī kafiju.”

Pazinu šo balsi. Pagriezos Keišas Raselas Smaidam pretī. Viņa nolika uz grīdas savu somu. Bija sekojusi man no mājas.

“Tā jau es domāju.”

“Harij, ja negribi, lai tevi izseko, vienkārši piezvani.”

“Es tikai pirms minūtēm piecām noklausījos tavu sakāmo.”

“Nu jau tev nebūs vairs jāzvana.”

“Es vēl nevaru tev neko pateikt. Pagaidām ne.”

“Harij, tev pie mājas kā kaujaslaukā. Līķiem noklāts viss. Kā pašam?”

“Redzi, sēžu un nekas, vai ne? Viss kārtībā. Tikai neko vēl nevaru tev stāstīt. Nezinu, ar ko viss beigsies. Negribu pateikt ko tādu, ko nodrukās avīzē, un pēc tam izrādīsies, ka viņiem cits viedoklis. Tā būtu pašnāvība.”

“Tas nozīmē, ka negribi izstāstīt patiesību, jo baidies, ka tā var nesakrist ar oficiālo versiju.”

“Keiša, tu taču mani pazīsti. Kad varēšu, izstāstīšu. Varbūt ļausi man mierīgi iedzert kafiju un paēst?”

“Tikai viens jautājums. Tas vispār pat nav jautājums. Tikai pasaki, ka tas, kas tur notika, saistīts ar to, par ko tu man zvanīji. Ar Mārtiju Gesleri.”

Biju satriekts. Zināju, ka neatkratīšos, ja neiegrūdīšu vismaz kaut ko.

“Taisnību sakot, nevaru. Es nemeloju. Bet, paklau, ja es tev pateikšu, kur meklēt, varbūt tu liksi mani mierā, līdz varēšu par to runāt?”

Viņa nepaspēja atbildēt, kad viesmīle nolika man priekšā šķīvi. Palūkojos uz pieticīgo pankūku kaudzīti ar ceptu olu un divām sakrustotām bekona šķēlītēm virsū. Šķīvim blakus viņa nolika mazu krūzīti ar kļavu sīrupu. Paņēmu to un bagātīgi pārlēju šķīvja saturu ar sīrupu.

“Ak dievs,” Rasela teica. “Ja tu tā ēd, diez vai mums vēl izdosies aprunāties. Tu sevi piebeigsi, Harij.”

Paraudzījos uz viesmīli, tā stāvēja blakus, rēķinu rakstīdama. Pasmaidīju, sak, nu, ko tu tādai padarīsi, un paraustīju plecus.

“Maksāsiet par viņas kafiju?” viņa jautāja.

“Protams.”

Viņa nolika rēķinu uz letes un aizgāja. Pievērsos Raselai.

“Tu vēl skaļāk nevarēji to pateikt?”

“Atvaino, Harij, negribas, lai tu paliktu resns, vecs un nesmuks. Tu man esi dārgs. Negribas tevi zaudēt.”

Es varēju redzēt viņai cauri. Tikpat slēpti nolūki kā iepriekšējā vakarā redzēto bāra meiču krūtis.

“Norunāts? Es tev kaut ko pateikšu, bet tu taisies prom liec mani mierā, labi?”

Viņa iemalkoja savu kafiju par brīvu un pasmaidīja.

“Norunāts.”

“Sameklē savus rakstus par Endželas Bentones lietu!”

Keišas acis piemiedzās. Pūlējās atcerēties.

“Nekas liels tur sākumā nebija, bet lieta samilza, kad to saistīja ar aplaupīšanu “Eidolon Productions” uzņemšanas laukumā Selmas avēnijā. Nu, atcerējies?”

Viņa gandrīz novēlās no krēsla

“Par ko tu mani turi?” viņa ierunājās nedaudz skaļāk, nekā pieklātos. “Tie četri beigtie ir tie paši džeki?”

“Ne visi. Trīs ir tie paši. Un vēl viens, kuru aizveda uz slimnīcu.”

“Un kas tad ceturtais?”

“Es tev pateicu visu, ko varēju, Keiša. Tagad man jāpaēd.”

Ķēros ēdienam klāt un sāku griezt pankūku.

“Tas ir satriecoši!” viņa iesaucās. “Tā būs sensācija. It kā četri līķi Kahuengas pārejā jau nebūtu sensācija. Nokodu pirmo kumosu, un sīrups mani trāpīja kā cukura lode.

“Lieliski,” teicu.

Viņa pasniedzās pēc somas un cēlās augšā.

“Man jāskrien, Harij. Paldies par kafiju.”

“Un vēl viens - pēdējais punkts.”

Biju iekodies kārtējā pankūkas gabalā. Pagriezos pret Keišu un runāju ar pilnu muti.

“Paskaties “Los Angcles Magazine”, tur pirms septiņiem mēnešiem bija raksts. Par četriem džekiem, kuriem pieder skarbākie Holivudas bāri. Tur viņus dēvē par naktsputnu karaļiem. Pameklē to rakstu!”

Keišas acis iepletās.

“Nevar būt.”

“Nē taču, paskaties!”

Viņa pieliecās un noskūpstīja manu vaigu. Ta nekad negadījās, kad nēsāju žetonu.

“Paldies, Harij! Es piezvanīšu.”

“Nemaz nešaubos.”

Noskatījos, kā viņa žigli aizslīd pāri restorāna zālei un pazūd aiz durvīm. Tad atkal pievērsos šķīvim. Ola nebija uzcepta, kā nākas, un, to sagriežot, viss šķīvis nosmērējās. Taču tobrīd likās, ka neko tik garšīgu savā mūžā nebiju ēdis.

Beidzot palicis vienatnē, nodevos pārdomām par Kīzi-jas Raideres uzdoto jautājumu. Ka Mārtijas Gesleres pazušana bijusi pavisam citā stilā nekā slaktiņš Neta bārā, kad nošāva Dorsiju un bārmeni, Krosu nolemjot dzīvei invalīda ratiņkrēslā. Beidzot sapratu, ka Raiderei taisnība. Noziegumus plānoja vai vismaz izpildīja ne jau viens un tas pats likumpārkāpējs.

“Dorsijs,” es skaļi sacīju.

Iespējams, pārāk skaļi. Vīrs, kurš sēdēja trīs ķebļus nostāk, pagriezās un blenza manī, līdz es neizturēju, pagriezos pret viņu un piespiedu viņu novērsties. Lai pēta savu kafijas tasīti.

Manu pierakstu un dokumentu lielākā daļa bija mājās, tātad neaizsniedzami. “Mercedes" bija slepkavības lieta, taču tajā nebija it nekā par Gesleri. Mēģināju atsaukt atmiņā FIB aģentes pazušanas apstākļus. Pie lidostas atstātā automašīna. Viņas kredītkartes izmantošana, norēķinoties degvielas uzpildes stacijā tuksneša malā par aizdomīgi lielu degvielas daudzumu. Mēģināju sagrupēt šos faktus lietā ar jaunu nosaukumu: Dorsijs. Negāja viegli. Dorsijs šajā laukā bija darbojies likuma pusē gandrīz trīsdesmit gadu. Viņš bija pārāk gudrs, pārāk pieredzējis, lai atstātu tādas pēdas.

Ja nu vienīgi...

Ap to laiku, kad biju piebeidzis pankūkas, arī galvā kaut kas noskaidrojās. Kaut kas jau saskanēja. Paraudzījos apkārt, vai tas vīrs pie bāra letes vai kāds cits mani nenovēro. Tad ielēju šķīvī vēl nedaudz sīrupa, apmērcēju tajā dakšiņu un aplaizīju to. Gribēju atkārtot, kad manā priekšā uzradās viesmīles kuplie gurni.

“Beidzāt?”

“Es, jā, protams. Paldies!”

“Vēl kafiju?”

“Var dabūt līdzi?”

“Jā, protams.”

Viņa aiznesa manu šķīvi un sīrupu. Pārdomāju turpmākos gājienus, kamēr viņa atgriezās ar kafiju un pārrakstīja rēķinu. Atstāju uz letes divus zaļos un aizgāju ar rēķinu pie kasieres, kur plauktā ieraudzīju restorāna sīrupu pudelēs. Kasiere pamanīja manu skatienu.

“Negribat kādu pudeli līdzi?”

Kārdinājums bija liels, taču nolēmu iztikt ar kafiju. “Nē, šodienai saldumu pietiks. Paldies!”

“Vajag saldumiņu. Tik daudz rūgtuma visapkārt.” Piekrizdams viņai, nomaksāju rēķinu un aizgāju ar rūgtas kafijas tasīti prom. Mašīnā paņēmu tālruni un piezvanīju uz Roja Lindela mobilo.

“Rojs klausās.”

“Runā Boss. Aprunāsimies, labi?”

“Ko tu gribi - atvainošanos? Ej ratā, nemaz neceri!” “Nu, iztikšu bez tavas atvainošanās, Roj. Ta ka ej tu pats ratā. Man tikai gribas zināt, vai tu joprojām gribi viņu atrast?”

Vārdu nemaz nevajadzēja nosaukt.

“Un kā tu domā, Bos?”

“Nu tad labi.”

Brīdi apsvēru, kā rīkoties.

“Kur pazudi, Bos?”

“Jā, paklau, man jāaizbrauc pie viena cilvēka. Vai varam satikties pēc divām stundām?”

“Pēc divām stundām. Kur?”

“Zini, kur Bronsona kanjons?”

“Aiz Holivudas, vai ne?”

“Jā, Grifita parkā. Gaidi mani Bronsona kanjona galā! Pēc divām stundām. Ja nebūsi, es negaidīšu.”

“Kas tur būs? Kaut ko uzzināji?”

“Pagaidām tikai nojauta. Būsi?”

Klausulē klusums.

“Būšu, Bos. Ko paņemt līdzi?”

Jautājums vietā. Mēģināju izdomāt, ko varētu ievajadzē-

“Paņem lukturīšus un dzelzs šķēres. Zini, Roj, paķer arī lāpstu!”

Atkal iestājās klusums. Tad jautājums:

“Un ko tu paņemsi?”

“Pagaidām tikai savu nojautu.”

“Un uz kurieni pēc tam?”

“Pateikšu, kad tiksimies. Ceļu es zināšu.”

Tad atslēdzu tālruni.

Četrdesmit trešā nodaļa

Lotona Krosa mājas garāžas durvis bija slēgtas. Furgons stāvēja pie mājas, bet citu mašīnu nebija. Kīzija Rai-dere vēl nebija paspējusi ierasties. Neviens nebija paspējis. Apstājos aiz furgona, izkāpu un pieklauvēju pie ārdurvīm. Nebija ilgi jāgaida, līdz Denija Krosa atvēra durvis.

“Harij,” viņa teica, “mēs tieši skatījāmies televīziju. Vai ar tevi viss kārtībā?”

“Kā nekad.”

“Vai tie bija tie paši? Tie, kas Lo tādu padarīja?”

Viņas acis lūgtin lūdzās. Pamāju.

“Tie tiešām bija viņi. Tam, kurš toreiz bija bārā, kurš sašāva Lo, norāvu seju nost ar viņa paša bisi. Vai tev vieglāk palika, Denij?”

Viņa sakoda lūpas, valdīdama asaras.

“Atriebība ir salda, vai ne? Salda kā kļavu sīrups.” Izstiepu roku, pieskāros viņas plecam, taču ne jau tā-

dēļ, lai noglāstītu. Saudzīgi pastūmu viņu malā un gāju iekšā. Devos nevis pie Lotona, bet pa labi. Iegāju virtuvē un atradu garāžas durvis. Piegāju pie kartotēku skapja un sadabūju Antonio Mārkvela lietu - lietu par nolaupīšanu un slepkavību, ar kuras atšķetināšanu Kross un Dorsijs iemantoja visu kolēģu cieņu.

Tad gāju uz viesistabu. Nezinu, kur palika Denija, bet viņas vīrs mani gaidīja.

“Harij, visās televīzijās par tevi vien runā,” viņš sacīja.

Palūkojos televizora ekrānā. Rādīja manu māju, operators filmēja no helikoptera. Varēja saskatīt daudzās dažādu dienestu un ziņu aģentūru mašīnas uz ielas mājas priekšā. Līķi mājas aizmugurē bija pārklāti ar melnu brezentu. Uzsitu pogai ar delnas malu, un ekrāns nodzisa. Pagriezos pret Krosu un iemetu Mārkvela lietu viņam klēpī. Viņš nespēja pakustēties. Vienīgais, ko varēja, bija nodurt acis un mēģināt izlasīt nosaukumu.

“Kāda ir sajūta, ko? Saceļas, redzot, ko esi panācis? Tavā gadījumā, protams, garā, ne jau miesā.”

“Harij, es tikai...”

“Kur viņa ir, Lo?”

“Kur ir kas? Harij, es nesaprotu, ko tu...”

“Skaidrs, ka saproti. Tu lieliski saproti, par ko es runāju. Tu te sēdi kā marionete, bet pats visu laiku rausti aukliņas. Manas aukliņas.”

“Nevajag tā, Harij.”

“Varbūt pietiks? Gribēji viņiem atriebties, un man iedalīji ieroča lomu. Nu, pāriniek, tu savu esi panācis. Novācu visus, tieši tā, kā tu gribēji. Par ko sapņoji. Visi tavi gājieni izdevās.”

Viņš neko neteica, bija nodūris acis, lai neredzētu mani.

“Bet nu man no tevis vajag tikai vienu. Pasaki, kur jūs ar Džeku noslēpāt Mārtiju Gesleri. Gribu viņu atdot tiem, kas viņu nav aizmirsuši.”

Lotons klusēja, joprojām neskatīdamies uz manu pusi. Izstiepu roku un paņēmu no viņa aktu vākus. Uzliku uz galda un sāku šķirstīt dokumentus.

“Zini, es jau to nesapratu, līdz viena sieviete, ko ievadīju policista arodā, man to pateica priekšā,” runāju, lietu pārlūkodams. “Tieši viņa bija tā, kas pateica, ka tikai policists to varētu izdarīt. Citādi Gesleri tik viegli vis nepievā-rētu. Un viņai bija taisnība. Tiem četriem pankiem iekšas bija par tizlām.”

Norādīju uz tumšo televizora ekrānu.

“Pats redzi, kas notika, kad šie sadūšojās mani nožmiegt.”

Beidzot biju atradis, ko man vajadzēja. Grifita parka karti. Mēģināju to atlocīt vaļā. Locījuma vietās tā plīsa un tirkšķēja. Nostāvējusi lietā salocīta savus piecus gadus. Tajā Bronsona kanjona vietā, kur atrada Antonio Mārkvela līķi, bija iezīmēts krustiņš.

“Tiklīdz sāku meklēt tajā virzienā, iedomājos par to. Ar benzīnu vienmēr kādas problēmas. Kāds bija braucis ar viņas mašīnu, bet paņēma daudz vairāk benzīna, nekā viņas mašīnā var iepildīt. Tā bija kļūda, Lo. Liela kļūda. Ne jau benzīna pirkums, bet gan - lai slēptu pēdas. Taču paņēmāt pārāk daudz. FIB domāja, ka tas bijis kravas auto, pārbaudīja tālbraucējus šoferus. Bet es tagad domāju, ka tas bijis policijas “Ford”. Mašīna ar palielinātu benzīnbāku, lai negadās palikt uz ceļa, kādam pakaļdzenoties, tikai tāpēc, ka zupas pietrūcis.”

Biju uzmanīgi atlocījis karti. Tajā varēja saskatīt milzīgā kalnu parka neskaitāmos ceļus un taciņas. Ceļu caur Bronsona kanjonu un zemesceļu tālāk, klinšainajā parka posmā. Tajā bija iezīmētas akmeņlauztuves vietā palikušās alas un tuneļi. No iegūtajiem drupinātajiem akmeņiem būvēja dzelzceļa uzbērumus visā valsts rietumu daļā. Ieliku karti Krosa klēpī - virsū viņa nedzīvajām rokām.

“Es tā domāju, ka jūs abi sekojāt viņai jau no Vestvu-das. Tad kaut kur kalnos, klusā vietiņā, apturējāt viņu. Ieslēdzāt zilās bākugunis, un viņa nodomāja: “Nu, nekas, tā taču policija. “Bet tad jūs iegrūdāt viņu tā lielā auto ar lielo benzīnbāku bagāžas nodalījumā. Viens aizbrauca ar viņas mašīnu uz lidostu, bet otrs sekoja un savāca pirmo. Iespējams, jūsu nolūks bija iebraukt ar viņas mašīnu citā mašīnā vai stabā, nu, nav svarīgi. Labs gājiens. Vēl viens izdevies māņu gājiens. Tad aizbraucāt līdz tuksnesim un izmantojāt viņas degvielas karti. Vēl viens māņu gājiens. Un tad griezāt apkārt un aizvedāt viņu uz īsto slēptuvi. Kurš no jums to izdarīja, Lo? Kurš tieši atņēma viņai visu, kas viņai bija un varēja būt?”

Negaidīju atbildi, un tās arī nebija. Norādīju uz karti.

“Tas ir mans minējums. Jūs abi aizbraucāt uz pašiem labi zināmu vietu, tādu vietu, kur neviens nemeklētu Mārtiju Gesleri, jo domātu, ka jāmeklē tuksnesī. Gribējāt viņu noslēpt, taču tā, lai vajadzības gadījumā varētu tikt klāt, jo viņa bija jūsu galvenais trumpis, vai ne? Jums viņu vajadzēja, lai piespiestu šos pie sienas. Mārtija ar visu datoru. Gali bija tajā datorā. Ja atrod viņu, atrod arī kasti, tad nonāk pie secinājuma, un Līnusa Saimonsona dienas brīvībā skaitītas.”

Pagaidīju, dodams viņam iespēju ko iebilst, pateikt, lai vācos prom, vai nosaukt mani par meli. Taču neko tādu nesagaidīju. Viņš neteica ne vārda.

“Viss, šķiet, gāja gludi,” sacīju. “Un tajā reizē Neta bārā jums ar tiem džekiem bija norunāta darījuma tikšanās, vai ne? Paspiestu roku un sadalītu mantu? Taču Saimonso-nam bija cits viedoklis. Izrādījās, ka negribēja dalīties, izlēma riskēt, atteikties no Gesleres datora. Droši vien jutāties briesmīgi. Kā tad tā, jūs mierīgi sēžat, gaidāt, iespējams, pat naudiņu savā starpā dalāt, bet šis uzrodas un bliež virsū... Domāju, ka tev to vajadzēja paredzēt, Lo.”

Pieliecos un iebakstīju pirkstu kartē “Bronsona kanjons. Visi tie tuneļi, alas. Kur atradāt to puiku.”

Atrāvos no kartes.

“Tāds ir mans pieņēmums. Tie ceļi augstāk tika slēgti. Bet jums taču bija atslēga, vai ne? Palika pēc tā puikas lietas izmeklēšanas. Un redz, kā noderēja. Kur viņa ir?”

Kross beidzot ieskatījās man acīs un ierunājās.

“Tu redzi, ko viņi ar mani izdarīja,” viņš novilka. “Viņi bija pelnījuši to, ko saņēma.”

Piekrītoši pamāju.

“Un tu biji pelnījis to, ko pats dabūji. Kur viņu likāt?” Viņa acis pagriezās un raudzījās tumšajā televizorā. Atkal ne vārda. Jutu, ka dusmas kāpj galvā. Atcerējos, kā Mil-tons aizspieda gaisa pievadus. Tā jau pats var palikt par nezvēru, par to, pret ko cīnījos. Pagāju soli tuvāk viņa krēslam, un acis satumsa. Lēni pacēlu rokas viņa sejas virzienā. “Pasaki viņam!”

Pagriezos. Durvīs stāvēja Dcnija. Nezināju, cik ilgi viņa tur stāvējusi, ko no manis teiktā noklausījusies. Nezināju, vai viņai par to kaut kas bija zināms vai ne. Vienīgais, ko zināju, bija tas, ka viņa atrāva mani no bezdibenīgas kraujas malas. Pagriezos un raudzījos uz Lotonu. Viņa acis bija pievērstas sievai un sastingusī seja neizprotamā veidā ieguvusi skumju un nolemtības izteiksmi.

“Pasaki viņam, Loton,” viņa atkārtoja. “Vai arī es no tevis aiziešu.”

Viņa sejā uzreiz iezagās bailes. Pēc tam acīs parādījās lūgums.

“Apsoli, ka nepametīsi?”

“Apsolu.”

Lotona acis pievērsās krēslam pāri pārliktajai kartei.

“Tev to nevajadzēs,” viņš sacīja. “Brauc tik augšā. Ieiesi lielajā alā, tur ej pa pirmo tuneli pa labi. Aiziesi līdz vietai, kur var redzēt debesis. Man kāds teica, ka to vietu saucot par Sātana punša kausu. Nu, vienalga, puiku mēs tur atradām. Un tagad viņa ir turpat.”

Viņš vairs nespēja raudzīties man acīs un novērsās, iedūris acis kartē.

“Kur jāmeklē, Loton?”

“Tur, kur tas bērns bija. Tur radinieki atzīmēja vietu. Gan jau pamanīsi, kad būsi tur.”

Es pamāju. Biju sapratis. Lēni paņēmu no viņa karti un salocīju, kā bija. To darīdams, vēroju Lotonu. Tāds nomierinājies, seja atguvusi bezkaislīgo izskatu. Esmu redzējis šo skatienu tūkstošiem reižu to cilvēku acīs un sejās, kuri atzinušies. Atbrīvojušies no nastas.

Nebija vairs par ko runāt. Ieliku karti aktu vākos un promiedams paņēmu līdzi. Denija stāvēja aiz durvīm un raudzījās uz vīru. Apstājos blakus.

“Tas ir melnais caurums,” sacīju. “Ieraus tevi, un cauri būs. Glābies, Denij!”

“Kā?”

“Pati zini, kā.”

Atstāju viņu stāvam turpat un izgāju ārā. Iekāpu savā mašīnā un braucu dienvidu virzienā, uz Holivudu, meklēt kalnu tik ilgi glabāto noslēpumu.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Iebraucot Holivudā, vēl nelija, bet debesīs nepārtraukti ducināja pērkons. No Holivudas šosejas nogriezos uz Bron-sona kanjonu un braucu kalnos. Diez vai savā mūžā biju redzējis tik daudz filmu, cik uzņemts tieši Bronsona kanjonā. Skarbā daba, robainie klinšu atsegumi iemūžināti neskaitāmos vesternos un ne vienā vien starpplanētu ceļojumiem veltītā kinofilmā, kuras budžets rakstāms ar mazāku nuļļu skaitu. Esmu tur bijis gan zēna gados, gan būdams izmeklētājs. Zināju, ka mazākā neuzmanība varēja beigties ar nomaldīšanos virs zemes vai alās un akmeņlauztuvēs. Uzmācas sajūta, ka klintsbluķi nāk virsū no visām pusēm. Ar laiku tie visi šķiet vienādi. Ātri vien var zaudēt telpas izjūtu. Bīstamākais slēpjas tieši vienmuļībā.

Braucu pa parka ceļu, līdz tas izbeidzās. Lai tiktu tālāk uz grantētā ceļa, vajadzēja pārvarēt tērauda vārtus ar piekaramo slēdzeni. Atslēgas glabājās ugunsdzēsības departa-

mentā un pilsētas kinokomitejā, taču, pateicoties Krosam, man nevienam nekas nebija jālūdz.

Biju tur pirms Lindela. Gaidīt viņu nemaz negribējās. Kājām līdz alām jāiet pārāk ilgi, bet manas dusmas bija pārtapušas izlēmībā un darbošanās dziņā. Pie aizslēgtiem vārtiem tupot, šo dziņu ilgi nevarētu uzturēt tajā pašā līmenī. Gribēju doties augšā kalnos, lai beidzot tiktu ar visu galā. Sameklēju mobilo telefonu un piezvanīju viņam, lai zinātu, cik tālu viņš ticis.

“Tūlīt būšu.”

Palūkojos aizmugures skata spogulī. Viņš jau bija pēdējā līkumā, brauca ar federāļu “Ford”. Diez, ko teiks, uzzinot, ka pats pēdējais atminējums visu laiku atradies turpat degungalā.

“Ir arī pēdējais laiks,” sacīju.

Noliku tālruni un izkāpu no “Mercedes”. Kad I.indeis apstājās, pieliecos pie viņa loga.

“Dzelzs šķēres atvedi?”

Lindels paraudzījās uz vārtiem.

“Tai, vai? To gan es negriezīšu. Man ādu novilks pār acīm, ja sabojāšu viņu slēdzeni.”

“Nu, Roj, un es jau domāju, ka tu esi īsts federālā biroja aģents. Iedod man, es pats pārgriezīšu.”

“Un pats varēsi skaidroties. Pasaki šiem, ka vadījies pēc nojautas.”

Cerēju, ka vismaz no manas sejas izteiksmes Lindels varētu saprast, ka nu jau man bija ne tikai nojauta vien. Viņš atvēra bagāžas nodalījumu, es piegāju un izņēmu šķēres. Par to saņemšanu viņš droši vien bija parakstījies FIB saimniecības da|ā. Lindels pat neizkāpa no mašīnas, kamēr es aizgāju pie vārtiem, pārgriezu slēdzeni un atgrūdu vārtus vaļā.

Nesot šķēres atpakaļ, pagāju garām viņa mašīnas vaļējam logam.

“Ar īpašām pilnvarām, Roj,” teicu. “Šķiet, sāku saprast, kāpēc tevi tur nepaņēma.”

Iemetu instrumentu bagāžas nodalījumā, aizcirtu vāku un rādīju, lai brauc man pakaļ.

Braucām pa līkumaino ceļu. Grants čirkstēja zem riepām, atgādinot par gaidāmo lietu. Ceļš pēdējoreiz pagriezās par simt astoņdesmit grādiem galvenā tuneļa ieejas priekšā. Savus piecus metrus augstā mute bija izcirsta prāvas granīta klints sejā. Abas mašīnas atstājām blakus, un satikāmies pie “Ford” bagāžas nodalījuma. Viņš bija paņēmis divas lāpstas un divus lukturus. Kad pasniedzos, lai paņemtu lāpstu, Lindeis satvēra manu roku.

“Nu, Bos, ko mēs te darām?”

“Viņa ir šeit. Iesim meklēt.”

“Skaidri zini?”

Paraudzījos uz viņu un pamāju. Daudziem savā mūžā -diez vai varētu saskaitīt - esmu paziņojis, ka viņu mīļotie vairs nav starp dzīvajiem. Zināju, ka Lindeis jau sen bija atmetis cerību atgūt Mārtiju Gesleri, taču galīgais apstiprinājums no tā vieglāks nekļuva. Tā sagādāšana arī.

“Jā, skaidri. Lotons Kross pateica.”

Lindeis pamāja un pagriezās sānis, kā pētīdams granīta kalna virsotni. Es kādu brīdi ņēmos pa viņa mašīnu, velkot ārā darbarīkus, tad pārbaudīju, vai mans mobilais tālrunis darbojas. Aiz muguras izdzirdēju viņu sakām:

“Būs lietus.”

“Jā,” piekritu. “Nu, ejam.”

Pasniedzu viņam lukturi un lāpstu un piegājām pie tuneļa atveres.

“Tas viņam dārgi maksās,” Lindels sacīja.

Pamāju. Nebija jēgas runāt par to, ka Lotons Kross jau maksāja ar katru savas dzīves mirkli.

Tunelis bija augsts. Pat Šakils O’Nīls ar Viltu Čember-lenu uz pleca varētu mierīgi iziet cauri. Nekādas līdzības ar piesmakušajām, šaurajām ejām, pa kurām man bija jārāpo pirms trīsdesmit pieciem gadiem. Arī gaiss bija svaigs. Labs gaiss. Pēc pāris soļiem ieslēdzām lukturus, vēl pārdesmit soļu tālāk sekoja pagrieziens, un ieeja vairs nebija redzama. Atceroties Krosa norādījumus, turējos labajā pusē. Gājām lēni.

Nonākuši centrālajā zālē, apstājāmies. No tās kalna iekšienē gāja trīs mazāki tuneļi. Apgaismoju trešo no kreisās, tam vajadzēja būt īstajam. Tad izslēdzu lukturi un liku Lin-delam darīt to pašu.

“Kāpēc? Ko tas nozīmē?”

“Nekas. Izslēdz uz brītiņu!”

Viņš paklausīja. Es gaidīju, līdz acis aprod ar tumsu. Re-dzesspēja un asums atgriezās, varēju saskatīt klintī izcirstā tuneļa sienas, to nelīdzeno virsmu. Redzēju gaismu, kas bija mums sekojusi.

“Kas tas tāds?” Lindels jautāja.

“Pazaudētā gaisma. Gribēju redzēt pazaudēto gaismu.”

“Ko?”

“Tā ir visur. Pat tumsā, pat pazemē”

Atkal ieslēdzu lukturi, uzmanoties, lai neapžilbinātu Lin-delu, un gāju iekšā trešajā tunelī.

Tunelim sašaurinoties, vajadzēja pieliekties un iet vienam aiz otra. Geļš veda pa labi, drīz vien priekšā atspīdēja gaisma. Klaja vieta. Gājām uz priekšu, nokļūstot atklātā piltuvē, pirms daudziem gadu desmitiem izkaltā granīta stadionā. Sātana punša kausā.

Laikam ritot, piltuves dibens bija pārklājies ar granīta lauskām un putekļiem, kuru slānis bija tieši tik biezs, lai iesakņotos krūmāji. Un lai varētu noslēpt līķi. Tātad uz šejieni Dorsiju un Krosu atveda, lai parādītu, kur palicis Anto-nio Mārkvels. Šurp viņi atgriezās ar Mārtiju Gesleri. Atskārtu sevi domājam par to, cik ilgi viņa tovakar, pirms trim gadiem, bija nodzīvojusi. Atvesta, piedraudot ar pistoli, vai vilkta mirusi caur tuneli uz pēdējās atdusas vietu?

Ne no vienas atbildes vieglāk nekļūtu. Atskatījos uz Lin-delu, viņš tieši nāca ārā no tuneļa. Seja līķa bālumā, droši vien domāja to pašu.

“Kur?” viņš jautāja.

Novērsu skatienu no viņa un pārlaidu acis piltuves dibenam. Pamanīju mazu baltu krustiņu dzeltenbrūnajos krūmājos pie pretējās granīta sienas.

“Tur.”

Lindels steigšus devās tieši pie krusta. Izcēla to no zemes un, nemaz nedomādams, ko dara, aizmeta malā. Dūra lāpstu zemē, kad es biju klāt. Palūkojos uz krustu. Tas bija sanaglots no barjeras latiņām. Agrāk tā nožogoja ceļa remonta vietas. Krusta vidū bija maza zēna fotogrāfija. Skolas foto paštaisītā rāmītī. Antonio Mārkvels jau sen aizgājis no dzīves un no šīs vietas, bet viņa vecāki bija iezīmējuši to kā svētu. Dorsijs un Kross bija atklājuši to un vēlāk izmantojuši pārliecībā, ka neviens neuzdrošināsies tur kaut ko darīt.

Noliecos un pacēlu krustiņu. Pieslēju pie granīta sienas, tad ķēros pie darba ar Lindela atvesto lāpstu.

Taisnību sakot, rakt nerakām. Uzmanīgi kasījām nost slāni pēc slāņa, instinktīvi izvairoties iedurt lāpstu par dziļu.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad atradām viņu. Linde-la lāpstas pēdējais vēziens atsedza biezu plastmasas plēvi. Abi nolikām lāpstas un pietupāmies paskatīties. Plēve bija necaurspīdīga, gluži kā dušas aizkars. Taču zem tās skaidri bija redzami plaukstas apveidi. Pavisam neliela sievietes plauksta.

“Nu tā, Roj, esam viņu atraduši. Tagad vajadzētu paiet malā. Jāpiezvana, kam pienākas.”

“Nē, es pats gribu. Es...”

Viņš nepabeidza sakāmo. Uzlika roku man uz krūtīm un uzmanīgi pastūma malā. Tad nometās četrrāpus un sāka rakt ar rokām, tik ātri, it kā gribētu kaut ko saglābt, paspēt atsegt viņu, neļaut nosmakt.

“Turies, Roj!” nomurmināju, viņa mugurā noraudzīdamies, taču diez vai viņš dzirdēja.

Pēc pāris minūtēm lielākā plēves daļa bija atsegta. No galvas līdz gurniem. Plēve acīmredzot bija palēninājusi, bet ne jau novērsusi sadalīšanās procesu. Smaka bija jūtama pa gabalu. Piegājis tuvāk, palūkojos pāri Lindela plecam. Varēja noprast, ka aģenti Gesleri ietinuši un aprakuši ar visu apģērbu, sakrustojot rokas uz krūtīm. Caur plēvi neskaidri vīdēja puse sejas. Pārējā bija melna - asinis plēves krokās. Droši vien noslepkavota ar šāvienu galvā.

“Te ir arī viņas dators,” Lindels teica.

Piegāju tuvāk, un zem plēves saskatīju klēpjdatora apveidus. Tas atradās uz krūtīm.

“Tur ir pavediens uz Saimonsonu,” noteicu, lai gan tas arī tāpat bija skaidrs. “Tas arī bija viņu trumpis. Gribēja noslēpt līķi un datoru tādā vietā, kur pie tiem viegli varētu piekļūt. Domāja iebiedēt Saimonsonu un viņa partnerus. Taču iegrābās.”

Manīju, ka Lindela pleci sāk raustīties, ne jau no rakšanas, protams.

“Atstāj mani te uz brītiņu, Harij!” viņš izmocīja.

“Skaidrs, Roj. Aiziešu pie mašīnām un piezvanīšu, kur vajag. Mans mobilais palika tur.”

Nezinu, vai viņš saprata manu viltību vai ne, taču neiebilda. Pacēlu vienu no lukturiem un kātoju atpakaļ. Spraukdamies caur šauro tuneli, aizmugurē dzirdēju lielo vīru elsojam. Tunelis neizprotamā kārtā uztvēra un pastiprināja skaņu. Varētu domāt, ka viņa ciešanas sekoja man. Iespiedās galvā. Gāju ātrāk. Aizkļuvis līdz galvenajai ejai, pieliku soli. Pie izejas gandrīz vai skrēju. Gaismā nonācis, ieraudzīju, ka sācies lietus.

Četrdesmit piektā nodaļa

Nākamā, dienas pievakarē atkal biju Holivudas Bēr-benkas lidostā, lai dotos uz Lasvegasu. Mājā mani joprojām nelaida, bet, taisnību sakot, nemaz nezināju, vai vispār gribu tur atgriezties. Joprojām biju izmeklēšanai vajadzīgs, taču neviens man nebija skaidri pateicis, ka nedrīkstu izbraukt no pilsētas. Un tā jau notiek tikai filmās.

Lidmašīna, kā parasti, bija pārpildīta. Cilvēki plūda uz alkatības tempļiem. Ar skaidru naudiņu un cerībām pilnām kabatām. Iedomājos par Saimonsonu, Dorsiju un Krosu, En-dželu Bentoni un to, cik liktenīga bijusi alkatības un veiksmes loma viņu dzīvē. Bet visvairāk nelika mieru domas par to, cik drausmīgi neveicās Mārtijai Geslerei. Atveda un pameta tādā vietā. Cilvēks vienkārši piezvanīja policistam. Labu gribēdama. Uzticējās. Kas tik dzīvē neatgadās. Kāda brīnišķīga pasaule!

Šoreiz paņēmu mašīnu Makarena autonomā un pats uz

savu roku cīnījos ar Lasvegasas satiksmi. Lindela sameklētā mašīnas reģistrācijas adrese bija pilsētas ziemeļrietumu pusē. Gandrīz pašā laiski izpletušās milzenes nomalē. Vismaz pagaidām tā bija nomale. Jauna, paliela māja. Ar franču provinces dvesmu. Vismaz es tā nospriedu. Tajās lietās neko daudz nejēdzu.

Divvietīgās garāžas durvis bija ciet, bet iebraucamā celiņa sākumā stāvēja cita mašīna, ne jau tā, ar kuru mani veda Eleonora. Ta bija gadus piecus veca “Toyota” ar cienījamu nobraukumu. To gan varēju droši pateikt. Tās lietas pārzināju visai pamatīgi.

Apstājos puslokā ierīkotā iebraucamā ceļa vidū, pie pašas ieejas, un nesteidzīgi kāpu ārā. Nezinu, kāpēc tā vilcinājos. Varbūt cerēju, ka kāds pa to laiku atvērs durvis un aicinās iekšā, tā atvieglojot manu likteni.

Taču neko tamlīdzīgu nesagaidīju. Piegāju pie durvīm un neko gudrāku neizdomāju kā vien nospiest zvana pogu. Nopratu, ka droši vien pašam arī par varītēm būs jālaužas iekšā. Ne jau tiešā nozīmē. Dzirdēju iekšpusē zvanu. Stāvēju un gaidīju. Taču otrreiz zvanīt nevajadzēja. Durvis atvēra gadus sešdesmit veca sieviete, izskatījās pēc meksikānieties. Pamaza auguma, laipnu, bet nogurušu seju. Izskatījās, ka viņa nebija sajūsmā par manas apsvilinātās sejas izskatu. Lai gan apģērbs par to neliecināja, nospriedu, ka tā varētu būt kalpone. Eleonoras kalpone? Tam gan bija grūti noticēt.

“Vai Eleonora Viša šeit dzīvo?”

“Kā lai jūs piesaku?”

Angliski viņa runāja tīri labi, ar tikko manāmu akcentu.

“Sakiet, ka vīrs atbraucis.”

Ieraugot izbīli viņas acīs, sapratu, ka tā nevajadzēja teikt.

“Bijušais,” steidzīgi piebildu. “Pasakiet vienkārši, ka Harijs.”

“Lūdzu uzgaidīt!”

Pamāju, un viņa aizvēra durvis. Dzirdēju atslēgu pagriežamies slēdzenē. Gaidīju. Tveice caur drēbēm pārņēma visu ķermeni un iespiedās galvā. No saules nebija glābiņa. Pagāja vismaz piecas minūtes, līdz durvis atkal atvērās un tajās stāvēja Eleonora.

“Kas noticis, Harij?”

“Nekas, viss kārtībā.”

“Redzēju to visu televīzijā.”

Pamāju vien.

“Man tik žēl Mārtijas Gesleres.”

“Jā.”

Un atkal ilgāku laiku klusums, tad beidzot viņa to pārtrauca.

“Un ko tu te dari, Harij?”

“Nezinu. Gribējās tevi redzēt.”

“Kā tu uzzināji adresi?”

Paraustīju plecus.

“Detektīvs taču. Vismaz kādreiz biju.”

“Vajadzēja piezvanīt, vismaz brīdināt.”

“Protams. Daudz ko vajadzēja citādi, Eleonora. Piedod, labi? Piedod man par visu. Ielaidīsi vai atstāsi tepat? Te jau var izkust.”

“Ielaidīšu, gribu tikai, lai tu zinātu, ka ne jau tā biju to iedomājusies.”

Kad Eleonora atkāpās un pavēra durvis platāk, manās krūtīs kaut kas aprāvās. Viņa pamāja ar roku, kā aicinot ienākt, un es iegāju priekšnamā ar trim arkveida durvīm.

“Ko tu biji iedomājusies citādi?” es pajautāju.

“Ieiesim dzīvojamā istabā,” viņa teica.

Pa vidējām durvīm iegājām lielā, jauki iekārtotā istabā. Uzreiz ievēroju mazu flīģeli. Pabrīnījos, jo Eleonora neprata spēlēt klavieres, ja vien nebija iemācījusies pēc tam, kad pameta mani.

“Kaut ko iedzersi, Harij?”

“Jā, ūdens derētu. Ārā karsts ne pa jokam.”

“Parasta lieta. Pagaidi, tūlīt atnesīšu.”

Pamāju, un viņa aizgāja. Palūkojos apkārt. Neredzēju nevienu no tām mēbelēm, kuras bija viņas dzīvoklī. Reiz biju tur viesojies. Visas pavisam citādas, pilnīgi jaunas. Istabas dibensienā ierīkotas bīdāmās durvis, aiz tām varēja saskatīt segtu baseinu. Ievēroju, ka baseinam apkārt bija balts plastmasas nožogojums, tādus ierīko mājās, kur mazi bērni.

Tad arī sāku kaut ko nojaust. Par tiem Eleonoras noslēpumiem. Izvairīgās atbildes, mašīnas bagāžas nodalījums, kuru nevarot atvērt. Parasti bagāžas nodalījumā vadā bērnu ratiņus. Ja ir bērni.

“Harij?”

Pagriezos. Ieraudzīju Eleonoru. Un blakus stāvēja maza tumšmataina meitenīte tumšzilām acīm. Abas rokās saņēmušās. Raudzījos no vienas uz otru vēl un vēlreiz. Meitenei bija Eleonoras sejas vaibsti. Tikpat cirtaini mati, pilnīgas lūpas, tas pats uzrautais deguns. Arī izturēšanās ziņā viņa atgādināja Eleonoru. Skatījās uz mani tieši tāpat.

Taču acis nebija tādas kā Eleonorai. Tas bija tās pašas, kuras ik rītu redzēju spogulī. Tās bija no manis.

Mani pārņēma jūtu viesulis. Ne jau visas bija pozitīvas. Bet no meitenes vairs nespēju ne acis novērst.

“ Eleonora...”

“Tā ir Medija.”

“Medija?”

“Pilns vārds ir Madlēna.”

“Madlēna. Cik gadu?”

“Gandrīz četri.”

Domās aizšāvos pagātnē. Atcerējos pēdējo kopā pavadīto nakti pirms Eleonoras galīgās aiziešanas. Tur, vēl Los-andželosas mājā. Tad tas varēja notikt. Šķita, ka Eleonora lasa manas domas.

“Tā tas droši vien bija lemts. It kā bija jānotiek kaut kam tādam, lai mēs nekad...”

Viņa nepabeidza sakāmo.

“Kāpēc man neteici?”

“Gaidīju īsto laiku.”

“Kad tad?”

“Laikam jau tagad. Tu taču mums esi detektīvs. Varbūt gribēju, lai tu pats uzzinātu.”

“Ta nav godīgi.”

“Un kā būtu godīgi?”

Divas signālraķetes uzgāja gaisā. Manī, pareizāk sakot. Viena zaļa, otra sarkana. Katra uz savu pusi. Dusmas un maigums. Viena rādīja ceļu uz sirds tumšāko kaktu, pārmetumiem un atriebības pilno Sātana punša kausu, kurā pasmelties papilnam. Otra veda prom no visa tā. Uz Paradīzes ceļu. Kur svētīts rīts un mierpilna nakts. Uz turieni, kur mita pazaudētā gaisma. Gaisma, kuru biju pazaudējis.

Skaidrs, ka varēju izvēlēties tikai vienu ceļu. Ne jau abus. Atrāvu acis no meitenes un palūkojos uz Eleonoru. Viņas acis bija asaru pilnas, bet sejā smaids. Tad arī sapratu, kurš ceļš ir mans, sapratu, ka sirdī viss paliek uz mūžu. Paspēru soli uz priekšu un notupos meitenes priekšā. Vadījos no pieredzes - ar mazgadīgajiem lieciniekiem labāk saprasties viņu līmenī.

“Labdien, Medij!” teicu meitai.

Viņa novērsās un piegrūda seju klāt mātes kājai.

“Es kautrējos,” viņa nomurmināja.

“Tas nekas, Medij. Es pats arī kautrējos. Iedosi man roku?”

Viņa atlaida mātes roku un pasniedza man. Saņēmu to savā, viņas sīkie pirkstiņi aptvēra manu rādītājpirkstu. Nolaidos zemāk, uz papēžiem. Viņa pašķielēja uz mani. Nobijusies neizskatījās. Drīzāk piesardzīga. Pacēlu otru roku, un viņa pasniedza otru rociņu, tāpat saņemot manu otro rādītājpirkstu.

Paliecos uz priekšu un piespiedu viņas mazītiņās dūrī-tes pie acīm. Tad arī aptvēru, ka visi noslēpumi atrisināti. Ka esmu mājās. Ka esmu atpestīts.

Maikls Konelijs

GAISMU MEKLĒJOT

Redaktore Mirdza Kalva Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23130090.

M. Konelijs

Ko 470 Gaismu meklējot / No angļu vai. tulk. Jāzeps Springovičs.

- R., “Apgāds “Kontinents””, 2003. - 379 lpp.

ISBN 9984-35-007-Х

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Konelijs Maikls Gaismu meklējot

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa