Bornišs Rožē

Gangsteris

Rožē Bornišs

Gangsteris

.

.

Daži no grāmatā apraktītajiem notikumiem aizgūti no franču un amerikāņu policijas arhīviem.

Iespējams, kāds centīsies saskatīt grāmatas varoņos personas, kas dzīvē ieņem atbilstošus amatus. Tomēr visas šāda veida sagadīšanās ir tikai nejaušības radītas, un autors neuzņemas nekādu atbildību par tām.

R.B.

Pirmais raunds

.

I

Patrulēšana gāja uz beigām. Ņujorkas pilsētas policijas masīvais zaļais ,,fords“ bez trokšņa slīdēja jūlija svelmē. Menhetena tik tikko vilka elpu. Ne gaisa kondicionētāji, ne atvērtās ventilācijas lūkas nespēja aizturēt karstuma uzplūdus, kas Ņujorku pārvērta sviedros spīdošā pilsētā.

— Velns parāvis, ko tas vāģis dara! — neapmierināti norūca seržants Maiks Daimonds. ,,Vāģis“, par kuru tika runāts, bija veca „māja uz riteņiem", kas maisījās pa Sautstritas vidu, nepievēršot uzmanību mašīnu signāliem un lukturu mirkšķināšanai.

Kur tas laiks, kopš Daimonds un sieva sapņoja sakraut visas savas atvases tādā pat „mājā uz riteņiem", nu, protams, ne jau tādā grabažā, un stūrēt uz rietumiem — paskatīties uz Klinšu kalniem un lielisko Lielo Kanjonu. Bet līdz pat šai dienai nav pieticis ne laika, ne līdzekļu, lai sagatavotu tādu ekspedīciju. Pie tam skolas brīvdienas nekad nesakrita ar atvaļinājumu, ko pēc sava prāta padotajiem piešķīra Ceļu policijas priekšnieks.

Ieslēgtās sirēnas īss, bet uzstājīgs kauciens piespieda „māju uz riteņiem" dot ceļu. Ieraudzījis zilos formas kreklus un cepures ar sudraboto kokardi, bārdainais šoferis, kas sēdēja kompānijā ar divām kalsnām meičām ar indiāņu bizītēm, nervozi sarāvās.

— Vēl viens jēzuliņš, — Daimonds noņurdēja.

So nesukāto un slikti ģērbto skrandaiņu izskats, kas nekādi neatbilda „viņa" Amerikas tēlam, galīgi sabojāja viņa garastāvokli. Blakus sēdošais Daimonda pārinieks — aģents Robinss — to tūlīt sajuta uz savas ādas.

— Paklau; Frenkij, tev šķiet, ka man vienmēr jāsēž pie stūres?

Frenkijs Robinss, spēcīgs un mierīgs puisis, prata apbrīnas cienīgi gremot košļājamo gumiju, bieži un skaļi nošļurkstinot siekalas. Viņš nesteidzīgi pārbīdīja mīksto bumbiņu aiz otra vaiga, kas vēl vairāk sašķieba viņa parupjo seju, un ar vieglu izsmieklu balsī atbildēja:

— Kāpēc tu to prasi, Maik?

— Tāpēc, ka tu, kājas izstiepis, apbrīno apkārtni, skaiti vārnas gaisā, bet man jāraujas melnās miesās. Zini, ko es tev teikšu? Man pietiek. Pie tam, es esmu tavs priekšnieks!

Frenkijs nolaida mašīnas logu, nervozi izspļāva košļājamo gumiju un atkal pacēla stiklu. Ielas karstais gaiss paguva ielauzties kondicionētāja atvēsinātajā salonā. Maiks nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Frenkijs no formas krekla kabatas izzvejoja jaunu košļājamās gumijas plāksnīti un ar saviem resnajiem pirkstiem izveicīgi atbrīvoja to no ietinamā papīra.

Pēc neilgas gremošanas viņš paziņoja:

— Maik, tu vadi mašīnu labāk par mani!

Daimonds paraustīja plecus un pameta nogurušu skatienu uz Ņujorkas bezgalīgajām debesīm, kas viņam šķita kā gigantiska, krastā izmesta medūza. Asfalts kusa. Kad Maiks pirms piecām minūtēm izlīda no sava zaļā „forda" pie Policijas pārvaldes ēkas, viņam degunā iesitās spēcīga smaka, kurā jaucās izplūdes gāzu smirdoņa ar iebojātas gaļas un pūstošu augļu smārdu.

No Hudzona Menhetenas virzienā plūda mitrs, karsts gaisa vilnis, kurā Manhetena slāpa kā krastā izmesta zivs.

— Ja tie draņķi no atkritumu vācēju arodbiedrības turpinās streiku līdz ceturtdienai, — Daimonds norūca, — viss noslīks mēslos.

— Kāpēc gan lai viņi neturpinātu? — Frenkijs Robinss nesatricināmā mierā atteica — Tu taču zini, kas stāv aiz visa tā. Lai nu kam, bet tev izskaidrojums nav jāsagremo un jāiebāž mutē.

Dažas sekundes mašīnā valdīja klusums, gaisā pavīdēja visvarenās un noslēpumainās mafijas ēna, kas pavēlēja gan kapitālistiem, gan strādniekiem...

— Ja es iedomājos, — Maiks sarūgtināts nopūtās, — ka mēs neko nevaram tiem neliešiem padarīt!

— Lai paliek, — Robinss atsaucās, - dzīvē visādi mēdz būt.

Maiks aizdomīgi paskatījās uz savu pārinieku. Šim puisim bija šaubīga reputācija kā cilvēkam, kas nevairās ne no kā. Pēc skata vienkāršs, mīl pieēsties, parupjš, bez tam vēl seksuālais maniaks... Protams, viņš gan raksta ziņ ojumus bez nevienas ortogrāfiskās k)ūdas, bet tomēr... Pārinieki mēdz būt arī labāki.

Maiks jau daudzreiz gatavojās lūgt priekšniecību nomainīt pārinieku, bet katrreiz baidījās, ka puiši uzskatīs viņu par stukaču.

Policijas seržantam galu galā maksā arī par to, lai viņš kontrolētu savus padotos...

Maiks Daimonds bija klasisks policista paraugs — spēcīgs, pēc armijas parauga apcirptiem matiem un atkarenām ausīm. Policijas akadēmijas mācību grāmatās viņu apraksta tieši tādu — viņš mīl savu profesiju, tic Dievam, mīl Ameriku, lepojas ar savu godīgo dzīvi. Pilsētā valdošā korupcija viņa ģimeni nav skārusi. Aizgājis pensijā, viņš apmetīsies omulīgā rančo kaut kur Jutās štatā un audzinās mazbērnus cieņā pret amerikāniskā dzīves veida tradicionālajām vērtībām.

Šis paraugpolicists gan ne uzreiz kļuva par tādu. Sākumā viņš nolēma taisīt karjeru armijā. Dienot GKS bāzē Soltleiksitijā, Maiks nejauši uzzināja, ka Ņujorkas policija izsludinājusi iesaukumu. Daimonds uzreiz nolēma kļūt par policistu, kaut gan viņam patika armija un dienests.

Sākumā darbs policijā viņu aizrāva: Maikam - disciplinētam savas valsts pilsonim un paklausīgam likumiem — tas ideāli atbilda. Diemžēl, visai drīz viņš pārliecinājās, ka tieši šīs īpašības pietrūka daudziem viņa darbabiedriem. Vēl dziļāku vilšanos un niknumu viņš izjuta, kad saprata, kādus apjomus sasniegusi korupcija ne tikai Ceļu policijā, bet arī Kriminālnoziegumu izmeklēšanas nodaļā.

Frenkijs Robinss, savukārt, bija no tiem policistiem, par kuriem klīst visdažādākās baumas. Pirmkārt, viņam patika pavadīt laiku ieleņu sabiedrībā un droši vien tāpēc, patrulēt kopā ar tikumīgo Maiku, viņam bija acīmredzami garlaicīgi. Otrkārt, viņa mīļākais pārinieks bija Sems Vaits, kura mazās, ļaunās ačeles tā vien zibēja uz visām pusēm, kamēr viņš ar pūlēm ierausās ērtajā ,,fordā“. Semam no mutes vienmēr rēgojās zobu bakstāmais, lai, kā viņš mēdza teikt, negribētos smēķēt.

Frenkijs un Sems vienā patruļā — tā Menhelenā bija vērā ņemama parādība. Visi zināja, ka viņi ņem kukuļus, bet visi klusēja. Varētu pat domāt, ka visa pilsētas policija, sākot no kapteiņa un beidzot ar ierindas radistu, ir caurcaurēm satrūdējusi. Divi draugi ar labpatiku slauc Čain-taunas sīkos tirgoņus... Čaintaunas, kur dzīvo desmittūkstoš ķīniešu un kur ir gandrīz tikpat daudz restorāniņu, kas atvērti dienu un nakti. Mazajos veikaliņos viņi pievāc cigaretes veseliem blokiem, aizbildinoties ar ziedojumu vākšanu policijas veterāniem, invalīdiem. Gaļas tirgotavās Sems reizi nedēļā saņem labāko gaļu un, tā kā viņš ir veģetārietis, tūlīt pārdod to kādam restorānam Bruklinā. Viņu ,,fords“ vienmēr dodas pa vienu un to pašu sen zināmo maršrutu, uz brītiņu apstājoties pie pārtikas veikaliem, aptiekas, gatavo apģērbu veikala, apavu veikala... Ja tikai Frenkijs un Sems būtu gribējuši, viņi jau sen varētu atvērt plaukstošu uzkožamo veikaliņu, tā vielā, lai pārdotu iegūto preci par puscenu. Lai kā tas arī nebūtu, pagaidām viņi ir neaizskarami. Līdz. šim neviens no viņu upuriem nav iedrošinājies sūdzēties.

— Oi, oi, oi, — nopūtās Frenkijs.

Viņš izstaipījās, sakārtoja cepuri un pagriezās pret Maiku Daimondu.

— Laiks tā velkas! — viņš pasūdzējās. — Bez piecām astoņi, bet resnule Džūna vis negaidīs.

Maiks Daimonds izlikās, ka nedzird. Viņš zināja, ka tiklīdz saruna sākas par sievietēm, Frenkijs iebāž roku sev kājstarpē un paslepeni sāk tur masēt. Darbošanās nekaitīga, bet Maikā tā izraisīja riebumu un nicinājumu. Garā un resnā Džūna izsauca viņā vēl lielāku pretīgumu. Šī, kaut arī pagrīdes, bet tomēr visiem zināmā prostitūta dzīvo zaļi Grīnvičvi-ledžā, kur apmetušies antikvāri, vecu lietu uzpircēji un kur ir daudz kafejnīcu hipijiem.

Maiks īsti nezināja, vai Frenkijs to dara tīšām, lai viņu pakaitinātu, vai arī ne, bet viņš turpināja tādā pat garā.

— Šai resnajai Džūnai ir tādi pupi...

Maiks sakaitināts uzsita pa stūri. Frenkijs nekad nesaprot, ka viņam tas viss galīgi apnicis... Seržantu Daimondu no Ņujorkas policijas neinteresē kaut kādas ielenes pupi. Starp citu, tas viņu nekad nav interesējis.

Viņš centās nomierināties, paskatīties uz visu filozofiskā mierā. Tā viņu vienmēr aicina darīt gaišmatainā un zilacainā sieva, kurai ir maiga āda un kuras uzticība ir garantēta. Viņš to ieraudzīs pēc četrdesmit minūtēm, kad viņu pie stūres nomainīs Dins Prats, kam jāsāk nakts dežūra. Prats ir nopietns puisis. Arī mormons, tāpat kā Maiks. No Vernalas. Nē, no Vindaveras, uz robežas ar Nevadu, kur ir slavenais sacīkšu automašīnu muzejs. Taču vispirms Maikam jāsastāda ziņojums par patrulēšanas rezultātiem, kas pagaidām noritējusi bez starpgadījumiem, un jāatdod dežūrējošajam leitnantam. Viņš pats uzrakstīs ziņojumu bez Robinsa palīdzības, pēc tam ieliks savu cepuri kārtīgi polietilēna maisiņā un uzliks uz plaukta metāla skapī. Tad viņš nomainīs formu pret civilapģēr-bu, vispirms izņēmis no kabatām visu, ar ko apgādāti amerikāņu policisti, pildot dienestu: revolveri, patronas, roku dzelžus, portatīvo rāciju, nazi, steku, svilpi, kabatas bateriju, policista žetonu, lodīšu pildspalvas — vienu sarkanu, otru zilu, soda kvīšu grāmatiņu un pilsētas karti. Un pēc tam...

Pēc tam viņš sēdīsies seglos savam jaudigajam „harlejam deividsonam“ un trauksies uz Koniailendas pludmali, uz šo melno skudrupūzni, atrakciju un kokakolas cienītāju paradīzi.

* * *

„Fords" jau tuvojās pilsētas municipalitātes ēkai, kas slējās uz Čem-berstrītas, kad pēkšņi mašīnā ieskanējās dispečera nazālā balss:

— Uzmanību, A-31: melns „kadilaks" no Konektikutas, iespiedums pakaļējā spārnā, apgrūtina kustību, Voterslritas un Pekslipas stūris.

— Es, A-31, jūs sapratu, — atbildēja Robinss.

Viņš bija tik saniknots, ka pat nevarēja kā nākas pakārt mikrofonu. Velns parāvis, vajadzēja ari kaut kam tādam notikt pirms pašām dežūras beigām, divas minūtes pirms fināla svilpiena. Viņš jau iztēlē izbaudīja satikšanos ar Džūnu. šis izsaukums, droši vien, nieki vien ir. Nekad nezini, ko tev sagatavos tie idioti no centrālā dispečeru punkta. Pietiek tikai kādai vecenei sākt šķendēties, piemēram, par sarūsējušu mašinu, kas jau sen stāv zem viņas logiem, lai sāktos gatavais cirks: visām brīvajām mašīnām noslēgt kvartālu, uzsākt steidzīgu operāciju, lai aizturētu, domājams, jauniešu bandu, automašīnu aizdzinējus, kas ir nikni kā tīģeri un bīstami kā klaburčūskas!

Ja viss risināsies tieši tā, vakars pagalam. Viņa negaidīs, šī resnule Džūna. Viņai ir ari citas darīšanas.

Iespīlēta šauros, sarkanos svārkos, viņa iziet darbā precīzi astoņos trīsdesmit vakarā un lēnām pastaigājas pa Grīnvičas šaurajām ieliņām. Kuplās krūtis izslējušās no baltās zīda blūzītes izgriezuma, un blūzīte, droši vien, par kādiem pāris numuriem mazāka nekā vajadzētu. Un, ja pirmajam, kas pagadās, kabatā izrādīsies pietiekoši daudz dolāru, tad pēc jautras nakts restorānā viņš nonāks Džūnas gultā. Bet Frenkijam Ro-binsam tas ies zudumā. Ja tiem idiotiem, kas sēž pie pults un nevar vien sagaidīt karsto strēbjamo, ko viņiem vakarā pagatavos viņu sievas, tas pielektu...

Maiks Daimonds ieslēdza sirēnu. Vienlaicīgi iedarbojās gaismas signāls. Viņš uzspieda gāzes pedālim, un jaudīgais ,,fords“ nolīgojās amortizatoros. Lūk, tas ir policijas spēks un varenība, un tieši pret to Maiks Daimonds nebija-vienaldzīgs. Viņu pārņēma jautrs uzbudinājums, kad signāla sarkanā gaisma pēc vienādiem intervāliem sāka izgaismot māju fasādes.

Sāka ņirbēt ielas, vadītāju saspringtās sejas aiztraucās kā paātrinātā filmā, saplūstot pakaļdzīšanās viesulī. Iečīkstējās un iekaucās riepas, kad Maiks izdarīja pagriezienu un strauji nobremzēja uz Voterstrītas un Pekslipas stūra.

Frenkijs ātri sakārtoja cepuri. Ja jau viņi ir te, jāpaskatās, kas noticis. Uzlicis roku „smitam vesonam“, viņš izlēca no mašīnas un steidzās pie stāvošā ,,kadilaka“ ar tik draudīgu sejas izteiksmi kā supermenim no policijas grāvēja.

— Tā jau es domāju, — viņš noburkšķēja. — Mašīna tukša... Puisis aizgājis izsaukt remontbrigādi... Ir nu gan stulbeņi!

Pienāca Maiks Daimonds. Viņš atvēra durvis, ieskatījās iekšā un pēkšņi nobālis atlēca atpakaļ.

— Paskaties tur! — viņš nočukstēja tik tikko dzirdami.

Robinss nedroši paskatījās norādītajā virzienā. Ja jau Maiks Daimonds, viens no štata drosmīgākajiem policistiem, satriekts sastindzis trotuāra malā, tad, acīmredzot, viņš ieraudzījis kaut ko tādu...

Jā, Maiks Daimonds, dienēdams Ņujorkas policijā, bija pietiekoši daudz, redzējis līķus. Pakārušos, slīkoņus, nožņaugtus un sadegušus. Sagraizītus ar nazi vai sašautus ar automāta kārtu. Iemīcītus savas paša karsti mīļotās mašīnas dzelžos vai uzblīdušus no pūstošā ostas ūdens. Jā, viņš redzējis pietiekami, bet kaut ko tādu skata pirmoreiz.

Mašīnas pakaļējā sēdeklī embrija pozā sastindzis gulēja līdz viduklim kails vīrieša līķis, kuram viss ķermenis bija viena vienīga vāts. Asinis vēl turpināja pilēt, sajaucoties ar urīnu un ekskrementiem: muskuļi nebija izturējuši mežonīgās, ārprātīgās sāpes. Galva bija sašķaidīta. Kaulu drumslas, sajauktas ar smadzenēm, nešķiedušas stiklus. Acu plakstiņi izrauti. No izdurtajām acīm sūcās bālgans šķidrums. Ap kaklu apžņaugta stieple, kas iegriezusies ādā kā sarkana spirāle. No mutes rēgojās cieta, violeta mēle. Krūtis un plecus izraibināja asiņojošas brūces. Rokām bija nocirsti pirksti un palikušie drausmīgie stumbeņi aiz. muguras cieši sasieti ar neilona auklu.

Maiks Daimonds ar pārcilvēciskām pūlēm piespieda sevi atgūties un pietvīka niknumā par savu tikko pārdzīvoto vājuma brīdi. Kaut gan Robinss arī neizskatījās labāks...

— Nekad neko tādu neesmu redzējis, — Maiks izmeta, aizvērdams mašīnas durvis. — Pat asinis vēl pil. Droši vien, ka viss noticis pavisam nesen.

— Pirms desmit minūtēm, — no augšas atskanēja kāda balss.

Abi policisti vienlaicīgi pacēla galvas. Otrā stāva logā stāvēja bailēs dreboša sieviete halātā un ar ruļļiem matos.

— Tā biju es, kas izsauca policiju, — viņa teica. — Man vanna tecēja ūdens, kad es izdzirdēju troksni. Sākumā es tam nepievērsu uzmanību. Mums te bieži notiek avārijas. Bet, kad izdzirdēju kliedzienus, man kļuva baigi. Es paslēpos aiz aizkariem un ieraudzīju, ka divi vīrieši izkāpj no mašīnas. Rokas viņiem bija vienās asinīs. Viņi pārsēdās pelēkā mašīnā ar baltiem riteņiem un aizbrauca Fultonstrītas virzienā.

— Kāds bija mašīnas numurs?

Robinss saprata, ka veltīgi jautā: viņa taču bija tik pārbijusies. Sieviete papurināja galvu.

— Droši vien tas bija ,,buiks“, tāds pats kā manam bridža pasniedzējam. Pelēks ar tumšiem stikliem...

Viņa ciešāk aiztaisīja halātu, aizsedzot vājās krūtis. It kā Frenkam pašlaik tas interesētu! Viņš jau nervozi kliedza mikrofonā:

— Pārbaudiet „kadilaku" 4371 ST. Atsūtiet šurp ātro palīdzību un paziņojiet slepkavību izmeklēšanas nodaļai. Te ir līķis.

— Sapratu! — nobasēja skaļrunis. — Ārsts vajadzīgs?

— Vairs ne, — Robinss atbildēja, izspļaujot košļeni. — Beigts. Pacēlis cepuri, viņš noslaucīja no pieres sviedrus un sakārtoja cepuri, kas liecināja par spēcīgu uzbudinājumu.

Maiks Daimonds bija nekustīgi sastindzis pie ,,kadilaka“ motora pārsega.

Pa ielu braucošās mašīnas, ieraugot divus policistus, sāka bremzēt. Maiks mehāniski pamāja ar galvu, dodot zīmi neapstāties.

* * *

Rietošā saule Menhetenas rietumos pazuda aiz debesskrāpjiem. Logi iemirdzējās kā miljoniem acu. Pa Bruklinas tiltu braucošo mašīnu dūkoņa saplūda ar krasta bangu šalkoņu un virs ostas riņķojošo kaiju kliedzieniem.

Pamodās radio:

— Ātrā palīdzība un slepkavību izmeklēšanas nodaļa ir brīdināta. „Kadilaks" pieder Hugo Batalijam, adrese: Ņuhevena, Koledžstrīta 524. Aizdzīto mašīnu sarakstā neskaitās. Neko neaiztikt līdz dežūrgrupas ierašanās brīdim.

— Es, A-31, visu sapratu.

Izslēdzis mikrofonu, Robinss izgāza savu sašutumu:

— Viņi tur, centrālajā pultī, domā, ka viss ir tik vienkārši. Neko neaiztikt!

Nikni aizcirtis mašīnas durvis, viņš piegāja pie Maika.

— Nevar taču atstāt šo ķerru ielas vidū! Es to tūlīt aizbraukšu no šejienes.

— Nevajag, - Maiks teica, bet Frenkijs jau sēdās pie ,,kadilaka“ stūres. — Ja ieraudzīs, ka mašīna pārvietota...

Viņš nepaguva pabeigt sakāmo. Zem viņa kājām salīgojās zeme un aizsvieda viņu pāri ielai.

Debesis apgaismoja spēcīgs uzliesmojums, un mašīnas vietā, aizsegdams to skatienam ar biezu dūmu mākoni, izauga uguns, dzelzs un daudzkrāsainu putekļu stabs.

Maiks sajuta sēra smaku. Viņš sēdēja zemē, atslējies pret laternas stabu un nespēja pakustēties. Galva neizturami sāpēja. Mutē bija asiņu garša.

Kad pēc dažām sekundēm viņš beidzot atguvās, viņa skatiens apstājās pie kūpošas cepures, kas divu soļu attālumā gulēja uz asfalta un lēnām dega. Viņš pacēla acis un visu saprata. „Kadilaks" bija minēts. Kad Frenkijs pagrieza aizdedzes atslēgu, iedarbojās spridzināšanas mehānisms, kas vārda tiešā nozīmē pārlauza mašīnu uz pusēm. Liesmu garās mēles laizīja mašīnas rāmi, un tās koka daļas dega sprakšķēdamas.

Gaisā strāvoja pretīga apsvilušas gaļas smaka.

Seržants Daimonds ar pūlēm izslējās, pataustīja pieri un paskatījās uz savu asiņaino roku.

„Kadilaka" radiators sprādzienā bija aizsviests kādus trīs metrus, un tā priekšā asins peļķē gulēja Frenkija Robinsa ķermenis bez galvas. Labās rokas viņam nebija.

Maiks Daimonds aizmiedza acis. Resnajai Džūnai būs ilgi jāgaida aģents Robinss.

Ļoti, ļoti ilgi.

***

— Negribu atkārtoties, Borniš, bet īstam detektīvam atvaļinājums nav vajadzīgs!

īsi un skaidri.

Resnis iestūķēja telegrammu biezi piebāztā mapē un pēc tam pastiepa to man. Ar žestu, kāds izdevās tikai viņam, uzmeta uz deguna brilles ar bieziem stikliem raga rāmī un iegrima atskaitēs, ko viņam katru dienu sūtīja kriminālpolicijas visas astoņpadsmit reģionālās pārvaldes.

Ar mapi padusē es aizvēru durvis un atrados gaitenī, kur vasaras karstumā spēcīgi smirdēja pēc hlora.

Savā klusajā kabinetā (platība trīs reiz četri metri, logi iziet uz galvenās policijas pārvaldes — Sirlē kvadrātveidīgo pagalmu) es sakņupis domās vēlreiz -pazelēju frāzi, ko man tikko iemeta acīs mans augsti cienījamais šefs, komisārs Vješēns.

Man galu galā tam uzspļaut. Vai nu esmu īsts detektīvs vai ne, vienalga šovakar es dodos atvaļinājumā. Pašlaik es pārdzīvoju pēdējos, gandrīz vai pateicu verdzības, mirkļus. Mans galds no kārtības gandrīz vai mirdzēja. Visi papīri kārtīgā kaudzītē salikti speciālā kastītē, kuru man nācās izlūgties vai veselu mēnesi. Divi koka krēsli, uz kuriem sēdējuši tik daudzi noziedznieki, klusi stāv aiz barjeras tieši zem pamatīgas naglas, kas ziemā aizstāj pakaramo. Es vēlreiz sev aizrādīju, ka kārtība jā- * saglabā. Kad mūsu kabinetā otrajā augustā atgriezīsies Iduāns, viņš varēs visā pilnībā novērtēt manu pedantisko kārtības mīlestību.

Iduāns ir mans pārinieks, otrais numurs, kā saka izmeklētāji. Garš, kalsns un nopietns subjekts ar maigiem sejas pantiem un dzīvām, jautrām acīm. Iduāns agrāk dienējis kavalērijā kā apakšvirsnieks. Kad vācu okupācijas laikā armiju izformēja, viņš nonāca policijā. Mēs ar viņu tīri labi satiekam: abi esam vienā vecumā, vienādi mīlam risku un nicinām ierēdņus, kas deldē bikses kabinetos. Kaut gan Resnis, droši vien, tieši viņus uzskata par īstiem izmeklētājiem.

Pašlaik manam dārgajam Iduānam ir jābūt ceļā.

Es iztēlojos, kā viņš iekrampējies sava iebuktētā ,,pežo-203" stūrē, mašīna piebāzta ar visu iespējamo tūrisma inventāru.

Iduānam iegribējās pavadīt atvaļinājumu Bretaņā... Dabūja, ko gribēja! Nu, un piedevām, vēl lietus. Jūlija pirmās trīs nedēļas lietus gāza bez mitas visā Francijā un, protams, arī Bretaņā. Vienīgi Vidusjūras piekrastē, kā parasti, bija saulains.

Par laimi, nu jau otro dienu visur ir labs laiks. Arī sinoptiķi, kuri, kā zināms, nekad nekļūdās, apzvērējuši pie visiem saviem varenajiem dieviem, ka augusts būs karsts un saulains.

— Lieliski, — teica mana gaišmatainā Marlīza, kura dalīja ar mani priekus un bēdas manā Monmartra trīsistabu dzīvoklī (ar atsevišķu virtuvi). — Biezos apģērba gabalus atstāsim mājās. Kā tev šķiet, mums patiks Korēzā?

Viņai piederēja ideja pavadīt atvaļinājumu Korēzā, viņa par to sapņoja jau trīs gadus. Marlīza dievina vizināties ar velosipēdu ārpus pilsētas, dabā. Es dodu priekšroku jūras krasta vilinājumiem, kur puskailas meitenes pieejamas gan saules stariem, gan lietpratēju skatieniem, kas Sentropčzas vai Žuanlepēnas pludmalēs cītīgi seko viņu iedeguma kvalitātei. Es ar to aizrāvos, kad izmeklēju slaveno dārglietu zādzību viesnīcā ,,Murēna“. Turpretim velosipēds, mēslu smaka, zemnieku apaļās cepures mani tik pārliecīgi nesajūsmina. Bet Marlīzu ir grūti pārliecināt. Neviens nespēj turēties pretī jautājumam:

— Bet vai tev ir nauda, lai brauktu uz dienvidiem? Nē? Nu tad tas atkrīt.

Jautājums radās no jauna, kad es par mūsu brīnišķīgajiem plāniem pavēstīju Resnim. Sēdēdams aiz pulēta galda, tērpies ļoti šaurā, tumšzilā uzvalkā, ko speciāli viņam izvēlējies piegriezēja māceklis Bodigrāfa firmā — viņa atvase, šefs nesatricināmā mierā apjautājās, lēni noņemdams brilles:

— Uz Korēzu? Kas jums tur pazudis, Borniš?

Ja es pats to zinātu!

— Braucu atpūsties, šef. Es jau trīs gadus neesmu bijis atvaļinājumā...

Viņš atmetās pret krēsla atzveltni un smagi noelsās, salicis rokas kā lūgšanā.

— Mans dārgais Borniš! Vai tad es esmu bijis atvaļinājumā? Doties atvaļinājumā, pie tam vēl uz Korēzu! Jums jāatceras, ka īsts detektīvs nekad neiet atvaļinājumā. Nu, bet ja jau jūs nevarat iztikt bez atvaļinājuma, labi.

Es tūlīt uzrakstīju atbilstošu ziņojumu, kāds mums ir obligāts, pat ja darbinieks uz desmit minūtēm izskrien apraudzīt mirstošu māti. Es norādīju sīku tā ciemata adresi, kur „galējas dienesta nepieciešamības gadījumā" mani varēs atrast rūpīgie žandarmi.

Vakarā Marlīza mani uzmanīgi uzklausīja un neuzticīgi sašķieba lūpas.

— Vai tu gribi zināt, ko es domāju, Rožē? Tavs Vješēns ir vecs blēdis. Viņš noteikti kaut ko izdomās, lai neļautu mums aizbraukt!

Nedēļu mēs dzīvojām kā uz vulkāna. Katru dienu mēs abi ar Marlīzu gaidījām, ka manu likumīgo raportu atdos atpakaļ.

— Nu kā?

— Pagaidām nekā.

— Tev neliekas, ka viņš to dara tīšām?

— Kas to lai zina...

Es jau sāku nervozēt. Atvērtie čemodāni stāvēja guļamistabā uz grīdas, kožu pretlīdzekļa smaka kutināja man nāsis, pienāca draudīga vēstule no Šabrinjakas (Korēzas departaments) viesnīcas īpašnieka ar prasību apstiprināt mūsu ierašanos un izsūtīt avansu — tas viss tikai apstiprināja Mar-līzas ļaunākās nojautas. Šodien jau ir sestdiena, 31.jūlijs... Ja nu man atkal jādodas uz Venecuēlu, sekojot Anžū Maladžione, nenotveramajam noziedznieku pasaules karalim, un es nekad nenokļūšu Sabrinjakā...

— Nāciet iekšā, Borniš!

Durvju rokturis pat vēl nebija noliecies, bet Resnis jau uzminēja, ka es stāvu aiz durvīm. Viņš bija iegrimis lietā, kuras numuru es nekādi nespēju saskatīt.

Policijā viss sākas ar darbu arhīvos. Nacionālās policijas pārvaldes arhīvi atrodas ēkas septītajā stāvā, tieši zem mana kabineta, un aizņem milzu telpu, kas piebāzta ar tehniku un gigantiskām kartotēkām. Tieši šeit atrodas miljoniem kartīšu, kas saliktas pēc alfabēta un sadalītas pēc tematikas izvelkamās kastītēs. Tās gaida, kamēr kādā jaukā dienā kaut kas notiks, un tad viņas sāks runāt.

Godīgi pilsoņi arī tiek reģistrēti arhīvos, saņemot personību apliecinošus dokumentus, ārzemju pases, vadītāja tiesības vai mednieka apliecību. Viņi visi ir šeit, jo policija ir gudra un zina, ka reizēm godīgi pilsoņi kļūst par noziedzniekiem, un tāpēc labāk visu par viņiem zināt jau agrāk. Ziņas ir administratīvajā arhīvā (AA).

Kas attiecas uz noziedzniekiem, tad viņu vētrainās biogrāfijas, fotogrāfijas, tiesas spriedumi, soda izciešanas laiki, pārvedumi no viena cietuma uz otru tiek atzīmēti personiskajās kartītēs (PK). Viņu un viņu līdzdalībnieku noziegumu apraksti atrodas noziegumu kartītēs (NK).

... Augstprātīgais bonza beidzot atļāvās pievērst man uzmanību.

— Borniš, jūsu raports par atvaļinājumu ir parakstīts. Pirms aizbraukšanas pārskatiet šīs NK. Jums ir laiks līdz vakaram.

Es nomurmināju pateicības frāzes. Un, kamēr mana roka lēni stiepās pēc kartona mapes, viņš paguva nevērīgi pateikt:

— Negribu atkārtoties, Borniš, bet īstam detektīvam atvaļinājums nav vajadzīgs...

* * #

Es uzliku mapi uz Iduāna tukšā galda, un no tās izkrita kaut kādi dokumenti. Es ievēroju zilo telegrammas blanku, ko tikko turēja Resnis.

Uz tās bija sakaru nodaļas parastās atzīmes: datums - 31.jūlijs,un laiks — deviņi trīsdesmit piecas minūtes. Es lasīju: „Vašingtonas Interpols — Parīzes Interpolam. Pēc FIB operatīvajām ziņām Roko Mesīna, saukts Amerikānis iespējams, atrodas Parīzē lai piedalītos svarīgā operācijā. Punkts. Sarakstījās Liliāna Serizola Franss Langusts. Punkts. Citu ziņu nav. Punkts. Mesīna izbrauca no ASV, pēc slepkavības Ņujorkā mīnēta kadilaka markas mašīna. Punkts. Caurbraucot var atrasties Sicīlijā. Punkts. Sniedziet informāciju par darbību un nodomu atgriezties ASV ari informāciju par Serizolu un Langustu. Punkts. Speciālais aģents Ričards

Beikers būs Parīzē pirmdien otrajā datumā. Punkts. Lūdzam atbildēt pa radio. Beigas. Interpols. Vašingtona."

Man galvā iesitās karstums. Ātri jāpārlasa vēl vienu reizi... Amerikānis Parīzē, Roko Mesīna, ko visas pasaules policijas uzskata par vienu no jaunajiem mafijas bosiem!

Marlīza nebija kļūdījusies! Resnis patiešām ir viltīgs kā lapsa. Ja par olimpisko sporta veidu atzītu banānu mizu palikšanu zem kājām, tad komisārs Vješēns, Iekšlietu ministrijas Kriminālpolicijas galvenās pārvaldes Krimināllietu pirmās pārvaldes nodaļas cīņai ar bandītismu priekšnieks — uff! — kļūtu par čempionu visās kategorijās. Bet bronzas, sudraba un zelta medaļas mums, kāpēc gan ne?

Būdams slikts policists, pēc Rešņa domām, bet labs detektīvs, kam ir apbrīnojama veiksme, un, sajuzdams noziedznieku tāpat kā seters fazānu, es jau viņam esmu atnesis pietiekoši daudz „skalpu", kā viņš tos labsirdīgi dēvē: Emīlu Bisonu un Renē Lakānu, Pjēro-Psihu un Žanu Batistu Bisonu, vēl visvisādus eņģeļus Maladžione.

Bet šodien viņš man uztic sameklēt skaistuli Amerikāni... Galu galā, šefam taisnība. īstam detektīvam nav vajadzīgs atvaļinājums.

III

— Tātad jūs par to dzirdējāt Grīnvičviledžas bārā „Luna"?

— Jā, kop, tas bija tur.

Kops, kruķis... Visai familiārs vārdiņš, it īpaši, ja tas skan no resnās Džūnas spilgti krāsotajām lūpām. Bet neko nevar darīt, neko citu viņa nezina...

Seržants Daimonds vairākkārt mēģināja viņai dot zīmi, izmisīgi miedzot ar aci: „Ar inspektoru Džeku Braindu tā nedrīkst runāt, viņš taču ir Centrālās policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks!"

Taču vajadzīgs kaut kas cits nekā svarīgs amats, lai šo pārgalvīgo ieleni Džūnu Bikmenu piespiestu atteikties no saviem ierastajiem izteicieniem. Viņai vienalga, ierindnieks vai virsnieks, civilā vai formā, kruķis paliek kruķis. Viņa jau nu neies saukt par „misteru vecāko inspektoru" šo piecdesmitgadīgo nīkuli ar plakano, vājo ģīmi, kas, sēdēdams trešās nodaļas darba kabinetā, noņemas ar prostitūciju un narkomāniju.

Viņai jau apnicis Šai kabinetā. Kondicionētājs tik tikko darbojas, un sviedri sīkā straumītē tek pa dziļo ieplaku starp krūtīm, kas prasmīgi paceltas uz augšu tā, lai pievilktu garāmgājējus.

Skaistās krūtis daudz dod tādu dāmiņu peļņas pavairošanai, bet tām jābūt labi pasniegtām, un tas šai Ņujorkas vasaras pekles karstumā nav nemaz tik viegli izdarāms.

— ...Jūs sēdējāt blakus kasei... Tādu liecību jūs devāt seržantam Daimondam nākošajā dienā pēc slepkavības?

— Viss pareizi, kop.

Nu, lūk, uz viņas skaistās zaļās kleitas izspiedušies tumši sviedru plankumi. Bet nevar taču uzpūst dezodorantu tieši šī vecākā inspektora acu priekšā... Viņa neērti sarosījās uz koka krēsla, kurš bija pārāk mazs viņas apjomīgajam dibenam. Viņai nepavisam nepatika šī policista uzvedība, viņš acīmredzami met cilpas ap viņu. Dž.ūna novērsa skatienu no inspektora un pavērās uz seržantu. Viņa pati nesaprot, kas viņai iešāvies prātājun bija pārliecināta vienīgi par to, ka, ja būtu turējusi mēli aiz zobiem, tad pašlaik jau stāvētu zem vēsas dušas, kas ļautu patīkami atslābināties. Viņa nervozi sažņaudza mazu, melnu somiņu ar nakts ienākumiem, kas gulēja uz ceļiem. Tikpat kā nekas. Kad jau neveicas, tad neveicas uz visām kantēm.

Cilvēks ar aso profilu beidzot sastinga uz vietas un pārtrauca klusēšanu:

— Runāja par Bataliju?

—. Ne gluži, kop. Nevajag man pierakstīt to, ko es neteicu. Šie puiši nerunāja par Bataliju.

Džcks Brainds sastinga iepretim viņai, sarauca pieri:

— Es nesaprotu jūsu atturīgumu, — viņa balsī ieskanējās metāliski toņi. — Ar seržantu jūs bijāt runīgāka... Kas par lietu, jūs no kaut kā baidāties?

Dž.ūna Bikmena neizpratnē vēroja seržanta Daimonda mirkšķināšanu un pēc mirkļa vilcināšanās atbildēja:

— Es pateicu visu, ko zināju, kop... Vai ne, seržant? Nesaprotu, kāpēc jūs mani izsaucāt šurp. Es negribu iepīties šitādos nolikumos. Jums nospļauties, ka mani kādā jaukā dienā atradīs beigtu uz Makdau-galstrītas. Jūs jau man mākslīgo elpināšanu netaisīsiet. Un tas nemaz nebūs vajadzīgs. Jūs pienāksiet tuvāk, izvilksiet bloknotiņu un apprasīsieties, vai ir liecinieki. Dabiski, ka viņu nebūs. Tad jūs ierakstīsiet: „Slepkava nav noskaidrots^11 un paslēpsiet bloknotiņu kabatā. Un paliec sveika, Dž.ūna! Robinss bija lāga zēns, tāpēc es arī piezvanīju viņa pāriniekam. Bet tagad es vairs par to neko negribu zināt...

Džeks Brainds atsāka staigāt pa istabu. Kondicionētājs trokšņoja aizvien spēcīgāk, bet vēsuma istabā palika aizvien mazāk un mazāk. Brainds vienā kreklā bez žaketes svīda gandrīz tāpat kā resnā Džūna. Viņš bija noguris, drēbes saburzītas, zem paduses kuļājas tukšā pistoles maksts... Brainds paņēma krēslu, ar atvēzienu nostādīja to Džūnas priekšā un jāteniski apsēdās.

— Savilksim visu kopā, — viņš teica. — Ja es kļūdīšos, izlabojiet mani. Uz jums arī tas attiecas, seržant.

— ...Tātad tovakar astoņos trīsdesmit vakarā jums bija jāsatiekas ar aģentu Robinsu bārā ,,Luna“. Viņš kavējas. Gaidīdama viņu, jūs apsēžaties pie bāra letes. Kad jums atnes jūsu burbonu, pulkstenis rāda bez piecpadsmit deviņi.

— Nē, kop, deviņi. Tad es izdzirdēju ziņas... Notikumu ar „kadi-laku“ un visu pārējo... Nabaga Robinss...

— Tā. Jūs esat satriekta par dzirdēto. Jau gatavojaties aiziet, kad ienāk divi itāļi un apsēžas jums blakus. Viens no viņiem, tas, kurš ir mazāks augumā, ir iedzēris. Otru, lielāko, jūs pazīstat, tas ir Amerikānis.

— Nē, — Džūna atcirta, saraukusi uzacis. — Es to neteicu. Es viņu gandrīz nepazīstu. Viņš patiešām ir skaists puisis un vienreiz es par viņu

paprasīju Karmclitai Morclli, tādai rudmatei, kas strādā Mazajā Itālijā. Viņa man pateica, ka tas puisis ir no Sicīlijas, ļoti jauks zēns. Viņa it kā dzirdējusi, ka viņu sauc Mesīna, Roko Mesīna, bet viņam patīk, ja viņu sauc par Rokiju.

Mazā Itālija! Džcks Brainds pārāk labi pazīst šo kvarlāliņu, kas iespiests starp Grīnvičviledžu, Soho un Čaintaunu. Tur smaržo pēc kafijas un picām. Daudzkrāsaina veļa žāvējas tieši uz ielas, gluži tāpat kā kaut kur Neapolē, Genujā vai Palermo uz balkoniem, kas iziet uz vecajām, saules piestrāvotajām ieliņām.

Emigranti tur apmetas jau ilgāk par gadsimtu, kopā ar savu trūcīgo bagāžu atvedot sev līdz vectēvu tradīcijas, viņu dzīves veidu, goda, ģimenes un klusuciešanas kodeksu. Šai pasaulītē, ko apdzīvo karstasinīgi un kaislīgi cilvēki, asins balss ir stiprāka par naudu. Mafija tur jūtas kā mājās, viņu ciena un aizsargā.

Džcks Brainds vērīgi raudzījās uz Džūnu. Viņam šķila, ka tajā ir kaut kas dzīvniecisks, viņa nepavisam nav viņa gaumē. Vai viņa patiešām ir pārāk stulba, lai melotu? Vai arī tikai izliekas? Viņš turpināja:

— Tajā brīdī jūs fiksējāt sarunu...

Džūna Bikmena strauji sakustējās, krēsls žēlabaini iečīkstējās zem viņas svara.

— Es neko nefiksēju, kop! Es klausos. Tas nav viens un tas pats! Jūs gribat sabrūvēt man mēslus? Es sēdēju ar muguru pret viņiem un vienkārši klausījos, jo nabaga Robinss vairs nevarēja atnākt, un man bija brīvs laiks...

Viņa mazliet aprāvās. Viņš tomēr viņai patika, šis Robinss...

— Es sēdēju ar muguru pret viņiem. Mazākais vienā rāvienā izmeta divkāršo skotu viskiju. Viņš man izlikās vēl vairāk piedzēries kā sākumā... Viņš tarkšķēja: „Negribēja runāt, lops tāds, tad mēs viņu kā nākas sasējām, pakārām ledusskapī un atstājām uz kādu stundiņu. Un viss par velti. Klusē, draņķis. Tad iegāzām viņam ar leduscirtni. Pacentāmies kā nākas. Vienalga klusē. Pat tad, kad ar knaiblēm rāvām plakstiņus..."

Džūna ievilka elpu. Daimonds novērsa skatu no viņas krūtīm, kuras sviedru lāsītes padarīja vēl vairāk kārdinošas.

— ...Es, — viņa turpināja, — protams, pārbijos. No bailēm kā pielipu pie krēsla. Bet tas mazais visu laiku smejas...

Vecākais inspektors igni paraustīja plecus:

— Turpiniet!

— Sis vēl teica: „Viņš sāka bļaut, kad mēs ar motorzāģi apzāģējām viņam pirkstus, bet neko nepateica. Jā, tas bija stingrs puisis! Mēs viņu piebeidzām mašīnā. Nokrakšķēja vien, kad es ar beisbola nūju sadragāju viņa ķobi. Jā, es pacentos... Bet tas stulbais Džimijs, kurš mūs no muguras sedza “buikā", tai brīdī kā uztriecas mums! Protams, troksnis, var parādīties liecinieki... Vēl labi, ka neviens neiznāca... Mēs nedomājām, ka kruķis ieslēgs aizdedzi. Džo to ietaisi uzstādīja tā nelieša kompanjonam. Mēs viņam piezvanījām, lai šis atbrauc pēc dāvanas... Būtu bijis dubultsitiens. Tāpēc, ka viņš no tā neko neņēma. Bet lūk..."

Džūna atkal apklusa:

— Tas ir viss, ko es zinu, kop. To es arī izstāstīju seržantam.

Maiks Daimonds domās no jauna pārdzīvoja šo šaušalīgo ainu. Viņš

arī varēja tur palikt uz visiem laikiem... Ar strauji pukstošu sirdi viņš kā caur sārtu miglu redzēja, kā atbrauca izmeklētājs, lai noskaidrotu nāves cēloņus. Sanitāru rosīšanās, kuri plastmasas maisos vāca Batalijas un Robinsa asiņainās atliekas un uzlīmēja etiķetes.

Fotogrāfi no personības noskaidrošanas nodaļas uzknipsēja visu, kas iespējams, bet uz pārogļotā, salauztā ,,kadilaka“ nebija palikušas nekādas pēdas. Kad Maiks pēc bezmiega nakts policijas sanitārajā daļā otrā rītā parādījās darbā, viņam iedeva Džūnas zīmīti. Ne uzreiz viņš izlēma iet uz Džūnas nolikto satikšanos. Pēc tam, par godu Robinsa piemiņai, tomēr aizgāja. Būdams paraugpolicists, Maiks par visu iegūto informāciju paziņoja. Slepkavības dienā dežūrēja vecākais inspektors Džeks Brainds. Viņš tūlīt pieķērās pavedienam, kas varēja novest pie skaļiem panākumiem, ja noziegums tiklu atklāts.

Braindam vajadzīgs Mesīna, lai uzzinātu, kas bija viņa sarunu biedrs bārā, piespiestu viņu visu izstāstīt un tad piežmiegtu divus brāļus, abus mafijas slepkavas — Džo un Džimiju Gaetas, kurus pagaidām viņam nav izdevies pieķert. Pagaidām viņš tikai uzzinājis, ka Amerikānis steidzīgi

atstājis savu moteli Bruklinā. Kā teica dežurante, viņš, šķiet, aizbraucis darīšanās uz Franciju... Darīšanās!.. Nav pārāk grūti uzminēt, ar kādām darīšanām noņemas šis Roko Mesīna! Ne visai objektīvi nopratinātā dežurante nosauca Liliānas Scrizolas un Franko Langustas vārdu, ar kuriem viņš sarakstījies franču valodā. Informācija tika aizsūtīta uz FIB Vašingtonā un pa Interpola kanāliem, speciālais aģents Ričards Beikers izlidoja uz Parīzi, lai veiklu izmeklēšanu uz vietas.

Džcks Brainds Beikcru nevarēja ciest. Viņi iepazinās Nacionālajā policijas akadēmijā, kur abi ieguva speciālu sagatavotību. Braindu uz akadēmiju aizsūtīja Ņujorkas policijas priekšnieks, lai apbalvotu par Bronksā pavadīto dienesta gadu. Tur inspektoru grupa viņa vadībā atklāja vienpadsmit slepkavības. Braindu iecēla par kursa vecāko.

Viņš būtu bijis laimīgs, saņemot izlaidumā savu diplomu, ja nebūtu Ričarda Beikera. Šis atlētiski veidotais pleibojs beidza kursu ar vislabākajiem rezultātiem. Beikers, vienmēr šis Beikers... Ceremonijā Vašingtonas Tiesību pilī, kur piedalījās pat FIB direktors, buldogam līdzīgais Edgars Huvers, Beikeram tika visi oficiālie apsveikumi. Ričards Beikers labāk par visiem noņem pirkstu nospiedumus nozieguma vietā... Ričards Beikers ātrāk par visiem nosaka mašīnas ātrumu pēc bremzēšanas ceļa garuma... Pirmais pierādījumu savākšanā un apstrādē, pirmais tuvcīņas paņēmienos, pirmais šaušanā, pirmais, vienmēr pirmais...

Un tomēr... Ja arī speciālais aģents Ričards Beikers šauj kā snaiperis ar pistoli, šauteni un automātu, ja viņš izrauj ieroci sekundes daļās un trāpa deviņos no desmit kustošiem mērķiem, tomēr viņš Ņujorkas noziedznieku pasauli nepazīst tā, kā to pazīst Džeks Brainds, kas ar to nodarbojas nu jau divdesmit gadu. Bet tieši tagad pieredze ir visvajadzīgākā.

Bataliju novāca viņa līdzdalībnieki. Džeks Brainds zināja, kā strādā mafija. Āmurs vai leduscirtnis, žņaugšana ar vara stiepli, nogriezti pirksti un izdurtas acis, uzspridzināta vai aizdedzināta mašīna, noslīcināšana Hud-zonā pēc spēcīga sitiena ar beisbola nūju — tie visi ir brīdinājumi atkritējiem, kas aizmirsuši par Omertu — slaveno klusēšanas likumu...

Pcrsonibas noskaidrošanas nodaļas eksperti nevarēja atrast virsjaku, kas būtu bijusi mugurā Batalijam. Maiks Daimonds neatkāpās no sava: līķis bija līdz viduklim kails. Kad mafija novāc konkurentu vai nodevēju, tā bieži ievēro „jocīgu" paražu: nosūtīt mirušā tuviniekiem viņa virsjaku, kreklu vai mēteli, kas pārsiets ar iespaidīgu auklu, kuras galā kūļājas maza, jau trūdēt sākusi zivtele. Tas ir sava veida paziņojums par nāvi, kas tiek nosūtīts ģimenei, un vismaz neļauj tai šaubīties par likteni, kāds piemeklējis attiecīgo personu. Tāpēc Džeks Brainds nebrīnījās par to, ka nav virsjakas. Bet pavisam maz izredžu, ka kompanjons vai kāds no Batalijas radiniekiem riskēs oficiāli paziņot par savām aizdomām... Kam gan gribas tīšuprāt nonākt šai elles lokā?

Jā, Džeks Brainds vienlaicīgi dusmojās un brīnījās. Šim Ričardam Beikcram nav ko bāzt degunu lietā, kas notikusi Ņujorkā. To jāizmeklē vietējai policijai... Steidzīgi jāatrod Dž.o un Dž.imiju (Jaetas, ja jau neizdevās notvert Mesīnu. F1B iespējas ir daudz plašākas nekā pilsētas policijai. Viņiem tur ir slavenā elektroniskā kartotēka, kurā ir viss, kas vien ir pasaulē. Beikers, protams, var aizlidot uz Franciju, apcietināt skaistuli Amerikāni un piespiest viņu runāt. Lūk, kāpēc Džeks Brainds nezināja, ko iesākt ar šo Džūnu Bikmenu, kura ir vienīgais pieturas punkts šajā lietā. Liekas, ka viņa jau nožēlo, ka sapinusies ar policiju. Resnule Džū-na tā vien trinas savā krēslā!

— Zini, kop, es naktī tik maz esmu gulējusi... Vai es drīkstu iet?

Vienlaikus viņa pameta jautājošu un žēlu skatu uz Maiku Daimondu.

Robinsa piemiņas dēļ viņa pie tā griezās, un, lūk, kas no tā iznāca... Viņš labāk varētu viņai palīdzēt izkļūt no šejienes, nevis visu laiku raustīt kreiso acs plakstiņu.

Inspektors Džeks Brainds izlikās, ka nedzird. Viņš atsāka savu nervozo staigāšanu pa istabu. Profilā viņa galva atgādina cukurgalvu, kas izrotāta ar gaisā saslietiem, sirmiem mateļiem, līdzīgi kalna virsotnei, kas pace|as pāri mākoņiem.

— Droši vien Rudā pazīst viņus, Džo un Džimiju? Viņa taču arī ir sicīliete, tāpat kā viņi?

Džūna jutās pavisam nelāgi. Viņa sajuta briesmas. Sis policijas reketieris tūlīt pieprasīs, lai viņa iztausta Karmelitu. Viņš domā, ka viņa kļūs par ziņotāju! Tā tikai vēl trūka! Viņa jau pateikusi pietiekoši daudz par godu Robinsa piemiņai, un tas nav tas labākais, ko viņa varēja izdarīt! Sis inspektors, kā viņu tur sauca, nevar cerēt ne uz ko vairāk... Un šis varenais tēvainis Daimonds klusē it kā ūdeni mutē ieņēmis, sastindzis miera stājā kā skolnieks, kas aiz bailēm no direktora pietaisījis bikses. Bez tam vēl mirkšķina, raustīdams plakstu. Droši vien pēc ,,kadilaka“ sprādziena viņam nav visi mājās...

— Džūna Bikmcna, jūs dzirdat, ko es saku?

Džūna izvilka no somiņas kabatlakatiņu, pārlaida ar to pār seju, noslaukot biezo smiņķa kārtu. Salocījusi lakatiņu, viņa iebāza to vecajā vietā starp prezervatīvu paciņu un kosmētikas maciņu.

— Jā, kop, es dzirdu. Tikai nevajag tā uzmākties. Es nevēlos, lai tie itāļi iztaisītu no manis sietu. Un bez tam, man metas nelabi no slukačiem...

— Žēl...

1'onis kļuva draudīgs un nevēstīja neko labu. Viņai likās, ka viņa krīt dziļāk akā. Ar pavērtu muti viņa blenza Braindā. Viņš atkārtoja:

— Žēl...

Viņa sajuta šai vārdā draudošās briesmas un pacentās noskaidrot slepenos draudus:

— Ko nozīmē žēl, kop?

Viņas balss satraukumā drebēja. Džeks Brainds atbildēja saldenā balsī:

— Tas nozīmē, skaistulīt, to, ka, ja tu neesi ar mums, tad esi pret mums. Skaidrs?

Jā, viņai viss bija skaidrs. Pat pārāk. Ak kungs, kur viņa ir iepinusies, nelaimīgā idiote. Un tas viss Robinsa dēļ, kurš droši vien tikai nospļāvās par viņu. Un kā gan vairs var palīdzēt Robir.sam, viņu taču saraustīja gabalos tur, uz ielas. Sis inspektors nesalipinās viņu no jauna un neuzcels no miroņiem. Bet viņa, Džūna, ir līdz ausīm sūdos. Jā, protams, Robinss bija normāls čalis. Labāks kā citi. Bet par to viņa deva viņam atlaidi. Un tagad, iepinusies tādā ķezā! Nākamreiz lai taisa no šiem kruķiem kaut vai malto gaļu! Viņa turēsies tālāk.

— Bet, ja kāds ir pret mums, — Džeks turpināja ar vieglu izsmieklu, — viņam var gadīties nepatikšanas... Re, paskaties...

Viņš izvilka rakstāmgalda atvilktni.

— Šai magnetofonā ierakstīta visa mūsu saruna. Būs žēl, ja mafijas kungi uzzinās, ka tu nodevi Mesīnu. Tu taču izstāstīji par Roko un citiem, vai ne? Tu zini, kas notiek ar tiem, kas izpļāpājas... Nu, lūk. Es tev dodu nedēļu laika, lai tu uzzinātu un paziņotu man, kur atrast Džo un Džimiju. Un ne dienas vairāk! Viss, paliec sveika.

Neviens nepavadīja Džūnu, kad viņa ar pūlēm piecēlās no krēsla un klupdama krizdama steberēja uz durvīm. Neviens, ieskaitot arī seržantu Daimondu, kurš neuzdrošinājās paskatīties viņai acīs. Neko nevar darīt, jebkuri iebildumi ir veltīgi, un viņa to zina. Resnā Džūna pirmoreiz mūžā sajuta, ka ir iedzīta slazdos.

IV

Māju metāla jumti virs mana baložbūra spīguļoja jūlija saulē. Saules stari zeltīja Policijas pārvaldes pelēkās sienas un gigantiskās antenas. Rakstāmmašīnu klaboņa skanēja no līdz galam atvērtajiem plašajiem logiem. Gar ēkas diženo portālu plūda mašīnu straume, kas steidzās Sentonorē piepilsētas virzienā.

Interpola telegramma piespieda mani norīt Rešņa apvainojumu. Es drudžaini izņēmu no kastītes divas zaļas veidlapas, katrai stūrī atzīmējis KPI, kas nozīmē: Kriminālpolciijas pirmā nodaļa. Uz vienas blankas es uzrakstīju uzvārdu Serizola, uz otras — Langusts, parakstīju un ieliku lifta kastītē, lai nosūtītu uz astoto stāvu. Pēc tam piezvanīju, un virs manis lifta šahtas krēslā parādījās galva:

— Pasakiet Roblēnam, ka tas ir steidzīgi. Patronam...

Garais un kalsnais vecākais inspektors Roblēns ir pedantisks un laipns. Viņam ir paradums dziļu pārdomu brīžos glaudīt savu iesirmo vaigubārdu,

un tas padara viņu līdzīgu vecam angļu lordam. Roblērs ir policijas smadzenes, viņas atmiņa. Arhīvā viņam pakļauti simts pelēkos halātos tērpti inspektori arhivāri. Kad es atnācu strādāt policijā, viņš kļuva par manu audzinātāju un deva vērtīgus padomus: viņam patika mans slrau- jais raksturs.

Tur augšā, pustumsā, galva atbildot pamāja:

— Labi, tūlīt atdošu šefam...

Es aizvēru lodziņu un atgriezos kabinetā, izvilku no kabatas cigaretes.

— Policijā pārāk daudz smēķē, — man teica ārsts no Kambasēra ielas, kas deva nolaides detektīviem no Sirtē.

Pamācoši pacēlis rādītājpirkstu, viņš turpināja:

— Mans draugs, pievērsiet uzmanību saviem bronhiem, tie ir tikpat pilni sodrējiem kā tunelis, pa kuru iet lokomotīves.

Pie tam nesen man sācies klepus kā večukam. Sevišķi no rītiem. Marlīzai tas nepatīk. Šim doktoram, kas līdzinās pavecam tēvam, būtībā ir taisnība. Jāpapūlas. Būs jāsamazina manas „Filipa Morisa" devas. Tas nav viegli!

Rīt es pāriešu uz. košļenēm. Žokļi man būs kā amerikānim. Vienu košļeni, vienu cigareti. Uz pusēm. Tā būs labāk. Nu, bet šodien? Jā, šodien man neiztikt bez ierastās nikotīna devas.

Es vilku jau ceturto, kad beidzot .dižais Roblēns iedeva man Se-rizolas dosjē, piemiedzot ar aci:

— Viena ir. Itāliete, dzīvo 16. apgabalā. Skaista ielenīte. Es tev iedevu tikai no AA, citās kartotēkās nekā nav. Kas atliecas uz Langustu, pienāc vēlāk. Mūsu protežē vidū viņa nav.

Jo ļaunāk. Sākšu ar to, kas ir. Jā, viņa patiešām ir tā nekas, šī Liliāna Serizola. Dzīvo Lckēna ielā numurs 5. Nu ko, uz priekšu! Apskatīsim māju un papļāpāsim ar durvju sardzi. Protams, ja arī viņa jau nav aizbraukusi kaut kur uz Korēzu!

Ar cigareti zobos es soļoju pa vecajām Pasi ieliņām, kur agrāk apmetās zemkopji, vīndari un padomnieki, lai būtu tuvāk Notrdamdegras baznīcai. Laiki mainās. Lauki un vīnogulāju stādījumi pārvērtušies elegantā kvartālā, kura naudīgie iedzīvotāji pašlaik pavada laiku Dovilas, Biaricas vai Žuanlepēnas pludmalēs. Es jau otro reizi gāju garām Koklēna konditorejas vitrīnai, kur izliktas krēma kūkas ar rumu, trauki ar eklēriem un garšīgo suflē, garām vietai, kur kādreiz bija pilsētas stacija, bet tagad izpleties burvīgais Pasi laukums. Kādreiz no šejienes sākās kompānijas ,,Akselerē“ fiakru braucieni uz tālo Karaļa pili. Es gāju pa Anonsiasjonas ielu. Lielākā daļa bodīšu jau bija slēgtas.

Ak, kungs, cik karsts! Saule karsēja šauro Lekēna ieliņu un māju fasādes, kas rotātas 18.gadsimta stilā. Man plūda sviedri. Nav pats labākais laiks, lai nopratinātu pļāpīgu durvju sardzi. Tādā svelmē labāk būt Ko-rēzā, nekā staigāt pa nokaitētu bruģi Parīzē.

Es vēl nebiju pusdienojis, bet pagaidām negribējās. Mcsīnas dosjē man bija laupījis apetīti. Es patērēju gandrīz divas stundas, lai no tā uz līnijpapīra akurāti izrakstītu visu vērtīgāko Rešņa zināšanai.

Amerikāņiem jāatdod atpakaļ viss viņiem piederošais. Viņiem ir īpašs veids, kas ļauj skaidri izklāstīt visus esošos datus pieprasījumos par meklēšanu, bet mūsu policijas skolu pasniedzējiem derētu aizbraukt pārņemt pieredzi no FIB Nacionālās akadēmijas, lai pēc tam varētu iepazīstināt kursantus ar jaunākajām izmeklēšanas metodēm.

Kā tikai nav viņu dosjē! Aizdomās turētā fotogrāfijas tādā kvalitātē, ko apskaustu pat Holivudā, viņa pieres, deguna, acu, mutes, ausu, zoda, kakla, krūšukurvja, ekstremitāšu, roku un kāju pirkstu mērījumi, ādas krāsa, nagu forma, rētu garums, dzimumzīmju lielums — viss ir atzīmēts, pierakstīts, klasificēts tā, ka pat iesācējs policists tūlīt varēs veikt nepieciešamo identifikāciju. Tīrā fantastika! Bez pirkstu nospiedumiem ir arī delnu nospiedumi, pēdas apavos un bez tiem, detalizēts nervu tiku un stājas apraksts. Uzskaitītas vājības, paradumi, sakari, slieksme uz noteiktiem sieviešu tipiem, iemīļotās spēles, dzērieni, cigaretes, mašīnu

markas. Tas nav tikai ceļa rādītājs noziedznieku pasaulē, bet īsta rokasgrāmata „Kas ir kas“ priekšzīmīgam federālajam aģentam. Iepakots celofānā, dosjē ir pat Roko matiņš, ko FIB aģenti pievākuši slepenas kratīšanas laikā.

Viņš patiešām ir skaistulis, šis itāļu izcelsmes amerikānis Mesīna. Ro-matiskā svešinieka tips ar melnām cirtām un maigu melanholiska mīlētāja skatienu. Tieši par tādiem Marlīza jūsmo tajā bulvāra ķinīlī, uz kuru es viņu aizvedu, ja Resnis mani nav pārāk apkrāvis ar darbu... Mesīna plati smaida amerikāņu imigrācijas dienesta objektīva priekšā, varbūt atcerēdamās dārglietas, ko nozaga neilgi pirms dzimtās Itālijas atstāšanas, un visas Romas policijas atbildes gājienus.

...Grāfiene Biaconi neko nenojauta. Viņa gulēja vannā, kad pa ceturtā stāva atvērto logu viņas guļamistabā iekļuva pārdrošais laupītājs. Kamēr viņa uzvilka peņuāru, dārglietu šķirstiņš bija pazudis. Tāpat pazuda dārglietas producentam Semjuelam Frcdšteinam, elkam jauniņo ak-trisīšu acīs no Beverlihilas līdz pat Losandželosai, tāpat arī Mičiganas vislielākā tēraudliešanas uzņēmuma Gcrī strādnieku alga. Toreiz tika nozagts miljons dolāru. Un pirms katras zādzības bija ievērota skaistuļa Roko parādīšanās. Bet, neskatoties uz visu itāļu policijas kompetenci un amerikāņu policijas fantastisko tehniku, Amerikānim izdevās aiziet ar veselu ādu. Jā, Resnis man piespēlējis labu dāvaniņu...

Pusdienlaikā es piezvanīju uz mājām:

— Labi, ka notvēru tevi mājās, dārgā. Tu zini... — Katru reizi, kad es šādi sāku sarunu, nojaušu, ko par mani domā Marlīza. Viņa jau ir pieradusi pie maniem stiķiem un nesatricināmi gaida, kamēr es sākšu izlocīties. Mans skatiens slīd pa telefona vadiem, un es domās redzu, kā viņa slāv, atspiedusies ar muguru pret mūsu mazā dzīvoklīša ieejas durvīm, savu glezno kājiņu uzlikusi uz. pusatvērtā čemodāna, no kura lien ārā džemperi un jakas. Neskatoties uz sinoptiķu optimistiskajiem apgalvojumiem, viņa tomēr ņem līdz silto apģērbu, nu tāpat, katram gadījumam...

Tomēr man nepavisam nepatika, kā viņa atbild:

— Es tevi uzmanīgi klausos, dārgais.

Bet jāmetas vien ir kā aukstā ūdenī.

Man viņai jāpaziņo, cik uzmanīgi vien varu, ka mūsu atvaļinājums ir atlikts.

— Zini, dārgā, tev toreiz bija taisnība. Vješēns ir viltīga lapsa. Pašā pēdējā brīdī viņš man piespēlēja vienu lietu. Ja tu tikai zinātu, kādu!

Es domāju, ka man par atbildi būs ilgstošs klusums. Nu ko, viņai vajadzīgs laiks, lai sagremotu dzirdēto.

Ar pietēlotu entuziasmu es turpināju:

— Uzmini, ko viņš man piedāvāja vietā? Paņemt atvaļinājumu oktobrī. Viņš teica, ka tas ir tieši vīnogu novākšanas laiks. Man šķiet, tā nav slikta ideja. Pie tam mēs varētu...

Par vēlu es atcerējos, ka Korēza ir drīzāk slavena ar saviem politiķiem, nevis vīnu. Klausulē es izdzirdu Marlīzas vienmērīgo elpu, tad atskanēja viņas balss, mierīga un cieta kā ģenerālprokuroram:

— Rozē, paklausies, ko es gribu tev pateikt. Tu esi īsts detektīvs.

To viņai bija jāsaka Vješēnam, nevis man.

— ...Jā, īsts detektīvs, nu un tad paliec ar savu Resni, ja tu bez viņa nevari iztikt, bet es braucu atvaļinājumā.

Viņa nolika klausuli. Klusuciešot, ar tukšumu acīs kā bokserim, kurš saņēmis kārtīgu sitienu, es pakāru klausuli. Ar grūtībām atguvies, saliku papīrus mapē, pēc tam melos uz Rešņa kabinetu. Durvis jau slēgtas. Es atvēru bez klauvēšanas blakus durvis, ielauzdamies viņa personīgā sekretariāta gaisa telpā. Mašīnrakstītāja, kas tikko aprijusi kārtējo avīžu mīlestības stāstu porciju, sēdēja kā sastingusi pie savas apklusušās rakstāmmašīnas.

— Atdodiet patronam, kad viņš ieradīsies. Un pasakiet viņam, ka es atsakos no atvaļinājuma!

Viņa pameta uz mani skatienu, ko vēl aizmigloja karstā mīla, kuru izjūt bagāts rūpnieks pret savu jauno sekretāri, solīdams viņai roku un sirdi:

— Bet ko par to saka Marlīza?

Viņas satrauktā, žēlabainā balstiņa bija tik tikko dzirdama.

— Marlīza? Nu ko, Marlīza...

Es aizcirtu durvis. Visas sievietes ir vienādas. Kas par Marlīzu, kad viens no mafijas karaļiem, pats Roko Mesīna, brīvi pastaigājas pa Parīzi, varbūt man pašā deguna galā?

Par laimi kafejnīcā ,,Lapost“ bija vēss un tumšs. Es uz mirkli atslābinājos un pirmo alus krūzi ielēju sevī ar tādu iekāri, kāda varētu būt afrikāņu medniekam, kas pieplok pie strauta oāzē. No manas vietas blakus letei redzams viss, kas notiek uz ielas, bet mani pašu nevar ievērot. Bet tur kaut kas notiek...

Kas tas par mazu plikpauri, kas stāvēja kā sastindzis pretī namam, kurā dzīvo Liliāna Serizola? Viņš mani ieinteresēja jau tad, kad es vilkos garām kā noguris ceļinieks, tik tikko kustinādams kājas. Es pagrozījos viņa tuvumā un tad iegāju bistro.

Ko tas puisis tur dara tādā karstumā? Viņš sastindzis blenž vienā punktā, rokas sabāzis sava darba apģērba kabatās. Es veltīgi sasprindzināju savas acis un atmiņu, es viņu nepazinu. Bet viņš nelīdzinājās policistam. To es redzēju un sajutu. Es uzreiz atšķirtu policistu vienalga no kā, es viņus saožu simt soļu attālumā, tāpat, starp citu, arī noziedzniekus.

Vienīgais izskaidrojums neparastajai dežūrai varēja būt tāds, ka tas ir viens no Roko rokaspuišiem, mafijas miesassargs, kas stāv sardzē, kamēr skaistulis Mesīna uzjautrinās ar Liliānu. Labi, ka es uzreiz drāzos šurp. Es jutu, ka drīz te kaut kas notiks. Es nepacietīgi trinos uz krēsla. Otra alus krūze nevarēja apslāpēt manu iekšējo kvēli.

Ja viņš saules svelmē nostāvēs vēl pāris stundu, dabūs saules dūrienu, šis gorilla „Made in Italy"... Es te vēsumā varēju sēdēt, cik vien gribu, kaut vai līdz vakaram. Man nemaz negribējās mājās. Ja es tagad ieradīšos, neizbēgama izskaidrošanās ar Marlīzu. Labāk lai viņa paliek kādu laiku viena, tas palīdzēs viņai samierināties.

Es pasūtīju trešo alus krūzi. Marlīzas izlēciens mani bija sarūgtinājis. Pat dziļi aizskāris, kaut ko tādu es no viņas negaidīju. Es ļoti mīlu savu Marlīzu, viņas klātbūtne mani nomierina, kad es izmocīts, izspiests kā citrons, atgriežos mājās no izsekošanas vai pakaļdzīšanās. Vēl jo vairāk viņa man būs nepieciešama tagad, kad Resnis vienā mierā iegrūdis man

šo lietu... Bez tam — kas noņemsies ar manu veļu un ēdienu gatavošanu šai laikā, kad visi ir atvaļinājumos? Restorāni ir dārgi. Bendēt savu kuņģi Sirlē ēdnīcā man nepavisam negribējās.

„Labāk, ja tev ir pateicīgs suns, nekā nepateicīga sieviete," — sacīts arābu parunā. Es, protams, neesmu sieviešu ienaidnieks, bet pašlaik man šķiet, ka lajā kaut kas ir. Patiešām Marlīza vienkārši ir nepateicīga. Vai tad sievietes laime slēpjas tikai tajā, ko es viņai nedodu: dāvanas intīmos apstākļos, viesības un teātri, brīvs laiks svētdienās un svētkos? Protams, man ir neciešams darbs, pie tam vēl maza alga. Tomēr es taču viņai dodu minimumu no nepieciešamā. Tas nemaz nav tik maz. Viņa taču zina, ka es daru visu, ko varu...

Nu, lai jau viņa brauc uz to draņķīgo ciemateli. Man nospļauties. Paskatīsimies, cik ilgi viņa tur izturēs, gan jau atlēkšos mājās, viņai droši vien interesēs, ar ko es nodarbojos viņas prombūtnes laikā. Parīzē pašlaik ir tik daudz kārdinošu ārzemnieču... Esi mierīga, es jau nu negarlaikošos. Kur jūs esat manas Grietiņas, anglietes un zviedrietes?

Lai atrautos no savām domām, es iemetu monētu mūzikas automāta spraugā. No skaļruņiem sāka plūst mazās Piafas viegli aizsmakusi balss. Viņai ir veicies - viņa redz „dzīvi rožainā krāsā". Es paraustīju plecus. Mans garastāvoklis sabojājas aizvien vairāk. Slepkava no mafijas nepamirkšķināja ne aci, kad bistro sāka skanēt mūzika. Saimnieks, paslēpies aiz avīzes, laiku pa laikam pameta uz manu pusi izbrīnās pilnu skatienu. Es biju viņa vienīgais klients. Uz spoguļa pielikts mazs, pseidogotiskā šriftā uzrakstīts paziņojums: „Kafejnīca no 1. līdz 31.augustam slēgta".

— Rīt taisīsiet ciet?

Es uzdevu jautājumu, lai tikai kaut ko teiktu. Krodziņa saimnieks akurāti kā arhivārs salocīja avīzi un iebāza to starp pudelēm. Viņa sejā atplauka smaids — viņam jau bija sācis likties, ka šis apmeklētājs nevēlas sarunāties.

— Šodien visu slēdzam. Rīt es jau būšu Brivā.

Velns parāvis, tā Korēza mani visur vajā. Atmiņā atausa Rešņa jautājums: „Ko jūs, Borniš, tur esat aizmirsis, tajā Korēzā?" Vēl mirklis,

un es to atkārtošu kafejnīcas saimniekam, kas man iepretī ( atspiedies pret letij un dvašo virsū desas un sarkanā vīna smaku. Es soli atkāpos.

— Lieliski, — es teicu, skatīdamies viņā uzticības pilnām acīm, — bet es braucu uz Sabrinjaku...

Ja nebūtu Marlīzas, es nekad nebūtu uzzinājis šī nomaļā kakta nosaukumu. Neskatoties uz aizvainojumu, es tomēr domāju par viņu ar pateicību. Kamēr es mērcu lūpas alus putās, saimnieks prātoja sarauktu pieri:

— Pagaidiet, vai tas gadījumā nav Žijakas rajonā?

Atradis, kam prasīt! Vēl pirms neilga laika es pētīju Francijas dzelzceļu karti, lai noskaidrotu, kur mani Iekšlietu ministrija sūta komandējumā.

— Skaidrs, ka tur, — es priecīgi atsaucos, nolikdams krūzi uz letes. — Tas ir netālu no Žijakas.

Patiesību sakot, es par to nebūt nebiju pārliecināts, bet policistam jāprot samelot, lai iegūtu cilvēku uzticību. Tāpēc tagad, kad mēs bijām kļuvuši gandrīz vai par draugiem, es varēju nekautrēties un bez aplinkiem pavaicāju:

-• Klausieties, tur jums pretī dzīvo viena skaistulīte... Liliāna Serizola. Vai jūs viņu gadījumā nepazīstat?

Es izlikos par daudz pieredzējušu donžuānu. Tiešs trāpījums. Saimnieks, vīriešu solidaritātes pārņemts, pieliecās man tuvāk.

— Nu protams. Skuķis kā nākas. Diemžēl viņa nav priekš jums. Viņu uztur viens večuks, kam naudas kā spaļu. Viņa te neparādās bieži, bet dzīvokli katram gadījumam atstājusi.

— Jā?

— Jā, man arī gribētos viņu redzēt. Viņa no manis aizņēmās cigaretes un nesamaksāja par telefonu. Jocīgs skuķis, dzīvoklī telefons, bet zvanīt skraida šurp, lai nebūtu jāmaksā rēķins.

Es pacentos saņemt triecienu kā vīrietim pienākas, pie sevis atzīmēdams, ka skaistajai Liliānai bija savi iemesli nezvanīt saviem abonentiem no mājas. Mazulītes Piafas dziesma beidzās ar akordeona vaidu. Plate ieslīdēja savā vietā.

— Varbūt durvju sardze zina, kur viņa ir?

— Durvju sardze nekad neko nezin. Droši vien domā, ka viņa ar savu draudzeni Penclopi kaut kur dzīro. Godīgi sakot, draudziņ, es gan tā nedomāju... Ar tādu pakaju un tādiem pupiem...

Es piekritu, pamādams ar galvu. Vienlaicīgi arī atvadījos. Atstāju sīknaudu uz letes un no jauna atgriezos elles karstumā. Tips spccap-ģērbā vēl joprojām stāvēja savā postenī. Es apmetu viņam līkumu, un šķiet, ka viņš paskatījās uz mani. Es gāju pa Anonsiasjonas ielu, nogriezos aiz stūra un tūlīt nemanāmi atgriezos atpakaļ, un noslēpos caur-brauktuvē. Tikko mafijas vīrs beigs dežūru, es iešu parunāties ar piektā nama durvju sardzi un iedzīvotājiem vai arī ieiešu blakus esošajā darbnīcā. Kad tas būs? Ja es to zinātu... Kaut gan laiks mani īpaši neuztrauca. Es biju iemācījies gaidīt, un bez tam šodien man nebija kurp steigties... Es piemēķēju cigareti un tūlīt atkal sāku klepot. Klepus nepārgāja. Tā ārsts no Kambasēras ielas mani sveicināja. Tā jau vēl var pievērst sev uzmanību. Es izšmaucu svaigā gaisā, labāk izklepošos kaut kur tālāk no šejienes.

Bet ja nu cilvēks spccapģērbā ir mūsu konkurents no Orfevras krastmalas? Nu nē, priekšnojautas mani nekad nav pievīlušas... Diemžēl, mūsu sāncenši prot strādāt ar kartotēkām un palauzīt galvu tāpat kā mēs. Viņi varēja atklāt Liliānu un uzzināt, ka viņa satiekas ar skaistuli Mesīnu. Par laimi, Resnis arī nav ar pliku roku ņemams! Varbūt viņš nerīkojas visai glīti, toties ļoti efektīgi... Tikko pie horizonta parādās kāds lielāka mēroga noziedznieks vai arī uzpeld kāda lieta, kas interesē Iekšlietu ministriju, Vješēns no centrālās kartotēkas pievāc vajadzīgos dosjē un paslēpj sava rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tas ne reizi vien jau novedis pie konflikta ar administrāciju, bet viņš no sava atkāpties nedomā. Ja konkurents no krastmalas ir lāga zēns, Resnis var izsniegt viņam nepieciešamo informāciju pa karotei reizi stundā, saprotams, par to apmaiņai saņemot kaut ko pretī. Reizēm pat, lai apliecinātu draudzību, var pacienāt konkurentu ar liķieri ,,Pastis“ pie simpātiskā bārmeņa kafejnīcā „Pie Viktora** Žilekera ielā.

Turpretim, ja konkurents noskaņots segu vilkt tikai uz savu pusi, jo sliktāk viņam pašam. Vješēns ar baudu nosūtīs viņu sekot maldīgām

pēdām pa ceļu, kas nobārstīts banānu mizām, bet, kamēr viņš ies nezin kur, mēs ar Iduānu, turēdamies ēnā, pirmie nonāksim pie mērķa. Pesimisti to sauc par „policiju karu“, bet augstsirdīgais Resnis uzskata par veselīgu konkurenci.

Rīkodamies kā jau Vješēna skolnieks, es noslēpu Interpola telegrammu. Katram gadījumam. Nav ko izzvanīt pa visu pasauli par Amerikāņa ierašanos Francijā! Tāpat es noslēpu Liliānas Scrizolas dosjē. Tikumības policijas brigādes sastādītajā protokolā „aizturēta, nodarbojoties ar prostitūciju^1', viņas raksturojums nav no izcilajiem: „...atriebīga, pret tiesību orgānu pārstāvjiem dienesta pienākumu izpildīšanas laikā izturas augstprātīgi". Droši vien, ka tamlīdzīgi protokoli ir arī policijas prefektūras arhīvos. Tikko būs brīvs laiks, jāaiziet uz turieni paskatīties.

...Visā visumā viņa ir vienkārši „skaista ielenīle", kā teica Roblēns, kurš kaut ko saprot no šīm lietām, jo iepazinies ar tūkstošiem tādu dā-miņu dosjē.

Es gāju, kur acis rāda, un nonācu tieši pie kādas viesnīcas. Uz šaurās, netīrās fasādes mirdzēja zieda nosaukums, ko es nevaru ciest: „Krizantēma". Bet man bija nepieciešams steidzīgi piezvanīt. Pārvarēdams riebumu, es iegāju. Nezinu, vai tas ir pateicoties manai iztēlei, bet iekšā oda kā kapos. Pie tam senā Pasi kapsēta no šejienes atradās pavisam netālu... Aiz portjē galdiņa neviena nebija. Es piespiedu zvana pogu — tas nedarbojās. Pacēlu galvu un vēros saplaisājušajos un mušu apķēzītajos griestos. īpašnieki paaudžu paaudzēs aplīmējuši tos ar tapetēm, un tur, kur virs kamīna atplīsis šo tapešu gabals, tas atgādināja sakaltušu „napoleona" kūku.

No jauna piespiedu zvana pogu, bet veltīgi. Nomācošs klusums. Es izklaidīgi vēroju nožēlojamo interjeru. Blakus aizvēsturiskai šujmašīnai gulēja palagu kaudzīte. Izlietnē iemeslā salvete oda pēc hlora un atgādināja kāda dzīvnieka līķīli...

— Vai te kāds ir?

Es stāvēju pie trepēm, kas noklātas ar raibu paklāju, un gaidīju atbildi. Bez mazākajām sekmēm. Vai patiešām krizantēmas atnesušas nelaimi savam saimniekam? Varbūt viņš mierīgi sagremo pusdienas viņā saulē?

Tikai troksnis no ielas ienesa kaut kādu dzīvību drūmajā telpā... Nu ko, būs jāizmanlo telefons bez īpašnieka atļaujas. Es ar grūtībām atšķīru telefona numuru uz nodzeltējušās pamatnes.

— Runā no viesnīcas „Krizantēma**, Pasi 11-17. Es gribēju pateikt, ka viens tips aizdomīgi uzvedas. Šķiet, ka viņš novēro piekto namu Lc-kēna ielā. Droši vien kāda dzīvokļu zagļa līdzdalībnieks. Maza auguma, specapģērbā. Pārbaudiet, ludzu.

Tikko biju nolicis klausuli, klusi iedžinkstējās zvans. Tā jau es domāju, ka tūlīt pārbaudīs, no kurienes zvanīts. Es tūlīt pacēlu klausuli:

— Jā, tā ir „Krizantēma**. Sis tips joprojām ir te. Atbrauciet ātrāk.

Tad, neviena neievērots, es izgāju no viesnīcas uz ielas. Pa Žana

Bolotņa ielu lēni brauca taksometrs, meklēdams klientus.

— Hei!

Es izvilku savu žetonu un pabāzu zem deguna šoferim, kas man negaidīti atbildēja ar platu smaidu. Nu kaut vai viens, kurš mīl policistus.

— Kriminālmeklēšanas brigāde! Aiz tām mājām pagriezieties un apstājieties Anonsiasjonas ielas stūrī.

Taksists klusēdams pamāja un nolaida karodziņu, ta parādot, ka taksometrs ir aizņemts. Es steidzos uz izrādi un guvu apmierinājumu... Policijas autobuss ar ieslēgtu sirēnu iedrāzās Lckēna ielā un strauji nobremzēja pie piektā nama. No tā izlēca seržants un trīs policisti ar automātiem. Cilvēks specapģērbā pacēla rokas. Viņu pārmeklēja. Ar gandarījumu redzēju, ka viņam no kabatas izvilka revolveri. Bet, kas tur notiek? Šis gorilla kaut ko viņiem klāsta, tad nolaiž rokas un no kabatas izvelk žetonu. Detektīvs! Policisti atvainojās un ierāpās atpakaļ savā zilajā autobusā.

— Neizdošanās, — taksists smējās. — Jūsu kolēģi atkal izgāzās!

Un es kopā ar viņiem...

Vainas apziņā es klusēju. Mana oža mani pievīla. Kaut gan zvans uz policiju nav bijis gluži veltīgs, jo mans kolēģis šķendēdamies tomēr bija spiests aiziet no sava posteņa. Labi... Bet kas man par to? „Nekas, nekas,“ — kā kafejnīcā „Laposi** dziedāja mazā Piala. Manos nākamajos memuāros šī vieta būs jāizlaiž.

Nelaime nekad nenāk viena. Kad aizelsies es beidzot uzkāpu savā sestajā stāvā bez lifta un atgrūdu durvis, jau sagatavojis pretargumentus Marlīzai, es ievēroju papīra lapiņu. Tā man uzreiz iekrita acīs: lapiņa piespiesta ar atbaidošu, smagu pelnu trauku, viņas mātes dāvanu:

„Rožē, tu man visu laiku melo. Es nezinu, ko tu esi izdomājis. Piezvanīju tavam Resnim, viņš nemaz nezināja, ka tu esi nolēmis pārcelt atvaļinājumu. Es aizeju. Novēlu labi atpūsties.*1

Es pamiru. Mans mazais dzīvoklītis piepeši šķita milzīgs un tukšs. Šai garajā vasaras vakarā es esmu pazaudējis Marlīzu un neesmu atradis Amerikāni!

V

Draņķis. Centrālās policjas pārvaldes vecākais inspektors Džeks Brainds ir vienkārši draņķis, īsts nelietis. Pie tam vēl nemākulis. Viņam nepietika ar to, ka viņš piedabūja Džūnu runāt, izspieda no viņas visu, ierakstīja magnetofonā, lai pēc tam šantažētu, nē, viņam vēl pietika nekaunības uzgrūst viņai darīt savu darbu.

Ne vairāk, ne mazāk — viņš vēlas, lai viņam pienes klāt Batalijas slepkavu vārdus.

— Rudmate droši vien viņus pazīst, šo Džo un Džimiju?

Protams, Rudā pazīst šos mafijas slepkavas. Viņas dzimta arī cēlusies no Sicīlijas, un viņa dzīvo ar Džo, Džimija brāli. Džūna pati arī labi pazīst brāļus Gaetas. Tikai viņa nekad un nevienam to neteiks. Viņai vēl par agru mirt. Ja šis nīkulīgais Džeks Brainds uzodis pēdas, lai pats nodarbojas ar savu izmeklēšanu. Lai pats izjautā rudo Karmelitu. Pietiek, ja viņš izsauks viņu vienalga kāda sīka iegansta dēļ. Ja viņa sāks runāt, nu ko, jo labāk viņam!

Bet viņa, Džūna Bikmena, jau tā pateikusi par daudz. Viņai pat izspiedās auksti sviedri. Ari seržantam Daimondam sākumā viņa pateica daudz kā lieka, droši vien aiz jūtu pārpilnības. Tagad šie puiši no

policijas var būt droši, ka viņa aiztaisīs savu muti un vairs nekad neatvērs, kaut vai to seržantu sazāģēs gabalos ar motorzāģi viņas acu priekšā.

Nopratināšanas laikā viņš visu laiku miedza viņai ar aci. Bet tad, kad nīkulis sāka draudēt, ka visu atklās mafijai, seržants nepakustināja ne pirkstu.

— Dodu jums nedēļu, — spiedza tas vecis, — lai uzzinātu, kur slēpjas Džo un Džimijs!

Šie kruķi visi ir vienādi. Vienāda runāšana, vienāda izturēšanās, vienas un tās pašas blēņas. Visi uz vienu roku, dzīvo uz nodokļu maksātāju rēķina un grib iedzīt kaktā nabaga sievieti, kurai katru nakti jādabū kāds, lai nenomirtu badā. Nelieši tādi. Būtībā parasti suteneri, nemākuļi, kas nevar iztikt bez nelaimīgas sievietes palīdzības. Lai paši meklē ziņas, bet nē, viņiem vienkārši slinkums to darīt. Slinkums vai bailes. Džūna nekad neticēs, ka Brainds nezina, kur ir brāļi Ciaetas. Viņus pazīst visa Bruk-lina. Viņi visu laiku sēž „Kardjello tavernā*'. Viņi pastaigājas pa Mcn-hetenu policistu acu priekšā, bet tie izliekas, ka nemana. Kurš no viņiem ir galvenais, Džo vai Džimijs, kurš labāk veic lietiņas, kuras viņiem uztic pats Ņujorkas Krusttēvs dons Gvidoni...

Jābūt galīgi stulbam policistam, lai ncnorcaģēlu uz Džūnas pieminētajiem vārdiem. Bet varbūt, un tas ir ļoti iespējams, Brainds viņu pratināšanā izliksies par muļķi. Kaut ko apmēram tādu:

„Kungi, atvainojiet par traucējumu, es jūs uzaicināju tikai tāpēc, ka kāda Džūna liecināja pret jums. Nu, jūs viņu pazīstat, viņa strādā Grīn-vičviledžā... Saprotiet, es tikai izpildīju savu pienākumu.“

Nelietis! Skaidrs, ka policijai pret viņiem ir tikai Džūnas liecība. Tikko viņus atlaidīs, un tas būs drīz vien, viņa sēdēs kaut kur Bruklinas bēniņos piesieta pie krēsla. Rudā viņai kādreiz izstāstīja, kā notiek tiesa pie šiem itāļiem.

Virs dona Gvidoni galvas, kurš sēž gara ozolkoka galda galā, karājas milzīgs krucifikss. Logu slēģi ir aizvērti. Sveču trīcošo liesmu mēlīšu gaismā četru slepkavu stāvi, kas uzaicināti uz šo sanāksmi, met drebošas ēnas uz nobalsinātajām sienām.

Dziļajā klusumā kā baznīcā atskan dona Gvidoni balss, kas atklāj sanāksmi. Viņa priekšā uz galda uzlikti maize, sāls, ķiploki, pudele vīna. Viņš pārlauž maizi piecās daļās, uzliek tās uz paplātes, kas apsegta ar melnu salveti, uz kuras izšūts sudraba krusts, un piecas reizes paceļ gaisā paplāti, pustumsā klusi izteikdams tradicionālās rituālās frāzes: „Visupirms bijā Dievu, tad cienī savu māti un tēvu... palīdzi tuvākajam un mīli Sicīliju."

Katrs no klātesošajiem pēc kārtas ņem savu maizes gabalu, ieliek to traukā ar sāli un pēc tam apēd pusi. Atlikušo pusi noliek uz galda sev priekšā un izdzer pusglāzi vīna. Dona skatiens apstājas pie tā, kuram pēc liktens lēmuma palicis mazākais gabaliņš. Bez kādas izteiksmes dons saka:

— Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā izdari šo darbu, mans dēls. Mēs gaidīsim tavu atgriešanos, lai pabeigtu maltīti.

Šādi iedvesmots izredzētais pamet istabu. Viņam jāpierāda, ka ir cienīgs sēdēt pie dona Gvidoni labās rokas. Dons Gvidoni taču pārstāv pašu donu Karlo Pucoli, mafijas augstāko vadītāju, kas vada Godājamo Sabiedrību vēl no dzimtās Sicīlijas! Maize nozīmē savienību, sāls dod drosmi, vīns iekvēlina asinis, ķiploks simbolizē klusēšanu. Neviens nedrīkst atteikties. Dona rīkojums ir svēts. Ja kāds nevar to veikt, viņam uz visiem laikiem tiks uzspiests gļēvuļa zīmogs. Viņš to izdarīs... Un resnā Džūna tiks izsvītrota no šīs pasaules dzīvo sarakstiem...

Reiz viņa pajautāja Karmelitai, vai viņi spīdzina tos, kas nokļuvuši viņu ķetnās.

— Visādi, — Karmelita atbildēja nosvērti mierīgi. — Viss atkarīgs no tā, cik šie cilvēki ir vainīgi.

Cilvēku var sagriezt gabalos pirms nogalināšanas vai pēc. Pirms, protams, ir sāpīgāk. Reizēm viņi ģimenei nosūta kādu kājas vai rokas daļu, gadās arī visu līķi čemodānā, lai paziņotu par nāvi... Kaļķi vai sērskābe iznīcina visas pēdas... Ja viņi negrib sagādāt sāpes, tad šauj pakausī vai arī dod triecienu ar beisbola nūju pa pakausi. Šai jomā viņiem ir daudz īstu profesionāļu.

Džūnu aizvien vairāk pārņēma bailes. Par tik briesmīgiem cilvēkiem nedrīkstēja policijai neko teikt. Protams, viņa rīkojās cilvēcīgi pēc Robinsa nāves. Par Bataliju viņai tikai nospļauties. Žēl, ka viņa uzticējās Daimondam, vēl jo vairāk tāpēc, ka Braindu, šķiet, interesē tikai Batalija. Viņš nepateica pat nevienu labu vārdu par savu bojā gājušo kolēģi Robinsu. Daimonds gan ir cilvēcīgāks, bet viņam te nav balsstiesību. Un bez tam, viņš arī ir tikai policists.

Pēkšņi Džūnas galvā iešāvās ideja, un viņa paņēma telefona klausuli. Šai laikā Rudā, droši vien, ir frizētavā. Katru dienu no divpadsmitiem līdz trijiem viņai veido frizūru. Protams, tas ir dārgi. Kaut gan, no otras puses, iznāk ietaupīt uz pusdienu rēķina. Interesanti, kā tam simpātiskajam blondīnam Džo patīk Karmelitas rudā aste, kas viņai sniedzas pāri mugurai.

— Es gribētu ar tevi satikties ,,Džīno“.

Karmelita viņu saprata no pusvārda:

— Labi, tikai pēc četriem.

— Norunāts, tu uzzināsi kaut ko interesantu.

Džūnai kā akmens novēlās no sirds. Ja Brainds domā viņu nodot mafijai, te viņš maldās. Skaidrs, viņa nav izgudrojusi lokomotīvi, bet pa to laiku, kamēr viņas papēdīši klaudz pa Grīnvičas trotuāriem, viņa šo to ir iemācījusies.

* * *

Līdz šodienai Džūna Bikmena tā īpaši ne no kā nebaidījās. Viņa nodarbojās ar savu biznesu jau sen un bija iemantojusi šai profesijai nepieciešamo nocietināto sirdi. Neskatoties uz to, kamēr viņa skaitīja naudu, lai samaksātu taksistam, kas viņu bija atvedis uz Lcksingtona avēniju 780, viņu pārņēma reālu briesmu priekšnojauta, izraisīdama baiļu drebuļus. Droši vien, viņai vajadzēja likt apstāties kādus simt metrus tālāk un nedot taksistam adresi... Ņujorkas taksisti, tiklīdz, izsēdina pasažieri, tūlīt izvelk bloknotiņu un atzīmē iekāpšanas laiku un galamērķi. Protams tāpēc, lai varētu paziņot policijai, ja vajadzīgs.

Džūna kādu brītiņu pastāvēja vestibilā, tad devās uz dienesta liftu. Šeit ,,Džīno“ viņai viss ir labi zināms. Viņa pati te bieži norunā satikšanos. Te ir klusi, bet šai pēcpusdienas laikā pavisam tukšs.

Beidzot apsēdusies krēslā, viņa bija pārliecināta, ka, ja kāds viņai arī ir sekojis, tad viņa no tā likusi vaļā.

Rokas viņai nedrebēja, elpa bija mierīga. Viņa sev pasūtīja burbonu un no melnās somiņas izvilka mazu pūdernīcu. Ar rādītājpirkstu pabīdīja koķetāk matu cirtu un pie viena apaļajā spogulītī apskatīja zāli. Pilnīgi nomierinājusies, viņa bija gatava cīņai ar Rudo.

Kad Džūna iegāja Policijas pārvaldē, viņai vēl bija kādas ilūzijas. Pēc piecu minūšu sarunas viņa pārliecinājās, ka viņi visi ir vienādi. Visi pērkamas dvēseles. Un visvairāk — šis velna Brainds. Tad tāpēc Maiks Daimonds viņai visu laiku miedza ar aci — sak, uzmanīgāk. Bet viņa, muļķe tāda, uzreiz, nesaprata, ka tas nozīmē: „Domā par to, ko tu saki, meitenīt... Nepļāpā par daudz!“ Bet viņai tas neienāca prātā. Iznākot no kabineta, viņa uzdūrās Sinepju Kerolai, kuru tā sauca tāpēc, ka neviens nekad nebija redzējis, ka viņa nēsātu kaut ko citā krāsā, vai tas būtu krūšturis vai kurpes.

— Brainds, — iebrēcās Sinepes, — tas jau ir pusdulns, tai tikumības policijā visi ir tādi.

Par laimi Džūna apķērās un pateica, ka viņu pievākuši no ielas. Tas skan labāk nekā izsaukums uz nopratināšanu. Jā, šis Brainds ir aizdomīgs tips. Saka, ka nezinot, kur slēpjas brāļi (Jactas. Un vēl viena detaļa. Parasti policisti lieciniekiem izklāj kaudzi fotogrāfiju. Izgāž veselu blāķi! Bet šis nekā! Brainds aprobežojās tikai ar vienu jautājumu, kamēr Daimonds tur no stūra mirkšķināja:

— Sakiet, Rudā droši vien viņus pazīst, Džo un Džimiju?

Tā bija daudznozīmīga frāze, to viņa tikai tagad saprata. Viņai paveicās, jo viņa uz visām šī Brainda tirādēm deva īsas un izvairīgas atbildes.

Braucot taksī un sēžot aiz aizsargstikla, kas viņu nošķīra no vadītāja -nepieciešamā piesardzība - viņa visu laiku pie sevis atkārtoja sagatavoto sakāmo:

6—268

— Iedomājies, Karmelita, mani pievāea Brainda vīri. Viņi gribēja man uzdot dažus jautājumus par maniem klientiem. Es sēžu kabinetā un piepeši dzirdu telefona sarunu, pavēles... Tas izdzimtenis Brainds auro visā rīklē: „Dzirdiet, man vajadzīgs Roko Mesīna. Sameklējiet viņu par katru cenu. Tikai viņš man var pateikt, vai šai lietā iejaukti brāļi Gaetas. Es esmu pārliecināts, ka tic ir viņi, kas nožmiedza Bataliju un Robin-su“... Tikko kā es iznācu no turienes, tā uzreiz piezvanīju tev.

Džūna peldēja laimē. Varbūt viņai izdosies iegūt Džo un Džimija labvēlību... Bet Brainds savu magnetofonu var iebāzt sev... Viss, kas tur ierakstīts — tīrie sīkumi. Džūna ne ar ko neriskē, ja tā labi padomā. Mafija viņai vēl paldies pateiks. Ja Brainds laidīs darbā savu magnetofonu, viņa pateiks, ka ieraksts ir samontēts. Viņš pats uzdeva jautājumus un pats atbildēja. Daimonda mirkšķināšana pasargājusi Džūnu no lielām nepatikšanām. Vēl jāpārcieš dažas minūtes, un viss būs labi.

* * *

Džūnas Bikmcnas garastāvoklis uzlabojās. Viņa jau gribēja, par spīti diētai, pasūtīt otru burbonu, bet durvīs jau parādījās Karmelita. Džūna tik tikko paguva savilkt lūpas laipnā smaidā. Rudā Karmelita nebija viena, viņu pavadīja Džo Gacta. Džūna vienmēr brīnījās, kā sicīlietis var būt ar tik gaišiem matiem.

Karmelita nāca taisni no frizētavas, un viņas rudie, garie un biezie mati, kas izcēla smaragdzaļās acis, vēl silti smaržoja.

Šī rudā sāncense, ģērbta zaļā kostīmā un kurpēs ar augstiem papēžiem, izskatās lieliski. Labi, ka viņa nebāž degunu Džūnas darbošanās vietās.

Džo arī labi izskatās: jauns, stalts puisis gaiši rūtainā uzvalkā un melnos krokodiļādas mokasīnos.

Viņa gaišie mati kontrastē ar melnīgsnējo ādu un melnajām acīm, kurās mirdz ļaunas uguntiņas. Karmelita apsēžas blakus Džūnai, un Džo līdzās viņai tā, lai varētu novērot ieejas durvis. Viņš neizņem rokas no žaketes kabatām.

Džo Psihs vienmēr ir modrs, viņu grūti pārsteigt.

Viņš vēsi pasmaidīja un jautāja:

— Tu, šķiet, gribēji mums pastāstīt kaut ko interesantu?

Džūna pārvarēja bailes un sāka ātri stāstīt savu iemācīto tekstu. Viņa skatījās te uz Džo, te Rudo — vai ticēs? Šķiet, ka jā. Kad viņa apklusa, blondais Džo paraustīja plecus:

— Tas Brainds ir gatavais izdzimtenis, visur bāž savu degunu. Mums tikai viņa vien vēl trūkst. Paldies par informāciju, bet uz mums tas neattiecas. Un uz puisi, kuru tu pieminēji, arī...

Pie tam, viņa šeit vairs nav!

Viņa skatiens apstājās pie pārīša, kas nupat bija ienācis zālē. Sejā iegūla draudīga izteiksme. Iztaustījis viņus ar acīm, viņš piebilda:

— Viņš neatgriezīsies tik drīz. Cik man zināms, ar viņu nodarbojas Brainds un FIB. Tava informācija apstiprina ziņas, kas ir mūsu organizācijai.

Es pacentīšos neaizmirst par tavu pakalpojumu. Viņš runāja gandrīz vai ledainā balsī, bet saturs ir ko vērts.

No šī brīža neviens neuzdrošināsies aiztikt resno Džūnu, no viņas galvas nenokritīs ne matiņš!

Džūna bija loti apmierināta par savu atjautību. Mafija viņai noticēja. Asiņainās izrēķināšanās rēgs par nodevību pamazām pagaisa...

VI

Naktī es gandrīz nemaz negulēju un grozījos gultā. Mana roka pastāvīgi centās sataustīt Marlīzas silto, smaržīgo augumu, bet atrada tikai aukstu tukšumu.

Aizmigu tikai uz rīta pusi. Sapnī mani vajāja cilvēki spccapģērbos. Es iebēgu kaut kādā mājā un noslēpos kalpotāju istabā. Sekotāji ielauzās tur, un viņu naida izķēmotās sejas bija visur: priekšā, aiz muguras, pa labi un pa kreisi, pie kamīna un aiz loga, pie ūdens notekcaurules. Vieni slēpās, otri rāpās, trešie kaut ko kareivīgi kliedza un grasījās mesties

man virsū. Viņus komandēja mazs plikpauris, kam blakus stāvēja seržants un trīs policisti. Ieroču vietā viņiem rokās bija krizantēmas. Es izbēgu uz balkona un pamiru bailēs, pacēlis rokas pret debesīm, jo Resnis mani satvēra aiz apkakles, skaļi aurodams: „Jūs nebrauksiet uz Ša-brinjaku, jūs nebrauksiet uz Šabrinjaku!“

Telefona zvans mani izrāva no murgiem. Domādams, ka tā ir Mar-līza, es pielēcu kājās un apgāzu galdiņu, kas stāvēja pie ieejas. Tūlīt es pateikšu visu, ko par viņu domāju. Ja viņai tas nepatiks, jo sliktāk viņai. Man ir līdz kaklam sieviešu kaprīzes. Beidzot es tiku līdz telefonam un norāvu klausuli. Tas bija Vješēns.

— Jūs neaizbraucāt uz Šabrinjaku?

Varbūt mani murgi turpinās?

Nē, es esmu nomodā, un Resnis runā diezgan saldenā balsī.

— Atvainojiet, patron, es gulēju...

— Tas mani nepārsteidz. (Es pametu acis uz savu pulksteni barometru. Tas rādīja desmit, un ārā spīdēja saule.) Tātad jūs nebraucat? Un ko man tur stāsta Lojas kundze?

Es ar grūtībām pamazām atbrīvojos no miega valgiem. Lojas kundze — tā ir stenogrāfiste un mašīnrakstītāja Polctc, sekretāre ar milzum dziļu dekoltē, ko mēs visi pa draugam saucam Pepe, bet jokdari parasti mēdz sveicināt: ,,Oi, oi, madam Loj“.

Vješēns tādus jociņus neatzīst un, neskatoties uz viņas kleitas dziļo izgriezumu, izrāda savai tuvākajai līdzstrādniecei tādu atturīgu cieņu kā īsts bankas direktors.

Es murmināju:

— Nav nekā, ko stāstīt. Es domāju, ka paliekot Parīzē — es...

Šai svētdienas rītā Rešņa balss man likās aizdomīgi draudzīga:

— Tas ir labi, Bomis. Ja jūs esat brīvs, varbūt mēs varam pusdienot kopā un pie viena apspriest Mesīnas lietu? Tas attiecas uz mafiju. Paņemiet līdzi Marlīzu!

Vai nu viņš par mani ņirgājas, vai arī nespēj iedomāties policista sievas reakciju, kuras vīrs trīs gadus izticis bez atvaļinājuma. Es mēģināju izgrozīties:

— Diemžēl mūs jau uzaicināja māsa. Es varētu ap pulksten vienpadsmitiem ierasties ,,Klinī“...

Šķiet, ka viņš bija vīlies. Vješēnam ir vājība pret savu darbinieku sievām. Ir vērts redzēt, kā viņš cenšas apbalvojumu izsniegšanas vai pensijā izvadīšanas oficiālajās ceremonijās: pārgriezis acis un ievilcis vēderu kā vecs aktieris, viņš dzied kā lakstīgala, aprakstīdams vīru varoņdarbus. Tomēr tā ir nevainīga izprieca. Sievietes priecājas, bet viņam par to visu dienu ir labs garastāvoklis.

— Labi, vienpadsmitos, bet ,,Lipā“, — viņš izmet. — Nenokavējiet.

Es noliku klausuli un žāvādamies piegāju pie virtuves skapja. Šķīstošās kafijas bundža gandrīz izslīdēja man no rokām. Vispār gan es dodu priekšroku pupiņu kafijai, bet pašlaik man nav ne laika, ne spēka samalt kafiju. Noliku netīro krūzi blakus vakar vakarā iztukšotajai sardīņu bundžai. Kamēr uz gāzes plīts, kas pirkta par prēmiju, ko es saņēmu par Emīla Buisona notveršanu, vārījās ūdens, es izstaipījos, atspiedies ar rokām pret galda malu. Sastindzis šai pozā, es domāju par Mesīnu. Spriežot pēc aprakstiem, kādi man doti par Liliānu Serizolu, šis Amerikānis nepavisam nav līdzīgs man. Acīmredzot, viņam sieviešu problēma neliek ciest.

* * *

,,Lips“, ko pieminēja Resnis, — tas ir nacionālais dārgums. Šai alus dzertuvē uz. Senžcrmēna bulvāra rītos satiekas Parīzes teātru un politikas slavenības, lai apspriestu svaigākos jaunumus un, sēžot pie lielas alas krūzes, nogaršotu Baltijas siļķi, sāļu liellopu gaļu vai firmas ēdienu no sautētiem kāpostiem. Mazliet uztraucies, es iegāju garenajā zālē, ko rotāja spoguļi un porcelāns. Burvīgais 100.gada interjers... Stikla šķērssiena sadalīja telpu divās daļās. Pa kreisi - alus dzertuve, kas klientiem ir sava veida šķīstītava. Te viņi paklausīgi gaida, kamēr nosauks viņu uzvārdu un aicinās pie galdiņa. Pa labi — speciāla zāle, kur sastopami ievērojami politiski darbinieki kopā ar visspožākajām skatuves zvaigznēm. Tā ir īpaša vieta, no kurienes viss ir labi redzams un, galvenais, arī tu pats esi visu acu priekšā. Četrdesmitgadīgais saimnieks ar spēcīgu stāvu un īsi apgriez-

tiem matiem — no Roblēna es uzzināju, ka viņu sauc Rožē Kazs — rūpīgi seko klientu atlasei. Viņš stāv durvīs kā nepielūdzams cerbers un piešķir vietas tikai izredzētajiem.

Resnis ar savu vīna glāzi bija iekārtojies zem koka trepēm, kas veda uz kopējo zāli otrajā stāvā.

— Borniš, jūs nokavējāt tikai divas minūtes. Tas nav slikti. Ziniet, par ko es domāju?

Es labāk to nezinātu. Man briesmīgi gribējās dzert. Es apsēdos iepretim Resnim un pasūtīju oficiantam krūzi gaišā alus. Lai nenokavētu, man bija jādrāžas kā ārprātīgam pa visām metro pārejām. Distancē no Odeona laukuma līdz Scnžermēndeprē, kur atrodas slavenā iestāde, es droši vien pārspēju visus rekordus skriešanā. Pēc neilgām pārdomām es atbildēju:

— Nē, patron.

Vješēns viltīgi skatījās uz mani.

— Ja Mesīna ir atbraucis ar savu īsto uzvārdu, tas nozīmē, ka viņa pase ir kārtībā. Tādā gadījumā pēc ierašanās Parīzē viņam vajadzēja aizpildīt policijas anketu un uzrādīt adresi, vienalga, īstu vai izdomātu. Šai anketai jābūt lidostas policijas arhīvos. Jūs varat sekot manai domai?

— Protams, patron.

— Secinājums: jūs nekavējoties brauciet uz Orlī, pārbaudiet pasažieru sarakstus un anketas.

Loģiski. Tomēr es atļāvos iebilst:

— Ja nu viņš nav vis atlidojis uz Orlī, bet uz Briseli vai Romu un atbraucis ar vilcienu, tad nekas neiznāks. RŽ* pietiek ar pases uzrādīšanu...

Resnis uz mirkli kļuva domīgs, iedzēra malku no savas glāzes un labpatikā aplaizīja lūpas. Es jau biju izdzēris trīs ceturtdaļas no savas puslitra alus krūzes.

RŽ — viena no nacionālās policijas pārvaldēm, kas nodarbojas ar dokumentu pārbaudi, šķērsojot robežu.

— Tā jau ir, - viņš piekrita, - bet vienalga vajag pārbaudīt. Varbūt, palikusi adrese. Vai viesnīcas kaut ko iedeva?

Viesnīcu nodaļa, kas atrodas mūsu ēkas piektajā stāvā, nodarbojas ar iebraucēju kontroli. Tur reizēm izdodas atklāt sīkus blēžus, kas pēc iebraukšanas Parīzē savā naivumā viesnīcas anketā uzrāda īsto vārdu. Šaubos, vai Amerikānis varētu tā iekrist.

— Nekā nav, patron.

— Kā tā nav? - burkšķēja Resnis. — Bet par Serizolu?

— Devusies nezināmā virzienā no Lekēna ielas! Es tur biju vakar. Prefektūra tur bija ierīkojusi slēpni...

Resnis gandrīz salēcās. Tiklīdz pieminēja policijas prefektūru, viņam sabojājas garastāvoklis.

— Ko jūs tur melšat?

— Diemžēl, tā ir taisnība, patron. Bet neuztraucieties, es ar viņiem kaut ko izstrādāju... nu, kā jūs mācījāt.

Resnis sakoda zobus, bet man liekas, ka viņa acīs bija atzinība. Viņš iedzēra vēl malku no glāzes un nolika to uz galda.

— Interpols atkal izdarījis muļķību, — viņš norūca. — Ja viņi, kā parasti, nosūtījuši kopiju uz amerikāņu sūtniecību, kurai ir sakari ar prefektūru, tad pašlaik Orfcvra krastmalā ir liela sanāksme. Brīnišķīgi! Nu, bet gan es visu pateikšu šim Beikeram, kad viņš rīt parādīsies pie mums.

Var jau būt. Es tomēr biju mazliet samulsis. Tikai tagad es sapratu, kāpēc sīkulis specapģērbā stāvēja Lekēna ielā Serizolas mājas priekšā. Un vēl es domāju, ka mēs sākam cīņu ar mafiju patrona godkāres dzīti, kaut gan mums nav ne līdzekļu, ne naudas, esam tikai mēs ar Iduānu, un tagad mums vairs neizdosies mierīgi uzspēlēt elektrisko biljardu kafejnīcā.

Resnis klusēja. Klusēšana ieilga, un es jutu, ka manī aug īgnums. Es jau nožēloju, ka nebraucu uz Korēzu. Es pārāk labi pazīstu Vješēnu, viņam neeksistē nekādas konvencijas. Ja es viņam nedabūšu Mesīnu, bet viņu notvers policijas prefektūras cilvēki, tad es drīz vien nokļūšu kādā provinces robežpostenī un līdz pat pensijai nodarbošos ar zīmogu iespiešanu pasēs.

Es pametu skatu uz pulksteni: vienpadsmit trīsdesmit. Tas nebija paslīdējis garām modrā šefa uzmanībai.

— Jā, es saprotu, ka jūs gaida, - viņš ērcigi noteica. — Jums vienmēr pirmajā vietā ir izklaidēšanās... Es to atcerēšos, lai atzīmētu jūsu ikgadējā atestācijā.

Es noliedzoši purināju galvu:

— Nē jau, patron, es nesteidzos...

Viņš izlikās, ka nedzird.

— Rīt no rīta brauciet uz lidostu sagaidīt Beikeru, par šoferi ņemiet Krokbuā. Pēc tam, ja pagūsiet, aizbrauciet uz prefektūru un sameklējiet materiālus par Franko Langustu. Es pacentīšos kaut ko uzzināt no saviem ziņotājiem. Ja būs kaut kas jauns, vakarā jums piezvanīšu. Es ceru, ka jūsu ģimenes svētki nevilksies līdz naktij...

Viņš pasauca oficiantu, samaksāja tam un piemetināja:

— Bet varbūt viņi ir kļūdījušies, un Amerikānis aizbraucis uz Sicīliju. Tas būtu labāk... Viņam taču tur ir radinieki, vai ne?

Viņa acis pēkšņi iedzirkstījās.

— Paklau, Borniš, bet, ja nu jums aizlaist uz Palermo un uzzināt visu uz vietas... Tas taču ir labāk nekā Korēza? Kā jums liekas?

Kādu brīdi klusējis, viņš paskatījās uz mani, izdzēra savu glāzi un pašūpoja galvu:

— Kā jūs domājat, kas tā par „svarīgu operāciju"?

VII

Šajā augusta dienā no plašās viesistabas lielajiem logiem, kas izgāja uz Sušē bulvāri, bija ne vairāk labuma kā no hipodroma bez zirgiem, kuri bija tik dārgi Fransa Langusta sirdij un makam. Tāpēc arī saimnieks nesteidzās atvērt biezos aizkarus, kas daļēji sedza logus. Istabas puskrēslas klusums un miers vilināja mazliet pasnaust un pasapņot. Istabas iekārta bija grezna, bet nezaudējot veselo saprātu. Maigā dienas gaisma

apspīdēja ar zīdu apsistās sienas, uz kurām bija redzamas slavenu mākslinieku gleznas. Ungāru parkets gandrīz pazuda zem milzīga austrumu paklāja, kas bija tik biezs kā zvērāda. Ar mēbelēm varētu lepoties jebkurš antikvārs.

Franss Langusts pierastajam interjeram nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš to bija pasūtījis māksliniekam, lai varētu būt pārliecināts, ka nams atbilst viņa sasniegtajam mantas stāvoklim. Vairāk par visu viņš mīl skatīties televizoru un skatās visu pēc kārtas, pat kinokluba filmas ar subtitriem un politiskās diskusijas „Aizveriet iekavas", no kurām neko nesaprot. Vismīļākās viņam ir sporta pārraides, tās viņš izbauda pilnībā, nepiecēlies no sava dīvāna, tāpat kā zirgu skriešanas sacīkstes hipodromā, kas ir pretī viņa mājai.

Šodien bija svētki: Langusts izbaudīja katru spēles momentu draudzīgajā sacensībā starp Marseļas „Olimpiku" un Lansas „Reisingklubu". Katrs ziemeļnieku uzbrukums, katra kustība dienvidnieku vārtu priekšā lika viņam svīst aukstus sviedrus. Cigarete izkvēlojās kristāla pelnu traukā, un zilpelēku dūmu strūkliņa cēlās pret griestiem. Kad tiesneša svilpiens beidzot pavēstīja spēles beigas, Langusts atviegloti uzelpoja. Maršēja uzvarējusi!

Franss Subcrts, saukts par Langustu, izskatījās vecāks par saviem piecdesmit gadiem. Grumbas sejā un maisiņi zem acīm liecināja par neapvaldītām vēlmēm. Franss mīlēja uzdzīvot un neslēpa to... Viņa ķermeni klāja piemiņas zīmes no dažādiem viņa vētrainās dzīves periodiem. Piere jau agri kļuvusi kaila, bet pakausī saglabājusies sirmu matu atauga. Pelēko acu caururbjošo skatienu mīkstināja strupais deguns un gaļīgās lūpas.

Franss bija no sīka zivju tirgotāja ģimenes. Longdekapusēnas ielu zināja visa Marseļa, jo tur atradās sīkās bodītes, kas bija caurcaurēm piesūkušās ar zivju, olīvu un garšvielu smaku, piebāztas ar milzum daudz kastēm un saiņiem. Franss sāka ar langustu ķeršanu un no tās ieguva savu iesauku. Diemžēl, ķert tos kļuva aizvien grūtāk, tas bija jādara arvien tālāk no krasta. Franss saprata, ka šis darbs kļūst bīstams. Viņš pārdeva laivu un zvejas ierīces draugam no Vecās ostas un aizbrauca uz Parīzi. Viņam palīdzēja sakari ar Marseļas un Tulonas melnajām avīm,

arī dabas dotais runīgums un apsviedīgums nāca par labu. Viņš drīz vien kļuva pazīstams visai šaubīga biznesa aprindās.

Langusts zināja, ko grib.

„Vajag pareizi izvēlēties profesiju,“ — viņš mēdza teikt.

Viņa paša profesijā ietilpa zādzību sagatavošana, izpildītāju sameklēšana, laupījuma uzpirkšana un tālākpārdošana. Visi īstie zagļi labi pazina uzpircēju Fransu un bieži griezās pie viņa. Pat mafija, kurā viņš bija sakarnieks, augstu vērtēja viņa spējas un zināšanas šai jomā, kur pašas nepieciešamākās īpašības ir precizitāte un klusēšana. Bandītiem viņš bija kā paša liktens sūtīts, tāpat kā viņi Langustam. Pateicoties tiem, viņš ieguva miljoniem lielu peļņu un pacentās to ieguldīt nopietnā biznesā. Pašlaik^ bez lepnajiem apartamentiem Sušē bulvārī^ viņam vēl piederēja medību namiņš Solonā un daļa no tētuka Masjaka — Parīzes nakts dzīves imperatora — dažām iestādēm.

Policija labi zināja, ka viņš nodarbojas ar šo netīro, bet ienesīgo biznesu. Cik reižu jau daudzie inspektori mēģināja atrast pierādījumus un iesēdināt viltīgo Fransu aiz restēm, bet pagaidām veltīgi. Viņš bija ļoti piesardzīgs un bez tam devīgi maksāja saviem ekonomistiem un juristiem, kas viņa aizsardzībai uzslēja tādu oficiālu papīru mūri, pret kuru sašķīda visi likuma kalpu uzbrukumi. Līdz šim nevienam inspektoram ne no kriminālpolicijas, ne nodokļu iestādēm neizdevās iegūt pret viņu lietišķus pierādījumus. Par spīti stingrajām pratināšanām, neviens no līdzdalībniekiem neuzdrošinājās nosaukt viņa vārdu.

Kaut gan vienreiz Fransu izsauca uz tiesu un lika parakstīties par neizbraukšanu. Tad viņš no kautrīgas klusēšanas pārgāja uz niknu sava nevainīguma aizstāvēšanu un sāka draudēt, ka sūdzēsies augstākiem priekšniekiem, kuri labprāt pamedīja viņa īpašumos. Viņš tā izvārdzināja tiesnešus, ka tie bija spiesti atkāpties un gaidīt labākus laikus.

Klusēšana ir vienīgais draugs, kas nekad nenodod.

Gudriniekam Fransam patika atkārtot šo frāzi savā aizsmakušajā balsī. Visi viņa apkārtējie svēti ievēroja klusēšanas solījumu. Viņi zināja, ka pat visnevainīgākā izpļāpāšanās var smagi atsaukties uz personīgo labklājību.

Kad Franss Langusts vēl tikai ienāca noziedznieku pasaulē, viņam iešāvās prātā spoža ideja: viņš noslēdza līgumu ar visiem kabatzagļiem, šiem talantīgajiem blēžiem, kam nesagādāja nekādas grūtības izvilkt jebkuru kabatas portfeli. Zagļus interesēja vienīgi nauda, nozagtos dokumentus viņi parasti iemeta kanalizācijā. Viņš piedāvājās nopirkt no viņiem šos nevajadzīgos dokumentus. Viņa draugs — naudas viltotājs — uzlīmēja vajadzīgo fotogrāfiju, un gatavs. Ar tādiem dokumentiem — „īstāks par īslu“, - mēdza teikt Langusts, - bagāts klients varēja cerēt droši iziet policijas vai robežas kontroli.

* # *

Gaitenī atskanēja melodisks zvans divos toņos. Fransu tas nesatrauca. Viņš zināja visus, kas varēja nākt pie viņa. Sienas pulkstenis nosita piecas reizes. Roko Mesīna un Liliāna Serizola bija atnākuši laikā. Ar grūtībām Franss atrāvās no Žorža de Kopa futbola reportāžas, uzāva čības, ciešāk apņēma savu ar zeltītiem izšuvumiem rotāto zīda halātu un nesteidzoties devās atvērt durvis. Šai pirmajā augusta svētdienā viņa kalpotājam vjetnamietim ir brīvdiena. Franss automātiski paskatījās actiņā, tad atslēdza durvis. Ar vieglu galvas mājienu viņš aicināja viesus ienākt gaitenī, aizslēdza durvis un uzmeta ķēdīti. Nesakot ne vārda, Franss ieveda viesus savā kabinetā, kur valdīja puskrēsla. Viņš pavēra aizkarus un uzaicināja abus apsēsties mīkstos, ērtos krēslos.

— Roko, vari noņemt melnās brilles. Te tu esi pilnīgā drošībā.

Roko ielika brilles vieglās, gaišpelēkās žaketes iekškabatā un pētoši

paskatījās uz dona Karlo Pucoii draugu - noslēpumaino mafijas Parīzes sakarnieku, kurš bija noorganizējis viņa ierašanos Parīzē. Franss lēnām apgāja ap galdu un,apmierināti nokrekšķinājies, atlaidās krēslā.

— Priecājos ar jums iepazīties, — Roko teica. — Jūs esat lieliskā formā...

Langusts saviebās — skujoties viņš redzēja, ka grumbas kļūst aizvien dziļākas, bet no pārmērīgas alkohola lietošanas un bezmiega naktīm ap acīm parādās loki.

— Es arī priecājos ar tevi iepazīties, dēliņ. Liliāna man daudz par tevi stāstījusi... Viņa ir laba meitene. To es nesaku tāpēc, ka viņa ir te klāt, bet tādēļ, ka tā ir patiesība. Žēl, ka viņa pieder manam draugam Masjakam...

Viņš apklusa, izvilka melnkoka kastīti, izņēma no tās Havannas cigāru un piedāvāja Roko. Tas atteicās. Langusts pagrozīja pirkstos cigāru un turpināja savā vieglajā marselieša manierē:

— Es augsti vērtēju to, ka tu ieradies tūlīt pēc mana aicinājuma.

— Tas nav nekas sevišķs, — teica Roko. — Dons Kalo pilnībā uzticas jums.

Franss, kuru bija iespaidojusi Roko vēsā atturība, ar rokas mājienu atvairīja komplimentu:

— Galvenais, ka tu esi šeit. Es iedomājos par tevi, tāpēc ka man radās plāns...

Franss izturēja pauzi, pavirpināja pirkstos un paostīja cigāru, vairākas reizes novelkot ar to gar degunu, pēc tam nokoda galiņu un izspļāva mutē palikušās tabakas drumslas. Aizsmēķējis viņš ar troksni izpūta dūmus. Istabu piepildīja rūgtens aromāts. Iebāzis kreiso roku halāta kabatā, Langusts izvilka naudaszīmju paciņu. Tajā bija desmit tūkstoši franku.

— Ņem, dēliņ, sīkiem izdevumiem...

Atlaidies pret krēsla atzveltni, viņš uz mirkli sastinga, baudīdams cigāra skurbinošo aromātu.

— Man nav vajadzīgs avanss, — Roko klusi teica un uzlika naudu uz galda. — Bez tam es labprāt nepaliktu ilgi pilsētā, kuru es slikti pazīstu.

Franss izslējās krēslā, piemiedza acis. Pašlaik viņš līdzinājās ķīniešu figūriņai.

— Kā gribi. Darbiņš būs Nclī. Šika lieta, ja to nesabojā. Tur vajadzīgs tikai augstas klases profesionālis. Tev es uzticos. Simts līdz divsimts miljonu skaidrā naudā un tikpat daudz dārglietās un briljantos... Tu redzi, ka es par velti savus draugus netraucēju!

Liliāna ieplēta acis. Fantastiska summa! Viņa mulsi skatījās uz Roko un Fransu, lai pārliecinātos, vai viņi nejoko. Viņi bija nopietni.

— Tagad saproti, kāpēc es nevaru turp sūtīt pirmo, kas pagadījies, — turpināja Franss. - Šo lietu es uzskatu par ļoti vērtīgu un gatavoju jau ilgāk par gadu ne jau tāpēc, lai iegāztu. Izdarīt visu vajag ātri. Vecene kuru katru dienu var aizbraukt uz dienvidiem... vai uz paradīzi. Viņa slimo ar sirdi. Bet tu varēsi dzīvot kā pienākas, un es arī.

Roko uzmanīgi paskatījās uz Fransu, kurš vairs nesmaidīja. Viņam radās nelāga priekšnojauta. Nolicis cigāru un saraucis uzacis^ arī Lan-gusts, savukārt ^ vērīgi skatījās uz Roko un Liliānu. Pēc tam turpināja klusā balsī:

— Ja tev tas nepatīk, pasaki uzreiz. Es tevi netaisos piespiest. Pēc manām domām, risks nav sevišķi liels, bet kas zina... Varbūt arī, ka neveicas. Mans draugs Renē Lakāns mēdza teikt, ka arī jumtlicis var novelties no jumta un nokļūt cietumā! Noteikumi? Uz pusēm, pēc tam, kad divdesmit procenti izmaksāti donam Kalo. Savam uzvedinātājam es samaksāšu pats. Labāk nemaz nevar iedomāties.

Viņš parakās sava rakstāmgalda vidējā atvilktnē un ar rādītājpirkstu nospieda paslēpto slepeno pogu. Atskanēja klikšķis. Liliāna skatījās nenovērsdamās. Galda sānu panelis noslīdēja lejup, atklājot slepenu atvilktni. Liliānas zilās acis izbrīnā paplētās vēl platākas. Starp mirdzošām dārglietām gulēja papīri... Langusts iebāza roku šajā mazajā Alibabas alā un izvilka no turienes no skolas burtnīcas izplēstu lapiņu. Izlīdzinājis to, viņš paņēma lapu rokās:

— Villas plāns, — viņš teica. — Tas, protams, nav arhitekta rasējums, bet saprast var...

Liliānu kaut kas uztrauca, un viņa beidzot uzdrošinājās pajautāt:

— Nedusmojieties, Frans, bet kaut kas mani mulsina... Jūs taču nemēģinājāt atrast nevienu no šejieniešiem, bet uzreiz izsaucāt Roko. Tāpēc man šķiet, ka tas nav tik vienkārši...

Langusts mirkli cieši skatījās uz šo meiču, kas pārāk daudz lieki pļāpāja, bet apvaldīja sevi: Liliāna ir cieši saistīta ar mafiju, bet vēl ciešāk ar Masjaka tētuku... Savaldījies viņš mēģināja pasmaidīt:

— Es jau teicu, ka nevaru uzticēt šo lietu kuram katram. Tas ir darbs priekš virves dejotāja vai pat ekvilibrista. Jāuzrāpjas uz jumta, pats

par sevi saprotams, neatstājot nekādas pēdas; nedrīkst būt ne mazākā troksnīša, kaut vai tāpēc, lai vecā nenomirtu no bailēm. Tas izdosies tikai Roko. Es viņu neizsaucu šurp izklaidēties, vari man ticēt. Bet esi mierīga, lieta ir to vērta...

Nelikdamies vairs zinis par Liliānu, viņš pagriezās pret Roko:

— Bija jāsagaida īstais brīdis. Visu gadu pie kņazienes ir pilns ar cilvēkiem: bērni, mazbērni, mazmazbērni... Bez tam vēl istabene, šoferis, pavārs, kalps, medmāsa un divas kalpones, kas dzīvo mansardā. Redzi, cik daudz ļaužu... Vakar visi aizbrauca kur kurais - uz Kannām, Arka-šonu, Mežēvu... Vecā palika ar guvernanti, tikpat vecu kā viņa pati. Durvju sargs dzīvo atsevišķā namiņā. Signalizāciju var viegli atslēgt. Suņa nav. Es zinu, kur atrodas dārglietu seifs un rezerves atslēgas. Zinu šifru. Velns parāvis, ko vēl tev vajag?

Roko atjēdzās: domās viņš jau rāpās uz jumta. Cik reižu jau savas cienījamā dona Kalo Pueoli uzticamības personas un starptautiskā kramplauža karjeras laikā viņš to ir darījis!

— Der. Cik daudz laika man ir, lai sagatavotos?

— Visilgākais trīs dienas. Kņaziene aizbrauc uz Višī ceturtdien, piektajā. Viņai nepatīk augusta pirmo dienu juceklis, tāpēc viņa katru gadu izbrauc mazliet vēlāk. Es domāju, ka vislabāk to izdarīt pirmdienas vakarā, kamēr viņa nav nodevusi dārglietas bankā.

— Lieliski, — teica Roko. — Viens jautājums: vai ziņas ir precīzas? Te ir svarīgs katrs sīkums. Ja nu policija iziet uz jūsu cilvēku, un viņš sāk runāt?

— Par to vari nebaidīties. Man visu to izpļāpāja viena meiča, sēžot ar mani pie šampanieša glāzes ,,Maksimā“. Labs šampanietis veiksmīgi atraisa mēli...

— Bet rasējums?

— Arī neuztraucies. Es pats to uzzīmēju. Par uzvedinātāju es piemeloju. Tātad iekļūsi tur, atslēgsi signalizāciju, atvērsi seifu, izņemsi visu no turienes, aizvērsi un uzgriezīsi to pašu šifru, ieslēgsi signalizāciju un laidies lapās! Policija neticēs kņazienei par apzagšanu. Domās, ka viņa ir nojūgusies. Nu kā?

— Normāli, — teica Roko. — Liliāna vadīs mašīnu un stāvēs sardzē.

Langusts pamāja. Viņš šo lietu paveiks ļoti ērti, pat neiziedams no mājas. Re, ko nozīmē sadarboties ar mafiju.

— Tas vēl nav viss, — viņš saeīja. — Pagaidām brauciet uz manu mājiņu Medānā. Tā ir blakus Sēnai, atsevišķi no pārējām. Ir dārzs un augsts žogs. Liliāna varēs pasauļoties. Te ir atslēgas.

— Normāli, — ar platu smaidu atkārtoja Roko. — Priekš francūža jūs strādājat tīri labi.

VIII

Es gaidīju Zorro, bet atbrauca Beikers. Bez laso, kovboja cepures un kolta aiz jostas. Par viņa ierašanos mēs uzzinājām no Interpola telegrammas. Un, lūk, viņš ir šeit — blonds, ar zilām acīm, labi attīstītu žokli, īsi apgrieztiem matiem kā G.I. Es uzreiz pazinu Federālā izmeklēšanas biroja „speciālo aģentu" pasažieru pūlī, kas drūzmējās pie muitas policijas galdiem, kaut arī visi viņi izskatījās pēc visparastākajiem amerikāņiem. Visas pasaules policistiem, kas noņemas ar vienu un to pašu, rakājas pa vieniem un tiem pašiem mēsliem, parādās šis raksturīgais neuzticīgais un jautājošais acu skatiens... Jā, es nevarēju kļūdīties, tas ir viņš, mafijas bieds. Tiesa, viņš nemaz nelīdzinājās policistam civilā, drīzāk gluži pretēji.

Mazliet demonstratīvi gāzelēdamies, viņš izgāja pēdējo kontroli un parādījās mūsu priekšā savā elegantajā, vieglajā, sīki svītrotajā zilajā uzvalkā. Arī viņš uzreiz pazina manī savējo un, plati smaidīdams, metās pie manis kā pie veca drauga, ar kuru nav redzējies pāris nedēļu. Teikdams tradicionālo: „Kā klājas?", Beikers man vairākas reizes paspieda roku. Cirtainais Krokbuā, šoferis, kuru man iedeva Resnis, izbrīnā atpleta muti. Viņš tā skatījās uz Beikeru, it kā tas nupat būtu nokāpis no kino ekrāna.

Pie sevis es atzīmēju: Ričards Beikcrs jutās ļoti ērti vaļējā rozā krāsas kreklā, uz krūtīm viņam zelta ķēdītē kuļājās milzīgs medaljons. Mēs, turpretim, svīdām iežņaugti tumšos uzvalkos ar kaklasaitēm... Jāsaka, Vje-šēns nevienam neļāva aizmirst, ka viņa dēls strādā pie Bodigrāfa. Tumšais uzvalks viņam bija kļuvis tikpat svēts kā karavīra formas tērps...

Mēs izlauzāmies cauri augusta tūristu pūlim līdz bāram. Pirms rāpjamies smacīgajā dienesta ,,sitroenā“, jāpacienā viesis ar auksta alus krūzi.

Beikeram šķita, ka franču alum ir dīvaina garša, un viņš pasūtīja aukstu tēju. Remdējis slāpes, viņš pasūtīja vēl vienu krūzīti.

— O’kei, — Beikcrs izdvesa, izvilkdams no kabatas rozā kreklam pieskaņotu kabatas lakatu. Pēc tam ar vieglu akcentu teica franciski:

— Jums sveiciens no mūsu priekšnieka. Viņš saglabājis jūsu vizītkarti.

Manu vizītkarti?

Es jau biju par to aizmirsis. So vizītkarti mēs parakstījām tajā neaizmirstamajā jūnijā vakarā... Es atkal domās atgriezos karstā dienā, iztēlojos parīziešus, kas pa trīspadsmito šoseju drāžas Dovilas virzienā. Ārzemniekus, kas ari steidzas turp. Daudzi apstājas atpūsties un pasēdēt zem saulessargiem restorāniņā, kas izvietots līdztekus šosejai. Šie laimīgie cilvēki pat nenojauš par sadursmi, kas norisinās restorānā. Sadursme, kura es uzvarēju... Beidzot Marlīzai izdevās uzlikt rokasdzclžus manis sasietajam Emīlam Buisonam, bandītam, no kura baidījās visa Francija...

Zālē ielaužas neliela auguma vīrietis ar buldogam līdzīgu seju. Es viņam pāris vārdos paskaidroju, cik bīstams ir šis slepkava.

— Lieliski, — ne visai labā franču valodā viņš jūsmo. — Mēs, F1B, būtu aplenkuši māju un atklājuši uguni... Jūs varētu man iedot autogrāfu?

Viņš izvilka no kabatas portfeļa vizītkarti, uz kuras ar spiestiem burtiem bija rakstīts „Federālā izmeklēšanas biroja direktors". Sākumā es nepievērsu viņam nekādu uzmanību. Automātiski parakstījos uz vizītkartes, Marlīza arī... Dīvains skats: pēc mums lēni un nesteidzīgi parakstās Emīls Buisons, roku dzelžiem šķindot. Tad parādās aizelsies un izpūris Vješēns ar pisto-

li rokās. Maza pistolīte viņa trīcošajās rokās. Drebošām rokām viņš uzvelk savu parakstu.

Direktors dodas uz savu Dovilu, bet Vješēns uzbudināti man čukst:

— Paklausieties, Borniš. Tas taču ir pats amerikāņu policijas priekšnieks, justīcijas ministra labā roka!

Resnis jau jūtas kā franču Edgars Huvers. Sliktākajā gadījumā kā franču FIB visvarenais vadītājs. Lūk, kāpēc viņš tā pieķēries Mesinas lietai. Rēķinu kārtošana ar policijas prefektūru viņu vairs neapmierina.

Krokbuā gandrīz saļima zem milzīgā īstas ādas čemodāna ar Ričarda Beikera iniciāļiem, bet es ar izbrīnu domāju, ka viņš laikam paredzējis te uzkavēties ilgi, ja jau atvedis tik daudz krāmu. Nu ko, strādāsim kopā!

— Vai jums Parīzē ir kāda iemīļota viesnīca?

— „Bristole".

To viņš pateica atbruņojošā vienkāršībā. Un vēl piemetināja:

— Tā ir blakus jums un netālu no mūsu sūtniecības.

Nav ko teikt. „Bristolc" ir viens no greznākajiem Parīzes astotā apgabala hoteļiem. Tāds pat kā, piemēram, „Krijons" vai „Georgs V“. Šie amerikāņu policisti laikam nodarbojas ar naudas viltošanu. Krokbuā nevar noslēpt savu izbrīnu. Es rēķinu, uz cik diennaktīm man jāpieprasa komandējums mūsu kantori, lai varētu pavadīt vienu nakti ar Marlīzu „Bristolē". Divatā tur nav daudz dārgāk kā vienam pašam.

Optimists Beikcrs tā vien spīdināja visus savus zobus:

— Lēnāk, lūdzu. Es gribu papriecāties par Parīzi!

Krokbuā samazināja ātrumu. Vēl ir piepilsēta, nekas īpašs. Beikeram tā jau ir Parīze.

— Jūs agrāk esat bijis Francijā?

— Nē, bet es esmu ļoti daudz dzirdējis par jūsu zemi. Stāsta, ka te esot daudz skaistu sieviešu...

Viņa skatiens iedegās, bet es kļuvu domīgs. Ja viņš cer, ka es parādīšu viņam Parīzes nakts dzīvi, tad te šis burvīgais Beikers kļūdās.

— Uzņemiet viņu kā nākas, — mani pamācīja Vješēns. — Pārāk ncšķicdictics ar naudu... Pie viena izklaidēsieties arī pats, ja jau tagad esat vecpuisis.

Es pats to labi zinu! Pagaidām no Marlizas nav nekādu ziņu. Viņa dusmojas uz mani. Jo ļaunāk. Es arī nezvanu uz Šabrinjaku. Galu galā, tā bija viņa, kas mani pameta. Viņai iegribējās uz laukiem, tad lai sēž tur, varbūt tas nāks viņai par labu. Es pagaidām iztieku bez Grietiņām, anglietēm un zviedrietēm, neesmu viņas meklējis un negribu. Es tikai cīnos ar sevi, lai neļautos skumjām...

Iduāns arī mani iznesis cauri. Šorīt viņš neieradās darbā. Attaisnojošs iemesls. Sešdesmit kilometrus pirms Parīzes viņa ,,pežo-203" sāka slīdēt. Tur nav ko brīnīties, kad pēdējoreiz sēdos šai zārkā uz riteņiem, es redzēju, kādas viņam ir riepas un bremzes. Sieva tikusi cauri ar dažiem zilumiem un puniem, bet Iduāns sestdienas vakarā nokļuva Šartras hospitālī ar ribas lūzumu. Vješēns vakar vakarā ārdījās pa telefonu:

— Ir nu gan darbinieki! Kas man tādus iesmērējis! Es taču jums, Borniš, teicu, ka īstam detektīvam atvaļinājums nav vajadzīgs. Redzat, pie kā tas noved? Pie hospitāļa!

* * *

Es palīdzēju Beikeram iekārtoties lepnā divvietīgā numurā vienīcas ,,Bristolc“ septītajā stāvā. Gultas te ir aizvilktas ar plāna zila zīda aizkaru, ar tādu pat zilu krāsu izrotātas durvis. Beikers nesteidzīgi izkravāja čemodānu, uzkāra uz pakaramajiem savus sešus uzvalkus, skapja plauktā kārtīgi salika dažādu krāsu kreklus, izstādīja apskatei savas melnās, dzeltenās un baltās kurpes, sasukāja savus gaišos matus un iesmaržojās ar Li-vēra „Piecu zicdu“ lipa tualetes ūdeni.

Lai nosistu laiku un paliktu uzticīgs savam lēmumam atmest smēķēšanu, es izvilku košļājamgumijas plātnili un iebāzu mutē.

Saule atstarojās milzīgajā spogulī, un Beikers aizvilka dubultaizkarus. Istaba iegrima puskrēslā. Nu ko, dosimies mafijas medībās? Nekā, viņš paņēma telefona klausuli:

— Tūlīt būšu jūsu rīcībā, tikai piezvanīšu uz sūtniecību, — viņš saka.

Aiz pieklājības es izgāju koridorā. Saruna bija īsa, un Beikers mani

panāca pie lifta.

— Es paziņoju par ierašanos drošības dienesta priekšniekam. Neliku jums ilgi gaidīt?

— Nē, nekas.

Es biju spiests konstatēt, ka kopš speciālā aģenta Ričarda Beikera ierašanās brīža Mesīnas uzvārds vēl nav ticis pieminēts. Varbūt FIB metodes stipri atšķiras no mūsējām? Bet, starp mums runājot...

Beikers uzlika numura atslēgas uz galda, un livrejā tērptais portjē svinīgi palocījās viņam, ne skatu neuzmetis slavenajam komisāra Vješēna pārstāvim, kas pavadīja amerikāni.

Pārbraucicns no ,,Bristoles“ uz policijas štābu nevilkās ilgi. Bet pietika, lai es noskaidrotu, ka augstajam FIB pārstāvim ļoti gribas iepazīties tuvāk ar naksnīgās Parīzes vilinājumiem, un ka viņu nepavisam nevilina perspektīva ķert kopā ar mani aizdomās turēto Mesīnu.

Parīziešu kājiņas un vieglās vasaras kleitas manu sarunu biedru interesēja daudz vairāk par manu informāciju.

— Dariet visu, ko uzskatāt par vajadzīgu, — viņš paziņoja. — Jūs labāk par mani pārzināt apstākļus. Kad noķersiet Mesīnu, paziņojiet man, es viņam uzdošu dažus jautājumus. Starp citu, es zinu par viņa sakariem Francijā tikai tik daudz, cik bija telegrammā.

— Nu ko, — es skatījos uz Beikeru no apakšas uz augšu. Manam vētrainajam temperamentam bija grūti pieņemt viņa flegmātiskumu un bezrūpību. Vismaz man viss ir skaidrs. Viņš uz Parīzi ir atbraucis izklaidēties. Interesanti, kā to uzņems mans šefs?

Starp citu, sestā stāva koridoros viss bija klusi un mierīgi. Vješēns nekur nebija redzams. Kamēr viņš nav ieradies, es izrādīju savam jaunajam draugam mūsu nodaļu. Kā eksotisku brīnumu es stādīju viņu priekšā mūsu darbiniekiem. Viņš jūtās ļoti brīvi, viegli iesaistījās sarunās, uzsita uz pleca. Gandrīz kā politiķis savas vēlēšanu kampaņas laikā. Vēlēšanu kampaņā amerikāņu gaumē, protams.

Vienlaicīgi Beikers ieguva jaunas zināšanas. Viņš gribēja uzzināt visu par franču policijas darbu. Jo vairāk viņš uzzināja, jo mazāk viņā palika optimisma. Pie aukstas tējas tases — kā viņš to var dzert? —

bārā „Sanla Marija“ Sosē ielā, blakus mūsu kanlorim, es beidzot uzzināju viņa vilšanās iemeslus.

— Vecīt, jūs atpaliekat no mums, mazākais, par trīsdesmit gadiem. Jūsu metodes ir galīgi novecojušas. Kā jūs domājat noķert Mcsīnu? Jūsu kartotēka...

Pirms stundas mēs apskatījām Roblēna saimniecību. Amerikānis klusēdams skatījās uz nekārtīgajām kaudzēm plauktos, uz antikvāru ar resnu vēderiņu, tērptu pelēkā halātā līdz potītēm. Visai nožēlojama un nepievilcīga aina. Es drosmīgi aizstāvēju:

— Mūsu kartotēka strādā lieliski. Pieprasījums, meklēšana un hop! — rezultāts.

— Jā, — novilka Beikers, — tikai par Fransu Langustu nekā nav.

Ko lai viņam iebilst? Patiešām Franss Langusts (ir nu gan uzvārds!)

Roblēna kartotēkā neskaitās. Es vēl nezaudēju cerības — jāpaskatās policijas prefektūras arhīvā... Meklējot paies vismaz trīs dienas, jo arhīvi izkaisīti pa visu pilsētu: Orfcvra krastmalā un Ursēna ielā, bez tam nedrīkst aizmirst Tiesu pils putekļainos plauktus, kur strādā personības noskaidrošanas dienesta eksperti, cietumu arhīvu un viesnīcu kontroles dienestu piektajā stāvā, lifts salauzts!

— Tas vēl nav viss! — es teicu. — Mēs apskatījām tikai centrālās policijas pārvaldes — Sirtē — arhīvu... Ir vēl arī citi!

— Jā?

Šķiet, ka šis FIB ass mūs izsmej un neņem nopietni.

Kamēr Beikers aiz „Santa Marijas^1* letes sūca trešo ledainās tējas tasi, es vēlreiz pārdomāju visus iespējamos informācijas avotus. Tur jau var traks palikt: to ir ap trīsdesmit, un gandrīz visi savā starpā nav saistīti. Tikai krastmalā vien to ir ne mazāk kā divpadsmit: kriminālpolicijas arhīvi, tikumības policijas arhīvi, viesnīcu kontroles dienesta arhīvs, patruļdienesta arhīvs, transporta noziegumi, automobiļu reģistrācija, nepilngadīgo noziedznieku arhīvs, bruņotu uzbrukumu kartotēka, personības noskaidrošanas dienesta ekspertu arhīvs, tiesas lēmumu un spriedumu arhīvs, fotogrāfiju kartotēka... Droši vien, ka es kaut ko vēl izlaidu.

Vēl cs domāju par to, ka katram pieprasījumam jāsastāda oficiāls papīrs, jānodod to un jāgaida rezolūcija. Cik daudz bezjēdzīgas staigāšanas. Cik daudz pazaudēta laika! Es vēl mēģināju saglabāt cieņas paliekas:

— Policijas prefektūrā mēs viņu noteikti sameklēsim. Langusts ir rets uzvārds.

Beikers pasmaidīja un pasūtīja vēl vienu aukstas tējas tasi. Ēzdams cepumus no sev priekšā stāvošā šķīvīša, viņš man nolasīja lekciju par FIB organizāciju.

— Mums katrā štatā ir atsevišķa policija, kas darbojas tikai štata teritorijā.

Tas man kaut ko atgādināja. Būtībā amerikāņi neko jaunu nav izgudrojuši. Mums ir tieši tāpat: centrālā policijas pārvalde — Sirtē un reģionālās pārvaldes, kam pak|auti pilsētu komisariāti un lauku rajoni. Bez tam ir policijas prefektūra un žandarmērija... Tā ka nav viņam ko celt degunu gaisā.

— Kāpēc tad vajadzīgs FIB, ja katrā štatā ir sava policija?

— FIB savāc visu informāciju. Katra štata centrālajā pilsētā mums ir sava noda|a. Bez tam FIB nodarbojas ar tādu noziedznieku meklēšanu, kas slēpjas vairāku štatu teritorijās, ja viņi tiek turēti aizdomās par smagiem noziegumiem, kas attiecas uz federālo varas iestāžu kompetenci... Piemēram, mēģinājums šķērsot robežu zagtā mašīnā. Gadījumā ar Mesīnu Ņujorkas policija mums paziņoja, ka vēlētos viņu nopratināt sakarā ar Batalijas nogalināšanu. Tā kā tā ir vietējā pilsētas policija, viņa nevar sūtīt pārstāvi uz. Franciju. Ar tādām lietām nodarbojamies mēs... Tiklīdz jūs apcietināsiet Mesīnu, cs paziņošu saviem kolēģiem Vašingtonā nopratināšanas rezultātus, un viņi turpinās izmeklēšanu...

— Bet Ņujorkas policija?

— Mums uz to nospļauties!

Lūk, kā! Tieši tāpat kā pie mums. Tātad Sirtē un {Milicijas prefektūras konflikts nav nekāds izņēmuma gadījums. Policiju karš iet arī viņpus okeāna. Edgars Huvers kārto rēķinus ar konkurējošām firmām tieši tāpat kā mūsu Resnis.

— Zināt, — atzinās Bcikcrs, — labi, ka mēs ar to nodarbojamies. Visa vietējā policija ir uzpirkta... Cietumu personāls, labākajā gadījumā, ir nemākuļi, ja ne noziedznieku līdzdalībnieki... Cik daudz ir nepamatotu atbrīvošanu pirms termiņa!

Es skatījos uz viņu. Francijā, par laimi, tādas problēmas pagaidām nav.

Toties mums nav ari slavenās FIB kartotēkas, topošā elektronikas brīnuma. Tur nevajag pašrocīgi pāršķirstīt kartītes... Nebūs tintes traipu uz rokām. Tiklīdz rodas vajadzība, liela kompjūtera ekrānā parādās visa informācija, kas nepieciešama, lai aizdomās turēto aizturētu vai identificētu. Ja nepieciešams, acumirklī var uzzināt pat zīmes, ar kurām iezīmē viņa veļu veļas mazgātavā. Kompjūtera atmiņā ievadīti četrdesmit divi tūkstoši ūdenszīmju paraugu, vairāk kā simt piecdesmit miljonu pirkstu nospiedumu... Beikcrs dzīvi aprakstīja daudzos biologus, ķīmiķus, fiziķus, grafologus, kas veic vissarežģītākās zinātniskās ekspertīzes:

— Piemēram, uz Batalijas ,,kadilaka“ bufera mēs atradām zemi, bet uz spārna — krāsas paliekas. No tā mūsu eksperti noskaidroja, ka dažas dienas pirms slepkavības mašīna bijusi Ņudžcrsijas štatā un ka tajā ieskrējis ,,buiks“... Mums ir visu automobiļu krāsu paraugi, kādas tikai pasaulē tiek ražotas. Un tas ir tikai viens piemērs no tūkstoša. Mūsu kartotēkās ir dati par visas pasaules rakstāmmašīnu tipiem, daudzu dzīvnieku spalvas paraugi, apavu un papēžu nospiedumi. Un vēl daudz kas!

Labi, ka viņš beidzot apklusa! Vismaz beigs graut mūsu kantora pārstāvja un pie viena arī policijas prefektūras pašcieņu... Tādēļ, ka pašlaik es vedu lielisko speciālo aģentu Ričardu Beikeru pie kaimiņiem — uz prefektūru, lai turpinātu meklēt noslēpumaino Fransu Langustu.

# * *

— Tu joko, vai? — tikumības policijas inpektors Pjērs Lūks, kas atbild par nakts krodziņiem, iebakstīja man ar elkoni vēderā.

Man gan smiekli nenāca. Bcikcrs visu dienu neatkāpās no manis ne soli. Šis amerikāņu Zorro man sāk jau krist uz nerviem. Es neuzzināju neko jaunu par mafiju, nepaveicu neko derīgu, tikai klausījos slavas

dziesmās par ASV slaveno federālo policiju, par to, kā tika notverts bērnu nolaupītājs Kcllijs Automātists, par Dilindžeru, ko uz kādas Čikāgas ielas nožmiedza pieci FIB aģenti. Pie tam es biju ielējis sevī milzu kvantumu aukstas tējas visos bistro, kuri mums pagadījās ceļā. Ir nu gan izturīgs šis Bcikers!

Es visu laiku brīnījos, cik ilgi viņš izturēs. Agrāk Parīzes ielās bija publiskās tualetes, līdzīgi kā senajā Romā. Tās uzcēla prefekta Rambuto laikā. Pilsētbūvniecības modernizācija tās noslaucīja no zemes virsas. Tagad, lai atvieglotos, jāiegriežas kādā kafejnīcā un atkal, zelējot košļeni, jādzer tā draņķīgā tēja amerikāņu gaumē. Kad mēs beidzot nonācām policijas prefektūrā, tur mums galīgi neveicās.

— Langusls? Nezinām.

— Varbūt tev vajag omāru?

— Kādā veidā tev viņu pasniegt, ceptu vai vārītu?

— Puiši, Bornišs sācis interesēties par posmkājiem.

Mūs visur sagaidīja jociņi un asprātības, bet ne kriminālpolicijas arhīvā, ne pasu nodaļā par Fransu Langustu ziņu nebija. Bcikcrs visžēlīgi smaidīja. Interesanti, kāda bija mana seja? Toties šeit es atradu pilnīgāku nekā Roblēnam Serizolas dosjē un uzzināju par daiļas Liliānas piedzīvojumiem un viņas sakariem ar Parīzes nakts imperatoru — Masjaka tētuku. Es jau gribēju paņemt Masjaka dosjē, bet iejaucās Beikers:

— Vai jums neliekas, ka šodienai pietiek? Tas viss ir ļoti primitīvi. Aiziesim vakarā uz Pigalu, labi?

Lai arī viņš ir skaists un simpātisks, bet es sāku jau nīst šo pielipoņu džentlmeni. Nav ko cerēt uz viņa palīdzību Amerikāņa meklēšanā. Vēl es domāju par to, kas gan izraisa ārzemnieku neiznīdējamo tieksmi pēc Pigala. Nakts iestādes tur pamazām likvidējas. Gatavojas nojaukt „Taba-rēnu“, „Gran Žc“, „Luna Rus“ un to vietā uzcelt milzīgu garāžu... Drīz agresīvā neona reklāmu gaisma nodzisis, pagātnē iegrims pēckara gadu dziesmas un mežonīgie smiekli. Paliks tikai mazā strūklaka, ko apdziedāja Žoržs Ulmērs. Tāpat kā Briseles Manekens Piss.

Ar slikti notēlotu apmierinājumu sejā es vilkos pakaļ Bcikcrain uz naksnīgās Parīzes tā saukto īpašo rajonu, kur mudž. aizdomīgas vienīcas

un bistro, klirīgi puišeļi, lczbietcs, klaidoņi un blēži. Satiku Pjēru Luku no tikumības policijas, kad jau grasījos padevīgi pārkāpt ,,Moniko“ slieksni un doties augšup pa trepēm, zem kuru otrā pakāpiena paslēpts zvans, ko apmeklētāji nedzird, bet kas brīdina otrā stāva iemītniekus par klientu tuvošanos. Pjērs Lūks nāca kā paša Dieva sūtīts. Pjērs veica parasto striptīza bāru pārbaudi, lai konstatētu, kā tiek ievēroti noteikumi.

Es viņu iepazīstināju ar savu amerikāņu pārinieku un uzreiz noprasīju, vai viņš nepazīst kādu Langustu.

— Tu joko?— viņš apvaicājās un piemetināja, — tas nav uzvārds Langusts, bet iesauka Langusts. Viņa īstais vārds ir Franss Suberts. Tas ir ciets riekstiņš, tētuka Masjaka kompanjons. Viņš darbojas kopā ar tā skuķi — Liliānu Serizolu...

Pērkons un zibens!

— Redziet, — es uzvaroši paziņoju Beikeram, — kaut arī mums elektronikas nav, mēs arī neesam ar pliku roku ņemami!

Man pēkšņi iegribējās palikt vienam un visu kārtīgi pārdomāt. Mēs izdzērām šampanieša pudeli, ar kuru mūs uzcienāja ,,Moniko“ īpašnieks, un aizbraucām no Pigala. Blanša laukums ir pavisam netālu no manas mājas un, kad būšu atvadījies no Beikera, es drīz vien būšu mājās, savā tukšajā gultā... Tētuks Masjaks, Suberta, Serizola... Manā galvā viss ir sajucis. Es jau norunāju, ka rīt vēl pastrādāšu prefektūrā, bet tikai bez Beikera. Zvēru!

Var izstrādāt Mesinas līniju.

IX

— Augustā ārpus pilsētas, protams, ir labāk nekā Parīzē, — Liliāna bija neapmierināta, — bet šādā laikā...

Pulkstenis rādīja vienu naktī. Pāri Sēnai jau otro diennakti dārdēja negaiss.

— Eiropas naktspods, — smējās dievidnieks Roko.

Negaiss sākās pēkšņi, un piepeši viss izrādījās applūdis. Virs pakalniem karājās zemi mākoņi, no kuriem laiku pa laikam izšāvās uguns līkloči, pērkons dārdēja bez pārtraukuma.

Liliānas „alfa romeo" lēnām malās pa dubļaino ceļu gar piestātni.

— Es neatceros tādu uguņošanu pat pie mums mājās, — jokoja Roko.

Viņš atcerējās jūlija nakti Sicīlijā. Palermo svinēja Svētās Rozālijas

dienu, kuras pīšļi bija pazuduši pirms trīssimt gadiem, bet tagad atrasti kādā alā. Pirotehniķi sacentās cits ar citu izdomas spējā. Šāvieni sekoja viens pēc otra un debesīs iezīmējās fantastiskas Figūras: ziedi, zvaigznes, daudzkrāsaini raksti...

— Toties darbam tie ir ideāli apstākļi, — viņš piebilda. — Pat ja es izsitīšu jumtā caurumu, tik un tā neviens neizdzirdēs!

Liliāna klusēja. Langusta mierīgā pārliecība viņu nepārliecināja. Lēmums pieņemts, jā. Izdevīga lieta, kas neprasa īpašas pūles. Tomēr Liliānas sirds bija nemierīga, viņa neapzināti sajuta briesmas, draudus viņiem. Līdz šim viņa neuzdrošinājās bilst par to Roko, bet šodien vakariņu laikā viņa noriskēja:

— Zini, Roko, kas mani mulsina? Kāpēc Langusts to nemēģināja izdarīt agrāk, ar kādu citu?

Roko paraustīja plecus, atvairīdams Liliānas iebildumus:

— Viņš taču skaidri lika saprast, ka viņam nebija neviena, kas būtu piemērots. Franss ir viltīgs zellis, bez tam viņš ir Organizācijas sakarnieks. Ja jau viņš mani izsauca no Bruklinas, vari ticēt, ka viņš izdarīs visu kā nākas.

Ņujorkā pats Džo Gaeta izkliedēja viņa šaubas. Viņi sēdēja bārā „Kard-jello taverna" uz Ceturtās avēnijas, un Roko paprasīja viņam padomu par Langusta priekšlikumu un iespējamo braucienu.

Blondais Džo bija kategorisks:

— Mūsu dienās nav vērts atteikties no tādas lietas...

Bet Džo Psihs zina, ko runā! Ja Liliāna viņu pazītu, tad nešaubītos par viņa vārdiem. Ne velti viņš vada dona Džuzepes Gvidoni, Ņujorkas mafijas krusttēva, slepkavas. Pelēkā, spīdošā mašīna ar melno radiatoru lēnām rāpoja pa slideno, dubļaino ceļu. Liliāna ar grūtībām apbrauca

bedres, cenzdamās nciestigt. No riteņu apakšas šļācās ūdens straumes. Mašīna laiku pa laikam sāka slīdēt, dzinējs rēca, riteņi slīdēja dubļos.

Roko jutās brīnišķīgi. Viņš dungoja sicīliešu dziesmiņu, kura atgādināja viņam veca „Maršala" vīna zeltaino krāsu, kas bija varens un uzticams kartāgiešu sabiedrotais viņu cīņā ar grieķiem, bet pē-c tam ar romiešiem. Roko neizjuta nekādu iekšēju nemieru vai bailes. Cik tad gadu, mēnešu, nedēļu vai pat dienu ir strādājusi kņaziene, lai sakrātu tādu bagātību? Nevienu minūti! Nu tātad... „Bez tam, — Roko domāja, — tas, ko es paņemšu, viņai ir kā piliens jūrā..."

— Šveices jūrā, - Langusts saprotoši teica.

Arī šoreiz taisnā tiesa viņam neko nepadarīs. vSeifa šifrs nebūs mainīts, un policija domās, ka vecene ir nojūgusies un viņai laiks uz psi-heni! Viss ir labi. Liliāna velti uztraucas. Taisnība Langustam un Džo Psiham...

Mašīna apstājās. Roko atrāvās no savām domām un paslējās augšup. Lukturu staros, kas atdūrās pret lietus sienu, rēgojās mašīnas siluets ar ieslēgtām mirgojošām gabarītu ugunīm.

— Policijas kontrole, — Liliāna čukstēja.

Taču cilvēks, kas viņiem tuvojās, nemaz nelīdzinājās policistam. No viņa lietusmēteļa plūda ūdens, un viņš gāja salīcis. Liliāna atvēra logu. Vīrietis noslaucīja brilles. Viņš nebija vairs jauns, sejā daudz grumbu.

— Atvainojiet, lūdzu, es esmu iestidzis. Vai jums nav līdzi trose, ar ko mani izvilkt?

— Kāda jums ir mašīna? — Roko vaicāja.

— ,,Dodžs“

— ,,Dod?.u“ ar mūsu ,,alfu“ nevar izvilkt... nav vērts pat mēģināt.

— Ziniet ko, Villenā ir darbnīca. Es pateikšu viņiem, lai izvelk jūs ar traktoru, — Liliāna iesaistījās sarunā.

Viņa pacēla stiklu un vadīja mašīnu atpakaļgaitā, lai pēc iespējas tālāk aizvirzītos no ,,dodža“ iebrauktās sliedes.

Vīrietis pateicās un atgriezās pie savas automašīnas. Viņam ilgi nāksies gaidīt palīdzību!

— Šķiet, ka viņš neiegaumēja manu numuru, — Liliāna teica, — no tādiem sīkumiem var rasties lielas nepatikšanas.

— Kam viņam tavs numurs, — Roko īgni atteica un apklusa. Viņam nepatika gļēvulīgi cilvēki.

Pēc Puasī ,,alfa“ beidzot izbrauca uz asfalta un aizdrāzās pa tukšo autostrādi. Logu tīrītāji sāka notīrīt stiklu. Lietus gandrīz bija pārgājis. Priekšā iedegās Senklū tuneļa ugunis.

Pārbraukusi tiltu, Liliāna nogriezās uz Sēnas krastmalu un iebrauca Buloņas mežā, kur lukturu gaismā izskatījās, ka aiz kokiem vīd kaut kādas ēnas. Uz Pito tilta viņa samazināja ātrumu.

— Esam klāt, — viņa izdvesa.

Roko ar elkoni noberza nosvīdušo stiklu un ieraudzīja dzīvojamo namu masīvu uz Rišāra Vallasa bulvāra.

— Pēc plāna tev jāpaslēpj mašīna Laferma ielā.

Liliāna par atbildi pamāja, Roko pameta viņai gaisa skūpstu un aizvēra mašīnas durvis. Atkal sāka gāzt lietus.

Starp diviem pērkona dārdiem Liliāna izdzirdēja:

— Pēc stundas dalīsim laupījumu!

* * *

La Morlijēru ģimenes savrupmāja ir viena no greznākajām Nelī. Dzelzī kaltais portāls iziet uz Sēnas krastmalu iepretī Pito salai, gar kuru braukā jauno šovbiznesa dūžu pastaigu kuģīši.

Masīvā ēka atrodas apmēram pusotra hektāra liela zālāja centrā. Priekšzīmīgā kārtībā turētā teritorija apstādīta ar veciem, kupli salapojušiem kokiem. Pa perimetru apkārt teritorijai paceļas augsts mūris, bet pie izejas ir Renesanses stila celtne, tajā dzīvo plikpaurains sargs, kurš aristokrātiski, kā to prot tikai veci kalpi, izvada nelūgtus viesus.

Šajā negaisa naktī Nelī cieši gulēja. Taisnas lietus strūklas vienmērīgi šalca, atsizdamās pret asfaltu, un atspīdēja reto lukturu pienballajā gaismā. Roko pielika soli.

Pirmajā acu uzmetienā Vindzoras iela likās tukša. Roko paslēpās caurbrauktuvē un saspringti vērās tumsā. Viņš nodrebēja, atskanot spalgai metāliskai skaņai un piespiedās pie sienas. Tas bijis tikai dzelzs vēja rādītājs, kas pagriezies pa vējam. Sasprindzis Roko atkal izgāja uz ielas. Lietus sāka 1it spēcīgāk. Izmantojot vēja brāzienu, Roko aizskrēja aiz kņazienes savrupmājas teritorijas stūra. Pēc atmiņā paturētā plāna viņš noskaitīja piecpadsmit soļus no stūra un atrada cementa stabu ar novilktu aizsargtīklu. Roko apmierināti pasmaidīja: tikko viņš būs pārrāpies žogam, vēlīno garāmgājēju un modro sargu ziņkārīgās acis viņu vairs neredzēs...

Viņš vēlreiz pavēroja ielu, tad, sekojot iekšējai nojautai sāka lēni rāpties augšup un, jo vairāk viņš tuvojās mērķim, jo spēcīgāk dvēselē sajuta pacilātību. Viņam palika vinnēt...

Roko atmeta no pieres slapjos matus un rāpās aizvien augstāk un augstāk. Viņš pieķērās virs sienas uzliktajam metāla režģim, pievilkās, turēdamies rokās, un pārrāpās pāri režģim. Viņu apslēpa žogam blakus augošās egles mīkstie zari. Pagaidām viņam veicās, un viņš to juta. Viņš pat negaidīja, ka viss būs tik vienkārši. Roko dziļi ieelpoja, tad izpūta gaisu un pieliecies nogāja pa žogu apmēram divdesmit metrus. Tas līdzinājās vizītei pie grāfienes Biaconi Romā pirms dažiem mēnešiem. Granda pērkons, un zibens uzliesmojumi apspīdēja māju un parku.

Piespiedies pie mūra, Roko ieraudzīja dārznieka piebūvi, kas piekļāvās mūrim un ko apslēpa zaļumi. Četrrāpus viņš rāpās turp un noslīdēja uz piebūves jumta. Sajutis zem kājām cietu pamatu, Roko gāja pa to tikpat aukstasinīgi kā pa zemi. Nonācis līdz jumta malai, viņš pietupās, satvēra jumta pārkareno malu un metās lejup. Pēc pāris sekunžu lidojuma viņš nokrita mīksti kā kaķis.

* * *

Operācijas pirmais etaps bija paveikts. Roko bija pie mērķa. Piebūves atslēga patiešām karājās uz nagliņas pa labi no durvīm. Kad kārtējais zibsnis apgaismoja debesis, viņš iebāza to atslēgas caurumā.

Galvā viņam bija iestrēguši Langusta vārdi:

— Zini, dēliņ, būs muļķīgi, ja tu ar visiem šiem labumiem iekritīsi muitas kontrolē. Es labāk pārvedīšu naudu uz tavu rēķinu Ņujorkā, nosūtīšu rīkojumu uz Ženēvu.

Astoņdesmit miljonu... Tā ir gandrīz puse no tiem divsimt, kas atrodas mājā! Pietiks laimīgai un mierīgai dzīvei Kalifornijā, par ko tā sapņo Liliāna... No mašīnas uz laiku būs jāatsakās un jāpacenšas pazust no acīm; droši vien, pašlaik Savienotajās Valstīs nelaiķa Batalijas draugiem un ienaidniekiem iet karsti. Iedomājies par kņazienes neskaitāmajām bagātībām, kas guļ viņa priekšā, Roko paņēma trepes. Uzkāris aiz vidējā šķērskoka tās sev uz pleca, pieliecies viņš lietū ātri šķērsoja zālāju un piegāja mājai no aizmugures. Slapjā zāle noliecās zem viņa kājām.

Viņš apstājās dažus metrus no virtuves durvīm un pacēla galvu... Jā, pa jumtu būs visvienkāršāk. Domās viņš atkārtoja savu maršrutu pa māju. Iebāzis roku kabatā, pārbaudīja tepi, kuru tūlīt būs jāpielīmē vēdlodziņa stiklam, lai drumslas nenokristu uz grīdas. Roko izvilka salocītās trepes un piestatīja tās pie mājas sienas. Tās sniedzās līdz otrajam stāvam. Pērtiķa veiklībā Roko nokļuva līdz otrā stāva balkonam un sāka vilkt trepes augšā pie sevis. Vienu brīdi, atlaidis trepes pārāk tālu, viņš gandrīz pazaudēja līdzsvaru. Noliecies un pieķēries ar vienu roku stabam, ar otru viņš pamanījās satvert krītošās trepes. Viņa muskuļi saspringa, seja pāršķiebās, bet trepes beidzot laimīgi nokļuva uz balkona.

Roko atvilka elpu. Trepju pakāpieni veda viņu pretī panākumiem. Viņš pakāpās augstāk un, lūk, jau viņa priekšā parādījās jumta lodziņš.

Roko izvilka no kabatas savus piederumus: dimantu un tepi, ko viņš tūlīt rokās samīcija. Izgriezis stiklu, viņš uzlipināja tam biezu tepes kārtu. Noskanēja čirkstoņa un izsistais stikls palika pie tepes. Roko uzmanīgi noņēma tepi un nolika stiklu ūdens notekcaurulē. Caur izgriezto caurumu Roko iebāza roku, pacēla bultu un atvēra logu. Bēniņu griesti bija vismaz trīs metrus augsti. Vēl joprojām tikpat mierīgi Roko apsēja sev virvi, otru galu piesēja pie jumta sijas un lēca lejup.

— Iekšā nav ko baidīties, - Langusts viņam bija teicis, — bet visām ārdurvīm ir signalizācija. Iekļūt var vienīgi tāds speciālists, kā tu. Tur ir

mazs lodziņš pie jumta, bet slīpums ir ļoti stāvs, kurš katrs vis neuzdrošināsies tur list... Signalizāciju var izslēgt no apkopējas skapīša. Katram gadījumam, pirms vērsi vaļā seifu, izslēdz svirslēdzi.

Roko darbojās precīzi pēc plāna. Piegājis virtuves durvīm, viņš ieklausījās, sastindzis aizsargpozīcijā, lai varētu atvairīt negaidītu uzbrukumu, tad lēni nospieda durvju rokturi. Apkopējas skapītis bija vaļā, lukturis apgaismoja signalizācijas vadības pulti. Svirslēdzis bija nobīdīts lejā, tātad izslēgts, jo sarkanais punkts augšā nozīmēja „signāls**.

„Paskat tikai, — Roko nodomāja, — vecā aizmirsusi ieslēgt signali-zāciju!**

Domīgi viņš izgāja no istabas un atgriezās hallē. Nonācis pie kabineta durvīm, viņš pastiepa roku, lai tās atvērtu. Namā valdīja klusums. Viņš ir pie mērķa! Seifa atslēga noslēpta zem slēdža. Šifru jāuzgriež un pēc tam jānodzēš. Atliek tikai iet iekšā.

Roko ar aizturētu elpu nospieda durvju rokturi. Nekas visā pasaulē nevarētu piespiest viņu izlaist laupījumu no rokām.

Otrais raunds

/

X

Es neticu brīnumiem. Es tiem neesmu ticējis nekad, pat ne bērnībā, kad soļoju ar svecīti rokā savu iesvētību dienā pieticīgajā draudzes baznīcā. Tas nemaz nebija tik sen, un man liekas, ka es vēl joprojām jūtu šīs baznīcas neparasto smaržu, tikpat specifisku kā tintes un krīta smaka skolā.

Vīraka smarža, sveču dūmi, vecās sienas...

Kaut gan sirds dziļumos es esmu saglabājis cieņu pret reliģiju, brīnumiem tomēr neticu...

Pie šīm pārdomām esmu nonācis, pateicoties Resnim, kas piespieda mani atlikt visas lielas un iemeta šai dievbijīgajā Palermo. Ja nu pēkšņi no Etnas krātera manā priekšā iznirst svētais Roko Mesīna vai svētlaimīgā Liliāna Serizola!

Es noņēmos ar vecpuiša mājsaimniecību savā tukšajā dzīvoklī, kad telefona klausulē negaidīti atskanēja Rešņa balss:

— Man ir jaunumi. Mesīna patiešām ir Palermo. Ātrvilciens uz Romu atiet deviņpadsmitos. Komandējuma apliecību saņemsiet Lionas stacijā. Es jums esmu pasūtījis numuru viesnīcā „Centrālā^1* Katro Centi rajonā.

— Bet...

— Nerunājiet pretī! Es jau paziņoju Podži no Kvestūras. Viņš pats jūs sameklēs. Es pateikšu Beikeram, ka jūs esat saslimis. Dažas dienas viņš var izklaidēties arī bez jums. Tikai tādēļ viņš te ir ieradies. Nu, vai esat apmierināts? Sicīlija ir brīnišķīga atpūtas vieta...

7—268

Resnis ir nelabojams. Ja jau tu esi aizbraucis kaut kur ar vilcienu, tātad — atvaļinājumā... Bet es jutu, ka pēdas paliek Parīzē. Tā kā informācija bija svarīga, man tomēr nācās pakļauties. Policijā šai ziņā tāpat kā armijā. Pavēle paliek pavēle. Pat tad, ja pēc tam seko atsaukums... Bet diemžēl... Kamēr es steidzīgi uzvilku savu flaneļa žaketi un saburzītās bikses, atsaukuma nebija.

Es tikko paguvu uz Romas ekspreša atiešanu. Krokbuā mani gaidīja pie perona ieejas. Viņš man pasniedza dokumentus ar ministrijas zīmogu.

— Zini, Resnis ir pārliecināts, ka tev veiksies, — viņš teica.

— Varbūt, ka tev veicas arī. Es uzlikšu par tevi svecīti.

Lai nu kā, bet svecīšu Palermo pietiek. Tās ir visur, visdažādākajās krāsās un formās. Baltas, sarkanas, zilas, īsas, garas un pavisam sīciņas, visas deg pie svētbildēm, kas izliktas uz ielām vispārējai apskatei. Itālijā Dievam tic kaislīgi, bet Sicīlijā ticība jau pāriet fanātismā...

Gatavojoties Lieldienām, bērni pa šaurajām ieliņām skriešus velk ratiņus ar Svētās Jaunavas statueti. To var ieraudzīt visur: uz fasādēm vecajiem, tumšajiem namiem ar zaļiem slēģiem, sienu nišās, virs ieejas durvīm. Viņa valda pār šīm ieliņām, kur starp necilajiem balkoniem izvilktās virvēs žāvējas daudzkrāsaina veļa, un pār trūcīgajiem, vecajiem kvartāliem.

Atspiedies pret palodzi, es stāvēju pic „Alberto Centāle“ ceturtā stāva loga, kas iziet uz Vitorio Emanuēla ielu, un skatījos uz jaunajiem Palermo iedzīvotājiem, kas uzposušies braukāja ar mopēdiem gar San Džuzcpes del Testini baznīcu.

Droši vien kādreiz arī Roko Mesīnam patika drāzties pa šo laukumu uz savas ,,Vcspas“ vai ,,Lambretas“ un pārvērst to no vientulīgu pārdomu un atpūtas vietas par cirka karuseli.

Tagad es saprotu, kāpēc portjē pasmīnēja, kad es palūdzu istabu ar skatu uz ielu! Te man garlaicīgi nebūs, jo pat miegā mani vajās motociklu apdullinošā rēkoņa un bremžu kaukšana.

Vispirms es stacijā uzzināju viesnīcas adresi. Melnā tērpies kalpotājs ar garibaldiešu cepurīti galvā parādīja man virzienu uz pilsētas centru. Ar čemodānu rokā es sekoju galvenajai gājēju straumei pa via Roma, kas izveda tieši uz Pretorija strūklaku, kas pazīstama ar jūras dievu un briesmoņu tēliem. Bez grūtībām es atradu viesnīcu „Centrālā". Aiz galdiņa stāvošais portjē iedeva man vēstuli. Uz aploksnes bija rakstīts tikai „sinjo-ram Bornišam". Savā numurā es nekavējoties atplēsu vēstuli. Tā bija no doktora Podži. Policijas komisāriem Itālijā ir tituls „dottore" — „doktors", tāpat kā visiem citiem ar lielākiem vai mazākiem diplomiem. Doktors aicināja mani satikties pusdienlaikā restorānā „La Terraca" Regīnas Helēnas ielā Montello. „Paņemiet taksometru" — ieteica Podži. — „Tas ir desmit kilometrus no jūsu viesnīcas".

Motociklu saceltais troksnis kļuva neizturams. Es aizvēru logu un aizrāvu aizkaru. Istabā tūlīt kļuva tumši un smacīgi... Es atradu kondicionētāju un nospiedu pogu „aukstums". Atskanēja dārdoņa, kas nebija mazāka par motociklu tarkšķēšanu... Jā, būs jautra dzīve.

Piepeši es sajutos nosvīdis un lipīgs. Es nodomāju, ka būtu labi paiet zem aukstas dušas, bet pēkšņi kondicionētāja troksni pārskanēja spalgs telefona zvans. Te var dzīvot tikai tad, ja ausis aizbāztas ar vati.

— Parīze, sinjor...

— Paldies...

Klausulē bija dzirdama tikai sprakšķēšana. Es attālināju klausuli no auss. Viss šis troksnis pēc slikti gulētas nakts izraisīja man stipras galvassāpes, kas pastiprinājās ar katru brīdi. No tālienes atskanēja Vješēna olimpiski mierīgā balss:

— Jūs esat ieradies?

Viņš pat nesasveicinājās, nepavaicāja, kā es esmu atbraucis... Viņam svarīgi tikai tas, ka es esmu šeit. Tāpat jau skaidrs, ka esmu ieradies, ja viņš ar mani runā...

— Es zvanīju Podži. Viņš nolicis jūsu tikšanos aiz pilsētas. Tā būs labāk.

— Es zinu, patron.

— Manas ziņas ir apstiprinājušās. Mūsu draugs pašlaik ir Palermo, gatavo lielu afēru... Saprotiet, par ko es runāju? Vai jums ir kādi jaunumi?

Es neapzināti paraustīju plecus. Kādi var būt jaunumi, ja es tikko kā atbarucu? Aizvakar izbraucu no Parizēs un visu šo laiku pavadīju ceļā. No Marlīzas joprojām nav nekādu ziņu. Sākumā man likās, ka katra sekunde mani attālina no viņas vēl vairāk, bet drīz vien — kaut kur Alpu rajonā — mans noskaņojums izmainījās kā uz burvja mājienu. Sēdēdams Romas Termini stacijas impozantajā bārā pie „ekspresso" tases un gaidīdams pārsēšanos vilcienā uz Neapoli, es jau ar interesi pavadīju ar acīm daiļās sievietes, kas no visas pasaules sabraukušas uz Itāliju.

— Pie velna Marlīzu ar visu viņas Korēzu, — es nodomāju. — Es esmu muļķis, ka uztraucos par sīkumiem.

Sicīliju es ieraudzīju otrās nakts beigās. Piespiedis degunu pie aizvēsturiskā vagona loga, kas bija gan gleznains, bet tikpat neērts, es redzēju, kā garām aizslīd dārzi ar apelsīnu un citronu kokiem, pludmales ar palmām un tīrām, baltām smiltīm, zvejnieku ciemati, kur jau no agra rīta lāpīja tīklus vai krāsoja barkasus skaļa bērnu bara ielenkumā. Mūļi vilka vīnogām piekrautus ratiņus uz vecajiem ciematiem augstienēs. Es biju nonācis pavisam citā pasaulē un peldēju ziedu un smaržu pārpilnībā, uz laiku aizmirstot Parīzes vasaras nomācošo karstumu. Kā gan viss šis skaistums varēja radīt draudīgo mafiju?

Es novilku saburzīto kreklu, kura apkaklīte un aproces jau bija savalkātas, un iegāju dušā. Ūdens bija silts un vāji tecēja. Es secināju, ka Sicīlijā vasarā taupa ūdeni. To apstiprināja arī uzraksts blakus tualetei. Ūdens spiediens ir vājš un tas caurulēs sasilst. Bez tam ūdens nav sevišķi tīrs... Es ziepēju savu bālo nomocīta parīzieša ķermeni un visu laiku domāju par Mesīnu. Kāpēc viņam ienāca prātā atbraukt šurp? Un vai viņš ir viens vai arī divatā ar to meiteni — Liliānu? Mesīnam gan ir starptautiska noziedznieku kartīte, bet vai tā atļauj viņu arestēt Itālijas teritorijā? Neviena valsts neizdod savus pilsoņus. Un par kādu svarīgu

lietu tika runāts? Es īsti nesaprotu, kāpēc šefam vajadzēja mani atsūtīt uz Sicīliju, ja visas pēdas ved uz Parīzi!

Skaista ielcne, — Roblēns teica, kad iedeva man Serizolas lietu.

Viņa arhīvos bija tikai daļa no viņas lietas. Otru daļu es atradu tikumības policijas arhīvā. Tas bija vēl viens pierādījums tam, ka atšķirīgie dienesti nesteidzas dalīties informācijā ar konkurējošiem kolēģiem. Mēs esam pieraduši uzskatīt, ka tas ir normāli...

Būtīhā Liliāna nelīdzinājās parastai prostitūtai. Viņa nebija to meiteņu sarakstos, kas strādāja kādam suteneram, darbojās individuāli vai piederēja kādai iestādei. Tādas parasti bija tikumības policijas aizbilstamās līdz Martas Rišāras likuma pieņemšanai. Piesardzīgā itāliete nekad nepinās ar pagrīdes publisko namu meičām. Viņa darbojās brīvas manekenes profesijas aizsegā... Liliānai pat bija kaut kāda speciālā izglītība: viņa bija apmeklējusi grimēšanas kursus speciālā skolā, kas atradās Romā via Vcneto. Savu īsto vārdu Klaudīna viņa nomainīja pret Liliānu, sekojot frizieru, manikīra meistaru un kosmētiku vidū valdošajai modei. Jau agrā jaunībā viņa ar saviem tumšajiem matiem, zilajām acīm un slaido figūru pievērsa sev uzmanību pat tik izlutinātā un pārsātinātā publikā kā modelētāji.

Šai apburošajai meitenei bija tikai viena kaislība: kažokādas. Viņu apbūra gluda, zīdaina, spoža kažokāda... Viņas tēvs — pieticīgs nažu asinātājs Neapoles vecajā Spakanapoli kvartālā diez vai varētu viņai piedāvāt pat trušādas uzroci, tāpēc sešpadsmit gadu vecumā viņa nolēma nopelnīt naudu pati. Viņas skaistums atviegloja pirmo soli: bagāts pielūdzējs samaksāja par viņas nodarbībām manekeņu skolā. Viņa aizbrauca uz Romu.

Liliānas manekenes karjera nebija ilga. Reiz, kad viņa dcmoslrēja sevi viesnīcas ,,Berniši“ bārā Barberīni ielā, viņu ieraudzīja padzīvojis vīrietis un neprātīgi iemīlējās. Tas bija Masjaka tētuks, Sēnas kreisā krasta Parīzes nakts iestāžu imperators. Viņš uzstāja, lai Liliāna pamet Itāliju un apmetas' viņa apartamentos Pasī supermoderna debesskrāpja pēdējā stāvā, no kurienes varēja redzēt Sēņu no Noirdamas līdz Mirabo tiltam. Beidzot bija piepildījušies Liliānas sapņi: pirkt kažokādas un dārglietas, dzīvot bezrūpīgi un grezni.

Bet, ak vai!

Kaut ari tētukam Masjakam piederēja iestādes Monparnasā un Sen-žermcndeprē, tomēr viņam neizdevās izvairīties no nopietnām problēmām ar policiju, kad Mekonga bankā pazuda vērtspapīri.

... Par zagtu mantu uzpirkšanu trīs gadi cietumā. Pēc iznākšanas no Santē cietuma viņš nozvērējās turpmāk nodarboties tikai ar tīru biznesu...

Bet, kā saka, vilks spalvu met, tikumu ne. Iegāza neuzmanība, pareizāk sakot, tas tips — naudas viltotājs, kas viņam par smiekla naudu piedāvāja nopirkt vācu markas.

Tipogrāfija Reimona Loserāna ielā darbojās pilnā jaudā. Tirdzniecība gāja no rokas, un kapitāls auga. Auga līdz tam brīdim, kamēr reiz, paslēpies automašīnas bagāžniekā, pagrīdes tipogrāfijā ar revolveri rokā ielauzās komisārs Benamū — finansu policijas dūzis, un tētuks Masjaks atkal nokļuva Santē cietuma smirdošajā kamerā.

Liliāna, par laimi, palika brīvībā.

Ar negaidītu stingrību viņa pārņēma savā kontrolē visu sava aizbildņa nakts impēriju. Neviens tā arī neuzzināja, ka viņa to izdarīja pēc mafijas pavēles. Tāpat kā neviens nenojauta, ka viņai jau sen ir sakari ar Roko Mesīnu, ar kuru viņa satikās savos daudzajos braucienos uz Romu.

Pateicoties Interpola ziņojumam, es varēju atrast pēdas.

XI

Es šķērsoju Vitorio Emanuēla ielu virzienā uz Pretorijas strūklaku. Pakāpeniski es pieradu pie apkārtnes, kaut gan sākumā jutos kā no laivas izmests. Visapkārt valdīja priecīgas bezrūpības gaisotne. Es peldēju ar fotoaparātiem apkārušos tūristu straumē, kas šķirstīja ceļvežus ,,Adrija“.

— Lūdzu, restorānu „Carlston la Terraca“.

Ar nožēlu es apturēju pirmo garāmbraucošo taksometru. Romas stacijā saņemtās liras kūst daudz ātrāk nekā paredzēts: vēl „Centrālajā"

viesnīcā es ievēroju, ka restorānam ,,Terraca“ ir četras zvaigznes... Veselas četras, un ne mazāk!

Es tik tikko paguvu uzmest acis arī Pelegrīno kalna klinšainajam siluetam, kad mēs izbraucām uz plašas avēnijas ar reklāmas vairogiem abās pusēs.

— Jūra ir pa labi, — šoferis ierunājās, acīmredzot, nolēmis tā nopelnīt savu dzeramnaudu.

Protams, jūra bija pa labi...

Pagaidām es gan redzēju tikai peldkabīņu taisnās rindas. Beidzot skatienam pavērās apajš līcītis ar tumšzilu ūdeni, kurā ņirbēja milzum daudz buru, kas slīdēja uz atklāto jūru, pēc tam parādījās pilsēta — dārzs ar villām starp skaistiem ziediem. Taksometrs apstājās pie ,,Terracas“, kas pilnībā attaisnoja savu nosaukumu: restorānam bija eleganta terase ar brīnišķīgu skatu uz jūru. Šis skaistums būs vismaz neliels mierinājums, kad nāksies maksāt rēķinu.

Lavierēdams starp galdiņiem, es aizkļuvu līdz bāram zem vaļējas debess.

Doktors Podži sēdēja uz augsta krēsla pie bāra letes un gaidīja mani. Viņš bija tērpies zilā jūrnieka jakā, baltās biksēs un baltās kurpēs, tumšie mati rūpīgi pieglausti. Pamanījis mani, viņš pielēca kājās un pieklājīgi paklanījās.

— Sveicināti, sinjor Borniš. Ceru, ka jūs mani atradāt viegli?

Es ar viņu iepazinos Parīzē, kur viņš veica kārtējo uzdevumu. Viņa iedegusī seja, mirdzošie mati un mazās Ūsiņas man atgādināja dziedātāju Dario Moreno. Podži bija Palermo apgabala operatīvās grupas jeb, pēc mūsu terminoloģijas, kriminālpolicijas priekšnieka vietnieks. Itālijas iekšlietu ministrs izraudzījās tieši viņu, lai ievestu Sicīlijā kārtību. Tas bija grūts uzdevums, un viņš to zināja. Viņš bija cēlies no Pjemontas. Mafija nespēja viņu nekā ietekmēt un tāpēc jau divreiz mēģināja nogalināt. Palermo šāvieni skan bieži.

— Dārgais sinjor Borniš, es jūs neuzaicināju uz savu darba vietu Vitorio laukumā tikai tāpēc, ka nevēlējos, lai jūs kāds ierauga. Šeit jābūt ļoti piesardzīgam. Martini?

— Sarkano, lūdzu.

Podži pasauca oficiantu baltos svārkos. Oficianta šaurā seja bija zemes pelēkumā un atgādināja vietējo bandītu baigos ģīmjus. Mans sarunu biedrs pasūtīja aperitīvu tik sausā un prasīgā tonī, ka es neviļus apmulsu un jutos šokēts. Manā skatienā viņš pamanīja nosodījumu un ar smaidu paskaidroja:

— Šis cilvēks cerēja iedzīvoties naudā Savienotajās Valstīs, taču drīz vien no turienes atgriezās, notriecis visu savu naudu. Te nonāca starp citiem tādiem pašiem mūžīgi badīgiem cilvēkiem, bet tomēr gaida nejaušību, kas viņu varētu pacelt un tuvināt šīs pasaules varenajiem. Pašlaik, zobus sakodis, strādā par oficiantu. Ja dabūs kāda atbalstu, atgriezīsies Bruklinā vai Kanzassitijā. Atkal kļūs par garāžas īpašnieku, ko kaut kādas tumšas lietas dēļ bija spiests pamest. To cs visos sīkumos nezinu... Tātad jūs interesē Mesīna?

Doktors Podži bija mūsu sabiedrotais, un, par spīti savai parastajai piesardzībai, cs viņam izstāstīju visu, ko zināju: Atklāti sakot, es viņam nepateicu neko jaunu, par to varēja spriest pēc viņa sejas izteiksmes. Es pēkšņi sapratu, ka viņš taču ir viens no autoriem tam itāļu policijas ziņojumam, kas bija manā dosjē. Es biju nonācis muļķīgā situācijā. Podži norija malku martini, ko oficiants bija nolicis mūsu priekšā, apēda vienu olīvi un dažus mirkļus pārdomāja. Pēc tam viņš sāka stāstīt... Tikai tagad es uzzināju, kas īsti bija šis Amerikānis, kuru cs pazinu tikai pēc fotogrāfijas un pirkstu nospiedumiem...

* * *

Šī augsta līmeņa mafiozi dzīves stāsts nebija šablonisks. Mūsdienu psihologi bez šaubīšanās ierindotu Mcsīnu starp personībām, kuru intelektuālais koeficients ir augstāks par vidējo. Viņš bija ļoti spējīgs zēns, kam ne tikai galva bija īstajā vietā, bet kurš prata to arī likt lietā. Kā tad šis Palermo puisis sasniedza to?

— Es restaurēju viņa dzīvi pēc atsevišķām epizodēm, tāpat kā kadru pēc kadra restaurē vecu filmu, — Podži turpināja. - Jūs pats pārliecinā-

sieties, ka viss ir loģiski saistīts kā vienas ķēdes posmi, sākot ar pirmo dramatisko notikumu viņa dzīvē...

Viņa tēvs, godājams sicīliešu strādnieks, upurēja savu dzīvi bērnu labad. Viņš pilnībā iegrima darbā, viņa darba diena ilga vairāk kā desmit stundas katru dienu. Viņš strādāja marmora apstrādes darbnīcā, ko pats ar savām rokām bija izveidojis Bagerijas pilsētas nomalē. Krāšņā brunete, viņa sieva, palīdzēja izpildīt steidzamos pasūtījumus, kaut' gan visai negribīgi.

Vecākais dēls Antonio kļuva par garīdznieku un kā misionārs aizbrauca uz Ekvatoriālo Āfriku. Otrs dēls Džino sāka strādāt par zāļu sagatavotāju aptiekā Sirakūzās. Nākamais dēls Alfrēdo, tuvredzīgs cilvēks ar maigu skatienu, gāja tēva pēdās un kļuva par lielisku speciālistu marmora pulēšanā. Viņam no visām pusēm bira pasūtījumi marmora statuju un vēsturisku pieminekļu restaurēšanai. Patrīcija, vienīgā meitene šai ģimenē, apprecējās ar seržantu, kas dienēja ģenerāļa Patona komandētajā amerikāņu desantā. Pēc kara viņš sāka strādāt par mežsargu Jellovstonas nacionālajā parkā Klinšu kalnos.

Un beidzot Roko, sinjoras Antonellas pēdējais un vismīļākais bērns. Viņš piedzima 15.auguslā Lauvas zīmē. Māte sauca viņu mitināmajā vārdā Roks. Pamatskolā viņš bija centīgs skolnieks un vienmēr ieņēma pirmo vietu klasē. Tas deva viņam iespēju iestāties licejā. Apbrīnojami viegli viņam padevās matemātika, viņam bija lieliski rezultāti fizkultūrā, viņš viegli apguva svešvalodas. Roko mācījās franču, angļu, latīņu un grieķu valodu. Viņam bija atlēta ķermenis, apbrīnojama atmiņa un spīdošs intelekts. Tas pavēra viņam ceļu augšup.

— Viņš būs deputāts, — tēvs mēdza teikt, glaudīdams uz augšu saskrullētās ūsas ar delnas virspusi.

— Garīdznieks! — Antonella iebilda, kas ļoti baidījās, lai viņas bērni nesekotu sava tēvoča Vitorio Mangano pēdās, kurš bija Ņujorkas mafijā profesionāls slepkava un kuru reiz. atrada Bruklinas atkritumu bedrē ar trīs lodēm galvā...

Roko nekad neplānoja nākotni. Viņš spīdoši nolika izlaiduma eksāmenus un bija apmierināts. Pasniedzēji viņu dievināja, biedri neieredzēja.

Es uzmanīgi klausījos šo tipisko sicīlicšu stāstu un pie viena vēroju apkārtni: netālu atradās gara pludmale, klāta ar smalkām smiltīm, ko apskalo ūdens, kura krāsa rietošās saules staros nemitīgi mainījās. Tāpat kā mūsu Sentropēza arī šis kādreizējais zvejnieku ciemats pārvērties par augstākās sabiedrības perēkli, kas pastāvīgi pilns ar atpūtniekiem... Pe-legrīno piekājes kūrorts „Zelta gliemežvāks" bija apstādīts ar dažādiem eksotiskiem kokiem un grima vīnogulāju un ziedu za|umā. Valdeza laukums pludmales priekšā bija tūristu pārpilns. Elegantās automašīnas it kā sacentās cita ar citu. Netālu esošais vecais tornis, šķiet, apsargāja vecpilsētas mieru.

Doktora Podži pierē ievilkās grumbiņa:

— Mesīnas dzīvesstāstā visvairāk mani satrieca tas, ka sākotnēji viņš bija īsts sabiedrības attīstības apliecinājums.

Roko palika sešpadsmit gadi. Visa viņa uzvedība un panākumi liecināja, ka'viņam jākļūst par Itālijas Republikas paraugpilsoni, par vienu no retajiem sicīliešiem, kas neuzskata, ka augstu sabiedrisko stāvokli var sasniegt tikai ar bandītiskām metodēm.

Un pēkšņi notika kaut kas neizskaidrojams, viss sagāja grīstē. Roko sāka kavēt nodarbības. Viņu bieži redzēja padibeņu vidū, kas mājoja vecajā Palermo ostā, kura bija sagrauta aviācijas uzlidojumos. Viņš klaiņoja pa slikti apsargātajiem dokiem, kur zēla spekulācija.

Pēc tam viss norisinājās pēc labi pazīstamas un sen pārbaudītas shēmas, kas aizveda viņu pa sen iemītu ceļu. Lai iegūtu kabatas naudu, viņš sāka zagt. Čiepa visu, kas pagadījās: kokvilnas ķīpas, kafijas maisus, sviesta kastes. To viņš pārdeva neizvēlīgiem tirgotājiem. Pēc tam pievērsās dzīvokļu zādzībām. Viņa pārgalvība un atjautība uzreiz izcēla viņu citu tādu pašu zaglēnu vidū. Tas radīja neapmierinātību konkuren- tos, viņi „nostučīja" karabīnieriem par Roko kārtējo pasākumu, un viņš tika apcietināts nozieguma vietā.

Pēc iznākšanas no Palermo Učiardoncs cietuma viņš vairs nemaz nelīdzinājās bijušajam spožajam studentam. Viņš bija pazemots un alka revanšu. Roko nolēma dzīvot ārpus likuma un ar jebkādiem līdzekļiem iegūt bagātību mežonīgās Sicīlijas naidīgajā atmosfērā. Sis lēmums pa-

līdzēja viņam atgūt pašcieņu. Viņš noorganizēja un paveica vairākas lietas pilsētā, kuru pazina kā savus piecus pirkstus. Tās bija sīkas lietas, jo viņš ievēroja vislielāko piesardzību. Kaut ko viņš tomēr nopelnīja, un tas deva viņam iespēju apbērt ar dāvanām Romānu — prostitūtu, kas nebija ne glīta, ne neglīta, bet pret kuru viņš izjuta dīvainu maigumu. Viņai vienīgajai viņš izstāstīja par cēloni, kāds bija šai šķietami neizskaidrojamajai spējīgā studenta pārvērtībai par nelabojamu bandītu.

Vienkāršs, banāls stāsts: reiz viņš no universitātes atgriezās agrāk nekā parasti, jo pasniedzēja slimības dēļ nodarbības nenotika. Ienācis mājā, viņš izdzirdēja vaidu no vecāku dzīvojamās daļas. Viņš satraukti metās turp un saprata visu, tiklīdz atvēra durvis: tas nebija vis sāpju vaids, bet gan baudkāres, un to izdvesa viņa māte, sēdēdama uz ceļgaliem kaimiņam — augstprātīgam un iedomīgam bagātam rūpniekam. Lai aina būtu pilnīga, Roko ievēroja uz galda naudas paciņu. Viņš pameta dzimto māju uz visiem laikiem. Nekad viņš to nepiedos. Viņš būs nesaudzīgs pret bagātajiem. Grēksūdzes beigas izskanēja aklā naidā:

— Visīstākās maitas ir tās, par kurām to pat iedomāties nevar...

Romānā nespēja dalīties Roko dvēseles dziļajās sāpēs. Viņa savā dzīvē

bija pieredzējusi ne to vien, kamēr nokļuva līdz Sicīlijai. Pēc aizbēgšanas no Milānas viņa aizbrauca uz Itālijas dienvidiem un nokļuva vienā no Neapoles bordeļiem. Divu gadu laikā amerikāņu zaldāti un venēriskās slimības viņu galīgi nodzina. Pēc izskata viņai deva pāri trīsdesmit, kaut gan viņa bija tikai divdesmit gadus veca. Lūpās vīdēja rūgts smīns. Viņu bieži mulsināja Roko maigums. Sirds dziļumos Roko bija palicis labs cilvēks, un viņa darīja visu, lai pasargātu viņu no cilvēkiem — plēsoņām.

— Tev jāsatiekas ar donu Kalo.

— Dons Kalo...

Roko arī pats vairākkārt bija par to domājis. Lepnums lika viņam darboties vienatnē, bet viņš aizvien skaidrāk saprata, ka bez mafijas palīdzības viņa eksistence būs nožēlojama, viņam nāksies apmierināties tikai ar sīkām lietām.

— Jā, protams, dons Kalo...

Viņš bieži dzirdēja runas par donu Kalodžero Pucoli, ko visa Sicīlija sauca vienkāršāk, bet ar cieņu - dons Kalo. Viņš bija pati svarīgākā sicīliešu mafijas persona — krusttēvs, un viņam bija svarīga loma starptautiskā bandītisma augšslānī. Viņu varēja vainot visos iedomājamos un neiedomājamos grēkos. Krāpšana, amatpersonu uzpirkšana, liela mēroga zādzības, slepkavības. Neskatoties uz to, tiesā viņš vienmēr tika attaisnots pierādījumu trūkuma dēj. Viņu sargāja svētā Omerta — mafijas slavenais klusēšanas likums.

Dona Kalo tēls bija iekļuvis vēsturē. Savā laikā viņš izdarīja pareizo izvēli, kad ar visiem saviem slepenajiem spēkiem palīdzēja nodrošināt amerikāņu desanta sekmīgo izsēšanos Sicīlijā.

Par to viņu apbalvoja ar Itālijas Republikas Goda leģiona ordeni un amerikāņu ordeni „Par nopelniem“. Ja viņš vēlētos, tad šis nemācītais cilvēks, ūsainais šeflmanis, kas vienmēr izsmēķēja tikai pusi no cigāra, varētu kļūt par ministru.

Pēc viņa stabules dancoja visi: politiskie darbinieki, prefekti, tiesneši, ģenerāļi... Viņš izmantoja jebkura pakalpojumus, kad gribēja un kā gribēja.

Visi viņa klienti, kas zemu klanījās viņa priekšā un bija atkarīgi no viņa, bija gatavi saņemt no viņa kaut mazliet, bet atdot visu. Viņš pieņēma tos vienā no viesnīcas „Albergo Solc“ numuriem Audiences beigās viņš atgriezās dzimtajā Villalbas ciematā.

Visi mafijas vadoņi metās viņa priekšā ceļos un izteica rituālo frāzi: „Skūpstu Jūsu rokas**...

Jā, ja jau Roko palicis bez ģimenes, viņam jāiet uz pieņemšanu pie „patriarha**.

— Ko lai es saku donam Kalo?

— Viņš zina, kas jādara... Varbūt viņš tev palīdzēs iekārtoties ārzemēs, ja jau tu gribi doties turp...

Viņas balss iedrebējās. Viņa labi saprata, ka skaistulis Roko ir kā radīts plašai darbības jomai.

Ciematā Roko devās taisni uz dona Kalodžero Pucoli māju — cietoksni. Pēc tam šķērsoja garu pagalmu, kur melnās kleitās tērptas sievietes uzraudzīja bērnus, kuri dzenāja vistas. Pienācis mājai, viņš sveicināja mafiozi, kuri sēdēja ar kokgriezumiem rotāto durvju abās pusēs. Sekojot mafijas galvas uzticamības personai, donam Barmco, viņš izgāja cauri plašai istabai, kurā aizvērtie slēģi palīdzēja saglabāt vēsumu.

Viņu ietekmēja klusums un stingrība, kas valdīja pie leģendārā cilvēka, kāds bija dons Kalo. Roko gaidīja...

— Tad tu esi nabaga Vitorio māsasdēls?

Roko sarāvās: pēkšņi atvērās durvis, un parādījās cilvēks, par kuru visi mafijas locekļi, sākot no ierindnieka līdz pat vadoņiem, runāja ar cieņu un godbijību; cilvēks, kurš pārvaldīja pasauli, tumsas un gaismas pasauli; cilvēks, kuram visi akli pakļāvās un kuram bija tiesības uz godājamās sabiedrības svētu cieņu.

Roko nometās uz viena ceļgala un, kā prasīja paraža, pielika lūpas dona Kalo rokai.

Mafijas galva pamāja, lai viņš pieceļas, cieši apskāva un uzmundrināja viņu. No šī brīža viņam tiks sniegta palīdzība, uz kuru viņš cer, bet ar noteikumu, ka viņš ievēros mafijas baušļus: pirmām kārtām baidies Dieva dusmu, mīli un cienī savu māti, „pat ja viņa ir grēkojusi", — dons Kalo piemetināja, lai pasvītrotu, ka ir informēts par to cilvēku, ko viņš pieņēma, dzīves vissīkākajām detaļām, — tad mīli savu tēvb, palīdzi savam tuvākajam, mīli Sicīliju.

Dons Kalo runāja ar Roko ilgāk par pusstundu. Dons Barmco ar skatienu deva mājienu, lai atnes ēdienu. Uz galda tūlīt parādījās ar sviestu aplieti un ar pipariem apkaisīti makaroni; uz iesma cepta aitas gaļa; ar olīveļļu apliets un ar pipariem pārkaisīts siers. No pagalma dzirdēja bērnu kliedzienus. Atskanēja kādas mātes spalgā balss, un troksnis aprāvās. Roko aizkustināja gods, ko viņam parādīja dons Kalo: mafijas galva nedalījās maltītē ar kuru katru.

Kad viņi beidza gandrīz vai rituālo maltīti, dons Kalo piespieda Roko pie savas sirds:

— Tu esi Sicīlijas dēls, man tādi patīk. Tu iesi tālu. Strādāsi tikai man.

Roko pameta Sicīliju un apmetās Romā. Pateicoties savai izglītībai, valodu zināšanai, elegantajai Figūrai un patīkamajai sejai ar atklātu acu skatienu, pēc dažiem gadiem viņš bija meistarīgi radījis pievilcīgu jauna, kompetenta veikalnieka tēlu, kam netrūkst lietišķa ķēriena. Izmantojot fiktīvu personu, viņš noīrēja elegantu dzīvokli prestiža rajonā Veneto ielā. Dzīvok|a īri viņš maksāja tikai skaidrā naudā, tas ievērojami atviegloja nodok|u maksāšanas problēmas. Viņam bija salda dzīve. Viņš kļuva par grāfienes Biaconi mīļāko, apmeklēja viņu viņas vīra darījumu braucienu laikā. Ziemu Roko pavadīja Kortīnā, vasarā atpūtās Portofino. Viņam bija panākumi, un visi viņu dievināja. Mafijas locekļi, kas uzpirka zagtus juvelierizstrādājumus, minēja viņu kā piemēru citiem. Itālijas policijai, kas bija vairāk kā pārliecināta par viņa līdzdalību tai vai citā lietā, tomēr ne reizi neizdevās viņu ievilināt slazdos...

Trīsdesmit gadu vecumā bijušais liceja brīnumbērns, bijušais spožais students, kurš apzināti bija izdarījis savu izvēli, skaidri zināja, kā nodzīvos savu atlikušo dzīvi... Viņš kļuva par dona Kalodžero Pucoli uzticības personu, īstu „augstākās pilotāžas" meistaru. Tādēļ mafijas virsvadonis sūtīja viņu palīgā jau pazīstamiem blēžiem, kuri paši tobrīd nespēja organizēt un realizēt liela mēroga afēras.

* * *

Pie mums pienāca metrdotels un paklanīdamies pasniedza ēdienu karti. Viņš uzmanīgi uzklausīja Podži rīkojumu, kurš palūdza galdiņu klusākā stūrī un vīnu karti.

— Varu jums ieteikt bročioletini Palermo gaumē, — Podži teica kā lietpratējs. — Tie ir ruletē satīti gaļas gabaliņi, kas pildīti ar sasmalcinātiem sausiņiem, sieru, baziliku un žāvētas desas gabaliņiem. Tas viss tiek cepts cepeškrāsnī. Vai varbūt jūs dodat priekšroku anoleti?

Es izvēlējos vienkāršus makaronus. Es dievināju garos spageti, ko bērnībā ar pūlēm noturēju uz dakšiņas. Es uzjautrinājos, paņemdams makarona vienu galu mutē un tad spēcīgi ievilkdams gaisu, tā lai uz visām pusēm pašķīst tomātu mērces šļakatas. Pēc tam parasti sekoja dunkas un asaras...

Podži pasūtīja labākā vietējā vīna „Makvertino" pudeli. Metrdotels nemanāmi izgaisa.

— Es neticu, ka Mesīna atgriezīsies, — doktors turpināja sarunu. — Tomēr es esmu pārliecināts, ka jums jābūt ļoti piesardzīgam... Jūs, francūži, nevarat pat iedomāties, kāda ietekme donam ir mafijas ģimenē. Sicīlijā ģimene ir viss. Tā ir mafijas galvenā sastāvdaļa, mūsu sabiedriskās sistēmas kodols. Ģimene prasa no visiem saviem locekļiem bezierunu uzticību. To ciena un sargā. Tam noder visi līdzekļi — gan likumīgie, gan nelikumīgie. Neviens neuzdrošinās to izaicināt, lai nepakļautu sevi nāves briesmām.

Neapzināti viņš klusināja balsi. Man likās, ka viņa balsī ieskanējās satraukums. Mani pārņēma briesmu nojauta. Es nemanāmi paskatījos apkārt. Jā, sāk uzdot nervi. Lūk, tas neliela auguma resnītis, šķiet, nofotog-rāfēja mūs. Ziņkārīgs tūrists ar tumšiem matiem un melnīgsnēju ādu...

— Sakiet, Podž...

— Ko?

— Nē, neko...

— Jūs esat izsalcis?

— Ak, Dievs...

Es nevarēju viņam atzīties, ka man viss apkārtējais liekas kā kino. Lūk, piemēram, šis garais blondīns ar cirtainajiem matiem, kurš nupat apsēdās man blakus... Protams, lai noklausītos. Viens fotogrāfe, otrs noklausās!

Tīrie murgi! Blondīns, pēc tautības vācietis, ar pūlēm iestāstīja kokteiļa recepti no baltā un rozā vīna, kuru te neviens nepazina. Bet resnītis tikko kā iepļaukāja puišeli, kurš sāka skaļi brēkt.

Doktors Podži nemaz nebrīnījās par manām blēņām. Pusdienu laikā viņš pastāstīja par mafijas struktūras organizāciju, un uz tās fona man

mūsu pašmāju noziedzība sāka likties kā bērnudārza spēles. Patiešām: bezierunu pakļaušanās ģimenes galvam, pat ja brāļi un znoti izklīst pa visu pasauli. Padevīgās, uzticīgās sievas vienmēr dzīvoja savu viru ēnā. Podži man izskaidroja, ka parasti viena ģimene dzīvoja vai nu vienā ciematā vai dažos tuvākajos ciematos.

— Vairākas ģimenes apvienojas grupā, kuras nosaukumu no itāļu valodas varētu tulkot kā „artišoks"...

— Cik dīvains nosaukums!

— Jā, jēga ir tur, ka visspēcīgākā un ietekmīgākā ģimene sedz citas ģimenes, kas savukārt aizsargā viņu pašu un palīdz tai. Tas atgādina artišoka lapas, kas aizsedz un sargā serdi...

Es kļuvu domīgs.

— Liekas, tas mazliet līdzinās mūsu korsikāņiem, vai nc?

Podži tikai lūpu kaktiņos pavīdēja smaids, kas varēja nozīmēt, ka ar korsikāņiem nav vērts salīdzināt. Un tomēr!

No izdzertā vīna man sāka nākt miegs. Viļņi, kas plūda šurp no miglainās jūras tāles, spoži vizuļoja saulē. Es piemiedzu acis un jau ar pūlēm atšķīru ar ģerānijām un rozēm, citruskokiem un palmām apstādīto ceļu. Podži balss skanēja kā no tālienes... Viņš stāstīja man par Omertu, klusēšanas likumu, kas pavēlēja neko neredzēt, neko nedzirdēt un neko nerunāt, īpaši jau ar policistiem un tiesnešiem. Nelaimīgs tas, kas to pārkāpis un kuru uz īstā ceļa bija jāatgriež bandītiem, ko savervēja ganu, recidivistu. dezertieru un bezdarbnieku vidū. Mafijas iekšienē ir sava pašu „policija", kas apsargā mafijas locekļu ganāmpulkus, seko ražas novākšanai, apsargā īpašumu utt. Bet šī „policija" maksā dārgi!

Stiprā kafija mani pamodināja tikai mazliet... Es pat neiebildu, kad Podži samaksāja rēķinu. Cik es ievēroju, rēķina summa bija simboliska. Parasta lieta...

— Pats interesantākais mafijā, — turpināja Podži, — ir mafijas locekļu slepenā valoda. Viņi apmainās ar informāciju pat neatverot muti, ar mīmikas, roku un kāju kustību palīdzību, ar galvu, acīm, pleciem, vēderu. Tas līdzinās burvestībai!

— Kā tad jūs noturat pratināšanas?

— Tas nav lik vienkārši! Vēl sarežģītāka ir izsekošana. Noteiktā veidā uzlikta cepure ir ar savu nozīmi, piemēram, nošķiebta pa labi nozīmē: „Man seko", nošķiebta pa kreisi: „Es ar tevi drīz satikšos", atbīdīta pakausī: „Palīgā!" Neiesvētītie to, protams, nezina... Vajag ne tikai redzēt, bet arī saprast nozīmi. Kas attiecas uz Mesīnu, es paskatīšos, kas ir mūsu kartotēkā^ un piezvanīšu jums uz viesnīcu.

XII

Laiks strauji izmainījās. Varētu domāt, ka Parīzē pēkšņi atnācis rudens. Iepriekšējā dienā pār Parīzi nodārdēja negaiss un atsvaidzināja pilsētu. No pelēkajām debesīm pār pilsētu nepārtraukti sijāja sīks lietutiņš. Senšapcla baznīcas smaili Tiesību pils ickšpagalmā aizklāja bieza migla. Un tas esot augusts! Pa Orfcvra krastmalu mašīnas brauca ar ieslēgtiem lukturiem. Neviļus radās jautājums, vai tikai kāda lielvalsts nav nodomājusi iekarot Franciju un pirms izšķirošā uzbrukuma sākusi meteoroloģisko karu, lai sagrautu nelaimīgo iedzīvotāju morālo garu...

Žurnālistu un fotogrāfu pūlis drūzmējās zem galvenās policijas ēkas ieejas jumtiņa. Viņi pacietīgi gaidīja parādāmies uz sliekšņa cilvēku leģendārajā filca platmalē ar taisnām malām un melnā kaklasaitē, kas sasieta platā mezglā. Tās bija pazīmes, kas raksturoja vecāko inspektoru Pomaredu, Kriminālizmeklēšanas detektīvu, aktieri, dzejnieku. Patlaban viņš vadīja izmeklēšanu grāfienes Amēlijas de la Morlijēras un viņas kalpones slepkavības lietā.

Šodien, piektajā augustā, tuvojoties pusdienlaikam, vecākais inspektors Amadcjs Pomareds no dusmām spēra zemes gaisā. Viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda šaurajā vecāko inspektoru nodaļā ceturtajā stāvā, trīsdesmit sestajā kabinetā. Iemīļotais tabakmaks gulēja blakus. Inspektors gaidīja ziņojumu no sava krimināldicncsta kolēģa Henrio, kas it kā tīšām vilcinājās ar ekspertīzes rezultātiem.

— Ak kungs, ko viņš tur dara? — Pomareds noņurdēja, vēršoties pie sava vietnieka Salvanjaka, kuru viņš bija izvilcis no Overņas provinces. Tas bija veselīga izskata vīrietis ar kvadrātveida pleciem un veselīgu sārtumu sejā.

„Patiešām, ko viņš tur ķēpājas? Pirkstu nospiedumi bija tik skaidri it kā slepkava tos būtu atstājis speciāli mums. Tādā gadījumā gan viņš varēja vēl pielikt klāt savu vizītkarti! Šis Ādolfs vienkārši ņirgājas par mani.“

Viņš nopūtās, mirkli padomāja, paskatījās pulkstenī un strauji atgrūda krēslu:

— Ja prasīs priekšniecība, es esmu pie kriminālistiem. Paskatīšos, kas gan tur notiek.

Amadejs Pomareds apgāja apkārt galdam, pa ceļam paķēra tabak-maku un ielika to kabatā. Izgājis no istabas, viņš steidzīgi sāka kāpt lejup pa vecām trepēm, kas veda uz Tiesu pils pagalmu. Viņš apstājās otrā stāva kāpņu laukumiņā un atvēra durvis, kas veda uz apelāciju tiesas dienesta telpām. Pa gaiteni viņš pagāja garām advokātu kolēģijas bibliotēkai un nonāca līdz Harleja vestibilam iepretī zvērināto tiesas durvīm. Mūrnieki vestibilā tīrīja laika gaitā nomelnējušās akmens sienas. Pomareds apstājās pie sastatnēm un pacēla galvu. Viņu, nelabojamu sapņotāju, kurš jūsmoja par seniem akmeņiem tāpat kā par gleznām, ieinteresēja strādnieku darbs. Viņš no kabatas izvilka tabakmaku un pēc tam pīpi. Ar abiem rādītājpirkstiem viņš rūpīgi pieblīvēja tabaku pīpes galviņā, kas drošības dēļ bija mīkstā kaučuka apvalkā. Tad pielika pīpi pie mutes un viegli saspieda pīpes kātu zobos, kā to prot vienīgi īsti pīpes cienītāji. Iebāzis tabakmaku kabatā, viņš aizdedzināja sērkociņu un sekoja ar skatienu izgaistošajai dūmu strūkliņai. Pēc tam viņš kādu brīdi vēroja mūrnieku prasmīgo darbu:

— Kā iet, vai var labi notīrīt?

— Jā, normāli...

Pomareds gāja tālāk. Viņš nonāca līdz kāpnēm un sāka kāpt augšup. Pirmie kāpņu posmi bija plati, bet ar katru nākamo stāvu kāpnes kļuva aizvien šaurākas un beidzās ar šaurām vītņu kāpnēm zem paša pils jum-

ta. Lielajā divmetrīgajā spoguli viņš ieraudzīja savu atspulgu. Pirms zvana pogas nospiešanas viņš sakārtoja plato kaklasaites mezglu. Pa durvju novērošanas lodziņu uz viņu aizdomīgi skatījās kāda seja.

— Pomareds no Krime...

Kriminālmeklēšanas darbinieki jau sen izmantoja šo abreviatūru, kas kalpoja viņiem kā caurlaide. Ieslēdzās elektromehānisms un atvēra durvis. Ar pīpi mutē Pomareds iegāja policijas patiesības templī.

Viņš labi pazina šo policijas darbības jomu, kas daudziem palika slēpta. Izmeklējot grūtas lietas, viņš nāca šurp ļoti bieži. Viņš labi pazina katru stūrīti šajos bēniņos, kur strādāja drīzāk eksperti nekā kolēģi. Caurām dienām viņi noņēmās ar kriminālistikas problēmu risināšanu, un viņiem tas bija tikpat pierasti kā citiem pārdot zirņus vai putekļusūcējus, vai arī rakstīt satīriskus pantus par politiskiem darbiniekiem.

Pomareds tik tikko pameta acis uz darbinieku, kas viņam atvēra durvis. Uz tā zilā krekla bija policijas prefektūras emblēma.

— Henrio ir šeit?

Durvju sargs cēli klusēja kā visi cerberi, kurus pārņēmusi pārliecība par savu personisko nozīmīgumu. Viņš izrādīja pretimnākšanu, klusējot pamādams ar galvu.

Pomareds devās uz antropometrijas laboratoriju. Pienācis pie matēta stikla durvīm, viņš tās strauji pagrūda. Viņa labsirdīgā sejas izteiksme kļuva barga, skatiens prasīgs.

— Vai tu to visu dari tīšām?

Bet ar to vien Henrio nevarēja apmulsināt. Viņš pat nepakustējās. Kad viņš strādāja ar mikroskopu, viņš bija neaizskarams kā dievs, ko nevarēja aizskart ne joki, ne pārmetumi, kas dažbrīd bira no visām pusēm. Viņa vienīgā kaislība, šķiet, bija pirkstu nospiedumu salīdzināšana, aizdomīgu plankumu izpēte, ložu un čaulu vītņu salīdzināšana...

Šī kaislība pārspēja visu, pat ģimenes dzīvi, pie tam tādā mērā, ka viņa trešā sieva jau draudēja ar šķiršanos. Viņa pārmeta vīram, ka tas visu laiku pavada tikai savā midzenī un viņu ir pilnīgi pametis novārtā. Patiesi, viņš jau vairs nespēja runāt ne par ko citu, kā formulām pirkstu

nospiedumu salīdzināšanai, par to īpatnībām, par rczus pozitīvām vai negatīvām asins grupām.

— Vai tu beigu beigās indentificēji viņu? — Pomareds turpinājā tādā nepacietībā, ka pīpe viņa zobos sāka lēkāt. — Būtu jau laiks. Man jāziņo uz augšu!

„Augša" bija Pino, divīzijas komisārs un drosmīgs cilvēks, kas kopš Francijas atbrīvošanas vadīja kriminālizmeklēšanas dienestu. Pino bija stingrs raksturs, kas norūdījās cīņā ar noziedzības vilni, kas pārpludināja valsti...

Viņš bija redzējis daudz ko, bet pat viņu satrieca mežonīgums, ar kādu Nell bija noslepkavotas grāfiene un viņas kalpone. Tāpēc šī nozieguma izmeklēšanu viņš uzdeva vienīgajai apakšnodaļai, kas bija viņa rīcībā atvaļinājumu laikā. To vadīja Amadejs Pomareds, personīgi!

* * *

Ādolfs Henrio ar nožēlu atrāvās no mikroskopa, atlieca muguru un pagriezās grozāmajā krēslā. Viņš ierunājās pēc kāda laika.

— Nebija sevišķi grūti, vecīt! Kļūda izslēgta. So noziegumu izdarījis Mesīna. Mafijas loceklis, ko meklē FIB. Pēdējās dienās viņu nesekmīgi meklē arī mūsu patruļdienests...

Pomareds pārsteigumā salēcās, viņa mute pavērās, un pīpe izkrita. Acis ieplētās izbrīnā. Automātiski viņš mēģināja izņemt pīpi no mutes. Kādu brīdi viņš klusēdams skatījās uz Henrio.

— Vai tu esi pārliecināts? — Pomareds beidzot pārjautāja. — Vai tas ir tas pats Mesīna, par kuru teikts ziņojumā no ASV?

— Nav nekādu šaubu, — Henrio kategoriski atbildēja. —Tici, vecīt...

Viņš atkal pagriezās pret galdu un pieliecās pie mikroskopa. Tad turpināja:

— Tas draņķis neceremonējas. Viņš atstājis divus skaidrus asiņainu pirkstu nospiedumus uz kāpņu margām trešajā stāvā, kad kāpis lejā. Teikšu

tev vienu lietu, vecais, tā būs nopietna operācija, ko izsludinās Intcrpols. Būtu labi notvert viņu pirmajiem!

Pomarcdu visvairāk kaitināja viņa maniakālais paradums gandrīz, katrā frāzē iespraust savu tradicionālo „vecīt, vecais" un, protams, „es tev pateikšu vienu lietu...", ko lietoja šis kalsnais burgundietis ar iesirmu, mūžam gaisā saslējušos matu cekulu pār gareno, skumjo seju ar melnajām uzacīm.

— Ko tu saki, — Pomareds izspieda caur zobiem.

Henrio klusēja. Viņš veikli darbojās ar mikroskopu. Ar lielo pirkstu un rādītājpirkstu viņš uzmanīgi grozīja fokusa iestādīšanas mehānisma ritenīli. Okulārā skaidri parādījās divi palielināti matiņi, kas atradās blakus uz diviem priekšmetu stikliņiem. Beidzot Henrio pārtrauca klusumu:

— Tātad, vecais, tas, bez šaubām, bija Mesīna. Tevi tas sarūgtina, bet tā bija. Bez. pirkstu nospiedumiem mums ir arī mati. Es tev pateikšu vienu lietu: vai tu zini kaut vienu mafijas viru, kurš būtu paveicis ko labu? Tu redzēji šo drausmīgo slepkavību?

Viņš sadrūmis uz mirkli pievēra acis, lai labāk varētu koncentrēties. Pomareds nodomāja, ka šoreiz kriminālistikas ass savā iedvesmā pārspīlē. Henrio turpināja:

— Zem vēdlodziņa un uz rakstāmgalda durtiņām cs pamanīju dažus matiņus. No sākuma es domāju, ka tās ir suņa spalvas. No šīs versijas nācās atteikties, jo mikroskopā labi var atšķirt cilvēka matu serdes vielu un kutikulu no dzīvnieku spalvas. Saproti, vecīt...

Henrio atriebās. Viņš atmaksāja par visiem tiem, kuru darbs vienmēr plašai publikai paliek nezināms. Viņš pat atvēra acis platāk, lai novērtētu, kādu efektu radījuši zinātniskie termini. Amadcjs Pomareds nelikās neko manot.

— Mcdikulārā indikācija apstiprināja, ka tie ir cilvēka mati, — turpināja metrs. — Pie tam izrauti mati. Tiem ir specifisks izskats. Tādu matu sīpoli atšķiras... Es tev pateikšu vienu lietu: tā cilvēka mati pilnībā atbilst Mcsīnas matu aprakstam, ko mums atsūtīja FIB. Nudien nezinu, kā viņi pie tiem tikuši... Un atbilst abi mali, vecais!

Viņš piecēlās no sava grozāmā krēsla un piegāja pie divām fotoplatēm, kas žuva uz speciāla paliktņa. Pomareds ieraudzīja, ka tie bija negatīvi.

— Kas tur ir, Ādolf?

— Tie ir viņa pēdu nospiedumi, vecais. Es tos pamanīju dārzā pie pieslienamajām kāpnēm. Kaučuka zoles nomīdījušas zāli un atstājušas pēdas uz balkona. Četrdesmit trešais izmērs... Mesīnas izmērs, F1B to var apliecināt! Nu vai pārliecinājies, ka man bija taisnība, kad es tev šodien teicu, ka nospiedumi runā un var daudz ko pastāstīt!

Amadejs Pomareds vairs viņā neklausījās. Viņš sakoda zobos savas pīpes galu un aizvēra acis. Un no jauna it kā atgriezās šodienas rītā, savā mazajā dzīvoklītī Pulē ielā, kas kā pielipusi Sakrekēras pakalnam...

* * *

Septiņi no rīta. Saule jau sen bija uzlēkusi, bet tā kā debesis klāja biezi, pelēki mākoņi, šķila, ka saullēkts tikko sākas. Amadejs Pomareds gatavoja sev tēju, kurā viņš vienmēr iemeta liepziedus un piparmētras. Viņš maisīja cukuru tasītē, kad atskanēja telefona zvans:

— Vecākā inspektora kungs, te Kriminālpolicijas pārvaldes dežurants. Priekšnieks lūdz, lai jūs izbrauktu pie Nelī apgabala komisāra, kurš patlaban atrodas Sēnas bulvāri. Tur grāfienes de La Morlijēras savrupmājā nogalinātas divas sievietes...

— Sapratu! Kriminālistus izsaucāt?

— Vecākā inspektora kungs, jums pievienosies Henrio...

Amadejs Pomareds ar telefona klausuli rokā sēdēja uz palodzes un

cieši skatījās uz lietū spīdošo asfaltu. Ap Barbesa bulvāra laternām lietus izveidojis mirdzošus oreolus. Šai agrajā rīta stundā autobusi jau bija pilni ar parīziešiem, kas vēl dzīvoja atmiņās par ātri pagājušajiem atvaļinājumiem...

— Atsūtiet man mašīnu!

Viņš nolika klausuli. Divu cilvēku slepkavība Nelī... Droši vien sarežģīta lieta, kas atradīsies priekšniecības īpašā uzraudzībā...

Lēni viņš atgriezās pie virtuves galda un izdzēra sveloši karsto tēju, pēc tam iegāja tualetes istabā. Jā, augusts uzņem straujus apgriezienus. Labi, ka no kriminālistiem nozīmēts Henrio. Tas bija īsts savas lietas meistars, kas nebija sliktāks par Amadeju Pomaredu. Viņam nekas nepas-līdēja garām nepamanīts. Nevar ne saskaitīt, cik daudzi naudas viltotāji, zagļi, slepkavas sēdēja, pateicoties viņam. Slikti vienīgi tas, ka visu laiku nāksies paciest viņa nepārtraukti atkārtotos „es tev teikšu vienu lietu" un „vecīt, vecais".

Pulksten septiņos piecdcmit deviņās minūtēs un četrdesmit sekundēs svaigi skūto Amadeju Pomaredu dienesta mašīna nogādāja pie nogalinātās grāfienes de La Morlijēras savrupmājas vārtiem. Pie ieejas stāvošie policisti abi reizē pielika roku pie cepures. Inspektoram tas bija patīkami. Parkā vēdīja spēcīga salijušas zāles smarža. Pomareds gāja pa bruģēto aleju, kas veda uz taisnstūrainu pagalmiņu, ko apņēma segta kolonāde. Pienācis pie mājas, viņš uzmanīgi apskatīja fasādes rotājumu ornamentu, kas bija pārāk pārblīvēts ar sīkām detaļām. Uz pakāpieniem sēdēja sieviete pelēkā blūzē. Viņa raudāja. Visticamāk, ka tā ir durvju sarga sieva. Inspektors uzkāpa pa trepēm, izgāja cauri hallei un nonāca viesistabā.

— Ienāc, Pomared!

Nelī apgabala komisārs pastiepa viņam roku, ko vecākais inspektors paspieda bez īpašām emocijām. Katrs no viņiem gāja savu ceļu... Viņi sāka kopā vēl kara laikā speciālo norīkojumu brigādē, ko vadīja komisārs Masl. Okupācijas laikā abi nelaimes biedri saglabāja nevainojamu reputāciju, pārdzīvojot vētrainus gadus un skandalozas lietas. Bet valsts atbrīvošanas laikā viens no viņiem, izmantodams fiktīvas ziņas, pārvērta nenozīmīgu lietu skaļā afērā un spoži to atrisināja.

Pretošanās kustības vadība iecēla viņu par komisāru. Pomareds, turpretim, nekā nelūdza. Viņš palika nevienam nepazīstams izmeklētājs, neatlaidīgi strādāja, labi orientējās dzejā, zīmēja. Pomareds aizrāvās ar šīm nodarbībām, ziedoja tām visu brīvo laiku, tā atveldzējot savu estēta dvēseli...

Ādolfs Henrio jau istabā bija uzstādījis sava fotoaparāta trijkāji. Viņš ķērās pie pēdu meklēšanas dārzā un dzīvojamās istabās. Viņa darbībai bezkaislīgi sekoja republikas prokurors un izmeklētājs, kas, atbilstoši situācijai, bija ģērbies viscaur melnā. Henrio draudzīgi pamāja inspektoram un nozuda zem sava saliekamā fotoaparāta melnā aizklāja.

Tā bija baismīga aina: divas padzīvojušas sievietes gulēja katra savā istabā asins peļķē ar pārgrieztiem kakliem un sadragātām galvām. Grāfienes krūtīs rēgojās liels miesnieka duncis. Tā rokturis bija aptīts ar salveti. Blakus naktsgaldiņam gulēja āmurs, ko klāja sarecējuši asiņu plankumi. Naktsgaldiņa atvilktne bija plaši atvērta.

* * *

Pomareds juta, ka izmeklētāja skatiens vairākas reizes apstājās pie viņa.

Viņš jau bija pieradis, ka izskatās dīvains ar savu lilca platmali un plato kaklasaiti, kas sasieta lielā mezglā.

Kā vienmēr pirms darba sākuma Henrio pateica savu parasto:

— Klusā daba, draudziņ, saārdīta ainava — lūk, kāda ir šī nozieguma bilde... Tā ir daiļrunīgāka par vissīkāko ziņojumu!

Klusā daba, ainava, bilde... Pirmais šo vārdu slēpto nozīmi saprata Amadejs Pomareds, un tie nostiprināja savstarpējo saprašanos starp viņu un skrupulozi kārtīgo Henrio. Taču šoreiz, uz šī fonajoki bija nevietā...

Pabeidzis fotogrāfēt, Henrio atvēra savu čemodāniņu, kurā viņš nēsāja antimona sulfātu, lai noteiktu pēdas uz gaišiem priekšmetiem, un svina baltuma pulveri pārējiem gadījumiem. Slepkavības aina netraucēja viņam jautri pamirkšķināt Pomaredam, kad tas gāja garām:

— Tas, ko es pamanīju, ir vienkārši satriecoši, vecīt. Nevis pirkstu nospiedumi, bet sapnis, un pēdas no apaviem arī... Es pat teikšu...

Vajadzēja. redzēt, kā viņš riņķoja pa istabām: četrrāpus, gandrīz ar degunu skardams paklāju un uzmanīgi apskatīdams caur palielināmo stiklu visus priekšmetus, uz kuriem bija aizdomīgi plankumi!

Pomareds atzīmēja līķu pozas, pievērsa uzmanību tukšajam, plaši atvērtajam seifam un izsistajam vēdlodziņam, pie tam trešā stāva logā... Durvju sargam, kurš bija atklājis noziegumu, viņš pajautāja, vai pirmā stāva ārdurvis bija kārtīgi aizvērtas, kad tas ieradies.

— Visas durvis bija aizslēgtas, inspektora kungs. Tikai virtuves durvis bija vienkārši pievērtas. Atslēga pazudusi... Manuprāt, slepkava nokāpis no jumta... Bet aizgājis caur virtuvi, un tās durvis atvēris no iekšpuses ar atslēgu. Mani visvairāk pārsteidza, ka viņš atkal nolicis trepes vietā zem nojumes. Lai to izdarītu, jābūt ļoti aukstasinīgam!

— Mans draugs, jūs varētu taisīt karjeru policijā, — Pomareds teica ar vieglu ironiju balsī. — Pēc jūsu versijas iznāk, ka noziedznieks labi zinājis nozieguma vietu. Tas ir ļoti svarīgi. Viņš nejauši pamodināja jūsu saimnieci un ar draudiem piespieda viņu atvērt seifu... Pēc tam, lai varētu rīkoties mierīgi, viņš nevis apdullināja viņu, bet pārgrieza viņai kaklu, lai viņa nevarētu dot trauksmes signālu. Viņas kliedzieni iztraucēja kalponi, un to viņš ari nogalināja... Tas viss ir riebīgi...

Atrāvies no savām domām, Amadejs Pomareds atvēra acis un atgriezās realitātē.

— Ādolf, tu man gribēji pateikt ko svarīgu... Kas slēpjas aiz. frāzes: „Es pat teikšu..." Nu, rauj vaļā...

Pomareds Henrio labi pazina un vienmēr augstu vērtēja. Tādēļ tas, kā kolēģis pateica savu frāzi, viņa neparasti atturīgais un nosvērtais tonis nozīmēja tikai vienu — kriminālistikas meistars grasījās izteikt vērtīgu domu.

Henrio ienāca istabā un uzlika roku uz taburetes:

— Es domāju, vecais, ka šo slepkavību izdarījuši divi cilvēki.

Pomaredam tas bija jau otrais pārsteigums, pirmais bija apgalvojums,

ka noziegumā droši vien iesaistīta mafija.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Uz seifa atrasti tikai grāfienes pirkstu nospiedumi...

Inspektors paraustīja plecus:

— Nu un kas par to, Mesīna piespieda viņu atvērt seifu!

/

— Vai arī viņam rokās bijuši cimdi. Ja tā, kāpēc viņš tos novilka neilgi pirms aiziešanas? Trešajā stāvā es atklāju asiņainu pirkstu nospiedumus...

Pomareds svārstījās tikai mirkli.

Viņam jau veidojās sava versija. Viņš domās izstaigāja ceļu, ko veica Mesīna, lai nokļūtu mājā un izkļūtu no tās. Bet, velns parāvis, kurš varēja atslēgt virtuves durvis? Varbūt pats Amerikānis pirms nozieguma nolēma paskatīties ārā?

Amadcjs Pomareds ilgi sūca savu pīpi, tad pavaicāja:

— Vai tu tikai to gribēji pateikt? Man jāziņo priekšniecībai, bet tu tikai velc garumā...

— Gan jā, gan nē, - atbildēja Henrio. — Virtuvē es pamanīju citas netīras pēdas... Tās nav tik skaidras, lai varētu tās pārliecinoši identificēt, bet izmērs nesakrīt ar Mesīnas apavu izmēru. Visdrīzāk, ka tie ir kāda strādnieka zābaki... Atslēdznieka vai krāsotāja...

Pomareds nepacietībā kodelēja pīpes iemuti. Viņš domīgi un neapmierināti norūca:

— Mums jau ir Mesīna. Paklausīsimies, ko viņš teiks, vai bijis viens vai divatā?

— Vispirms notver viņu, — Henrio pasmīnēja. — Domāju, ka rīt katrā ziņā tas nenotiks. Pateikšu tev vienu lietu, vecais. Viņš vazā aiz deguna daudzu valstu pdlicistus jau vairākus gadus.

* * *

„Policijas prefektūra. Kriminālpolicijas pārvalde. Steidzīgi paziņot visiem dienestiem un apakšvienībām. Tiek izsludināta aktīva meklēšana Mesīnam Roko, iesauka — Amerikānis. Izdarījis divu sieviešu slepkavību Nelī apgabalā naktī no ceturtā uz piekto augustu. Ļoti bīstams. Var būt apbruņots. Atklāšanas gadījumā nekavējoties arestēt un steidzīgi paziņot kriminālmeklēšanas vecākajam inspektoram Pomaredam. Telekss TURBIGO 2.00, numurs 357 un 865".

Amadejs Pomareds lēnām pārlasīja paziņojumu, ko tikko bija sastādījis, izlaboja vienu kļūdu un nolika spalvaskātu galda atvilktnē. Tad nesteidzoties devās uz komisāra kabinetu, lai sniegtu kārtējo dienas ziņojumu. Viņam bija jāziņo savam šefam, ka mafija parādījusies Parīzē.

XIII

Lūk, arī pirmās ilgi gaidītā lietas lāses, bet diemžēl tik maz... Taksometrs, kurā es braucu, joņoja pa Brīvības prospektu. Patiešām^ negaiss beidzās tikpat ātri kā sācies. Tas pat neatnesa ilgoto svaigumu.

Miegs mani pārmāca, kad es vēl kāpu pa viesnīcas kāpnēm. Ar pūlēm cs cēlu kājas no pakāpiena uz pakāpienu, dodamies uz savu numuru. Te nu ir Podži bagātīgo pusdienu sekas. Es iebāzu atslēgu caurumā un ar nedrošu roku atslēdzu durvis. Ienācis numurā, es uzkāpu papīra lapai, kas, acīmredzot, bija pabāzta zem durvīm. Es to pacēlu un izlasīju: „Steidzīgi piezvani uz nodaļu'1.

Tas viss. Es nolamājos, jo zīmīte iztraucēja normālos barības sagremošanas procesus. Pienācis pie loga, es atrāvu vaļā aizkarus un atvēru logu, lai mazliet izvēdinātos. Uz vēl slapjā ceļa no jauna parādījās motociklu fani, starp kuriem izdalījās pēdējā modeļa ,,Vespas“. Ielu piepildīja ellišķīgs troksnis.

Pilnīgi skaidrs, uz kādu nodaļu jāzvana. Bez šaubām, uz savu personisko Parīzē. Tik netaktisku pavēli varēja dot tikai Resnis. Bet man vēl bija laiks. Ja es sirotu pa Palermo ielām, mēli izkāris un visur bāzdams savu degunu, tad šī zīmīte mani gaidītu vēl ilgi. Tā kā pagaidīs arī šefs. Man bija tikai viena vienīga vēlēšanās: iekrist gultā un izgulēties. Un nedomāt pār sliktām vēstīm, no kurām griežas galva. Vješēns neliek mierā. Pat te aizsniedzis... Reiz viens no maniem kolēģiem, Iduāns, dze-

jiskā iedvesmā sarīmēja par viņu pantus, kas pa klusam izplatījās visā mūsu nodaļā. Un tāds cilvēks bija mans priekšnieks!

Tātad^ Vješēnam nāksies vēl mazliet paciesties. Patlaban es esmu viņam nesasniedzams. Tas iepriecina. Sevišķi patīkami ir tas, ka viņš nevar mani kontrolēt. Droši vien viņš to pārdzīvo. „Klausieties, kur jūs dodaties tādā izskatā? Bumbiņas dzenāt, vai ne?“

Man šķiet, ka viņš nojūdzies uz šīm bumbām. Viņš nekādi nespēja saprast savu padoto aizraušanos ar biljardu. Jo sliktāk viņam pašam! Man ausīs negaidīti ieskanējās skaņa, kāda rodas, saduroties biljarda bumbām iestādē, kura ir blakus mūsu pārvaldei, bet acu priekšā pavīdēja puskailu meiču attēli, kuri iedegās un dzisa uz elektriskā biljarda tablo^ atkarībā no sasniegtajiem punktiem. Kāpēc manā galvā rodas šie redzējumi? Es pieķēru sevi, ka pūlos vēlreiz atpogāt jau vienreiz, atpogāto kreklu. Jā, sicīliešu vīns iesitis man galvā! īstais laiks apmierināti iekrist gultā un iegrimt balto palagu vēsumā.

Burtiski pēc piecām minūtēm skaļš telefona zvans izrāva mani no smaga, apdullinoša miega. Pārvarējis stingumu, es ar pūlēm nocēlu klausuli. Es ncizdvesu nevienu skaņu un gaidīju portjē balsi. Ja viņš teiks, ka izsauc Parīze, es pakāršu klausuli... Nē, tas bija Podži. Klausulē atskanēja viņa skaidrā, melodiskā balss. Viņš labi turējās, ne tā kā es!

— Kā aizbraucāt, Borniš, vai labi?

Protams, protams... Taksometrā viss bija normāli. Atpakaļceļā šoferis neapklusa ne mirkli. Viņš, acīmredzot, cerēja saņemt karalisku dzeramnaudu. Acis lipa ciet. Es ar piepūli klausījos viņā, domādams par Roko Mcsīnas jaunību un sicīliešu dona Kalo Pucoli visvarenību. Vadītājs apmeta līkumu, lai palielinātu braukšanas maksu.

Man bija grūti paciest ceļu, kas līkumoja Pclegrīno kalna piekājē, bet vadītājs nenogurdams apdziedāja seno Adauri alu skaistumu. Tikai skaistie skati, kādi mēdz būt vienīgi uz pirmās šķiras skatu kartītēm, neļāva man aizvērt acis. Es nebiju gulējis jau otro diennakti, un vēl šis neizturamais karstums!

— Hallo! — nepacietīgi atskanēja Podži balss.

— Jā...

Man bija grūti pakustināt mēli, bet es centos koncentrēties.

— Gribēju turpināt mūsu neseno sarunu, man ir jaunumi...

Pauze. Es kaut ko noīdēju par atbildi un atkal izdzirdēju klausulē

Podži mundro balsi, no kuras galva plīsa vai pušu.

— Ir tieši tā, kā es domāju: jūsu cilvēka Palermo nav... Bet viņš ir sazinājies ar savu brāli...

Es uzreiz atjēdzos un sāku pārdomāt.

— Ar kuru brāli? Viņam ir divi...

— Lieliski. Kad un kur mēs satiksimies? — Podži pēkšņi sāka runāt itāliski, bet attapies turpināja, — piedodiet, man likās, ka jūs esat itālietis! Vai mēs varam satikties pēc ceturtdaļstundas?

Es klusēju cerībā, ka policists sapratīs otru policistu bez liekiem vārdiem. Beidzot Podži atsāka sarunu:

— No hote|a pagriezieties pa labi un ejiet uz baznīcu Vitorio Emanuēla ielā. Es jūs gaidīšu mašīnā pie Nacionālās bibliotēkas.

— Labi.

Es noliku klausuli uz telefona aparāta. Manā galvā spietoja tūkstošiem domu.

Pēc piecām minūtēm es biju pie Nacionālās bibliotēkas. Tā bija izvietota bijušajā jezuītu koledžā un laikam tāpēc radīja bargu un stingru iespaidu, starp citu, tā maz atšķīrās no līdzīgas iestādes pie mums Ri-šeljē ielā.

* * *

Es ar pilnu krūti ieelpoju košo ziedu aromātu, braucot garām Konka d’Oro Palermo nomalē. Apmēram pēc desmit kilometriem doktora Podži ,,fiats“ nogriezās no šosejas, kas stiepās gar jūras krastu Bagerijas virzienā. Mans kolēģis stūrēja mašīnu pa Butera prospektu, kas veda uz pilsētas centru.

Mēs pabraucām garām seniem pilsētas vārtiem un apstājāmies laukumā, kur vīdēja daudzkrāsaini benzīna tanki un košas automašīnas. Divi akmens rūķi apsargāja ieeju pilī.

— Tā ir Paladžiona pils, — Podži stāstīja. — Tās saimnieks bija ārkārtīgi greizsirdīgs un ieslodzīja tur savu jauno sievu vienu pašu kopā ar šausmīgiem briesmoņiem...

Tā vajadzētu izdarīt ar Marlīzu! Viņai es pārāk esmu atlaidis grožus, un viņa nekavējas to izmantot pēc saviem ieskatiem. Ja viņa uzzinās, ka es esmu bijis Sicīlijā bez viņas... Bet pie velna Marlīzu un akmens briesmoņus!

Ne jau tāpēc es esmu šeit, lai jūsmotu par ainavu un klausītos leģendas par šo pilsētu, kur izsenis apmetās akmeņkaļi un mūrnieki. Mani interesēja tikai viens cilvēks — Roko Mcsīna. Redzēsim, vai Resnim bija taisnība, kad viņš mani sūtīja šurp.

— Roko Bagerijā nav, — Podži pa ceļam atkārtoja. — Ziņas nāk no droša avota. Bet abi brāļi ir šeit. Roko sazinājās ar Alfrēdo.

Veikli vadīdams mašīnu, viņš apbrauca dziļu bedri uz zemesceļa. Pēc neilgas svārstīšanās viņš precizēja:

— Man nesen par to pateica pasta darbinieks. Viņš ir no Itālijas ziemeļiem, tāpat kā cs. Varat iedomāties, kādi uzskati viņam ir par dienvidniekiem... Tiesa, mums nav bijis karš starp ziemeļiem un dienvidiem, bet kaut kas līdzīgs tomēr notiek. Tātad, pirms divām dienām Alfrēdo saņēma telegrammu no Parīzes. Tajā norādīts kaut kāds telefona numurs!

Es salecos:

— Ceru, ka jūsu pastnieks to norakstīja?

,,Fiats“ izlēkāja vēl pēdējās zemesceļa grambas un izbrauca uz šosejas.

— Kāpēc? Itālijā Mcsīna netiek meklēts. Mums ir tikai aizdomas, ’bet nav pierādījumu viņa noziedzīgajai darbībai. Un bez tam pasta darbinieks nav detektīvs!

Podži aizstāvēja savu informatoru. Tas man patika.

— Tāpēc, — viņš turpināja, — jānoskaidro šis numurs, bet kā?

Jā, kā to izdarīt? Katrā gadījumā Vješēnam bija zināma taisnība.

Roko Sicīlijā nebija. Bet viņš bija tik nepiesardzīgs, ka, iebraucis Parīzē, nosūtīja telegrammu savam brālim...

Ko viņš gribēja paziņot?

Podži paraustīja plecus. Ar visu savu izskatu viņš centās parādīt, ka es gribu pārāk daudz.

— Saprotiet, man bija neērti uzdot viņam pārāk daudz jautājumu. Lai man pakalpotu, viņš, protams, varētu kaut ko uzzināt no pastnieka, kas piegādāja telegrammu. Bet tad iespējama informācijas noplūde...

— Bet ja nu Alfrēdo paziņojis telegrammas saturu savam brālim farmaceitam?

— Es par to ļoti brīnītos! Džīno nemīl Roko... „Ģimenes kauns, ļaunais ģēnijs", — tā viņš runā. Abi brāļi bija iejaukti mantojuma dalīšanas lietā, pēc tam, kad viņu māli sabrauca kravas mašīna uz Mesīnas šosejas. Džīno patlaban ir Kastelbuono. Tā ir sena pilsētiņa kalnos. Tur neko nezina par to, kas notiek lejā. Pirms diviem mēnešiem es tur izmeklēju vienu lietu. Karbonāra virsotnes piekājē tika nogalināts karabinicris. Neviens neteica ne vārda...' Bet aiz visu logu slēģiem slēpās uzmanīgas acis, kas novēroja katru mūsu soli. Mani cilvēki tur jutās ļoti nedroši. Tur valda pilnīga tumsa, neviena gaismas stariņa... Saule gan spīd ļoti spoži...

Šim doktoram Podži ir dzejnieka dvēsele. Mafija iedvesmo...

— Alfrēdo māja ir pēdējā labajā pusē, pašā nomalē. Ja gribat paskatīties, atrast nav sarežģīti. Mājas pagalmā ir apstrādātu akmeņu un marmora kaudze.

— Vai viņš ir gudrs?

— Nedomāju... Drīzāk piesardzīgs... Šai pusē visādi mēdz gadīties...

* » *

Podži, uzlicis saulesbrilles, palika Graciani laukumā, bet es devos gar juceklīgi saceltajām nomales villām un beidzot nonācu līdz Alfrēdo Mesīnas darbnīcai. Viņa mājai es pagāju garām ar pēc iespējas vienaldzīgāku izskatu...

Ja tur neviena nav, varbūt varētu riskēt un apmeklēt māju nelegāli? Nē. Podži tam nepiekristu. Un sicīlieši vēl jo vairāk. Es apgriezos un

apstājos vārtu restu priekšā. Nekādu bultu vai atslēgu. Pagalmu aizsargāja stiepļu žogs.

Pagalma vidū stāvēja zāģis ar siksnu transmisiju. Nu ko, kauliņi ir mesti. No dažiem itāļu vārdiem es mēģināju salikt kaut ko līdzīgu teikumam:

— Atvainojiet, sinjor, vai jūs runājat franciski?

Alfrēdo Mesīna noraidoši papurināja galvu. Šis vientiesis šķita interesants.

Maza auguma, bet sīksts, ar pliku pauri un brillēm ar bieziem stikliem. Viņa vājais augums gandrīz pazuda platā jakā, kādas nēsā mūrnieki, un samta biksēs.

No labās kabatas rēgojās metramērs, kā apliecinādams piederību pie namdariem un mūrniekiem. Atklāta, laipna seja, bet nedaudz aprobežota. Un tas ir mafiozi brālis?

Viņš joprojām stāvēja uz vietas, bet roku bija uzlicis uz. vārtu režģa.

Es tēloju vilšanos:

— Ak, vai, es nerunāju itāliski. Es esmu franču tūrists... Apskatīt antīks pieminekļi...

Es mēģināju izskaidroties viņa dzimtajā valodā, bet tas man izdevās tikai ar pūlēm. Alfrēdo tomēr mani saprata. Vajadzēja iejusties lomā.

Es biju neatlaidīgs.

— Mans ir liels draugs Roko, liels...

No atbildes man izdevās saprast, ka viņa brāļa šeit nav. Tagad turpināt sarunu kļuva grūtāk. Ja es būtu mūsu dienestā liels priekšnieks, tad panāktu, lai „slavenās" izmeklētāju profesijas kandidāti zinātu vismaz divas valodas...

— Momento! — Alfrēdo skaļi teica.

Viņš atvēra vārtus, pārgāja pāri ielai un pieklauvēja pie gandrīz sabrukušas mājas loga. Tajā parādījās cilvēks ar grumbām klātu seju un sirmiem matiem.

Es sasprindzināju dzirdi un uztvēru strauju sarunu...

Saklausīju ,,Pcpīno“, ,,Frančēzc“, ,,Roko“... Alfrēdo atgriezās večuka Pepīno pavadībā, kas pūlējās smaidīt, rādīdams bezzobainu muti:

— Es mazliet runāju franciski, — viņš šļupstēja. — Alfrēdo man teica, ka jūs esat Roko draugs!..

— Jā, sinjor. Liels draugs. Es atpūšos šai rajonā un nolēmu viņu apmeklēt. Es esmu advokāts.

Pepīno pārtulkoja manus vārdus Alfrēdo, kura sejas izteiksme pēc dzirdētā izmainījās. Nezin vai Sicīlijā advokātus ciena?

Šis jautājums urbās man smadzenēs. Bet Alfrēdo bija kļuvis laipnāks. Viņš atkāpās sānis un ielaida mani pagalmā.

— Alfrēdo saka, ka tas ir liels gods, doktor. (Lūk kā, pateicoties meliem, esmu saņēmis doktora grādu.) — Viņš vēlētos uzņemt jūs viesmīlīgāk, bet viņa sieva aizgājusi uz ciematu... Viņš lūdz jūs atvainot...

Es nodemonstrēju žestu, kādu parasti tiesā izmanto advokāti, kad aizstāv bezcerīgu lietu nepielūdzamās zvērināto tiesas priekšā.

— Paldies, — es teicu bezzobainajam tulkam, — man ir maz laika. Es tikai vēlējos satikt Roko.

Ja viņa nav, tas maina situāciju. Kā lai pabeidz šo dialogu? Manas misijas panākumi Sicīlijā bija likti uz šīs kārts.

— Alfrēdo teic, ka Roko te vairs nedzīvo. Viņš ir Amerikā...

Es saprotoši pasmaidīju:

— Es zinu. Viņš man rakstīja no Ņujorkas. No vēstules es sapratu, ka viņš varbūt atbrauks atpūsties dzimtajā pusē...

Es pastiepu roku Alfrēdo, uzmanīgi ieskatījos viņam acīs un, cenzdamies saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, piebildu:

— Es gribēju viņam nodot naudu. Pareizāk sakot, atdot. Viņš aizdeva vienam no maniem klientiem divtūkstoš dolāru... Tādā gadījumā es tos viņam nosūtīšu no Parīzes. Es tur būšu pēc divām dienām.

Tas līdzinājās makšķerēšanai, kur par ēsmu ir dzīva zivtiņa. Uzko-dīsies vai nē?

Jā! Ēsma ir norīta. Es to jutu. Tikko kā Pepīno pārtulkoja kārtējo melu partiju, Alfrēdo seja atplauka. Viņš iegāja savā darbnīcā un iznāca no turienes ar telegrammu rokā. Bez svārstīšanās viņš to pastiepa man. Es iegaumēju tekstu, pat vēl to kārtīgi neizlasījis: „Atbrauc uz Parīzi nākošnedēļ , telefons ŽAS 85.44".

8—268

Neizlaižot telegrammu no rokām, es to parādīju Pepīno:

— Es esmu lietas kursā, — viņš teica. — Roko grib, lai viņa brālis atbrauc pie viņa uz Parīzi. Bet tas nav iespējams: lieli izdevumi...

— Būtu bijis interesanti vēlreiz, satikties. Šoreiz jau Parīzē. Vai Alfrēdo jau atbildēja?

— Vēl ne...

Šķietami automātiski es iebāzu telegrammu kabatā.

— Tādā gadījumā es paskaidrošu Roko, ka brālis nevar atbraukt, — es augstsirdīgi paziņoju.

Es paspiedu viņiem rokas un pasteidzos acumirklī pazust kā zaglis no nozieguma vietas, jo baidījos, ka pastulbais Alfrēdo var atprasīt savu telegrammu. Nē, viņš pat nepakustējās... Lieliski, ja tev uzticas...

Varu iedomāties, kādu seju rādīs Resnis, kad es atgriezīšos Parīzē.

* * *

Vezuvs pacēlās pāri Neapoles līcim. Acis man vēl krita ciet no negulēšanas. Automobiļu jūras prāmis ,,Tircnija“ atradās ceļā no Pauzilipes raga uz Sorento pussalu. Krastā starp eglēm bija redzamas elegantas villas. Garastāvoklis bija brīnišķīgs. Es neuzkavējos ilgi Palermo un Vje-šēnam nebūs iegansta apvainot mani valsts naudas izšķērdēšanā. Doktoru Podži mani sasniegumi pilnīgi satrieca.

— Jums vajadzētu biežāk ierasties Sicīlijā. Vēl nevienam itālietim nav izdevies tā piedabūt runāt Alfrēdo...

Doties uz Neapoli ar prāmi bija daudz patīkamāk nekā kratīties vilcienā. Zvanīt šefam es grasījos no Neapoles. Taksometrs, ar kuru es braucu, ar grūtībām izrāvās no drausmīgajiem mašīnu sablīvējumiem uz ceļa un beidzot nogādāja mani Matcoti laukumā, kur atradās pasts. Bija deviņi un divdesmit minūtes.

— Vai es varu pieteikt sarunu ar Parīzi, un cik ilgi būs jāgaida?

— Apmēram stundu...

Tas ir pārāk ilgi, vesela stunda, lai dabūtu Parīzi! Desmitos divdesmit Resnis droši vien būs pie priekšniecības, lai sniegtu ziņojumu.

Vajadzēs runāt ar viņa sekretāri Poleti, bet tas man neko nedos. Telefoniste veikli darbojās uzreiz ar trim telefoniem, kā no ložmetēja izšaudama ,,lūdzu“, „gaidiet atbildi", „nenolieciet klausuli". Man tomēr izdevās iedot viņai man vajadzīgo Parīzes telefona nummuru. Gaidīdams izsaukumu, es klīdu pa zāli kā bezrūpīgs tūrists, ziņkārīgi skatīdamies apkārt. Rokā man bija mazs čemodāniņš...

— Sinjor, Parīze...

Brīnišķīgā Itālija! Zaudētas stundas vietā es esmu ieguvis veselas četrdesmit minūtes. Lieliski! Es iedrāzos kabīnē un paķēru melno telefona klausuli.

— Nenolieciet klausuli, — es izdzirdu laipnu balsi, kas piederēja kārdinošajai telefonistei ar skaistajiem kastaņbrūnajiem matiem.

Nu ko, atliek tikai nenolikt klausuli. Cik ilgi tas vēl turpināsies? Pēkšņi caur trokšņiem un sprakšķiem izlauzās dzimtā franču valoda. Tas man sagādāja lielu prieku.

— Te Bornišs. Zvanu no Neapoles. Vai šefs ir?

Krakšķis. Beidzot es esmu nokļuvis līdz Rešņa ausij. Klausulē atskan Vješēna mierīgā, mīlīgā balss:

— Es klausos...

— ^ Bornišs...

— Ā, Borniš! Kur jūs atrodaties?

— Neapolē. Es saņēmu jūsu izsaukumu.

— Neapolē! Es neesmu sūtījis nekādu izsaukumu uz Neapoli! Kas jūs aiztrieca uz to Neapoli?

— Es atgriežos un, lai būtu ātrāk, atbraucu ar jūras prāmi.

Es labi varu iedomāties viņa sarauktās uzacis... Pats ātrākais satiksmes līdzeklis ir lidmašīna, bet to drīkst izmantot tikai ārkārtējos gadījumos. Bet vai tad motorkuģis ir ātrāks par vilcienu? Pēc manām domām, tā spriež mans šefs.

— Kāpēc jūs nepiezvanījāt vakar?

— Es vēlu atgriezos. Meklēju Mesīnu.

— Mesīnu? Borniš, vai jūs ņirgājaties par mani? Jūsu Mesīna ir Parīzē! Vai jūs avīzes nelasāt? Jūs nezināt, ko Mesīna izdarījis? Kamēr jūs

8*

blandāties zem Itālijas saules, viņš nogalinājis divas pavecas sievietes... Un pie tam atstājis savus pirkstiņus. Protams, lietu izmeklē policijas prefektūra! Sis velna Mesīna man jau līdz kaklam!

Nomestas klausules brīkšķis. Viss. Atskan telefonistes raižpilnā balss:

— Jūs pārtrauca?

O, nē, saruna pārtrūka nc jau tehnisku iemeslu dēļ... Es gurdeni izgāju no kabīnes. Pēdējo stundu eiforija manī izgaisa. Es sameklēju pēdējās liras, lai samaksātu par sarunu. Velns parāvis, čemodāns! Es aizmirsu to kabīnē! Cik tik kājas nes, es metos sarunu zālē. Re, kur ir mans nabaga čemodāns pie krēsla kājas. Pēc visa spriežot, Mesīnas lietā es esmu zaudējis! Laikam, es neesmu radīts mafijas medībām.

XIV

Jo tālāk, jo trakāk... Trokšņaino Palermo es esmu nomainījis pret Parīzes telefona centrāles neciešamo jezgu. Pagāja stunda, pēc tam otra... Mani nervi bija pagalam. Telefonistes peldēja sviedros. Ventilācija netika galā ar telpas smacīgo gaisu. Gaiss uz ielas šai augusta dienā bija vēl karstāks un smagāks nekā iekšā.

Man cieši blakām sēdēja matrona ar austiņām un kādu lamāja mikrofonā, kas radziņa veidā karājās viņai kaklā. Jauna sieviete ar viļņainiem matiem sēdēja, diemžēl tālāk, atšķirībā no pirmās viņa kādam čukstēja maigus vārdus, to varēja noprast jau pēc sejas izteiksmes, kas izstaroja mīlestību... Viņa bieži atskatījās uz stingro maiņas vecāko, kas sēdēja mazās zāles vidū savā stiklotajā kabīnē. Viņas caurspīdīgā neilona jaciņa nevis apslēpa, bet vēl vairāk izcēla viņas krāšņās formas, liekot nabaga izmeklētājam bieži vien griezties uz viņas pasi. Tādos apstākļos neizbēgami rodas kārdinājumi un vēlmes. Vismaz gribējās pieskarties viņai...

Bet mani saistīja dienesta pienākumi. Es sēdēju uz taburetes stūrī starp automātisko pārslēdzēju blokiem ar divkrāsainu vadu kūlīšiem metāla

ietvarā, kas stiepās no grīdas līdz griestiem. Ar kreiso roku es spiedu pie auss austiņas, ko man bija izsniedzis telefona centrāles priekšnieks, lai nodrošinātu maksimālu slepenību. Labajā rokā es turēju uzticamo ,,Bic“ firmas pildspalvu, sagatavojies jebkurā brīdī pierakstīt bloknotā pacietīgi gaidītās telefona sarunas galveno saturu. Manā priekšā stāvēja ierīce, kas atgādināja aizvēsturisku pašrakstošu barometru, 'kura tintes adatai bija jāuzvelk svītras uz rotējoša papīra cilindra.

Telefona centrāles priekšnieks, ko mūsu profesionālajos noslēpumos ievadīja oficiāls papīrs, izskaidroja man šīs ierīces darbību:

— Tas ir ļoti vienkārši. Tikko abonents paņem klausuli, cilindrs sāk griezties. Jūs tūlīt dzirdēsiet knikšķus. Ierīces adata atzīmēs uz papīra to skaitu. Pietiek saskaitīt svītras, kas līdzinās morzes ābeces zīmēm, un jūs iegūstat pirmos trīs ciparus, kas apzīmē tā vai cita pilsētas rajona indeksu, bet pēc tam četrus ciparus, kas parāda tā abonenta numuru, kuru izsauc...

Viņš staigāja manā priekšā kreklā ar uzlocītām piedurknēm. Kā visi, arī viņš cieta no karstuma. Zem padusēm bija redzami lieli sviedru plankumi. Jā, Francijā ir sarežģījumi ar gaisa kondicionētājiem...

Kad viņš beidza savas paskaidrojumus, man kļuva skaidrs, ka šis ierīces efektivitāte slēpjas tieši vienkāršībā.

— Tātad man ir septiņi cipari. Ko darīt tālāk?

— Tas nav sarežģīti. Maiņas vecākajai ir indeksu tabula. Teiksim, jums ir trīsreiz pa trim svītrām, tātad trīssimt trīsdesmit trīs. Paskatīsimies tabulā. Tas atbilst indeksam D.E.F., tas ir Defansas rajons. Sākumā astoņas svītriņas, pēc tam septiņas un tad četras dod skaitli astoņsimt septiņdesmit četri. Pēc tabulas atrodams T.R.I. un tā iegūstam Trinitē rajonu.

Patiešām, viss bija vienkārši un droši. Ar šis sistēmas palīdzību es dzīros noteikt izsaukto abonentu numuras.

— Bet ja nu ir starptautiska saruna?

Centrāles priekšnieks paraustīja plecus:

— Nē, tas nav iespējams. Var noteikt tikai izsauktā abonenta numuru, nevis tā, kas zvana. Bez tam tādā gadījumā jūs dzirdēsiet nevis

knikšķus, bet dūkšanu... Ak Dievs, nav nemaz tik slikti! Protams, šī amatieru darbošanās Ričardam Beikeram liktos vienkārši smieklīga, jo viņa rīcībā taču ir visādi elektroniski daikti...

* * *

Ričards Beikers baudīja dzīvi. Viņš atklāja, ka visas leģendas par parīzietēm atbilst īstenībai. Un viņš kā īsts amerikānis te godam pārstāvēja Mičigānas puišus. Viņš pilnībā attaisnoja slavu, ko bija iemantojuši G.I. — amerikāņu kareivji, kas šeit pabijuši pirms viņa. Viegls, apmierināts smaids pārslīdēja viņa lūpām, kamēr roka glaudīja Penelopes gurnu. Viņa kaila pastiepās pretim viņam un sniedza savas trīsošās lūpas. Viņam patika izbaudīt viņas ķermeņa trīsas zem saviem pirkstiem.

Šīs parīzietes ir nepārspējamas! Sevišķi Penelope. Viņš to satika „Teātra" bārā, kur iegriezās, lai atvairītu vientulību. Un tūlīt nocēla viņu. Piekļāvušies viens otram, viņi sēdēja pie galdiņa zāles dziļumā. Viņš kļuva drošāks, un viņa roka pārslīdēja tvirtam un gludam gurnam. Sievieti tas nemaz nesamulsināja...

Vēstniecības atašejs brīdināja viņu jau pirmajā dienā pēc atbraukšanas, kad viņš ieradās stādīties priekšā.

— Parīze ir burvīga pilsēta... Apburoša... Arī pieminekļi, protams, bet, galvenokārt, sievietes... Sievietes!

Sajūsmā šis atašejs gandrīz vai norija savu kaklasaiti ar ziediem... Viņš runāja kā lietpratējs, un Beikeru tas padarīja sapņainu. Lāga vīrs atašejs labprāt dalījās zināšanās:

— Visskaistākās meitenītes ir „Teātra" bārā un „Plazā".

Tā bija vistīrākā patiesība. Kad tas lempis Bornišs pazuda nezināmā virzienā un pameta viņu vienu, skaistulis Ričards sāka darboties. Bez jebkādas svārstīšanās un šaubām. Neies jau atgriezties viesnīcas „Bris-tole" tukšajā numurā. Tikai uz priekšu! Kurss uz Monteņa prospektu!

Satriecošā brunete uzreiz pateica atklāti:

— Vai nu iesim pastaigāties Buloņas mežā vai brauksim pie tevis. Es dzīvoju kopā ar brāli... Tāpēc vienmēr rodas problēmas... Bez tam man jābrīdina viņš, ka nakti nebūšu mājās.

Tas bija vilinošs un daudzsološs priekšlikums. Speciālajam aģentam Ričardam Beikeram to nevajadzēja atkārtot divreiz. Pie viesnīcas „Plaza Atenea" viņš apturēja taksometru. Tas bija vecs grausts, īpaši, ja salīdzina ar amerikāņu mašīnām, bet tomēr bez sarežģījumiem nogādāja jauno pāri līdz viesnīcai „Bristole". Ārā sviedējs zaļajā uniformā paklanījās vai līdz zemei, kad Beikers iebāza viņam saujā zaļas krāsas banknoti. Pieredze, ko Ričards bija ieguvis pie amerikānietēm, izrādījās nepietiekoša. Viņš bija gandrīz nesagatavots kaislīgās Penelopes tehnikas un paņēmienu priekšā. Kas tas bija: slikta atmiņa vai nepateicība attiecībā pret savām tautietēm? No šī brīža francūzietes viņš uzskatīja par labākajām mīlētājām pasaulē. Viņam, Ričardam Beikeram jaunākajam, Ričarda Beikera no Mičiganas likumīgajam dēlam, atlika tikai viens: sekot Pene-lopei.

Pusnaktī Beikers atkorķēja dzirkstošā ,,Kriga“ pudeli, lai atgūtu spēkus. Pudele bija gādīgi ielikta spainītī ar ledu. O, Parīze! Viss bija pilnīgi citāds, pat sūnu nevarēja ne salīdzināt ar labāko Kalifornijas šampanieti! Penelope šai laikā runāja pa telefonu:

— Tu zini, — viņa čukstēja, — es esmu tik laimīga. Tas ir satriecoši... Viņš ir skaists un ar labām manierēm... Līdz rītam, mīļo Frans!

„Labi, ļoti labi,“ — nodomāja Ričards. Viņš nopētīja sevi spoguli, sasprindzināja muskuļus. Viņš patiešām uzskatīja, ka ir skaists...

Penelope, tēlodama nevainīgu meitenīti, viņam atzinās:

— Es runāju ar brāli. Es pirmoreiz nakšņoju ārpus mājas...

Ričards Beikers aizkustināts un glaimots bija gatavs ticēt katram šīs

dziļi tikumīgās jaunkundzes vārdam...

Viņš piecēlās, atrāva abus aizkarus un paskatījās pulkstenī. Pusdienlaiks. Sentonorē priekšpilsētas jumti mirdzēja saulē. Viņš pagriezās. Penelope atmeta palagu, kas vēl glabāja viņas miesas siltumu. Aizmigusi viņa bija skaista savā kailumā...

„Viņa patiešām ir brīnišķīga, — nodomāja Ričards, — un, šķiet, viņa ir ieķērusies manī...“

Ričards apsēdās blakus un viegli iekoda viņai auss ļipiņā. Penelope ar pūlēm pamodās, apskāva viņa kaklu un pievilka sev klāt, čukstēdama maigus vārdus... Varbūt viņa vārdu. Viņš no jauna iedegās iekārē un pilnībā atdevās šim ķermenim, kas locījās zem viņa, šai kaislē stenošajai mutei...

Brīdī, kad viņam zuda priekšstats par telpu un laiku, Penelope raudzījās griestos un domāja, ka Langusts ar viņas darbu būs apmierināts. Viss iznāca vienkārši lieliski, jau sākot ar amerikāņu detektīva atrašanu un izsekošanu. Viņu satikšanās ,,Teātra“ bārā iznāca it kā nejauša. Nu un pēc tam aina par mīlestību no pirmā acu uzmetiena, un šī nakts...

Fransam bija pilnīga taisnība, kad viņš teica:

— Šķiet, ka šis amerikāņis ir superaģents. Bet nepārdzīvo, Penelope, tu mums esi supermeitene. Tu sagrozīsi galvu jebkuram vīrietim!

* * *

Bet es šai rītā biju tālu no domām par izklaidēšanos!

Iznācis no Romas ekspreša, es tūdaļ metos uz Lion&s stacijas specko-mandatūru. Visi stacijas komandanti bija pakļauti galvaspilsētas policijai un, tātad, tiem bija jāpakļaujas arī mūsu policijas pārvaldei. Tas nozīmē, ka jārīkojas droši. Kad es iegāju istabā, līdz viduklim kailais dežurants pabāza galvu no tualetes istabas ar bārdas skujamo rokās.

— Bomišs no Pārvaldes... Vai drīkstu piezvanīt?

Nolicis uz grīdas savu ceļojumu čemodānu, es uzgriezu skaitli divpadsmit. Uzziņu dienesta atbildi es saņēmu jau pēc piecpadsmit sekundēm. Diemžēl abonents no Žasmana rajona savlaicīgi bija griezies telefona centrālē ar lūgumu nevienam nedot uzziņas par viņu.

— Lūdzu jūs... es esmu no policijas...

— Uz policiju tas arī attiecas!

Pat pa telefonu varēja sajust, ka šī dāma policistus nevarēja ciest ne acu galā. Labi, tagad es zināju, kas man jādaia... Es ieliku rakstām-

mašīnā tīru lapu ar Iekšlietu ministrijas zīmogu, ko man laipni iedeva kolēģis, pabeidzis savu uzpošanos. Pēc neilgām pārdomām es sāku rakstīt. Mani abi rādītājpirksti, šķiet, sacentās spēkā un veiklībā. Pat tā, ka plānajā papīrā vietumis bija izsisti caurumi. Es ātri pārlasīju uzdrukāto tekstu. Normāli! Uzziņu dienestam būs jādod man abonenta ŽAS 85.44 vārds un adrese.

Kolēģis jutās pilnīgi brīvi: sabāza kreklu biksēs, uzsēja kaklasaiti, ar grūtībām slēpdams ziņkāri. Viņš gribēja zināt, kas par lietu! Droši vien tāpēc, lai par to paziņotu ziņojumā policijas Izlūkdienesta pārvaldei, kurai viņš, protams, strādā.

— Tā ir lieta par krāpšanu, — es teicu pēc iespējas pārliecinošāk. — Vai tev ir vēl lapa ar ministrijas zīmogu?

Viss kārtībā, es jau nolēmu, kā rīkoties. Man bija pieredze. Ja neizskaidrošu, kas par lietu, telefona centrāles priekšniekam, tad man nekādi neizdosies iegūt vajadzīgo telefona sarunu ierakstus. Tas nozīmē, ka man atkal jāuzsit papīrītis, ko oficiāli sauc „dienesta uzdevums izmeklēšanas darbību veikšanai". Tā kā man nebija izmeklētāja atļaujas tamlīdzīgai darbībai, tad es pats to izdomāju un uzrakstīju: „Es, Rožē Bomišs, Kriminālpolicijas pārvaldes vecākais inspektors saskaņā ar dienesta uzdevumu izmeklēšanas darbību veikšanai, ko devis Sēnas apgabala augstākās instances tribunāla izmeklētājs Bagē kungs otrajā augustā...“

šāds formulējums varēja atvērt jebkuras durvis... Es turpināju: „Lūdzu telefona centrāles “Žasman" priekšnieku dot rīkojumu pieslēgt abonentam ar nummuru ZAS 85.44 noklausīšanās ierīces."

Gandrīz viss! Atlicis tikai pierakstīt atbilstošu noslēgumu, kam būtu ne mazāka caursišanas spēja:

„Garantējam ar savu parakstu un zīmogu".

Derēs arī mans paraksts viens pats. Ar zīmogu ir sarežģītāk. Komandējumā uz Sicīliju man diemžēl neiedeva dienesta zīmogu. Tādēļ es izmantoju brīdi, kad kolēģis nedaudz novērsās, noliecies, lai aizšņorētu kurpes, un uzliku uz „dokumenta" Lionas stacijas speckomandatūras zīmogu. Gatavs ir!

Cildenas lielas labad nācās mānīties, bet ko tagad darit tālāk? Es saudzīgi ieliku abus dokumentus kabatā. Varbūt brīdināt Resni? Es šaubījos... Bija jārīkojas ātri, bet kamēr es viņam izskaidrošu savus nodomus, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš gribēs zināt sīkumus... Tur paies vismaz stunda. Garu, bezjēdzīgu sarunu stunda Sosē ielā... Jā, bet, no otras puses, es neesmu viņam paziņojis par savu ierašanos. Skandāls nodrošināts. Detektīva dzīves ceļš nav kaisīts ar rozēm.

Visu laiku jāizvčlas: iniciatīva vai pie priekšnieka uz kafiju...

Vilcienā es nepaguvu noskūties. Jau no agra rīta pie tualetēm stāvēja rindas. No sava kolēģa es neuzdrošinājos aizņemties skuvekli.

Vilcienā neizdevās arī aizmigt: nervu uzbudinājums nepārgāja. Ari trīs ,,ekspresso“ kafijas tasītes, ko izdzēru Romas stacijā, radīja savu efektu. Tātad nolemts. Neko nesaku Resnim, ātri ieskrienu mājās un noskujos. Ziņošu viņam vēlāk.

Brauciens no Lionas stacijas līdz Blanša laukumam man izlikās pārāk ilgs. Lūk, beidzot arī Lcpika iela, ko spoži apspīd saule. Redzot pazīstamo dzīvīgumu uz savas ielas, man kļuva silti ap sirdi. Es priecīgi sasveicinājos ar zaļumu tirgotājiem, kas veda līdz malām pilnus ratus ar svaigiem dārzeņiem un augļiem, kas pirkti Centrālajā tirgū. Cik brīnišķīgi atkal būt savējo vidū! Pacilātā garastāvoklī es mundri uzlidoju savā sestajā stāvā.

Ārprāts! Koridorā pie telefona galdiņa kājas stāvēja atvērts čemodāns. Dzīvoklī dega gaisma. No virtuves, kas vienlaikus bija arī vannas istaba, bija dzirdama ūdens tecēšana. Es atgrūdu durvis... Marlīza atgriezusies!

Marlīza — vienīgā, skaistā — gulēja biezu, smaržīgu putu vannā. Ieraudzījusi mani, viņa sarauca pieri:

— No kurienes tad tu tāds nāc?

Atkal viss pa vecam. Man tikai jāparādās mājās, lai tūlīt tiktu pieprasīta atskaite, kā esmu dzīvojis... Es nekustīgi stāvēju uz sliekšņa un domāju, vai uzreiz aizvērt durvis vai ne. Profesionālās iemaņas mani glāba arī šoreiz. Es atbildēju ar pretjautājumu:

— Bet tu?

Marlīza uzreiz izlikās ļoti garlaikota:

— Es biju pie mātes... Korēzā nepārtraukti lija. Es tur biju tikai divas dienas... Un pie tam bez tevis...

Nu ko, nav slikti. Vismaz maigi atzīšanās vārdi. Es sajutu vīrišķīga lepnuma uzplūdus. Pirmo soli spērusi viņa. Tāpēc man atlicis tikai nieks: maigi noskūpstīt viņas lūpas.

Diemžēl, man nebija laika, lai nosvinētu mūsu samierināšanos atbilstošāk. Pēc piecpadsmit minūtēm, svaigi noskuvies un saķemmējies, es gaidīju Marlīzas spriedumu. Man nācās viņai izstāstīt, ka dienesta darīšanās es biju Sicīlijā, kur ieguvu vērtīgas ziņas.

— Pasteidzies, tev jāpaziņo Vješēnam. Tu viens netiksi ar visu galā!

Tieši desmitos es pārkāpu Galvenās policijas pārvaldes slieksni.

Pirms tam pilsētas telefona tīkla centrālais uzziņu dienests Anžū ielā paziņoja man vajadzīgā abonenta vārdu: Suberts Franss, rūpnieks, dzīvo Sušē bulvārī 173. Amerikāņiem bija laba profesionālā oža: Roko patiešām bija saistīts ar Langustu!

Telefona centrāles troksnī un smacīgumā pašrakstošā ierīce spītīgi nekustējās. Es uzmanīgi apskatīju savus nagus: nebija palicis neviens, kas nebūtu nograuzts līdz asinīm. Es nespēju nomainīt cigaretes pret košļājamo gumiju, kā man ieteica... Patlaban lejā dienesta ,,sitroenā“ sēdēja Krokbuā, kas vai mira no garlaicības, un savā nepacietībā bija gatavs aizbraukt kaut vai uz vienas riepas. Šādā braukšanā viņš bija speciālists.

— Nu, kā jums?

Vjcšēns zvanīja man uz telefona centrāli jau sesto reizi. Maiņas vecākā sāka skatīties uz mani ar aizdomām.

— Joprojām nekā nav, šef.

— Man ir ideja!

Es bieži atcerējos mūsu tikšanos kafejnīcā ,,Klinī“ Senžērmēna bulvārī, kad Resnis gribēja nosūtīt pie slepkavas Emīla Brisona informatoru spilgti sarkanā ,,simkā“ ar lielu vakara avīzes reklāmas vairogu. Vai arī, ja atceras viņa priekšlikumu, kad mēs strādājam Mezas departamenta Krejā un kad šī priekšlikuma rezultātā Žirjē izslīdēja mums caur pirkstiem...

Tāpēc par atbildi es nomurdēju kaut ko nesaprotamu.

— Jūs esat apjucis, Borniš?

— Nē, es jūs klausos, šef.

— Jūs palieciet tur, kur esat. Es braucu pie Langusta. Viņa reakciju var viegli paredzēt. Viņš brīdinās savus draugus. Tā mēs iegūsim viņa sarunu biedru uzvārdus un adreses... Varbūt arī Mcsīnas. Jārīkojas enerģiskāk.

Kā jau es domāju, Rešņa iecere mani nostādīja grūtas izvēles priekšā: vai nu skaidri viņam pateikt, ka viņš melš blēņas, vai arī veikt operāciju, neskatoties uz nopietnu risku.

Tieši tobrīd, kad es atvēru muti, lai atbildētu viņam, pašrakstošās ierīces cilindrs sāka griezties.

„Pagaidiet mirklīti..."

Es pievērsos iekārtai, uzreiz uzlicis austiņas. Mana elpa gandrīz nomāca skaņos tikšķus. Uz papīra parādījās līnijas... Es tās sāku skaitīt. Līnijas turpināja parādīties uz papīra slejas. Tad noskanēja pēdējais tikšķis. Tūlīt atskanēja augsta balss aiztrūkstošā intonācijā: „Ceturtā signāla sākums atbilst trīspadsmitiem." Vīlies es atgriezos pie vecākās telefonistes telefona.

— Tas bija „runājošais pulkstenis", šef... — Cilindrs apstājās. Es turpināju:

— Jūsu ideja ir laba, bet, ja Langusts par jūsu vizīti brīdinās Mesīnu, neizmantojot savu telefonu, tad viss pagalam!

Pēkšņi pavisam negaidīti es izvirzīju savu versiju:

— Bet ja nu Roko dzīvo pie Langusta?

Agrāk man tas neienāca prātā. Es dedzīgi metos pārvarēt dažādas birokrātiskas formalitātes — vajadzēja saskaņot Sušē bulvāra nama ārējo novērošanu.

— Varbūt mēģināt parunai ar durvju sardzi vai arī ar kādu ieganstu izmānīt pašu Langustu no mājas... Piemēram, kāds Roko draugs no Amerikas grib ar viņu satkties... Viņš pats Parīzē ir caurbraucot... Ar šo uzdevumu varētu tikt galā Beikers!

Maiņas vecākā grozījās manā tuvumā. Viņa gribēja tikt atpakaļ savā vietā.

Es apsolīju Vješēnam, ka piezvanīšu, un noliku klausuli.

Ak kungs, kā velkas laiks, kad neko nedari un nedrīkst pat smēķēt! Jau vairāk kā trīs stundas es sēdēju pie šī pašrakstuāja, un nekas, absolūti nekas nenotika. Es pacēlu galvu un paskatījos sienas pulkstenī. Viss* man pietiek! Iešu pateikt Krokbuā, ka viņš ir brīvs, un palūgšu šefu, lai viņš atsūta manā vietā Puarē.

XV

Franss pamodās pēkšņi. Viņam likās, ka viņš vēl dzīvo murgos, kuri bija rādījušies sapnī un no kuriem palikušas neskaidras atmiņas. Pēkšņi viņš iepleta acis: viņa guļamistabā ienāca divi vīrieši!

Lai aizsargātos, viņš instinktīvi pievēra acis, atstādams vaļā tikai šauras spraudziņas, kuras zem biezajām uzacīm gandrīz nevarēja pamanīt. Ienācēji izstaroja briesmas un jau bija tikuši galā ar viņa kalpotāju vjetnamieti, kurš bija pārkāpis stingro rīkojumu nevienam neatvērt durvis bez saimnieka atļaujas.

Franss, sasprindzinājis savu gribasspēku, savaldījās un ar humoru, ar ko viņš bija slavens savā vidē, teica:

— Laipni lūgtu, kungi. Kam varu pateikties par prieku jūs redzēt?

Pamirdzēja kaut kas sudrabots: inspektors Salvanjaks pabāza viņam zem deguna policista žetonu... Otrs detektīvs turējās nostāk, bija atturīgāks un tāpēc bīstamāks. Langusts to sajuta, viņa augsta līmeņa veca krāpnieka pieredze brīdināja viņu par briesmām, kas draudēja tieši no šī otrā policista. Tas bija īsts ienaidnieks!

Pēc sava ārējā izskata un izturēšanās vecākais inspektors Pomareds gan izskatījās pilnīgi parasts. Viņš rūpīgi sakārtoja kaklasaiti, pārlieci-

nājās, ka kaklasaites mezgls ir nevainojamā kārtībā, un pēc tam atbildēja, ar grūtībām slēpdams ironiju:

— Arī mums ir tikpat patīkami redzēt jūs, Suberta kungs! Kriminālpolicija!... Jūsu kalpotājs ķīnietis ar putekļu sūcēju tīrīja priekšnamu pie durvīm... Mēs atļāvāmies strauji atvērt durvis...

Franss saprotoši pamāja. Pēc spēcīgā satricinājuma, ko radīja pēkšņā policistu ielaušanās, viņš pilnībā novērtēja apstākļus un kļuva ciets kā akmens. Mājā viņam nebija nekā kompromitējoša, bet kurš gan būtu varējis viņu nodot? Tuvākās aprindas izslēgtas, jo tās jau ilgāku laiku bija padevīgas un ievēroja pilnīgu klusuciešanu...

Ātrs skatiens uz detektīvu apģērbu vēlreiz apstiprināja, ka varas iestādes maz maksā saviem kalpotājiem. Solīdo Langustu nekad neiebiedēs šie divi pelēkie ierēdņi!

Mazā, melnīgsnējā policista seja, šķiet, bija izkalta no granīta. Melnās acis liecināja par raupjumu. Turpretim, otram, kas bija lielāka auguma, piemita kaut kas izsmalcināts. Plata piere, kas liecināja par prātu, gari, atpakaļ atsukāli mati, filca cepure ar taisnām malām, žakete ar šaurām svītriņām un, visbeidzot, plata kaklasaite, kas sasieta lielā mezglā... Langusts pēkšņi atcerējās, ka viņam stāstīja par šo detektīvu! Pēc apraksta viņš pazina tikai šo vienu! „Ir nu gan,“ — viņš nodomāja, — šis policists man varētu desmit reizes paiet garām, un es nekad neuzminētu, kas viņš patiesībā ir... Nevienam nevar ticēt. Āriene viļ."

— Ar ko varu būt jums noderīgs? — Franss apvaicājās ar tik augstprātīgu izskatu it kā viņš būtu Saules Karalis, ko uzmodinājuši pirms saullēkta.

Ar elegantu žestu viņš aizsēja halāta jostu, uzvilka mājas kurpes un atlaidās krēslā, kura atzveltnē bija izgriezts heraldisks ģērbonis ar liras attēlu. Krēsls stāvēja pie Luija XVI laika tualetes galdiņa.

To, ko lasīja Pomareds, viņš klausījās diezgan izklaidīgi. Līdz viņam atskanēja vārdi „izmeklētājs^1*, „tiesas uzdevums^11, „slepkavība Nelī apgabalā"...

Izdzirdējis vārdu ,,Nelī“, viņš sastinga. Sī lieta bija ļoti bīstama. Ar tādām metodēm nedrīkst strādāt! Varbūt, ka Franss arī ir novecojis, bet

visos daudzajos savas darbības gados viņš nav plānojis un, vēl jo vairāk, pieļāvis slepkavības... sevišķi, ja no tām var izvairīties!

Vienīgo reizi intuīcija viņu piekrāpa, un, lūk, kas no tās iznācis. Pār viņa mierīgo labklājību savilkušies draudu mākoņi. Un vainīgs ir šis jaunais plēsoņa Roko. Vajadzēja turēties tālāk no viņa. Viņš rīkojās tā, it kā atrastas Ņujorkā. Pēc Džeka Uzšķērdēja parādījies Roko Rīkļugrie-zējs! Divkosīgs cilvēks! Ko viņš stāstīja par notikušo? Vai tad normāls cilvēks var tam noticēt? „Frans, tas nebiju es. Kad es tur ierados, viņas bija jau beigtas..." Lai nu kam, bet man batonus ausīs nebāzīs! Viņš novāca vecās sievietes, kā to dara amerikāņu mafija, un pievāca visu laupījumu, nedaloties ne ar vienu! Skaidrs kā diena!

Un tomēr, kā kriminālpolicija nonākusi uz viņa pēdām? Protams, Amerikānis atstājis pirkstu nospiedumus. Par to klaigāja visas avīzes. Bet neviens nezina par viņu attiecībām. Atgriezies no neveiksmīgās lietas, Roko apzvērēja, ka viņam nav nekāda sakara ar šo slaktiņu.

Liliāna to apliecināja. Langusta ausīs vēl skanēja Roko balss, mundra, neskatoties uz izgāšanos: „Kad es iegāju kabinetā, tad ieraudzīju, ka pa paklāju plūst asinis...

Es paklupu pār kādu ķermeni un izmetu lukturi. Seifs bija vaļā... Tas bija pilnīgi tukšs! Es pacēlu lukturi un laidos lapās. Man nebija laika noņemties ar pirkstu nospiedumiem... Dīvains notikums... Tagad pats tieciet ar to galā. Nebija vērts tā dēļ aicināt mani! Nākošreiz pameklējiet kādu citu..."

Aktierim līdzīgais inspektors pabeidza lasīt un ielika oficiālo dokumentu žaketes kreisajā iekškabatā. Līdz šim brīdim Langusts nekādi nevarēja saprast, kā viņi to atraduši. Ja tikai... Ja vienīgi Liliāna un Roko ir arestēti un viņu „nostučījuši". Nē, Amerikānis to nevarēja izdarīt. Viņš pieredzēja ne to vien. Bet Liliāna? Kā lai kaut ko uzzina? Pat uz Mcdānu nedrīkst zvanīt! Jārīkojas galēji uzmanīgi un piesardzīgi. Nedrīkst atklāt sevi un jāgaida notikumu tālākā attīstība.

Pomareds bez mazākās laipnības paskatījās viņam tieši acīs:

— Mēs ieradāmies, lai izdarītu pie jums kratīšanu, Suberta kungs! Neko vairāk.

Detektīva vārdos jautās mājiens. Par laimi, māja pēc neveiksmīgās laupīšanas bija rūpīgi iztīrīta. Pat no rakstāmgalda slēptuvēm viss bija izņemts. Briljantus ieraka zemē Saloni rajonā. Nelī mājas shēmu un to, kā tur piekļūt, kopā ar dažiem citiem plāniem, kas vēl bija darba stadijā, aizskaloja tualetē. Piesardzīgais Franss visu iznīcināja. Tagad tie nelaimīgie okšķeri neko neatradīs!

Viņš teica pilnīgi mierīgi, pavadīdams teikto ar cēlu augstmaņa žestu:

— Dariet visu, ko uzskatāt par vajadzīgu. Es tikmēr apģērbšos. Ja vajadzēs, pasauciet mani.

— Palieciet uz vietas, — asi sacīja Salvanjaks. — Viss pēc likuma.

Viņa skatiens Fransu satrieca. Sai brīdī Pomareds mīkstā balsī ieteicās:

— Vai jums mājās ir kādi priekšmeti, ieroči, vēstules, apģērbs, kas pieder Mesīnam?

Tagad Franss apstulba. Kas tas ir - Pomarcda taktiskā viltība vai atklātība, ka viņš piepeši pieminēja Amerikāni. Kas varēja visus šos sīkumus izstāstīt policijai? Viņu pārņēma satraukums. Viņš juceklīgi atbildēja:

— Mesīna? Kas tas tāds?

Pomareds izlikās, ka sācis šaubīties par to, vai vajadzēja teikt:

— О nē, nekas... No kurienes mēs varam sākt?

Dzīvokja kratīšana turpinājās ilgāk nekā trīs stundas. Pomareds un viņa vietnieks ielūkojās visslepenākajos kaktiņos. Vecākais inspektors pārlapoja un iztaustīja pat grāmatu kolekciju.

— Te ir tik daudz viltotu iesējumu, — viņš norūpējies teica.

Salvanjaks bija mazāk akurāts. Fransam vairākkārt nācās viņam atgādināt, lai saudzē mēbeles, jo tās bija antīkas vērtīgas un trauslas. Šķiet, ka detektīvs, satracināts, ka neko neatrod, atriebās par to dārgajām mēbelēm.

Pomareds paņēma piezīmju grāmatiņu ar adresēm un telefoniem un sāka vārdu pa vārdam uzmanīgi to pētīt. Piezīmju grāmatiņā nedrīkst neievērot ne vismazāko piezīmīti...

— Ja es pareizi saprotu, jums ir īpašums Solonā?

— Medību mājiņa...

Izteicis šo augstāko aprindu terminu, Franss ieturēja pauzi, tad, pašķielējis sāņus, izmeta visai caurspīdīgu mājienu:

— Es tur pieņemu dažus deputātus un manus draugus ministrus... Pašlaik tur dzīvo vienīgi jēģeris ar savu ģimeni. Ja vēlaties, uz sezonas atklāšanu...

Par laimi, šajā nolādētajā bloknotā nebija Medānas adreses. Varbūt šis aktieris par to nemaz nav dzirdējis. Langusls jau iedomājās vissliktāko...

— Paldies, — Pomareds atbildēja, noliecis galvu. — Es neesmu mednieks... Ja nu jūsu īpašuma apkārtnē būtu skaistas ainavas zīmēšanai, tad es padomātu...

Galu galā viņš neko neatrada. Viņš to jau gaidīja. Tādu vecu lapsu kā Subertu nav tik vienkārši pārsteigt nesagatavotu! Viņš izņēma no kabatas tīru uzaicinājuma veidlapu, uzrakstīja datumu, laiku un pastiepa Fransam:

— Esiet tik laipns, ienāciet pie mums parakstīt protokolu. Šodien pēcpusdienā ap pieciem... Vai jums tas ir pieņemams?

Langusts sāka baidīties arvien vairāk no šī operetes aktiera un gleznotāja, kurš bija pārāk pieklājīgs un labsirdīgs... Protams, viņš ieradīsies kriminālpolicijā, bet vispirms piezvanīs paziņam uz. municipālo policiju, lai uzzinātu, kas tiek perināts. Komisārs Relibē viņam ir daudz pateicības parādā. Franss ne vienreiz vien viņu kopā ar mīļāko ir uzaicinājis atpūsties savā Salbrisas muižā un mēneša beigās vairāk vai mazāk atbalstījis ar naudu...

Stāvēdams aiz aizkariem, Franss vēroja policistu aizbraukšanu. Melnā mašīna gaidīja viņus uz Rafē ielas stūra. Lūk, tā aizbrauca pa bulvāri. Tikko tā pazuda skatienam, viņš metās pie telefona...

* * *

Resnis līksmoja! Pirms dažām minūtēm es atkal biju kļuvis par „dārgo Bornišu“, kā agrāk, mūsu kopīgā darba labākajos laikos. Varbūt es vēl nebiju izpelnījies tiesības saukties par „īstu detektīvu*1, bet gan jau nāks arī tas. Kad arestēsim Amerikāni, viss būs kārtībā.

Šodien būs izšķirošā diena. Vješēns starojoši smaidīja, kad es iebraucu pēc viņa Sosē ielā. Galvu viņš bija saslējis lepni gaisā, bet parādes cepure kalpoja tam, lai parādītu, ka viņš ieņem augstāku stāvokli. Viņš izvilka

nelielu pistoli no sava galda atvilktnes un vairākas reizes pamēģināja to paņemt šaušanas gatavībā, tad aizbāza aiz bikšu siksnas uz sava jau manāmā vēderiņa.

Krokbuā vadīja ,,sitroenu“ pa Rietumu šoseju Senklū virzienā. Spidometra bultiņa trīcēja ap simt divdesmit kilometru iezīmi. Rešņa varenā figūra blakus šoferim aizsedza man ceļu. Blakus man sēdēja Ričards Beikers, uzlicis kājas uz ložmetēja un ložu necaurlaidīgas vestes, kas gulēja uz grīdas...

* * *

Dievs izdzirdēja manas lūgšanas precīzi trijos un divdesmit četrās minūtēs, kā es to fiksēju pēc telefona centrāles sienas pulksteņa. Pašrakstī-tāja cilindrs sāka griezties, uz papīra parādījās svītras. Es piespiedu austiņas pie auss.

Pirmais zvans mani satrieca! Tas nebija joks. Atšifrējis pierakstītos signālus, es ieguvu 8.8.7..2.O.O. - policijas prefektūras telefonu!

„Klausos," — uz izsaukumu atbildēja komutatora telefoniste.

Vienkāršs, bet dārgs vārdiņš... Franss Suberta palūdza pie telefona komisāru Relibē, pastāstīja viņam par inspektora Pomareda vizīti, sarunu par slepkavību Nelī...

„Es neko nesapratu no tā, ko viņš man teica! Tas špiks sabojāja man visu rītu un manas brokastis... Es ceru uz tavu informāciju, dzirdi? Man jāzina viss par šo ķēpu!"

— Labi, labi, — atbildēja Relibē. — Neuztraucieties. Šovakar es jums piezvanīšu.

Cilindrs apstājās, tad sāka griezties atkal. Es skatījos uz to ar uztraukumā kalstošu muti. Pašrakstītāja spalva vilka svītras. Austiņās atskanēja divi pīkstieni. Svītras es ātri pārveidoju skaitļos. Iznāca divi vieninieki, tātad vienpadsmit... Tas bija starppilsētu telefona kods!

Tūlīt es uzzināšu izsauktā telefona numuru, jo visi starppilsētu kodi bija speciālā sarakstā. Starp citu, tāpat kā starptautiskie. Cik žēl, ka pienāks laiks, kad cilvēku darbošanos šajos divos svarīgākajos virzienos

aizstās automātiskās sistēmas. Ja neizdomās kaut ko jaunu, zudīs vērtīgs informācijas avots. Līdzīgi tam, kā būtu, ja durvju sardzes aizstātu ar sarunu iekārtu...

Ko tad nepieciešamības gadījumā varētu uzzināt? Tehniskais progress reizēm traucē detektīva darbu... „Starppilsētu, septītā, klausos jūs!“

— Lūdzu, astoņdesmit trešo numuru Medānā!

Es iztēlojos, kā Puasonjeras priekšpilsētas sarkano ķieģeļu ēkas trešajā stāvā starppilsētu telefona centrāles telefoniste manipulē ar komutatora pults slēdžiem. Tad es izdzirdēju viņas balsi. Ļoti ātri viņa sarunājās ar telefonisti no Vijenas-sir-Sēnas, pēc tam ar savu kolēģi no Medānas... ,,Me-dāna 83? Runājiet!" Atskanēja Langusta saraustītā elpošana. Man radās iespaids, ka es atrodos viņam blakus viņa viesistabā vai istabā...

— Liliāna? Pasauc Rokiju.

Jo skaļāk viņš elpoja klausulē, jo klusāk to centos darīt es. Tā nepacietība, ko izjūti, izdibinot svešus noslēpumus, man jauca galvu... Tātad Liliāna bija Medānā... Kopā ar Rokiju. Tas varēja būt vienīgi Roko Mesīna!

— Viņš tikko kā aizbrauca uz pludmali...

— Velns parāvis!

Langusts to pateica tā, ka tas tūlīt radīja Liliānā nemieru:

— Kas ir, Frans? Kaut kas atgadījies?

Tūlīt es uzzināšu...

— Atgadījies, - Franss norūca, - manuprāt, viņš zaudējis prātu. Sildīt pakaļu saulē, kad viņu meklē visās malās! Policijas okšķeri nupat tikai aizgāja no manis... Nezinu, kā viņiem izdevies uzost viņa pēdas, bet drīz es to uzzināšu! Kad viņš atgriezīsies, Liliān?

— Es nezinu... Pēc divām, trim stundām...

— Steidzīgi brīdini viņu, lai maina midzeni. Tev pašai tūlīt jābrauc pie Masjaka. Ar ko viņš aizbrauca uz pludmali?

— Paņēma manu mašīnu...

— Ak tu piķis!

Nometa klausuli! Man no nervu sasprindzinājuma drebēja rokas, bet man bija pieturas punkts: es zināju, kur pašlaik ir Liliāna un varbūt pat Mesīna, kaut gan tas bija maz ticams!..

— Mums tieši pietiek laika, lai turp nokļūtu. Bravo, Borniš! Tagad jūs pats redzat, ka man bija taisnība, kad sūtīju jūs uz Sicīliju. Ari tā operācija, ko mēs veicām Sušē bulvārī, bija īstajā laikā. Policijas prefektūra nekad nebūtu tiktāl aizdomājusies.

— Kādu nummuru jūs nosaucāt?

— Medāna 83.

— Es ievākšu ziņas... Jā, es pats ar to nodarbošos... Bez tam es brīdināšu Beikeru, lai viņš arī atbrauc pie manis. Bet jūs skatieties, neaizkavējieties tur pie apburošajām telefonistēm... Es jau jūs pazīstu!

* * *

Penelope ilgi ķemmēja savus garos matus pie viesnīcas numura lielā spoguļa. Ričards Beikers atpogāja viņas kleitu, tikdams ar to galā ļoti veiksmīgi, kas liecināja par lielu praksi šajā jomā.

Viņa pirksti, viegli trīcēdami, slīdēja pa muguras maigo, gludo ādu, kas nodrebēja augošajā uzbudinājumā. Rokas aizslīdēja līdz viņas krūtīm un cieši tās saspieda, izjūtot patīkamo pilnīga privātīpašnieka baudu.

Penelope pārtrauca ķemmēties. Viņa klīrīgi atrāvās.

— Dārgais, esi prātīgs. Nesteidzies...

Ričarda glāsti kļuva uzstājīgāki. Viegli saņēmis zobos smaržīgo auss ļipiņu, viņš čukstēja:

— Es tevi gribu... Darīšanas pagaidīs... Mūsu apdrošināšanas kompānijas direktors pirmoreiz man devis rīcības brīvību, nekādas administratīvās padomes, grēks tādu iespēju neizmantot...

Pārliecināts par sevi, viņš plati smaidīja. Kleita jau noslīdēja no Penelopes pleciem un nokrita uz paklāja pie viņas kājām, turpat sekoja biksītes. Un tieši tai brīdī, kad viņa ar graciozu kustību mēģināja atrauties no viņa, atskanēja skaļš telefona zvans kā zibens no skaidrām debesim...

— Velns parāvis! — nelaimīgais Beikers nolamājās. — Kas tur vēl?

Vienā lēcienā viņš šķērsoja istabu un paķēra klausuli. Penelope,

mierīga un skaista savā kailumā, atkal atsāka ķemmēt matus, kas snie-

dzās līdz jostas vietai. Bez liekuļotas kautrības viņa apbrīnoja sevi spogulī. Ar tādu ķermeni viņa nepazudīs nekad un nekur...

Viņa dzirdēja Beikeru, kas centās runāt lēni, rūpīgi izrunājot vārdus. Līdz viņai atskanēja: „Jā, labi, labi. O’kci, es braucu!"

Viņš nolika klausuli un nāca pie viņas, skatīdamies kaut kur sānis. Droši vien, ka viņam paziņoja kaut ko svarīgu, jo Penelope bija tik kārdinoša, ka pavedinātu pat svēto. Ričards satriekts teica:

— Dārgā, dzīvē nav laimes. Kad jau neveicas, tad neveicas... Tas velna direktors sasauc ļoti svarīgu apspriedi savā namā Medānā... Viņš teica, ka tas nav tālu un es atgriezīšos ap vakariņu laiku.

— Ja tu gribi, es varu tevi aizvest.

— Nē, nē, mersī. Pēc desmit minūtēm pēc manis atbrauks...

— Jā, laika maz, - viņa vilinoši atbildēja un daudzsološi uzsmaidīja. — Dārgais, vai tu drīz atgriezīsies pie manis?

Viņa bija pārliecināta, ka atpakaļ viņš lidos kā ar spārniem. Viņa to juta pēc tā, cik alkatīgi viņš skūpstīja viņu pirms promiešanas. Tikko aizvērās durvis, viņai pēkšņi ienāca prātā: Medāna atrodas pie Sēnas,' tur, kur beidzas šoseja.

Tieši tur bija Fransa ārpilsētas nams. Noteikti jāpiezvana Langustam, kad šis apdrošināšanas kompānijas pseidoaģcnts izies no viesnīcas... Par šo lietiņu viņa droši vien saņems pieklājīgu summiņu arī bez apdrošināšanas polises...

* * *

Resnis norūpējies savilka uzacis:

— Paklau, Borniš, man šķiet, ka jūs esat pazaudējis savu neseno pārliecību...

Tas tieši tā arī bija. Es viļāju mutē košļājamo gumiju un grozīju galvu uz visām pusēm kā tenisa mača līdzjutējs Rolāngarosā. To es darīju tīšām, lai kaut nedaudz atslābinātu saspringtos muskuļus. Sirdī man bija katastrofas priekšnojauta. Man neizgāja no prāta Langusta vārdi: „Steidzīgi brīdini viņu, lai viņš maina midzeni!"

Ja Liliāna atradīs Mcsīnu pludmalē, tad pat bez mašīnas viņš viegli varēs pazust starp atpūtniekiem, bet, ja viņam izdosies nokļūt līdz Mar-o-Trū, tad viss pagalam! Krokbuā veltīgi tā spiež gāzes pedāli, visticamāk, ka Mcdānā mēs nepagūsim ierasties laikā. Ričards Beikcrs, kas sēdēja cieši man blakus, šķiet, atkal bija savā parastajā noskaņā.

— Nav slikti, nemaz nav slikti, — viņš izsaucās, kad Vješēns slavēja telefona sarunu noklausīšanās rezultātus, — tikai muižas nosaukums „Caurā peļķe" ir visai dīvains. Ceru, ka jūs ierakstījāt sarunas magnetofona lentē? Pie mums, piemēram...

Tā, gatavs atkal! Tūlīt mēs kārtējo reizi uzzināsim, cik viņa Štatos viss ir brīnišķīgi! Ka tehnika salīdzinājumā ar mūsējo ir aizgājusi trīsdesmit gadus uz priekšu! Bet es? Kā es būtu varējis ierakstīt Langusta sarunu, atļaujiet jums pajautāt? Ar kreiso roku es sev spiedu klāt austiņas, bet labajā turēju uzticamo ,,Bic“ pildspalvu un mēģināju ar to kaut ko atzīmēt uz rotējošās papīra lentas...

Bet Mar-o-Trū nav vis muiža, bet pakalns starp Vijenu un Medānu. Muiža it kā pēc likteņa ironijas saucas „Vivjē" ("Dārziņš"). Tas bija viss, ko Vješēnam izdevās izpētīt uzziņu dienestā.

Ja Mcsīna patiešām būs pludmalē stundas trīs, tad mums ir laiks, lai izdomātu kaut ko jēdzīgu. Vispirms jāatrod villa. Tad jāorganizē tās slepena novērošana ar binokli, labi nomaskējoties kaut kur tuvumā. Tā kā mēs jau pazaudējām laiku, braucot pēc Bcikera un Vjcšēna uz Sosē ielu, tad mums vajag vismaz divas stundas. Tas ir maz, bet var iztikt. Bet, ja mums rezervē ir mazāk par divām stundām, tad viss lido uz cili. Ja mēs vismaz zinātu Liliānas mašīnas mārku un numuru, tad mēs varētu viņus pārtvert atpakaļceļā...

Krokbuā prasmīgi vadītais „sitroens" brauca pa nokalni lejup uz Vije-nu-sir-Sēnu. Ciematiņš bija izpleties abās pusēs ceļam, kas lēzeni nolaidās līdz upes krastam — īstai makšķernieku un laivu izbraucienu cienītāju paradīzei. Kad mēs pārvarējām kāpumu un izbraucām pie krustojuma uz Brcteju, Vješēns pagriezās pret mani:

— Borniš, man ir ideja. Beikcrs gan pēc izskata, gan it īpaši pēc akcenta atgādina ārzemnieku. Tāpēc izskatīsies pilnīgi dabiski, ja izlūkot

ies viņš. Lai paskatās, vai villā „Vivjē“ kāds ir. Pēc tam pastāstīs mums. Mēs paliksim šeit. O’kei?

O’kei. Labs priekšlikums. Es nožēloju, ka nepiezvanīju Marlizai un nepaņēmu viņu līdz... Viņai jau bija pieredze tādu uzdevumu veikšanā, bez tam jauniešu pārītis apkārtējiem tā nekrīt acis...

Patlaban, droši vien, viņa lauza galvu, kur es atkal esmu pazudis. Sasodītais darbs! Es paskatījos pulkstenī ar hromētu aproci, ko jau sen atpakaļ viņa man uzdāvināja dzimšanas dienā. Es atceros, ka tas bija brīnišķīgs laiks. Starp mums vēl nebija nostājusies kā siena viņas māte no Korēzas un mafija...

... Pulksten pieci. Pēc divām stundām visam jābeidzas...

* * *

— Acīmredzot, tas ir šeit, — ieteicās Krokbuā, apturēdams mašīnu ceļa malā. Villa ,,Vivjē“ atradās uz zaļa pakalna, kas pacēlās virs Sēnas. Kārdinātājs Franss bija izvēlējies brīnišķīgu vietu.' Pirmkārt, te bija ļoti skaisti, un, otrkārt, valdīja jautrības un atpūtas gaisotne...

Saliņa, kas atradās upes vidū, sadalīja to divās daļās, un viļņu čalās, kas apskaloja krastu, varēja sakļausit tādu kā akordeona melodiju. Pludmale lejā bija kā nosēta ar atpūtnieku iedegušajiem ķermeņiem. Ūdeni klusi slīdēja jahtas. Starp tām lēni kustējās ūdens velosipēds. Tālāk pa šoseju uz priekšu varēja saskatīt Otilas meža masīvu, kas pletās līdz pat saulē mirdzošajai upes lentei.

Jā, Franss Suberts mīlēja skaistu dzivi!

Villas ,,Viyjē“ galvenā ēka izskatījās bagāta un impozanta. Tāpat kā vasas pārējās celtnes, ari tā bija celta no tēstiem akmeņiem. Visapkārt muižai auga rūpīgi kopti un apcirpti koki, kas liecināja par dārznieka prasmīgo roku.

Virs ēkām pacēlās priedēm līdzīgi koki vai kaut kas tamlīdzīgs. Tie man atgādināja diženās piejūras priedes, zem kurām parasti slēpjas villas dienvidos. Šī aina man pēkšņi atsauca atmiņā vienu no manām iepriekšējām lietām, kad es Žuanlepēnā zem liela koka priežu silā pratināju Teodoru...

Galu galā Teodors sāka runāt un, pateicoties tam, man Turcijā izdevās arestēt visā piekrastē pazīstamu dīkdieni... Realitātē mani atgrieza Resnis, kam, rāpjoties ārā no mašīnas, nokrikšķēja locītavas.

— Nāciet šurp, Beiker. Lūk, tā atsevišķi stāvošā villa, vai redzat? Uz priekšu... Gaidām jūs šeit.

Ričards Beikers iebāza mutē košļājamo gumiju un ar bezrūpīgu izskatu devās norādītajā virzienā. Pēc dažām minūtēm viņš pazuda aiz ceļa līkuma. Mēs apmetāmies zem koka. Viss, kauliņi ir mesti, spēle sākusies. Mums atliek tikai viens — pacietīgi gaidīt. Nezinu kā Vješē-nam, bet man nodrebēja sirds, kad es ieraudzīju Ričardu nesatricināmi mierīgi, ar baudu kā gremotājdzīvnieku maļam košļājamo gumiju. To es nekādi nespēju saprast. Viņa sejā vīdēja muļķīgs smaids.

— Es nevienu tur neredzēju, — ziņoja mūsu izlūks. — Bet pagalmā stāv mašīna. Pelēka divvietīga “alfa-romeo" ar vaļēju augšu. Numuru nevarēju saskatīt, jo baidījos pieiet tuvāk, lai mani nepamanītu.

Apmierināts es pievēru acis. Roko ir tur! Man viegli noreiba galva. Es pagriezos pret Vješēnu. Viņa sejas izteiksme vēstīja: „Nu, lūk, redzat, Borniš, bet jūs vēl negribējāt braukt uz Itāliju... Te ir rezultāts, es to paredzēju jau iepriekš!" Jā, tas bija gandrīz tā, bet pats grūtākais vēl bija priekšā. Vajadzēja nepamanītiem nokļūt līdz villai, to aplenkt un nobloķēt. Četratā to izdarīt būs diezgan grūti. Ideāli iestādītie un koptie koki manī izraisīja kādu domu:

— Te noteikti jābūt dārzniekam... Viens no mums lai pamēģina viņu atrast. Viņam jābūt atslēgām.

— Nav laika,— Resnis norūca. — Un vai tu esi pārliecināts, ka tas, tavs dārznieks, nav iekšā mājā?

Nu ko, taisnība. Un katrā ziņā tikai Vjcšēnam, un nevienam citam, bija jāpieņem lēmums par mūsu turpmāko rīcību.

— Uz priekšu! — mūsu Tēvs — uzvarētājs īsi izmeta.

Uz priekšu pretī ienaidniekam! Resnis izvietoja savu karaspēku ar karavadoņa cienīgu rūpību. Medīnas kauja sākās!

— Borniš, ap villu ir četrstūraina sēta. Sadalāmies pa divi. Pirmais pāris ņem tālākos stūrus, otrais — tuvākos. Tuvoties maksimāli slepeni.

Bcikcr, jūs ejiet pa labi pa celiņu. Krokbuā — pa kreisi! Tiklīdz jūs vairs nevarēs saskatīt, sākam kustēties mēs. Vjss skaidrs? Ejam!

Kad tuvojies ilgi gaidītam mērķim, jāprot sevi kontrolēt. Detektīva profesija, pirmām kārtām, nozīmē pacietību un mieru. Es izspļāvu košļājamo gumiju, dziļi ieelpoju un izstaipījos. Tā gan nav joga, bet palīdz atslābināties. Resnis, īss vīrelis ar tumši pietvīkušu seju, rūpīgi uzvilka savas 6,36 milimetru kalibra pistoles gaili, kas gan drīzāk atgādināja rotaļlietu nevis īsta policista pistoli. „Uz priekšu!" — man ausīs ieskanējās viņa balss. Lūk, izšķirošais cīņas moments, kurā būtībā vajadzētu piedalīties veselai operatīvajai grupai. Tātad līdzināties pēc melnās cepures!

Es centos rīkoties līdzīgi apaču indiāņiem. īsos pārskrējienos sasniedzu villas kreiso stūri. Siena mani aizsedza. Uzmanīgi pierāpoju vārtu režģim. Tie bija vaļā. Es redzēju, ka Resnis sekmīgi nokļuvis savā pozīcijā pretējā pusē. Uz viņa mēmo jautājumu es apstiprinoši pamāju.

Saņemt viņu! Es ielauzos pagalmā. Pieskrēju pie ieejas durvīm. Parāvu rokturi. Slēgts! Resnis atpaliek! Nākošās durvis. Virtuves durvis. Slēgtas! Viņi ieslēgušies iekšā. Kur gan viņi vēl varētu būt, ja „ālfa-romeo“ stāv pagalmā! No žoga tālākajiem stūriem gandrīz vienlaicīgi ziņkārīgi, bet piesardzīgi pabāza galvas Beikers un Krokbuā. Viņi pārrāpās pāri aizžogojumam un nolēca dārzā. Tagad Roko un Liliāna mums nciz.bēgs. Mēs četratā esam aplenkuši māju!

* * *

„Likuma vārdā atveriet!" Resnis nokliedza šo rituālo frāzi. Bet pat likuma vārdā mājā nekas nepakustējās... Viņš no jauna iekliedzās, tagad jau saprotamāk: „Policija! Atveriet, vai es izlauzīšu durvis!" Turēdams pistoli izstieptā rokā, viņš notēmēja:

- Pie „trīs" es šauju atslēgas caurumā! Viens... divi...

Mums aiz muguras no galvenās alejas atskanēja troksnis. Parādījās ar melnzemi līdz malām piekrauti rati, aiz tiem dārznieks salmu cepurē ar izbrīnā izbolītām acīm.

- Policija, — skaļi teica Vješēns. — Sakiet viņiem, lai tūlīt atver!

- Kas?

— Cilvēki no šīs mašīnas. Es zinu, ka viņi ir tur!

Dārznieks lēni un domīgi aplūkoja katru no mums. Bija skaidri redzams, ka viņš nav gatavojies marsiešu izkāpšanai uz Zemes! Viņa lūpās parādījās muļķīgs smaids, kas manī radīja žēlumu. Beidzot viņš nomur-mulēja:

— Kungs un kundze pavisam nesen aizbrauca...

— Bet mašīna ir šeit, — es teicu pēc iespējas mierīgāk, lai izgaisinātu bailes, ko vecajam bija iedzinusi Rešņa skaļā balss.

— Kundze teica, ka atgriezīsies pēc mašīnas nedēļas beigās... kopā ar kungu... Viņi aizbrauca ar taksometru...

Rešņa sejā parādījās dziļa vilšanās. Viņš ierēcās kā ievainots lauva:

— Kāds kungs?

— Saimnieks, Fransa kungs...

— Tad šeit bija Fransa kungs?

Dārznieks papurināja galvu:

— Nē... Viņa draugi... Liliānas kundze un kungs, kuru es nepazīstu.

— Kurp viņi aizbrauca?

Par atbildi viņš tikai noplātīja rokas nenoteiktā žestā un kļuva līdzīgs putnu biedēklim. Lēni nolaidis rokas, viņš turpināja:

— Man viņi neko neteica... Bet viņi paspēja paņemt čemodānus. Pavaicājiet Ambruāzam, taksometra vadītājam. Viņš tos aizveda. Viņa mašīnu var atrast pie Vijcnas stacijas.

— Vai tas bija sen?

— Apmēram pirms pusstundas...

Mani sagrāba panika. Pēdas nozaudētas. Langusts uzzinās, ka mēs esam ielauzušies viņa muižā Mar-o-Trū. Vājais pavediens, kam mēs sekojām, pārtrūcis... Un te vēl Beikcrs zviedza kā zirgs... Neapšaubāmi viņš uzskatīja mūs par debiliem...

— Dodamies atpakaļ!

Tie bija pēdējie vārdi, ko līdz pašai Parīzei izteica mūsu sakautais karavadonis. Resnis lieliem soļiem atstāja villu.

Uzvara pēc punktiem

.

XVI

Nē, tas nebija sapnis. Es aizmigu, kad mēs lidojām pāri Ņufaundlendai, bet nupat pilnīgi pamodos. Tā, protams, bija Ņujorka.

Zem aviokompānijas „Air France'1 lidmašīnas kreisā spārna rēgojās milzīgs mežģīņu gabals, ko veidoja salas un pussalas, upes un kanāli. No augšas šī panorāma atgādināja Venēciju, bet mazliet tālāk, īstriveras otrā krastā, haotiski slējās kubi, stūri un šķautnes: tie bija debesskrāpji — Amerikas Savienoto Valstu visraksturīgākie simboli. Lidmašīna laidās lejup un vienā no virāžām kā pirmo suvenīru man uzdāvināja grandiozo Brīvības statuju, kas bija uzstādīta akmeņainā salā pie līča ieejas.

„Nenoreibstiet tur no brīvības, — mani pamācīja Vjcšēns, — policijai no tās nekas cits, izņemot problēmas, netiek!"

Lūk arī milzīgais Empire States Building, uz kura jumta atradās atbilstošu izmēru masts, kas bija paredzēts dirižabļu pietauvošanai tai laikā, kad šis transporta veids bija modē. Parādījās Bruklinas tilts, kas it kā apsegloja upi. Cik daudz reižu es biju vērojis tā attēlus ģeogrāfijas žurnālos, un, lūk, tagad tas ir manā priekšā.

No putna lidojuma es iztēlojos trako, lietišķo rosību, kāda valdīja visapkārt: uz bitiem, avēnijās, tuneļos, krastmalā, dokos un piestātnēs. Ausis ieskanējās vieglo un kravas automašīnu, vilcienu un gigantisku kuģu rēkoņa un dārdoņa.

No domas, ka man būs jāiekļaujas šajā nepazīstamajā pasaulē, es nodrebēju, un uztraukumā gandrīz noriju košļājamo gumiju. Un no nemiera arī: vai tikai Vjcšēns nav pārvērtējis manas spējas? Tas bija manu

jaunības dienu sapņa piepildījums, ilgi gaidītā satikšanās ar Ameriku. Es jutos tik sīks šīs pasaules priekšā, kurai neatvairāmi tuvojos reaktīvās lidmašīnas ātrumā...

* * *

Viss sākās pirms nedējas, pēc atgriešanās no Medānas. Parīzē mēs atgriezāmies klusēdami, sliktā garastāvoklī un sarūgtināti par neveiksmi. Tikai Beikeram acīs mirdzēja jautrība. Viņš ar pūlēm apvaldīja savu ironiju. Pēkšņi, kad mēs braucām garām Molitorai, Vješēns pagriezās pret mani un pravietiski noņurdēja:

— Atgriezieties atpakaļ uz zemes, Borniš! Pavediens, kas veda no Subcrta, ir pilnīgi pārtrūcis. Visu izjauca Pomarcds. Mums paliek vienīgā iespēja — noklausīties telefona sarunas.

Visi ceļi veda uz Žasmana telefona centrāli! Pašlaik tur dežūrēja milzīgais Lorāns Puarē. Bijušajam cīkstonim, kas nodarbojies ar keču, piemita visi atbilstošie atribūti: milzīgs stāvs, salauzts deguns un izkropļotas ausis, bezgalīgs stulbums un paraža laist darbā rokas, ja aizdomās turētais nepietiekami ātri atbildēja uz viņa jautājumiem.

Telefonu jaunkundzes nošausminājās, kad viņš pirmoreiz parādījās viņu šaurajā aizgaldā, lai nomainītu mani. Pakāpeniski viņas pierada pie šīs nesatricināmās, granītveidīgās masas, kas nepakustēdamās varēja palikt stundām ilgi tai vietā, kur to atstāja. Es vēlējos, lai mani nomaina Iduāns, bet viņš vēl slimoja. Man jau viņa sāka pietrūkt. Par laimi, pēc dažām dienām viņam jābūt veselam.

Kad vienā no pēdējām sanāksmēm Resnis apvaicājās: „Kādi rezultā-ti?“ — Puarē piecēlās un svīzdams atbildēja:

— Divi zvani, šef. Pirmais — sešpadsmitos un divdesmit vienā minūtē. Cik man izdevās saprast, zvanīja no policijas, kaut arī nenosauca savu vārdu. Viņš teica, ka nav ko uztraukties par lietu kriminālpolicijā, nekādas briesmas nedraud, jo nav pierādījumu.

— Tālāk...

Puarē ieskatījās saburzītā papīra lapiņā, kas gandrīz pazuda viņa rokās:

— Otrais — septiņpadsmitos. Zvanīja kaut kāds lips ar itāļu akcentu. Fransa nebija mājās, tādēļ klausuli paņēma viņa kalps.

— Ak Dievs, runājiet taču! Par ko viņi sarunājās?

Milzīgais Puarē šūpojās no vienas puses uz otru kā koks vējā un nosarcis murmināja:

— Neko sevišķu, šef. Viens no viņiem, tas ar ķiniešu akcentu, teica, ka viņa saimnieka nav, bet viņš solījis atgriezties ap vakariņu laiku un ka viņš devies uz policiju...

— Bet tas otrais, ko viņš teica!

— Otrais teica: „Labi, pasaki viņam, ka viss kārtībā. Es viņam piezvanīšu, tiklīdz būs iespējams...“

Rešņa piere saraucās:

— No kurienes viņš zvanīja?

— To es nezinu. Zvans bija tāds savāds. Man likās, ka es dzirdu telefonistes balsi... Laikam no Parīzes vai no provinces...

Pēc Rešņa šņāciena un bezpalīdzīgās rūkšanas sekoja atzīšanās:

— Tai brīdī man nokrita austiņas...

Vješēns saknieba lūpas un mēģināja atgūties un apvaldīt pāri plūstošo niknumu. Ričards Beikers atklāti ņirdza. Viņš jau iztēlojās, kā smiesies viņa draugi no FIB, kad viņš stāstīs par savu braucienu uz Franciju. Franču policija, kā likās, labākā pasaulē, nodemonstrēja pilnīgu impotenci!

* * *

Labrīt, Ņujorka!

Bet vispirms labrīt, Aidlvailda! Tā saucas lidosta, kas pazīstama ar savu stingro pasu un muitas kontroli, kur pēc nosēšanās jāstāv rindā pat divas stundas. Tur piekasīgi izpētīja manu deklarāciju, ko es aizpildīju vēl lidmašīnā pirms nosēšanās, un rūpīgi no viena vāka līdz otram izskatīja manu pasi. Ak kungs, kāds karstums! Augustā Ņujorka atgādina no-

kaitētu krāsni! Man tecēja sviedri, un sniegbaltā kreklā ar nozīmīti „ASV policija“ tērpies ierēdnis no imigrācijas dienesta skatījās uz mani sapro-tošijkā uz bēdubrāli.

Neskatoties uz to, ka es vismaz daļēji biju viņu kolēģis, muitnieks tik pamatīgi izpētīja mana čemodāna saturu it kā es būtu narkotiku tirgonis. Taču man bija visparastākais, Lepika ielā pirktais čemodāns un, protams, bez divkārša dibena.

Ejot pa trotuāru gar starptautiskās lidostas ēku, es pūlējos šai eiropietim nepierasto lielo amerikāņu mašīnu sablīvējumā atrast autobusu līdz Menhetcnai.

— Apmetieties viesnīcā „Komodors", — man ieteica stjuarte, kad pasažieri atsprādzēja drošības jostas. — Tas ir blakus „Grand Central Terminal", un tur ir mērenas cenas.

Melnīgsnējs šķeista ar perlamutra baltiem zobiem pūlējās izraut manu čemodānu.

Mani nomierināja tas, ka viņam uz krūtīm bija nesēja žetons:

— Taksometru? Bagāža?

Es atteicos. Mans noraidījums tikai iekvēlināja resnvēdera šofera temperamentu, kurš jau bija atvēris koši dzeltenās mašīnas durvis ar melnbaltajām rūtiņām. Viņa fotogrāfija plastmasas vāciņos un personīgais numurs nezin kāpēc atgādināja man numurus uz notiesāto krūtīm. Ar manu noraidījumu neapmierinātais „katordznieks" skaļi aizcirta mašīnas durvis un aizbrauca. Viņa vietā tūlīt parādījās melns limuzīns ar atliecamiem sēdekļiem un apstājās man blakus. Daži pasažieri ātri ieņēma vietas šai „katafalkā".

Nesējs jau vairs nemēģināja izraut man no rokām čemodānu, bet tomēr pavaicāja:

— Motoru? Austrumu lidostu?

Es atkal atteicos. Man bija pārāk maz zaļo dolāru. Mūsu pārvaldes lietu pārvaldnieks rūpīgi tos pārskaitīja un pastūma man, piekodinādams sekot izdevumiem. Protams, arī Resnis nevarēja nociesties, nedevis man dažas pamācības pirms aizlidošanas:

— Un vēl pēdējais padoms, Borniš... Amerika ir bagāta zeme un, ja jums rodas neparedzēti izdevumi un nepieciešama neliela summa, es uzsveru, neliela summa, tad vislabāk griezieties mūsu konsulātā!

Ieraudzījis autobusu ar noapaļotu jumtu un uzrakstu „Grand Ccnt-ral“, es devos pie tā, ar bažām vērodams, kā mans čemodāns pazūd bagāžas nodalījumā. Autobusā es ieņēmu vietu labajā pusē pie loga, gandrīz blakus vadītājam. Sākumā mani satrieca šī cilvēka virtuozā darbošanās. Viņš paguva visu: ar vienu roku vadīja autobusu, ar otru — izdeva atlikumu, pieturās atvēra autobusa durvis, aicinādams ar žestiem un balsi iet pasažierus tālāk autobusa salonā... Bez tam viņš veikli izlavierēja autobusu mašīnu plūsmā, izvairīdamies no ,,korķiem“ un pagūdams vēl aprunāties ar mani, skatoties spogulī!

— Francūzis?

— Yes...

— Neticami!

Varēja redzēt, ka viņu pārņēmušas atmiņas...

— O, Parīze, Parīze... Mīļās sievietes no Pigala laukuma... Jā, kaut kas tāds paliek atmiņā uz visiem laikiem!

Starp citu, par sievietēm. Blakus man apmetās skaista brunete un cieši piespieda savu kāju manējai. Tas ir mājiens, vai es vienkārši esmu pārēdies saldējumu? Pēc slaidās, elegantās Marlizas es izjutu manas autobusa kaimiņienes krāšņās, bagātīgas formas... Viņa novērsās no manis. Man gan tik un tā bija patīkami. Varbūt viņai nepatīk lādzīgais franču puisis? Jo sliktāk viņai. Autobusa durvis aizvērās. Es pielipu logam. Ņujorkā ir arī interesantākas lietas par šo dumiķi, vai ne?

Par spīti savam jaudīgumam un pieklājīgam ātrumam autobuss diezgan ilgi brauca pa Kvinsa prospektu. Aiz loga zibēja garām neskaitāmas avēnijas ar milzīgām, drūmām celtnēm, bāri, amerikāņu aptiekas, lietotu automašīnu stāvvietas, pie tam mašīnas izskatījās tik labi, ka nevarēja saprast, kāpēc gan īpašnieki nolēmuši likt no tām vaļā... Virs mūsu galvām dūca lidmašīnas, kas cēlās'gaisa, nolaidās vai riņķoja gaisā virs aerodroma, gaidīdamas, kamēr dos komandu dispečeri no Aidlvaildas vai Lagoardijas

-268

lidojumu vadīšanas torņiem, kas atradās šajā rajonā. Tad mūsu autobusu aprija garš tunelis, un mēs nokļuvām ellišķīgā troksnī: kauca automašīnu signāli un gaudoja policijas mašīnu sirēnas. Pēc izniršanas otrā pusē mēs bijām betona paralēlskaldņu ielenkumā, kas kā asmeņi iedūrās zilajās debesīs. Es atgāzu galvu, pūlēdamies ieraudzīt šo namu jumtus, bet tie bija tik augstu, ka man sāka reibt galva. Kad autobuss beidzot apstājās pie ,,Kreislera“ kompānijas debesskrāpja, es izkāpu no tā pilnīgi satriekts. Ēkas pašā augšā bija smaile no nerūsējoša tērauda zvīņām, kas man atgādināja zobenzivs galvu. Mūsu nacionālais lepnums — Eifeļa tornis blakus šīm milzenim izskatītos kā rotaļlietiņa.

Es biju tiktāl apstulbis, ka gandrīz aizmirsu paņemt savu čemodānu no bagāžas nodalījuma. Stīvām kājām es devos uz impozanto hoteli „Komodors". Pēc laipnās „Air France" stjuartes vārdiem šajā viesnīcā bija vairāk kā divtūkstoš numuru par pieņemamām cenām. Tieši tas, kas vajadzīgs franču F1B slavenā šefa speciālajam pārstāvim...

Mani kāds pagrūda. Es apgriezos. Manā priekšā pacēlās cepuru kārbu kalns, no kura atskanēja sašutusi zēna balss. Pēc tam es gandrīz pakritu, uzgrūdies rokas ratiņiem, uz kuru šķērsslieņa karājās kažoki! Kas tos gribēja pirkt šajā gadalaikā? Drīzāk tos vajadzētu nogādāt glabāšanai saldējamā kamerā!

Man pašam ari nebūtu par ļaunu tur nokļūt. Tomēr vēl vairāk kā no mocošā karstuma es cietu no trokšņa. Straujās ielas satiksmes rēkoņa, automašīnu motoru dūkšana, pastāvīga policijas, ātrās palīdzības un ugunsdzēsēju mašīnu sirēnu kaukšana...

Viesnīcas pieņemšanas dienesta darbinieks atstūma manu pasi un man par lielu izbrīnu teica labā franču valodā:

— Šī lietiņa te nav vajadzīga!

Ir nu gan! Kā tad šeit var strādāt policija?

Neslēpjot izbrīnu, es ieteicos:

— Jūs labi runājat franciski.

— Dzīve piespieda. Mana sieva ir no Isclas. Četrus gadus es nodzīvoju Brivē... Es dodu jums 1744.numuru, jums būs skats uz Parka avēniju.

Velns parāvis!

Vecs nēģeris portjē uniformā paķēra manu čemodānu. Es lik tikko tiku viņam līdz. Tā mēs aizgājām līdz superātrajam liftam, kas nogādāja mani gandrīz līdz „Komodora" jumtam. Lifta laukumiņā mani sagaidīja stāva dežurants ar šokolādes krāsas seju, svārkos ar dzeltenām un melnām svītrām un ar tik pliku pakausi kā ceļgals. Mēs gājām pa mīksta paklāja klātu garu koridoru, kura abās pusēs atradās milzum daudz durvju ar actiņām. „Kad jau, tad jau, — es nodomāju. — Tūlīt šis arī sāks runāt franciski. Jābūt gatavam uz to.“ Bet nekā.

— Drošības dienests, — plikpauris ierunājās dzimtajā valodā, uztvēris manu jautājošo skatienu.

Drošība, un vēl kāda! Mana numura durvis no iekšpuses varēja aizslēgt ar vairākām atslēgām, bultām un ķēdītēm. Numurs bija neieņemams kā dzots. Mans svītrainais cerbers tikai mazliet pastiepa roku un es — ar karalisku žestu ieliku ccturtdaļdolāra monētu. Es aizslēdzu numura durvis un atvēru logu. Mani apsvilināja pilsētas karstā elpa. Es pieliecies paskatījos lejup. Tur kā ārprātīgs skudru pūznis trokšņoja Četrdesmit otrā iela. Mūsu provinciāļi, nokļuvuši Parīzē, mēdz teikt: „Parīzieši visu laiku skrien. Viņiem nav laika dzīvot mierīgi..." Būtu viņi redzējuši ņujorkiešus!

Es novilku kurpes un zeķes, izspļāvu košļeni un pamasēju kājas. Lidojums pāri okeānam pilnīgi izsitis mani no sliedēm. Saņēmis spēkus, es aizkļuvu līdz vannas istabai. Odens no krāniem šāvās spēcīgā strūklā. Spogulī es ieraudzīju komandējumā esoša franču superdetektīva mazpie-vilcīgo fizionomiju. Gaisā saslējušies mati, neskūti, ar sariem apauguši vaigi! Ar pēdējiem spēkiem es izkravāju čemodānu un ieliku mantas skapī. Tad aizvēru logu, lai kaut mazliet nomāktu neizturamo troksni. Labi vēl, ka es neaizmigu vannas istabā!

* * *

Lempis Puarē tomēr bija precīzi pierakstījis telefona sarunu laikus. Tas lielā mērā atviegloja zvanītāja meklējumus. Ak vai! Noskaidrojās, ka

zvanīts no taksometru pieturas pie Vijenas-sir-Sēnas stacijas. Tas vēlreiz apliecināja, ka mūsu uzbrukums pilnībā izgāzies. Tai laikā, kad Resnis spīdoši demonstrēja karamākslu ap Langusta villu, pārītis Mcsīna — Se-rizola mierīgi atgriezās Parīzē ar piepilsētas vilcienu, iejukuši atpūtnieku pūlī...

— No šī brīža mūsu vienīgā iespēja ir tikai telefona sarunu noklausīšanās, — konstatēja Resnis.

Ar to pietika, lai kriminālpolicijas pirmā operatīvā grupa tiktu norīkota strādāt diennakts režīmā. Noklausījās visus svarīgos objektus Parīzē, Mc-dānā, Salbrisā, Langusta medību mājiņu, ko atklāja pavisam nesen. Lai operācija noritētu sekmīgi, lai pievienoja radiouztveršanas un pelcngācijas speciālo apakšvienību no policijas Izlūkošanas pārvaldes, kas atradās septītajā stāvā. Komisārs Berliā iedeva man speciālu atslēgu, ar kuras palīdzību es varēju atvērt slepenas durvis, kas savienoja kriminālpolicijas un izlūkdienesta apakšvienības. Tas ļāva ieekonomēt laiku saņemtās informācijas atšifrēšanai.

Pagaidām visas mūsu pūles un pacietīgā gaidīšana bija veltīga: vajadzīgais telefons spītīgi klusēja, izņemot dažas nenozīmīgas sarunas, no kuram gandrīz vai raudāt gribējās.

Es zaudēju ticību saviem spēkiem. Starp citu, tāpat kā visi pārējie, ieskaitot policijas prefektūru, kas arī mīņājās uz vielas. Mēs par to uzzinājām no pesimistiskajiem preses ziņojumiem. Resni izsauca pie ministra uz nopietnu sarunu:

— Es saņēmu sūdzību no mana kolēģa, jūras karalietu ministra vietnieka. Viņš ir grāfienes Morlijēras radinieks. Pēc viņa domām, slepkavības izmeklēšana nav nemaz kustējusies uz priekšu. Un es gandrīz esmu gatavs viņam piekrist. Mēs jau esam pieraduši, ka jūs strādājat labāk, Vjcšēn. Tātad^s lūdzu jūs iesaistīt šai lietā jūsu labākos detektīvus. Un kaut vai tikai šoreiz sadarbojieties ciešāk ar policijas prefektūru! Ceru, ka pēc nedēļas Mesīna būs jums rokā...

Viegli pateikt. Piemēram, kā lai uzlabo sadarbību ar prefektūru, ja Pomarcda nepārdomātā vizīte pie Suberta mums visu izjauca! Un tele-

fona sarunas? Es pa kripatiņai savācu informāciju rajona un starppilsētu telefonu centrālēs. Prefektūra, turpretim, nekustināja ne pirkstu. Varbūt, ka šīs ziņas arī nav īpaši svarīgas, bet tās tomēr apstiprina Fransa Su-berta līdzdalību noziedznieka slēpšanā. Tās man ļauj viņu jebkurā brīdī arestēt un piespiest pie sienas. Viss ir ļoti vienkārši: rēķinus par starppilsētu un starptautiskajām sarunām abonentam nosūta vienreiz divos mēnešos. Man izdevās atrast jūnija un augusta apmaksātos rēķinus par Me-dānas abonenta numuru 83 telefona sarunām. Ar drebošu roku es savā bloknotā pierakstīju, ka trīs dienas pēc kārtas ap pusnakti abonents 83 pieteicis sarunu ar „Kardjello tavernu" Bruklinā. Bet vienreiz deviņos no rīta caur Palermo pieteikta saruna ar Alfrēdo Mesīnas darbnīcu Bagerijā!

Man pat izdevās atrast brālim akmeņkalim nosūtītās telegrammas pēdas. Bija saglabājusies teksta kopija tai telegrammai, kuru es atvedu no .Sicīlijas. Un galu galā ar to pašu telefona rēķinu palīdzību tika atklāti vairākkārtēji zvani no Medānas telefona numura 83 uz Fransa Subcrta dzīvokli. Tas nozīmē, ka Langusts ir ķezā!

Pēc ministra brāziena Resnim, gribot negribot, nācās kļūt daudz aktīvākam:

— Ja līdz nedēļas beigām noklausīšanās nedos nekādus rezultātus, ņemam ciet Langustu! - Ar niknumā pietvīkušu seju šo frāzi viņš mums izkliedza katru ritu. — Mēs viņu piespiedīsim runāt. Viņam vajadzēs atzīties!

Tā jau nu būtu, bet pilnīgas pārliecības tomēr nebija. Es ieteicu nezaudēt pacietību. Visvairāk mani pārsteidza, ka mūsu kolēģi no prefektūras nenovērtēja telefonu noklausīšanās iespējas. Vai tā ir nepilnība darbā vai arī taktisks gājiens? Katram kantorim, galu galā, ir savas metodes. Runājot par darba metodēm, šķiet, ka Ričards Beikers tomēr nepaspēja novērtēt mūsējās. Aizbraukšanas dienā viņš pārstāja smaidīt un likās, ka Parīzē viņš atstāj savu sapni. Bet, varbūt, viņam sāka rasties sirdsapziņas pārmetumi par savu nelietderīgo uzturēšanos pie mums?

— Piezvaniet man, ja Mesīnas pēdas atvedīs jūs uz Savienotajām Valstīm, — mans jaunais draugs optimistiski teica, sniegdams man savu mājas adresi.

Viņš vienkārši izsmēja mani!

Tomēr pienāca diena, kad Savienotās Valstis lika sevi manīt. Kādā vakarā, kad es, cīnīdamies gan ar izmisumu, gan miegu, dežūrēju telefona centrālē, cilindrs sāka griezties, papīra lente slīdēja uz priekšu, bet telefona klausulē atskanēja neparasts signāls...

— Žasman 85.44, — sacīja telefoniste, — nenolieciet klausuli, jūs izsauc Ņujorka!

No dažādiem sprakšķiem, tālām balsīm, kas runāja cita caur citu, vārdiem ,,jā“, „hallo", lamām es pamazām atguvos. Mana sirds sarāvās saspringtās gaidās un tad sāka strauji sisties.

— Sveiks, — teica balss, kuru es pazinu uzreiz, kaut nekad nebiju dzirdējis. — Sūti?

Pirmajā brīdī es nodomāju, ka tas teikts man! Taču tūliņ klausulē atskanēja blēdīgā Fransa miegainā balss:

— Nē, nē.

— Zvanu, lai pateiktu, ka nokļuvu galā labi. Tiesa, iekļuvām dažās gaisa bedrēs, bet tas nav tik briesmīgi... Kā tev?

— Viss kārtībā, — atbildēja Franss. — Esi piesardzīgs... Mēdz būt visādi...

Otrā rītā starptautiskā komutatora uzziņu dienestā es uzzināju, ka zvanīts no bāra „Kardjcllo taverna", kas atrodas Ņujorkā, Bruklinā, Ceturtajā avēnijā 256.

Šis zvans izlēma manu likteni.

— Borniš, jūs dosieties uz Ņujorku. Ar izdevumiem saistītās problēmas uzņemos es. Šis Mcsīna jau pārāk ilgi jauc mums galvu. Pietiek! Vismaz nomierināsim ministru un noķersim jūras ministra vietnieka māsīcas slepkavu.

— Šef, man nav vīzas...

— Neesiet uzmācīgs... Vīza jums būs. Esiet taču vienreiz īsts detektīvs; velns jūs rāvis! Uzpurinieties kaut mazliet, vairāk enerģijas! Citādi piezi augsiet ar dibenu pie krēsla, noklausīdamies tukšas sarunas...

Es pametu skatienu pulkstenī. Bija astoņpadsmit pēc vietējā laika. Cik ilgi es nogulēju? Skaidrs, es atslābinājos pēc siltās, nomierinošās vannas. Spēki atgriezās tikai pēc ilgā miega. Es aprēķināju laiku starpību: Parīzē bija pusnakts... Marlīza droši vien gulēja, viņas garie mali bija izplūduši pa balto linu spilvenu, uz kura skaisti izšūti viņas iniciāli. Mana sirds sažņaudzās ilgās...

Mūsu mājā no jauna valdīja savstarpējs maigums. Varbūt, Marlīzas neizdevies brauciens uz Korēzu būs viņu izārstējis?

Kad viņa sarauca uzacis un noprasīja man: „Kur tu atkal posies?", pietika tikai atbildēt ar nopietnu sejas izteiksmi, nedaudz mīklaini un izvairīgi: „Strādāt!", kas, starp citu, bija tīra patiesība, lai viņa nomierinātos. Kad es viņai pateicu: „Es braucu uz Ameriku", — viņa klusējot sāka kārtot manu čemodānu tāpat kā vecajos labajos laikos. Pirmoreiz es aizbraucu no mājas ar vieglu sirdi un tikai tāpēc, ka pirms pašas aizbraukšanas viņa man novēlēja: „Atgriezies ātrāk," — un maigi noskūpstīja. Pusnakts...

Resnis, droši vien, jau sen atstājis mini debesskrāpi, kurā atrodas mūsu pārvalde, izdzēris savā iemīļotajā restorāniņā tradicionālo anīsa liķieri un, pārģērbies sporta kostīmā, veicis ikdienas skrējienu pa Sēnas krastmalu.

Es atvēru balkona durvis. Pilsētas troksnis atkal apņēma mani. Bet šoreiz mani aizrāva pilsētas ainava. Norietošās saules staros un puskrēslā viss ieguva zeltītu nokrāsu, formas un krāsa kļuva ideālas. Virs tagad tukšajiem debesskrāpjiem, kas šķita kļuvuši gaisīgi viegli, saules stari izgaismoja mākoņu mežģīnes. Apkārtne, apjomi, krāsas — viss man šķita nereāls. Austrumos debesis bija ceriņu krāsā. Zem manis pa ielu, kas tumsa no krītošās ēnas, brāzās milzīgu kravas mašīnu kolonas, gājēju straumes plūda uz autobusu pieturām un metro ieejām.

Taksometri pārgalvīgi spraucās mašīnu plūsmā, nekaunīgi atspiežot sānis citas mašīnas.

Likās, ka šis apdullinošais troksnis, kas iespiedās itin visur, nekad neaprims...

Es aizvēru durvis un nodevos prozaiskākām rūpēm. Ļoti gribējās ēst. Viesnīcas restorāna ēdienkarte gulēja uz naktsgaldiņa. Diemžēl,mani gaidīja vilšanās, jo tajā bija visparastākie eiropiešu ēdieni.

Es noliku ēdienkarti atpakaļ uz galdiņa, jo tā nespēja apmierināt manas vēlmes.

Man gribējās nogaršot slavenos hamburgerus, ketčupu, tunča salātus. Ričards Bcikers tā slavēja visus šos ēdienus. Un bez tam man ļoti gribējās pastaigāties pa Bruklinu.

Pēc desmit minūtēm es atrados amerikāņu pazemes sirreālistiskajā pasaulē, kurā viss — formas, līnijas, apjomi — mani mulsināja un satrauca. Es izgāju caur masīvu koka turniketu, kas atgādināja būri... Pa galvu pa kaklu es izmisīgi devos iekšā dažādu pāreju labirintos, ko norādīja mīklainas abreviatūras. Ķerdamies pie eskalatora margām un riskēdams nokrist, es beidzot izkļuvu uz platformas, kas līdzinājās garai kapličai, kuras velves balsta metāla stabi.

Varbūt es esmu kļuvis par upuri kādā liktens rotaļā? Kada bezdibenī mani rauj šis dārdošais vilciens, kurš šūpojas no vienas puses uz otru un kura grīda klāta netīrumiem, bet sienas noķēpātas ar uzrakstiem un zīmējumiem?

Es nokļuvu starp diviem klaidoņiem, kuri neizturami smirdēja pēc sviedriem, netīrumiem un urīna. Manā priekšā stāvēja nēģeriete raibā kleitā, lepni izslējusi sīksprogaino galvu, kurā krustām šķērsām bija izšķirti daudzi sīki celiņi.

Galvenās policijas pārvaldes ass un Džeimss Bonds no Sosē ielas pameta šo elles vagonu ar patiesu atvieglojumu un devās uz priekšu pa šausmu pilnām pārejām, kur starp atkritumu kaudzēm, sasistām pudelēm un tukšām konservu kārbām klenderēja simtiem piedzērušo un diedelēja pēc viena vai diviem centiem. Beidzot pēc visa šī murga es tomēr izkļuvu svaigā gaisā. Tagad es uzzināšu, kas ir „Kardjello taverna*' Bruklinas Ceturtajā avēnijā.

XVII

Sniegbalts ,,kadilaks“ izcēla Roko Mcsīnas iedegumu, ko vēl vairāk pastiprināja rozā krāsas krekls un bēša krāsas uzvalks. Viņš izskatījās pēc jauna, veiksmīga biznesmeņa, viena no tiem, ko Amerikā cienīja. Viņa iesauku Amerikānis izdomāja ne jau vīns pats, to viņam deva Parīzē! Viņš ar grūtībām piespieda sevi ievērot ātruma ierobežojumus, braukdams pa piecsimt trīsdesmit piekto nacionālo šoseju no Haistonas uz Ņudžersiju. Pulkstenis rādīja jau četrpadsmit un trīsdesmit piecas minūtes. Viņš pazaudēja daudz laika, braukdams caur Vudbrid/.u, jo nokļuva aiz tūristu mašīnu kolonas, kas devās uz Ebreju memoriālo parku. Gāzes pedālis gandrīz vai dedzināja viņa kāju, bet ar ceļa policiju labāk tomēr nesapīties. Tomēr dažus gabalus viņš brauca lielākā ātrumā: dons Gvi-doni nemīlēja gaidīt.

Skaistulis Roko dievināja savu jauniņo ,,kadilaku“ ar atveramu jumtu. Tā bija lieliska mašīna! Viņam vispār patika viss amerikāniskais. Liekas, ka neviena mašīna nepārspēja ,,kadilaku“ komforta un salona skaņu izolācijas ziņā. Pagriezienos tas gan bija mazliet smagnējs, bet tādas mašīnas Sicīlijā nebija nevienam citam. Pietika ar vieglu kājas kustību, lai dažās sekundēs motors attīstītu maksimālo ātrumu. Dažbrīd viņam likās, ka tūlīt, vienmērīgi dūcot visiem astoņiem cilindriem, mašīna pacelsies gaisā Roko smējās Languslam tieši acīs, kad ieraudzīja to metāllūžņu kaudzi, citādi to nevarēja nosaukt, ar kuru Langusts veda viņu uz. Orlī lidostu. Kā gan solīdais Franss atļāvās sēsties pie šī aizvēsturiskā ,,rcno“ stūres? Protams, tā ir viņa personīgā lieta, bet Roko viņa vietā... Tomēr Langusts nebija slikts un^ droši vien^ratījās savā vecajā ķerrā, lai nepiesaistītu policijas uzmanību. Roko, steidzīgi atgriezies no Medānas, uzskrēja viņam virsū pazemes garāžā Sušē ielā. Viņš parādījās tik pēkšņi, ka Franss, kurš par spīti savam apaļīgumam bija slavens ar savu ātro reakciju, bija negaidot pārsteigts.

— Velns parāvis, ko tu te dari?

Ieraudzījis viņa izbiedēto seju, Roko nespēja atturēt smaidu:

— Gaidīju tevi. Gribēju uzzināt, kas noticis...

— Kas noticis! Tas, ka es tikko izrāvos no policijas nagiem. Viņi mani izsauca sakarā ar slepkavību Nelī. Es to nepārdzīvošu... Kur Liliāna?

— Mājās...

— Ko tu domā darīt?

— Es laižos prom. Šovakar divdesmit divos aizlidoju. Tu mani gaidīsi Armajē ielā 18 deviņos vakarā.

— Kur?

— Kārno prospekta galā. Astoņpadsmitais numurs ir tieši pie Duazī prospekta. Ja būs aste, tad es aiziešu pa Terna ielu... Atved jaunu pasi, jo ar Mesīnu ir cauri!

— Bet...

— Nekādus ,,bet“... Man vajadzīga jauna pase. Ar amerikāņu vīzu. Pārējais ir tavas problēmas.

Franss Suberts no bailēm nosvīda.

Roko nejokoja. Slepkavība Nelī karājās pār viņu kā Damokla zobens. Ja būtu paredzējis tādu iznākumu. „Kā gaļas tirgotavā," — nesen viņam bija teicis Pomareds.

— Ko lai es daru bez fotogrāfijas?

— Ņem šo: tu pats teici, ka pazīsti tādus meistarus, kas pie vajadzības var apšmaukt pašu prezidentu! Tūlīt brauc pie viņiem. Vakarā nenokavē. Man nepatīk gaidīt.

Bravo, Langust! Gan pasu kontroles inspektors, gan pēc tam viņa amerikāņu kolēģis no imigrācijas dienesta nešaubīdamies iespieda savus zīmogus rūpnieka Džīno Ceriņi pasē.

* * *

Tūlīt pēc ierašanās Bruklinā Roko piezvanīja uz Parīzi, lai no miega uzmodinātajam Fransam paziņotu par laimīgu atgriešanos. Viņš bija licies pārāk norūpējies. Jā, .Franss ir novecojis. Viņam vajadzētu pamest lietas

un ķerties pie fazānu audzēšanas savā Solonas muižā. Un jo ātrāk, jo labāk!

Viņš pameta skatienu pulksteni: viss kārtībā, viņš ieradīsies laikā. ,,Kadilaks“ rūpīgi apbrauca visas bedres un bedrītes uz zemes ceļa, kas stiepās gar dona Gvidoni bagātās vasaras muižas malu. Tikai kāpēc tā bija apvilkta ar stiepļu žogu, pa kuru plūda strāva? Lai medījums neizbēgtu ārā vai lai svešinieks neiekļūtu iekšā?

Roko samazināja ātrumu. Tieši četrpadsmitos piecdesmit minūtēs viņš apturēja mašīnu pie iespaidīgiem kā cietoksnim vārtiem, aiz kuriem bija redzama medību mājiņa, ko pieticīgi sauca par „Lapsas alu“. Uz nozīmēto tikšanos Roko bija ieradies tieši laikā.

Viņu sagaidīja mafiozi, kura izskatā nebija nekā no medību saimniecības sarga. Viņa bikšu kabatu vilka lejup skaidri nomanāms kolts. Neatkāpdamies ne soli, viņš pavadīja Roko līdz pat salonam, kuru rotāja daudzi muzeju retumi.

Šī medību mājiņa un tās apkārtne piederēja godājamajam miljardierim, dona Kalodžero Pucoli personīgajam pārstāvim Ņujorkas štatā, donam Gvidoni.

* * *

Dons Gvidoni pamatoti bija slavens ar to, ka viņam izdevās viss, pie kā viņš ķērās. Kopš savas iestāšanās noziedzīgajā organizācijā viņš bija paveicis visdažādākās un nelikumīgākās lietas, kurās nepazina sakāvi. Šo veiksmi varēja izskaidrot ar viņam Dieva doto dāvanu — spēju iedzīt šausmas citos, ko viņš prata sekmīgi izmantot savu mērķu labad. Viņa darbība varēja kalpot par lielisku ilustrāciju mafijas visvarenībai. Viņš sāka savu karjeru kā pieticīgs olīvu eļļas pārdevējs nabadzīgajā Vilalbas ciematā netālu no Palermo.

Pateicoties neatlaidīgam darbam un apķērībai, viņam izdevās sakrāt pieklājīgu kapitālu, ko viņš ieguldīja sākumā vienā, pēc tam citā kompānijā. Tām abām bija solīda reputācija.

Pēc četriem gadiem viņam bija monopols visu šķirņu olīvu eļļas un tomātu pastas importā uz Savienotajām Valstīm. Viņš nostājās uz noziegumu ceļa. Fiktīvas ķīlu operācijas deva iespēju iegādāties ar fiktīvu personu palīdzību milzīgu nekustamo īpašumu, kurā Haistonas medību muiža ar privātu aerodromu, kur tika sagaidīti viscienījamākie viesi, bija tikai piliens jūrā.

Dons Gvidoni bija desmit gadus jaunāks nekā mafijas galva, tās krusttēvs dons Kalo Pucoli. Viņi bija veci draugi. Abiem aiz muguras bija vienlīdz nabadzīga bērnība un vētraina jaunība. Abi savā laikā bija cietuši no karabīneriem un cietumsargiem.

Tāpat kā dons Kalo, ari dons Gvidoni svēti ievēroja Omcrtu — klusēšanas likumu un šī baismā likuma vārdā sodīja pļāpas, skauģus un spītniekus...

Daudzi dona Gvidoni konkurenti pieļāva lielu kļūdu: viņi pārāk zemu novērtēja šo mazo brunetu ar jau iezīmējušos plikumu galvvidū un kvadrātveidīgo žokli. Viņi nepievērsa uzmanību cietsirdīgajam skatam caur brillēm bruņurupuča rāmjos. Jā, daudzi no viņiem saprata pārāk vēlu, ka nedrīkstēja neņemt vērā šī izbijušā olīvu eļļas, kazu siera un rupjmaizes tirgotāja brīdinājumus. Viņš bija savas mīļotās Sicīlijas cienīgs dēls...

122.gada septembrī Dž.uzepc Gvidoni kopā ar Vitorio Mangano, Ro-ko Mesīnas tēvoci, uzkāpa uz kuģa „Providence" klāja, kas devās uz Ņujorku. Abi itālieši uzskatīja, ka Čikāga ir vispiemērotākā viela, lai tur iedzīvotos kapitālā.

Viņi apvienoja savus trūcīgos ietaupījumus un atvēra pārtikas preču bodīti. Taču viņu godīgā tirdzniecība bankrotēja klientu trūkuma dēļ. Pēc tam viņi nolēma pievērsties reketam un bruņotām laupīšanām. Viņi bija izvēlējušies...

Pēe sešiem gadiem Džuzepc Gvidoni jau bija Čarlija Lučiano, saukta par Laimesbērnu, kompanjons un kopā ar viņu pārvaldīja slepenos publiskos namus un tirdzniecību ar narkotikām. Šai ampluā Gvidoni piedalījās noziedzīgo organizāciju sanāksmē Klivlcnda un viņu ievēlēja par mafijas

vadoni Bruklinā. Tas bija viņa galvu reibinošās karjeras sākums. Mazā auguma itālietis prata tik veiksmīgi pretoties policijai un tiesu viltībām, ka iekaroja cieņu noziedznieku pasaulē. Jau 146.gadā viņa ietekme bija tik liela, ka valdībai bija jāatsakās no nodoma izsūtīt viņu no valsts un atņemt ASV pavalstniecību. Dons Gvidoni izdarīja vēl vairāk: vienā no savām daudzajām kompānijām viņš vadībā izvirzīja pazīstamu prokuroru, kurš pirms tam nesekmīgi bija pūlējies panākt viņa tiesāšanu. Neviens un nekas nespēja viņu apturēt...

Ar reketu, šantāžu un vardarbību sicīlietis sakrāja kapitālu vairāku miljonu dolāru vērtībā. Viens no ienesīgākajiem viņa slepenās darbības veidiem, starp citu, līdztekus oficiālajai tirdzniecībai ar olīvu eļļu, ar ko viņš nodarbojās tikai patikas pēc, bija pagrīdes totalizators.

Savienotajās Valstīs likums atļāva totalizatoru tikai hipodromos. Džu-zepe Gvidoni rīkojās pēc sava prāta. Nabadzīgajos kvartālos viņš radīja slepenu brokeru kantoru tīklu. Sistēma darbojās vienkārši, bet precīzi: spēlmanis izvēlējās numuru no trīs skaitļiem un iemaksāja naudu kādā no kantoriem. Tad gaidīja, kamēr avīzes publicēs pēdējos zirgu skriešanas sacīkšu rezultātus. Ja viņš bija uzminējis pirmo ciparu, tad cerēja, ka nākošajās sacīkstēs sakritīs otrs cipars, un pēc tam tāpat trešais. Ciparu kombinācijas, kas nesakrita ar sacīkšu rezultātiem, no spēles tika izslēgtas.

Šī spēle bija ļoti populāra, jo veiksmes gadījumā varēja saņemt piecsimt reižu lielāku summu nekā iemaksātā likme, bet neveiksmes gadījumā bija paspēlēts samērā maz. Džuzepe Gvidoni, kas tai laikā jau bija saņēmis dona titulu, personīgi kontrolēja pagrīdes totalizatoru. Tā naudas aprite katru dienu bija no diviem līdz trīs miljoniem...

Protams, tā nebija nekāda debesu manna, kas par velti birst no debesīm. Te vajadzēja dona Džuzepes nežēlīgo varu, lai turētu rokās visus šos kantoru kalpotājus, naudas savācējus, kontrolierus, baņķierus. Visniecīgākais nepakļaušanās mēģinājums uzreiz nozīmēja nāvi. Lieks pļāpīgums, kas konkurentus vai policiju varētu uzvest uz, pagrīdes bankas pēdām, tika sodīts ar nāvi. Izšķērdēta nauda vai tīšas kļūdas naudas savākšanā laboja ar

nāvi! Bet, ja ievēroja visus spēles noteikumus (sevišķi augstu kotējās prasme turēt mēli aiz zobiem), tad šī lieta deva labu peļņu: kantoru kalpotāji saņēma desmit procentus no reģistrētajām likmēm; kontrolieris — divdesmit piecus procentus; baņķieri — sešdesmit piceus procentus, un no tiem viņiem bija jāizmaksā laimesti. Bet lai kāda arī nebūtu summa, ko laimēja veiksmīgie spēlētāji, dons Džuzepe laimēja vienmēr!

Jātcic, ka viņš nodrošināja daudziem cilvēkiem pārticīgu dzīvi. Viņam patika atbalstīt savus talantīgos tautiešus. Hugo Batalija, kas tāpat kā dons Džuzepe nāca no Vilalbas ciemata, bija dzimis miesassargs. Viņš ļoti ātri kļuva par uzticības personu un visdelikātāko uzdevumu izpildītāju. Hugo šāva ātri un precīzi.

Lai apmaksātu viņa daudzos pakalpojumus, dons nodeva viņa rīcībā vienu kvartālu, kurā darbojās totalizators. Hugo spīdoši lika ar visu galā un ievērojami palielināja savus ienākumus. Viņš savlaicīgi savaldīja dažus aktīvākos blēžus un, pārlecis pāri vienam pakāpienam, uzreiz ieņēma ilgoto kontroliera vietu, jo tas bija vienīgais, kas pazina ne tikai totalizatora saimnieku un zināja dienas ieņēmumu summu, bet zināja arī pašas bankas atrašanās vietu, kas pastāvīgi mainījās. Taču kādā rītā ,,kadilaks“, kurā viņš tikko bija iekāpis, uzsprāga. Tieši pirms tam dons Džuzepe bija apsolījis viņam skaistu nākotni... Dona Džuzepes nodomi, tāpat kā Dieva ceļi bija neizdibināmi...

* * *

Roko ar grūtībām apspieda izbrīnu. Viņa priekšstats par donu Džu-zepi nesakrita ar to, kāds viņš tagad nostājās Roko priekšā. Viņš atcerējās donu Kalo, solīdo Sicīlijas patriarhu, kam ar drebošu sirdi skūpstīja roku. Tagad viņa priekšā bija pavisam kaut kas cits.

Viesistabā lēniem soļiem ienāca vecs, noguris cilvēks ar asiem sejas pantiem. Viņš bija bez žaketes, tikai vestē. Labā roka bija aizbāzta aiz vestes malas un, šķiet, turēja kuņģi. Sai žestā gan nebija nekā no Napoleona, tā drīzāk bija sāpju izpausme. Jau vairākus gadus vecais mafijas

vadonis cieta no kuņģa čūlas, un tāpēc viņa raksturs bija izmainījies. Viņš bija kļuvis nervozs, agresīvs un kaprīzs.

Ieraudzījis viesi, dons Džuzepe mazliet atplauka. Sejā parādījās kaut kas smaidam līdzīgs. Ar kreiso roku viņš apskāva Roko kaklu, noskūpstīja un norādīja viņam uz krēslu pie pulēta ozolkoka galda.

— Priecājos, dēliņ. Man patīk precizitāte. Precizitāte ir pamatā jebkuram darbam. Es gribēju tevi redzēt šeit aci pret aci, tādēļ ka gribu ar tevi parunāt par nopietnām lietām. Tu zini parunu: „Dievs palīdz glabāt noslēpumu, kamēr to zina divi. Tiklīdz zina trīs — zina visi“... Mūsu sarunai jāpaliek starp mums.

— Es sekoju jūsu padomiem, — atbildēja Roko. — Es braucu pie jums pa lauku ceļu un vairākkārt apstājos lauka vidū...

— Labi, ļoti labi.

Dona Džuzepcs apmierinātību izteica lēnās acu plakstu kustības aiz. briļļu stikliem bruņurupuča raga rāmjos. Viņš šķērsoja istabu un atlaidās atpūtas krēslā. Roko pagriezās pret viņu ar visu krēslu. Virs kamīna pie sienas bija baltā lāča galva, bet abās pusēs tai divas lapsu galvas. Dons Džuzepe uzmanīgi un domīgi vēroja Roko. Tad teica:

— Man tevi ieteica dons Kalo. Ja tu spēj būt uzticīgs un proti turēt mēli aiz zobiem, tad es padarīšu tevi bagātu. Lūk tā. Sanfrancisko parādījies jauns vilks ar gariem jo gariem zobiem. Viņu sauc Franks Bolelli...

Pie šī vārda Džuzepe negaidīti spēcīgi iebelza ar kreiso kulaku pa krēsla roku atbalstu.

— Viņš grib ieņemt manu vietu... Drīz būs mūsu organizācijas nacionālais saiets. Tajā viņš cer mani gāzt. Viņš apgalvo, ka es esmu par vecu un mana slimība neļauj stingri turēt grožus rokās... Viņš apvaino mani, ka es, lai izrēķinātos, esmu izdarījis virkni slepkavību, kas satricināja godājamo organizāciju. Viņš ir paziņojis, ka es neesmu spējīgs ieviest kārtību. Te viņš min mirušo Bataliju, kas akli sekoja viņa padomiem un gribēja mani izputināt un iznicināt. Par laimi Dievs to nepieļāva...

Dona Džuzepcs lūpas sāpēs krampjaini savilkās. Viņš vēl stingrāk piespieda roku vēderam. Pēc neilga klusuma brīža viņš turpināja:

— Es nevarēju pat iedomāties, ka Hugo izdarīs kaut ko tādu! Piekrāpt mani gandrīz par miljonu! Viņš beidza tāpat kā Bags Sidžels, kas radīja Lasvcgasu... Vai tu zini par to? Viņš iebāza savā kabatā daļu no līdzekļiem, ko organizācija deva viņam priekš kazino darbības. Viņš valdīja nakts impēriju, bet kļuva par nebūtības karali! Un ar šo Botelli būs tas pats. Šis nelietis nav taupījis pūļu, lai izgāztu mani balsošanā. Viņš demoralizē arodbiedrības, sakompromitē to vadītājus, viņš iznīcina manus draugus... Viss, viņš ir zaudējis! Es šo krupi Botelli padarīšu par izsmiekla objektu! Par mani izdzirdēs arodbiedrību vadība. Es viņiem parādīšu, ka viņš patiesībā ir muļķis, kas nespēj aizsargāt savas intereses... Tagad par mani jeb par plāniem nomainīt mani — donu Džuzepi Gvi-doni...

Dons lepni saslējās, sakoda zobus. Viņš piecēlās no krēsla un sāka staigāt pa istabu. Tas vairs nebija vecais, slimais vīrs. Roko priekšā bija spēcīgs, cietsirdīgs, nežēlīgs plēsoņa. Viņš izvilka labo roku no azotes un padraudēja neredzamajam pretiniekam.

— Ko es varu darīt jūsu labā? — Roko pajautāja.

Dons Džuzepe strauji apstājās viņa priekšā.

— Tu man palīdzēsi, dēliņ. Pierādi, ka tu esi īsts mana nabaga kompanjona Mangano māsasdēls. Man vajadzīga gaiša galva. Brāļi Gaelas, diemžēl, ir tikai izpildītāji. Batalija bija gudrs, bet nauda sajauca viņam galvu. Gudrs, tāpat kā tu. Man par to stāstīja dons Kalo. Patlaban Ba-talijas vieta ir brīva. Ja tu sekmīgi tiksi galā ar uzdevumu, bet nav nekādu iemeslu, kas kavētu tev to izdarīt, tad tu kļūsi par manu vistuvāko palīgu.

Roko klusēja. Tas bija izšķiroša pavērsiena punkts viņa dzīvē. Līdz šim viņa spēle noritēja it kā nomaļus. Protams, viņam bija sava veida talants; neapšaubāmi, viņš bija drosmīgs un noteikts, bet, neskatoties uz to, galvenokārt viņš darbojās individuāli, bez organizācijas aizsardzības, mūžīgās rūpēs par rītdienu.

Dons Džuzepe piedāvāja viņam iekļauties organizācijā. Vēl vairāk, viņš piedāvāja sava vietnieka posteni, kas bija atbildīgs par grupas legālo un nelegālo darbību, par pakļauto cilvēku disciplīnu un to, lai viņi izpil

dltu vienošanās noteikumus. Šāda uzticība bija jānopclna, un to nevarēja tik viegli atgrūst.

— Don Džuzepe, skūpstu roku.

Viņš pazemīgi noslīga ceļos un piespieda lūpas sava labdara labās rokas dclmam kā agrāk to bija darījis Vilalbas ciematā donam Kalo-džero Pueoli.

Mafijas patriarhs palīdzēja viņam piecelties, atvēra sarkankoka sekretāra vāku un uzlika uz galda kaut kādu plānu, pēc tam atlocīja to ar liela karavadoņa svinīgumu.

— Tas ir Lasvegasas plāns...

Roko noliecās pār lapu. Izlasījis pilsētas nosaukumu, viņš pasmaidīja. Tas sevī slēpa milzīgu naudu, ko ātri vinnē un tikpat ātri paspēlē...

— Skaties, tā ir banka. Tajā ienāk visu spēļu namu ieņēmumi. Pēc tam naudu sūta uz Sanfrancisko.

— Cik daudz? — Roko, pēkšņi ieinteresējies, pajautāja.

— Summa mainās. Katru nedēļu tā ir citāda. Vienīgais, ko es varu teikt, ka tā ir daudzkārt lielāka, nekā tu vari iedomāties... Šo dolāru masu aizzīmogotos maisos pastiprinātā apsardzībā nogādā uz Makerenas lidostu tieši pirms izlidošanas. Pēdējā minūtē visus maisus iegrūž lidmašīnas lūkā. Tikai bankas pārvaldnieks zina naudas nosūtīšanas dienu un laiku, tāpat kā apsardzes skaitlisko sastāvu un cilvēkus. Viņš pēc saviem ieskatiem var naudas pārvešanu aizturēt vai paātrināt. Tas tiek darīts, lai nenotiktu aplaupīšanas mēģinājumi. Neviens cits šīs detaļas nezin... Redzi, tātad tev tikai jānokļūst līdz Lasvegasai un jāsagaida mans zvans, lai sāktu darboties ar maksimāliem panākumiem...

Dons Džuzepe izņēma no kabatas papīra lapiņu un iztaisnoja to ar lielo pirkstu.

— Tagad paskaties, dēliņ... Tas ir aviokompānijas saraksts... Pa kreisi ir izlidošanas laiks. Pa labi - aviokompāniju nosaukumi atbilstoši nedēļas dienām, izņemot sestdienu un svētdienu, jo šais dienās banka ir slēgta. Un tā, pirmdiena, ceturtdiena — „Vesterna^11; otrdiena, piektdiena — ,,Ridžencla“; trešdiena — ,,Dclta“. Ar kādu no šo kompāniju lidmašīnām

arī jānodarbojas. Uz zemes viss ir vienkāršāk. Lasvcgasa atrodas tuksneša vidū...

Roko pēkšņi saprata. Viņa galvā veidojās operācijas plāns, kas nostādīs Botelli uz ceļiem: jānolaupa maisi ar Lasvcgasas ieņēmumiem. Šķiet, ka viņam radusies tīri laba ideja un, ja dons to atbalstīs, tad viņš gatavs tam sekot kaut vai ellē.

— Sanfrancisko pēc nolaišanās ari būs apsardze, — viņš domīgi teica.

Dons Džuzepe pasmaidīja:

— Lidmašīna nenolaidīsies Sanfrancisko... Katrā gadījumā tu nestrādāsi viens pats. Botelli radītais juceklis jau piesaistījis uzmanību: Brainds no Manhetenas policijas štāba un Bcikers no FIB sākuši darboties, bez tam, tavas gailas Parīzē nav palikušas bez uzmanības — no turienes atlidojis franču detektīvs, kaut kāds Bornišs...

— Brainds, Bcikers, Bornišs.:. Trīs ,,B“ komplektā! — Roko atturīgi, bet nepiespiesti pajokoja.

— Laikam man, dēliņ, nāksies pārraut šo ķēdīti! — caur sāpēm pasmaidīdams, konstatēja dons.

XVIII

Taksometra vadītājs, ar kuru es braucu, visai dīvaini vadīja mašīnu. Radās pārliecība, ka viņš ir daltoniķis: tik konsekventi viņš jauca sarkano un zaļo krāsu, bet dzeltenā viņam vispār neeksistēja. Ar bailēm es vēroju, kā viņš pāršķeļ mašīnu plūsmu krustojumos. Tas tika darīts tik neprātīgi, ka man dūša sašļuka papēžos.

Lai nebūtu jāskatās uz ceļu, es vēroju viņa stipri atkārušās ausis, kas līdzinājās kāpostlapām. Droši vien, tās vienmēr norādīja vēja virzienu. Varbūt, ka tās kā radars palīdzēja viņam orientēties mašīnu straumē un izvēlēties pareizo maršrutu? Šo iespaidu vēl pastiprināja tas, ka brīdi pa brīdim nervu tiks noraustīja viņa galvu no labās puses uz kreiso it kā

tur iekšējā balss dotu kādu mājienu. Viņš aizdrāzās pa Parka avēniju, tad pa Lafajetslrītu, lavierēdams starp mašīnām, un beidzot, ausis saslējis, apturēja mašīnu tieši pretī policijas pārvaldei Sentrstrītā 24(). Viņa cirka numurs bija pelnījis paaugstinātu dzeramnaudu, ko es viņam iedevu, priecīgs, ka brauciens veiksmīgi beidzies. Es iegāju tumši pelēkajā ēkā pa iespaidīga izskata durvīm un nokļuvu caurlaižu birojā.

Velti es bāzu dežurantam pie deguna savu policista žetonu. Viņā tas neradīja nekādas emocijas. Atšķirībā no taksista, viņa ausis bija pavisam mazas un slēpās zem ezītī saslietajiem matiem. Viņš tādā kā niknumā tīrīja ausis ar sērkociņu, iebāzdams to tik dziļi, ka, manuprāt, varēja izbadīt caurumu bungādiņā. Beidzot viņš pilnīgi vienaldzīgi paskatījās uz manu žetonu. Pārliecinājies, ka mana klātbūtne neatbilst telpas statusam, viņš paliecās uz manu pusi. Manas angļu valodas zināšanas bija vairāk nekā pieticīgas, bet kaut ko es tomēr sapratu.

— Jums ir kādas problēmas?

— Es gribētu satikt komisāru, — es atbildēju.

Pārsteigumā viņš nometa sērkociņu, tad atgāzās pret krēsla atzveltni, sakrustoja spalvainās rokas uz vēdera un izbrīnījies paskatījās uz mani.

— Tik vien? Vai jūs esat pārliecināts, ka negribat redzēt prezidentu Eizcnhaueru, ja jau reiz esat ieradies Savienotajās Valstīs?

Mans apmulsums, acīmredzami, sagādāja viņam baudu. Es atkal parādīju viņam savu zeltaino žetonu ķēdītē. Viņa smaids sāka mani kaitināt, bet es centos savaldīties. Bez tam es centos runāt angliski precīzāk un pārliecinātāk, lai radītu viņā pārliecību par manu nodomu nopietnību.

— Francijas policija! Ziņojiet par inspektora Borniša ierašanos no Parīzes.

— Bet es esmu seržants Endrjū, — viņš pasmīkņāja, joprojām šūpodamies krēslā. — Jau sešus gadus katru dienu es redzu, kā komisārs iekāpj, lūk, lajā liftā man pretim. Un nevienu reizi es neesmu atļāvies viņu traucēt...

Viņš vēlreiz uzmanīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām, pārstāja šūpoties un, saraucis uzacis, noprasīja:

— Uzvārds?

Es pēc iespējas skaidri atkārtoju savu uzvārdu, tad, lai viņam labāk pielektu, sāku saukt pa burtiem:

— Bornišs... Bē, o, er, en...

Viņš mani pārtrauca:

— O’kei, o’kei... Sēdieties.

Es apsēdos netālu no dežuranta uz neliela dīvāniņa un tāpēc dzirdēju, ka viņš trakā ātrumā nobēra kaut ko pa telefonu. Par spīti tam, ka pēc atgriešanās no Venecuēlas es apzinīgi trīs mēnešus apmeklēju paātrinātos angļu valodas kursus Berlica skolā, es tikai ar grūtībām uztvēru no viņa runas dažas frāzes. Viņa runas temps bija daudz paātrinātāks nekā mani kursi! Vienīgais, ko es sapratu, bija tas, ka runa gāja par mani... Beidzis ziņot, viņš pagrāba no kastītes jaunu sērkociņu un atkal iegremdēja to auss dziļumos, šoreiz gan kreisajā ausī...

* * *

Pirmā nakts Ņujorkā bija briesmīga: vai nu man rādījās murgi, vai arī es pēkšņi pamodos un ilgi nevarēju saprast, kur es atrodos. Iepriekšējā dienā es šausmīgi noguru: kājas es nejutu, tās bija nospiestas, staigājot pa ielām, sāpēja nieres, kas bija atdauzītas metro vagonu spēcīgajos grūdienos.

Brīnums vēl, ka es iznācu no šī metro dzīvs un pie tam vēl īstajā vietā. Tas, ka es sekmīgi nokļuvu līdz „Kardjello tavernai", vēl neko nenozīmēja. Vajadzēja no tā izsist kādu labumu. Bāru es uzreiz neatradu. Vajadzēja ilgi iet kājām pa garo Ceturto avēniju. Beidzot es to sameklēju Hovanusa kvartālā starp divām trīsstāvu ēkām. Frizētava 254. namā bija slēgta, bet 258. nama televizoru veikala vitrīnā karājās uzraksts „Slēgts. Atvaļinājums.".

Bāra priekšā stāvēja pelēks „krcislera" markas „imperiāls". Citi hromētie monstri stāvēja visapkārt pie kaimiņu mājām un spīdēja laternu gaismā.

Bāra durvis bija pusvirus. Ienācis iekšā, es gandrīz izmežģīju kaklu, pūlēdamies saskatīt publiku. Tas bija veltīgi, jo lielā zāle grima puskrēslā. Klātesošo sejas saskatīt bija pilnīgi neiespējami. Varēja ieraudzīt tikai vīriešu siluetus, kas nāca pie bāra letes, kura atradās man kreisajā pusē. Vislabāk no katras vielas varēja redzēt televīzijas programmu, jo televizors stāvēja uz speciāla tumša koka paliktņa virs bāra letes, aiz kuras brīdi pa brīdim parādījās mazs resnītis, atgādinādams leļļu teātra personāžu. Vienīgais, ko man te izdevās saost, bija spēcīga tabakas dūmu smaka, kas sajaucās ar nostāvējušos alus un tomātu mērces smaku.

Ap diviem naktī es izgāju no bāra un, gremodams košļājamo gumiju, vairākkārt nogāju gar „Kardjello tavernu". Man bija vairāk izredžu, ka mani aizturēs policijas patruļa, nekā ieraudzīt skaistulīti Roko, bet mednieka azarts nomāca briesmu nojautu un badu...

Kad es atradu ieeju metro un atkal salikos ar tā pastāvīgajiem iemītniekiem — narkomāniem un klaidoņiem — manā kabatā atradās papīrītis ar kādiem desmit automobiļu numuriem. Varbūt tie nekam neder, bet, kā saka Vjcšēns, pilīte pa pilītei izveido jūru. Man gan kabatā bija tikai viena „pilīte"...

— Inspektors Bornišs? — virs manas galvas atskanēja balss ar stipru amerikāņu akcentu.

Es pacēlu galvu. Manā priekšā stāvēja cilvēks pelēkā uzvalkā un neilona kreklā, tik tievs kā skelets. Ap viņa kaklu kulstījās nesasieta kaklasaite. Noteikt šī cilvēka vecumu bija grūti. Visdrīzāk — ap piecdesmit. Es piecēlos kājās un paspiedu kaulaino roku.

— Komisāra vietnieks administratīvajos jautājumos. Es saņēmu telegrammu par jūsu ierašanos. Nāciet man līdz...

Es centos neatpalikt no viņa. Mēs kāpām augšā pa vecām trepēm ar čīkstošiem pakāpieniem. Bija skaidrs, ka amerikāņu kolēģi ir tikpat trūcīgi kā franču detektīvi. Iekšā vēdīja vecuma un vecu lietu smaka. Tā man bija labi pazīstama. Tā ož policistu midzenis. Pa ceļam mēs satikām liela auguma puišus policijas formā un zābakos, ar „smitu vesonu" pie jostas. Mežonīgie Rietumi, trūka tikai vēl platmales...

Mēs iegājām trešā stāva kabinetā. Mani uzmanīgi aplūkoja sekretāre, blonda kā Mcrilīna un ar lielām brillēm. Pie sānu sienas karājās liela Ņujorkas karte, noklāta ar spožu aizsargplēvīti. Tāpat kā vakar, kad lidoju pār salām, līčiem, pussalām, es vēlreiz ieraudzīju pilsētas panorāmu, šoreiz tikai mazākā mērogā... Velns parāvis, cik milzīga pilsēta!

Policijas priekšnieka vietnieks man paskaidroja, ka Amerikā kapteiņa dienesta pakāpe atbilst komisāram Francijā. Es izlikos, ka uzmanīgi klausos viņa skaidrojumos, bet iekšēji man nāca smiekli. Es jau nebiju ieradies uz kvalifikācijas celšanas kursiem amerikāņu policijā. Beikers jau bija paguvis pirmais mani apgaismot. No paskaidrojumiem es sapratu, ka kapteinis vada komisariātu, kurš sastāv no inspektoriem un detektīviem. Inspektors stāv zemāk par komisāru. Bet vienkāršs detektīvs — izmeklētājs, tāds kā es, atrodas uz paša zemākā dienesta kāpņu pakāpiena.

— Jums noteikti ir augsta dienesta pakāpe, ja jau jūsu kabinets atrodas galvenajā štābā blakus policijas pārvaldes priekšnieka kabinetam, — es izteicu savu cieņu.

Gatavs! Viņš aiz. lepnuma piepūtās.

— Sākumā es biju inspektora palīgs, tad inspektors un vecākā inspektora palīgs, bet pēc tam mani iecēla par vecākā inspektora vietnieku, tad vecāko inspektoru un beidzot par personālsastāva dienesta priekšnieku! Es jūs iepazīstināšu ar kolēģi Braindu. Viņš ir mūsu izmeklētāju priekšnieks, tas ir, viņš vada slepkavību izmeklēšanas pārvaldi.

Oho! Izrādās „skelets^11 ir personālsastāva dienesta priekšnieks! Manā mīļotajā Policijas pārvaldē visi priekšnieki šīs personas priekšā staigā uz pakaļkājām, lai saņemtu kārtējo paaugstinājumu. Kadru pārvalde — tā ir valsts valstī. Tieši šīs pārvaldes priekšnieks uzspiež savus uzskatus un priekšlikumus pārvaldes ģenerāldirektoram, kas ir drīzāk politiķis nevis policists. Viņu amatā ieceļ iekšlietu ministrs, un viņš visbiežāk pat neorientējas šajā darbā. Tieši kadru pārvaldes priekšnieks ieceļ amatos, pārvieto, apbalvo vai soda padotos pēc saviem ieskatiem, neņemot vērā аря vainotos un neapmierinātos... Jebkurus administratīvos likumus pamato birokrātisks formulējums „dienesta interesēs^11.

— Kādu lietu jūs vēlaties izmeklēt Ņujorkā?

Tātad jāizstāsta viss, neizlaižot detaļas. Batalijas slepkavība. Ričarda Beikcra uzturēšanās Parīzē. Divu sieviešu slepkavība Nelī. Roko Mesī-nas atgriešanās Bruklinā.

Viņš klausījās manī ļoti uzmanīgi, kaut ko atzīmēdams, kamēr es stāstīju. Tad pašūpoja galvu un nolika pildspalvu ar zelta spalvu uz galda.

Viņa plānās lūpas savilkās neatzinīgā smaidā:

— Tas būs priekšniekam. Viņš lūdz atvainot, bet viņš ir ļoti aizņemts un pašlaik nevar ar jums satikties. Viņš novēl sekmīgu darbu.

Viņš uz mirkli apklusa, lai es pagūtu aptvert teikto. Tad turpināja:

— Mūsu dienestiem Roko Mesīna ir labi pazīstams. Viņš ir saistīts ar mafiju. Tas ir nopietns pretinieks. Vai jums nav bail?

Bail? Manā sejā laikam parādījās izbrīns, tāpēc ka viņš steidzās paskaidrot:

— Es gribēju teikt... Nedomāju, ka jūs labi pazīstat Ņujorkas mafiju vai visu Savienoto Valstu mafiju... Tā strādā velnišķīgi efektīgi! Brainds jums to paskaidros sīkāk, jo viņš nodarbojas ar Batalijas un Robinsa lietu... Es viņam piezvanīšu, lai viņš jūs pieņem šodien dienas otrajā pusē. Pulksten piecpadsmitos jūs varat?

Klusuciešot es pamāju un nodomāju, ka te nevelk visu garumā. Tagad bija tikai vienpadsmit! Priekšniecība atšķiras...

— Ja es jums būšu vajadzīgs, es esmu apmeties viesnīcā „Komodors".

— Es zinu, — teica kolēģis, pieceldamies un apiedams apkārt galdam. — Jūs to uzrādījāt reģistrācijas kartītē Aidlvaildas lidostā.

* * *

Ar ko lai nodarbojos, gaidīdams pēcpusdienas tikšanos? Jāpaklejo pa pilsētu. Es gāju kājām pa Lafajetstrītu, kas stiepās gar itāļu apdzīvoto kvartālu. Te gaisā vēdīja jau pazīstamā picas un kafijas smarža, starp mājām uz auklām karājās žūstošā veļa... Es sajutos atkal gandrīz kā Sicī-

lijā! Tiesa, šejienes arhitektūra atšķiras no Palermo... Ielas un avēnijas, ko apzīmēja ar skaitļiem, krustodamās veidoja taisnstūrus kā milzīgā šaha dēlī. Tāds plānojums gan nebija sevišķi gleznains, bet ļoti ērts, lai orientētos pilsētā. Es šķērsoju Brodveju un atrados skvērā starp laika apzīmogotām ķieģeļu ēkām. Pienāca divstāvīgs zaļas krāsas autobuss. Es uzrausos pa pakāpieniem un nokļuvu apkampušos mīlas pārīšu sabiedrībā. Mani pārņēma laime, miers un labsirdība. Silts vējiņš apvēdīja seju... Tā es braucu pa Piekto avēniju un, sasniedzis Braintparku, sāku šaubīties: atgriezties viesnīcā, kas atradās pa labi vai arī turpināt pastaigu? Skaistā ielas panorāma tālumā izkliedēja manas šaubas: tikai uz priekšu. Autobuss piebrauca pie milzīgas, pelēkas ēkas, kuras augšējie slāvi pazuda mākoņos.

„Rokfcllcra centrs," — autobusa vadītājs paziņoja skaļrunī.

Es izkāpu no autobusa. Mani satrieca šī milzīgā bišu stropa izskats un trokšņi. Te bija četrpadsmit ēkas, kā piebāztas ar pazīstamu radioelektronikas kompāniju pārstāvniecībām, žurnālu „Time", „Life", „Fortune" redakcijas... Milzīgais „Radiocity" muzikhols, Francijas, Anglijas, Itālijas, Holandes kultūras centri... Visus pārspēja starp mākoņiem peldošais nakts restorāns „Rainbow Room".

Es sajutos kā liliputs starp augstiem tempļiem... Atceļā uz viesnīcu mani neatstāja dziļš sarūgtinājums, ko radīja doma, ka Dāvida un Goliāta cīņa nebeigsies ar nabaga — un cik nabadzīgas! — franču policijas uzvaru.

XIX

Roko apturēja savu „kadilaku" „Astorijas" garāžā. Grīļodamies un balstīdamies uz kruķiem, viņš izkāpa no mašīnas, neveikli pagriezās, lai izvilktu ieģipsēto labo kāju. Viņš pameta pēdējo skatu uz savu dārgo rotaļlietu, tad devās pie taksometra, stingri atbalstīdamies uz kruķiem. Taksometram bija viņu jāaizved uz. Lagvardijas lidostu. Piepalīdzot vadī-

lajam, viņš iesēdās automašīnā un sarāvās sāpēs. Pie Rietumu aviokompānijas kasēm viņš joprojām juta sāpes. Skaistā kompānijas stjuarte pakalpīgi paziņoja: „Vēl vakar vakarā jums rezervētas vietas, Rihtera kungs. Visi sarežģījumi nokārtoti."

Dons Džuzcpe nebija tērējis velti laiku un, kā parasti, samaksājis skaidrā naudā. Stjuarte pārbaudīja pasažieru sarakstu un atstūma invalīdu ratiņus.

— Es jūs pavadīšu līdz lidmašīnai. Vai bagāža jums ir?

Roko noliedzoši papurināja galvu un ar stjuartes palīdzību pārsēdās ratiņos. Viņš visu laiku sajuta stjuartes lokano, graciozo ķermeni, novērtēja viņas roku pieskārienus, acis aiz tumšajiem briļļu stikliem, bet šis nebija īstais laiks nodoties blēņām. Viņu uzjautrināja, ka viņš kā mazulis ratiņos tiek vests pa koridoru. Viņa „kopēja" uzrādīja biļeti darbiniekam otrajā lodziņā. Tam kļuva žēl šī jaunā cilvēka elegantā uzvalkā, bet ar ieģipsēlu kāju, kruķiem un milzīgu apsēju ap labo gurnu. Roko ievēroja mātišķu izteiksmi ari stjuartes sejā. Viņa nosēdināja viņu krēslā tūlīt aiz ekipāžas kabīnes. Citi pasažieri ieņēma vietas viņam aiz muguras. Garāmejošā stjuarte dāvāja viņam valdzinošu smaidu, liekot noprast, ka krēslā blakus viņam neviens nesēdēs.

„Lūk tā, — viņa čivināja, noliekot kruķus, — tagad jūs varēsiet izstiept kājas. Jūs laikam cietāt autokatastrofā?" Galvā iešāvās negaidīta doma: „Kur, velns parāvis, šīs aviokompānijas atrod tik burvīgas meitenes. Un pie tam viņas ir tik maigas un pieklājīgas." Uzjautrinādamies par šīm domām, viņš pilnīgi nomierinājās. Viņš izgāja kontroli bez mazākā uztraukuma. Imigrācijas dienesta un muitas darbinieki vietējās līnijās pārāk netrakoja. Viņš bija rīkojies tālredzīgi, pārsēzdamies invalīdu ratiņos, ielikdams kāju ģipsī, paņemdams kruķus un aptīdams pārsējus, lai maldinātu pārģērbtu policistu, kas, iespējams, specializējās slepenā novērošanā. Visās Savienotajās Valstīs nevienam pat prātā nenāks, ka Rihters nav viņa īstais uzvārds. Viņš jau izgāja pārbaudi Aidlvaildas lidostā.

Pulksten piecpadsmitos „boeings" izbrauca uz lidostas skrejceļa. Vienmērīga pacelšanās un tālāk uz Lasvegasu. Lidojums ilgs sešas stundas. Viņš atlaidās krēslā — laika bija pietiekoši, lai padomātu par dona

Džuzepes izplānoto sensacionālo operāciju. Piedāvāja ēdienus un dzērienus. Viņam stjuarte pievērsa īpašu uzmanību. Pirms lidmašīnas nolaišanās Makarena starptautiskajā lidostā viņa pa radio izsauca stumjā- mos ratiņus. Dārgo invalīdu sagaidīja cita uniformēta skaistule, kas viņa ratiņus aizvizināja līdz taksometram un palīdzēja tajā iesēsties. Uz Roko ciešanām bija žēl skatīties.

— Hotelis „Flamingo^1*, — viņš klusi teica vadītājam.

Taksometrs nesteidzīgi izbrauca uz Pcrcdaizroudas, nogriezās pa

kreisi un aizbrauca Stripas virzienā.

„Patiešām, kruķi — tas ir ģeniāli, — Roko domāja. — Dons Džu-zepe ir stratēģis. Pat šis šoferis, kas, skatīdamies spogulītī, runā ar mani par autokatastrofu un piedāvā palīdzību, neko nenojauš.**

— Nekā briesmīga, puis, brauc vien!

Aiz piesardzības viņš nolēma klusēt, jo viņu varēja nodot itāļu akcents. Viņš precīzi izpildīja dona Džuzepes instrukcijas:

— Jo mazāk tevi dzirdēs, jo labāk.

Aiz automašīnas logiem parādījās Lasvegasa. Kļuva redzamas fantastiskas baltas, rozā un zaļas mājas, kas bija ieaugušas tuksnesi. Par spīti spožajai saulei, hoteļa izkārtnes laistījās visu krāsu gaismās, un šī anomālija vēl pastiprināja nerealitātes izjūtu, likās, ka cilvēki te dzīvo kā sapnī.

Ielas galā parādījās gigantisks rozā flamingo, rādīdams, ka hotelis „Flamingo** gaida savus viesus. Taksometrs apstājās, izdarījis meistarīgu virāžu.

Uniformēts portjē piesteidzās pie mašīnas un atvēra durvis. Roko taksistam iedeva bagātīgu dzeramnaudu un, atkārtojis savu parasto rituālu, pameta mašīnu šoreiz jau portjē pavadībā, kurš paņēma arī kruķus. Tresotās uniformas atbalstīts, viņš ienāca pa lieliskajām „Flamingo** stiklotajām durvīm un iestenējās no sāpēm, uzkāpdams divus pakāpienus līdz hoteļa pieņemšanas dienestam.

Administrators — pati laipnība — pastiepa viņam 1217. numura atslēgas.

— Jā, mister Kreken, jūsu numurs bija iepriekš pieteikts. Jau zvanīja no lidostas. Jūsu čemodāns atradies, jums to atvedīs rīt no rīta vai mazliet vēlāk.

Roko ar smaidu pateicās. Tā bija viena no veca dona idejām. Atspiezdamies uz kruķiem, viņš virzījās gar spēļu zāli, kas apdullināja ai metāliskajiem trokšņiem un kliedzieniem, kas pauda vinnētāju prieku vai paspēlējušo bēdas. Neko darīt, tāds ir ruletes likums un „melnā džeka“ kaprīzes.

Roko pagriezās pa kreisi. Lifta hromētās durvis atjaunoja klusumu. Divpadsmitajā slāvā viņu sagaidīja stāva dežurants un pa koridoru, ko klāja zaļi un zili rūlots paklājs, pavadīja līdz numuram. Viņš atvēra durvis un palīdzēja savam neveiklajam klientam iekārtoties krēslā.

— Ja es jums būšu vajadzīgs, jūs vienmēr mani varēsiet šeit atrast.

Atkal dzeramnauda, un beidzot durvis aizvērās. Roko pilnīgā pagurumā

atkrita gultā. Viņš vai mira no slāpēm. Ģipsis likās neiedomājami smags. Vilkdams kāju, viņš aizkļuva līdz vannas istabai. Viņa slimnieka izskats vairs viņu tā neuzjautrināja. Labā kāja vairs neklausīja, it kā tās vispār nebūtu. Viņš nebija domājis, ka kāja tā notirps līdz viesnīcai. Vieglāk būtu bijis simulēt klibumu, balstoties uz diviem spieķiem.

— Nekādā gadījumā, — toreiz iebilda Džuzepc, — tikai ģipsis un kruķi! Tas nav apspriežams.

Roko sāka apskatīt diezgan lielo divvietīgo numuru un apstājās pie loga. Stāvēdams aiz aizkariem, viņš lejā ieraudzīja baseinu, kas spožajā saulē bija kā aplipis ar iedegušiem ķermeņiem. Samierinājies ar likteni, viņš pasūtīja vakariņas. Ticis vaļā no divām sievietēm, kas palīdzēja viņam nokļūt gultā, viņš beidzot atviegloti izstiepās un nolika telefonu tā, lai to varētu sasniegt jebkurā brīdī.

* * *

Nākošajā rītā pie durvīm pieklauvēja izsūtāmais: bija atnests čemodāns, kas „bija nozaudēts lidostā^11. Nepazīstams cilvēks bija iedevis izsūtāmajam dolāru un licis aiznest čemodānu uz 1217.numuru.

Roko nometa čemodānu uz gultas un izņēma no tā brīnišķīgu zilu uzvalku, baltu kreklu un ērtas kurpes. Sis apģērbs viņu patīkami pārsteidza. Pēc tam viņš izņēma āmuru. Kruķī viņš atrada biļeti uz vietējās aviokompānijas 17.reisu uz divdesmit vieniem. Biļete bija uz Maka Smita vārda. Kartiņā, kas parādījās dienasgaismā pēc biļetes, viņš izlasīja: „Kompānija novēl patīkamu ceļojumu laimīgajam biļetes īpašniekam, tāpat kā viņa draugam, ar kuru viņš sastapsies desmit minūtes pirms lidojuma." Tatad Blondais Džo jau ir Vcgasā! Kad viņš to paguva? Bet Džimijs? Interesanti, vai viņam arī bija kādi piedzīvojumi ceļā? Nu, šķiet, viss ir kārtībā. Jātic donam Gvidoni.

Greznajā vannas istabā Roko sadauzīja ģipsi. To izdarīt bija diezgan grūti. Bez āmura tas vispār nebūtu iespējams. Beidzot kāja bija atbrīvota, bet izrādījās, ka tā ir satūkusi. Pagāja ilgs laiks, kamēr ar masāžu izdevās panākt, lai tā mazliet atdzīvotos un sāktu locīties. Viņš sadauzīja ģipsi sīkos gabaliņos un kopā ar āmuru un kruķiem paslēpa zem vannas speciālā iedobumā, kas bija paredzēts kanalizācijas remontam. Pēc tam Roko rūpīgi nomazgāja flīzītes.

Karsta vanna atdzīvināja kāju pilnīgi. Viņam atkal uzlabojās garastāvoklis. Smaidīdams viņš no žaketes kabatas izņēma mazas Ūsiņas un pielīmēja tās.

Apģērbis jauno uzvalku, viņš sāka ātri staigāt pa istabu, nepievērsdams uzmanību tam, ka bikses ir nedaudz par īsām un īsti nenosedz kurpes. Viņš pārlika čemodānu uz plauktiņa un tagad viņam atlika tikai gaidīt.

Astoņos vakarā Roko uzmanīgi atvēra durvis. Blakusistabā viņš dzirdēja divu istabeņu balsis. Viņu ratiņi, pilni ar palagiem un salvetēm, stāvēja koridora galā tieši pretim dienesta izejai. Kārtīgi aizlēdzis durvis un pakāris uz roktura uzrakstu „Netraucēt!", viņš bez mazākā trokšņa aizslīdēja līdz rezerves izejai. Lifts noveda viņu dienesta hallē, kas atradās viesnīcas sētas pusē. Viņš devās uz auto stāvvietu, pa ceļam vērodams, kā hoteļa viesi nira baseinā, kā spiedza sievietes, kad viņas ķēra ūdens šļakatas.

Viņš izgāja cauri hoteļa pagrabstāvam un pēc dažām minūtēm izgāja uz Slripas. Tur viņš ar rokas mājienu pieaicināja taksometru. Pariņķojusi pa pilsētas centru ar daudzajiem kazino, mašina devās lidostas virzienā.

Džo Gaeta gaidīja viņu pie avīžu kioska automāta. Galvā viņam bija uzlikta kovboja cepure, vaigus aizsedza bārda, džinsu bikses rotāja siksna ar platu sprādzi, rokās bija tenisa soma.

— Kur tavs brālis? — nomurmināja Roko.

— Viņš ir pie izejas. Es eju uz tualeti, stobru atradīsi norunātajā vietā aiz poda.

Viņi izšķīrās, un, kad Roko vēlreiz ieraudzīja viņu tualetē, kolts jau bija slēptuvē. Roko izvilka ieroci un aizbāza to aiz jostas, nosedzot ar kreklu. Nedrīkstēja zaudēt laiku, un viņš iekāpa lidmašīnā, nejūtot ne mazāko uztraukumu.

* * *

Džūnas kairinošās krūtis, rozā satina svārciņos iespīlētie lieliskie gurni, mazmazītiņā melnā somiņa ar siksniņu pār plecu — tas viss kopā veidoja īstu trešās šķiras prostitūtas tēlu, kāds tas nostājās manā priekšā. Viņa patiešām bija lieliska! Nevienam statistam nebūtu pa spēkam tā iemiesoties tēlā. Patiesībā tā bija īstā Džūna, kas nodarbojās ar savu amatu, vilinot klientus ar acīm, balsi un gurniem.

Bija astoņi vakarā. Šai laikā Grinvičviledža sāka mosties. Pinkainie dzejnieki beidza mētāties pa istabām iedvesmas gaidās un devās ārā pilsētas līkumotajās ielās; vīlušies mākslinieki pelnīja dienišķo maizi zem monumentālās triumfa arkas Vašingtona skvērā; jaunieši pulcējās grupiņās, sauca viens otru, drūzmējās koloniālstila sarkano ķieģeļu māju kāpņu telpās un kāpņu laukumiņos.

Majas bija lieliskā kārtībā, bagātie namsaimnieki bija pārveidojuši tās par turīgu ģimeņu pansionātiem.

— Jums nebūs grūti viņu atrast, — man teiea Brainds. — Viņa katru vakaru nīkst uz Makdugalda ielas vai bārā ,,Luna“.

Vecākā inspektora palīgs zināja, ko runā. Tieši astoņos vakarā Džūna Bikmena jau bija savā postenī un izmetusi tīklus. Pēc viņas varētu regulēt pulksteni, tik uzticīga viņa bija savam Ņujorkas Senžermendeprē ielas bruģim. Pamazām es uzzināju par viņu aizvien vairāk. Uz paneļa viņa nonāca visbanālākajā veidā.

Džūna strādāja par apkalpotāju ar mazu algu kādā Loverīstsaida bārā vienā no nabadzīgākajiem un bīstamākajiem Ņujorkas rajoniem. Tur viņa satika kādu francūzi, kas ieradās pie viņas kā skaists princis pie Pelnrušķītes. Tas bija korsikānis ar tumsnēju, maigu ādu un tik mīkstām rokām, kuras, likās, nekad nebija strādājušas. Vinsentc Manzoni labprāt stāstīja par saviem stūrmaņa varoņdarbiem. Ar pieredzējuša sutenera veiklību viņš auda savus tīklus ap Džūnu. Ar laiku Džūna, neskatoties uz savu neattapību, sāka saprast, ka, ja viņš ir stūrmanis, tad tikai tāds, kas peld duļķainos ūdeņos; starp citu, ko zaudēt viņai nebija. Vienīgais, ko viņa gribēja, bija pasūtīt tālāk visus šos netīros traukus, ko viņa mazgāja kopš pašas bērnības, un tāpat nolādētos klientus ar viņu kniebieniem un uzmākšanos. Vinsentc turpināja viņai uzsmaidīt, bet tad pēkšņi pazuda. Puerlorikānis, kas palīdzēja sakravāt viņa bagāžu, teica, ka viņš aizbraucis kaut kur uz rietumiem. Džūna raudāja visu nakti. Nekad viņa vairs nesatiks cilvēku, kas tā spētu viņu atalgot par viņas pūlēm. Pēc tam, kad Džūna izrāvās no milzīga auguma Hārlcmas nēģera Scma Diksona ķepām, kas bija pēdējais suteners, kurš mēģināja noteikt viņas dzīvi, Džūna nolēma, ka zina par savu profesiju pietiekoši, lai varētu nopelnīt iztiku pali.

Visus šos sīkumus es pa daļiņām izdibināju no vecākā inspektora palīga Džcka Brainda. Cik milzīga bija atšķirība starp Ričardu Bcikcru un Džeku Braindu!

Abi policisti bija saistīti gan dienu, gan nakti, kaut arī bija pilnīgi pretstati. Bcikcrs — skaists, elegants jauns cilvēks, bet Brainds — izdzimtenis, kas izsauca manī riebumu sar saviem mūžīgi taukainajiem matiem un netīro, pēc sviedriem smirdošo uzvalku. Kaut gan viņš vadīja slep-.j kavību izmeklēšanas grupu, manuprāt, tas bija nepiedodami, neskatoties^ uz karstumu. Šķiet, ka viņa domas par mani ari nebija pārāk cildinošas.

Starp citu, cs visiem spēkiem mēģināju atstāt labu iespaidu. Uz tikšanos vienmēr ierados norunātajā laikā, atstājot rezervē dažas minūtes. De-žūrtelpas pulksteņa rāditāji bija uz trim, kā man paziņoja flcgmātiskais, miegainais dežurants. Vješēns vienmēr brīnījās par manu amerikānisko precizitāti.

Diemžēl, viņš bija tālu. Varbūt šai brīdi viņš sūca vīnu „Pie Viktora", apmeties pie Doloresas plīts, kas tik karaliski gatavoja ķidas korsikāņu gaumē, ka, tās ēdot, nepārtraukti varēja piedzert trisdesmitgrādīgo rozā vīnu. Viņš stāstīja par saviem jaunākajiem piedzīvojumiem nedaudziem pašiem uzticamākajiem klausītājiem: kriminālnodaļas un patruļdienestu policistiem, žurnālistiem, dažādiem klaidoņiem, kas atradās meklēšanā un atnāca, lai uzzinātu sevi interesējušo informāciju, vispār visiem tiem, kas katru vakaru pulcējās restorāniņā „Uz diviem pakāpieniem" Gidckēras ielā.

Mēdz sacīt, ka kontakts starp diviem cilvēkiem var rasties no pirmā acu uzmetiena. Tas nebūt tā nav. Vai nu bija sabojājies slēdzis, vai sākuši streikot mūsu kopīgie atomi, bet kontakta nebija.

Es jutu, ka ar Braindu sadarboties būs grūti. Acīmredzot, palīgs bija izpļāpājis viņam visu, ko uzzināja no manis, un Brainds revašējoties informēja mani par Džūnas nopratināšanu Balalijas un Robinsa lietā un tās negatīvajiem rezultātiem. Viņš pat nepūlējās slēpt no manis savu neizpratni par to, uz ko gan varētu cerēt franču policists, kas bāž savu garo degunu šai mafijas atkritumu bedrē.

Kamēr es uzskaitīju automobiļu numurus, ko biju atzīmējis pie „Kardjel-lo tavernas", Brainda lūpās vīdēja nelāga smaidiņš, kas izsmēja manas viduslaiku metodes. Tad es iedevu viņam sarakstu un Braindam nekas cits neatlika, kā to pārskatīt.

Es biju priecīgs, pamanot, ka viņš neapmierināti saviebjas. Tikpat skābi viņš pavēstīja, ka pelēkais „kreislcra" markas „imperiāls" ar sarkanas ādas iekšpusi, kas stāvēja pie „Kardjello tavernas", pieder Džo Gaetam.

Pateicoties Brainda pūlēm, tagad es nokļuvu muļķīgā situācijā. Tātad visur meklētais Dž.o Gada atrodas Bruklinā! Pieliek tikai nostādīt slcpni pie „Kardjcllo tavernas*1 un notvert viņu!

Vai izsekot viņa automašīnu! Vai patiešām man, franču policistam, viņam tas jāpasaka priekšā! Protams, Brainds tūlīt atrada, ko atbildēt:

— Uzreiz redzams, ka jūs nepazīstat mafiju. Vispirms ar brāļiem Gaetām jāievēro nepieciešamie drošības pasākumi. Viņus tā vienkārši vis nevar nopratināt. Tāpēc es gribu sākt ar Mesīnu. Jums tas jāsaprot, jo, man liekas, jūs tomēr esat policists... Mesīna mums atklās sava pudeles brāļa vārdu, varbūt bārā ,,Luna“ kāds kaut ko izmuldēs, un bez tam mums vēl ir divas liecības, ar kurām var brāļus piespiest pie sienas. Ticiet man, tas nav lieki! Tikai pie mums, ASV, Konstitūcijas piektais papildinājums garantē pilsoņiem tiesības izmantot arbitrāžas tiesu. Un brāļi Gaelas prot meistarīgi izmantot šo papildinājumu...

— Tādā gadījumā Mesīna un viņa pļāpīgais drauģelis arī var to izmantot.

— Dzīvosim — redzēsim, bet pagaidām, dārgais kolēģi, mums šis jautājums nav aktuāls. Diemžēl, par spīti jūsu pārliecībai un jūsu ziņojumiem, Mesīna līdz šim brīdim ASV nav atgriezies!

„Dārgais kolēģis** manāmi sarāvās. Brainda neticība mani padarīja mēmu. Es dzirdēju pats ar savām ausīm - tās nebija ne Puarē, ne Rešņa ausis — balsi no Bruklinas „Kardjcllo tavernas**, kas pasauca Fransu Lan-gustu, lai paziņotu, ka ceļojums laimīgi beidzies, izņemot dažas gaisa bedres lidojuma laikā...

Nē, man tas sapņos nerādījās! Kam gan Franss deva padomu būt piesardzīgam, ja ne Mesīnam?

Es enerģiski protestēju:

— Es esmu pārliecināts, ka viņš atrodas Ņujorkā!

Grimase Brainda sejā skaidri rādīja, ka es sāku viņam apnikt.

— Domājiet, ko gribat, bet, ja viņš būtu šeit, es par to jau zinātu! Es viņam visur sekoju. Viņu uzreiz pamanītu vai nu lidostas robežsargu

postenis, vai muita... FIB cirkulārs aizsūtīts uz visām iespējamām vietām... Es nedomāju, ka viņš ieradīsies ASV peldus!

— Nevis peldus, bet ar viltotu pasi!

Viņa izsmiekls mani it kā apsvilināja:

— Un ar Amerikas vīzu? Vai jūs zināt, cik ierēdņu mums ir imigrācijas dienestā?

Par atbildi es varēju tikai pasmaidīt... Es atcerējos, cik viegli Pols Delalina jeb, kā viņu vēl sauca, mesjē Pols, laupītājs vienpatis, XX gadsimta Arsēns Lupēns, pārvarēja šķietami stipros amerikāņu imigrācijas dienesta kordonus pat bez atbilstošiem dokumentiem! Un Antuāns Sini-baldi, kas tika sakompromitēts Indoķīnas bankas lielā, un Pols Lēkā, kurš bija iejaukts dārglietu lietā... Tie visi bija veci paziņas!

Šis Brainds ne par ko nešaubījās! Viņa nesatricināmā ticība imigrācijas dienesta barjerām neatstāja man izvēles iespējas. Es jau nolēmu izlikt bez viņa palīdzības un pats tikt ar visu galā. Sazināšos ar Vješēnu, viņš mani sapratīs. Marlīza arī sapratīs, ka man šeit būs jāpaliek ilgāk kā domāts. Un vēl kā pēdējā iespēja man ir Bcikers, brašais Ričards. Viņš necieš Braindu un uzskata, ka labāk palīdzēt man, lai kaut cik atriebtos Braindam.

Par laimi, nejaušība atkal uzveda mani uz Džūnas pēdām. Pietika ar vienu Brainda izmesto frāzi:

— Ja Džūna gribētu, viņa varētu kaut ko pastāstīt... Viņa ir pietiekoši informēta par to pasauli, kas ir ap viņu. Viņa pazīst vienu francūzi... Vinscnti Manzoni... Vai jūs to zināt?

Es par to neko nezināju. Viņš piemetināja:

— Tas ir korsikānis... Viņa īstais vārds ir Tusēns Mišelezi... Viņš ieradies no Venecuēlas... Pazuda vēl pirms tam, kad es gatavojos viņu ņemt savā pārziņā. Es viņu meklēju sakarā ar aizdomām par narkotiku pārvadāšanu...

Es neticēju savām ausīm. Džūna Bikmcna, kas nejauši bija nokļuvusi šai starptautiskajā notikumu virpulī, izrādījās mīļākā Tusēnam Mišelezi — Maladžiones, Karakasas bordeļu eksimperatora, līdzdalībniekam! Viņš

10—268

aizbēga no Venecuēlas, un mēs pazaudējām viņa pēdas. Maladžione krita manās rokās Parīzē, bet Vinsente...

Man gribējās uzzināt par to sīkāk. Steidzīgi jāsameklē resnā Džūna.

Lūk, viņa, kā vienmēr uz trotuāra, piespiedusies pie mājas durvīm, kurā ir mēbelētas istabas. Viņa pārāk atklāti savus nodomus neizrādīja, bet slikti nokrāsotās durvis ar pelēku nevienādu cementa apmali bija pietiekoši daiļrunīgas, lai ievirzītu domas noteiktā virzienā. Džūnas agresīvos apaļumus es nevarēju atstāt neievērotus. Vispirms mans skatiens apstājās pie viņas krāšņajām, pienbaltajām, vasaras raibumiņiem klātajām krūtīm. Tad mans skatiens noslīdēja līdz īsajiem bruncīšiem ar neiedomājamu šķēlumu, kas atklāja skatam pilnīgi neiespējamu apmēru ciskas... Ir nu gan miesas gabals! Es gribētu redzēt to, kam viņa varētu iepatikties! Kaut ari, kāpēc gan ne, viņai taču bija tik pašpārliecināts izskats, skatiens caur pieri, ko apēnoja zilās skropstas, un zobos iekosts garš iemutis no apzeltīta metāla.

Es nolēmu pievērst uzmanību viņas vilinājumiem un nebiju kļūdījies — viņa satvēra mani aiz rokas:

— Nāc man līdzi, dārgais...

Cik šīs dāmas gan ir nepiesardzīgas, nevar ne salīdzināt ar mūsējām no Sendcnī ielas.

IBV

Protams, es vēlējos iet viņai līdz, bet tikai ne uz to pretīgo istabeli, kur viņa grasījās mani aizvest. Es izlikos par klientu — intelektuāli, kas vispirms grib par kaut ko patērzēt, varbūt arī pie viena iemest, un tikai tad ķerties pie lietas. Es viņai piedāvāju kaut ko iekost un, šķiet, rīkojoš' pareizi, jo bija jau vakariņu laiks. Likās, ka manas intelektuālās tieksmes^1 viņu šai tropiskajā vakarā nebūt neiedvesmoja, bet manu priekšlikumi!1 viņa tomēr pieņēma.

Pēc piecām minūtēm mēs apsēdāmies viens otram pretī pie maza galdiņa, kas bija nokrauts ar Grovstrītas „delikatesēm". Tas bija ne īsti

pārtikas veikals, ne Lsti uzkostuve, bet kaut kas vidējs, kur piedāvāja milzīgus sendvičus — hamburgerus, kas bija aplieti ar ketčupu un sinepēm. Starp plauktiem, pilniem ar gataviem ēdieniem un krēma kūkām, stikla lodēs dzirkstīja un putoja kokakolas, apelsīnu un greipfrūtu sulas geizeri.

Pusmetra attālumā, tieši manu acu līmenī bija Džūnas dekoltē, viņas ķermenis bija mitrs no sviedriem. Interesanti, vai viņu satrauca tas, ka šāda skata dēļ man zudīs apetīte? Viņa izvilka no savas somiņas kabatas lakatiņu, ko rotāja Volta Disncja varoņi, un ielika to starp krūtim. Viņa smaidīja. Apbrīnojami vienādie un baltie zobi, kas vīdēja starp spilgti sarkanajām lūpām, šķiet, bija viņas vienīgais trumpis.

— Vai jums te patīk?

— Ļoti, — es atteicu.

Godīgi sakot, šī iestāde nebija no tām, kur varētu izšķiest naudu, un mana spēle neiccirtīs robu manā dolāru budžetā.

Pienāca oficiante sarkanos svārciņos, lai pieņemtu pasūtījumu. Tā bija pavisam jauniņa, labi veidota zostiņa, droši vien, tāda pati kā Džūna sava ceļa sākumā... Es pavēroju glīto, apaļo, muskuļoto dibentiņu, ko sedza plāns audums. Sarkana blūzīte ar baltiem punktiņiem izcēla viņas svaigās krūtis, kas nebija ne par lielu, ne par par mazu; es sajutu it kā pavasara elpu. Bet, velns parāvis, es šeit nīkstu resnās Džūnas dēļ! Pienākums augstāk par visu.

Divas kokakolas glāzes, divi hamburgeri, divas ābolmaizes un piedevām biezpienmaizīte, Džūnai — pīrāgs ar saldi sāļu sieru. Tas tāpat viņas figuru sabojāt nespēj.

Kamēr es pasūtīju, mums pienāca cita oficiante. Tā nebija vairs tik svaiga, bet arī ģērbta sarkanā. Tas laikam attaisnoja nosaukumu „Sarkanā uzkostuve". Viņa ielēja mums glāzēs kafiju, kas gan vairāk atgādināja ar riekstu čaumalām nokrāsotu ūdeni. Amerikā tas ir modē, viņi šo erzacu dzer gan pirms ēšanas, gan ēšanas laikā. Man gan vairāk patika kokakola vai Ričarda Beikera aukstā tēja.

Mēs sēdējām šai kafejnīcā un nepārmijām ne vārda. Viņa, droši vien, sevī brīnījās, kāpēc es viņu šurp atvedu, bet es, savukārt, meklēju savu

10*

smadzeņu rieviņās kādu pieturas punktu, lai varētu doties uzbrukumā. Viņa, laiku pa laikam, sāka dīdities uz plastmasas krēsliņa, kas nebija paredzēts viņas gabarītiem. Es pa to laiku pametu skatu zālē. Interesanti, vai Amerikā ir daudz tīru anglosakšu?

Zālē atradās spānieši, itāļi, vācieši, indieši, ķinieši, puertorikāņi un nēģeri, kas sarunājās, smaidīja, staigāja no vienas vietas uz otru. Varbūt, tā ir jauna civilizācija, kas likvidējusi robežas? Pašlaik es biju vienīgais francūzis, kaut gan starp mums ar Džūnu neredzama bija klāt Vinsentes Manzoni ēna, kurš man neizgāja no prāta.

— Es gribēju ar jums aprunāties, pareizāk sakot, nodot sveicienu...

Viņas acīs skaidri varēja saskatīt apjukumu. Neļaudams viņai attapties no pārsteiguma, es turpināju uzbrukumu:

— No Vinsentes!

Glāze, ko viņa jau bija pacēlusi, sastinga gaisā. Viņa sarauca pieri. No viņas lelles sejas nozuda bezrūpība.

— No Vinsentes?

— Jā, no Manzoni. Viņš ir Jellovstonā pie Rošēziem...

(Paldies doktoram Podži, kas man stāstīja par Roko māsu. Viņš man minēja šīs vietas nosaukumu.)

— Es redzējos ar viņu pirms trim dienām un satikšu atkal rītvakar...

Džūna nolika glāzi uz galda, tā arī neiedzērusi no tās. Man vairs

nebija ko teikt, ko lai daru tālāk? Es sāku drudžaini atcerēties Džūnas Bikmenas pagātni, protams, to, ko es biju izvilcis no vārdos skopā vecākā inspektora Brainda. Mana pavadone paraustīja plecus un izlikās, ka nospļaujas šķīvī:

— Ko jūs gribat lai es izdaru priekš šī nelieša, kas man pielipa kā mēslu pika?

Ak kungs! Es, šī nelieša tā saucamais „draugs", esmu uzvandījis kaut ko viņai ļoti nepatīkamu! Džūna izvilka kabatas lakatu no dziļās ielejas, kur tas visu laiku atradās, nosusināja ar to pieri un atkal iebāza starp krūtīm. 3x1

— Nu, ko viņš vēl grib no manis?

— Neko sevišķu. Viņš man tikai pateica: „Ja tu brauc uz Viļātu, pacenties satikt Džūnu... Viņa ir tāds bumbulītis. Es bieži par viņu domāju". Viņš man izstāstīja, kā jūs izskatāties un nosauca ielu, kur jūs var atrast. Tas ari ir viss.

Džūna atkal sāka dīdīties un, kā man likās, kļuva vēl nervozāka. Viena viņas krūts izlīda no blūzes.

Beidzot es sāku iepazīt īsto Džūnu, bet līdz tam, lai atminētu viņas noslēpumus, bija vēl tālu.

— Nu un kas vēl?

Viņas „kas vēl" sāka mani jau tracināt. Es centos uzburt sejā smaidu:

— Kas? Nezinu, kas. Viņš vienīgi palūdza man nodot jums sveicienu. Protams, var jau būt, ka viņam bija kāds mērķis.

Džūna klusēja, bet atkal tā sakustējās, ka arī otra krūts gandrīz izlēca ārā. Man atlika tikai ar iedvesmu izsaukties:

— Viņš taču jūs mīl, skaidrs kā diena.

Džūna pacēla elkoni, it kā grasītos ar delnas virspusi cirst man pļauku. Es instinktīvi atsprāgu atpakaļ. Labi, ka nesaņēmu sitienu no šī smag-svara. Brainds mani brīdināja, ka viņa nav pārāk viltīga, bet kaut ko izdabūt no viņas būs grūti. Galu galā, Džūna mani neaiztika, bet viņas balss nebija pārāk laipna:

— Kad jūs visi liksiet mani mierā? Iemīlējies? Un kā tad viņa kārtējā draugaļa, to viņš vairs nemīl?

Tagad jāatkāpjas. Skatienam jābūt vaļsirdīgam un godīgam, balsij jāielien tieši dvēselē, ka es to mācījos no Blanšas ielas suteneriem:

— Vai jūs pali nezināt, kāpēc viņš jūs pameta? Jums tas nekad neienāca prātā? Es vienmēr domāju, ka šādās lietās sievietes orientējas labāk.

Nekad nedomāju, ka spēšu aizkustināt prostitūtas sirdi! Džūna pamazām atmaiga, nopūtās, it kā atmestu ilūzijas:

.г», — Tāpēc ka, velns parāvis, viņš atrada sev jaunāku draugaļu! rļn — Ne gluži tā, — es pārliecinoši teicu. — Ar savu aiziešanu viņš izglāba jūs no trieciena un atvairīja no jums briesmas. Viņš domāja, ka jūs esat viņu sapratusi.

Resnā Džūna bija galīgi samulsināta. Beidzot viņa uzķērusies uz āķa. Tagad tikai prasmīgi jāpavelk un jāizceļ ieguvums sausā vietā. Kaut gan, spriežot pēc ieguvuma apmēriem, būtu jādomā par harpūnu un virvi! Kas tikai nav jādara policistam! Viņš vienlaikus ir gan stūresvīrs, gan vaļu mednieks. Jā...

Es pamazām nostiprināju savus panākumus.

— Vinsente ir maigs un kautrīgs puisis. Mēs strādājām kopā Parīzē, Marscļā, Karakasā... un jūs man sakāt, ka es viņu nepazīstu! Vai viņš tev nestāstīja, kā viņš piešmauca policistus Marscļā? Okšķeri taksometrā atrada tikai viņa kurpju pēdas! Es biju kopā ar viņu. Domā, es smejos...

Džūna kļuva jautrāka un piekrītoši pamāja ar galvu. Es turpināju spēlēt savu lomu, pārliecināts, ka Tusēna-Vinsentcs dzīvesstāstu es pārzinu. Man nekas cits neatlika, kā turpināt spēli:

— Un Karakasā! Nevar būt, ka viņš jums nestāstīja par Karakasu! Es esmu Renē Mustašs! Mūs tur redzēja... Žēl, ka nekas neiznāca ar Elkalao zelta raktuvēm! Nācās laisties lapās. Pēc tam mēs salikāmies Ņujorkā. Vai viņš jums to neteica? Kas attiecas uz mani, es atgriezos Francijā un pavadīju tur divus gadus. Bet viena draņķe mani iegāza...

Pateikts bija pietiekoši, vajadzēja ieturēt pauzi, un es ķēros pie tikko atnestā hamburgera. Šai restorāniņā es jutos lieliski. Ieslēdza gaisa kondicionētājus, un Džūna, paldies Dievam, pārstāja svīst. Gaļa bija labi pagatavota. Dzīve man vairs nešķita tik bēdīga. Tas gan bija atkarīgs no domām, kādas pašlaik rosījās manas sarunas biedres galvā. Vai tajā bija kolibri vai lapsas smadzenes? Nebija iespējams uzminēt, kas viņā notika. Viņa skatījās uz mani, acis nenolaizdama.

— Kur jūs dzīvojat?

Tagad viņa devās uzbrukumā... Es pacēlu galvu:

— Ko? Es... es braukāju no vienas vietas uz otru. Kad tev aiz muguras ir tāds draņķis kā Brainds, nedrīkst palikt vienā vietā, un es jau veselu mēnesi meklēju kādu apmešanās vietu. Labi vismaz, ka Vašingtonā vai Jellovstonā viņš nevār tikt man klāt. Tas nav viņa sektors. Brainds daudz dotu, lai iedzītu mani kaktā un pie viena arī Roko.

— Roko?

— Jā, Amerikānis ir mans draugs! Es viņu satiku savu pārbraucienu laikā Romā. Parīzē gan viņš bija iekritis ķezā. Vienīgo iespēju glābties deva daudzās pases, kas viņam bija. Aiz itāļu muguras stāv mafija! Tai ir garas rokas, varbūt man vēl iznāks tikties ar Roko. Viņš varētu man palīdzēt ar viltotiem dokumentiem...

Es nopūtos kā jau galīgi nomocīts cilvēks, kam uz sirds ir smaga nasta, bet kas to nemēģina dalīt ar kādu. Ar vienaldzīgu sejas izteiksmi es atkal ķēros pie hamburgera, kas pa to laiku jau bija paguvis atdzist. Džūna arī sāka ēst, bet viņa jau neēda, viņa rija un nepārtraukti, acis nenovērsusi, skatījās uz mani. Tas bija patiesības mirklis mums abiem. Es centos novirzīt viņu uz gastronomijas tēmām un ar pilnu muti melsu visādas blēņas:

— Vai jums tas garšo?

— Jā, man garšo!

Tomēr bija redzams, ka ēdiens viņu neinteresēja.

Par ko viņa domā? Man vajadzēja uzzināt. Norijusi pēdējo kumosu, viņa tomēr riskēja:

— Ja viņš kādreiz jums būs vajadzīgs, es domāju, ka varēšu jums palīdzēt, protams, ja jums tas pa prātam.

— Un kā vēl, bet ne tūlīt. Es atkal barucu uz Jellovstonu. Pēc mēneša, labi? Es braukšu uz Ņujorku ar Vinscnti. Viņš man to lūdza... Viņam arī vajadzīgi viltoti dokumenti.

Džūna pašūpoja galvu. Viņas galvā lika pārstrādāta iegūtā informācija. Viņai bija savs mērķis:

— Es personīgi Roko nepazīstu, bet es pazīstu viņa drauga sievu, tā ir mana draudzene. Viņa strādā Mazajā Itālijā. Viņas mīļākais ir Džo Gaeta. Brainds medī viņu kopš tā sprādziena! Es toreiz, viņus brīdināju, 4in viņi tagad pret marti izturas normāli. Viņi ir drošā vietā.

Es ievēroju, ka Džūna nav sevišķi labi informēta, viņa nezināja, ka ifeo Gaetas mašīna vakar stāvēja pie „Kardjello tavernas". Bet varbūt viņa to neievēroja.

Ak Dievs! Bet ja nu viņš kādam mašīnu vienkārši iedevis, varbūt pat viņa sieva bija pie stūres?

— Mēs ar Vinsenti pašlaik esam drošā vietā, — es teicu pārliecinātā balsī, — bet nevar taču tur nīkt visu laiku! Var nomirt no garlaicības.

Viņa līdzjūtīgi pamāja, un beidzot es kaut ko sagaidīju:

— Džo zvanīja Karmelitai. Teica, ka vai mirst no karstuma Lasvegasā. Interesanti, vai tā Jellovstona ir tālu no Lasvegasas?

Taisnību sakot, es to nezināju. Man nebija tik daudz laika, lai pirms izbraukšanas no Parīzes izstudētu Savienoto Valstu ģeogrāfiju! Nācās atbildēt izvairīgi:

— Ne sevišķi. Tur ir daudz visādu spēļu namu.

— Es zinu.

Patiešām, to zināja visi. Resnule ķērās pie otra pīrāga. Viņa pacēla pirkstu:

— Es paņemšu vēl kokakolu. Jums arī?

— Nē, paldies.

Oficiante atgāja no mums. Es izrādījos kā starp diviem krēsliem: ja turpināšu iztaujāt, var gadīties, ka viņa pārstāj man ticēt. Būs jāpietiek ar to, ko uzzināju no mūsu sarunas.

Pieņemsim, ka Mesīna un Gaeta atrodas Lasvegasā, bet tik un tā viņi tur nesaucas savos īstajos vārdos. Lai viņus sameklētu, jābrauc uz turieni.

Man likās, ka Lasvcgasa ir kaut kas līdzīgs Bandolai vai Turvilai — maza pilsētiņa ar dažiem kazino un bāriem. Es samaksāju rēķinu un apsolīju Džūnai, ka mēs drīz atkal tiksimies. Viņa uz mirkli aizturēja manu roku savējā:

— Pasakiet Vinscntcm, ka viņš ir pamatīgs nelietis, bet, ja viņam iegadās būt kaut kur tuvumā, lai iegriežas.

Es piemiedzu acis, izlikdamies, ka jūtu viņiem līdz, bet Džūna tur saskatīja cerību liesmiņu. щ

Es atcerējos galveno no šīs sarunas: „Man ar viņiem ir labas attiecības...

Būtībā viņi ir drošībā... Lasvegasā var nomirt no karstuma...1' Viņi — tie var būt tikai Roko, Džimijs un Džo — divi brāļi vai arī visi trīs...

Grīnvičs ģeniāli parādījis šo netīrumu skaistumu. Savādi, ka šis ciemats ar zvaniem izlolojis bohēmas poēziju. Šķērsodams Makdugala ielu, es vēlreiz pamanīju Džūnas rozā svārkus. Ar iemuti zobos viņa atgriezās dežūrēt pie mājas ar mēbelētajām istabām un, droši vien, savā prātā pārcilāja visu, ko es viņai teicu.

XX

Konvoja pienākumi Sesilam Gcstam, Losandželosas policijas patruļas atvaļinātajam seržantam, bija tīrā atpūta. Viņa ikdienas uzdevums bija kontrolēt vērtslietu nogādi no Lasvcgasas uz Sanfrancisko.

Jau bija pagājis pusgads kopš Amerikas Uniona bankas ārējās drošības dienests izvēlējās šim amatam viņu no tūkstoš kandidātiem. Droši vien, tas notika viņa Herkulcsa spēka dēļ. Katru dienu Sesils Gesls lidoja, pavadīdams miljoniem dolāru un zelta stieņus. Vēl nekad ne vismazākais negadījums nebija traucējis viņa mieru. Šis amats viņam palika. No visām pilsētām, kur viņu bija aizvedis liktenis, vislabāk viņam iepatikās Las-vegasa.

Stripas ielas iestādes pagaidām viņam vēl nebija apnikušas. Tad, kad viņš bija brīvs no dienesta, viņš varēja atļauties riskēt ar dažiem dolāriem spēļu automātos, kas bija uzstādīti „Tropikanas^11 vai „Flamingo^11 pirmajos stāvos.

Milzīgās spēļu zāles bija kā piebāztas ar cilvēkiem, monētas nepārtraukti bira pieņemšanas lodziņos. Sesils Gcsts nebija fanātisks spēlmanis; pirms automāta roktura paraušanas viņš aukstasinīgi aprēķināja. Pietiek sākt spēli un, ja tev kaut mazliet veicas, vinnests tev ir kabatā. Tas viņu nedaudz izklaidēja pēc darba, kurā viņš nepiederēja pats sev, kur viss bija pakļauts īpašam protokolam, kas noteica viņa klātbūtni pie aiz.plom-

bēto maisu iekraušanas bankas pagalmā un furgona atslēgu hermētiskuma pārbaudi pirms izbraukšanas uz Makarena lidostu četru apbruņotu motociklistu eskorta pavadībā. Viņš atbildēja par pārvadāšanu. Sesils sekoja, lai uzmanība neatslābtu ne uz mirkli pat tad, kad šķietami nebija ne mazākā iemesla uztraukumam. Redzot, kā viņš ar garlaikotu izskatu smēķē, varēja nešaubīties, ka viņš tomēr visu laiku ir modrs un gatavs laist darbā savu trīsdesmit astotā kalibra,, smitu vesonu".

Pēc ierašanās paredzētajā stāvvietā pašā lidmašīnas skrejceļa galā novērošana atsākās un beidzās tikai tad, kad visas somas ar naudu bija pārnestas uz lidmašīnu. Un tikai tad, kad durvis bija jau ciet un no kravas atbrīvotais furgons kopā ar tiem pašiem motociklistiem atgriezās atpakaļ bankā, Sesils Gests ieņēma savu vietu krēslā lidmašīnas astes galā. Tā bija ļoti ērta vieta, blakus stjuartei, kuras īsie formas bruncīši neļāva šaubīties, ka zem tiem ir gaišās neilona zeķēs tērptas slaidas kājas.

Lidojumi beidzās bez starpgadījumiem. Pavadītājam nekāda darba nebija.

Reizēm galvā iešāvās doma, ka kāds var ielikt lidmašīnā bumbu, lai par kādu no pasažieriem saņemtu apdrošināšanas naudu, kas aviokompānijai jāizmaksā tad, ja pasažieris kopā ar lidmašīnu uzsprāgst gaisā. Bet par to labāk nedomāt.

Pēc ierašanās Sanfrancisko somu izkraušana bija tā nodrošināta, ka pat visveiklākais zaglis nevarēja cerēt nozagt kaut vienu dolāru. Procedūra bija tieši tāda, kā pie iekraušanas. Pēc divām stundām viņa darbs beidzās. Sesils Gests varēja izbaudīt vēsumu, sēdēdams pie loga savā mazajā dzīvoklī Fišermena ielā. No turienes viņš mīlēja vērot rosību ostā. Tālumā bija redzamas ēkas Alkatrazas salā, kur izcieta sodu noziedzīgo sindikātu vadoņi.

* * *

Šajā piektdienā, 13.augustā, Lasvegasas lidosta bija karstuma pārņemta. Svelmains vējš nesa sev līdz tuksneša smiltis. Elpot bija grūti, un

piesprādzēdamies Sesils juta smagumu krūtis. Kad viņi atradās starptautiskās Makarena lidostas apgaismotā skrejceļa sākumā, iekšējās aviokompānijas lidmašīnas komandieris deva rīkojumu ieslēgt dzinējus. Viņš grasījās uzraut debesīs četrdesmit trīs pasažierus un piecus ekipāžas locekļus. Kravas nodalījumā gulēja Amerikas Uniona bankas aizplombētie maisi, kas sevī glabāja vienu no bagātīgākajiem šīs sezonas ieņēmumiem. To bija devis vesels pulks tūristu, kas pārpildīja spēļu biznesa galvaspilsētas kazino.

Spiežot roku pavadonim, bankas direktors pajokoja:

— Es nenovēlu jums veiksmi. Tā ir pati par sevi saprotama, jo šodien taču ir piektdiena un trīspadsmitais datums!

— Paskat tik, — Sesils Gests atsaucās, — centīšos izmantot šo piektdienu. Es noriskēšu ar pieciem dolāriem un uzspēlēšu „Jack pot“. Pat Estere tur nevarēs neko iebilst.

Esterei bija labs garastāvoklis, jo nākošajā dienā Sesilam sākās atvaļinājums. Viņi gatavojās doties uz Oksnardu. Viņu meita Biča ar abiem saviem bērniem dzīvoja tur jau divas nedēļas.

Viss gāja normāli. Lidmašīna atrāvās no skrejceļa. Zem spārna varēja saskatīt Stripu, pilsētas centru ar tā svētkiem, mūzikholiem, nakts restorāniem, bāriem un, protams, kazino.

Reaktīvais laineris nodrebēja, it kā zaudējis svaru, izlauzās cauri mākoņiem un pazuda violetajā naktī, uzņemdams kursu uz Springmontenu. Sesils Gests aizvēra acis.

Viņš zināja no galvas visu ceļu. Pēc desmit minūtēm lidmašīna uzņems ātrumu. Lidmašīnas komandieris ieslēgs gaismas tablo, kas rekomendē atsprādzēt drošības jostas, un nodūks pa visu salonu, ka lidmašīna lido pāri Nāves ielejai...

Motoru iemidzinošajā dūkoņā pavadonis palēnām laidās miegā.

* * *

Roko Mesīnam un Džo Gaetam miegs nenāca nemaz. Lidmašīna lidoja divtūkstoš metru augstumā, ātrums pārsniedza deviņsimt kilometru

stundā. Viņi paskatījās savos pulksteņos, ko bija salīdzinājuši vēl lidostas uzgaidāmajā zālē.

Tablo, kas atļautu atsprādzēt siksnas, vēl nebija iededzies, bet viņi jau to izdarīja un ieraudzīja, ka pie viņiem steidzas stjuarte, lai nosēdinātu viņus atpakaļ krēslos.

Nepievērsdams uzmanību stjuartes teiktajam, Džo devās uz lidmašīnas asti, it kā vēlētos tikt tualetē, bet Roko gāja pretējā virzienā uz ekipāžas kabīni.

Lidmašīnas komandieris kapteinis Brigs sajuta pie saviem deniņiem kaut ko aukstu.

— Kas par lietu?

— Aizveries, — Roko pavēlēja. — Ja negribat, lai jūsu kompānija noturētu aizlūgumu pie jūsu kapa, jūs precīzi izpildīsiet visu, ko es teikšu. Sākumā jūs pagriezīsiet par deviņdesmit grādiem pa labi.

Stjuarte ar vijolīšu acīm, ienākusi kabīnē, uzreiz saprata, ka tas nav joks. Viņas acis kļuva vēl apaļākas, kad viņa izdzirdēja Roko enerģisko, apņēmīgo balsi:

— Tūlīt jūs paņemsiet mikrofonu un paziņosiet pasažieriem, ka mēs lidojam cauri atmosfēras frontei un tāpēc no jauna jāpiesprādzējas... Pasteidzieties!

Nabaga Mariona Boržī! Savā divdesmit viena gada vecumā viņa bija redzējusi gangsterus tikai kino un televizorā. Viņa skatījās uz Roko un nevarēja izdvest ne vārdu.

— Ko jūs gaidāt? — viņš teica. — Kustieties taču!

Viņš izdzirdēja pavēli skaļruņos salonā. Ekipāža bija tik apmulsusi, ka Roko, neskatoties uz visu situācijas nopietnību, pasmaidīja. Viņš vērsās pie komandiera:

— Jūs labi dzirdējāt visu, ko es jums teicu, vai ne? Kurss pa labi uz Ņumeksiku. Mēs lidojam uz Farmingtonu...

— Bet... я

— Nekādus ,,bet“! Degvielas mums pietiek, jo tas ir tikpat liels attā-J ļums kā līdz Sanfrancisko. Un nevajag man pūst pīlītes.

— Bet Farmingtona ir dienas lidosta. To uzcēla, lai pieņemtu ekskursijas uz Mesaverdu. Es šo vietu labi pazīstu, jo pats esmu no Kortēzas. Nakti skrejceļš nav apgaismots.

— Tātad, lai mēs nenokristu, tev kā nākas jātur rokās stūre, — Roko teica.

Komandieris pameta skatienu uz aparātiem, droši vien lai labāk novērtētu radušos situāciju.

— Labi, — viņš atteica. - Bet es jūs brīdinu, ka kontroles torņi Frisko un Sanžozē mūs izsauks. Ja nebūs normālu sakaru, viņi uzsāks meklēšanu... Man jānodrošina lidojuma grafiks.

— Brīdiniet viņus, ka jums slikti strādā raidītājs, bet ka viss ir normāli un Sanfrancisko mēs ieradīsimies laikā!

Radists kaut ko pagrozīja mikrofonā un nodeva radiogrammu.

— Lieliski, — Roko uzslavēja, kad viņš beidza.

— Turpmāk mēs nevienam neatbildēsim. Jūs varat apsēsties kabīnē blakus stjuartei. Jūs man vairs neesat vajadzīgs.

Lidmašīna mainīja kursu. Tā sāka celties augšup tik strauji, ka Roko zaudēja līdzsvaru un tūlīt piedraudēja:

— Jūs to darāt tīšām, vai kā to saprast?

Kapteinis pat nenovērsa skatienu no saviem mēraparātiem.

— Protams nē, bet mēs atrodamies blakus Kapu kalnam; ja nepacelsimies augstāk, varam iedrāzties tajā.

Radio nepārtraukti raidīja kontroles torņa izsaukumus. Roko tas kaitināja, un viņš izslēdza staciju. Iekšējās aviokompānijas lielā lidmašīna turpināja celties augšup.

— Ceru, ka jūs neesat sajaucis virzienu, — Roko bija aukstasinīgs, metodisks un draudīgs. — Vai mēs lidojam uz Farmingtonu? Nemēģiniet mani piekrāpt...

Komandieris neatbildēja, viņš centās iegūt laiku. Viņš ne reizes nebija nosēdies Farmingtonā un pilnīgi nepazina tās skrejceļu. Viņš zināja vienīgi, ka tā atrodas starp klintīm un mežu un ka nolaisties bez radiosakariem, bez radiobākas, pie tam krēslā, ir smags uzdevums. Viņš riskēja lauzt kaklu.

— Nu tā, — Roko teica. — Jā jūs nedarīsiet muļķības, būs labi visiem...

Mariona Boržī sēdēja savā kabīnē un mēģināja nomierināties. Viņa uztraucās par pasažieriem un šai neparastajā stāvoklī tikai ar grūtībām spēja veikt savus parastos pienākumus. Lidmašīnas astes galā, pavisam paralizēta no bailēm sēdēja, viņas pāriniece un draudzene Mirjama, blakus viņai atradās elegantais, jaunais blondīns.

Mariona iedeva bērnam glāzi ūdens, iedeva mazliet piparmētru dzēriena grūtniecei, kurai pēkšņi bija kļuvis nelabi. Seržants Sesils Ciests pa šo laiku mierīgi šņāca krēslā viņu priekšā. Kā lai viņu brīdina?

Kapteinis Brigs uzmanīgi paskatījās uz Roko.

— Uz zemes noskaidros, kas noticis, un, protams, izsludinās trauksmi.

Lidmašīnas vāji apgaismotajā kabīnē mēraparātu uguntiņas radīja nereālu, fantastisku ainu. Roko pārdomāja.

— Ieslēdziet radiostaciju, — viņš pavēlēja.

Otrais pilots izpildīja šo prasību un kabīni atkal piepildīja izsaukumi no kontroles torņiem. Kabīnes durvis atvērās un negaidīti uz sliekšņa parādījās vīrietis kreklā ar uzlocītām piedurknēm un nesasietu kaklasaiti.

— Jūs tur, — Roko norēca, — atgriezieties savā vietā un cik ātri vien varat!

Ieraudzījis pistoli, pasažieris sastinga ar ieplestām acīm un muti. Viņš tūlīt steidzīgi devās uz salonu, ņurdēdams kaut ko sev zem deguna.

— Mans Dievs, — Mariona Boržī nočukstēja, — viņa dēļ mēs tūlīt nogāzīsimies zemē...

Viņa paņēma mikrofonu un, cik vien aukstasinīgi spēja, paziņoja, ka drošības jostas vēl nedrīkst atsprādzēt, jo lidmašīna atrodas atmosfēras frontē. Tajā pašā laikā viņa pamanīja, ka Džo notēmē pistoli uz seržantu Sesilu Gestu, kas sāka mosties. Mariona iekliedzās, viņas seja šausmās saviebās.

— Paņemiet viņa ieroci, — Džo pavēlēja Mirjamai, kura, bailēs drebēdama, tuvojās.

Stjuarte izvilka Sesila Gesta revolveri, viņš, vēl īsti nepamodies, kaut ko nomurmināja nesaprotot, ka viņa trīsdesmit astotais kalibrs atradis jaunu saimnieku.

— Aizveries, — Džo nokomandēja, — un celies.

Sesils Gests saslējās savā atlētiskajā augumā. Viņš cerēja, ka varēs kaut ko izdarīt, bet viņu paralizēja divi melni revolveru stobri, kas vērsās pret viņu un stjuarti.

— Tagad pagriez muguru, — pavēlēja Džo.

Roka ar, „smitu vesonu“ lēni pacēlās. īsi atvēzējies, Džo ar pistoles spalu iesila milzīgajam pavadonim pa pakausi, un viņa ķermenis nogāzās centrālajā ejā.

— Tā ir mācība pārējiem, — Džo mierīgi noteica.

Vērsdamies pie Mirjamas, viņš turpināja:

— Ja viņš būtu izdarījis muļķību, viņa atraitne labākajā gadījumā saņemtu tikai pusi no pensijas, kas viņam pienākas.

Atmosfēra pilotu kabīnē bija tikpat saspringta kā salonā. Brigs gatavojās nosēdināt lidmašīnu apstākļos, kad gandrīz nekas nebija redzams. Tumsā tītais skrejceļš bija kā draudošs tukšums.

— Sākam nolaišanos, - nočukstēja komandieris.

— Tikai bez jūsu palīga, — teica Roko, — uzskatiet, ka viņa nav, jums pēkšņi radusies kāda tehniska kļūme...

Brigs strauji laidās lejup, sažņaudzis stūri sasvīdušajās plaukstās. Pārlidoja kalnu virsotnes, pagriezās. Zem viņiem bija mēness apspīdēta fantastiska ainava. Vēl ilgi viņš atcerēsies šo pārāk mazo Farmingtonas aerodromu... Nē, viņam tas nerādās sapnī — uz skrejceļa deg divi ugunskuri un norāda nolaišanās virzienu.

Salonā bija kapa klusums, tikai klusi šņukstēja grūtniece. Džo pilnībā kontrolēja situāciju. Neviens neuzdrošinājās jautāt, uz kurieni gaisa pirāti vada lidmašīnu... Varbūt uz Kubu?

Nolaišanās kļuva straujāka. Džo apsēdās krēslā, kurā pirms tam bija sēdējis Gests. Pēdējais pamazām atguvās, bet viņa kājas bija pārāk stingri piesietas pie krēsla kājām.

Iedegās tablo „Nesmēķēt". Skrejceļš tuvojās, it kā izauga acu priekšā. Mirjama pārmeta krustu. Viņa zināja, kas notiek ekipāžas kabīnē.

Riteņi pieskārās zemei. Brigs ieslēdza atpakaļgaitas vilkmi un sāka strauji bremzēt, bet, neskatoties uz to, lidmašīna milzīgā ātrumā drāzās tieši uz meža sienu. Viņš jau nodomāja, ka viņiem neizdosies laikā apstāties un lidmašīna iedrāzīsies kokos, aizdegsies un uzsprāgs.

Notika brīnums. Lielā, pelēkā briesmoņa smailais deguns apstājās metra attālumā no mežmalas. Kabīnē iestājās nāves klusums. Kapteinis Brigs nāves bālumā, sviedros piemirkušā kreklā sēdēja pie stūres, un pa viņa pieri plūda sviedru straumīte.

— Redziet nu, — Roko teica, — jūs sekmīgi tikāt galā. Pacelšanās jums prasīs jau mazākas pūles, tikai nesteidzieties, vispirms atveriet mums kravas nodalījumu, mums tur kaut kas piemirsies...

XXI

Nē, tā nebija Marlīza, kurai bija paradums zvanīt, kad es gulēju, ja viņa bija aizmirsusi mājās atslēgas. Tas bija telefons viesnīcas numurā. Es nekādi nespēju pamosties. Sataustīju klausuli un pateicu savu „Klausos", kas beidzās ar garām žāvām...

— Borniš? Vai tad jūs guļat?

Tas bija Resnis! Es ieslēdzu naktslampiņu. Gaisma mani nedaudz pamodināja.

— Hallo?

— Vai jūs zināt, cik pulkstenis? Desmit no rīta — jūs esat nogulējis visu uz pasaules! Visi jau sen ir darbā... Vai jums ir ar ko pierakstīt?

Mans pulkstenis rādīja četri no rīta. Vješēns uzcēlis mani nakts vidū! Ak kungs, viņš varbūt aizmirsis par laika joslām?

— Tūlīt, patron...

Es noliku klausuli un piecēlos no gultas, lai paņemtu žaketi no krēsla atzveltnes, izņēmu pildspalvu un košļājamās gumijas plāksnīti, attinu un

iebāzu mutē. Nekā cila pie rokas man nebija. Es no jauna paņēmu klausuli un pajautāju:

— Vai būs daudz jāraksta?

Otrā galā atskanēja neapmierināta burkšķēšana.

— Nē, maz, bet tas ir ļoti svarīgi. Es uzzināju Mesīnas izdomāto vārdu. Pēc atbilstoša pieprasījuma no Bruklinas Iduāns apstrādāja Ņujorkas lidojumu lapas. Visas pases bija noformētas pareizi, izņemot vienu. Tā bija Džīno Ceriņi pase. Pasažiera kartītē ierakstītais numurs sakrita ar nesen nozagtas pases numuru. Par to jau ziņoja. Jūs visu sapratāt?

— Jā.

— Ja jūs to neatšķetināsiet... Jūs pierakstāt? Ceriņi Džīno, pase Nr. 75-150524 ar ASV konsulāta nodaļas vīzu Nr. 02/47. Viss normāli?

— Viss normāli, pierakstīju.

— Nē taču, es prasu par jūsu izmeklēšanu...

— Patron, izmeklēšana virzās uz priekšu. Es jums aizsūtīšu īsu atskaiti. Vakar vakarā es ieguvu jaunu informāciju, pie kuras ir vērts piestrādāt, bet par konkrētiem rezultātiem varēs runāt tikai rit.

— Kāpēc rīt? Kāpēc ne šodien, es gaidu no jums jaunas ziņas.

Pēkšņi saruna pārtrūka sakaru līnijas vainas dēļ. Viena veiksme velk

sev līdzi otru. Iduānam viss ir kārtībā, un tas jau ir labi. Bez tam mans draugs un kolēģis izracis interesantas lietas par Roko — Džīno. Un, visbeidzot, pateicoties Džūnas teiktajam par Lasvegasu, es pamazām tiku ārā no neziņas miglas, kas līdz šim mani apņēma.

Likties gulēt bija veltīgi, aizmigt nevarēšu tik un tā. Es piecēlos, atvilku abus aizkarus un atvēru logu. Tik tikko svīda gaisma. Es iegāju dušā, noskuvos. Šodien bija jāpāriet izšķirošajā uzbrukumā.

Lēmums pieņemts: vispirms pametu viesnīcu „Komodors". Es izvilku čemodānu no skapja un nometu to uz gultas. Izņēmis tīru kreklu un bikses, es tos, kas man bija mugurā vakar, savīstīju un iebāzu čemodānā. Pēc apmešanās nākošajā viesnīcā jānodod tos mazgāšanā.

Parīzē, kur policijas štābos bija vairāk fantazētāju nekā profesionāļu, bija cieņā atziņa: laiks, veiksme un pacietība — galvenie policista ieroči.

Varbūt, ka tā ari ir, bet Ņujorkā laika nepietika nekam. Nebija laika sapelēt starp gigantiskiem šedevriem, kad vajadzēja sekot mafiozi, kuri balstījās uz briesmīgo noziedznieku sindikātu. Es šeit nevienu nepazinu, neviens man nepalīdzēja, man pat nebija īstu pieturas punktu. Kā gan tādos apstākļos es varētu uzreiz atrisināt Mesīnas mīklas? So situāciju nevarēja ne salīdzināt ar manu darbu Parīzē. Tur es varēju sēdēt istabā, pētīt citas lietas un gaidīt, ka varbūt ziņotājs par labu samaksu pienesīs man problēmas atrisinājumu... Diemžēl, vienmēr tā nevar būt!

Kas ir veiksme? Man mazliet paveicās ar Džūnu, kura izstāstīja par Lasvegasu. Vai patiesi man paveicās, vai arī tas bija viekārši policista mākas rezultāts? Protams, ka veiksme nebija ziņas par Mesīnas viltotajiem dokumentiem, par kuriem tikko runāja mans šefs. Tas bija rezultāts rūpīgam darbam, ko Orlī lidostā bija paveicis mans vecais Iduāns. Cits nekas kā policista dedukcija!

Tagad man rokās bija divi trumpji: Džīno Ceriņi un Lasvegasa. Partija gan pagaidām nebija uzvarēta. Ja es turpināšu lauzties uz priekšu vienatnē, manu virzīšanos uz mērķi bremzēs daudzi šķēršļi. Bet, ja es nodošu informāciju amerikāņiem, tie apmierināsies tikai ar vispārīga rakstura cirkulāru izsūtīšanu. Ja viņi notvers Roko, man klāsies plāni, jo šefs būs nikns, ka es esmu viņu atdevis amerikāņiem. Ja viņi nevienu nenotvers, šefs niknosies tāpat. Viņš teiks: „Borniš, vai jums galva ir vai nav? Zināt, ko man maksāja jūsu ceļojums uz ASV?“

... Un pacietība? Viens mans paziņa — libāniešu paklāju tirgotājs no Operas ielas, kurš laiku pa laikam man šo to palīdzēja, uzskatīja, ka pacietība nolīdzina pat kalnus. Taču, kad mēs runājam par pacietību, tiek pieņemts, ka ir daudz laika. Viss atgriežas atpakaļ pie tā, ar ko sāku.

Man nebija izvēles: vajadzēja atstāt „Komodoru" un paļauties uz savu^1 profesionālo intuīciju, tad jau redzēs, ko darīt tālāk.

ļ

* * * |

ob

No skrējiena aizelsušies cilvēki beidzot ierausās ar brezentu pārsegtajā kravas kastē. Riepas iekaucās, un mašīna aizbrauca pa taisno, tukšo

ceļu. Sēdēdams kabīnē blakus indiāņu šoferim, Roko dziļi elpoja, lai mazliet atslābtu sasprindzinājums pēc paveiktā. Pamazām viņš atjēdzās. Operācija bija realizēta tieši pēc plāna. Dons Džuzepe nekļūdījās, uzticēdamies viņam. Jāatzīst, ka vecais dons to visu sagatavojis profesionāli kā īsts meistars. Roko vairs savā priekšā neredzēja ceļu, bet gan miljonus dolāru, kas somās gulēja mašīnas kravas kastē. Uz tām pašreiz sēdēja brāļi Gaetas un divi indiāņi. Patīkami uzskatīt sevi par speciālistu, bet viens pats viņš nekad nebūtu izšķīries par tādu ķērienu. Viņš pat nesapņotu par to. Bet tagad nauda ir pie viņa! Kravu no vietējās aviokompānijas lidmašīnas pārlika vecā kravas mašīnā, kura pašlaik devās uz Siproku.

Šiprokas ugunis ātri pazibēja garām. Ceļš veda augšup, un šoferis ar grūtībām pārvarēja kilometru pēc kilometra. Mašīnas lukturi apgaismoja tuksnesi, ko šķērsoja gravas.

Dantes cienīga ainava. Pie stūres stingri sēdošā indiāņa smalkais profils atgādināja akmens statuju. Roko sāniski vēroja viņu ar interesi un cieņu. Indiāņa seja ar saules un vēja aprautiem vaigiem bija nekustīga, acis izspiedušās uz āru, gari melni mati... Dons Džuzepe teica, ka indiāņi ir īsti vīrieši. Roko izjuta pret viņu uzticību, kurai piejaucās arī cieņa. Labāku vadītāju nevarēja pat iedomāties.

Interesanti, kā dons Džuzepe atradis kopīgu valodu ar šiem nabaga klejotājiem un bālģīmju nesamierināmajiem ienaidniekiem? Varbūt viņš iedraudzējās ar veco karotāju Henriju Ge Dodžu, kas bija cilts vadonis jau vairāk kā sešdesmit gadu? Varbūt tas notika caur donu Kalo Pucoli? Bez šaubām, dons Kalo iepazinās ar indiāņu vadoņiem Palermo toreiz, kad viņi ieradās Itālijā.

Jūras kājniekos dienēja daudz indiāņu no navajosu cilts. Viņu ārkārtīgi sarežģīto slepeno valodu pat izmantoja amerikāņu specdienesti. Jā, patiešām, mīklainajā saistībā starp mafiju un indiāņiem bija jūtama dona Kalo ietekme.

Pagriezienā parādījās mēness apspīdēts ezers. Viņi bija ceļā jau divas stundas. Roko sev jautāja, kad beidzot viņi apstāsies. Mašīnas riteņi sacēla

putekļu mākoņus, kas riņķoja gaisā un iekļuva katrā spraugā. Kāpums vēl nebija beidzies. Šur tur bija redzamas nedrošas mitnes no kokiem un akmens, ap kurām ganījās aitu bari. Lukturi apgaismoja ceļa rādītāju, tā bija Toadlena. Vadītājs uzreiz nogriezās un ieslēdza otro ātrumu, kāpums kļuva vēl stāvāks. Mašīna kratījās. Roko pirmais uzdeva jautājumu:

— Mēs braucam uz Toadlenu?

Neatraujot acis no ceļa, vadītājs pamāja ar galvu un piebilda:

— Indiāņu rezervāts.

Roko apbūra ainava, kuru viņš pat sapņos nebija cerējis ieraudzīt. Tumšās debess fonā kalnu virsotnes izskatījās neparastas. Indiāņu rezervāta teritorijā policija un amerikāņu likumi bija bezspēcīgi. Te bija na-vajosu mājas, Navajosas zeme, milzīgi, saules izdedzināti plašumi. Saule simbolizēja tēvu, māti un zemi, mēness — nelaimi. Amerikānis atcerējās, ko viņam skaidroja dons Džuzepe: „Tur, kur jūs būsiet, nav riska. Rezervātā pat slepkavu nedrīkst arestēt bez cilts vadoņa atļaujas. Indiāņi ienīst amerikāņus par viņu diskriminējošo politiku. Viņi nav aizmirsuši, ka tie atņēma viņiem visas bagātības un atstāja nosprāgt šajos rezervātos... Vai tu zini, ka viņiem nav pat tiesību pārcelties uz citu vietu, kad šajā zeme būs noplicināta? Ja rodas konflikts ar valdību, viņiem nav tiesību griezties tiesā; lai pilnīgi viņus padarītu par vergiem, viņiem atņēma balsstiesības. Reizēm, kad es domās salīdzinu Vašingtonas politikāņus ar mums, es nesaprotu, kurš no mums ir mafija..."

Šoferis ieslēdza pirmo ātrumu un kravas mašīna tūlīt pēc pagrieziena uzbrauca uz takas. Mašīnas kabīne sazvēlās uz bezdibeņa pusi. Piecsimt metrus lejāk līkumodams tecēja sudrabains strautiņš. Kalni bija apauguši ar mežu, to virsotnes rotāja tumši krāteri, sarkanās klintis šķēla kanjoni. Gar malām varēja redzēt sastingušu lavu. Indiānis izdarīja strauju pagriezienu, motors ierēcās, riteņi sāka buksēt un apstājās, nācās ieslēgt zemāku pārnesumu. Četri velkošie riteņi pamazām sāka griezties, mašīna rausās augšup klintīs. Roko uzelpoja. Pēc diviem kilometriem starp klintīm parādījās apmetne.

Motora troksnis pamodināja ap divdesmit indiāņu. Lukturu gaismā parādījās sieviete, ģērbusies melnā kleitā ar uzšūtām zilām apmalēm. Vi-

ņa bija neliela auguma, sudraba kaklarota izcēla slaido kaklu, muskuļotās kājas bija aptītas ar ādas sloksnēm. Mašīna apstājās blakus jaunajai indiānietei. Viņa uzsmaidīja vadītājam. Roko atvēra durvis un nolēca zemē. Kājas bija pavisam notirpušas. Viņš ar pilnu krūti ieelpoja, pavingroja, lai atgūtu lokanību, tad devās pie mašīnas kravas kastes, atraisīja ādas saites un atmeta brezentu. Brāļu Gaetu izskats bija visai bēdīgs.

— Nevar būt, ka mēs esam klāt, — Džo sacīja, — es jau biju pārstājis ticēt, ka mēs kādreiz atbrauksim.

Džimijs berzēja muguru un kā vienmēr klusēja. Tāpat klusēdams viņš piecēlās un devās pie gludas klints, kurā bija iecirstas kabalistiskas zīmes.

— Ja viņš nolēmis kārtot savas darīšanas pie mirušo piemiņas zīmes, tad mums būs nepatikšanas, - Roko nomurmināja.

Indiāņu meitene izlikās, ka neko nav ievērojusi. Viņa paņēma Roko aiz rokas un, nesakot ne vārda, veda viņu uz mājokli, kas bija veidots no māla un kura priekšā dega lāpa. No tās uguns uz apaļās telpas smilšainās grīdas dejoja ēnas. Telpas griestus balstīja pieci milzīgi baļķi. Pa caurumu jumtā, kas vienlaikus bija arī dūmvads, iekšā spīdēja zvaigznes. Guļamvieta šai mājokli bija pārklāta ar biezu segu. Roko uzmanīgi apskatīja ornamentu, ko veidoja kvadrāti, rombi un līkloču līnijas. Sieviete pasmaidīja un norādīja uz sevi — sega bija viņas roku darba. Viņa vēlreiz pasmaidīja un pazuda. Roko izstiepās guļamvietā un aizlika rokas aiz pakauša... Viņš nodomāja: „Man šķiet, dons mūs nemarinēs te pārāk ilgi. Te, protams, nav “Flamingo"."

Viņš mēģināja aizmigt, bet veltīgi. Lāviņa bija ļoti cieta, un bez tam viņa galvā kā karuselī griezās notikumi, kas bija risinājušies pirms šīs atpūtas. Uzbudinājumā par veiksmīgi realizēto lietu reiba galva. Roko sāka salt, nakts bija auksta. Nācās ietīties segā. Vilkās stunda pēc stundas. Viss ciemats mierīgi gulēja. Beidzot caur atvērtajām durvīm viņš ieraudzīja lielisku saullēktu, kam fonu veidoja šī pasaules malas ainava. Roko domās sveica šīs zemes dievus, bet tad pamazām atgriezās atpakaļ u;z zemes. Dons Džuzepe droši vien jau zina par notikušo. Radistam bija jānodod ziņojums. Amerikānis notrīcēja, bet tas nebija no rīta aukstuma.

Uz mirkli viņš iedomājās sevi dona konkurenta vietā. Pēc ši joka, kas ar viņu izspēlēts, Botclli būs grūti atbildēt Organizācijai!

* * *

Ar trīskrāsaino karogu un prezidenta portretu rotātajā konsulātā man bija patīkami ieelpot dzimtenes gaisu.

Pirms galīgi pamest viesnīcu, es nolēmu ar kādu apspriesties. Atstājis čemodānu savā istabā, kura man bija jāatbrīvo līdz pusdienlaikam, lai nebūtu jāmaksā vēl par vienu dienu, es restorānā paēdu bagātīgas brokastis, paredzēdams, ka pusdienu man šodien nebūs.

Astoņos es jau pastaigājos pa Četrdesmit otro avēniju. Tajā ritēja dzīva transporta kustība. Neviens konsulāts visā pasaulē nesāk darbu tik agri, tāpēc man bija pietiekoši daudz laika. Es devos Piektās avēnijas virzienā uz Centrālo parku, pagāju garām elegantiem veikaliem, kas vēl bija slēgti.

Dažas minūtes es pastāvēju pie Svētā Patrika gotiskās katedrāles no balta marmora un ar milzīgām bronzas durvīm. Te bija biezo naudas maku miljonāru aleja. Vajadzēja būt līdzekļiem, lai dzīvotu šajās elegantajās mājās.

Es apmetu līkumu ap slaveno celtņu celtni „Pjēra hoteli" un iegāju Centrālajā parkā. Tas nu bija īsts zoodārzs! Es nekad nebiju redzējis tādā daudzumā suņus, kaķus, pērtiķus, pitonus, pūces, tapīrus, kakadū un pārējos dzīvniekus.

Daiļas meitenes īsos svārciņos pastaigājās ar veselu baru suņu; to viņas darīja, lai nopelnītu nedaudz kabatas naudas. Dogi siekalojās, bet punduršpici drebēja kā dzērāja rokas. Ap dīķi zālājos starp kokiem cilvēki vizinājās un dejoja uz skrituļslidām. Tas viss nedaudz atgādināja cirku...

Pastaiga beidzās pie konsulāta durvīm, kas atradās Septiņdesmit piek-* i tās avēnijas galā blakus nelielam ezeram.

— Ko jūs vēlaties?

Tā bija standartfrāze, centrālajā policijas pārvaldē arī vienmēr jautā: „Ko jūs vēlaties?" un, neatkarīgi no intonācijas, šo frāzi dzird visur. Ja plānajā kleitiņā tērpusies meitene patiešām ir francūziete, tad viņa vienkārši lieliski runā angliski... Es uzdevu viņai jautājumu, viņa atbildēja man franciski, un arī franciski viņa runāja velnišķīgi labi, bet uzsmaidīja man pilnīgi amerikāņu garā.

— Es gribētu satikt konsulu. Es esmu policists, atrodos Ņujorkā komandējumā un man ar viņu jāapspriežas.

Taču es nesatiku ne ģenerālkonsulu, ne pirmo konsulu, pat ne otro konsulu; man izdevās parunāt tikai ar vicekonsulu! Priekš manis neatradās labāka sarunu biedra! Izsūtāmie un konsuli Ņujorkā ir nesasniedzami otrās kategorijas franču policistam. Augstākas personas, protams, satiekas tikai ar priekšniecību. Es nebiju pārliecināts, ka pat mans šefs varētu ar viņiem satikties.

Man bija tiesības satikties ar atašeju, kura nozīmi es nesapratu un kurš mani pacieta ar garlaikota priekšnieka sejas izteiksmi. Caur zobiem viņš, savukārt, apvaicājās, ko es īsti vēlos no viņa.

Es viņam sāku stāstīt par savām problēmām, l>et veltīgi, viņu tās neinteresēja. Seštūkstoš kilometru tālumā no dzimtenes šis teatrālais diplomāts nesaprata, par kādiem slepkavām es runāju. Viņš bija neizpratnē, kāpēc es tā interesējos par kaut kādu Amerikāni? Viņam neatlika nekas cits, kā dot man padomu:

— Apcietiniet viņu, kad viņš atgriezīsies Francijā vai, vēl labāk, atstājiet, lai to izdara amerikāņu policisti. Tā būs pat labāk.

Vajadzēja ļoti mīlēt savu darbu, lai neuzspļautu visam un ar pirmo lidmašīnu neatgrieztos mājās. Labi, ja jau man nav ko cerēt uz kāda palīdzību, tad vismaz izmantošu tiesības uz bezmaksas telefonu. Zvanīt no viesnīcas bija neizdevīgi.

— Es gribētu piezvanīt uz Lasvegasu. Vai šeit nav kādas brīvas istabas, lai es jūs netraucētu...

Atašejs uzticēja mani konsulāta sargam, kura dzērāja ģīmis skaidri liecināja, ka viņš nav tējas un kokakolas cienītājs. Šis cilvēks ievilka mani

kambarīti zem koka trepēm, kas veda uz konsulu kabinetiem. Griesti tur bija zemi, toties manā rīcībā tagad bija mazs galdiņš, automātiskais telefona aparāts un telefonu grāmatas. Neskatoties ne uz ko, es jutos labi, būdams prom no ziņkārīgām un izsmiekla pilnām acīm.

Jā, šo istabeli derēja apskatīt sīkāk, tā bija pierasta diplomētiem policijas profesijas pārstāvjiem, pie kādiem es sevi pieskaitīju. Par laimi, alkoholiķis sargs mani krietni uzmundrināja.

Radās pat vēlēšanās apkampt viņu, kad viņš, kaut ko nomurminājis, kā burvju mākslinieks izvilka pudeli sarkanā Burgundijas vīna. Vīns desmitos no rīta! Man tas likās mežonīgi, kaut gan tā izskats radīja man kuņģī spazmas, un pudele šķita tik pievilcīga, ka es nevarēju atraut acis no etiķetes. Nē, es nekāroju vīnu, mani piepeši pārņēma draudzības jūtas pret šo vienkāršo cilvēku.

Pēkšņi man ienāca prātā doma atdot viņam vēstuli Marlīzai, kuru es aizlīmēju pēc tam, kad priekšnieks mani uzmodināja nakts vidū. Viņi nosūtīs to kopā ar diplomātisko pastu.

Kopš aizbraukšanas dienas mana laulene saņēmusi no manis tikai at-klātnīti. Tāds bija mans princips. Es nosūtīju atklātnīti ar Ņujorkas skatu. Tas bija skaists, bet es esmu iepazinis arī citu pilsētu ar tās šovbiznesu, prostitūtām un līdz viduklim kailām oficiantēm. Es pats gatavojos par to pastāstīt Marlīzai... Ja man neveiksies Lasvegasā, pametīšu visu un atgriezīšos mājās.

Man atlika tikai uzjautrināties par savu naivumu, kad es iedziļinājos Nevadas uzziņu krājumā. Es biju iedomājies, ka Lasvegasa ir tik liela kā Turvila, ar kādu desmitu kazino, kuri atrodas netālu cits no cita un ar nelielu ģimenes pansiju! Patiesībā tie bija dažādu hoteļu un mēbelētu istabu džungļi, kuros pat Tarzāns apjuktu, ja viņam liktu sameklēt kaut kādu Gaetu, jaunāko Ceriņi — Mesinas klanā!

Man nolaidās rokas, un es gandrīz kritu panikā, vēl jo vairāk tāpēc, *■ ka es sapratu: jebkura persona zem jebkura vārda varēja dzīvot jebkurā Savienoto Valstu viesnīcā. Vai patiešām mana izmeklēšana beigsies šai konsulātā zem vecajām trepēm ar atvērtu uzziņu krājumu uz galdiņa, ku-

га inkrustācijām rotātā virsma savā laikā droši vien redzējusi ne mazumu viņa glāžu?

— Nu, vai jums izdevās piezvanīt?

Durvju spraugā pabāza galvu atašejs. Ne jau nu aiz laipnības, tas nebūtu viņa stilā. Drīzāk aiz ziņkāres, lai ieraudzītu kādas profesionālas viltības pielieto ziņojumos.

— Viss kārtībā, paldies.

Viņš pievēra mana „sienas skapja“ durvis. Viņa uzmanīgais smaids liecināja pats par sevi, viņu nodarbināja jautājums, ar ko es īsti nodarbojos. Sis jautājums satrauca arī mani. Mans rādītājpirksts apstājās pie pirmā hoteļa Lasvegasas sarakstā — ,,Aladina“, un tur es nolēmu pamēģināt laimi.

Ar grūtībām es sastādīju kodu un izdzirdēju signālus otrā vada galā. Mans „hallo" pārskanēja četrus tūkstošus kilometru, kas atdalīja manu kambarīti no spēļu elles. Sievietes balss veica atpakaļceļu:

— Labrīt.

— Lūdzu, pasauciet misteru Ceriņi.

— Ko?

— Ceriņi, Džīno Ceriņi.

Kamēr viņa pētīja hoteļa viesu sarakstu, es nodarbojos ar pārdomām, kāds es gan esmu naivulis, tik naivs, ka tas jau ir uz robežas ar muļķi. Droši vien, ka Amerikānim ir vesela kaudze rezerves pasu. Viņš jau nu gan neies pierakstīties ar to pasi, ko es zinu, lai atvieglotu man darbu. Kaut gan man darbā diezgan bieži veicās...

— Atvainojiet, scr. Mums nav klienta ar tādu uzvārdu.

Protams. Es turpināju savu mazo, absurdo spēlīti. Kabatā man bija monēta. Es nolēmu to mest gaisā. Ja uzkritīs raksts — es metu mieru, ja ērglis — turpinu. Monēta griezās uz malas, un šai brīdī parādījās sargs ar divām glāzēm un korķu viļķi. Ja manas darbības viņu arī pārsteidza, tad viņš to neizrādīja. Viņš urba caurumu korķī ar reliģiozu akurātību. Monētas virspusē bija ērglis, tātad es turpinu. Sai mirklī skaļi nopaukšķēja korķis.

— Es izklaidējos, gaidīdams jūs, — es teicu.

Viņš pielēja glāzes divu pirkstu augstumā. Nopūtās. Pagaršoja. Ap-mieriāts viņš pastiepa glāzi arī man:

— Pamēģiniet.

Iedzērām. Es apslapināju lūpas. Vīns bija lielisks, kā jau konsulu bur-gundictis.

— Vai jums nebūtu kāds maizes gabaliņš, jo es šai rīta stundā...

Viņš jau pagriezās uz durvju pusi:

— Es tūlīt atgriezīšos.

Es veltīgi piezvanīju vēl desmit reizes, kamēr viņš atgriezās un atnesa divas celofānā ietītas bulciņas. Viņa uzmanīgā skatiena pavadīts, es apēdu vienu un iedzēru vīnu. Tagad viss bija kārtībā. Mans normālais tonuss nedaudz pacēlās.

— Nu, vai viss kārtībā? — sargs apvaicājās. — Vēl pa vienai?

Viņš piepildīja glāzes ar kreiso roku, labā tai laikā notrauca bulciņas

drupačas no ūsām.

— Ko jūs gribat atrast ar tā telefona palīdzību?

— Draugu Lasvegasā. Es gan nezinu, kurā hotelī viņš apmeties.

Viņš izdzēra savu glāzi, nobraucīja ūsas un iesmējās:

— Kāpēc jums neaizlidot uz turieni? Ar lidmašīnu tas nav tālu, šeit tas ir tikpat kā ar autobusu!

Lidmašīna. Tā ir laba doma. Iduāns nebija veltīgi tērējis laiku, pārcilājot papīra blāķus Orlī. Ja man Lasvcgasas lidostā izdotos ieskatīties pasažieru sarakstos... Varbūt Amerikānis vēl joprojām izmanto Ceriņi uzvārdu! Ja es atrastos Francijā, iebāzt degunu lidostas papīros nebūtu sarežģīti. Bet šeit...

Es vēlreiz iedomājos par Beikeru. Mēģināšu vēl šoreiz paveikt savu darbu vienatnē. Ja neizdosies, tad griezīšos pie viņa pēc palīdzības. Es, atkal uzgriezu Makarona lidostas kodu. Klausuli paņēma. Tie nu gan ceļas agri: viņiem tur jābul tikai ap sešiem no rīta.

— Klausos jūs.

Uzreiz es savu jautājumu nevarēju uzdot. Vēl nebija īstais laiks. ē!s jutu, ka ar mani runā policists. Viņš man noskaitīja virkni frāžu, kas jau

agrāk bija sagatavotas žurnālistiem. Acīmredzot, viņš uzskatīja, ka es piederu pie šīs slavenās brālības. Tā es uzzināju, ka naktī vietējās aviokompānijas lidmašīnu kāds piespiedis mainīt kursu. Lidmašīna pārveda naudu no bankas. Reiss bija no Lasvegasas uz Sanfrancisko. Lasvegasa! Roko ir Lasvegasā. Protams, ja tas ir viņš.

Es noliku klausuli un tūlīt atcerējos Ričardu Beikeru un viņa FIB.

Kamēr mans novadnieks pa klusam beidza pudeli, es izsaucu Vašingtonu. Beikcra balss bija tikpat labvēlīga kā viņš pats. Manas pūles Parīzē bija tikušas novērtētas:

— Vai jūs Ņujorkā esat ekskursijā?

- Nē.

Pēc tam, kad es viņam izstāstīju par mūsu veco paziņu Amerikāni, klausulē iestājās kapa klusums. Es nevarēju pieprasīt tikšanos, te visu izlēma mans draugs Beikers.

Jā, patiešām, te lidmašīnu izmanto kā autobusu. Es ātri tiku galā ar lietām „Komodorā", samaksāju rēķinu, paņēmu čemodānu un pēc neilga laika jau sēdēju lidmašīnā, kura lidoja uz Vašingtonu. Roko Mesīnas vārds neizgāja man no prāta.

Es nevarēju saprast, no kurienes radušās bailes, kas pārņēmušas mani. Varbūt, es baidījos, ka izgāzīšu šo lietu, pie kuras es ķēros pavisam viens un šai man nepazīstamajā zemē? Varbūt, man vienkārši bija bail no mafijas vai no kaut kā cita?

Mans kaimiņš atplēta avīzi. Pirmajā lappusē es izlasīju ar milzīgiem burtiem salikto virsrakstu „Aplaupīšana Lasvegasā", zemāk bija ievietots vietējās aviokompānijas lidmašīnas attēls. Es biju satraukts un vienu pēc otras smēķēju cigaretes, kuras biju nopircis lidostā pirms izlidošanas. Mani labie nodomi atmest smēķēšanu izgaisa vienā mirklī. Ja ārsts no Kam-basēras ielas redzētu mani šajā brīdī! Katrreiz, kad es atrodu pēdas, mani pārņem satraukums. Sis notikums ar lidmašīnu izsauca manī drudžainu uztraukumu. Kas gan būtu mana policista profesija bez kārtīga medību azarta!

XXII

Roko gāja tieši pa pēdām šoferim Valpi pa taku, kas no cilvēku mītnēm veda uz Šuska kalna sarkanajā klintī izcirstu grotu. Neskatoties uz smago somu, ko viņš nesa, indiānis gāja viegli. Roko nespēja tikt viņam līdz. Augstums lika viņa sirdij dauzīties vēl straujāk. Aiz muguras bija Navajo atlētiskā figūra. Navajo uz vaiga bija rēta. Viņš viens pats nesa divas somas, uz katra pleca pa vienai. Ik pēc trim četriem metriem viņš iekliedzās, lai regulētu citu indiāņu gailu, kuri arī bija smagi apkrauti. Blondais Džo gāja šīs gleznainās kolonas vidū, viņš jau sen savu kovboju cepuri bija atmetis uz muguras, un tagad tā kuļājās saitītē ap kaklu. Aiz viņa gāja vēl pieci nesēji. Noslēpumainais Džimijs noslēdza gājienu.

Laiku pa laikam Roko pacēla acis un paskatījās uz gājēju virteni, ko apspīdēja saule. Piekalnē parādījās troglodītu mītņu atliekas un akmens plāksnes. Augšā, tur, kur vairs nekas neauga, bija viņu ceļa mērķis — Sarkanā grota blakus kanjonam. Vēl bija jāiet diezgan tālu.

Kolona apgāja apkārt dziļai gravai, kuras dibenā bija simtiem taciņu, kuras zināja tikai īpaši izredzētie. Valpi uzlika kāju uz milzīga akmeņa, kurš sašūpojās un sāka velties no kalna lejup, bet indiānis tūlīt pat atguva līdzsvaru. To redzot, Roko, kas viņam sekoja, sāka spiesties tuvāk klintij. Viņš smagi elpoja un tūlīt nosvīda. Elegantajam Amerikānim kaut kas tāds nepatika. Par laimi šīs nepatikšanas ātri aizmirsās.

Pie sevis viņš priecājās, ka pieņēmis no dona Džuzepes šos lieliskos pārgājienu zābakus. Tas droši vien zināja, pa kādām vietām viņiem būs jāstaigā. Džo un Džimijam bija sporta apavi, kas gan bija elastīgāki, bet mazāk piemēroti staigāšanai pa kalniem. ,,,|

Kļuva redzama pēdējā pāreja. „Tomēr labi strādāt tieši Organizācijas labā...“ Apmēram pēc divsimt metriem somas ar dolāriem nokļūs alā, kuru Amerikānis tagad jau skaidri saskatīja starp klintīm. Negaidot kolonna nonāca pie stāvas, pārkārušās klinšu sienas, kuru viņi līdz šim nebjjņ ievērojuši. Bija jāpārkāpj pāri akmens bluķiem un jāiet no citas puses

pa šķembām klātu ceļu. Valpi turpināja iet. Viņa temps nekļuva lēnāks. Roko atpalika no viņa. Aiz muguras viņš dzirdēja indiāņa ar rētu smago elpu, tā regulārie saucieni kļuva vēl asāki. Džo palēnināja gaitu, un ķēdītē izveidojās pārrāvums. Roko sakoda zobus un sasprindzināja pēdējos spēkus.

Kolonnas kārtība izjuka pirms alas ieejas. Ieeju norobežoja neliela arka, garām tai tieši uz bezdibeni, kura dziļākās vietas nebija saredzamas, veda šaura taciņa ar stāvām klintīm abās pusēs. Nerunājot ne vārda, Valpi visu laiku gāja uz priekšu. Pēkšņi viņš pazuda Roko skatienam, un tas tūlīt izkrita no ritma, ko viņam bija uzspiedis nenogurdināmais indiānis. Valpi atkal parādījās uz īsas, bet taisnas taciņas. Viņš devās iekšā aizdomīgā, tumšā klints caurumā.

Grīdu klāja gigantisku apmēru sikspārņu līķi, gluži kā šausmu Filmā. Alā bija auksti. Roko nojauta, ka tas bija labirints, kas bija redzams klints piekājē. Valpi apstājās un nolika savu somu, pagaidīja, kamēr pienāks klāt pārējie, un tad kaķa veiklībā uzrāpās klintī. Tur viņš pēkšņi pazuda, pēc tam atkal parādījās un deva zīmi nesējiem, lai pasniedz viņam visu atnesto.

Astoņpadsmit somas, pilnas ar naudas zīmēm, aprija kalns. Lasve-gasas spēļu namu nauda bija droši noglabāta.

* * *

Jau divas stundas Tonijs Zampa spieda gāzes pedāli. Toadlena jau bija palikusi tālu aiz muguras. Kad saule pacēlās zenītā un pārņēma savā varā visu 264. nacionālo maģistrāli, kas veda uz Tubu, viņš ieslēdza gaisa kondicionētāju. Pa plašo, pilnīgi taisno un bezgalīgo asfalta lenti, kas pagaisa tālumā, viņš vadīja savu ,,pontiaku“ ar ātrumu, kas pārsniedza simt piecdesmit jūdzes stundā.

— Jā, tas vis nav mans ,,kadilaks“, — nodomāja Roko, - to tomēr vada pa zemi. Ar šo mēs, manuprāt, riskējam pacelties gaisā. Tomēr Tonijs jūtas lieliski.

Taisnvirzicna kustība ļāva vadīt mašīnu diezgan nevērīgi, ar diviem pirkstiem. Roko kā stūrmanis rallija laikā vēroja apkārtni un salīdz.ināja to ar karti. Viņiem bija izdevies apbraukt visas daudzmaz lielās pilsētas.

Bija palikušas apmēram piecdesmit jūdzes līdz pagriezienam uz dienvidiem uz Oraibi. Tur viņi ieradīsies ne ātrāk kā pēc stundas. Zampa iekļāvās pirms izbraukšanas izstrādātajā grafikā. Lidmašīna, kas aizvedīs Amerikāni no Flagštafas uz Džeksonu, izlidos septiņpadsmitos. Vienīgā aizķeršanās varēja gadīties nepatīkamajā lauksaimniecības kontroles punktā uz rezervāta un Arizonas štata robežas. Tā būtu jautra nodarbošanās — stāvēt rindā kontroles punktā pašā tūrisma sezonas karstākajā laikā...

Stata varas iestādes baidījās, ka no rezervāta izvedīs parazītu inficētus augļus un šī indiāņu izaudzētā produkcija sabojās simtprocentīgo amerikāņu labo ražu.

Roko domāja vēl par vienu iespējamo aizķeršanos: Flagštafa ir liels tūrisma centrs. Viesu ierašanās un aizbraukšana arī varēja nobloķēt ceļu uz lidostu.

Viņi bija atbraukuši līdz dīvainajam, pamestajam indiāņu ciematam Oraibi. Tur viņi nesatika nevienu aizdomīgu mašīnu. Neatbildēts tomēr palika jautājums, vai Pointed Desert šerifs ir uzstādījis kordonu.

Tonijs Zampa bija viens no labākajiem dona Džuzepcs slepkavām. Tonijs bija tādā pat līmenī, kādā bija atradies Batalija, pirms nopelni nesagrozīja viņam galvu.

Savos sešdesmit sešos gados viņa rēķinā bija vairāk slepkavību nekā viņa pirkstiem falangu. Šis cilvēks noslēdza kontraktus. Viņš neapsprieda nevienu dona Džuzcpes uzticēto uzdevumu. Viņš tos izpildīja precīzi, tieši tā, kā bija norādīts. Viņš bija ātras rīcības speciālists: ja uz upura galvu un kaklu varēja nomērķēt, tad tai pašā brīdī cilvēks tika sašauts kā siets. Pat ja viņa upuris izķepurotos, kas gan nekad, protams, nenotika, tad vienalga tas neko nevarētu pateikt.

Tikai vienreiz viņa mūžā kārtējais klients, kurā bija ielaistas divas aptveres, kaut ko noīdēja. Pēc Tonija domām, arī tas varēja būt bīstami. Viņš noliecās, ar kreiso roku satvēra upura mēli, izvilka to, cik vien va-

rēja, ārā no mutes un apņēmīgi nogrieza. Mierīgi ielicis nazi kabatā, viņš devās pie savas mašīnas un apsēdās pie stūres. Tāds bija mafiozi Tonijs.

Dons Džuzepc nebūtu varējis atrast labāku miesassargu savam jaunajam protežē Roko — Amerikānim. Tas bija liels gods. Gadījumā, ja patruļas mašīna apstādinātu viņus, miesassargs bija vienmēr blakus.

Roko nebija vienkāršs slepkava, viņš bija speciālists, sava veida maestro. Vienmēr jābūt kādam cilvēkam, kas nodarbotos ar drošību. Ar tādām iemaņām kā Tonijam, ar automātu vienmēr zem viņa labās rokas starp automašīnas sēdekļiem un granātu, kas ripinājās starp gāzes un bremzes pedāļiem. Pašlaik tas bija mazs melnīgsnējs sicīlictis ar noslīpētām iemaņām, kā darboties jebkurā bīstamā situācijā.

Dons bija iedevis viņam arī pilnu čemodānu ar drēbēm. Roko tur bija ādas jaka, džinsi, gaišas ādas mokasīni, brāļiem Gaetām divi uzvalki gaišzils un pelēks, melnas kurpes.

Tonijs izsēdināja brāļus Vindovrokā, kur trio izšķīrās: Džo aizbrauca uz Nogalēšu Meksikā, kas ļāva viņam atrasties uz kopējās robežas starp Arizonas un Ņumeksikas štatiem; Džimijam bija jādodas uz Albukerku. kas atradās uz robežas ar Kanādu. Zampa kā sakarnieks nodeva kārtējās dona instrukcijas:

— Nauda pagaidām lai paliek, tai nekas nedraud. Jums jāuzspridzina kravas mašīna. Pēc tam gaidiet tālākas instrukcijas. Pēc divām trim nedēļām viss nomierināsies.

Valpi bija dots uzdevums uzspridzināt mašīnu. Viņš apsēdās pie stūres un aizbrauca atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija braucis iepriekš. Tonijs pietiekošā attālumā sekoja viņam. Putekļos, ko sacēla mašīnas riteņi pagriezienā, neko nevarēja redzēt, pat ceļu varēja saskatīt tikai ar grūtībām. Ķā gan viņam izdevās laikā izlekt, kad mašīnas riteņi jau karājās virs bezdibeņa? Bet durvis bija jau atvērtas.

Indiānis, pieķēries nokaltuša koka zaram, vēroja, kā smagais monstrs licio lejup, krizdams no piecsimt metru augstuma uz klintīm, lai pēc tam pazustu ezerā. Roko bija saņēmis labu mācību, vērodams indiāņa aukstasinīgo, drosmīgo rīcību, un viņš to atbilstoši novērtēja. Valpi deva zīmi.

ka viņš pats izkļūs no bezdibeņa. Cilvēki, kas sēdēja ,,pontiakā“, vairs viņu neredzēja.

— Nu beidzot, — norūca Tonijs, - re, kur ir tas policijas robežpostenis, kur pārbauda tos draņķa dārzeņus un augļus.

Jā, tā bija indiāņu rezervāta robeža. Gaidot muitas pārbaudi, stāvēja vesela rinda tūristu. Te bija ari policisti. Policists paņēma ,,pontiaka“ dokumentus un sāka tos lēni pētīt ar garlaikotu sejas izteiksmi:

— Tiesības.

Viņš salīdzināja visu līdz pēdējam sīkumam, pļāpādams par niekiem, tad devās pie tuvākās barakas un iznāca no tās kopā ar civilā tērptu ierēdni. Elegantais, smalkais, labi audzinātais Roko, nejaušības burvju mākslinieks, zem savas jakas sataustīja automātu, jo viņa miesassargs bija aizņemts; situācijas attīstību nevarēja paredzēt.

— Sveicināti, — teica civilais.

Tonijs atņirdza savu zelta ilkni:

— Sveiki.

— Vai tā ir jūsu mašīna?

— Nē, es to iznomāju Santafē: tas rakstīts dokumentos. Mēs atbraucām, lai apskatītu šo apkārtni, tā ir lieliska... Tagad es atgriežos uz Las-vcgasu.

— Jā, te patiešām ir skaisti, — civilists atbildēja. — Bet uz kuru Lasvegasu? Lasvegasu Ņumeksikā vai Nevadā?

— Nevadā, bet pēc tam, kad apskatīsim Lielo Kanjonu, — Roko mierīgi atteica, — varbūt, tur es paspēlēšu dažus atlikušos dolārus.

— Vai jums nav augļu vai dārzeņu, kas būtu pirkti no navajosiem?

Tonijs, starodams tādā atklātībā kā vēl nekad, izlikās, ka grasās izkāpt no automašīnas:

— Ja jūs gribat pārbaudīt...

— Nē jau, viss kārtībā, — teica vīrietis civilā.

Muitnieks aizvēra durvis un deva signālu sardzes postenim, lai tas izlaistu mašīnu. Roko tik tikko valdīja smaidu, domādams par to, ka šie modrie likuma sargi, kas kontrolēja augļus un dārzeņus, nenojauš, ka Аше-

rikānis atrodas slepkavas Tonija Zampas automašīnā un pilnīgi mierīgi ai/slīdčs viņiem gar degunu.

To visu viņš ir veicis ar tikai viņam piemītošo eleganci. Interesanti, ko viņš darītu, ja viņus mēģinātu aizturēt? Droši vien laistu darbā automātu. Kāda pēc tam būtu pakaļdzīšanās!

— Tu nu gan esi nekauņa, Tonij!

— На!

Amerikāņa kompliments viņam glaimoja un viņš uzbūra sejā kautrīgu smaidu. Ieslēdzis ierīci aizsmēķēšanai, viņš cītīgi piesmēķēja cigareti un vienaldzīgā balsī ierunājās:

— Zini, veiksme visu laiku jāskubina. Ja neesi spējīgs nodarboties ar to, ar ko noņemamies mēs, tad ej strādāt uz rūpnīcu.

Pēc pusstundas mierīga brauciena Zampa, apbraucis Flagšlafu, izbrauca uz 8. maģistrāles, kas veda uz lidostu.

* * *

Jāatzīst, ka buldoga sejas izteiksme, salauztais deguns un smagnējie plakstiņi atstāja uz mani vajadzīgo iespaidu. Džons Edgars Huvcrs bija FIB vadītājs.

Viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ pa savu plašo, ar tumšu koku apdarināto kabinelu. Uz mirkli apstājās pie loga, aiz kura Pcnsilvānijas avēnijas otrā pusē rēgojās smagnējā Tiesu departamenta ēka. Paskatījās tieši acīs Beikeram:

— Nekavējoties izbrauciet. Vajag uz vietas rūpīgi pārbaudīt inspektora Borniša aizdomas.

Viņa acis piemiedzās un vienlaikus izstaroja spēku un viltību. Viņš apgāja apkārt ar lietām piekrautajam smagajam galdam un apstājās starp diviem krēsliem.

Godīgi sakot, es nejutos sevišķi ērti, kad iegāju kabinetā un masīvajā neliela auguma cilvēkā pazinu FIB direktoru, kas pirms dažiem gadiem izņēma no portfeļa savu vizītkarti un iedeva to man. Viņš gribēja, lai uz

11—268

tās parakstās visi, kas piedalījās sadursmē ar Buisonu. Pirmā bija Mar-līza! Huvers piepūtās vēl vairāk un kļuva vēl līdzīgāks buldogam.

Jā, šis buldogs savu lietu zināja! Jau trīsdesmit gadus, kopš tā laika, kad tieslietu ministrs Stouns iecēla viņu par atbildīgo šajā Birojā, viņu pavadīja veiksme. Kopā ar savu neuzpērkamo komandu viņš bija pasaulē pašas labākās un spēcīgākās policijas smadzeņu centrs. Direktors vadīja efektīvu cīņu ar noziedzību, kuras panākumus apliecināja milzīgs daudzums slepeno dosjē, kuru nodošana atklātībai varētu uzspridzināt vai visu mūsu planētu.

„Ātrais Huvers“, kā viņu familiāri sauca draugi, tiecās tikai pēc viena mērķa: pacelt amerikāņu morāli vēl nebijušā līmenī. Huvera puiši centās neņemt vērā pilsētu policistus. Viņi neuzticējās Savienoto Valstu municipālajai policijai, ko iecēla vai ievēlēja politiķu vai mafijas spiediena rezultātā. Viņiem nācās pretoties pērkamībai, korupcijai, kas bija skārušas policiju. To naidīgums vēl vairāk stimulēja Huveru cīnīties ar negodīgumu un korupciju.

Viņa spēks bija drosmē. FIB atradās progresa smailē. Huvers apvienoja cilvēkus zem godīguma karoga, reģionālo nodaļu vadībā iecēla cilvēkus, kam bija savs darba stils un metodes. Viņi atradās pastāvīgā kontaktā ar štābu un pa visām pilsētām izkliedētajiem aģentiem.

141.gadā viņam izdevās iegrožot Noziedzīgo Sindikātu, bet viņš saprata, ka otrais pasaules karš tam atkal ļaus pieņemties spēkā. Huvers turpināja cīņu. Viņam pretī stāvēja nopietns pretinieks — Franks Kostcllo, pagrīdes sindikāta valdnieks, kurš bija pārcēlies dzīvot uz Luiziānu. Tur viņu aizsargāja kāda senatora labvēlība, un viņa ienesīgā tirdzniecība plauka un zēla.

Viskija ražošana tika izvērsta plašā mērogā. Meijcrs Lanskis un Bigs Seigcls pārzināja Sindikāta kasi.

Havanā Meijcrs radīja netikumu un spēļu impēriju.

Bigs dzīvoja savā greznajā Losandžclosas mājā. No sava ekstrākom-fortablā štāba viņš vadīja spēļu un prostitūcijas galvaspilsētu — Lasvc-gasu, spožo pilsētu smilšu un tuksneša vidū. Biga plašajā klientūrā bija ari

Holivudas zvaigznes, ar kurām viņš bija uz ,,tu“. Tieši viņiem Bigs uzcēla hoteli „Flamingo". Tuksneša vidū mafija noauda savus zirnekļa tīklus.

„Flamingo"... Burts ,,F‘. Tātad es nebiju veltīgi pazaudējis laiku mūsu konsulātā Ņujorkā. Vajadzēja izķemmēt visas Lasvegasas aizdomīgās vietas.

Dienesta mašīnā es aizbraucu uz Pcnsilvānijas avēniju. Beikers paraustīja piecas, kad es lūdzu sazināties ar Aidivaildas lidostu un uzzināt, vai tur bijis cilvēks ar uzvārdu Ceriņi. Viņam šķita, ka tādas izmeklēšanas metodes lieto tikai ne visai gudrais franču policists.

— Nav vērts to darīt, jo jūs taču zināt, ka viņš iekāpis lidmašīnā Orlī...

— Varbūt viņš tur atstājis savu Ņujorkas adresi? Pēc tam viņš varēja doties uz Lasvegasu...

Beikers atkal paraustīja plecus.

— Vietējās līnijas nav Aidivaildas lidostā, bet visdrīzāk Lagvardijas lidostā. Tikpat labi viņš varēja aizbraukt ar kaut ko citu. Pat ar mašīnu! Labi, vispirms aiziesim pie šefa, viņš jūs gaida...

Es atrados durvju priekšā, uz kurām bija uzraksts ar lieliem, iegravētiem burtiem: „Dž.Edgars Huvers, FIB direktors. Pieņemamā istaba." Beikers stādīja mani priekšā. Interesanti, vai Huvers mani atcerējās? Maz ticams. Viņš aizbildnieciski uzsmaidīja man, paspieda roku un uzaicināja apsēsties. Kamēr es stāstīju, viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Pēc tam, kad biju beidzis savu izklāstu, viņš piecēlās, aizlika rokas aiz muguras un piegāja pie loga. Mūsu saruna ilga tieši piecpadsmit minūtes. Uz brīdi iestājās klusums, tad viņš īsi izmeta:

— Nekavējoties brauciet, Beikcr!

Tā sešos divdesmit vakarā mēs bijām jau Nacionālajā lidostā. Bezmaksas biļetes mums apgādāja FIB sekretariāts.

Atkal lidmašīna — autobuss. Beikers teica:

— Mēs FIB vienmēr esam gatavi izbraukumiem, katram ir sagatavots dežūrčemodāns. Nedomājiet vairs par jūsu itāļu Amerikāni. Tur mums būs laika diezgan par to izrunāties. Labāk pastāstiet man par Pigala laukumu.

l»

Lidmašīna lidoja virs Lielā Kanjona. „Es dzīvoju kā piedzīvojumu romānā", — domāja Roko, vērodams lejā aizas un stepi, Monumenta Vale tuksnesi, kurā it kā izmētāti pacēlās dīvaini monolīti, kuru vecumu varēja skaitīt desmitos miljonu gadu. Klinšu kalnu virsotnes un kalnu plato, Lielā Tetona mūžīgie, cilvēka neaizsniegtie sniegi, kas vieglajā krēslā likās violeti, - tas viss viņam atgādināja dzimto Sicīliju, un viņš pēkšņi saprata, ka mafiju un Savienotās Valstis vieno noslēpumainas saites.

Reaktīvie dzinēji apdullinoši rēca. Roko atsprādzēja drošības jostu, atspērās ar papēžiem pret grīdu, lai pavirzītu krēslu mazliet atpakaļ, izstaipījās un iedomājās par dolāriem, kas droši noslēpti alā gaidīja dalīšanu. Dona Džuzcpcs triumfs bija pilnīgs. Viņa sāncensis Botelli bija nostādīts neērtā situācijā. Bet policija? Tā arī izrādījās pārāk neveikla. Vajadzēja tikai paskatīties uz virsrakstiem „Denver Post", kura bija lidmašīnā.

Kā gan brīnītos tas garīdznieks brillēs, ja zinātu, ka autors gadsimta aplaupīšanai, par kuru viņš lasīja avīzē, sēž pāri celiņam pa kreisi no viņa un, kājas izstiepis, sapņo. Kas gan varētu iedomāties, ka šis lāga ne-noskuvies sportiska izskata jaunais cilvēks džinsu biksēs un sporta krekliņā aizlidoja no Lagvardijas lidostas kā Rihters, tad pārtapa par Krekenu Las-vegasas hotelī „Flamingo", pēc tam kļuva par ūsaino Smitu, kas lidoja vietējās aviokompānijas 17.reisā, un, visbeidzot, ielīda Džona Kraķa ādā, lai lidotu no Flagštafas lidostas uz Džcksonu.

Domās Roko noņēma cepuri vecā dona priekšā, kurš tik lieliski bija noorganizējis operāciju. Roko sevišķi mīlēja kārtību un precizitāti. Ar medījumiem bagātajā Larenadjēras muižā dons Džuzepe bija izplānojis šo operāciju kā spēlmanis, kas saliek mozaīku, un tik lieliski sadalījis pienākumus, ka katrs ritenītis šai mehānismā griezās savā vietā, nezinot citus, kas griezās viņam blakus.

Te arī bija veiksmes noslēpums: ja vienam zobratiņam pieķertos kāda pūciņa, tad no tā viss neizjuktu. Vienu darbojošos personu nomainītu cita, un viss. Tomēr tas nekavēja viņu mierīgi apsvērt domu, ka viņš kļūst aiz-

vien neaizstājamāks. Pagaidām vēl viens no vadoņiem dona ēnā, bet rit jau viņa labā roka.

Roko atgrieza sēdekli iepriekšējā stāvoklī un sāka meklēt pa kabatām cigaretes. Veltīgi. Cigaretes šajā operācijā nebija paredzētas. Toties roka sataustīja aukstu priekšmetu, kam bija piestiprināta plastmasas plāksnīte — hoteļa „Flamingo" atslēga. Ko tā atslēga te maisās! Cik muļķīgi, ka viņš to neizmeta, kamēr viņi rāpās uz Šuska virsotni. Viņam bija daudz iespēju tikt no tās vaļā.

Kur lai to grūž? Varbūt iemest kabatā krēsla aizmugurē? Nē. Apkalpojošais personāls to uzreiz atradīs. Kaut cik pieredzējis policists var atrast viņa pēdas.

Varbūt iemest tualetē? Roko piecēlās un devās uz lidmašīnas pakaļgalu, uzsmaidīdams stjuartam, ar kuru saskrējās ejā. Tas stūma sev pa priekšu ratiņus ar atdzesētiem dzērieniem. Tualete bija aizņemta. Beidzot tā atbrīvojās, un viņš rūpīgi izpētīja šauro telpu, lai atrastu atbilstošu vietu. Protams, klozeta pods, kur mazliet vēl palicis zils ūdens. Roko mēģināja tur iestumt atslēgu, bet atslēga caurumā neiegāja. Beidzot tā tomēr pazuda. Bet ja nu tagad vairs netecēs ūdens? Roko izzvejoja atslēgu, norāva žetonu ar uzrakstu „Flamingo", bet ari bez tā atslēga nelīda iekšā. Ja nu iemest to skalojamajā kastē? Nekas neiznāks, jo, lai atvērtu vāku, vajadzīgs skrūvgriezis vai nazis. Cik muļķīgi glabāt pie sevis atslēgu, ja bija tūkstošiem iespēju tikt no tās vaļā! Savu pistoli viņš atdeva indiānim, kas atturīgi pateicās, bet sev nezin kāpēc atstāja šo sasodīto atslēgu.

Roko apskatīja to pamatīgāk: tā bija īpaša atslēga ar iegravētu numuru. Tātad bija jātiek vaļā ne tikai no piekara, bet no abiem priekšmetiem. Tualetē bija papīrs un higiēniskās paketes. Roko izvilka dažas papīra lapiņas, ietina tajās atslēgu un iemeta urnā, kur jau atradās divas kokakolas bundžas un stipri smaržojoša banāna miza. Lai atrastu tur atslēgu, to vajadzētu speciāli meklēt.

Vēl bija palicis sasodītais piekars, kas bija veidots pietiekoši plats un biezs, lai klienti neaizmirstu to nodot pirms aizbraukšanas. Roko to domīgi

pasvārstīja rokā. Viņš ievēroja urnā divas tukšas cigarešu paciņas. Viņš iebāza piekaru vienā no tām un pacentās to paslēpt zem atkritumiem.

Rokturi sāka nepacietīgi raustīt. Kāds nevarēja sagaidīt. Ak kungs, bet ja tas tips sāk rakņāties pa urnu? Roko no jauna iebāza piekaru kabatā. Viņš mēģinās vēlreiz pēc nolaišanās Soltleiksitijā.

Viņš nomazgāja rokas, uzslacīja tualetes ūdeni, ko aviokompānija devīgi piedāvāja pasažieriem, un sāka meklēt saulesbrilles, lai notīrītu tās ar salveti, bet nekur nevarēja tās atrast. Laikam viņš tās atstājis krēsla kabatā.

Viņš izgāja no tualetes. Aiz durvīm stāvēja milzīgu apmēru sieviete, gaidīdama savu kārtu. Viņai pie rokas turējās mazulis, kuram, acīmredzot, ļoti vajadzēja uz tualeti. Nesteidzoties Roko atgriezās savā vielā, vērodams pasažieru sejas. Krēsla kabatā viņš apmierināts atrada savas brilles, kuras bija tur ielicis pirms aizsprādzēja drošības jostu.

Viņu māca pēkšņi uzradusies nedrošības sajūta. Eiforiju, kas bija vēl pirms dažām minūtēm, nomainīja rūpes, kas viņu nospieda. Un tas viss dēļ plastmasas gabaliņa viņa kabatā... Dīvaini!

Viņš laikam ir noguris. Patiešām, viņu taču nevar atrast pēc hoteļa „Flamingo" žetona! Pat ja viņu pārmeklētu, viņš vienmēr var pateikt, ka atradis to lidmašīnas tualetē vai kādā citā vietā. Žetona līdzinājās numurētam spēļu kauliņam. Viņš iztēlojās, kā līdzīgus kauliņus met uz spēļu galda it kā metot izaicinājumu liktenim. Nospiedošais uztraukums pamazām norima.

īsa nolaišanās Soltleiksitijā, kur nomainījās daļa pasažieru, un lidmašīna no jauna pacēlās gaisā. Mazliet vairāk kā pēc stundas viņi būs Džek-sonā. Reiss bija līdz Kodī, no turienes lidmašīna uzsāks reisu atpakaļ.

Velna žetons neizgāja no prāta. Labi, pirms izkāpšanas Džeksonā viņš pabāzīs to zem paklāja zem priekšējā krēsla. Tur paklājs ir saraukts, un žetons ieies pavisam viegli. Neviens neko neieraudzīs. Bet ko gan darīt ar atslēgu? Pirms tās izmešanas viņš gan labi iznīcināja visas pēdas... Bet varbūt F1B rīcībā ir kādi jauni izmeklēšanas līdzekļi! Nē, jāizdara visu kārtīgāk!

Viņš atkal devās uz tualeti. Pacēlis acis, tagad viņš ieraudzīja meklēto: sprauga lidmašīnas apšuvumā, tur, kur lampa piestiprināta vertikālai plāksnei. Žetonu tur izdevās iebāzt bez grūtībām. Viņš aizvēra durvis un pagrūda piekaru, tas pazuda. Neviens neiedomāsies to tur meklēt. Tagad atslēgas kārta. Viņš iebāza roku urnā, pameklēja... un neko neatrada. Viņš izvilka kokakolas bundžiņas, banāna mizu, virs izlietnes atlocīja saburzīto papīru. Atslēgas tur nebija! Viņš uzreiz iedomājās par puiku. Varbūt viņš parakņājies urnā? Norūpējies viņš izgāja no tualetes.

Vāja gaisma apspīdēja kalnu galus, pēc tam pazuda arī tā. Naksnīgajās debesīs varēja redzēt tikai ēnas.

Iedegās uzraksti, lidmašīna sāka ripot pa skrejceļu. Roko sliktā garastāvoklī atstāja lidostu.

Šoferis ar cepuri galvā un sarkanu lakatiņu ap kaklu gaidīja klientu vecā ,,šcvrolc“. Roko viņam pateica:

— Džeksonholla, rančo ,,Rodeo“.

Vecā, melnā un putekļainā automašīna izdrāzās uz valsts maģistrāles, aiz sevis atstājot sniegaino Lielo Tetonu. Visapkārt jau valdīja nakts.

* * *

Roko māsa Palrīcija aprakstīja viņam Džeksonu kā mazu pilsēteli, kurā vēl dzīvas senās ziemeļamerikāņu mednieku tradīcijas. Katru pusdienlaiku municipalitāte rādīja tūristiem ainu, kā laupītāji uzbrūk diližansam. Kustība tika pārtraukta.

Ziņkārīgie apstājās uz vecām koka ietvēm un sajūsmā klaigāja, kad jātnieki zaga izbiedētās jaunās ceļinieces. So mazliet naivo izrādi vainagoja šerifa un bandas vadoņa divkauja. Serifs, kā stāstīja Palrīcija, bija lielisks puisis. Viņš draudzējās ar viņas vīru, bijušo amerikāņu armijas seržantu, kurš tagad kļuvis par mežsargu. „Nudien laba folklora, — nodomāja Roko. — Tas liek uz daudz ko paskatīties savādāk."

Palrīcija jau sen bija lūgusi viņu atbraukt paciemoties. Viņš pat vairs neatcerējās sava māsasvīra Bcneta seju, ko bija redzējis tikai vienreiz Palermo.

Kā viņi sagaidīs ciemiņu, kas ielaužas pie viņiem bez iepriekšēja brīdinājuma un tik vēlu?

Viņš pateiks viņiem, ka apmeties Soltlciksitijā iepriekšējā vakarā, bet čemodānu viņam nozaga viesnīcas hollā.

Ja jau viņas vīrs izvēlējies tādu profesiju, tad droši vien viņa prāta spējas nav sevišķi izcilas.

Interesanti, kas Palrīciju spieda apprecēt mežsargu? Roko bija tikai viena māsa, un vajadzēja arī gadīties, ka viņai tā neveicās dzīvē.

Viņš atkal atcerējās atslēgu, un viņam sabojājas garastāvoklis. Viņš dzina prom nelāgās domas. Šai starp kalniem paslēptajā oāzē viņam bija jāatpūšas. Kuram gan ienāks prātā meklēt viņu Edvarda Beneta mājā, kurš ir uzticīgs draugs šerifam un Jellovstonas rezervāta geizeru un zvēru stingrs sargs?

Daks Marpers, Soltleiksitijas tranzīta lidostas priekšnieks, uzmanīgi vēroja Lusilu Taksonu. Šī liela auguma sieviete viņu kaitināja, bet viņas dēls nepārtraukti vaibstījās.

— Pateicos jums, kundze. Es jums piekrītu, ka tas patiešām ir dīvaini — ietīt atslēgu tualetes papīrā! Lai to pamanītu, vajag būt kopā ar bērnu!

Lusilas Taksonas platā seja pietvīka apmierinājumā:

— To visu Billijs! Viņš ir pats spējīgākais klasē! Viņš par visu interesējas un tāpēc...

Billijs saviebās un paraustīja māti aiz piedurknes. Viņam jau bija apnicis lidostas priekšnieka kabinetā.

— Labi, mēs nodosim atslēgu atradumu birojā. Vēlreiz pateicos. Jā, dīvaini, kam gan ienāca prātā doma izmest viesnīcas numura atslēgu!

Viņš piecēlās un pavadīja pasažieri uz uzgaidāmo zāli. Atgriezies kabinetā, viņš sāka pētīt atslēgu un ieraudzīja iegravēto numuru un otrā pusē burtus, kas norādīja atslēgas izgatavotāju: „D.Hašings. Atslēgas.“ Pilsētas policijas kapteinim Hofmanam tā būs bērnu spēlīte atrast īpašnieku un atdot tam atslēgu.

Viņam negribējās vairs tikties ar Taksonas kundzi, bet, atklāti sakot, viņš uzskatīja, ka viņas neciešamais mazulis nospēris šo atslēgu kādam

no pasažieriem un ietinis to tualetes papīrā. Viņa dēļ tagad kāds neliks savā viesnīcas numurā!

XXIII

„Zelta tīrradnis^1'! Dzeltenu un sarkanu neona lampu spožā gaisma pašā mirkšķinošās un aicinošās reklāmas centrā. Mūsu taksometram bija grūti atrast ceļu tūristu pūlī, kas ar tukšām, neko neizteicošām acīm staigāja no vienas spēļu zāles uz otru šai impērijā, kur visu nosaka gadījums. Man radās iespaids, ka esmu iesviests vietā, kur saduras visspožāko raķešu ceļi, kur mainās reklāmu gaisma un lieliem burtiem spīd pašreizējo zvaigžņu vārdi.

„Vai tas līdzinās Pigala laukumam?" — ar smaidu man apvaicājās Bcikers. Mans draugs Ričards mazliet pārspīlēja. Pat visās krāsās zaigojošais pēckara Pigals, kuru es pazinu un mīlēju, šķita pavisam sīks salīdzinājumā ar daudzkrāsaino neona gaismu bangojošo okeānu „Centra kazino" vai Meinstrītā. Te nebija ne dienas, ne nakts, visa debess piederēja neona gaismai un „Jack pot"! Pietika tikai izlasīt sludinājumus pie milzīgā kazino, kas bija izveidots kā galera!

Es savā nezināšanā biju iztēlojies Lasvcgasu kā Turvilai līdzīgu pilsētiņu, kas savukārt līdzinājās Montekarlo. Vai arī līdzīgu Bandolai, kur man izdevās aizturēt mazulītes Muano dārglietu zagli. Tūkstoškārt atvainojos, tēvoci Scm, jūs patiešām esat varens, sensacionāls ģēnijs! Pat, ja es atgriezīšos Parīzē ar tukšām rokām, es nenožēlošu savu ceļojumu. Es tagad redzu, ka jūs savu lietu protat labi. Es jūs atcerēšos, kad kopā ar Marlīzu skatīšos uz „Mulcnrūžas" četrām mazajām lampiņām, kuras griežas kopā ar dzirnaviņu spārniem.

Taksometrs apstājās pie hoteļa „Е1 Kortez" Fremonla ielā 6. Es izlikos, ka bāžu roku kabatā, bet Bcikers aizsteidzās man priekšā:

— Par to nevar būt ne runas. Jūs esat FIB viesis! Ja jūs gribat izgulēties, paņemiet istabu ar logiem uz pagalmu. Es dzīvošu netālu viesnīcā

„Four Queen". Būs labāk, ja mēs nebūsim kopā, jo mani var pamanīt mafijas cilvēki. Ril es jūs sameklēšu!

Protams, te nebija tik eleganti kā „Komodorā". Numurs atradās ceturtajā stāvā, bet mani logi izgāja kaut kur tumsā, un es jutos kā dziļā pagrabā. Es biju tik ļoti noguris, ka man nebija nekādas vēlēšanās vērot apkārtni. Ēst ari negribējās. Lielais nogurums neļāva aizmigt. Pagāja viena stunda, pēc tam otra, bet es vēl joprojām gulēju gultā pat neizģērbies. Čemodāns stāvēja uz grīdas. Man vairs nebija spēka pat atraisīt kurpju saites.

Logs izgāja uz. eju starp divām ēkām, un pa atvērto vēdlodziņu istabā ieplūda nepatīkama smaka. Bija ļoti smacīgi. Lai kaut mazliet uzlabotu situāciju, es nolēmu iet dušā, bet no tās iztecēja tikai sīka silta ūdens strūkliņa un, kad es mēģināju vairāk atgriezt krānu, caurules sāka gaudot... Par laimi man vēl bija tīras veļas komplekts. Pārģērbies es piegāju pie izlietnes, lai kaut kā izmazgātu savu veļu. Ak, ja mani pašreiz redzētu Marlīza...

Istabā nebija dzeramā ūdens. Nebija karafes. Nebija glāžu. Zvana arī nebija. Interesanti, vai telefons vismaz darbojas? Kaut gan vieglāk bija nokāpt lejā. Es izlēmu iegriezties bārā un izdzert kādu glāzīti. Man nemaz vairs negribējās palikt šajā viesnīcā.

Pēc piecām minūtēm es jau biju Frimontstrītā. Azarta spēles mani nekad nav saistījušas. Par godu Lasvegasai es nolēmu pamēģināt. Pat ja es negribētu spēlēt, vienalga nevarētu pretoties reklāmu pārpilnībai. Es ļāvos pūlim, kas devās uz apgaismotu ieeju zem milzīga reklāmas kovboja.

Es iegāju iekšā un devos uz restorānu — bāru. Tā bija milzīga zāle, kurā cigarešu dūmu mākoņos tik tikko varēja saskatīt visu izmēru un vecumu oficiantes, visas kā vienu tērptas minisvārciņos. Liekas, šai sezonā ASV bija modē sarkanā krāsa!

Kad es beidzot atradu brīvu vietu, manam skatam pavērās vesels komplekts gurnu - vāji un vidēji, lieli un milzīgi, un tikpat daudz iekritušu un apaļu vēderu... Šai troksni un cilvēku ķermeņu jūklī bija

grūli atrast kādu simpātisku meiteni. Nogurušas sejas zem krāsu kārtas, apvilktas acis... un visur tikai sarkanā krāsa.

Kas man lika pasūtīt aukstu tēju? Pēc tās es jau nu noteikti nevarēšu aizmigt! Tieši manā priekšā pa gaismas tablo skraidīja uguntiņas, kas norādīja loto numurus. Meitene, ejot gar galdiņiem, izdalīja taloniņus divos eksemplāros. Spēlmaņi vilka ārā naudas makus un deva viņai naudu. Spēles rezultāti tūlīt parādījās uz gaismas panno.

Spēju automātu dūkšana zāles galā bija nopietns pārbaudījums manam lēmumam nepiedalīties spēlē. Es redzēju cilindrus, kas griezās milzīgā ātrumā, spēlētājam vajadzēja tikai iemest monētu, un paraut sviru. Kad trīs zīmējumi — bumbieris, banāns un apelsīns, kas bija uzzīmēti uz cilindriem — apstājās visi vienā līnijā, vinnētājs saņēma veselu kaudzi monētu.

Pašlaik to spēlēja milzīga auguma vīrietis ar kupliem matiem un apspīlētām džinsu biksēm. Lasvegasas dolāri bira spēļu automāta nišā.

Šie interesantie sudrabotie dolāri, tik lieli kā kārtīga medaļa. Tiem bija savs svars, un tos varēja atšķirt pēc skaņas. Pakāpeniski es sāku iejusties spēles atmosfērā un nolēmu samainīt vienu papīra dolāru. Var taču atļauties tikai vienu rcizīli uzspēlēt ar šo automātu.

Mana iegriba jau nemaksās pārāk dārgi. Tā domādams, es devos pie vienkārša automāta. Tūlīt trīs bumbieriem jāapstājas vienā līnijā. Divi jau bija apstājušies. Man kā bērnam dauzījās sirds. O, nolādēts, trešais apstājās mazliet augstāk par pārējiem diviem! Pietrūka tikai mazliet, un es tūlīt nolēmu izmēģināt laimi vēlreiz. Un atkal zaudēju! Labi, ka vēl pietika prāta laikā apstāties!

Bet vienkārši tā aiziet, pat nemēģinot uzspēlēt ar citu automātu, bija pāri maniem spēkiem. Ar pirmo man taču neveicās. Arī ar otru bija tas pats. īstais laiks pārtraukt, bet man rezervē vēl bija viena iespēja, un es sāku spēli...

Apelsīns, vēl viens un arī trešais...

Es vinnēju! Kaut kas iečerkstējās, un pa vinnestu renīli sāka līt monētu lietus. Likās, ka tas turpināsies mūžīgi. Tagad es pa īstam novērtēju

spēlmaņa pacietību. Apkalpotājs palīdzēja man savākt laimestu. Es triumfēju. Saskaitīju savas monētas un aizgāju uz kasi tās apmainīt, pretī saņemot septiņus dolārus.

Vairs nespēju turēties pretī kārdinājumam. Man blakus, pieturēdama ar kājām somas ar produktiem, kāda paveca sieviete spēlēja uzreiz ar trim automātiem. Viņai veicās. Viņa pacēla galvu un pārlaida ziņkārīgajiem karalienes cienīgu skatienu. Pienāca ari mana kārta spēlēt. Es ielaidu automātā trīs dolārus. Vienu paspēlēju. Atkal iemetu trīs, un tic atgriezās pie manis. Tas likās aizraujoši un varēja turpināties bezgalīgi... Trīs, divi, četri, viens, trīs, četri... Beidzot vinnests! Es grābu savu vinnestu saujām un no uztraukuma pat nosvīdu, kaut gan kondicionētāji strādāja pilnā sparā.

Bija divi naktī, kad cs beidzot spēju atrauties no šiem velnišķīgajiem automātiem. Es jutos uzbudināts un pārmocīts. Kabatās vairs nebija neviena dolāra. Mašīna cietsirdīgi sodīja spēlmani. Tā būs man laba mācība? Nebūt ne... Es biju pārliecināts, ka kaut kad vēlāk uzspēlēšu vēlreiz un tad noteikti vinnēšu.

Es atgriezos viesnīcā un tikko uzliku galvu uz spilvena, tā tūlīt iekritu dziļā miegā. Man vairs nebija vajadzīga Marlīza. Sapnī es redzēju tikai spēļu automātus. No tiem mani atrāva telefona zvans — pulkstenis rādīja jau vienpadsmit.

Beikera balss skanēja kaut kā dīvaini, cs nesapratu, kāpēc:

— Gaidu jūs Sitihollā. Tas ir pavisam tuvu. Man priekš jums ir jaunumi.

Lasvegasu pamazām pārņēma ikdienas dzīves juceklis. Es steidzīgi iegāju dušā, bet ūdens bija pavisam silts un nespēja aizdzīt manu miegainību. Tad es izdzēru melno, saldeno šķidrumu, ko te dēvēja par kafiju. Vēl nekad es nebiju tā steidzies kā šoreiz. Varētu domāt, ka man pa pēdām dzenas pats Vješēns.

Beikers teica, ka gandrīz blakus, bet īstenībā tas izrādījās diezgan tālu. Bija jāšķērso Sota bulvāris un jānāk atpakaļ pa Bonzroudu, kur es biju iemaldījies.

Ceļā man negadījās neviens policists, kam varētu pajautāt ceļu. Tā vienmēr: kad viņi ir vajadzīgi, tad viņu nav. Izrādījās, ka visi policisti sapulcējušies pie policijas iecirkņa. Viņi pretojās žurnālistu bara spiedienam, kuri bija blīvā lokā aplenkuši durvis un pavērsuši uz tām savu fotoaparātu objektīvus.

Es ar pūlēm izspiedos pirmajās rindās, lai to sasniegtu, nācās laist darbā elkoņus un pa ceļam atvainoties. Kad es beidzot izkļuvu no pūļa, atklājās, ka esmu jau pa pusei izģērbts: krekls izrauts no biksēm, kreisais plecs kails.

Dežurantam pie ieejas es nosaucu Beikera vārdu, un pūļa grūdiens ienesa mani ēkā. Droši vien tagad es nekad vairs no turienes neizkļūšu! Beikers taču varēja atsūtīt pēc manis mašīnu. Visas manas pūles bija veltīgas, koridors bija kā piebāzts ar žurnālistiem, un es nevarēju pie viņa aizkļūt. Es mēģināju spiesties uz priekšu, bet man tas neizdevās. Izmisumā cs iebļāvos: „Palaidiet, franču policija!"

Turpināt nebija vajadzības, iestājās kapa klusums. Tūlīt visi objektīvi mainīja virzienu, un visa cilvēku masa pagriezās uz manu pusi. Franču policists Lasvegasā! Te bija gatavs materiāls avīzēm!

Ātri gan strādā šie amerikāņu žurnālisti. Sāka knikšķēt fotoaparātu slēdži.

Savā iztēlē es jau redzēju rītdienas avīžu virsrakstus: „Francūži — galvenās darbojošās personas bankas “Union America" aplaupīšanā!"

Fotogrāfijās es izskatīšos labi: gaisā saslējušies izpūruši mati, nevīžīgs apģērbs un izstieptajā rokā kā talismans policijas žetons. Atliek vienīgi cerēt, ka šīs avīzes nenokļūs Francijā, citādi Vješēns no niknuma zaudēs garīgo līdzsvaru...

Šerifa seja līdzinājās mēnesim, galvā bija atpakaļ atstumta kovboju cepure, tieši kā vesternā. Viņš izskatījās ļoti repektabls: biezas uzacis, debeszilas acis, sarkandzeltens rūtots krekls un melnas tika bikses. Vēl trūka vienīgi patronjostas, piešu un zirga.

Tagad bija īstais laiks nedaudz sakārtot savu apģērbu, un tikai pēc tam Beikers mani iepazīstināja ar policijas priekšnieku, detektīviem un

trīs FIB speciālajiem aģentiem: Kolbiju no Sanfrancisko, Folderu no Losandželosas un Lindenu no Soltleiksitijas.

Istabā notiekošais atgādināja kino. Dūmi pielika pēdējo punktu šai smagajai ainai, kas likās patapināta no kādas šausmu filmas. Man tā vien likās, ka tūlīt ieraudzīšu Bogartu. Šerifs, sarkanu, pietvīkušu seju, piecēlās no galda, apgāja lam apkārt un pienācis klāt tā uzsita man pa plecu, ka ar šo sitienu droši vien varētu nogalināt mežakuili. Tas nu gan ir spēciņš! Es tik tikko noturējos kājās. Viņa milzīgajai figūrai pilnībā atbilda skaļā balss.

— Esiet sveicināti Vegasā, dārgais kolēģi, — franciski viņš runāja ar grūtībām. — Lai dzīvo Francija! Jūs esat lieliski pastrādājis.

Es blenzu uz viņu neizpratnē, pilnīgi apdullis, un meklēju ar acīm Beikeru, kas bija vēl noslēgtāks kā parasti. Viņš stāvēja nomaļus, un es satriekts izdzirdēju viņa vārdus, kuros skanēja tāda kā nožēla:

— Jūsu ziņas izrādījās vērtīgas. Mesīna piedalījās lidmašīnas aplaupīšanā. Tieši viņš piespiedis ekipāžu mainīt kursu.

Man it kā kalns nokrita no pleciem. Es tā uztraucos, ka no šī jaunuma man sāka trīcēt kājas. Rīkle izkalta, un es laikam izskatījos tik apmulsis, ka šerifs metās man palīgā:

— .Saņemieties! Ekipāžas locekļi un pavadonis pazina Amerikāni FIB atsūtītajā fotogrāfijā. Ziniet, kā viņš saucās šoreiz?

Smits! Karls Smits. Viņa pārinieks — Vesons. Smits un Vesons! Viņi pasmējusies par mums!

Šerifa eiforija man neizraisīja pat smaidu. Vēl mazāk mani interesēja noziedznieku itāliski amerikāniskais humors...

Tātad noskaidrojies, ka pavediens, ko manās rokās ielika Džūna, bijis pareizs. Bankai „Union America^11 vajadzētu Džūnu bagātīgi atalgot, kad atradīsies ar dolāriem piebāztās somas...

Šerifs atkal apsēdās krēslā. Es viņam pajautāju:

— Vesons, protams, bija Gaeta?

— Mēs tā domājam, — Beikers atteica. Viņa skatiens bija tikpat vēss. — Par nelaimi, neviens viņu nav lāga redzējis. Viņš sēdējis lid-

mašīnas aizmugurē, un viņam bijusi lieka bārda... Vienīgais, par ko mēs esam pārliecināti, ka viņi no turienes ir ātri aizlaidušies. Farmingtonas apkārtni rūpīgi izķemmēja tūkstoš jūdžu rādiusā, bet bez rezultātiem. Kravas mašīnu mēs arī netradām. Droši vien naktī viņi aizveda naudu pietiekoši tālu un paslēpa. Neviens nav ievērojis kravas mašīnas numuru.

Man likās, ka Beikers nav pret mani tik laipns kā parasti. Viņš bija uzsvērti pieklājīgs... Varbūt tāpēc, ka parasts franču policists viņu pārspējis, viņu — supermenu, kas nojauš noziegumu jau tad, kad noziedznieki vēl tikai to gatavojas izdarīt. Viņš nevarēja kļūdīties. Es skaidri dzirdēju Rešņa uzvaras saucienu — F1B policijas mehānisms ar tā kolosālajām tehniskajām iespējām, pārbaudītajiem izmeklētājiem, ar augstākās klases televīzijas un radio sakariem — un tomēr tajā visā es esmu izsitis mazu caurumiņu.

Par spīti tam visam, viņi tomēr daudz ko neņēma vērā! Nodaļa cīņai ar bandītismu nolika uz lāpstiņām FIB. To pat nevarēja salīdzināt ar mūsu mazo karu ar policijas prefektūru.

Šerifs paņēma milzīgu Havannas cigāru.

— Mani ļaudis izķemmēja lidostu, - pāris reizes ievilcis dūmu, viņš pateica. - Nav nekādu ne Smita, ne Vesona pēdu, tādi pasažieru sarakstos neskaitās. Varbūt viņi ieradās Losandželosā ar automašīnu. Jūsu ziņotāja teica, ka Džo zvanījis no Lasvegasas uz Ņujorku, vai ne? На! — Beikers izpļāpāja. Ar to pašu Džūna parakstījusi sev nāves spriedumu.

— Tā bija tikai hipotēze, — es teicu, lai atstātu sev atkāpšanās iespējas.

Šerifs laikam bija mazliet ķerts, ja varēja uzdot man tik naivu jautājumu, par kuru man sāka nākt smiekli:

— Vai viņa zināja, kur slēpsies Mesīna un Gaeta?

— Diemžēl, nē, — es atteicu.

Viņi visi uzskatīja, ka resnā Džūna pienesusi man ziņas kā uz paplātes un ka es zinu daudz vairāk nekā stāstu viņiem...

Tad tāpēc Beikers pazaudējis savu laipnību! Viņš domāja, ka es ar savu izmeklēšanu esmu viņu apsteidzis. Tagad es par to biju pilnīgi pār-

liecināts. Viņš laikam domāja, ka es zinu, ka nauda atrodas Sosē ielā. Es sev atgādināju to, ko atklātības uzplūdos mēdza teikt Vješēns: „Labāk, ja ir viens kārtīgs ziņotājs nekā desmits haltūristu.'1 Ja arī es nevarēju uzskatīt Džūnu par labu ziņotāju, tad vismaz es izdarīju pareizi, uzaicinādams viņu vakariņās.

* * *

Kabineta grīda bija noklāta ar avīzēm. Te bija visas vietējās, reģionālās, nacionālās un federālās avīzes, un es salīdzināju notikumu atstāstus no dažādiem redzes viedokļiem.

Zem lidmašīnas un ekipāžas locekļu fotogrāfijām bija ciešā drukā iespiestas reportāžas. Akrobātiski veiklā nolaišanās uz nesagatavota skrejceļa kalpoja pilotam kā kolosāla reklāma.

Stjuarte Mariona Boržī bija dienas varone. Viņa vīdēja uz visu avīžu lapām dažādās pozās un apģērbos: kleitā, peldkostīmā, stjuartes formas apģērbā, plānā kleitiņā, slaukot Ritai Haivortei degunu. Viņa dalījās iespaidos par lidojumu, stāstīja par savu aizraušanos ar mūziku un smaržām.

Serifs stāstīja sīkāk par avīzē „Los Angeles Times" ievietoto rakstu „Laupīšanas līdzdalībnieks":

— Stingri nopratināja visus darbiniekus, sākot ar direktoru un beidzot ar pavadoni. Smitam un Vesonam bija pati jaunākā informācija: viņi precīzi zināja šīs kravas svarīgumu, kompānijas nosaukumu, nosūtīšanas dienu un laiku. Informācijas noplūde gan varēja būt arī Sanfrancisko, kur gaidīja kravu.

— FIB novēro visas lidostas, — Beikers piemetināja. — Jau izsūtītas fotogrāfijas un apraksti. Bet, protams, šos kordonus nevarēs turēt mūžīgi...

Pēc operācijas Smits un Vesons varēja aiziet katrs uz savu pusi. Viņi var mierīgi kādu laiku kaut kur nogaidīt un pēc tam pievākt savu laupījumu... Ja tikai zinātu, kur viņi to paslēpuši! Viņi pa klusam pievāks naudu, kad jutīs, ka viņus vairs nemeklē.

Mans uzbudinājums pamazām pierima. Galvā spietoja drūmas domas. Dienas gāja, bet vietējās aviokompānijas aplaupīšanas izmeklēšana neveda ne pie kāda loģiska noslēguma. Aizgājušais laiks nāca par labu tikai Me-sinam un Gaetam jeb Smitam un Vesonam. Ja amerikāņi viņus notvers, protams, arī mūsu Sirlē būs tur pielikusi savu roku, bet rokudzelžus viņiem tomēr uzliks amerikāņi...

— Jūs lūdz pie telefona, — Lindenam pavēstīja Serifs. — Jūsu pārstāvniecība Soltleiksitijā...

Lindens paņēma klausuli. Mēs visi uzmanīgi vērojām viņu pilnīgā klusumā, bet viņš kaut ko pierakstīja uz papīra lapiņas. Beidzot viņš nolika klausuli un pagriezās pret Beikeru:

— Man paziņoja sīku un nenozīmīgu faktu, bet varbūt tas tomēr ievieš zināmu skaidrību. Bērns atradis lidmašīnā papīrā ietītu atslēgu. Tā izgatavota Losandžclosā atslēdznieku darbnīcā, kas saucas ,,Hašings“. Atslēga ietilpa partijā, ko pagājušā gada martā nosūtīja uz hoteli „Flamingo'1 Lasvegasā. Skaitlis 1217 atbilst viesnīcas numura durvīm...

Vecāko viesnīcas administratoru nespēja izsist no sliedēm nekas pasaulē. Viņš bija pārāk aizņemts: aiz sava stikla viņš uzmanīgi pārskatīja viesu reģistrācijas žurnālus un skaitīja iebraukušos un izbraukušos. Netālu no galvenās ieejas galda galā durvju sargs pļāpāja ar nesējiem. Atslēgas izsniedza dežurante ar mazām kā riekstiņi actiņām, ģērbusies blūzītē ar šauru, iestīvinātu apkaklīti.

— Viņa ir studente, nolēmusi brīvdienu laikā uzlabot savas finanses, šerifs man pavēstīja.

Ceļš no Centra kazino līdz Stripai man likās ļoti garš. Kilometri un vēlreiz kilometri asfalta, jaunceļamās viesnīcas, betona maisītāji un lūks nesis.

Es šķērsoju „Flamingo** halli, uzlidoju divus pakāpienus un gaidīju, kamēr dežurante visus apkalpos. Kā parasti es darbojos pēc iedvesmas un paļāvos uz nejaušību, man nebija nekādas taktikas.

Pa kreisi no manis zāle slīga pustumsā. Tur atradās milzum daudz spēļu automātu, tie stāvēja viens otram cieši blakus, un viņu rindas šķita

bezgalīgas. Kairu sekundes desmitdaļu iedegās uguntiņas, nošķindēja monētas un notrinkšķēja zvans. Krupjē lāpstiņas slīdēja pa zaļo audumu divu prožektoru gaismā. Viss peldēja dūmu mākoņos. Pa labi zāles dziļumā es ievēroju vielu, kur glabāja naudu, tā bija nodrošināta ar režģiem. Blakus atradās kases ar žetoniem. Vēl nekad es nebiju redzējis tik daudz mašīnu, kas bija radītas, lai nestu sapņus un izmisumu, veiksmes eiforiju un nelaimi.

Tā kā es biju francūzis un man bija franču akcents, tad es bez kādām bailēm apvaicājos par savu „draugu" Ceriņi, kas pirms dažām dienām dzīvoja 1217.numurā. Man paveicās: 1217. numura atslēga karājās uz dēļa mazliet virs pastkastītes. Uz studentes jautājošo skatienu es atbildēju ar muļķīgu smaidiņu. Pastiepis roku, es pateicu: „1217".

Viņa pagriezās, paņēma atslēgu, iedeva to man un pievērsās citam klientam. Ko darīt? Tam neveicas, kas ir pārliecināts par veiksmi. Es nemeklēju veiksmi, bet atslēga tomēr ir manā rokā. Es devos uz liftu. Tājā jau kāds bija — lempīga izskata cilvēks golfa biksēs un ar tiroliešu cepuri galvā.

Lifts slīdēja augšup un apstājās devītajā stāvā, mans ceļabiedrs izkāpa, bet es piespiedu divpadsmitā slāva pogu. Pēc neilga laika es izgāju tukšā koridorā. Nepāra numuri atradās pa labi. īsto durvju priekšā man sāka dauzīties sirds. Es aizgāju līdz koridora galam — tur neviena nebija. Atgriezies atpakaļ, es pieliku ausi pie durvīm, bet neko nesaklausīju. Piespiedu zvana pogu un dzirdēju, ka istabā noskan zvans. Es sarāvos, jo pamanīju, ka man aiz muguras kā no zemes izaudzis stāv koridora dežurants.

— Man šķiet, ka kungs, kas šeit dzīvo, ir izgājis, — viņš teica.

— Nē, viņš ir atgriezies, es dzirdu viņa soļus.

Koridora dežurants aizgāja. Viņš vilkās ļoti lēni, bet beidzot pazuda gaiteņa galā. Tiklīdz viņš bija nozudis, es ieliku atslēgu atslēgas caurumā. Durvis atvērās, es iegāju iekšā un ātri aizslēdzu durvis.

Atvilku elpu. Pēc īsas pārbaudes noskaidrojās, ka skapī ir čemodāns un vannas istabā skūšanās krēms un daži flakoni. Otrs čemodāns stāvēja

uz plauktiņa pa kreisi no ieejas. Es biju pārsteigts, kad izrādījās, ka tur ir metāla zāģis un automašīnas nomas līguma otrais eksemplārs uz Tonija Zampas, firmas direktora vārda. Adrese: Bruklinas avēnija 4a, Nr.256. Santafē nomas punkts, maršruta galamērķis Lasvegasa.

Es izdzirdēju gaitenī balsis. Ja viņi nāk uz 1217.numuru, tad es esmu pazudis. Aiz logiem tālu lejā varēja redzēt baseinu. Tā tikai man vēl trūktu — Bornišs aizturēts par laupīšanu! Es jau iztēlojos Rešņa balsi: „Zināt, direktora kungs, tas Bornišs vienmēr nokļūst muļķīgās situācijās!" Čemodānā guļošā līguma adrese atbilda „Kardjello tavernai"! Man svila vaigi. Es esmu atradis Mcsīnas pēdas! Soļi koridorā attālinājās. Līdz manām ausīm atplūda neskaidras balsis.

Galvā iešāvās doma, ka Beikers un šerifs gaida mani bārā „Tropical" un es varu viņus paaicināt palīgā. Viņi uzmanīs gaiteni un brīdinās mani par Zampas parādīšanos, bet es pa to laiku mierīgi pārmeklēšu numuru. Nē, tas neder, ja Zampa ieraudzīs, ka lejā uz dēļa nav atslēgas, viņš nekad nenāks uz savu numuru. Jānoliek atslēga vietā. Es nokāpu lejā un, it kā nekas nebūtu noticis, iemetu atslēgu kastītē zem reģistrācijas lodziņa.

Kad es atgriezos bārā „Tropical", Beikers un šerifs beidza dzert jau otro kokteili. Sēdēdami pie apaļa galdiņa, abi lasīja žurnālus. Šerifs nebija šķīries no savas cepures. Tā šķita šī cilvēka neatņemama sastāvdaļa. Viņš domāja, ka šai cepurē viņu neviens nepazīs. Es iekritu blakus stāvošajā krēslā. Beikers pacēla glāzi vienā līmenī ar acīm:

— Nu, vai kaut ko atradāt?

— Hm... automašīnas nomas līgumu un metāla zāģi.

— Metāla zāģi?

Es apstiprinoši pamāju.

— Līgums ir uz Zampas vārda.

— Tonija? Tas taču ir dona Gvidoni miesassargs! Viens no Batalijas draugiem. Ko viņš šeit dara?

— Jā... viņš iznomājis automašīnu Santafē, lai brauktu uz Lasvcgasu...

— Kādu Lasvcgasu? — Šerifs nogrieza kā ar nazi. — Viena atrodas netālu no Santafē, otra ir šeit. Es nedomāju, ka pirmajā viņam varētu

būt kādas darīšanas, tas ir vienkāršs lauku centrs. Cita lieta šeit, šī Las-vegasa ir tālu no Santafē un, lai te nokļūtu, jābrauc caur Santafē, Albu-kerku, Cīaloru un Flagštafu.

— Bet no turienes varēja arī izlidot Rietumu aviokompānijas lidmašīna ar 1217.numura atslēgu, kura der Zampas rezervētajai istabai. Mans Dievs, Rodžer, liekas, ka mēs esam ieguvuši atspēriena punktu.

Familiārais ,,Rod/.er“, pie tam izmests tādā tonī, ka piešķīra šim vārdam nedaudz komisku pieskaņu un atgādināja sarunu starp diviem astronautiem fantastiskā filmā— tas laikam nozīmēja, ka Beikera sliktais garastāvoklis pārgājis. Jo labāk.

— Es iesaku rīkoties tā: jūs uzmanāt Zampas atgriešanos viesnīcā, bet es pa to laiku kā. nākas pārbaudu istabu. Ja viņš pārnāk, jums ar kaut kādu ieganstu viņš jāaiz.kavē... Labi?

— Norunāts.

Bcikers samaksāja. Man bija jāsāk pildīt izlūka loma. Ko tikai visu nevajag darīt manas profesijas pārstāvim!

Interesanti, ko nodomās par manu šaudīšanos šurpu un turpu jauniņā studente? Viņa taču reiz jau man iedeva 1217.istabas atslēgu. Droši vien nospriedīs, ka es esmu mazliet dīvains un nespēju palikt mierā vai arī ka es spēlēju un man pastāvīgi jādodas augšā, jo nauda izbeigusies, un man tā jāpaņem papildus.

Pēc līguma jāuzzina automašīnas numuru un mārku. Tas ļaus atrast mašīnu stāvvietā un varbūt pat ieskatīties tajā.

Atslēgas uz dēļa nebija. Zampa atgriezies...

Neveiksme!

— Nesanāca, — es teicu Bcikeram, kas gaidīja mani lejā pie lifta. — Viņš ir savā istabā. Jāpagaida, kamēr viņš aizies.

— Bet ja nu neaizies?

Ko darīt spēļu zālē, lai tevi neievērotu? Protams, jāspēlē. Man nemaz, negribējās spēlēt. Beikeram arī, mēs abi bijām stipri satraukti par notikumiem ar Zampu. Mans pavadonis turējās nostāk, lai nepiesaistītu uz-

manību. Es garlaikojos. Beikcrs kaut kur pazuda uz divdesmit minūtēm, pēc tam atkal parādījās un, garām iedams, paguva man pačukstēt:

— Es brīdināju šerifu, lai mūs negaida. Mēs tiksim galā divatā.

Un atkal atgāja sāņus.

No savas vietas es varēju novērot atslēgu dēli blakus administratoram. Atslēgas tur nebija. Beidzot es neizturēju un pačukstēju Beikeram:

— Došos augšā...

Biezais zili zaļi rūtotais paklājs apslāpēja manus soļus. Es vairākkārt nogāju garām 1217.numuram. Uz durvīm karājās uzraksts „Netraucēt^11. Gaiteņa galā istabenes purināja segas. Es piespiedu ausi durvīm, jo mani ieinteresēja zāģa troksnis. Ko gan Zampa varēja ar šo instrumentu darīt?

Lai nosistu laiku, es nokāpu uz desmito stāvu, tad uzkāpu trīspadsmitajā. Viss gaitenī notiekošais man šķita dīvaini nereāls, pustumsa slēpa kaut ko mīklainu un noslēpumainu... Atkal atgriezies divpadsmitajā stāvā es sasprindzināju dzirdi un izdzirdēju skaņu it kā zāģa zobi skrāpētu metālu...

Bcikers mani gaidīja koridora galā uz zaļā paklāja.

— Es nesaprotu, ko viņš tur meistaro, — es teicu. — Liekas, ka viņš zāģē dzelzs stieni. Nepārtraukts troksnis...

Desmitos vakarā Zampa melnā uzvalkā un ar cepuri galvā pagāja man garām. Atslēgu viņš nenodeva. Es sekoju viņam pa gabalu. Kalpotājs piebrauca pie ieejas ,,kreisleru“ metāliski zilā krāsā. Es iegaumēju numuru: 2346 N.M. (Ņumeksika). ,,Krcislcrs“ izbrauca uz apgaismotās Stripas un devās uz Centra kazino. Kad apjomīgā mašīna izzuda kopējā straumē, es atgriezos pie Beikera:

— Nāciet šurp un novērojiet liftu...

— Ko jūs grasāties darīt?

— Nedomājiet par to...

— Bet...

— Nāciet!

Pašreiz speciālais aģents Bcikers bija stažiera lomā. Interesanti, kādi rezultāti būs manam meistardarbam? Istabene pameta savus ratiņus, lai laipni atslēgtu man 1217. numuru ar savu atslēgu. Pietika tikai būt pieklājīgam pret viņu un iespiest saujā dolāru. Tas bija vienkāršāk nekā spēlēt kramplauzi.

Zāģi as atradu čemodānā skapī, tas bija paslēpts starp diviem uzvalkiem. Viena uzvalka kabatā es atradu koltu! Es to izvilku, pārbaudīju, konstatēju, ka tas darbojas lieliski, un noliku atpakaļ vietā. Istabā vairs nekā interesanta neatradu. Toties vannas istabā mani gaidīja pārsteigums: es tūlīt pievērsu uzmanību spožām alumīnija skaidiņām starp izlietni un vannu. Es saslapināju pirkstu un pataustīju šos dīvainos putekļus. Patiešām, tas bija pavisam nesen zāģēts alumīnijs. Aiz klozeta es atradu veselu kaudzi skaidiņu.

Sevišķi mani pārsteidza atradums aiz remonta lūciņas. Lai to atvērtu, bija vajadzīgs skrūvgriezis. Šķēru nebija, bet es atradu ko labāku: papīra nazi, ietītu prospektā, kas aicināja apmeklēt Lielo Kanjonu un Lasvegasas spēļu namus.

Es iebāzu naža galiņu spraugā, paspiedu, un lūciņa atvērās. Mans izbrīns sasniedza augstāko pakāpi, kad es izvilku kruķi ar nozāģētu galu. Divi citi sazāģētā kruķa gabali bija ielīti svārkos.

Vēl trakāk! Tur atradās arī sasista ģipša gabali, bet uz tiem es ieraudzīju āmuru. Ieinteresējies par atklājumiem, es pārmeklēju visas svārku kabatas...

Nekā! Kaut gan — krūšu kabatiņā bija sarullēta lidmašīnas biļete. „Lagvardijas lidosta. Misters Rihters.“ Kurpes atradās aiz tualetes skalojamās kastes.

Es atradu arī saplēstu lapu, kuras gabalus varēja viegli atkal salikt kopā: „Kompānija novēl pat... ceļojumu... ar kuru viņš satiks... desmit minūtes pirms izlidošanas..."

Tagad viss nostājās savā vietā. Notikumi savirknējās loģiskā ķēdītē. Amerikānis jeb Rihtcrs aizlidoja no Lagvardijas lidostas kā invalīds. Viesnīcā atstāja savas butaforijas un izgāja no turienes ar izmainītu ārējo izskatu. Tad iekāpa vietējās aviokompānijas lidmašīnā un uzbruka tās ekipāžai. Tonijs Zampa, viņa rokaspuisis un ieroču nesējs, atbrauca šurp, lai aizvāktu visus šos pierādījumus!

Alkal tiekoties ar Beikeru es biju tik satraukts, ka gandrīz nevarēju parunāt. Es ievilku viņu liftā, un tur atkal atguvu pašsavaldīšanos.

— Vai jums ir kārtīgi puiši, kas varētu izsekot mūs interesējošo objektu?

Viņš paraustīja plecus:

— Skaidrs, ka ir!

— Nedrīkst viņu vairs izlaist no acīm! Tonijs mūs aizvedīs pie Roko un slēptuves!

Speciālais aģents Beikers tā iepleta acis, ka es nespēju aizturēt nervozu smiekliņu, lai pēc tam secinātu: „Varbūt, ka mūsu, franču policistu, rīcībā arī nav elektroniski līdzekļi un mēs strādājam ar trīsdesmit gadu vecām sentēvu metodēm, bet tomēr arī mēs šo to spējam!"

Es nebiju īsti taisnīgs: pateicoties FIB, izdevās atrast hoteļa „Flamingo" 1217.numura atslēgu! Un galu galā ari atrisināt gadsimta aplaupīšanas mīklu.

XXIV

Tonijs Zampa jutās lieliski. Viņš bija tikko kā labi pabrokastojis. Tieši septiņos no rīta viņam atnesa omleti un kukurūzas gaides atbilstoši tam, ko viņš iepriekšēja vakarā bija uzrakstījis uz. kartiņas, ko pēc tam piesprauda pie numura durvīm. Viņš bija darbīgs cilvēks, un šī iemesla dēļ viņam bieži nācās atrasties ceļa...

Ceļotāja paradumi viņam bija asinīs: viņš veikli salocīja savu bordo krāsas zīda halātu un ielika to čemodānā, kas stāvēja uz. gultas, tad palūdza rēķinu par numuru, brīdināja par savu aizbraukšanu nesēju un kalpotāju, kam bija jāpiebrauc automašīna pie viesnīcas durvīm.

No sienas skapja viņš izvilka otru čemodānu, aizcirta istabas durvis, uzsmaidīja par atbildi lifta kalpotāja sveicienam un iegāja liftā.

Viesnīcas hallē parastais nakts troksnis sāka pamazām pieklust. Las-vegasā gan nekas un nekad pilnīgi neaizmieg un nenomierinās, te vienmēr valda vienmērīga dūkoņa, spēlmaņi grimst zilganpelēkos tabakas dūmos un viņu sejās apspīd visas varavīksnes krāsas no darbojošos spēļu automātu lampiņu uzliesmojumiem...

Tonijs norēķinājās un iebāza kvīti kabatā, lai vēlāk varētu atskaitīties par izdevumiem, no citas kabatas izvilka bagātīgu dzeramnaudu viesnīcas personālam. To ietekmēja ne tik daudz Tonija labā sirds kā tas, ka šeit visi viņam tā iztapa, ka arī viņš jau bija sācis justies kā svarīga persona... Pie ieejas stāvēja zils ,,kreislers“ ar atvērtu bagāžnieku. Zampa vēroja, kā tiek ielikti čemodāni. Atlika vēl tikai norēķināties ar nesēju un šoferi, kas bija piebraucis viņa mašīnu. Tas uzmanīgi aizvēra mašīnas durvis un novēlēja laimīgu ceļu.

Automašīna lēnām izbrauca uz Slripas un devās Centra kazino virzienā, tad nogriezās pa labi uz Oakcja bulvāri, uzņēma ātrumu un izbrauca no pilsētas. Tonijs mīlēja braukt rītos, kamēr vēl nav iestājies karstums. Viņam patika siltais gaiss, kas ielauzās pa atvērto logu. Viņš ieslēdza radio.

Mašīnā sāka skanēt Frenka Sinatras dziesmas. Tonija rokas uz stūres kustējās dziesmas taktī. Viņš jutās pilnīgi bezrūpīgi, kā atvaļinājumā. Pēc nepilnām divām stundām viņš izlidos uz Ņujorku no Makarena lidostas. Tad viņš varēs teikt donam Gvidoni, ka viņam uzticētā misija paveikta, cik labi vien iespējams, pilnīgi pēc dotajiem norādījumiem.

Tonijs brauca ar maksimālo ātrumu pa 3. ceļu uz Flagštafu. Viņš svilpoja līdzi Frenka Sinatras dziesmai, kas plūda no radio. Nav nekā labāka par kārtīgi paveiktu darbu.

Vēl aizvakar viņš brauca pa šo pašu ceļu, tikai pretējā virzienā un mocījās, nevarēdams izlemt, kā izvilkt kruķus no vannas apakšas un kā labāk tos varētu nepamanīts iznest no viesnīcas. Dona Dž.uzepcs norādījumi bija skaidri: nedrīkst atstāt nekādas pēdas. Pirms Bulderas Tonijam ienāca prātā nopirkt metāla zāģi turpat stūra veikaliņā. Tik vienkārši, bet bija jāpalauza galva, lai to izdarītu.

Amerikānis ieteica viņam aizvākt arī ģipsi, saites un apģērbu, ko viņš tur bija atstājis. Šis Amerikānis kāps augstu, tāpēc labāk viņam paklausīt

kā bija pavēlējis dons, gudrākais cilvēks. Ar dona Džuzepcs atbalstu Amerikānis, bez šaubām, kļūs par vienu no Organizācijas vadoņiem. Tonijs veica savu darbu nevainojami - viesnīcas „Flamingo" 1217. numurā vairs nebija nekā lieka. Roko viņam nebija iedevis atslēgu, tāpēc, lai saņemtu jaunu dublikātu, vajadzēja nospēlēt mazu teātri viesnīcas dežurantei:

— Mans draugs Krckens atstāja man savu istabu. Pārrakstiet to, lūdzu, uz mana vārda. Es viņam piezvanīšu, un viņš nodos jums atslēgu. Zināt, viņš vispār ir izklaidīgs, bet, kopš viņš salauza kāju, ar viņu notiek sazin kas...

Dežurante paraustīja plecus. Šādi atgadījumi ar atslēgām notika tik bieži, ka viņiem krājumā vienmēr bija pietiekoši daudz dublikātu.

— Pasakiet viņam, lai izdara to pēc iespējas ātrāk, viņa pabeidza sarunu.

* * *

„Krcislcrs" lielā ātrumā traucās pa tuksnesi. Pa ceļam gadījās redzēt ar nīkulīgiem augiem apaugušus pakalnus. Tajā vietā, kur tagad gāja autostrāde, agrāk bija sarkanajās klintīs izcirsts vecs, šaurs ceļš. Automašīna te pazuda, te atkal parādījās aiz kārtējā paugura. Tonijs palēnināja ātrumu, ar acīm meklējot vietu, kur varētu apstāties, un atrada pieņemamu vietu kraujas malā blakus vecam tillam.

Viņš ērti novietoja mašīnu un nospieda pogu, kas atvēra bagāžnieku. Izkāpis no mašīnas, nepievērsdams nekādu uzmanību nedaudz drūmajai, bet tomēr gleznainajai ainavai, viņš izvilka vajadzīgo čemodānu, aizvēra bagāžnieku un sāka iet pa tik tikko nojaušamu akmeņainu laku.

Pagājis pa to kādus simt metrus pilnīgā klusumā, ko reizēm pārtrauca vienīgi kravas mašīnu rēkoņa, kas drāzās pa šo ceļu milzīgā ātrumā, viņš atvēzējās, sagriezās kā vesera metējs un ar spēku aiz.lingoja čemodānu aizā. Skatīdamies, kā tas krīt, Tonijs skaidri redzēja, ka čemodāns atsitas pret klinti, vāks atveras un uz. visām pusēm izbirst kruķu gabali, ģipsis, āmurs, niclala zāģis un apģērba gabali. Vajadzēja vispirms apsiet čemodānu ar virvi, kaut gan kam ienāks prātā salasīt visas šīs tuksneša vidū aizā iemestās lietas.

Labi, ka es no viņām liku vaļā! Apmierināts ar sevi, Tonijs Zampa iesēdās „krcislerā", kur radio turpināja raidīt mūziku. Viņš steidzās, lai pēc iespējas ātrāk pamestu šo drūmo vietu. Viņš ieslēdza automātiskajā pārnesumu kārbā atpakaļgājienu, lai no jauna izbrauktu uz. šosejas. Pametis skatienu savā masīvajā zelta pulksteni, Tonijs pārliecinājās, ka Ma-karena lidostā ieradīsies laikā.

Vēl paliks laiks arī nodot atpakaļ iznomāto automašīnu, samaksāt, piereģistrēt bagāžu un paēst. Druknajam Zampam nezin kāpēc pastāvīgi gribējās ēst.

Pa kreisi no viņa bija vesela karavāna automašīnu. Pirms izbraukšanas uz ceļa viņš ar brīvo roku pamāja bērniem, kuri bija izkāpuši no mašīnām, vēlēja viņam laimīgu ceļu un, protams, smējās...

Taču šo burvīgo ainu sabojāja kāds nolikums. Tas neaizņēma daudz laika...

,,Fords“ ar ieslēgtu sarkano signālu apstājās ,,kreislera“ priekšā. No tā izkāpa četri spēcīgi puiši. Trīs izvilka Toniju no mašīnas, uzlika viņam roku dzelžus un apsēdināja ,,forda“ pakaļējā sēdekli, bet ceturtais pa to pašu celiņu, pa kuru tikko kā bija gājis Zampa, aizsteidzās pie kraujas malas, kur viņš izmeta čemodānu.

Tonijs Zampa bija pārsteigts. Viņš saprata, ka pretošanās ir veltīga. Skaidrs bija arī tas, ka šis jaunais likteņa pavērsiens nesolīja viņam neko labu... It īpaši, kad parādījās alpīnists, kas bija no aizas izvilcis čemodāna atliekas un salasījis visu tā saturu.

Viņš apsēdās pie ,,krcislcra“ stūres un sekoja „fordam", kas devās uz Flagšlafu. Tonijs drudžaini norija siekalas. Uz kurieni viņu ved? Tas ir pretējā virzienā Lasvegasai.

Viņš aizvēra acis. Galvā viņam viss griezās. Neatlika nekas cits kā gaidīt!

Magnetofonā beidzās lente. Tonijs sēdēja šerifa Hendersona kabinetā rūpniecības priekšpilsētā piecdesmit kilometrus no Lasvegasas. Likās, ka pratināšana jau ilgst bezgalīgi un tikai reizēm to pārtrauca sendviči ar alu vai tēju.

Es piecēlos un paslepus mēģināju izlocīt notirpušās kājas; pratināšana bija sarežģīta, lika darīts viss, lai Zampu ievilinātu slazdos. Istabas stūrī uz galda stāvēja netīru trauku kaudze. Visur mētājās ar cigarešu galiem pilni pelnu trauki.

Bcikers ielika magnetofonā jaunu lentu, dažas reizes iepūta mikrofonā, pārbaudīja, vai aparāta bultiņas kustas, nospieda ieraksta taustiņu un nopūties teica:

— Nu ko, Tonij, turpināsim...

Piesardzīgais Tonijs Zampa nebija sagatavojies nolaupīšanai, bet tā patiešām bija vistīrākā nolaupīšana atbilstoši FIB izstrādātajām speciālajām metodēm! Arī žurnālisti, kas tai laikā mīdījās pie komisariāta Las-vegasā, nebūtu tam ticējuši.

Taču visvairāk vajadzēja no viņiem turēt noslēpumā ziņu par Roko Mcsīnu — galveno darbojošos personu šai operācijā! Vietējās aviolīnijas ekipāžas locekļi apgalvoja, ka viņi nevienam neko neteiks.

Bija jācieš klusu arī policistiem, kas atradās slēpnī pie hoteļa „Flamingo". Operācijas panākumi bija atkarīgi no tā, vai visi pratīs ciest klusu, un arī no Zampas nopratināšanas rezultātiem. Mēs arestējām Zampu pēc FIB sankcijas. Huvers Vašingtonā par šo jautājumu izteicās kategoriski:

— Tikai skatieties, nepalaidiet viņu!

To pašu teiktu arī mans šefs, un tas mani apmierināja divkārt. Pirmkārt, šī lieta būs pabeigta. To risinot, es pats pret savu gribu biju kļuvis par rūdītu ceļotāju, tūristu. Otrkārt, ja Zampa tomēr sāks runāt, tad mēs varētu atdot bankā naudu un pie viena arī arestēt nenotveramo Amerikāni.

Bcikers un viņa trīs kolēģi bija ar mani vienisprātis:

— Ja viņš no holcļa iznāks ar vienu čemodānu, tad arestēsim viņu turpat uz vietas un izdarīsim kratīšanu numurā. Ja viņš iznāks ar diviem čemodāniem, tas nozīmē, ka viņš nolēmis pa ceļam atbrīvoties no kompromitējošajām lietām. Tādā gadījumā vajadzēs viņam sekot pa pēdām un uzmanīgi novērot visas viņa darbības!

Viegli pateikt, ja es pagājušo nakti tā arī neesmu aizvēris acis...

Labi, ka es atpūtos dažas stundas savā numurā, bet aizmigt tik un tā nespēju — ja beidzot Amerikāni arestētu, beigtos arī visas manas likstas!

Zampa atgriezās savā numurā vienpadsmitos. Beikeram bija jānodrošina viesnīcā dežūrējošo policistu nomaiņa septiņos no rīta. Septiņos un vienā minūtē es jau biju ,,Flamingo“ daudzkrāsainajā un trokšņainajā hallē. Federālo aģentu grupa sēdēja šerifa ,,fordā“, kas atradās pie bāra „Tropi-kana“ uz ielas stūra.

Izsekošana noritēja bez starpgadījumiem: Tonijs iznāca no viesnīcas ar diviem čemodāniem. Mēs devāmies ceļā, sekodami „kreislera" lielajām gabarītu gaismām, kamēr tas sāka bremzēt un, korpusam atstarojot sauli, apstājās Flagštafas ceļa malā.

* * *

Gāja jau devītā pratināšanas stunda. Pēc amerikāņu policijas dažādu dienestu ziņām Tonijs Zampa izrādījās galvenais mafijas organizēto slepkavību izpildītājs. Vēl viņš nebija padevies, bet tomēr jau manāmi paguris.

Viņš sēdēja istabas vidū. Pēc tam, kad viņu pārmeklēja, viņam tika noņemti roku dzelži. Viņš nepacēla acis augstāk par to policistu jostasvietu, kas bija ap viņu: mēs bijām seši, daži sēdēja krēslos, citi stāvēja. Virs krēsla atzveltnes rēgojās viņa resnais kakls. Rokas viņš bija sakrustojis uz vēdera. Viņa izskats vēstīja, ka viņš vēl ir pietiekoši spēcīgs un nav zaudējis formu, kaut gan ar viņu nebūt neapgājās maigi.

— Piecelies, — Beikers pavēlēja.

Zampa negribīgi pieslējās kājās, viņa sejā vīdēja izmocīts smaids. Pēc tam atkal apsēdās.

— Vai tu tāpat stāvēji sava bosa Gvidoni priekšā?

Beikera pārvērtība mani pārsteidza: kopš brīža, kad viņš pārņēma lietu savās rokās, viņš krasi izmainījās. Es pazinu viņu kā labsirdīgu, mierīgu, mazliet pasīvu...

Tagad manā priekšā atradās pavisam cits cilvēks. Skarbs skatiens, sausa, pavēloša balss, nešaubīgs tonis... Visrūdītākais nelietis nevarētu viņam nepiekāpties. To juta arī Zampa. Viņam jau vairs īsti neizdevās izturēt savu ieplānoto uzvedības līniju. Tagad viņš noslēdzās sevī, bet šī klusēšana nevarēja vilkties mūžīgi.

Beikers bija nenogurdināms, viņš atkal un atkal uzdeva vienus un tos pašus jautājumus, it kā nebūtu pagājušas jau vairākas grūtas pratināšanas stundas. Es zināju šos paņēmienus, bet viņš tos pielietoja ar lādu neatlaidību, ka varēja vienīgi sajūsmināties. Viņš tādā ātrumā uzdeva jautājumus, ka es pat nepaguvu tiem izsekot:

— Labi, — viņš sacīja, — tagad tu izskaties normāli, sāksim no gala. Kā tevi sauc?

— Jūs jau zināt.

— Es gribu, lai tu pats man to pasaki!

— Zampa. Tonijs Zampa.

— Drīzāk Antonio Zampa, vai ne?

— Ja jums tā patīk labāk...

— Nav tava darīšana, kas man patīk! Ko tu šeit dari?

— Atbraucu atpūsties.

— Tu melo?

— Nē.

— Labi, tad kāpēc atpūtai tu izvēlējies Lasvegasu?

— Tā iznāca...

i, — Tā nav atbilde.

— Es jau jums teicu, ka atpūtos. Kāpēc? Vai tad nedrīkst?

Beikers nepievērsa uzmanību nekaunīgajai atbildei un turpināja:

— No kā tu dzīvo?

— Man bija ietaupījumi...

— Lieliski. No kurienes tu ņēmi ietaupījumus, ja neesi ne dienu strādājis?

— Es atvainojos, man bija jāstrādā pa kluso jūsu nodok|u dienesta dēļ. Tas jums ir pārāk rijīgs.

— Braue atpakaļ uz Sicīliju, ja tev nepatīk mana zeme, neviens par tevi neraudās! Ar ko tu konkrēti nodarbojies?

— To es vairs neatceros.

Man likās, ka tas ievilksies garumā. Pie mums šefs izlaistu viņu caur „dzirnavām". Es pametu skatienu uz Sanfrancisko un Losandželosas aģentiem. Abi bija pieliekuši galvas gatavībā mesties virsū noziedzniekam un sākt viņu plosīt.

Viņu kolēģis no Soltlciksitijas izlikās, ka izklaidējas ar Tonija čemodānā atrastā kolta salikšanu un izjaukšanu. Līdzās gulēja automāts un rokas granāta. Hendcrsonas šerifs, sabāzis rokas kabatās, klusējot sēdēja savā krēslā. Viņam mugurā bija peļu krāsas krekls ar sarkanu kaklasaiti. Es pats sēdēju stūrī, atspiedis muguru pret sienu, blakus durvīm, kuras apsargāja King Kongam līdzīgs policists. Šie mierīgā balsī izteiktie meli nokaitēja atmosfēru. Nervi bija saspringti līdz pēdējai iespējai. FIB spēlēja augstu spēli, un mēs visi to zinājām.

Bcikers piegāja pie Zampas. Viņa izskats bija vairāk kā draudīgs. Man pat likās, ka viņš tam tūlīt sitīs, bet superaģcnls tikai izslēdza magnetofonu:

— Vai tu zini, ka es varu tev pielietot trešo ietekmēšanas pakāpi?

— Nekautrējieties. Tādā gadījumā es varēšu parādīt jūsu sitienu pēdas savam advokātam un ārstam.

— Starp citu, kādēļ tev vajadzīgi advokāta pakalpojumi, ja tu neesi nekur vainīgs?

— Tāpēc ka vienmēr ir tādi lāga puiši kā es, kurus aiztur kā huligānus, bet kuri patiesībā neko nelikumīgu nav izdarījuši.

Bcikcrs no jauna ieslēdza magnetofonu.

— Ko tu teiksi par čemodānu?

— Kādu čemodānu? Es nezinu, par ko jūs runājat. Man tur nācās apstāties tikai tāpēc, lai nokārtotu mazās darīšanas. Protams, ka es aizgāju tālāk nost no ceļa, lai mani neredzētu. Es skalos, ka jūs visu laiku pūlaties man kaut ko piešūt, mani kaut kur atmaskot. Bet, kas attiecas uz čemodānu, varbūt ka tas kaut kur arī bija, tikai es to neievēroju...

To pateicis, viņš pārlaida mums skatienu, lai redzētu, kā mēs to uztversim. Bcikers stāvēja Zampam vistuvāk, un varēja redzēt, ka viņš jūtas aizskarts.

— Labi, tad paskaidro mums kaut ko citu. Tu brauci Flagštafas virzienā, bet tev bija biļete uz lidmašīnu desmitos no Lasvegasas... tātad tu atbrauci pie šīs kraujas nokārtoties, jo, kad mēs tevi saņēmām, tu jau grasījies braukt atpakaļ uz pilsētu?

— Es vienkārši apmaldījos... Es nepazīstu šo apkārtni.

— Labi. Pēc dokumentiem tu iznomāji automašīnu Santafē un tev vajadzēja to atdot Lasvegasā. Tas kopā būtu 644 jūdzes. Tad paskaidro man, kāpēc spidometrs rāda 78 jūdzes? Ar ko tu nodarbojies?

— Ar tūrismu... Biju aizbraucis uz Lielo Kanjonu.

— Un visu paguvi apskatīt vienas dienas laikā?

— Kāpēc gan ne? Es tikai paskatījos. Es nekad nevienā vieta neuzkavējos ilgi. Vēl jo vairāk tāpēc, ka pirms tam es to visu biju redzējis fotogrāfijās.

— Pa kādu ceļu tu brauci no Santafē?

Zampa paraustīja plecus un noīdēja:

— Precīzi nevaru pateikt. Atceros, ka sākumā bija indiāņi un pēc tam policisti. Viņi vēl pārbaudīja mašīnu, vai es nevedu inficētus augļus.

— Nu kaut vienu reizi es izdzirdēju no tevis patiesību. Viņi pat pārbaudīja jūsu dokumentus, jo mašīnā jūs bijāt divatā... Kas bija otrs?

Tas nu gan ir! Kā Bcikers uzzinājis, ka Zampas „kreisleru" pārbaudīja un ka viņi tur bijuši divatā? Mans dārgais kolēģis no FIB man nestāstīja visu, viņš man neuzticēja visus savus noslēpumus...

Es pamanīju satrauktu spīdumu Zampas acīs. Viņš drudžaini norija siekalas:

— Ar mani kopā neviena nebija. Ja nu vienīgi jūs domājat to puisi, kurš eeļoja ar autostopu. Es viņu izsēdināju pēc kordona. Jocīgs puisis, visu ceļu auroja nepieklājīgas dziesmas...

— Klausies, Zampa, vai tu mani uzskati par idiotu? Tavu aizbraukšanu no Ņujorkas izsekoja mana kolēģa Brainda dienests. Vai tad tu nepazīsti Braindu? Viņš ir tas, kurš izmeklē lietu par uzspridzināto ,,ka-dilaku“... Par tavu bijušo kolēģi Bataliju un aģentu Robinsu. Vai tev tas neko neizsaka? Tevi pamanīja jau Sanlafē, zināja, ka tu iznomāji automašīnu un aizbrauci tajā viens... Bet kontrolpunktā jūs izrādījāties divi. Es atkārtoju savu jautājumu. Kas bija kopā ar tevi?

Zampa blenza grīdā. Viņa mūž.īgais smaids jau sāka pazust no sejas...

— Es taču jums tikko kā teicu, ka šis puisis ceļoja ar autostopu.

— Un kur tu viņu uzņēmi?

— Galopā. Pirms iebraukšanas Galopā. Tur viņš izkāpa no citas ķerras.

— Tātad tu brauci caur Galopu?

— Jā.

— Un ko labu tu redzēji Galopā?

Mirkli pavilcinājies, Zampa atbildēja:

— Neko!

Beikers mazliet atkāpās no sava laupījuma un īsi, satraukti iesmējās:

— Bet es tev teikšu, ka tu neesi braucis caur Galopu! Tu tur nevarēji braukt. Tu brauci pa apkārtceļu, kur tu varēji būt pārliecināts, ka nesastapsi nekādus šķēršļus! Tu taču zināji, ka pēc lidmašīnas aizdzīšanas uz visiem Arizonas ceļiem stāv policijas posteņi. Viņi tur ir vēl tagad... Un tas viss tavu drauģeļu dēļ, vai ne?

— Kādi vēl drauģeļi? Man nav nekādu drauģeļu. Tāpat kā visi es uzzināju no avīzēm par šo notikumu ar lidmašīnu, un vairāk es neko nezinu...

— Bet ko tu pats par to domā?

Zampa paraustīja vispirms vienu plecu, tad otru un sāka skatīties Beikeram tieši acīs tā, it kā vispār nesaprastu, par ko viņš runā:

— Ko jūs gribat, lai es par to domāju? Vai jūs man labāk neiedotu ūdens malku? Te pie jums tāds karstums kā peklē...

— Kad beigsi muldēt blēņas, dabūsi. Labāk pastāsti man par Amerikāni!

— Kādu Amerikāni?

— Roko Mesīnu, tavu tautieti.

— Es viņu nepazīstu.

— Bet Džuzepi?

— Kādu vēl Džuzepi?

— Gvidoni.

— Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

— Droši vien tāpat kā par Džo Gactu un viņa brāli Džimiju?

— Neko nevaru pateikt.

— Bet viņi visas šīs dienas bija „Kardjello tavernā" Bruklinā.

— Es skatos, ka jūs par bāriem esat labi informēts. Man šis bārs neko neizsaka.

— Ja tu to nezini, tad kāpēc uzdevi pie Herca tā adresi savā mašīnas nomas līgumā?

Tas Zampam bija nopietns trieciens. Viņš neko nevarēja atbildēt. Kā gan viņi to visu varēja uzzināt?

Beikers izspieda caur zobiem:

— Tonij, mazulīt, beidz muļķoties. Apdomā labi, citādi būs par vēlu.

— Es jau esmu visu apdomājis. No visa jūsu stāsta es nesaprotu ne vārda. Skaidrs tikai, ka jūs gribat man piešūt kādu lietu, kaut gan es galīgi nesaprotu, kādēļ jums tas vajadzīgs. Piektais Konstitūcijas papildinājums...

— To piekto papildinājumu tu vari iebāzt sev vienā vietā! Tu te neesi tiesā Tu esi manā priekšā. Gribi atgriezties brīvībā? Tavās interesēs ir sadarboties! Un pacenties saspicēt savas muļķa ausis. Visas tavas atbildes ir ierakstītas magnetofonā. Es tās varu uzrādīt tiesā. Mums jau ir pieliekoši

12—268

daudz faktu, lai tevi turp nosūtītu. Uzvalks ir par diviem izmēriem lielāks nekā tev vajadzīgs, un arī kruķi ir pārāk gari tavam augumam. T,u izmantoji metāla zāģi, lai pārzāģētu tos uz pusēm, uz zāģa zobiem ir alumīnija daļiņas. Pistoli un automātu, kurus atradām tavā čemodānā, nodosim ekspertīzei. Vēl ir saites un ģipša gabali. Pēc tiem var noteikt, uz kādas kājas tie bija uzlikti. Bez tam lidmašīnas biļete no Lagvardijas lidostas uz Rihtera vārda...

Pašlaik mēs aktīvi turpinām meklējumus, un rezultāti būs pie manis kuru katru mirkli. Vai tas tev vēl šķiet par maz? Ak jā, vēl ir četrdesmit trešā izmēra apavu pāris, bet tu, šķiet, nēsā trīsdesmit astoto. Nu ko, beidzot saprati? Tālāk. Tu atbrauci uz „Flamingo" aizvakar vakarā. Kā iznāca, ka tu apmaksāji visus Krekena kunga viesnīcas izdevumus? Kas tas tāds?

Izskatījās, ka Tonijs sāk nopietni raizēties. Es redzēju viņa šaudīgo skatienu. Jā, tā nebija nekāda izprieca. Viņš pat pārstāja pretoties. Nenogurdināmais un neatlaidīgais Beikers turpināja kaldināt tālāk savus panākumus:

— Kuru tu gribi pārliecināt, ka tu kārtoji visas lietas kungam, kuru tu nepazīsti un nekad neesi redzējis? Tu aizņēmi to pašu istabu, ko Kre-kens, kurš it kā aizmirsis šeit savu čemodānu. No šī čemodāna tu, savukārt, mēģināji tikt vaļā!.. Labi, mēs tevi esam iedzinuši kaktā un tev neatliek nekas cits, kā sākt runāt! Pajokojām un pietiek, Zampa! Pienācis laiks pateikt patiesību, kamēr es vēl neesmu galīgi noskaities... Es tevi brīdinu, ka mana pacietība ir galā! Ar kādu atslēgu tu atslēdzi 1217. numuru?

Tonijs Zampa bija apstulbis. Viņa seja saspringa. Kas to visu varēja izstāstīt? Vai dons Džuzepc būtu tīšām sūtījis viņus uz neveiksmei nolemtu lietu? Tas taču nevar būt! Varbūt izpļāpājies Amerikānis vai brāļi Gaetas?

Nē, tās ir muļķības! Bet, kas tad? Kur notikusi informācijas noplūde? Šim nelietim policistam ir tāds viltīgs izskats it kā viņš zinātu vēl daudz vairāk!

Pic durvīm pieklauvēja. Šerifa palīgs melnā kreklā pastiepa savam priekšniekam telegrammu. Viņš to izlasīja un padeva Beikeram. Speciālais aģents plati pasmaidīja, cieši uzlūkoja Zampu un, uzsitis viņam uz pleca, teica:

— Re nu, es vēl kaut ko uzzināju... To mums atsūtījis tavs draugs Brainds.

Beikers pārlaida roku magnetofona spolēm, bet Zampa tai laikā gudroja, kas tad vēl tūlīt nāks pār viņa galvu.

— Klausies mani uzmanīgi! Tu neko nezini, un es gribu tev kaut ko iemācīt! No Lagvardijas mums atsūtīja tava slavenā Rihtera aprakstu, viņš ir tas cilvēks, kurš izlidoja uz Lasvcgasu... Stalts, skaists, jauns cilvēks, ģērbies elegantā gaišā uzvalkā un tumšās brillēs. Droši vien; viņš cietis autokatastrofā vai tamlīdzīgi, jo viņa kāja bija ģipsī un viņš ar grūtībām pārvietojās uz saviem kruķiem. Viņu iesēdināja invalīdu ratiņos. Redzi, kā viss pakāpeniski nostājas savā vietā: uzvalks, ģipsis, kruķi.

Zampa turpināja savu klusēšanas taktiku, bet es jutu, ka viņš jau sāk padoties. Man pat likās, ka šai mirklī viegli var pārvarēt viņa stūrgalvību, bet kā to izdarīt?

Es gudroju, kā lai atrod viņa vājo vietu. St*i brīdī Beikers pazuda blakus istabā, pateicis Zampam:

— Paklau, puis, es tagad eju uz tualeti un atgriezīšos pēc pāris minūtēm.

Pārējie klātesošie, pieci policisti, turpināja klusēt. Sājā izrādē, kurā Ričards Beikers spēlēja galveno lomu Tonija Zampas priekšā, mēs vienlaikus bijām gan dalībnieki, gan skatītāji.

Kad Beikers atgriezās, Tonijs saprata, ka beidzot pienācis izšķirošais brīdis.

Huvera cilvēks turpināja bērt kā ložmetējs:

— Pēc federālā likuma ir sodāms pats fakts, kad cilvēks tiek aizturēts pret viņa gribu. Sai gadījumā runa ir par lidmašīnu, kura izmainīja savu kursu. Pašā aplaupīšanā tu nepiedalījies, tas ir skaidrs, bet tu dari visu, lai mēs neatrastu šī nozieguma vaininiekus. Vēl vairāk, speciāls federālais

12*

likums nosaka, ka FIB aizsargā visas bankas un nodokļu kantorus. Mums pret tevi ir pietiekoši daudz pierādījumu, vari uzskatīt, ka tu jau esi cietumā.

— Es nekā slikta tur neredzu, — Zampa mehāniski izdvesa.

— Labi, labi, — Beikers bija nesatricināmi mierīgs. — Tev ir priekšā nakts, lai visu labi apdomātu. Un padomā vispirms par sevi, Tonij, un tikai pēc tam par saviem draugiem. Tu taču redzi: ar to, ko mēs jau zinām, pietiek, lai viņus arestētu ari bez tavas palīdzības. Mēs par viņiem zinām pietiekoši daudz... Labi, pēdējais jautājums: kam piederēja tas viss, ko tu iemeti aizā?

— Es nezinu.

— Jo sliktāk tev pašam. Rīt atgriezīsimies pie mūsu sarunas.

Zampu vienā rāvienā piecēla kājās. Četras spēcīgas rokas burtiski

izrāva viņu no krēsla. Nodrebējis, viņš nosēca:

— Jums nav tiesību tā apieties ar mani!

Beikers iesmējās:

— Labi, es ņemšu vērā tavas vēlmes! Ceru, ka pa nakti tu atradīsi labu padomu. Guli mierīgi!

Mēs ar Beikeru sastapāmies blakus istabā. Viņš saberzēja rokas un uzlika tās man uz pleciem. Neparastā familiaritāte liecināja, ka viņš ir pilnīgi apmierināts ar nopratināšanas gaitu.

— Mēs esam uz pareizā ceļa! Vēl mazliet, un viņš salūzīs. Līdz šodienai mums pret viņu praktiski nekā nebija. Bet pašreiz... mēs esam labi pastrādājuši. Bez tam es pabiju viesnīcas „Flamingo" reģistrācijas dienestā. Mesīna jeb šķietamais invalīds ar kruķiem patiešām dzīvoja 1217.numurā ar Krekena vārdu. Viņi pat nezināja, ka viņš atstājis viesnīcu. Bet Zampa nosauca viņa uzvārdu, kad atkal atgriezās hotelī... Tagad mums atlicis tikai atrast naudu!

Beikeram bija vajadzīga nauda, bet man bija vajadzīgs Roko! Tagad, kad pratināšanas sasprindzinājums sāka pamazām noplakt, es jutu, ka esmu noguris un ļoti izsalcis. Arī Beikeram un viņa kolēģim gribējās ēst. Šerifs nolēma mums parādīt godu savā veidā:

— Pavakariņosim ezera krastā Bolderā. Tur mēs atpūtīsimies. Nu ko, lai notiek?

Es biju nevis vienkārši noguris, bet galīgi nomocījies. Kopš manas atbraukšanas uz Ameriku es dzīvoju kaut kādā velnišķīgā ritmā. Ja šie FIB policisti tā strādāja katru dienu, tad viņiem patiešām nenāca par ļaunu kādreiz atslābināties, piemēram, atbraucot uz Parīzi.

Man sāpēja galva, un es nepacietīgi gaidīju rītdienas pratināšanas rezultātus.

Mūsu rokās bija nopietni trumpji...

Interesanti, vai Tonijs rīt turpinās spītēties? Tiklīdz es jutīšu, ka viņš no Beikera sitieniem sāk pagurt, es varēšu turpināt pratināšanu. Es viņam būtu iedevis padzerties, ja viņš to lūgtu. Katrai policijai ir savas darba metodes, un amerikāņu policisti nepazīst žēlumu...

— Labi, iesim. Jums mazliet jāizklaidējas.

Boldera atradās piecpadsmit kilometrus no Hendcrsonas. Šis nelielais ceļojums man bija pa prātam. Es patiešām vairs nedomāju par izmeklēšanu un ieraudzīju pasaulē visaugstāko „klints aizsprostu". Tie bija īsti amerikāniski mērogi.

Šerifs man paskaidroja, ka to uzcēla pirms divdesmit gadiem, lai Kolorado ūdeņus novadītu uz Mēda ezeru un lai tā nodrošinātu Losan-dželosu ar elektroenerģiju un apgādātu ar ūdeni citas Kalifornijas pilsētas. Tā bija milzīga, apmēram piecdesmit metru augsta betona siena. Visa apkārtne grima zaļumos. Šerifs atveda mūs uz pavisam mazu tavernu, kas atradās rūpīgi nopļauta mauriņa pašā vidū un piesaistīja sev visu uzmanību.

— Mēs pašlaik atrodamies uz Nevadas un Arizonas robežas, — šerifs skaidroja. — Ja jūs pāriesiet šo tiltiņu, jums būs jāpagriež pulkstenis stundu uz priekšu. Te ir laika joslas robeža...

Mūsu vakariņas ieilga. Te augšā bija labi. Es izjutu vējiņa pūsmu. Kalifornijas vīns atgādināja mūsu burgundieti. Karbonādi ar asinīm pasniedza ar mūžīgajiem kartupeļiem, krējumu un sīpoliem. Galdu rotāja milzīgas salātu lapas un kafija ar saldējumu.

Pēc vakariņām es uzsmēķēju un jutos atkal formā. Bet nevarēja aizmirst, ka mēs atrodamies no Lasvegasa divu stundu brauciena attālumā. , A

— Kur mēs šonakt gulēsim?

Man nebija līdz ne bārdas skujamā, ne veļas! Beikeram vismaz bija portfelis ,,forda“ bagāžniekā...

— Mēs nemaz šonakt negulēsim, — viņš atteica. - Pārtraukums beidzies, braucam noņemties ar Zampu.

Jā, tie bija viņa paņēmieni! Zampa grozījās uz savas cietuma ku-šetītes. Viņš bija pārliecināts, ka viņu liks mierā vismaz līdz rītam... Bet mēs devāmies turpināt savu darbu, atpūtušies un paēduši, jauna spēka pilni!

Mūsu atgriešanās viņam šķita kā murgs. Šerifa palīgi bija noņēmuši viņam kaklasaiti, kurpju šņores, zeķes un sasējuši rokas aiz muguras. Beikers pamāja, un viņam atbrīvoja rokas. Berzēdams notirpušās delnas, Zampa atkal apsēdās savā krēslā.

— Nu, Tonij, — Beikers teica jautrā tonī, — pie kā mēs abi palikām?

Magnetofona lente atkal uzsāka savu lēno kustību. Zampa paskatījās uz to ar neko neredzošu skatienu, tad uz Beikeru un pēc tam uz mani, it kā viņš mūs redzētu pirmo reizi. Es apsēdos pie rakstāmgalda. Protams, ka Zampa liecības dot netaisījās.

— Es skatos, tu kā vienmēr esi mazrunīgs. Labi, jo sliktāk tev pašam. Es iztikšu bez tavas palīdzības. Mēs tūlīt iesim gulēt. Katram gadījumam es gribēju tev pateikt, ka tagad mēs jau zinām visu... Man tā šķiet, ka tu vairs nekad neredzēsi savu dārgo veco donu un mīļoto Bruklinu. Starp citu, drauģeļus arī.

Zampa, salauzts un garīgi iztukšots, paraustīja plecus:

— Vai tad jūs nezināt, ka pie mums nav pieņemts pļāpāt? Citādi tevi sagaida...

— Jā, zinām, bet tomēr vienmēr atrodas kāds, kas pirmais sāk runāt. Mēs tagad atdosim bankai somas ar naudu, bet pēc tam ķersimies pie taviem draugiem un notversim viņus tik ātri, ka tu pat iedomāties nevari, un tu par to atbildēsi. Dons un pārējie domās, ka tu viņus esi mums nodevis. Kaut gan tam vairs nav nozīmes!

— Tas būs uz manas sirdsapziņas! Ak Dievs, ko jūs ar mani darāt? — Zampa ierēcās.

Es salecos. Interesanti, vai es nepārklausījos?

Viņa sirdsapziņa! Interesanti, kurā vietā tā atrodas šiem sindikāta pārstāvjiem, slepkavam, kas darbojas ar pistolēm, nažiem, spīdzināšanas knaiblēm, dinamītu, kas par bagātīgu atalgojumu atbrīvojas no vakardienas drauga, kuru uz nāvi notiesājis krusttēvs? Brainds man viņu cietsirdību attēloja visdrūmākajās krāsās.

Ko tikai es nebiju redzējis savā policista darbā, bet es nekad nebūtu ticējis, ka var notikt kaut kas tāds. Mūsu slepkavas ar savām pistolēm un automātiem salīdzinājumā ar viņiem tad ir tikai nevainīgi bērni!

Amerikā upura liktenis bija atkarīgs no nodarījuma smaguma. Vienus vienkārši nogalināja ar nazi vai stiletu, citus lēni un pakāpeniski sacirta gabalos ar cirvi. Trešos nosēdināja pie nevadāmas automašīnas stūres vai iebāza metāllūžņu presē, vai arī iemeta ūdenī ar betona gabalu pie kājām. Par to man stāstīja Brainds. Viņš to visu bija redzējis pats ar savām acīm!

Tātad tika runāts par Tonija Zampas sirdsapziņu!

— Kas tā tāda?

Viņš izbrīnējies paskatījās uz mani. Pēc pauzes viņš atbildēja ar maigumu, ko es, bez šaubām, nevarēju neievērot:

— Mana sieva...

— Viņa ir velnišķīgi skaista, tā tava sieva. Klausies, viņa tev vēl nav apnikusi?

Pār viņa seju pārslīdēja vieglas trīsas. Es sapratu, ka tas, kas aizskars kaut vai matiņu uz viņas galvas, laimīgs nejutīsies! Vājā vieta bija atrasta! Tagad tikai uz priekšu, nostiprināt panākumus. Es turpināju bezkaislīgā balsī:

— Vēl pirms mirkļa tu runāji par sirdsapziņu, kad izklāstīji mums par Bataliju? Jellovstonā viņš bija tādā pat situācijā kā tu...

Es pieminēju tikai vienu nosaukumu. Tas izskanēja dabiski... Varbūt tas ari bija īstais virziens? Par Mesīnas ģimeni es dzirdēju vēl no doktora Podži, stāvēdams saules pielietajā restorāna terasē Vidusjūras krastā. Pēc tam resnā Džūna man prasīja, vai no Jellovstonas ir tālu līdz Lasvegasai. Reizēm pietiek ar vienu vārdu, uzvārdu, frāzi, kas ir pietiekoši neskaidra, lai radītu pretiniekam grūtu situāciju un viņš sāktu ticēt, ka mēs zinām daudz vairāk nekā gribam teikt... Astoņos gadījumos no desmit tas iedarbojas...

Zampa uzķērās uz āķa!

— Kāpēc jūs runājat par Jellovstonu?

Es ar noslēpumainu izskatu paraustīju plecus:

— Tāpat vien... Es tikai gribēju teikt, ka viss šis notikums ar Bataliju draņķīgi beidzās. Tāpēc ka nabaga aģents Robinss...

Es nepabeidzu draudu pilno frāzi. Zampas melnās acis zem sarauktās pieres urbās manī:

— Es neko nesaprotu...

Es izvilku no kabatas cigareti, nesteidzoties to aizsmēķēju un apsēdos uz krēsla tieši pretim Zampam, pārmetu vienu kāju pār otru. Beikers un viņš kompānija droši vien gudroja, ko es īsti gribu...

— Nu, ko teiksi?

Mans franču akcents, precīzā runa un mana pārliecība lika viņam nervozēt. Viņa domu gaita izmainījās. Es strādāju ar viņu tā, kā mani franču kolēģi no policijas prefektūras, Nacionālās drošības dienesta vai žandarmērijas to darīja ar līdzīgiem tipiem, varbūt vēl stūrgalvīgākiem, Parīzē vai Marsejā un vēl citās pilsētās.

— Klausies, Tonij, beidz malt pa tukšo, citādi es vēl tūlīt sākšu raudāt.

— Es nepazīstu Roko, es nepazīstu Gaetu, es neko nesaprotu...

— Domā, ka es te atrodos no Svētā Gara žēlastības? Skaidrs, ka ne. Es būšu pret tevi atklāts. Ja Roko Parīzē nebūtu bijis tik pļāpīgs, manis te nebūtu... Un tavs skaistulītis Roko atstājis pēdas ne tikai Francijā! Saki vēl, ka mafiozi nodarbojas ar tūrismu! Pat Franss Langusts nevarēja izrauties. Nelaime tā, ka Roko piemeklēja neveiksme ar divām vecenēm Nclī. Viņš tās nobeidza un pēc tam aplaupīja, bet, mums par laimi, atstāja pirkstu nospiedumus. Kad mēs viņu saņēmām Jellovstonā gluži siltiņu, viņš neizturēja. Viņu nemaz nemocīja sirdsapziņa. Roko vēl ir pārāk jauns, lai tīšuprāt pats sevi nolemtu mūža ieslodzījumam. Un viņš sāka runāt. Pastāstīja mums par Bataliju, mašīnu ar dinamītu, Rudo... vēl daudz ko citu... Šis Amerikānis nav tāds krama gabals kā tu. Pēc viņa uzvedinā-juma mēs tik tikko paguvām tevi atrast... Redzi, es varētu turpināt tālāk, lai tu pārliecinātos, ka es runāju patiesību. Vai tu domā, ka mēs paši uzminējām par slēptuvi zem vannas, kur viņš noslēpa kruķus un ģipša gabalus? Tici man, Tonij, dzīvē jāprot atbildēt par savu rīcību.

Zampas piere un vaigi nosvīda. Tā izpaudās viņa bailes un nedrošība, bet varbūt arī kabineta smacīgais gaiss.

— Dzirdi, Tonij?

Nezaudēdams pašsavaldīšanos, viņš atkal paskatījās man tieši acīs.

— Es arī gribu jums kaut ko pateikt par tukšu malšanu. Es labāk nosēdēšu divdesmit gadus nekā kļūšu par nodevēju...

— Omerta! Jūsu slavenais klusēšanas likums!

Viņš pasmaidīja:

— Nē, gluži vienkārši gods.

Es piecēlos kājās, sabāzu rokas kabatās un sāku nervozi staigāt pa istabu:

— Protams, ja tu visaugstāk vērtē godu, tad tas visu izmaina. Es par to nepadomāju. Atliek vienīgi uzzināt, vai tava sieva saprot godu tāpat kā tu... Mēs to drīz uzzināsim...

Viņš saspringa un sažņaudza dūres.

— Kāpēc jūs sākāt runāt par manu sievu? Kāds viņai ar to visu sakars?

Es paraustīju plecus:

— Pagaidām vēl nezinu... Pieņemsim, ka kratīšanā FIB pie viņas kaut ko atradīs... Tas ir viens no līdzekļiem, lai piespiestu runāt tāda nelieša kā tu sievu...

— Viņa gaida bērnu.

— Un kas par to?

Es atkal paraudzījos viņam tieši acīs.

— Tu uzskati mūs par Filantropiem? Vai nu viņa ir stāvoklī vai ne, runāt viņa taču var? Viņai jāpazīst tavi draugi no „Kardjello tavernas", viņa pastāstīs mums, kāpēc tu atbrauci šurp, izskaidros, piemēram, kāpēc tu braukāji ar Blondā Džo mašīnu...

— Te nu jūs kaut ko jaucat...

— Pieņemsim... (Es soli atkāpos). Ja tu vēlies nosēdēt savu laiku, tā ir tava darīšana. Bet sievietei, droši vien, nav sevišķi patīkami palikt vienai. Viņai var uzmākties kārdinājums...

Zampa sarāvās, un viņa sejā vienlaikus atspoguļojās gan šausmas, gan skumjas. Viņš iemeta man sejā kā spļāvienu:

— Policistu maitas!

Es tēloju ironiju:

— Galvenokārt reālisti. Ja lava sieva cietis vai arī zemu kritīs, tas būs pilnībā uz tavas sirdsapziņas.

Nu tā, es esmu beidzis. Man bija vajadzīgs tikai Roko. Es izpildīju savu uzdevumu un atgriezos savā stūrī. Šis velna draņķis Zampa visu redzēja, visu juta un dzirdēja. Kad Beikers viņam paziņoja, ka pierādījumu pietiek, lai rīt no rīta viņu nosūtītu pie prokurora, viņš beidzot salūza un izspieda:

— Vai es varu ar jums parunāt?

Viņš paskatījās uz mani, es piekrītoši pamāju.

Zemu nolaistiem pleciem viņš sāka:

— Es šai laupīšanā nepiedalījos, — viņš izdvesa. Vienīgais, ko man palūdza, bija aizvest Roko uz Flagštafu, bet pēc tam aizvākt viņa kruķus, un viss.

Tas bija atbildīgs moments, noziedznieka grēksūdze. Nedrīkstēja bilst nevienu vārdu, lai viņu nesamulsinātu un lai viņš savu stāstu nepārtrauktu. Mans šefs meistarīgi prata uzklausīt grēksūdzes.

— Ja jūs man dosiet garantiju, ka es kopā ar sievu varēšu aizlaisties pāri robežai, tad es jums visu izstāstīšu.

Oho!

— Tas atkarīgs no prokurora, — Bcikcrs sacīja. — Un, protams, no tevis...

— Var jau būt, bet es zinu likumu. Tas, kas dod izmeklēšanai svarīgas liecības, iegūst liecinieka statusu. Pēc likuma viņu jau vairs nedrīkst vajāt un saukt pie atbildības. Tātad, ja es atzīšos, tad kļūšu par liecinieku. Un pret mani nedrīkstēs izvirzīt nekādas apsūdzības!

Uz mani tas nemaz neattiecās, bet Beikers izskatījās nopietni noraizējies. Atbilstoši viņu procesuālajam kodeksam, visam tā arī vajadzēja būt.

— Tātad es izstāstu jums visu, ko zinu, - Zampa turpināja, - un jūs mani atbrīvojat. Es atgriezīšos tikai uz. tiesas procesu.

— Un tu tiesā dosi liecības pret saviem drauģeļiem no Organizācijas?

— Kāpēc gan ne? Jūs atradīsiet bankas somas, un tā kā jūs jau esat notvēruši Roko, tad visi domās, ka tieši viņš visus nodevis. Es ceru uz jums. Organizācijai jādomā tikai tā un nekā citādi. Tikai tādā gadījumā es ne ar ko neriskēju. Tas ir mans priekšlikums. Jūs varat to pieņemt vai noraidīt.

— Es pieņemu, — leiea Beikers. — Es tikai gribu, lai mans šefs un prokurors mani piesegtu.

— Tad lieciet mierā manu sievu, — uzstāja Zampa.

Es centos neiejaukties tālākajā pratināšanas gaitā. Pielika ar to, ka man izdevās precīzi uztaustīt ši izturīgā, vīrišķīgā cilvēka vājo vietu!

Beikers bija pazudis jau minūtes piecpadsmit. Kad viņš atgriezās istabā, sasprindzinātā atmosfēra jau bija diezgan izlādējusies.

— Es sazinājos ar šefu un prokuroru, — viņš pateica. — Viņi piekrīt. Rīt tu visu izstāstīsi tiesas sekretāram... Tā būs mums garantija, jo tu taču gatavojies pazust tūlīt pēc naudas atrašanas.

Jā, Roko notveršana un naudas atdošana bankai „Union America^11 prasīja dažu labu atkāpšanos no noteikumiem. Atlika vienīgi cerēt, ka Zampa spēlēs godīgi. Kas atliecas uz mani, es biju pilnīgi pārliecināts, ka medījums, kam es sekoju, pašlaik atrodas savas māsas mājā Jcllov-stonā. Atlika vienīgi brauki turp un arestēt Mcsīnu!

XXV

Grāfistes policijas šerifa D/.cfa Klipera birojā patīkami smaržoja pēc meža, lieliska dižegļu meža, kas auga virs Džeksonholas ieplakas. Caur istabas atvērto logu varēja paglaudīt pie slitām piesieto zirgu galvas, pie kuru seglu priekšējā loka bija piestiprināti laso.

Aiz baļķu būves, kas apvienoja sevī ziemeļamerikāņu mednieka — trapera būdu un visparastāko rančo, atradās bungalo, kas arī bija celts no dižegļu baļķiem, kuros izdalījās aršīnu lieliem burtiem izveidots uzraksts angļu valodā ,,Jail“. Tas bija cietums. Tā logus un durvis aizsargāja pelēki, masīvi čuguna režģi.

Sešdesmitgadīgais Dž.cfs Klipers veiksmīgi tika galā ar saviem pienākumiem, ko apliecināja tas, ka viņu atkārtoti ievēlēja par šerifu uz nākamajiem četriem gadiem. Dienests viņam grūtības nesagādāja.

Šerifa seja bija grumbaina kā sažuvis ābols. Viņam pakļautā nodaļa, kurā bija divpadsmit cilvēku, labi tika galā ar saviem pienākumiem Vin-driveras ielejā, kas stiepās no Tetonrcindžas kalnu grēdas līdz Jellovstonas nacionālajam parkam, kur vienmēr bija ļoti mierīgi, nekad nekas nenotika un arī nevarēja notikt.

Džcfam Klipcram bija labas attiecības ar parka sargiem un Reju Maušu, Vaiomingas galvaspilsētas Saijenas policijas kapteini. Sargi, tāpat kā Džefs, dievināja vietējo dabu un bez tam viņi cienīja arī kārtību. Šeit, valsts rietumdaļas kalnos un mežos, tālu no lielo pilsētu kņadas, modernisma un lielā biznesa, valdīja īsta idille.

Kapteiņa Mausa helikopteris nolaidās šerifa rezidences pašā vidū. Serifs bija pazīstams kā jautras dabas cilvēks. Tikko atvērās organiskā stikla durvis, es jau atrados uz zemes, mati man plivinājās vējā, ko sacēla helikoptera propelleris, sirds sitās satraukumā. Lidojums bija laimīgi beidzies, bet es vēl ilgi atcerējos gaisa bedres un kā es sēdēju, iespiests starp pilotu un nesatricināmi mierīgo Maušu, kuru nekas nespēja izsist no līdzsvara.

Zem manis atradās lidmašīnas aptieciņa, bet saliektās un zem sevis savilktās kājas tik tikko varēju noliki starp virves rituļiem un divām rezerves degvielas kannām.

Pēc pirmās gaisa bedres, kurā iekrita mūsu lidaparāts, mundrais noskaņojums pagaisa kā nebijis. To vēl vairāk sekmēja dzinēja ellīgais troksnis un sadegušās eļļas neciešamā smaka. Šķiet, ka šai mirklī es lidoju pāri vēsturiskām vietām, kur vēl dzīvas bija atmiņas par siu cilts indiāņiem, kurus amerikāņu kavalēristi apšāva ar ložmetējiem tiešā tēmējumā. Pārāk laipnais pilots pļaujošā lidojumā pārlidoja Sarkanā Mākoņa un Trakā Zirga indiāņu cilšu takas, dzinējiem dārdot, pameta aiz sevis tuksnesīgos plašumus, ko no tūristu bara uzbrukumiem droši pasargāja tūkstošiem kilometru dzeloņdrāšu, piķēja uz šausmās bēgošiem bizonu un zirgu bariem. Man mutē tā arī nepazuda nepatīkamā žults garša, bet acu priekšā stāvēja Roko. Es jau iztēlojos, kā ielauzīšos šai ģimenes ligzdiņā ar pasaules labāko policiju aiz muguras.

Tai pašā rītā Beikers tagad jau mazāk pašpārliecinātā Zampas pavadībā devās ceļā, sekojot savam dārgumu meklētāja liktenim. Mēs ar viņu šķīrāmies pēc tam, kad viņš manā klātbūtnē no šerifa biroja pavēstīja kapteinim Mausam par manu ierašanos un gaidāmās operācijas svarīgumu.

— Kapteinis ir vienkārši lielisks, — Beikers man stāstīja. — Viņam ir uzticami ziņotāji. Viņam labi palīdz viņa draugs Džeksonas šerifs. Tā ka nav pamata uztraukumam, varat uzskatīt, ka jūsu Roko jau ir slazdā. Tiksimies Vašingtonā pēc operācijas pabeigšanas. O’kei?

O’kci. Šaijcnā štata policijas priekšnieks gaidīja, kad es atlidošu no Viskauntas. Tāpēc man atlika vienīgi mēģināt iekārtoties ērtāk šajā grabošajā lidojošajā liftā un pārciest visas lidojuma mocības.

Kā pieņemts, stādījušies viens otram priekšā, mēs apmetāmies viesistabā bez kādām greznumlietiņām vai rotājumiem. Tā savienojās ar telpu, ko kādreiz sauca par salonu; tur stāvēja mehāniskais pianīns un neiedomājamu apmēru kamīns. Garajos ziemas vakaros šerifs Klipcrs mīlēja skatīties uz tajā degošajām pagalēm.

Mausa mazās, bet dzīvās, kustīgās ačeles zem pelēkajām uzacīm pauda, ka to īpašnieks par kaut ko ir stipri noraizējies, un tas nevarēja palikt nepamanīts viņa draugam.

Pēc lam^kad mēs ar baudu bijām izdzēruši jau otro tasīti vājas kafijas un apmainījušies domām par policijas (atbilstoši amerikāņu un franču) darbu, kapteinis Mauss ķērās pie lietas:

— Džcf, vecais, mēs te esam pilnīgi slepenā lietā. Kaut kur te pie jums slēpjas bīstams mafijas cilvēks. Pēc FIB lūguma man jākontrolē viņa arests.

Kaut gan „veco" Džcfu pārsteidza dzirdētais, viņš to neizrādīja. Vēl vairāk, viņa grumbu izvagotajā sejā iemirdzējās smaids. Viena acs pie-miedzās it kā gribētu teikt: ,,Nc tādi vien ir redzēti!.."

— Vai viss patiešām ir tik nopietni? — viņš tikai pajautāja.

Kapteinis atspiedās pret krēsla atzveltni, rūpīgi saglauda savu iesirmo

bārdiņu un tikai tad nesatricināmā mierā pavēstīja:

— Jā, |oti. Tas nav vis vienkāršs putniņš. Viņš ir no Organizācijas. Protams, tas jums pilnīgi neko neizsaka, bet Roko Mesīna savā veidā ir vienīgais, unikāla personība. Par to liecina inspektora Borniša ierašanās pie mums, kurš seko viņam pa pēdām no Parīzes, un arī tas, ka pats Edgars Huvcrs personīgi interesējas par viņu... Mēs varam iedzīt viņu kaktā, bet vajag, lai viss noritētu gludi. Tāpēc jāuzzina precīzi, kur viņš slēpjas...

No šerifa Klipera sejas pamazām nozuda labsirdības maska. Mauss deva zīmi, lai es turpinu.

— Kaut kur šeit dzīvo Mesīnas māsa, Patrīcija, viņa ir precējusies ar mežsargu...

Serifs ieplēta acis:

— Patrīcija Bencta?

— Uzvārdu es precīzi nezinu. Bet mūsu informācijai var ticēt, nešaubieties. Es to saņēmu no itāļu policijas. Un kā ir ar ši Bencta morāli?

Pirms atbildes Klipers uz. kādu laiku apklusa, paņēma no galda īsu pīpi un rūpīgi to piebāza... Viņa draugs Benets izrādās precējies ar pazīstama gangstera māsu, un šis gangsteris vēl piedevām slēpjas viņa mājā...

Kas to būtu varējis iedomāties. Vēl vakar viņi viesistabā izspēlēja kāršu partiju. Patrīcija kā vienmēr bija apburoša. Viņa pat nodziedāja skumīgu itāliešu tautas dziesmu. Nekad nevarētu pateikt, ka šie cilvēki savā mājā paslēpuši mafiozi. Nekad nepateiktu!

— Vai jūs esat pārliecināts par to, ko teicāt, vai nav iespējama kļūdīšanās? — viņš beidzot man pavaicāja. — Es jau sen pazīstu šos cilvēkus. Benets ir lielisks mežsargs... Bijis karavīrs... Tas, ko jūs man tikko izstāstījāt, šķiet tik neticami!

— Informācija ir patiesa, Džcf, varat man ticēt, — teica Mauss.. — Roko Mesīna alias Džīno Ceriņi, alias Rihtcrs, Smits atrodas pašlaik pie savas māsas Palrīcijas... Varbūt ne pārāk sen, bet viņš ir tur... Jums jāparāda mums, kur viņa dzīvo.

— Tagad, dienas laikā?

— Kāpēc gan ne? Ja negribai braukt reizē ar mums, tad uzzīmējiet man plānu. Mēs ar mesjē Bornišu dosimies uz turieni un mazliet tur paklejosim apkārt...

Serifs Klipers aizkūpināja pīpi un kā dzīves pieredzes bagāts, vecs un piesardzīgs cilvēks negribīgi pašūpoja galvu:

— Būs labāk, ja mēs slepeni ievāksim ziņas, — viņš teica, — kaut gan man nemaz negribas ticēt jūsu vārdiem. Bet pat ja viss ir tā, ja Roko patiešām ir tāds, kādu jūs viņu te attēlojāt, tad viņš pirmais jūs pamanīs jau pa gabalu. Jūs nemaz neizskatāties pēc vienkārša malkas cirtēja, manu mīļo Rej! Kā nu tas ari nebūtu, es tomēr līdz galam jums neticu...

— Jūs maldāties,— viņu pārtrauca kapteinis Mauss, kas sāka skaisties par vecā provinciāļa ietiepību. — Mēs taču nenodarbotos ar niekiem! Bez tam FIB kļūdās reti. Bet šai gadījumā informāciju apstiprina ari franču policijas ziņas!

— Labi!

Klipers kaut ko noņurdēja caur zobiem, atkal salēja tasītēs kafiju, izdzēra savējo vienā malkā, paskatījās uz griestu baļķiem un lēnām sāka runāt, kas gan kapteiņa omu neuzlaboja:

— Ja jau jūs tā uzskatāt... Benets ir Jcllovstonas sargu priekšnieka vietnieks. Dzīvo Koltcrbcjā rančo. Tā ir grūti sasniedzama vieta. Lai tur nokļūtu, jānogriežas no 8. nacionālā ceļa un kaut kur ap Džeksonleika zemesragu ieraudzīsiet plāksni ar uzrakstu „Rančo Rodco”. No turienes sākas bezgalīgi klajumi, kas stiepjas līdz pat Klinšu kalniem...

Vecais šerifs apklusa.

Runādams par iemīļotajām vietām, viņš, pašam nemanot, kļuva dzejisks.

— ... Tieši šeit, pļaviņās un mežos, pie ūdenskritumiem un trauksmainām kalnu upēm stirnas un Kanādas brieži, koijoti un lāči brīvi klejo un remdē savas slāpes...

— Es tieši tā ari domāju, — pilnīgā vicnaldzibā pret dabas aprakstiem viņu pārtrauca kapteinis Mauss. - Lai sekmīgi veiktu operāciju, nāksies piesaistīt ievērojamus spēkus.

Joprojām saspringts, Klipers pārmaiņus uzlūkoja te vienu, te otru sarunu biedru, izpūta dažus gredzenus un turpināja:

— Droši vien jūs domājat, ka es melšu blēņas, — viņš beidzot ieteicās, — bet tas viss nav taisnība. Patrīcija ir sevišķi kārtīga sieviete. Viņas mājā nodeg vairāk sveču nekā Šaijcnā un Džeksonholā kopā! Bez madonnas svētības nepaiet ne diena, ne stunda, ne sekunde... Reiz kādā rītā viņas brāļa aptiekāra mājās uz svētbildes parādījās asaras, tad viņa sakāra visās rančo istabās svētbildes, pat zirgu stallī, droši vien, lai atgrieztu uz īstā ceļa arī zirgus... Tagad jūs saprotat...

— Un tomēr tā ir patiesība, — es dusmīgi iebildu. — Es veicu izmeklēšanu Itālijā, pēc tam Nevadā. Roko Mesīna iekāpa lidmašīnā Flagštafā un nolaidās Džeksonā. Viņš nolaupīja vietējās aviolīnijas lidmašīnu, kas lidoja pa maršrutu Lasvegasa-Sanfrancisko. Tagad viņam ir simtiem miljonu dolāru...

Serifs palika mierīgs, un tas nomierināja arī mani. Jau cilā tonī es viņam pāvaicāju:

— Vai jūs patiešām esat draugos ar Benetu ģimeni?

— Pat ļoti.

— Varbūt, ka tādā gadījumā jūs pats varētu neuzkrītoši viņus izjautāt? Patrīcija taču jums stāstīja par savu brāli aptiekāru, tātad viņa neklusēs arī par otru brāli, ja viņš tagad pie viņas atbraucis...

— Jā, patiešām, viņai ir otrs brālis, — Klipers sacīja, — bet viņš ir akmeņkalis Sicīlijā! Neatceros, kā viņu sauca, bet tikai nc Roko...

— Vai nu ar nodomu, vai bez, bet viņa tomēr noklusējusi Roko eksistenci! Man noteikti jāzin, vai viņš ir Džeksonā vai ne, tas ir ļoti svarīgi: vai nu viņš ir šeit, vai viņa šeit nav, trešais izslēgts!

— Jums taisnība, — teica šerifs, izdauzīdams pīpi pret plaukstu. — Mans palīgs Ralfs Mortons ir vislabākajās attiecībās ar rančo sargu. Ralfs ir īsts policists, viņam ir nākotne šajā darbā. Viņš jau bija iegriezies bez ielūguma pie Benetiem, lai vienkārši tāpat par šo to papļāpātu. Es tūlīt viņu pasaukšu. Viss izskatīsies pavisam dabiski, un Mortons izpētīs, vai rančo ir kāds svešs vai ne.

— Galvenais, lai viss būtu pēc iespējas dabiskāk! — Mauss piemetināja. — Neaizmirstiet tikai, ka šis uzdevums ir pilnīgi slepens...

* * *

Lai nokļūtu rančo ,,Rodeo“, vajadzēja nobraukt divdesmit kilometrus pa izdangātu ceļu, kas vijās bagātīgas augu valsts vidū, kur valdīja neizskaidrojams miers un tikai pa pa retam atskanēja zirga zviedziens.

Mortons labi pazina šīs vietas. Viņš atstāja savu ,,fordu“ pļavas malā un šoreiz viss ap māju viņam likās drūms, lai neteiktu vairāk. Pieredzējuša policista nojauta viņam teica, ka te tomēr kaut kas nav īsti kārtībā. Beneta ,,universālis“ — automašīna ar kravas kasti — nestāvēja savā parastajā vietā zem kokiem... Arī Patrīcijas vecais ,,dodžs“ neatradās savā vietā pagalmā pie virtuves stiklotajām durvīm. Tas bija pilnīgi izskaidrojams, bet tomēr vērā ņemams.

Katram gadījumam Mortons pasignalizēja. Viņš nolēma pagaidīt. ī*ēc dažām minūtēm viņš izkāpa no mašīnas un paskatījās apkārt. Vēlreiz pajūsmoja par lielisko ainavu, kas spožajos saules staros atklājās viņa priekšā, par Lielā Izciļņa ledājiem, kas vizuļoja zilajās debesis, kurās nebija neviena mākonīša. Rančo patiešām atradās pasaules malā... Kapteinim Mausam bija taisnība: ja šeit kāds slēpās, tad, lai aplenktu un bloķētu rančo, būs vajadzīgi lieli spēki...

Mortons vēlreiz pārlaida skatienu ēkām un tuvākajai apkārtnei un domāja, kā lai aizkavē kādu aizbēgt un pazust šajā biezajā mežā, kur agrāk bija staigājuši vienīgi „kalnu uzvarētāji'1, kurus reibināja piedzīvojumu un brīvības gars.

Ralfs piegāja tuvāk un uzmanīgi apskatīja ēkas cieši aizvērtās durvis. Paskatījās pulkstenī. Viņa smalkā dzirde uztvēra kaut kur augšā koku lapotnē vāveri, kas grauza riekstus. Lūpās pavīdēja smaids, viņš iedomājās šos mazos dzīvnieciņus ar smailo purniņu, iztēlojās, kā tie glaužas pie viņa kājām un lūdz kādu kārumu...

Lēnām, kā pastaigājoties, viņš devās uz zirgu staļļiem, kur stāvēja piesieti apmēram trīsdesmit zirgi, kas tika gatavoti rodco. Katru svētdienu Benets atdeva savu aploku kovbojiem, kas dzīvoja tepat netālu un mīlēja sacensības, vai arī indiāņiem no Sosana rezervāta. Pirms sacensībām te tika uzcelta tribīne. Dzīvnieki tieši no staļļa nonāca aplokā caur augstiem koka būriem ar atverēm.

Tribīnē tika uzstādīta liela ciparnīca, ar kuras palīdzību noteica, cik izturīgs ir jātnieks un cik sekundes viņam izdodas noturēties neapseglotā zirgā.

Uz Mortona pusi virzījās vīrieša ēna, kas pavadā turēja līrasiņu zirgu. Vīrietim galvā bija kovboju cepure, kādreizējā tradicionālā galvassega valsts rietumos, kājās ar tievu siksniņu sajoztas bikses un gari, līdz pašai augšai netīri zābaki.

Seržants šo cilvēku labi pazina, tas bija Toms — rančo saimnieka palīgs un zirgu puisis, kas vienmēr bija gatavs nākt talkā kovbojiem, ja gadījās kādas nepatikšanas.

— Sveiks, Tom! Patricijas nav mājās?

Vīrietis pavērās uz to vietu, kur agrāk stāvēja ,,dodžs“:

— Laikam aizbraukusi uz tirgu. Es domāju, ka viņa nebūs ilgi.

Jāizmanto Patricijas īslaicīgā prombūtne... Toms neizcēlās ar sevišķu

apķērību. Drīzāk viņu varētu pieskaitīt neveiksminiekiem, kuriem tādēļ jākalpo Vaiomingas bagātajiem lopkopjiem. Bez tam naudu viņš pārmērīgi augstu nevērtē... Vienīgais, kas viņam patīk, ir dzīve svaigā gaisā, zirgi, laso... Kad viņam izdosies sakrāt vajadzīgo summu, viņš nopirks sev lietotu „universāli" kā Benetam, ar numura zīmi, kam tieši pāri cipariem uzzīmēta Vaiomingas atšķirības zīme — zirgs, kas spārdās. Bet pagaidām, ja Tomam vajag aizbraukt uz Džeksonholu, viņš aizņemas mašīnu no mistera Beneta... Mortons ieskatījās uzmanīgāk stūrainajā, tumši iedegušajā sejā.

— Panāc šurp, Tom!

Toms gāzelēdamies tuvojās policistam. Kad viņš jau bija pienācis cieši klāt, ar labo roku stingri turēdams pavadā tīrasiņu zirgu, seržants klusā balsī ievaicājās:

— Vai pēdējā laikā tu te neesi ievērojis kaut ko dīvainu? Varbūt kādu klaidoni?

Toms sarauca pieri.

Domāšana viņam sagādāja acīmredzamu piepūli.

— Mans Dievs... liekas, ka ne.

— Tu esi par to pārliecināts?

— Jā, protams. Ziniet, te mēdz būt dažādi cilvēki! Ierodas tūristi, lai paglaudītu zirgus, riskējot dabūt ar pakavu... Arī, kad saimnieku nav mājās... Bet klaidoņi...

— Tieši tā. Man paziņoja, ka tad, kad Bcnetu ģimene nav mājās, bet tu noņemies ar zirgiem stallī, kaut kāds tips grozījies ap māju... Reizēm Pata aizmirst aizslēgt durvis... tā es atnācu visu pārbaudīt...

— Nē, es neko tādu neesmu redzējis...

— Būtu jau arī brīnums... Starp citu, vai tad, kad saimnieks nav mājās, rančo kāds paliek?

— Visādi gadās...

— Vai Patrīcijas brālis izturas pret tevi laipni?

— Kāds brālis?

— Tas, kurš nesen atbrauca. Tāds garš puisis, viņi taču ir ļoti līdzīgi... Man par to pastāstīja mežsargs... Vēl vakar teica: „Tagad Benets ir priecīgs, pie viņa atbraucis sievasbrālis..."

Toma sejā pakāpeniski nomainījās visas izbrīna stadijas.

„No viņa neko neizvilksi," — Mortons pie sevis nosprieda. Viņš turpināja:

— Protams, cilvēki jau sapļāpā nezin ko! Nav vērts par to kādam teikt... Taviem samniekiem arī! Viņi teiks, ka tās ir muļķības. Es Bcnetu labi pazīstu. Viņam nepatīk, ja viņu izjoko. Nesaki viņam neko par manu ierašanos. Ja klaidonis patiešām eksistē, viņam nav jāzin, ka es par viņu interesējos. Tu mani saprati?

Roko Mesīna uzmanīgi, acis nenovērsis, sekoja ar skatienu seržantam, kas zagās uz priekšu, cenzdamies nedzirdami spert soļus pa koka grīdu. Situācija neveidojās par labu Roko... Viņam pat nebija līdzi pistoles. Savu koltu viņš atstāja indiāņu šoferim Valpi, bet patlaban rančo ,,Rodco“ jutās pilnīgi bezpalīdzīgs. Protams, pati par sevi ideja paslēpties šai Dieva aizmirstajā kaktā pie Patrīcijas nebija slikta. Bet kāds vējš šurp atpūtis šo nejēgu policistu „fordā" ar štata policijas zvaigzni? Droši vien pie tā vainīgs taksometra šoferis...

...Neilgi pirms tam nogurušais Roko, gulēdams gultā, izdzirda mašīnas motoru. Viņa māsasvīrs Benets, šis lādzīgais, vienkāršais lauku murmulis, noticēja visam, ko Roko stāstīja par Soltleiksitijā nozagto čemodānu. Roko vienmēr izmantoja iespēju apmuļķot lauciniekus, tikai viņš nekādi nespēja saprast, kas viņa māsai, skaistajai Patrīcijai;le darāms pie sava sarga, kurš laikam drošāk jutās uz traktora nekā jāšus zirgā...

Roko vēl īsti nebija skaidra klamzas policista parādīšanās šeit. Kaut gan tas izskatījās pēc labsirdīga dienaszagļa, uz šīs makšķeres varēja uzķerties vienalga kas, tikai ne Roko. Sestā sajūta signalizēja viņam par briesmām.

Varēja redzēt, ka šis puisis ir viltīgāks nekā izlikās. Mesīna nemaz nebaidījās, viņš šo mierīgo vientiesīti, kas izlikās, ka interesējas tikai par zirgiem un ainavu, bez grūtībām apvedīs ap stūri. Puiša gaita vairāk atgādināja bukmeikeru, kas Bruklinā „Kardjello tavernas" dibenistabā mēdza visus apspēlēt kārtīs...

Pirms Roko likās gulēt, Patrīcija viņam piedāvāja aizbraukt kopā ar viņu uz Džeksonholu, kur viņa grasījās sapirki produktus. Roko seja atspoguļoja lielu nogurumu:

- Te tev būs daži dolāri, nopērc man kādas drēbes. Citādi pēc tā notikuma ar čemodānu, tu jau zini, man galīgi nav ko vilkt mugurā. Rīt mēs noteikti brauksim kopā.

...Bet ko šeit dara šis policists, kas izliekas tik familiārs?

Starp citu, iepriekšējā vakarā viss veicās ļoti labi. Taksometra šoferis nemaz neigņojās, kad uzzināja, ka viņam būs jābrauc pa izdangātu ceļu, kas līkumo starp kokiem un kam gals nav saredzams. Ieraudzījis rančo ,,Rodeo“, Roko saprata, ka izvēle bijusi pareiza. Protams, šī nav tā jautrākā vieta, bet ideāla, lai pārlaistu šeit dažas nedēļas un pēc tam atgrieztos un pievāktu savu daļu no paslēptās naudas. Rančo durvis un slēģi bija aizvērti. Neizslēgdams dzinēju, šoferis gaidīja maksu, lai varētu doties atpakaļceļā.

Vai jūs esat pārliecināts, ka Benctu ģimene šeit patiešām dzīvo?

— Protams. Ja ,,universālis“ nestāv savā vietā, tas nozīmē, ka viņi ar to aizbraukuši uz pilsētu. Bet nav ko uztraukties: Benets nemēdz atgriezties mājās vēlu. Es būšu pārsteigts, ja jums šeit nāktos ilgi gaidīt. Kaut gan, ja gribat, es varu kādu laiciņu uzkavēties...

— O’kei.

— Varbūt, ka viņi spēlē kārtis pie sava drauga šerifa.

— Labi, — Roko sev teica. — Galu galā vilku midzenī var justies visdrošāk...

Viņiem nebija ilgi jāgaida. Starmeši apgaismoja ceļu, kur kā tumšas ēnas iezīmējās grambas. Šoferis pateicās Roko par devību ar baltzobainu smaidu. Stāstīdams par savu nozagto čemodānu, Amerikānis labi nospēlēja sava īsi apcirptā, baltmatainā māsasvīra krietnā radinieka lomu... Īsts vietējā šerifa draugs... Jā, šeit viņš būs pilnīgā drošībā.

Pēc pēdējo dienu satraukumiem šī nakts pagāja gandrīz mierīgi. Kādu laiku gaudoja koijoti, bet pēc tam iestājās klusums, no kura Roko pamodās. No jauna iemigt izdevās tikai uz rīta pusi. Viņš paskatījās pa spraugu starp slēģiem un saprata, ka Patrīcija ar garo sklandu, savu vīru, jau aizbraukusi. Rančo palicis tikai tas lutausainais kretīns, kas savā zirgu stallī spēlē pazīstamo amerikāņu aktieri Džonu Veinu.

* * *

Tā kā nebija ko darīt, Roko, lai nosistu laiku, sāka pētīt gleznu, kas attēloja mežonīgo rietumu apgūšanas vēsturi un rotāja kamīna augšdaļu. Abās pusēs tai karājās divi revolveri, kas droši vien nedarbojās un bija palikuši kā atmiņa no kara par atdalīšanos. Tad viņš ari izdzirdēja tālu motora rūkoņu, kas lika viņam kļūt uzmanīgam.

Tas bija „fords" ar gaismas signālu uz jumta un milzīgām zvaigznēm uz durvīm. Tādā mašīnā varēja braukāt vienīgi vietējais šerifs. Roko tik tikko paguva atlēkt sāņus no loga...

Nepazīstamais atstāja apsviedīga puiša iespaidu, bet nebija skaidrs, ko no viņa var sagaidīt. Viņš parunāja kaut ko ar debīlo, kas bija saģērbies kā kovbojs...

Bet ja nu viņš ienāks mājā? Roko jau iztēlojās, kā ielēks policijas mašīnā un izlauzīsies uz ceļa... Galīgas muļķības! Labākais līdzeklis, kā iekrist jau pirmajā krustojumā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Ātrā Zampas te nav, lai izķemmētu apkārtni ar Tompsona automātu un granātu...

Pietiek fantazēt, Roko! Tas trulais stulbenis nemaz nezina, ka tu esi šeit. Baidīties no tāda faraona ir zem tava goda. Galvenais, viss jāizstāsta Patrīcijai, tiklīdz viņa atgriezīsies no pilsētas. Galu galā, vai viņa ir sicī-liete vai ne! Lai arī apprecējusi mežsargu, viņa nedrīkst aizmirst, kas ir Omertas zvērests. Gan jau viņa izdomās, ko sapūst Bcnetam, lai Roko uzturēšanās šeit paliktu noslēpumā no visiem... Samuldēs viņam kaut ko par to, ka viņu - skaisto brunetu — vajā greizsirdīga sieva, par viņas atriebību vai kaut ko tamlīdzīgu... Ja tikai Pata gribēs viņam palīdzēt, tad viss būs kārtībā...

Šis velna seržants droši vien uzskata sevi par īstu viltnieku. Nupat viņš pagriežas par simt astoņdesmit grādiem un uzmanīgi zogas starp kokiem. Nav izslēdzis mašīnas motoru un domā, ka briesmīgi gudri izdarījis! Lūk, piespiedies pie sienas, zogas gar fasādi uz galveno ēku.

Roko dzirdēja, ka virtuvē klusi atveras ieejas durvis un ēdamistabā dobji noklaudz zābaki. Tas jau kļūst nopietni. Lūk arī pirmajā istabā nočīkstēja durvis.

Izlēkt pa logu? Bet tam priekšā režģi. Varētu tā spēcīgāk piespiest ar plecu, bet to, protams, neizdosies izdarīt bez trokšņa...

Roko pats brīnījās par savu pilnīgo aukstasinību, kad ievēroja, ka viņa istabas durvis sāk lēnām vērties vaļā. Nezaudējot ne mirkli, viņš ielika gultā gleznu, kas attēloja mežonīgo rietumu pakļaušanu, bet pats noslēpās skapi. Viņa plecs atspiedās pret milzīgu dienesta revolveri, kas karājās pie sienas blakus palronsomai. Ja šis manīgais policists pienāks klāt, pats vainīgs, Roko piedraudēs viņam ar savu ieroci, izies, ieslēgs viņu istabā, bet pats izmantos viņa pagalmā stāvošo „fordu". Roko nav izvēles. Lauku mājas saspringtajā klusumā varēja dzirdēt policijas mašīnas motora rūkoņu. Kad gan tas viss beigsies...

Pēkšņi skapja durvis tika atrautas vaļā. Tieši krūtis viņam tēmēja ,,smi-ta vesona" stobrs; garā maiksts uniformā rokā cieši žņaudza savu ieroci. Roko tomēr paguva paslēpt aiz muguras savu revolveri, kas pašlaik nevarēja noderēt.

Policists pamāja ar kreiso roku, aicinot viņu iznākt no skapja. Roko, nezin kāpēc, neizjuta ne mazāko baiļu. Sataisījis izbrīnītu seju, viņš uzsmaidīja policistam:

— Sveicināti...

Vienlaicīgi izdevās aizbāzt revolveri aiz jostas. Tas sāpīgi spieda krustus.

— Paldies, ka jūs mani no turienes atsvabinājāt. Caurvējš aizcirta durvis...

Mortons sarauca pieri:

— Tu mani uzskati par muļķi, Mcsīna? Nāc ārā un iesākumam pacel ķepas gaisā... Tagad nostājies tur. Parunāsimies par šo to. Tavs sievasbrālis, pirmās kategorijas reindžers, atvaļināts karavīrs, apbalvots un tā tālāk, būs apmierināts! Es gan domāju, ka itāļiem pieņemts ģimeni cienīt! Tu man vēl palēkāsi! Necienīt savu māsu... Dzirdi, ko es saku, nelieti? Redzēsim, kā viņi izskatīsies pēc visa šitā! Vēl saucas šerifa draugi! Ko es tev teicu, nekusties! Vienīgais, kas mani sarūgtina šai lietā, ir tas, ka es ļoti mīlu savu šerifu. Un Benetu ari! Man nepatīk, ka viņiem būš jācieš tevis dēļ. Labi, runāsim atklāti. Ja es būtu tāds kā tu, zini, ko es izdarītu? Ielaistu tavā stulbajā paurī lodi un ķermeni iemestu aizā. Līķi var apbērt ar akmeņiem, tas ir viegli izdarāms. Pata nodomās, ka tu esi aizbraucis. Ar vīru arī viņai nebūs nekādu nepatikšanu, un viss ritēs tālāk tāpat kā agrāk... Atbildi ātrāk, kur atrodas slēptuve ar dolāriem?

— Par ko jūs runājat?

— Tu, protams, vari izlikties, ka mani nesaproti. Tev uz to ir tiesības. Bet tad mums būs cita runa! Man ir skaidrs, ka tu vienmēr esi gatavs, pat pārāk labi gatavs jebkuram uzbrukumam! Tikai es neesmu pilsētnieks, es neesmu brašs policists ar dzelzs muskuļiem, pistoli padusē un tēraud-stingru skatienu. Es esmu lauku puisis, primitīvs, tāds pats kā mans tēvs un vecaistēvs. Bet es nevaru izturēt, kad redzu mēslu kaudzes ceļmalā vai zem kokiem. Un te tāda nešķīstība mana drauga mājā...

No Roko sejas neizgaisa viegls pārākuma smaids, it kā viņš klausītos ārprātīgā runas. Viņa rokas mazliet nolaidās, bet palika tāpat izplestas. Ne par ko viņam neizdosies izraut revolveri. Jādomā, ka tas ir pielādēts. Nē, vienalga, policists izšaus ātrāk...

— Neņem ļaunā, bet pacel ķepiņas augstāk, manu zēn! Un paskaties labi uzmanīgi uz manu ,,vcsonu“. Tā, apmēram, tu rīkojies ar vietējās aviolīnijas pilotu — Saijenas policisti man visu izstāstīja. Bez šaubām, šis pilots ir lāga puisis. Starp citu, tāpat kā es. Ar viņa darbu un algu... Laiku pa laikam viņam ir kāds romāniņš ar stjuartēm, bet man ar tūristēm... Vai tu zini, cik saņem policists? Tas tevi uzjautrinās...

Ja var ticēt Mausam, tad tu nogrābi pamatīgu kušķi, vai nc? Zini, ko es sev teiktu, ja būtu tavā vietā? „Ar šo puisi, kas stāv manā priekšā, droši vien, var sarunāt. Ja es pakustēšos, viņš šaus. Bet ko tas viņam dos?“ Lūk tā, mans dārgais! Tad es šim lauku seržantam piedāvātu: „Sadalīsim naudu uz pusēm, un atlaid mani. Uzskatīsim, ka tu mani neesi redzējis..."

Roko pārstāja smaidīt. Turpināt izlikties bija bezjēdzīgi. Tagad viņam viss bija skaidrs. Šim tipam, trešās šķiras vesterna varonim, piemita viens maziņš grēciņš.

— Ko jūs vēl teiktu manā vietā?

— Neko daudz, manu zēn, varbūt to: „Puse ir vairāk kā nekas... Ar atlikušo naudu es varēšu atgriezties Sicīlijā." Tā droši vien ir skaista zeme... Vēl ir arī Francija un tās Vidusjūras piekraste. Reiz man kādā avīzē patrāpījās Kannu fotogrāfijas... Tev tas jāzina labāk par mani, tu taču esi daudz braukājis apkārt... Ja mēs vienosimies, es arī turp aizbraukšu. Man gribētos nomainīt apkārtni, es taču nekur neesmu bijis, bet ceļojumu laiks jau sen pienācis... Man ir četrdesmit gadu, manu zēn... Pavisam nolaist rokas tomēr nevajag!

— Bet ja nu divu vecu draugu tikšanās Eiropā nenotiks, kas tad

būs?

— Tādā gadījumā ir diva varianti. Vai nu nodošu tevi saviem kolēģiem, kas palika birojā, un tu pavadīsi atlikušo dzīvi cietumā, vai arī nošaušu tevi tepat uz vietas, jo skatīties uz tavu bandīta purnu man nesagādā nekādu prieku. Lūk tā.

Roko apsēdās uz gultas. Policists savukārt iekārtojās uz rupji tēsta krēsla.

Viņa pistole joprojām bija notēmēta uz Amerikāni.

— Jums nu gan ienāca prātā interesanta doma, — Amerikānis jūsmīgi izteica.

Uz papīra lapas, zem kuras atradās četrkārtīgi salocīta avīze, viņš uzrakstīja visu, ko no viņa prasīja:

„Es, apakšā parakstījies, Roko Mcsīna, apliecinu, ka es nolaupīju vietējās aviolīnijas lidmašīnu, kura pārvadāja Lasvegasas bankas fondus. Mana māsa Patrīcija un māsasvīrs reindžers Benets zināja par visu, bet tomēr deva man pajumti, par atalgojumu desmit tūkstošu dolāru katram...“

— Nu, vai tagad viss ir kārtībā? — Amerikānis pajautāja.

— Paraksties, — seržants pavēlēja. — Pamēģini tikai neturēt vārdu, es iesēdināšu cietumā gan tavu dārgo māsiņu, gan viņas idiotu viru... Un izdarīšu to tad, kad uzskatīšu par vajadzīgu!

— Es ar jums nedraudzētos, — Roko pajokoja.

— Zini, draudzība... Es esmu izmalis šo velnišķīgo zemi krustām šķērsām un labi iegaumējis vienu lietu: dzīvē katram jārūpējas pašam par sevi.

Roko piecēlās kājās, izstaipījās kā no miega izcelts plēsoņa un veltīja platu smaidu Džeksonas pilsētas policistam.

— Nu tā, tēvoc, — viņš teica, — es tev ziedoju pusi no savas daļas ne jau tāpēc, lai klausītos tavas muļķības! Tagad dosimies ceļā! Nāksies pavizināties tavā policijas mašīnā... Sis brauciens man dārgi maksās...

Viņš aizbāza roku aiz muguras, izvilka dienesta revolveri un nometa to uz gultas:

— Jā, ir nu gan jūsu valstī laba policija! Un pēc tam jūs vēl brīnāties, no kurienes te rodas mafija?

* * *

— Taksometra šoferis? Viņš galīgi sajucis pēc savas sievas nāves, -man teica Klipers. — Dienā viņš pāris reižu iegriežas bistro, bet pārējā laikā vizina pa pilsētu tūristus. No rīta un vakarā viņš brauc uz lidostu.

— Bet viņš atbildēja pozitīvi. Pazina Mesīnu un apstiprināja, ka vakar vakarā izsēdinājis viņu pie rančo ,,Rodeo“.

Laimīgs gadījums, citādi to nenosaukt, ļāva man atrast Džeksonas šoferi — gidu. Kamēr Klipers un Mauss, gaidīdami Mortona atgriešanos, apspriedās par dienesta lietām, es izgāju paklejot pa gleznainās pilsētiņas koka trotuāriem. Uz centrālā laukuma, kur kā milzīga triumfa arka slējās vesels kalns izkaltētu Kanādas briežu galvaskausu ar ragiem, es ieraudzīju vienīgo taksometru. Šoferis nodarbojās ar numura zīmes spodrināšanu.

— Saki, dārgais, - es viņam apvaicājos un piebāzu pie deguna Roko fotogrāfiju, — vai tā tev neko neatgādina?

— Vakar vakarā es šo tipu vedu pie Beneticm. Viņš man iedeva labu dzeramnaudu...

— Par ko?

— Vienkārši tāpat... (rādījās labs tūrists...

Šerifs Klipers sarauca pieri.

— Sis dīvainis un dzērājs atpazīs kuru katru... Ticiet, man, ja Me-sīna būtu pie māsas, tad Mortons viņu sameklētu katrā ziņā. Otru tik apķērīgu cilvēku jūs neatradīsiet simt jūdžu rādiusā...

Viņš līdzjūtīgi piebilda:

— Ko jūs gribat, ari mums tā retumis gadās. Neviens nav apdrošināts pret nepatiesu informāciju! Nevajag tik ļoti uztraukties!

XXVI

— Pazudis bez pēdām! Tas franču policists izdomājis pasmieties par mums.

Edgars Huvers to pateica liela priekšnieka parastajā balsī, kā jau tāds, kas katru rītu desmitos notur apspriedes.

Viņa skatiens, ko daļēji apslēpa smagie plakstiņi, bija vērsts uz saviem astoņiem līdzstrādniekiem, kuri veidoja pasaulē labākās policijas smadzeņu centru. Pa labi no saimnieka viņa vecais darbabiedrs grozīja rokās papīrnazi. Pirms vairāk kā divdesmit gadiem Klods ToLsons ienāca FIB pa aizmugures durtiņām tiešā un pārnestā nozīmē un pēc tam, pateicoties savai centībai, uzkāpa līdz pat hierarhijas kāpņu augšai un ieņēma direktora vietnieka posteni.

Tāpat kā Edgars Huvers arī Klods Tolsons bija iesīkstējis vecpuisis. Dienests viņam aizstāja visas sievietes. Divatā viņi radīja FIB, un tas izauga viņu acu priekšā bez kādiem nopietniem konfliktiem. Pamazām vien izdevās atbrīvoties no šaubīgiem darbiniekiem, kas sākotnēji bija lajā iekļuvuši.

Viņi bija radījuši lielisku mašīnu cīņai ar jebkura tipa noziedzību, sākot ar kriminālnoziedzniekiem un beidzot ar politiskajiem noziedzniekiem un pat spiegiem. Par savu galveno uzdevumu Huvers un Tolsons uzskatīja amerikāniskās kārtības aizsardzību.

Bruņotais ,,kadilaks“ katru rītu astoņos trīsdesmit uzņēma Huveru, lai vestu viņu uz darbu, un jau astoņos trīsdesmit piecās apturēja pie Tolsona mājas. Pirms izkāpšanas no mašīnas tieši bez piecām minūtēm deviņos abi draugi pa ceļam apsprieda savu puķu dārziņu problēmas un savu suņu apetīti.

Viņu maršrutu noslēdza gājiens kājām pa Pcnsilvānijas avēniju, un ļoti bieži zem rokas. Tieši deviņos viņi iegāja pa durvīm un katrs devās uz savu kabinetu.

Tur sīki tika izpētīti naktī saņemtie ziņojumi un pēc tam nodaļu priekšnieku atskaites.

Katram FIB aģentam neatkarīgi no tā, kur viņš atradās, reizi dienā pulksten trijos bija jāziņo par notikumiem un savu darbību.

Desmitos „deviņi anonīmie", kā viņus bija iesaukuši žurnālisti, sapulcējās zem direktora kabineta rotātajiem griestiem.

— Viņiem vajadzētu mūs saukt par ,,IN“ grupu, — Huvers mēdza jokot, — iniciatīva, intelekts, nelokāmība un neuzpērkamība. Jā, tā varētu teikt reportieri, ja tikai viņiem būtu mazliet vairāk prāta...

Pa kreisi no direktora bija garā Luisa Nikolsa vieta. Viņš atbildēja par arhīviem un sakariem. Viņam bija apbrīnojama atmiņa: viņš bez pūlēm varēja vārdu pa vārdam atcerēties visus dienā saņemtos ziņojumus un vienmēr spēja nekļūdīgi pateikt, kur atrodas katrs aģents un kādu uzdevumu viņš veic^ pat tad, kad aģenti atradās vistālākajos ASV teritorijas nostūros.

Leilands Bordmens atbildēja par dažādo dienestu darbības koordināciju, starp citu, tāpat kā Nikolss, un ieņēma direktora vietnieka posteni. Viņš kontrolēja reģionālo darbību un uzturēja pastāvīgus kontaktus ar štata policiju vadību, kaSj savukārt^ kontrolēja šerifu darbu. Tā funkcionēja pasaulē spēcīgākā federālās policijas sistēma.

Patlaban ļoti mierīgā balsi paskaidrojumus sniedza neliela auguma, plecīgs cilvēks ar buldogam līdzīgu seju:

— Kungi, Beikers veicis darbu lieliski, viņa prasmīgi veiktā Tonija Zampas pratināšana ļāva atdot atpakaļ lielāko dalu no Lasvegasas bankas fondiem. Tas ir īsts brīnums. Nevienam nebija ne mazāko aizdomu par rezervāta indiāņu darbībām... Mūsu helikopteri varētu bezgalīgi laidelēties virs Suska kalniem un tik un tā neatrast labi nomaskēto slēptuvi... Bez tam Beikeram ir vēl viena neaizstājama īpašība: viņš ir diplomāts! Lieku priekšā piešķirt viņam supervizora nosaukumu. Viņam izdevās pierunāt cilts vadoni, lai tas atļauj brīvi pārvietoties, par to apsolot aizmirst šofera Valpi lomu šajos notikumos... Šis cilvēks ies tālu. Viņš vienkārši ir lielisks.

— Bet vai jums neliekas, ka mēs pārāk bieži piekāpjamies? - aizrādīja slepenpolicijas priekšnieks. — Zampa, Valpi... Tā mēs vispār nevienu nekad nevarēsim arestēt...

Neslēpdams ironiju, Edgars Huvers paziņoja:

— Gluži otrādi! Galvenais, lai Zampas liecības paliktu noslēpumā pēc iespējas ilgāk. Nedrīkst pieļaut, lai Sindikāts atkārtotu to pašu, ko ar Relu. Atcerieties to mafiozi, kurš mainīja savu izturēšanos? Drīz vien pēc tam viņu atrada Koniailendā, izplūdušu kā pankūka pa viesnīcas ,,Demiluns“ akmens grīdu. Par spīti tam, ka viņu vērīgi uzmanīja pieci policisti!

Lai pievilinātu brāļus Gaetas un Roko Mesīnu, mums par ēsmu vajadzīgs Zampa. Kad šie malači tupēs cietumā, tad sāksim uzbrukumu donam Džuzepc Gvidoni. Tā mēs varēsim sagraut visu noziedzīgo organizāciju. Man jau ne vienreiz vien nācies saskarties ar to, ka starp visiem daudzajiem federālajiem likumiem nav neviena, kas ļautu mums tikt klāt vadoņiem! Beigu beigās es iedzīvojos daudzos ienaidniekos, bet tomēr panācu savu!.. Vienkārši slepkavas — ,,punki“ un „trupsi“, kas atrodas par viņiem pakāpienu augstāk, paliks bez darba, kad dons Džuzepc un viņa rokaspuiši tiks nosēdināti uz elektriskā krēsla...

Pēc direktora teiktā kabinetā iestājās ilgs klusums. Visi vēroja puspievērtos smagos plakstiņus, cīkstoņa pieri, kas pauda gribasspēku, un salauzto degunu. Auditorija izjuta viņa nestricināmo pārliecību un vēlmi atveseļot grandiozo amerikāņu nāciju, attīrīt to no šīs itāļu nešķīstības, kas jau kopš imigrācijas paša sākuma bija noaudusi šeit ļauno zirnekļa tīklu.

— Noteikti jānotver Mesīna, — teica Bordmcns. — Beikers domāja to izdarīt Jellovstonā. Viņš brīdināja manu draugu Maušu no Vaiomingas štata policijas. Tas kopā ar Parīzes policistu speciāli devās uz Džeksonu! Mauss tur satikās ar šerifu Kliperu, mazliet dīvainu, vecu sapņotāju, kurš lieliski pazīst apkārtni, starp citu, tikpat labi pārvalda arī ieroci.

— Es visu sapratu,— Huvcrs labvēlīgi teica. — Viņš ir iemīlējies dzīvniekos un pļavu puķēs.

— Lai pavērotu apkārtni, Klipers aizsūtīja uz rančo ,,Rodeo“ savu vietnieku, kas spēja sekmīgi likt galā ar uzdevumu. Mcsīnas tur nav. Prasmīgi uzdodot jautājumus, kalps viņam bez kādām aizdomām izstāstīja, ka nekad nav redzējis Roko pie māsas un māsasvīra. Māsasvīrs ir nopietns cilvēks, rcindžeru kapteinis labi atsaucas par viņu. Secinājums: franču policists dalījās ar mums tikai savos minējumos, un tā rezultātā mēs esam zaudējuši dārgo laiku!

— Tas tikai pierāda, — Huvers turpināja, — ka nekad nav vērts ticēt informācijai, ko nav ieguvis mūsu dienests! Starp citu, Bcikers stāstīja, ka bijis ļoti interesanti pavērot franču policijas darbu Parīzē. Tur vecās ēkās pielieto novecojušas metodes, policisti ģērbušies pēc folkloras tradīcijām, trūkst vienīgi basku beretes un maizes balona padusē. Vēl viņš man pastāstīja, ka dažādo dienestu līdzstrādnieki pavada laiku, dzerot bistro un izjokojot viens otru.

Edgara Huvcra trieciengrupa apmainījās ar jautriem skatieniem. Viņu šefs zināja, ko runā.

— Tātad — ko darīsim? — Tolsons vaicāja.

— Jūs turpiniet meklējumus un arestējiet Gaetu un Mesīnu. Ja būs nepieciešams, var dezinformēt mafiju, izplatot baumas, ka Mesīna ir mūsu informators numur viens. Ar pārējo es nodarbošos pats. Piezvanīšu Mausam, lai atsūta franču policistu pie manis. Es viņam pateikšos par dienestu un ar pirmo lidmašīnu aizsūtīšu uz Parīzi. Man nepatīk, ja tādi jokupēteri bāž savu degunu lietās, līdz kurām vēl nav izauguši. Tātad, visu labu un uz drīzu tikšanos! Patiešām, šodien nav slikta dieniņa, kungi.

Apspriede beidzās ar rokasspiedieniem. Palicis viens, Edgars Huvers pa logu vēroja saules apspīdēto Pensilvānijas avēniju un izrādi, kas te norisinājās no dienas dienā. Kādu brīdi viņš pat izjuta skaudību par satiksmes regulētāja policista mieru.

Iezvanījās tiešo sakaru telefons. FIB pirmais cilvēks pastiepa roku pēc klausules. Zvanīja no Ņujorkas policijas galvenā štāba.

— Direktora kungs, atkal jārunā par miera traucētāju Martinu Luteru Kingu. Šī lieta attiecas personīgi uz jums. Viņš jūs apvaino rasisma atbalstīšanā.

— Jā, man ir tāda vājība, — Huvers mierīgi atteica. — Kaut kad mēs ar viņu satiksimies. Kas vēl?

— Pēdējā diennaktī izdarīts liels skaits izvarošanu, uzbrukumu un slepkavību, divas no tām Bruklinā. Mūsu darbinieki jau krīt no kājām no noguruma.

Huvers paraustīja plecus un norūca klausulē:

— Ar to jānodarbojas Braindam. Tikumu lejupslīde, mafija — tur taču viņš ir liels speciālists, vai ne? Pasakiet viņam, ja parādīsies kaut kas jauns par Mesīnu, lai pagaidām viņu neaiztiek. FIB taču ari vajadzīgi ziņotāji.

* * *

Mana neveiksme Džeksonā atstāja spēcīgu iespaidu uz kuņģi. Parādījās slikta dūša, kā bieži no skumjām vai spēcīga satraukuma. Es veltīgi pūlējos sevi mierināt, ka katra aizritējusī stunda, katra minūte tuvina mani Francijai; tas mani nemaz neuzmundrināja. Es biju melanholiskā noskaņā un nevarēju nedomāt par to, ka Roko tomēr bija rančo ,,Rodeo“. Es biju noguris, meklēdams atbildi uz jautājumu, kāds cēlonis, kaut vai visneizskaidrojamākais, radīja aizķeršanos lieliskās amerikāņu policijas mašīnas darbā. Taksometra vadītājs, kurš veda Roko uz rančo, bija ļoti kategorisks un pārliecināts par sevi. Neko nezinādams par lietu, viņš apstiprināja Zampas pieņēmumus, ko tas bija izteicis pratināšanā.

Vienīgais, ko es sev nekādi nevarēju piedot, bija tas, ka es nepaklausīju savai iekšējai balsij sēsties seržanta Mortona mašīnā un doties kopā ar viņu uz rančo ,,Rodeo“. Viegli gudrot, kad viss jau par vēlu. Bet ko gan es varēju iesākt, ja tam nepiekrita šerifs Klipers un kapteinis Mauss? Ne jau es, bet viņi klāstīja savu stratēģiju. Man vajadzēja viņiem lūgt atbalstu, jo bez tā visi mani pūliņi neko nedotu: Benetu ģimenes

rančo atradās pārāk tālu vientuļos klajumos, lai es tur varētu kādu izsekot, nerunājot nemaz par aktīvāku rīcību.

Jā, helikopterā, kas mani veda uz Šaijenu, man viss rādījās ne jau nu rožainā gaismā... Es lādēju savu likteni un melu ļaunus skatienus uz Maušu, kurš arī neko nerunāja. Protams, viņš tāpat kā Klipers bija pārliecināts, ka Mesīna nekad nav šeit ieradies, bet kaut kas man tomēr lika domāt, ka viņa sirds nebija (ik mierīga, kā viņam gribētos.

Šaijenā štata policijas priekšniekam iedeva saņemto radiogrammu. Mana misija tuvojās beigām. Vajadzēja doties uz Vašingtonu un uzklausīt pateicības vārdus no FIB šefa Edgara Huvera personīgi. Velns lai parauj! Pēc visiem pēdējo dienu notikumiem mani vairs nekas neturēja Amerikas Savienotajās Valstīs, atlika vienīgi Ņujorkā pasūtīt biļeti uz. aviokompānijas „Air France'* lidmašīnas reisu un atgriezties Francijā.

Manā rīcībā bija vēl viena diena. Es paņēmu numuru viesnīcā „Komodors", turpat, kur pirmoreiz, kad tikko sāku strādāt. Piezvanīju inspektoram Braindam, it kā lai atvadītos no viņa, bet īstenībā, lai mēģinātu izdibināt kaut ko konkrētu lietā, kas mani interesēja. Man likās, ka amerikāņu veiktā izmeklēšana bija it kā ietīta biezā miglā, un daudz kas palika neskaidrs. Ne viss tur saskanēja, par to es biju pārliecināts...

Brainds nevarēja būt aizvainots par manu pazušanu un sadarbību ar FIB Lasvegasā; es pie tā galīgi nebiju vainīgs. Tomēr, kā jau es paredzēju, es tiku uzņemts vēsi.

Šis neglītenis uzņēma mani tā, kā tas izrietēja no viņa augstākā dienesta stāvokļa. Viņš caur zobiem izspieda:

— Jums bija ilgstoša saruna ar Džūnu Bikmenu. Jums vajadzēja man vismaz iesniegt atskaiti par šo likšanos. Tad man nebūtu vajadzējis jūs izsaukt pie mums.

Es palaidu pārmetumu gar ausīm.

— Jūs lieliski notēlojāt gangstera lomu, ūsainais Renē kungs! Pieņemiet manu apsveikumu. Jūs bijāt tik pārliecinošs, ka man vajadzēja pratināt Džūnu visu rītu, organizēt viņai konfrontāciju ar kafejnīcas oficiantēm, kur jūs vakariņojāt, un tikai tāpēc, lai panāktu atzīšanos par viņas tikšanos ar jums! Vai tas nav smieklīgi?

13—268

Es izspiedu kaut ko Smaidam līdzīgu, iztēlodamies ainu: resnā Dž.ūna visa nosvīdusi, iežņaugusies šaurā blūzītē, kas nenosedz pat ceturto daļu no viņas krūtīm... Rozā atlasa svārciņi jau tirkšķ šuvēs uz viņas varenajiem gurniem...

— Varbūt viņa jums pastāstīja kaut ko jaunu par Rudo vai Mesīnu?

— Diemžēl ne! — vecākais inspektors ar neapmierinātu grimasi atzinās. — Vajadzēja viņai piesolīt, ka sēdināšu viņu tuptūzī septiņreiz nedēļā, ja viņa nesadarbosies ar mums... Bet ko lai ar to stulbeni dara?

— Jums droši vien nekas neiznāks, bet mani viņa uzskata par ūsainu kriminālo, tā kā pirms aizbraukšanas vēl varu iegriezties pie viņas.

Brainds uz. mirkli apmulsa, tad pārvarēja mulsumu, paskatījās pulkstenī, pēc tam uz mani un beidzot izlēma:

— Nav slikta doma... Slikti vienīgi, ka šajā laikā viņa vēl nav savā vietā, tas ir, uz. ielas. Viņa... hm... sāk strādāt astoņos vakarā. Tagad ir vēl tikai seši. Viņai jāsapošas.

— Man nav viņas adreses, — es sacīju.

Brainda vēsajās acīs pavīdēja ironisks, varētu pat teikt, nemierīgs mirdzums.

— Mans dārgais, varat nomierināties... Es to zinu no galvas. Tomp-sona avēnija, tas ir Kvinza rajonā... Šodien dežūrē seržants Daimonds, tā kā viss ļoti labi nokārtojas. Viņš jūs turp aizvedīs. Tiesa, mani uztrauc viena detaļa: kā jūs tādā gadījumā uzzinājāt viņas adresi, viņa pati taču jums to neiedeva?

— Dārgais kolēģi, vai tad jūs jau aizmirsāt par viņas agrāko mīļāko Manzoni?..

* jft ж

Es tā arī nespēju īsti nomierināties, mētādamies no vienas puses uz otru ,,forda“ aizmugures sēdeklī. Būs muļķīgi, ja mani Amerikas piedzīvojumi beigsies apdeguša un sabuktēta metāla kaudzē. Tas vien gan nespēja izskaidrot satraukumu, kas mani bija pārņēmis. Varētu domāt,

ka cs sāku baidīties no šīs zemes, varbūt pagaidām vel ne līdz galam apzināti, bet aizvien skaidrāk. Riteņu kaukšana man sāka krist uz nerviem.

— Kā viņa tiek uz darbu? Vai viņai ir mašīna? — es uzdevu viņam jautājumu.

— Nē, — Brainds atbildēja, pat nepagriezies. — Ar taksometru vai ar metro... Tikai ārprātīgais var gribēt mašīnu Ņujorkā.

Pēkšņi cs atcerējos, ka atstāju savu čemodānu „Komodorā^14. Par numuru jau biju samaksājis, atlika vienīgi paņemt savas mantas. Lidmašīna izlidoja desmitos, bet reģistrācijai bija jāsākas stundu agrāk, tas ir, deviņos. Pēc satikšanās ar resno Džūnu cs nekādā gadījumā nepaspēšu uz Menhetenu!

Šodien nekas neveicās. Nervi bija saspringti līdz pēdējai iespējai. Laiks atstāt šo zemi. Es sāku trīties ,,forda“ pakaļējā sēdeklī.

— Vecākā inspektora kungs, ziniet, cs pavisam biju aizmirsis par savu hoteli, nupat tikai atcerējos, tāpēc ka šis ceļš ved uz lidostu. Es droši vien visu nepagūšu izdarīt.

Šoreiz Brainds pilnīgi pagriezās pret mani, acīm indīgi nozibot.

— Jāatzīmē, ka tas bijāt jūs, kas vēlējāties satikties ar Džūnu, — viņš man izmeta. — Nevajag uztraukties. Gan jau pagūsiet uz savu lidmašīnu!

To sacīdams, viņš noņēma klausuli radiotelefonam, kas bija uzstādīts mašīnas kabīnē uz priekšējā paneļa:

— Runā patruļa A-3, vecākais inspektors Brainds. Ar ko es runāju?

— Seržants Gordons.

— Labi, klausieties, seržant.

Te, Atlantijas okeāna pretējā krastā, viss tiek darīts ātri. Tagad varēju mazliet atslābināties: šodien es noteikti aizlidošu mājup. Tika dota pavēle paņemt viesnīcā „Komodors" inspektora Borniša čemodānu un nogādāt to Aidlvaildas lidostā pie aviokompānijas „Air France" lodziņa, kur to drīz vien paņems.

Es pateicos Braindam.

— Nav par ко, — viņš nomurmināja. — Patiešām nav vērts pateikties. Daimond, vai jūs sākat aizmigt? Ātrāk taču, velns parāvis!

Daimondam tas nebija jāatkārto divreiz. Gāzes pedālis tūlit tika nospiests līdz grīdai. Vienlaicīgi tika ieslēgta sirēna un gaismas signāls. Tas bija kā lielas izrādes sākums. Notikumi gāja uz priekšu kā kino, vismaz man tā likās. Bet filma, taisnību sakot, man nerādījās cerību pilna. Mūsu priekšā mašīnu burzmā atvērās šaura eja. Tomēr mēs kaut kā izšmaucām! Divvietīgs ,,kreislers“ pabrauca sāņus, mūsu ,,fordam“ nokauca bremzes, mani aizsvieda pie labajām durvīm. Fu! Šķiet, ka šoreiz atkal paveicās. Daimonds ir tīrais virtuozs, turpina šo slalomu aizvien pieaugošā tempā. Milzīga kravas mašīna aizsedz visu priekšējo stiklu. Es aizveru acis... Atkal viss beidzās labi.

Šo trako sacensību laikā es paguvu ievērot, ka mēs pārbraucām Kvinzboro tiltu pār īstas upi. Tad mums pa labi palika Kvinza bulvāris. Daimonds izbrauca uz Tompsona avēnijas.

Lai pabeigtu šo vispārējā sajukuma ainu, varu vēl piemetināt, ka gaisā visu laiku apdullinoši rēca Aidlvaildas un Lagvardijas lidostu lidmašīnas. Cauri mūsu ,,forda“ biezajiem stikliem ielauzās drausmīga dārdoņa. Beidzot Daimonds samazināja ātrumu un, kaklu izstiepis, sāka uzmanīgi vērot māju numurus.

Mēs tuvojāmies mūsu brauciena mērķim!

— Skat tikai! — viņš teica, — tur laikam ir nelaimes gadījums. Lielais ļaužu pūlis Tompsona avēnijas vidū piespieda mūs vēl vairāk

samazināt ātrumu. Ziņkārīgas acis vērās logos.

Šķiet, ka kaut kas noticis tieši pie mūs interesējošās mājas.

— Apstājieties šeit, Daimond, citādi Dž.ūna var mūs ievērot.

Tai brīdī mašīnā atskanēja dispečera nepatīkamā balss:

— Dispečeru punkts, izsaucu visas policijas mašīnas. Slepkavība Tompsona avēnijā 427. Izsaucu patruļas, kas atrodas norādītajā rajonā.

Brainds jau bija paķēris mikrofonu un kliedza pilnā kaklā:

— Patruļa A-3, vecākais inspektors Brainds notikuma vietā. Izdariet visu nepieciešamo! Ātro palīdzību, ārstu, identifikāciju.

Nolicis mikrofonu, viņš pagriezās atpakaļ, viņa seja bija barga. Acis izstaroja tikai ledainu aukstumu un neko vairāk, tā kā es pat sāku justies nelāgi. Ledaina bija ari viņa balss:

— Vēl tikai trūkst, lai tas būtu noticis ar jūsu Džūnu. No tās ielenes var sagaidīt visu ko.

Viesnīca ,,Send“ izskatījās mazliet padrūma, bet saimniece atstāja lietišķas sievietes iespaidu. Ieraugot policijas mašīnas signālu, viņas sejā iemirdzējās ncapslēts prieks. Viņa metās mums pretim un aizelsdamās nobēra:

— Tas nu gan ir! Nepaguvu vēl piezvanīt, bet jūs jau esat klāt!

Brainds izskatījās drūmāks par negaisa mākoni un neko neatbildēja.

Neskatīdamies apkārt, viņš platiem soļiem iegāja pelēkā mājā, kuras fasāde it kā iemiesoja dzīves pelēcību un šodienas traģēdiju. Divstāvu viesnīca iestiepās dziļi pagalmā. Tā vairāk līdzinājās kazarmai vai cietumam. Tiem, kas šeit dzīvoja, tā bija mazliet gan viena, gan otrs.

Pirmajā brīdī kaut kas man likās dīvaini, bet es nevarēju saprast, kas tieši. Tikai pēc tam es atcerējos, ka Brainds nepaprasīja saimniecei, kas ir upuris.

Tūlīt es mēģināju sevi pārliecināt, ka šim vecākajam inspektoram Braindam piemīt brīnumaina nojauta. Varbūt tā* arī jābūt, kad tev jāzina viss, un tu nedrīksti zināt neko... Kā robots, ko no tālienes vada pārdabiski spēki, viņš lauzās cauri ziņkārīgo pūlim. Es sekoju viņam. Viņa īsās kājeles, kas spēra ātrus solīšus, it kā meta izaicinājumu manām garajām ekstremitātēm. Kad viņš izlauzās līdz otrajam stāvam, es jau vairs nespēju apvaldīt savu sašutumu:

— Kā jūs zināt, ka viss noticis šajā stāvā un tieši šajā numurā?

Par atbildi viņš paraustīja plecus un, pat nepaskatījies uz mani, atbildēja ar slikti slēptām dusmām, pat naidīgi:

— Tikai ar viņu varēja notikt kaut kas tāds. Tā iet, ja iedomājas sevi gudrāku par mafiju.

Es stāvēju kā sastindzis. Interesanta reakcija. Te es sajutu, ka uz mani kāds skatās. Apgriezos. Tas bija Daimonds. Vai nu man tas rādās sapnī, vai arī viņš pakustināja skropstas.

Nē, cs neguļu. Man pārskrēja drebuļi. Interesanta zeme un interesantas darba metodes.

Vai nu es neko nesaprotu, vai arī saprotu pārāk labi. Otro reizi uzdot sev šo jautājumu es vairs nepaguvu. Manā priekšā atklājās drausmīga aina, ko es nespēju mierīgi vērot.

Vispirms es caur numura pusatvērtajām durvīm ieraudzīju divas kājas apmēram trīsdesmit centimetru attālumā no z.emcs. Viena čība bija aizķērusies aiz kreisās kājas un karājās gaisā, otra gulēja uz grīdas.

Es paspēru soli uz. priekšu un piespiedu sevi lēnām pacelt acis uz augšu līdz. rozā atlasa svārciņiem, kas vienā sānā bija tā piesūkušies ar asinīm, ka tās pat pilēja uz grīdas.

Man izdevās pārvarēt nelabuma sajūtu, un cs apņēmīgi novērsu acis no asins peļķes un paskatījos uz resnās Džūnas ķermeni. Siekalas man mutē kļuva rūgtas. Mafijas izdarīto slepkavību skati rada spēcīgu iespaidu.

Braindam šis skats nebija nekāds jaunatklājums. Patiešām tā bija resnā Džūna. Viņas acis bija izspiedušās no dobumiem, lūpas sastingušas šausmīgā grimasē.

Nabaga Džūna, neko nepiedodošās Organizācijas nelaimīgais upuris, organizācijas, kuras nosaukums itāļu valodā skan tik cēli — goda biedrība...

Džūna karājās pie savas virtuves griestiem. Miesnieka āķis bija izdurts cauri kaklam. Asais gals rēgojās ārā no kreisā vaiga. Beigtā zivs bija piestiprināta starp asiņainajām krūtīm, Džūnas lieliskajām, veselīgajām krūtīm...

Izmisums, sašutums... Šais mirkļos cs novecoju par vairākiem gadiem. Vajadzēja lielas pūles, lai attaptos un atgūtos no šiem murgiem. Degunā iecirtās asa smaka, kas strāvoja visā istabā. Urīns, fekālijas, ko pēdējās spazmās izgrūdis nogalinātās ķermenis.

Mehāniski, it kā tam tagad būtu kāda nozīme, es pēc asins sarecē-šanas noteicu, ka slepkavība notikusi pavisam nesen. Pēc tam ieraudzīju nocirstu labās rokas delnu.

Saimniece aizsegusies ar kabatas lakatiņu. Varēja redzēt, ka no pirmā satricinājuma viņa jau atguvusies. Es pajautāju, kad viņa uzzināja par šo kautuvi.

— Pirmā stāva īrnieks pirms kāda laika pamanīja, ka viņam griestos izplūst sarkans plankums. Es uzkāpu otrajā stāvā. Klauvēt nevajadzēja, jo durvis bija tikai pievērtas. Lūk, arī viss!

— Lūk, arī viss! Tā ir. Viss!

Ko nozīmē „lūk, ari viss“? Ko nozīmē Daimonda trīcošās skropstas, kas stāv kā sastindzis savā zilajā formas tērpā un it kā norāda uz Braindu? Ko tas viss varētu nozīmēt? Man negribas, man nav tiesību to zināt.

Brainds šai gaļas tirgotavā jutās pilnīgi mierīgs.

— Redzat nu, dārgais kolēģi, — viņš sacīja, — noticis kas jauns. Pateicoties jums, mēs pirmie ieradāmies notikuma vietā. Sākas jauna lieta. Man, protams! Bet, ja jūs nevēlaties nokavēt lidmašīnu...

O, jā! Patlaban man mazāk par visu pasaulē gribētos nokavēt savu reisu!

Nē, tā ir apbrīnojama zeme, pat pārāk. Viņa manī izsauca gan sajūsmu, gan šausmas. Varbūt, ka tas vienmēr raksturīgs giganlismam — vienlaikus radīt gan diženo, gan niecīgo? Šeit cs devos pakaļ Amerikānim...

Paldies seržantam Daimondam, kurš mani aizveda uz Aidlvaildas lidostu, kur es atradu savu čemodānu. Viņš jau bija pārstājis raustīt plakstiņu un viegli pasmaidīja, atvadoties kaut kā nepārliecinoši pamājis ar roku... Es atgriezos savā zemē, savā policijā, ar savām darba metodēm. Varbūt, ka kādā citā zemē man veiktos labāk un es varētu uzvarēt Amerikāni, bet tikai ne šeit, kur tik stingri iesakņojusies mafija un korupcija!

Apbrīnojama, briesmīga zeme...

Mans hamburgers atdzisa lidostas restorāna šķīvī. Man negribējās ēst. Gribējās ieraudzīt vakara avīzes ar milzīgiem virsrakstiem: „Lasvegasas dārgumi atrasti...", ,,F1B veic izmeklēšanu...", „Speciālais aģents Bcikers paziņojis..."

Diemžēl, to es tikai iztēlojos, kamēr šķīvī dzisa hamburgers. Pēc visa šī riņķa danča viņi vēl nebija zaudējuši cerības notvert Mesīnu.

Par laimi „Air France" uzaicināja iekāpt pasažierus, kas izlido uz Orlī. Es jutos tik atvieglots, izdzirdis dzimto valodu! Lūk, jau aiz muguras visas apskates un kontroles. Jā, muitnieku kungi, man būs ko deklarēt!

Ardievu, Amerika!

Jau augšā uz trapa es iedomājos par Resni. Vai nu viņam tas patik vai ne, bet visi, ar kuriem man iznāca strādāt, bija cilvēcīgi un man dziļi simpātiski.

Nokauts

.

XXVII

Parīze modās no miega zem savas sniega segas. Ledainā vēja purināti, koki Arago bulvārī nokratīja no saviem zariem smago sniega nastu uz neveiksmīgo gājēju galvām. Termometra stabiņš bija apstājies pie atzīmes mīnus septiņi grādi. Glasjēras autobusu pieturā avīžu pārdevējas papēži klaudzēja čečotkas ritmā.

Ar no sala sarkanu degunu, pacēlis gabardīna mēteļa apkakli un iebāzis rokas kabatās, es soļoju uz Parīzes Santē cietumu. No mutes plūda tvaiku mutuļi. Vēl palika kādi piecsimt metri līdz cietuma vārtiem, kas kā melna masa slējās pāri apkārtējām tukšajām ieliņām. Drīz. es būšu tikšanās telpas siltumā... Ja man būtu vairāk laika, varētu iekost bistro, paņemt putukrējumu ar radziņu. Kāda perspektīva! Bistro — tā ir īsta oāze! Te sapulcējas visi, kam tikai ir kāds sakars ar cietumu: apsardze, ko nomāc slāpes, ieslodzīto radinieki, kas atnesuši pienesumu un nevēlas ilgi grūstīties rindā pie lodziņa, jauni advokāti, kas meklē klientus, policisti un žandarmi, kas pavada ieslodzītos, ja tos pārved uz citu vietu... Dzīve te sit augstu vilni un var atklāt sev daudz ko jaunu. Šajā bistro ienāk arī tie, kas atsēdējuši savu laiku un tikko izlaisti. Šīs iestādes saimnieks Marsels ir liels viltnieks. Viņam vienmēr ir krājumā kāds jautrs atgadījums.

Nedrīkst velti kavēt laiku, bet ž.ēl! Sūtot šurp, Resnis izvadīja mani ar vārdiem:

— Zvanīja tiesnesis Businjo. Masjaks grib kaut ko pateikt. Jums radusies iespēja revanšēties pēc fiasko Amerikā. Tātad, rīkojieties. Noformējiet

atļauju un atgriezieties ap vienpadsmitiem. Dienas otrajā pusē manis darbā nebūs.

Speciāli apmeklētājiem domāta ieeja veda cietuma iekšējā pagalmā. Es pagāju garām sargam, kas sarāvies tupēja savā būdā. īstais laiks viņu pažēlot. Ziemā te ir ļoti skumji. Netīrs bruģis, apsarmojis vītenis, kas apvijis visu tēsto akmeņu celtni. Gaidot ieslodzīto grupu, pagalmā ar ieslēgtu motoru un vaļā durvīm stāvēja cietuma furgons. Tā galapunkts — Tiesu Pils. Aizmugures kāpslis gandrīz pieskārās trim pakāpieniem, kas veda cietuma koridorā. Reizēm rītausmā te izauga giljotīna.

Nav nepieciešams uzrādīt policista apliecību: Santē mani pazīst pēc sejas. Pēc Francijas atbrīvošanas no hitleriešiem šeit nācies būt jau simtiem reižu, gan lai atvestu aizdomās turētos, gan lai „izvilktu" viņus no šejienes, kā runā pie mums, gan arī, kā šodien, lai uzdotu dažus jautājumus...

Manā priekšā pavērās stiklotas durvis un tūlīt aiz muguras aizcirtās, nošķindēja atslēgas. Man pretī stāvēja uzraugs cepurē ar sudrabotu zvaigzni, kurš veica atbrīvojamo pārbaudi. Šai darbībai vērīgi sekoja divi ar karabīnēm bruņoti gvardisti. Viņu izmocītajās sejās nebija manāma pat smaida atblāzma, dažiem acis dega naidā...

— Sveiks, Borniš! Šodien nu gan salst!

Es paspiedu roku, kas bija pastiepta sveicienam pāri galdam, kurš iemiesoja sevī mūžīgo robežu starp tiesisko kārtību un noziedzību. Noplukusī siena ar atlupušu krāsu bija blīvi noklāta ar pavēlēm par atbrīvošanu. Milzīgs sienas pulkstenis ar romiešu cipariem rādīja deviņi. Es uzrādīju atļauju tikties ar ieslodzīto, kuru man savlaicīgi bija sagatavojis tiesnesis Businjo. Viņa sekretārs^ svārkos ar spīdošām piedurknēm(iedeva man dokumentu, nepārtraucot pratināšanas protokola rakstīšanu.

Tikšanās telpā kabīnes bija atvērtas no divām pusēm un izgāja uz koridoru, kas veda uz apakšējo stāvu. Es iešmaucu septītajā kabīnē — tas ir mans mīļākais skaitlis — un izvilku no kabatas košļājamo gumiju. Pēc atgriešanās Francijā es atmetu smēķēšanu un, nonākdams konfliktā ar cilvēka dabu, zelēju košļenes kā amerikāņu policists. Pa logu, kas bija tieši virs manas galvas jumtā, varēja redzēt pelēku, apmākušos dienu... Apaļajā laukumiņā uzstādītais skaļrunis pilnā rīklē vēstīja pa cietuma telpām:

— Etjēns Masjaks, uz tikšanos!

Pēc tam iestājās klusums, ko pārtrauca uzsaucieni, kas atskanēja šur tur šaurajā koridorīti pie kamerām, atslēgu šķinda, tupeļu klaudzēšana pa cementa grīdu...

* * *

Pagājušajā vasarā, kad es atgriezos no ASV, neviens mani nesagaidīja ar orķestri. Tālā pagātnē bija F1B asa Ričarda Beikera sagaidīšana Orlī lidostas zālē un brašais Krokbuā, kas nesa viņa lielisko ādas čemodānu... Tomēr Krokbuā pašlaik bija šeit kopā ar Vješēnu, kas rādīja visskumjāko seju, kādu vien var iedomāties:

— Bravo, Borniš. Pieņemiet manu apsveikumu... sakarā ar panākumiem, tie tik ir panākumi!

Pirmoreiz nācās atzīt, ka viņam taisnība. Morlona izdarītā pārbaude Džcksonā, Benctu rančo faktiski neienesa lietā nekā jauna.

— Jūs neattaisnojāt manas cerības, Borniš. Kāpēc jūs nerīkojāties tā, kā es jūs mācīju? Jums bija visa nepieciešamā informācija. Vajadzēja tikai pašam doties uz Džcksonu. Bet ko darījāt jūs? Spēlējāt atklātību ar FIB. Redzat, kas no tā iznāca...

Pēc ierašanās nodaļā šefs sāka savu burvīgo serenādi no jauna, tikai šoreiz vēl augstākos toņos.

— Kāpēc es neatlaidu jūs atvaļinājumā uz Korēzu un neatdevu šo lietu kādam citam! Ja es atceros, cik daudz līdzekļu jūs izšķiedāt Sicīlijā, un viss velti... Tur jūs droši vien labi uzdzīvojāt! Varu iedomāties, kā jūs plivinājāties doktora Podži priekšā un kā izaugāt viņa acis, protams, uz mana rēķina. Droši vien, ka sarunājāt par mani tur, Sicīlijā, visādas ne-jaucības. Ko lai dara: ieradums paliek ieradums! „Tas biju es, kas arestēja Buisonu, es notvēru Žirjē, es noķēru Pjēro Psihu,“ — un viss tādā garā, — „bet Vješēns tai laikā sēdēja, rokas klēpi salicis.Nemēģiniet noliegt! Es jūs lieliski pazīstu! Es tomēr gribu, lai jūs saprastu vienu lietu, Borniš: es esmu jūsu priekšnieks. Es nelienu pašā ellē, bet arī jums bez manas pavēles tur nenokļūt. Saprotat?

Šai vietā Resnis aizrijās. Viņam uznāca klepus lēkme, balss sāka drebēt, acīs parādījās asaras:

— Ņemsim vēlreiz Sicīliju. Vajadzēja ātri lidmašīnā atgriezties atpakaļ, tas ietaupītu divdesmit četras stundas un dotu iespēju Roko saņemt ciet Mcdānā, bet kur nu! Jūs dodaties uz Neapoli ar kuģi! Jājautā, kāpēc? Protams, lai uz kuģa paflirtētu ar dāmiņām... Tādēļ viss izjuka. Jums vajadzēs sniegt paskaidrojumus priekšniecībai. Bet es pačukstēšu dažus vārdus direktoram... un ministram arī. Domāju, ka viņiem tas sevišķi nepatiks.

Vajadzēja pārlaist negaisu. Es jau biju pie tiem pieradis. Pēc tam, kad šefs zaudēja spēkus un atkrita krēslā, es pārgāju plānveidīgā uzbrukumā. Manis attēlotā aina, ko vēl papildināja mīmika un žesti, viņu mazliet nomierināja. Galu galā viņš nopūtās:

— Amerikāņi tomēr jūs apveduši ap stūri, nemēģiniet to noliegt! FIB, kam jūs dziedat slavas dziesmas par viņu metodēm, organizāciju un finansiālajām iespējām, ir tāds pats kā mūsu policijas prefektūra. Viņi visi ir nelieši!

Pēc tam mēs apspriedāmies, vai nepieciešams nopratināt Langustu un kā viņu ietupināt par noziedznieku slēpšanu. Es izvirzīju savus argumentus. Ko tas mums dos? Roko taču palika savā Amerikā, slēpdamies no šerifiem, vecākajiem inspektoriem un speciālajiem aģentiem, kas sekoja viņam pa pēdām. Labāk tad jau paturēt šo trumpi rokās līdz nākošajai reizei...

Vēl palika Liliāna. Tas pats attiecās arī uz viņu. Kam mums viņa vajadzīga cietumā? Labāk atstāt viņu par ēsmu, varbūt kaut kad Mesīna arī piekodīsies. Apspriede, ko pārtrauca izsaucieni, nopūtas un Rešņa staigāšana elastīgā gaitā cieši apspīlētajās biksēs pa kabinetu, uz priekšu un atpakaļ, ilga apmēram stundu.

Beigās mēs vienojāmies, ka jāgaida notikumu tālākā attīstība... Gan jau tie neliks sevi ilgi gaidīt. Roko Mcsīnas aresta orderis, ko izdevusi Starptautiskā kriminālpolicijas organizācija un kurā viņš tika apsūdzēts virknē slepkavību, sekoja nenotveramajam Amerikānim...

Gāja laiks. Es iegrimu neizbēgamajā policijas ikdienas steigā...

* * *

— Nu, Masjak, vai tu iesi uz tikšanos? — jau atkārtoti atskanēja no skaļruņa.

Protams, ka ies. Tētuks Masjaks jau bija klāt, viņš parādījās aiz resna, neliela auguma uzrauga, kam viena daļa ieslodzīto ar savdabīgām nosliecēm devuši trāpīgu iesauku ,,Resnpakaļa“...

Desmit gados, kas pagājuši kopš mūsu pēdējās tikšanās, nakts Parīzes imperators nav sevišķi izmainījies. Protams, mazliet novecojis. Kuplās uzacis virs brūnajām acīm, spīdīgais, plikais kā ola pakausis, rēta zvaigznes veidā, kas palikusi atmiņai no vētrainas izskaidrošanās ar nažiem ar vienu no atkritējiem — tas viss kā parasti atstāja nopietnu iespaidu. Taču viņa acīs būtu veltīgi meklēt kaut dzirkstelīti cilvēcīguma. Ne cietums, ne vecums nevarēja izmainīt šo baismīgo iznireli no Overņas provinces.

Sājā laikā pieņemšanas istabā bija daudz advokātu, kas bija atnākuši uz. sarunu ar klientiem. Rcsnpakaļa aizvēra durvis. Viņa galvenais uzdevums bija vērot, lai netiklu nodota kāda zīmīte. Tagad viņš kā mietu norijis staigās šurpu turpu, kamēr sāks svīst. Kad tikšanās laiks beigsies, viņš jau būs galīgi piekusis, pietvīcis, cepure atslīdējusi pakausi.

Tētuks Masjaks iekārtojās krēslā man pretim, ar muguru pret durvīm. Uzraugi viņam apriebušies jau līdz nelabumam. Elektriskā lampiņa, kas kļuvusi jau gandrīz melna no mušu atstātajiem traipiem, karajās savītā vadā un apspīdēja viņa kailo galvaskausu, iezīmēja tumšus lokus ap nemierīgajām, mazajām ačelēm un meta ēnu rievās pie vilšanās grimasē lejup noslīgušo lūpu kaktiņiem.

Cik viņš zemu kritis, nakts iestāžu karalis!

— Tu rakstīji tiesnesim Businjo. Viņš dod priekšroku mums nevis policijas prefektūrai, tāpēc nodeva tavu lūgumu man... Vai ir kādas problēmas?

Viņa roka, kurā redzamas izspiedušās vēnas, apmeta gaisā nelielu loku:

— Jā, es, tāpat kā visi, mazliet garlaikojos!

— Kāpēc tā? — es viņam apvaicājos itāliski.

Mana līdzjūtība viņam nebija liekuļota. Citu nelaimes manī vienmēr radījušas atsaucību. Bet šai gadījumā es julu, ka tētukam Masjakam kaut kas nav kārtībā ar galvu.

Vecais pakasīja pliko pakausi un beidzot izlēma:

— Tas attiecas uz Liliānu. Skuķis laižas lapās... Dodas uz Itāliju pie sava jaunā Romeo...

— Kas tad ir viņas jaunais Romeo?

— Amerikānis.

Godīgi sakot, tādu pavērsienu es negaidīju! Man apreiba galva, un es atkārtoju:

— Amerikānis... Mcsīna?

Masjaka tētuks ar naidā kvēlojošu skatienu apstiprinoši pamāja.

— Jā, Mesīna. Viņš man nocēla Liliānu tūlīt pēc atgriešanās no Amerikas... Tas viss Langusta dēļ! Viņi satikās pie viņa arī agrāk, kad es jau biju cietumā. Bet tagad manai Liliānai tas iepaticies...

Uz viņu bija nepatīkami skatīties — dusmas, nepatika un niknums. Es ātri pārdomāju dzirdēto. Pirmkārt, vai var ticēt šim vecajam pļāpam? Viņam jau ir septiņdesmit gadu un, ņemot vērā viņa vētraino dzīvi, tas nebūt nav maz... Pilnīgi pietiek, lai viņš te, cietuma vientulībā, būtu mazliet nojūdzies un melstu nezin ko... Grūti ticēt, ka Roko Mcsīna, ko apvaino slepkavībās, cilvēku nolaupīšanās, lai iegūtu izpirkuma naudu, kvalificētās laupīšanās, un ko Amerikā dzenā viss FIB, atgrieztos Eiropā. Viens no viņiem ir jucis: vai nu viņš, vai Masjaka tētuks!

Sājā svešiem skatieniem atklātajā kabīnē atmosfēra bija tā nokaitēta kā zvērināto tiesā pirms galvenā liecinieka uzstāšanās. Es jautāju tik mierīgi, cik vien šajā situācijā spēju:

— Kur tu ņēmi, ka Amerikānis atgriezies

Tētuks Masjaks pagriezās atpakaļ un pameta skatienu uz uzraugu, kam cepure jau sāka slīdēt uz pakauša, tad turpināja:

— Liliāna to izstāstīja savai draudzenei Penclopci, Lietišķā Sarlo līdzdalībniecei, Sarlo, savukārt, tūlīt satikās ar manu advokātu, un tas atstāstīja man...

Viņš uz kādu laiciņu apklusa it kā viņam būtu grūti stāstīt tālāk. Es jautāju:

— Ko viņa teikusi?

— Ka es esmu vecs, un man vēl šeit jānīkst divi gadi, bet tas viņai esot par ilgu, lai sāktu jaunu dzīvi, nu un tādā garā... Ja es tikai atceros, ka izvilku viņu no tiem itāļu mēsliem, sapirku kažokādas, apģērbu, iekārtoju... Un ne mazākās pateicības! Sarlo ir pavisam citāds. Viņš sievietes nelutina! Tās viņam ir ne vairāk kā darba rīks. Viņam uz ielas tādu ir daudz. Bet Penelope visu vada, un nekad nekas nenoiet greizi! Sarlo nevar tik viegli iežēlināt!

— Kāpēc viņu sauc par Lietišķo?

— Tāpēc, ka viņam viss iet kā nākas. Ar viņu jābūt uzmanīgam: draņķus viņš saož pa gabalu...

— Es arī...

Tētuka niknums bija sasniedzis galējo robežu. īstais laiks atgriezties pie mūsu vaļsirdīgās sarunas sākuma:

— Ko es varu izdarīt jūsu labā?

— Ietupināt Roko cietumā.

— Itālijā tas neizdosies! Neviena valsts neizdod citai savus noziedzniekus...

— Jūs man esat jau apnicis ar savu Itāliju! Viņam bija jāaizbrauc no Amerikas un tagad viņš slēpjas kaut kur pie Francijas robežas... Stāsta, ka viņš izrēķinājies ar saviem drauģeļiem un nodevis tos FIB. Starp mums runājot, žēl, ka viņš lai savā Amerikā nepalika pavisam, no viņa iznāktu skaists līķīlis... Tad viņš vairs Liliānai neuzmāktos!

Pēc visa spriežot, šīrīta atklājumi vēl nav beigušies!

— Ko tu mels? Mafija vajā Roko?

— Protams, ne jau visa. Viņu aizstāvēja dons Kalo Pucoli, bet tas tagad atstiepa kājas. Jaunais krusttēvs, Ņujorkas ūsainā Cividoni draudziņš, arī bēguļo... Tāpēc Amerikānis nejutās pārāk droši. Atklāti sakot, lai viņš attaisnotu sevi un saglabātu veselus kaulus, viņam ar kaut ko jāizceļas. Jāpaveic Organizācijas labā kaut kas grandiozs. Tad viņš atkal būs zirgā...

Es paraustīju plecus:

— Man tas neko nedod. Viņš ir itālietis, un Itālijā es viņam neko nevaru izdarīt. Atliek vienīgi to nožēlot.

— Labi, bet Francijā?

— Tā jau ir cila lieta! Viņu meklē Nelī lietā...

Masjaka tētuka seja pārvērtās, acis kļuva skarbas.

— Nelī? Nekas tamlīdzīgs. Vajadzēs jums kaut ko atklāt, inspektor. Varbūt jūs tas izbrīnīs... Dievs mans liecinieks, ka es šo Amerikāni ienīstu un gribētu ar viņu izrēķināties. Bet šajā gadījumā jūs maldāties: ne jau viņš nožmiedza vecenes Nelī!

Mans izbrīns viņa sejā izsauca atturīgu smaidu. Es apjocis nomurmināju:

— Bet viņa pirkstu nospiedumi?

— Jā, tur tiešām bija viņa pirkstu nospiedumi... Taču viņš bija ieradies zagt... Istabā ieraudzīja, ka seifs jau atvērts. Kāds viņu apsteidzis! Ieraudzījis līķus, viņš izmeta no rokām lampu. Vajadzēja aiziet tāpat kā atnāca! Šī operācija neienesa viņam ne plika graša! Ja gribat atrast noziedznieku, pameklējiet uzmanīgāk starp tiem, kas bija ap vecenēm, kas pie viņām strādāja. Lai nu ar ko Amerikānis nodarbojas, bet tikai ne ar slepkavībām.

— Pļāpā vien! Tad palīdzi man alklat Nelī lietu, un es pamēģināšu kaut ko izdarīt tavā labā...

— Jūs neko nevarat man palīdzēt, un man neko nevajag... Vienīgais, ko es lūdzu, notveriet Roko, kad viņš būs Francija. Bet izdariet to klusu, un lai viņš liek mierā manu sievu... Labi?

— Labi, labi, bet kā to izdarīt?

Tētuks Masjaks piecēlās kājās, piesita ar delnu pa stiklu, paspieda man roku.

— Attiecībā uz Nelī slepkavību es jau tā iedevu jums labu dāvanu: sameklējiet cilvēku, kas uzstādīja signalizāciju... Tas ir vienkārši padoms. Langustam bija draudziņš elektriķis, bet informāciju viņš ieguva no vienas meičas. Bet es neesmu policists. Kaut gan es domāju, ka jūsu viela es šīs lielas izmeklēšanā būtu licis krietni tālāk. Dzīvosim, redzēsim. Sveiki...

Tētuks bija kļuvis mundrāks. Domas par atriebību skaistulim Amerikānim un Langustam bija viņu padarījušas it kā jaunāku. Pēc kāda laika viņš man paziņos par Roko ierašanos Francijā. Tā būs, es to jūtu. Atliek vienīgi gaidīt. Jāpieklauvē pie koka, lai nenoskaustu. Lai tikai Resnis vēl tagad pamēģina būt neapmierināts! Viņš taču pastāvīgi tēlo Džonu Edgaru Huvcru...

XXVIII

Policijā bieži jāsāk viss no gala. Es izmantoju Santē cietuma akmens maisā ieslodzītā Masjaka tētuka atklātību. Garāžas priekšnieks nodeva manā rīcībā kravas mašīnu, un tajā^ Lckēna ielā Pasi kvartālā>tika ierīkots slēpnis. Krokbuā nepārtraukti kursēja no kravas mašīnas uz telefona staciju, kas deva mums telefona sarunu pierakstus, kuros pagaidām gan nebija nekā jauna. Spriežot pēc sarunām, Liliāna ir vai nu ļoti piesardzīga, vai arī pretēji sava cietumā sēdošā, greizsirdīgā piedzīvotāja uzskatiem demonstrē pilnīgu visu attiecību pārtraukšanu ar Amerikāni un Langustu. Viņai ir tikai viena draudzene — Penelope. Neskaitot, protams, Šanēlu, Herlēnu un Aleksandru!

Vakar vakarā Resnis rezumēja šo situāciju un paziņoja man pa telefonu:

— Mēs nevaram atstāt tādu kara nometni visu nedēļu. Es jūsu rīcībā nodevu vai pusi nodaļas. Pateicoties jums, Pasi pārvērties par policijas iecirkni! Jums vēlreiz, jāsatiekas ar Masjaku.

— Šef, pagaidām viņš neko jaunu nevar pateikt.

— Pats zinu! Bet es neesmu jūsu draudziņš Huvers, skaidrs? Ja līdz parītam jums nebūs nekā jauna, mēs noņemsim ielas blokādi... Sapratāt? Un kā ar Nclī?

— Es nodarbojos ar šo lietu...

Patiesībā es ar to nemaz nenodarbojos. Darbs gan vienalga virzījās uz priekšu. Tiesa, bez Rešņa ziņas. Vienreiz, iznācis no Sirtē, es iegāju bistro ielas pretējā pusē. Mani šurp atveda lielais sals, es pasūtīju sev dzeramo, un tad mans skatiens nejauši pievērsās telefonam, kas atradās blakus kasei. Laikam jaunatne nobriest, būdama tālu no mājām: pēkšņi radās vēlēšanās ierakt zemē kara cirvi un izbeigt cīniņus ar policijas prefektūru...

Uzgriezu numuru Turbigo 2.00. Aizņemts. Mazliet pagaidīju, mani māca šaubas. Ja nu Vjcšēns uzzinās par to... Jo ļaunāk. Uzgriezu Dan-tonu 44.20. Šis numurs atbildēja.

— Pomareds klausās.

Varu iedomāties, kā brīnīsies šis inspektors — mākslinieks, dzejnieks no kriminālpolicijas.

— Runā Bornišs no Sirtē.

Trīs sekunžu klusuma brīdis liecināja, ka abonents vada viņā galā sastindzis izbrīnā.

— Jā, es jūs klausos.

— Man vajadzētu satikties ar jums, ir saruna. Es domāju uz kādām desmit minūtēm, ne vairāk. Ceru, ka jūs nenožēlosiet.

Tai galā atkal iestājās klusums. Aiz loga straujā virpulī dejoja sniega pārslas. Kafijas aromāts kutināja nāsis... Ja Pomareds vēl ilgāk klusēs un būs tik untumains, jo sliktāk viņam pašam — izstāstīšu informāciju kādam citam. Viņš taču nebrīdināja mani, kad devās uz Korsiku arestēt Gravonu un mēģināja apsteigt mani manos paša medību laukos, notverot Maladžioni.

— Vai tas gadījumā nav La Morlijēru lietā?

Pomaredam bija labs deguns, nav ko sūdzēties. Viņš bija uzticīgs pats sev. Es vēl nenosaucu nevienu vārdu, bet viņš jau visu uzminējis...

— Var jau būt, — es atbildēju, cenzdamies sevi nenodot. - Vai jūs varat būt pēc divdesmit minūtēm kafejnīcā ,,Di Palī“?

— Jā, bet tikai ne vēlāk!

Ļoti laipni no viņa! Izdzēris kafiju, es devos uz divdesmit pirmā autobusa pieturu. Uz maniem matiem krājās lielas sniega pārslas un pa gabalu es, droši vien, atgādināju pa trotuāru soļojošu sniegavīru. Avīžu pārdevēja, nabadzīte, pavisam sastingusi. Sasodītais autobuss ilgi nenāca, un man pamazām sāka salt.

Nu beidzot! Divdesmit pirmais autobuss izsēdināja mani pie grandiozā Tiesu pils režģa. Kafejnīcā bija ne tikai silti, bet pat karsti. Zālē valdīja dzīva rosība. Pirms trīspadsmit stundu ilgās sēdes te bija satikušies policisti, advokāti, tiesu darbinieki un sarunājās savā starpā. Pomaredu, kas bija paslēpies aiz kases, es atradu pēc viņa šai iestādei neparastā apģērba: uzvalka krāsa atgādināja kurmja ādu un kaklasaite bija sasieta platā mezglā. Viņš bija ērti iekārtojies ar ūdens glāzi rokā. laipns smaids, rokasspiediens. Bija pienācis vēsturisks brīdis, kad tiks pielikts punkts ilgstošajam karam ar kantori, ko viņš pārstāv...

— Kas tas par laiku? — es apsveicinājos ar šiem neko neizteicošajiem vārdiem un iekārtojos iepretim viņam. Sev aiz muguras es pamanīju liela auguma tumsnēju kolēģi, bet viņam acīmredzami trūka profesionālisma. Tātad Pomareds nebija ieradies viens. Viņu nepamet aizdomas, ka es te, Tiesu pils filiālē, varu ierīkot viņam lamatas!

— Es jūs klausos, — viņš nopietni sacīja, neatlaizdams sakrampētos pirkstus.

Man tāds tonis nepatika. Atgādināja skolotāju, kas izsauc pie tāfeles skolnieku. Radās vēlēšanās tūlīt beigt mūsu tikšanos. Taču uz to uzaicināju es... Bez tam, viņam jāizdara man pakalpojums. Vai nu Resnim tas patīk vai ne, bet es nevaru dzīties pēc diviem zaķiem uzreiz.

— Patiešām, runa būs par La Morlijēru lietu.

Protams, neatklājot savu ziņu avotu, es mierīgi paziņoju Pomaredam, ka izmeklēšana var painteresēties par speciālistu, kurš montēja signalizāciju.

— Es domāju par to jau pirms jums. Bet ko jūs teiksiet par Mesīnas pirkstu nospiedumiem?

Es jau tā domāju. Cenšos būt pēc iespējas pārliecinošāks.

— Pēc manā rīcībā esošajām ziņām viņš gribēja izdarīt zādzību ar ielaušanos, bet ieradies atrada seifu tukšu, bet upurus ar pārgrieztu rīkli...

— Jauks stāsts, — Pomareds mani velk uz zoba. — To droši vien izdomājuši Amerikāņa drauģeļi, lai tikai nomazgātu viņu baltu... Vai jūs ziņas ieguvāt no aculieciniekiem? Vai jūs zināt, kas bijis galvenais izpildītājs šai lietā?

— Nē... Bet visu var pārbaudīt!

Inspektors apveltīja mani ar aktierisku smaidu, kurš lika skaidri noprast, ko viņš domā par manu godīgumu.

— Kolēģi, es būšu ar jums atklāts. Es, protams, negaidīju jūs un pārbaudīju visu jau agrāk. Ja viss būtu tik skaidrs un viegli noskaidrojams, kā jūs sakāt, tādā gadījumā jūs man neiesmērētu šo informāciju. Mēs jūs labi pazīstam, Vješēna banda...

Ja gribu būt taisnīgs, jāatzīst, ka viņam ir taisnība. Bet es nejūtos uzvarēts.

— Paklausieties, es piedāvāju jums sadalīt darbu. Jūs turpiniet Nelī lietas izmeklēšanu, bet es nodarbošos ar Roko. Kaut vienu reizi apvienosim mūsu pūles! Mūsu ķildas taču izmanto dažādi blēži...

Viņš domīgi skatījās uz mani, pēc tam viņa seja nedaudz noskaidrojās. Es piemetināju:

— Es vienīgi gribētu jūs lūgt neteikt nevienam par manu lūgumu. Ja

Vješēns par to uzzinās, tad es līdz sava mūža beigām zīmogošu pases uz robežas... Galu galā, lai priekšniecības nodarbojas ar virves vilkšanu uz savu pusi, kāpēc tas jādara mums...

Pēc tam mēs aplaistījām savu savienību, viņš ar ūdeni, es ar groku. Kad es atgriezos nodaļā, Rešņa tur nebija. Pašā redzamākajā vietā uz manas rakstāmmašīnas gulēja viņa apaļīgajā rokrakstā rakstītā zīmīte: „Jums jābūl uz vielas vienpadsmitos. Atļaušos lieku reizi aizrādīt, ka jūs atkal kaut kur blandāties. Sazinieties ar mani vakarā, es būšu “Pie Viktora". Tas ir obligāti, neaizmirstiet."

Es atkal sēdēju kravas mašīnā. Zem kravas kastes pārklāja nācās palīst jau sešos rītā. Šajā laikā viss kvartāls vēl gulēja dziļā miegā. Komforts mani bija izlutinājis. Marlīza sagatayoja man pāris sviestmaizes un termosā melnu kafiju... Patlaban pulkstenis rādīja desmit...

Liliāna bija mājās. Dzīvoklī dega gaisma un arī „liecinieki" atradās savā vietā, nebija nokrituši uz grīdas. „Liecinieki" bija mazi, harmonikas veidā salocīti papirosu papīra gabaliņi, ko Iduāns vakar vakarā iesprauda durvju spraugā. Viņam mani jānomaina četros. Desmitos vakarā pienāks Puarē kārta „sauļoties" pie Serizolas mājas.

Pirms iekārtošanās savā midzenī vajadzēja ievērot visus drošības pasākumus. Bija jāņem vērā, ka mani var paz.it kafejnīcas „Laposi" īpašnieks. Par spīti aukstumam, viņš uzmanīgi vēroja, kas notiek uz ielas, viņam nepaslīdēja garām neviens sīkums! Es nomierinājos tikai tad, kad viņš iesēdās savā draņķīgajā automašīnā un aizbrauca pēc ogļu maisa.

No mana novērošanas posteņa es caur caurumiņu brezentā varēju pārredzēt visu ielu. Neviens nevarēja ne ieiet, ne iziet no mājas tā, lai es to nemanītu. Ielas galā pie krustojuma ar Sinžera ielu stāvēja Krokbuā „sitroens". Tāpat vien, katram gadījumam. Divi mani kolēģi no Ligāra grupas savās siltajās kanādiešu vējjakās bija ērti iekārtojušies automašīnas aizmugures sēdeklī.

Pulkslcns vienpadsmit. Šajās rīta stundās ledū kaltā Anonsiasjonas iela var kalpot kā ledus stadions ziemas sporta veidu cienītājiem. Gājēji ar sarkaniem deguniem un apsaldētām ausīm neatlaidīgi soļoja uz priekšu caur miglu, kurā izzuda it kā no cita laikmeta nākušās mājas.

Es jau biju nosalis ragā. Bieži vajadzēja mainīt stāvokli, jo no aukstā gaisa, kas ieplūda pa caurumu, asaroja acis. Vergu darbs un policista varenība! Strādniekiem garāžā, kas atradās tepat netālu, bija paveicies. Pašlaik bija pusdienas pārtraukums. Es redzēju, kā viņi iznāca no garāžas, sabāzuši rokas dziļi zilo kombinezonu kabatās, kādus nēsā tikai mehāniķi...

Ar ko gan varēja sadarboties Liliāna, velns viņu rāvis? Vai viņa ir mājās? Varbūt saslimusi? Es mēģināju pakustināt notirpušo labo kāju, kas jau bija kļuvusi nejūtīga. Tā arī ir — uz augšu līdz pat notirpušajai gūžai sāka skraidīt skudriņas.

Lai padarītu interesantāku savu skumjo eksistenci, es sāku pētīt kvartāla iedzīvotāju paražas. Tā, protams, nav ne Ņujorka, ne Lasvegasa, bet katram pamanītajam sīkumam piemita savs burvīgums, it īpaši šajā gadījumā, kad es redzēju visu, bet mani, savukārt, neredzēja neviens... Tieši septiņos divdesmit durvju sardze izveda pastaigā pa kvartālu savu sunīti. Pēc desmit minūtēm viņa atgriezās ar avīzi. Septiņos trīsdesmit pienāca kārta parādīties īrniekam no otrā stāva. Melnā cepurē un ar lietussargu viņš soļoja kā robots... Šķiet, ka tas bija Rešņa līdzinieks... Droši vien viņš strādāja kādā apbēdīšanas brigādē. Pie viņa baltā krekla es vēl ne reizes nebiju redzējis krāsainu kaklasaiti. Viņa kāpņu telpas kaimiņiene ar uzrautu deguntiņu un kā kinozvaigznei izbalinātiem matiem regulāri parādījās logā savā rozā naktskreklā ar volāniņiem un atbīdīja žalūzijas. Pēdējo reizi tas notika bez trim minūtēm astoņos. Šoreiz viņa nosūtīja gaisa buču tam, kas kārtīgi pildīja vīra lomu, un viņš, savukārt, atbildēja viņai ar maigu mājienu.

Trešajā stāvā kāds večuks mēģināja iztīrīt savas plaušas. Neskatoties uz aizvērtajiem logiem, pat zem mana brezenta varēja dzirdēt viņa ilgo, sauso klepošanu. Lai atvieglotu viņa ciešanas, pie viņa katru dienu nāca mūķene, kas iešļircināja zāles.

Kaimiņš pa labi, bez šaubām, bija kaut kur aizbraucis: slēģus spītīgi neviens nevēra vaļā.

Un, visbeidzot, ceturtajā stāvā divos dzīvokļos, kas savienoti vienā...

Ceturtajā dzīvoja Liliāna, neredzamā Liliāna!

* * *

Pusdienlaiks! Lūk, pie horizonta parādījās Marlīza, lai atvieglotu manu likteni un dotu iespēju pabūt kompānijā. Viņa nesa jaunu termosu ar kafiju, par kuru droši vien neizsakāmi prccāsics Iduāns, pēc tam, kad nomainīs mani postenī... Es skatījos lejup uz savu lēni soļojošo Marlīzu, ticviņu un graciozu trušādiņu kažokā, ko man nejauši gadījās nopirkt rītā pirms izlidošanas uz Ņujorku. No tālienes trušādiņas izskatījās gandrīz tikpat labi kā lapsa. Bez tam, varēja nešaubīties, ka kažoks ir silts. Nesaprotu, kāpēc sievietes vienmēr grib dārgas kažokādas! Viņa apstājās blakus Krokbuā ,,sitroenam“.

Krokbuā nolaida sānu stiklu, saberzēja rokas, paskatījās uz manu pusi... Pēc trim sekundēm viņai jābūt klāt, jāiebāž man termoss pa brezenta spraugu, bet pēc tam jāalgriežas atpakaļ piepīpētajā ,,sitroenā“ un ja-sagaida mani.

... Netālu atskanēja raksturīgs dīzeļdzinēja troksnis. Es pieplaku pie caurumiņa brezentā. Kravas mašīnai blakus apstājās taksometrs.

No tā izkāpa sieviete leoparda ādas kažokā ar tam pieskaņotu cepurīti, bruņurupuču raga brillēs un ieslīdēja mājā. Šī, āda droši, vien dārgi maksā. No manas policista algas būtu jākrāj vairākus gadus, lai varētu atļauties nopirkt tik dārgu mantu! Taksometrs gaidīja, karodziņš, kas norādīja, ka mašīna ir aizņemta, bija nolaists, motors strādāja ar maziem apgriezieniem. No manas vietas nevarēja noteikt, kurp devās dāma leoparda kažokā. Katrā gadījumā, viņa nelika sevi ilgi gaidīt un drīz. parādījās ar modernu ādas čemodānu rokā. Nolēmusi doties ceļojumā! Noklaudzēja durvis, un mašīna aizbrauca.

Augšā pie Liliānas joprojām dega gaisma. Kāds elektroenerģijas patēriņš!

Pagāja kāds brīdis, un es pātraucu novērošanu. Nosalušās ekstremitātes prasījās pēc karstas dušas. Vēl tikai trūka, lai es saķertu iesnas...

... Kas noticis Krokbuā? Viņa ,,sitrocna“ motors ierēcās, auto aizdrāzās garām kravas mašīnai un lielā ātrumā ielidoja Anonsiasjonas ielā... Uz trotuāra palika garlaikojamies viņa kolēģi vējjakās ar kažokādas oderi, viņi sadalījās un izklīda pa vārtu rūmēm. Krokbuā aizrāva sev līdz Marlīzu... Nav jau obligāti jātēlo superpolicists Ričards Bcikcrs, kad vienkārši jāaizbrauc uz telefona staciju pēc telefona sarunu noklausīšanās rezul-tāliem! Sai ziņā Krokbuā man atgādināja Vješēnu: tikko pie horizonta parādījās skaista sieviete, viņš tūlīt sāka tai pūst miglu acīs!

Bēdīgi. Gāja laiks, bet Marlīza vēl neatgriezās. Ko viņi divatā tur tik ilgi varēja iesākt? Ja nu es nokāptu lejā un aizietu piezvanīt uz telefonu centrāli? Es pat nedrīkstēju atļauties dot zīmi Bonefē un Naze-rolam, kas stāvēja sardzē ielas galā, lai viņi pienāktu un paskaidrotu man, kas par lietu...

Es atkal pieplaku pie mazā caurumiņa... un tieši īstajā reizē: no mājas iznāca Liliāna!

Man veicās! Viņa pagāja tik tuvu garām, ka viņas karakula kažoks pat aizsedza man skatu uz ārpasauli. Tad arī viņa izgaisa Anonsiasjonas ielā, dodamās baznīcas virzienā.

Bet Krokbuā šeit nebija! Par laimi, mani kolēģi kaž.okādas vējjakās viņu ieraudzīja un tūlīt sāka sekot. Iedams man garām, Nazcrols paplikšķināja pa mašīnas brezentu.

Tad es vairs neizturēju. Es pametu skatienu uz kafejnīcu un izlēcu no savas slēptuves. Labā kāja bija galīgi notirpusi no sala un ilgas atrašanās nekustīgajā stāvoklī, un es gandrīz vai pakritu. Es izdarīju dažas straujas kustības, lai atjaunotu asinsriti. Tā es aizkūlos līdz Sinžēras ielas stūrim. Te arī nebija Iduāna... Toties parādījās Krokbuā ,,sitrocns“ un apstājās tieši manā priekšā. Marlīza nospieda rokturi un atvēra man aizmugures durvis. Es iekārtojos dziļi sēdeklī un aizsmakušā balsī īsi izmetu:

— Liliāna aizgāja! Viņa taču var paņemt taksometru, un Bonefē un Nazerols paliks ar garu degunu...

— Viņa jau paņēma taksometru tieši tavā acu priekšā!

Es kā sastindzis izbrīnā skatījos te uz Marlīzu, te uz Krokbuā. Droši vien viņi nodomājuši mani izjokot!

— Atceries, — Marlīza turpināja, — aiz kravas mašīnas stāvēja taksometrs... Sieviete leoparda ādas kažokā... Viņa gandrīz tūlīt pat aizbrauca...

— Jā, nu un kas par to?

— Lūk, kas, mans mīļais Rožē. Tā sieviete, kas uzkāpa augšā, ir Liliānas draudzene, bet pēc tam lejā nonāca jau pati Liliāna ar čemodānu. Viņa tevi apveda ap stūri! Draudzene vienkārši viņai iedeva gan savu cepurīti, gan leoparda kažoku... Zini, sievieti ir grūti piemānīt: viņa pievērš uzmanību sīkumiem... It īpaši, ja pie rokas ir Krokbuā binoklis! Mani pārsteidza, ka nepazīstamajai kājās bija kurpes ar Luija XV stila papēdi, bet Liliānai bija ādas zābaciņi, kādus tu man nekad nevarētu uzdāvināt! Viņa 1os neapmainīja, droši vien tāpēc, ka nesakrita izmēri!

Es neticēju savām ausīm... Kā pa sapņiem es vēl dzirdēju:

— Meitene, kura atnāca, bija blondīne, bet Liliāna ir brunete... Bez tam viņai bija uz acīm milzīgas brilles no Marli.

— Es sekoju viņai pa pēdām. Liliānai bija gaiša parūka, viņa to un brilles noņēma Lionas stacijas (ualetē. Pēc tam viņa iesēdās vilcienā „Mistrāls", kas iet uz Nicu un atiet trīspadsmitos un desmit minūtēs. Devītā kupeja, trīsdesmit otrā vieta vilciena braukšanas virzienā. Lūk, tā!

Es biju satriekts.

— Bet draudzene, kurai sekoja Nazerols un Bonefē?

— Viņi paši tev izstāstīs, kas tā bija, ja tikai nepazaudēs viņu...

* * *

Penelope mierīgi gāja pa Renuāra ielu, tad nogriezās pa Lalbonī ielu, kur atradās virszemes metro stacija. Viņa palaida garām vienu vilcienu un pēc tam atrāvās no saviem sekotājiem, šiem diviem neveiklajiem milžiem. Tas bija pavisam viegli izdarāms. Penelope iekāpa pirmās klases vagonā, kas brauca Zvaigznes laukuma virzienā, pagaidīja, kamēr abi policisti ieņem vietas blakus vagonā, bet pēc tam izleca uz perona mirkli pirms durvju aizvēršanās. Viņa pat nepapūlējās paskatīties uz izbrīna pilnajām sejām, kas aizzibēja garām un izzuda tunelī.

Penelope iznāca no metro, pa trepēm nokāpa lejā uz Ņujorkas krastmalu un pārgāja pāri Birhakcimas tiltam. Nācās vairākkārt atskatīties, lai vēlreiz pārliecinātos, ka astes vairs nav. Viņa iegāja telefona sarunu punk-ta piebūvītē Sifrēna ielā un pieteica numuru: Bordigēra 5.2. Pēc telefonistes mājiena viņa iegāja trešajā kabīnē, aizvēra aiz sevis durvis un nocēla klausuli:

— Roko? Viss izgāja labi. Viņa būs Nicā vienpadsmitos ar minūtēm. Es pagaidām padzīvošu viņas dzīvoklī. Esiet piesardzīgi! Metro man mēģināja sekot kaut kādi divi stulbeņi... Ja tev vajag ar mani satikties, atstāj ziņu bārā „Teātris"... Cieši apskauju tevi...

* * *

„Kriminālmeklēšanas policijas pārvalde, Sosē ielā 11, Parīzc-8. Dižo-nas, Lionas, Marseļas kriminālmeklēšanas policijas divīziju komisāriem, reģionālo dienestu priekšniekiem tālāknodošanai Nicas pilsētas devītās brigādes nodaļai. Punkts. Lūgums slepeni sekot vilciena „Mistrāls" pasažierei, kas šodien no Parīzes devās uz Nicu. Devītā kupeja, trīsdesmit otrā vieta. Punkts. Apraksts: 28 gadi, brunete, acis zilas, ģērbusies leoparda ādas kažokā un cepurē. Moderns ādas čemodāns brūnā krāsā ar dzelteniem rāvējslēdzējiem un iniciāļiem L.S., ādas zābaki. Var uzlikt gaišu parūku un bruņurupuču bruņu brilles. Neaizturēt, bet nekavējoties steidzīgi paziņot par izsekošanas rezultātiem Lionā un Marscļā inspektoram Bornišam Anžū, numurs 28.30. Sagatavoties turpināt operāciju Nicā. Beigas."

Marseļas kriminālmeklēšanas policijas reģionālās brigādes nodaļa atbildēja par Piejūras Alpu departamentu. Tās štābs atradās brīnumaina tropiskā dārza vidū privātā viesnīcā uz Andrē Terjē avēnijas, pavisam netālu no Atbrīvošanas laukuma. Tikai uzraksts pie parka nožogojuma norādīja uz policijas iestādes klātbūtni tik elegantā kvartālā.

Nodaļu vadīja galvenais komisārs Tordērs, četrdesmitgadīgs vīrietis ar asām un nervozām kustībām. Viņa vadībā strādāja piecpadsmit cilvēku, starp kuriem izcēlās Šarbonjē, grupas vadošais policists, liela auguma, simpātisks, labsirdīgs un atklāts puisis. Viņš bija tikpat apķērīgs, cik viņa kolēģis Rondinē dumjš.

f

— No Marseļas saņemta telefonogramma, — teica Tordērs, — mums uzticēta kāda lieta... Sieviete leoparda ādas kažokā, droši vien, šika ielenc. Liona aizvadīja viņu līdz Scnšarlai, un tur tālāko sekošanu uzņēmās inspektors Polī. „Mistrāls" ienāk trijos desmit minūtēs. Jums jānomaina Poli. Iespējams, ka viņa dodas uz Itāliju. Pirmo reizi mums dota atļauja izsekot Itālijas teritorijā, bet, protams, slepeni...

— Tas patiešām ir tik svarīgi? — pavaicāja Šarbonjē.

— Šķiet, ka jā. Sai personai pievērš uzmanību pārvalde. Te ir viņas apraksts...

Tordērs izrāva lapiņu un pastiepa to Šarbonjē, kurš vēl pārprasīja:

— Es būšu viens pats?

— Kopā ar Forinī, viņš būs tavs šoferis. Es domāju, ka ar diviem pietiek. Ja radīsies tāda nepieciešamība, jūs atbalstīs Poli.

Lietum gāžot, dienesta „sitroens" apstājās tieši pretī Nicas stacijai pie tūristu apkalpošanas apvienības ēkas. Jau iedams, Šarbonjē ar vienu roku pacēla lietusmēteļa apkakli un aizsteidzās uz. staciju. Pie ieejas viņš sargam uzrādīja policista apliecību un tieši „Mistrāla" pienākšanas brīdī jau atradās uz perona. Lietus sāka gāzt ar jaunu sparu. Spēcīgā dienvidu lietus gāze nenāca vis taisni lejup, bet sitās slīpi. „Jo labāk, — nodomāja Šarbonjē, — šais grēku plūdos mani neviens neievēros!"

Policijas inspektors Polī jau pastaigājās gar devīto vagonu. Neuzkrītoši viņš norādīja uz elegantu pasažieri, kas iznāca vagona tamburā. „Neizskatās slikti, — Šarbonjē nosprieda, — tāda uzcirtusies dāmīte!" Viņš apsteidza atbraukušo pasažieru pūli un paslēpās uzgaidāmās zāles stūrī. Nepazīstamā izgāja kontroli un pazuda ļaužu jūrā. Tas neapšaubāmi apgrūtināja izsekošanu. Šarbonjē vēl bija jāsameklē Forinī „sitroens", bet pa to laiku meiča varēja bez kavēkļiem ielekt kādā taksometrā un pazust... Šarbonjē atstāja savu slēptuvi. Blīvajā ļaužu straumē viņš ieraudzīja kādu cilvēku ar grumbām izvagotu seju, ar stipri papliku pieri un ciešu, caururbjošu skatienu pelēkajās acīs, kurš devās pie sievietes leoparda ādas kažokā. Nonācis līdz viņai, tas paspieda viņai roku un paņēma čemodānu...

— Tas ir Suberts, — garām iedams, Poli pačukstēja Sarbonjē, — Franss Langusts. Pazīstams Marseļas nelietis. Uzmanies!

Sarunādamies pārītis aizgāja līdz izejai un iekāpa taksometrā. Šoferis nolika čemodānu uz priekšēja sēdekļa, un mašīna sāka kustēties. Sarkanie gabarītlukluri vēl nepaguva pazust Belžika ielā, kad Forinī jau atvēra mašīnas durvis:

— Puiši, ātrāk...

Mašīna strauji uzņēma ātrumu, atsviežot Polī pret aizmugures sēdekli. Logu tīrītāji čīkstēja, mašīna nelielā attālumā sekoja taksometram, kas brauca pa Viktuāra avēniju. Masēna laukumā taksometrs nogriezās pa kreisi, izbrauca uz Žana Žoresa bulvāra un nogriezās uz. Garibaldi laukumu, pēc tam pa Bonaparta ielu nokļuva Muaijenkornišā. Uzbraucicnā Forinī samazināja ātrumu.

— ,1a es piebraukšu pārāk tuvu, mani pamanīs, — viņš sūdzējās. — Velna mašīna, motors galīgi nevelk...

Uzbraucis Ezē kalnu pārejā, taksometrs kāpināja ātrumu... Forinī ieturēja distanci. Sarkani stopsignāli brīdināja par pagrieziena sākumu.

— Liekas, viņi brauc uz Itāliju, — beidzot ieminējās Sarbonjē. — Monako palika sāņus.

Forinī neko neatbildēja. Viņš saspringti ieklausījās motorā un centās rio vecās grabažas izspiest visu iespējamo. Tieši no viņa pašlaik bija atkarīga visa operācijas izdošanās. Viņa mazā galva gandrīz, atspiedās pret mašīnas priekšējo stiklu.

— Puiši, man liekas, ka mums nāksies atpalikt, — viņš beidzot ieteicās. — Robežpunktā jābūl ārkārtīgi uzmanīgiem, citādi pamanīs izsekošanu, protams, ja mums paveiksies, un mēs vispār nokļūsim tik tālu ar šo grabažu!

Šai brīdī taksometrs sāka braukt ātrāk, un kaut kur dziļi lejā palika Montekarlo kazino ugunis. Mašīna šķērsoja kalnu pāreju un sāka nobrau-cienu pa Rokebrīnu.

Verdēna avēnijā taksometrs piepeši strauji nobremzēja un apstājās pie viesnīcas „Parks" ieejas. Jaunā sieviete izkāpa no mašīnas un draudzīgi atvadījās no Suberta, kurš devās uz viesnīcu ,,Eiropa“, kas atradās metrus piecdesmit tālāk. Langusts samaksāja par braucienu.

— Kopā viņi, protams, nenakšņos, — teica Sarbonjē. — Es ļoti brīnītos, ja tāda mazulīte paliktu zem viena jumta ar šo gorillu. Pagaidīsim te kādu stundiņu, un pēc tam es iešu uz komisariātu piezvanīt. Viņa droši vien aizbrauks no šejienes no rīta. Jābūt ļoti uzmanīgiem. Dežūrēsim pēc kārtas. Forinī, vai tev ir vismaz kāda sega?

# * *

„Galvenais komisārs Tordērs Kriminālmeklēšanas policijas pārvaldei, Parīze, inspektoram Bornišam. Steidzīgi. Ziņoju jums, ka manis noorganizētās novērošanas rezultātā noskaidrota Liliānas Serizolas, komersantes, atrašanās vieta: viesnīca “Parks" Mentonā. Nicā viņa satikās ar Fransu Subcrtu, pēc iesaukas Langusts, pazīstamu Marscļas recidīvistu. Šorīt vienpadsmitos „mersedesa*1 markas taksometrā Serizola viena šķērsoja robežu. Ieradās Borgcrā. Sakarā ar to, ka salūza mašīna, tālāka sekošana nav iespējama."

XXIX

Kā lai labāk sauc šo apmeklētāju no Marscļas, ko es izsaucu uz savu kabinetu, juzdamies iedzīts galīgā strupceļā. Fužerū? Vai Šarls? Varbūt Lietišķais, kā viņu sauc noteiktās aprindās, par ko es uzzināju no Masja-ka tētuka. Paliku pie Šarla, tas skan īsāk.

Viņš grozījās uz krēsla. Acu vietā vērās tikai šauras spraudziņas, kas liecināja, ka naktī viņš maz gulējis. Viņš nepavisam nebija sagatavojies, ka zem durvīm atradīs zilu papīra lapiņu ar lakonisku tekstu, uzrakstītu bez liekas pieklājības, kā tas pieņemts pie mums, policistiem. Tas liek uztraukties pat tiem, kas nejūtas vainīgi, un rada apjukumu tādiem putniņiem kā mans Šarls. Jā, pēc vētraini pavadītas nakts šim formulēju-mam bija jādod viņam kārtīgs trieciens: „Jums jāierodas Kriminālpolicijas pārvaldē, adrese Parīze-8, Sosē ielā 11, tieši pulksten deviņos, lietā, kas attiecas uz Jums.“ Lai vēl pastiprinātu klienta nemieru, es ar sarkano krāsu divreiz pasvītroju vārdu ,,Jums“... Protams, liecinieku var nopratināt ari mājās, bet tādā gadījumā viņš atrodas sev pierastā vidē, gaidīdams tradicionālo kafijas tasi, un sniegs daudz mazāk informācijas nekā policijas stingri oficiālajā vidē.

Četras drūmas sienas spiež uz sarunu biedra psihi, liek viņam būt atklātam. Tā ir kā prese... Liela nozīme ir klimatam, kāds šeit ir izveidojies un kādu mēs to uzturam. Šajā klimatā tieši pulksten deviņos nokļuva Šarls Fužerū, kas ar sejā sastingušu nemiera izteiksmi pasniedza sargam pavēsti. Viņš bija ģērbies aitādas kažokā ar ūdeļādas apkakli un cepurē, kas pirkta pie Žēlo.

— Lai pagaida!

Mana balss cēli noskanēja aiz stikla starpsienas, kas atdalīja manu midzeni no tā piedēkļa, kurš mums kalpoja kā pieņemamā istaba. Tam vajadzēja atstāt uz viņu atbilstošu iespaidu.

„Marinēt liecinieku" — tas ir viens no plaši izmantotiem kriminālpolicijas līdzekļiem. Liecinieks nonāk vajadzīgajā kondīcijā vai nu sēžot uz galīgi izsēdēta dīvāna koridorā, vai arī staigājot šurpu turpu nesatricināmi mierīgā sarga acu priekšā un veltīgi pūloties koncentrēties. Tagadi viņa vienīgā vēlēšanās būs izrauties cik vien iespējams ātrāk no šīs ienīstās vietas, ātrāk beigt atbildēt uz jautājumiem, kas vairāk līdzinās viduslaiku inkvizīcijai. Un viņš dos atbildes, kas izraisīs aizvien jaunus jau-u tājumus... Tas piespiedīs viņu atklāt savus visdziļākos noslēpumus, lai izmeklētāja acīs neizskatītos vainīgs! Slaveni advokāti to sauc par morālu-piespiešanu! Viņiem jau viegli runāt. Lai pamēģina man pierādīt, ka sadisti policisti moka tikai godīgus pilsoņus!

Lietišķajam Šarlo vienkārši nepietiks sagatavotības, lai izspēlētu līdz; galam partiju, ko viņam tūlīt būs jāuzsāk. Tā ir viņa pirmā sastapšanās, ar iestādi, ko sauc par kriminālmeklēšanas policiju, Sirtē. Mūsu lords, arhīvu, glabātājs Roblēns man iedeva baudu industrijas pavēlnieka personīgo licluu

Pēc vccajcm protokoliem, kas sastādīti vēl Marseļā un Nicā, kā arī policijas prefektūrā, man radās iespaids, ka Šarlam pašpārliecinātības netrūkst. Te bija fiksēta pat viņa atteikšanās atzīt sevi par suteneru un piedāvājums godāt viņu smalkāk — par vidutāju... Par to derēja padomāt!

Viņš taču kā vidutājs ir īsts ass! Viņa klientu meklētāji nepalaida garām nevienu upuri, kas tautas svētku laikā lielā vairumā sastopami, sākot no Bastīlijas līdz Vagrama avēnijai. Savas karjeras sākumā Lietišķais atvēra vervēšanas nodaļu savā dzimtajā pilsētā Marseļā, kuru pārpildīja gan jauniņas, gan jau pieredzējušas daiļavas no Indoķīnas. Viņš pirmais, un ne bez panākumiem, ieviesa modē taizemiešu masāžu.

Viņš prata atrast vajadzīgo objektu starp jaunām šuvējām un frizierēm, un pēc īsiem sagatavošanas kursiem trīszvaigžņu hoteļos Pola Valeri ielā un Bulenviljā vai Montestānas villā, izlaida sabiedrībā. Plašāka publika neko nezināja par to, ka daudzas viņa aizbilstamās, kas darbojās kā prostitūtas, ko izsauc pa telefonu, beidza savu karjeru kā kinozvaigznes, ne vairāk, ne mazāk...

Mesjē Fužerū savus komivojažiera pienākumus izpildīja tik nopietni kā bankas konsultants. Viņam nevarēja pārmest profesionālu nolaidību! Neviena pārmetuma no klienta puses par kādu neizpildītu rīkojumu. Lietišķais vis negulēja uz tauriem. Viņš darīja visu, lai novērstu šim nodarbošanās veidam neizbēgamās klientu sūdzības. Radušās domstarpības viņš izlīdzināja: nevis tikai atvainojās, bet kompensēja izdevumus. „Nevciks-miniece" noteikti tika apmainīta pret kādu vairāk pieredzējušu prostitūtu, bet vainīgā tika nosūtīta uz tādu vietu, kur viņa atbilda visām prasībām.

Ārpus darba Šarlo satikās ar kārtīgiem pilsoņiem. Visa viņa būtība vērsās pret cietsirdību. Ne par ko pasaulē viņš neietu smērēt manikirētās rokas, kuras regulāri tika apkoptas elegantā divistabu dzīvoklī De la Mot Piķē avēnijā ar logiem uz Invalīdu muzeju...

— Vari ienākt...

Šarlo apsēdās norādītajā krēslā ar cepuri uz ceļgaliem. Varbūt, tabakas smaka, ar ko bija piesūkusies šī telpa, vai nabadzīgā iekārta lika iedrebēties viņa nāsīm? Tam visam vajadzēja radīt viņā riebumu, jo viņš 14—268 taču bija paradis ar šampanieša kausu rokā ērti atlaisties uz dīvāna ar paklājiem klātajos publisko namu salonos.

— Zini, kāpēc tu esi šeit?

Es vēroju viņa reakciju. Varbūt es viņam devu pārāk īsu laiku, lai pavārītos savā sulā?

Šis savedējs bija kopts un kārtīgs. Pogcaurumā piesprausta lentīte. Laikam galīgi sajucis. Kā gan var iedomāties piespraust marokāņu neatkarības cīņu laika rotājumu pie savedēja svārkiem! Viņš atmeta atpakaļ matus ar rūpīgi iestudētu, nesteidzīgu kustību. Lietišķais turējās labi. Es iztēlojos, kā viņa ,,rolsroiss“ ar vadītāju livrejā apstājās Sosē ielā un apstulbušos sargus, kas spoguļojas elegantās mašīnas durvīs. Viņa mazais pirkstiņš liecās zem gredzena ar rubīnu. Jā, uz solīdiem pamatiem nostādītā protitūcija nesa labus ienākumus...

Man bija pievērsts jautājošs skatiens, galva pašūpojās no vienas puses uz otru. Pēc viņa izskata nu gan nevarētu teikt, ka viņš zina, kāpēc izsaukts šurp; vienkārši cienījams, kārtīgs pilsonis:

— Mans Dievs, mesjē inspektor...

Viņam bija dienvidnieka akcents.

Manā sejā bija lasāma vilšanās. Viņš uzmanīgi mani vēroja, zodu izslējis.

— Ticiet man, nav nekāda iemesla.

Viņa vai nu neko nesaprotošais vai viltīgais smaids jau sāka mani kaitināt. Vajadzēja viņu uzreiz, vienā rāvienā apdullināt:

— Lai tevi ietupinātu!

Viņš galīgi negaidīja tādu pavērsienu, norija manu teikto un ieslēdza atpakaļgājienu.

Redzēdams, ka pretinieks atkāpjas, es pieliku visus spēkus, lai nostiprinātu gūtos panākumus:

— Pašlaik par tevi daudz tiek runāts, Šarlo. Pēc manām domām, pat pārlieku daudz. Līdz šim mani tavas lietas nemaz neinteresēja. Tas attiecās uz tikumības policiju. Bet tu pārstāji rēķināties ar mani, un tas sāk mani kaitināt. Iesēdināšu tevi ķurķī.

Teiktais savedēju trāpīja. Viņa acis sāka mirdzēt kā rubīni:

— Kā tad es ar jums nerēķinos, mesjē inspektor?

Bija laiks sākt uzbrukumu:

— Tikai nevajag uzskatīt mani par muļķi. Vai tu patiešām domā, ka es noticēšu tam, ka tu nezini, ar ko nodarbojas Penelope?

— Penelope?

— Jā, Penelope. Gaišmatainā Penelope, kas bieži ganās ,,Teātra“ bārā... Penelope, kura strādā jaukas lietiņas kopā ar tavu drauģeli Suber-tu jeb Langustu, ja tā tev labāk patīk... Penelope, kuru tava durvju sardze un tavi kaimiņi uzskata par tavu visuzticamāko draudzeni, viscentīgāko palīdzi, visseksuālāko...

Saris to visu uzklausīja nesatricināmi mierīgi. Es turpināju bez apstāšanās:

— Penelope, kurai visos policijas dosjē ierādīta pietiekoši liela vieta, tai skaitā arī narkotiku lietās... Tu taču pilnīgi saproties ar narkotiku apkarošanas policiju... Pirms dažiem gadiem tev izdevās iziet cauri sveikā...

— Ņem vērā, ka es tevi par to nevainoju. Vienmēr jāuztur labas attiecības ar policiju, un vispirms tas attiecas uz tevi. Tu taču staigā kā pa naža asmeni... Reizēm arī nokriti no tā! Tu izrādi viņiem pretimnākšanu, viņi tevi piesedz, tas viss ir normāli... Tas attiecas uz tevi. Galvenais, lai tevi liktu mierā! Varbūt tieši tāpēc Robido uzņēmās tavu aizstāvību, kad tevi apsūdzēja par mazgadīgo pavešanu...

— Es tur nebiju vainīgs.

— Nemaz nešaubos, jo tevi taču atbrīvoja. Tomēr, lai Robido par kādu sāktu rūpēties, vajadzīgi svarīgi iemesli. Kā tu domā, vai viņš atkal sevi apgrūtinās, ja es nosūtīšu tevi uz Santē cietumu?

— Mesjē inspektor, jūs esat nežēlīgs! Es taču jums jau teicu, ka neko nezinu.

— Vai tu par mani ņirgājies? Bel Penelope, par kuru es tev teicu... Es gaidu tavus paskaidrojumus par viņas darīšanām ar Langustu. Tās tu zini, vai ne?

— Mesjē inspektor...

— Kas par mesjē inspektor? — (Labi būtu tā spēcīgāk iegāzt viņam pa žokli vai aknām, lai viņš beidzot sāktu runāt!) — Vai nu tu man izstāstīsi visu, ko es tev lūdzu, vai arī neko nesaki. Tādā gadījumā manā rīcībā ir pietiekoši daudz, pantu, pēc kuriem es tevi varu ietupināt uz ilgu laiku: sutenera nodarbošanās, noziedznieces slēpšana, nozieguma slēpšana...

Šis nelietis vēl nebija zaudējis cerības izgrozīties:

— Es neko neslēpju un nekad nebāžu degunu citu darīšanās...

— Tātad citi iejaucas tavās darīšanās! Tu mani atvaino, bet abējādi rezultāts ir viens un tas pats. Draugu muļķības tev var dārgi maksāt... Es tev kā piemēru minēšu pirmo, kas man vienkārši iešāvās prātā, tātad, iedomājies, ka Penelope ar JLangusta starpniecību ir sapinusies ar Liliānu, Mesīnas mīļāko... Vai tu maz zini, kas ir Mesina? Amerikānis...

Viņš norija siekalas. Es to ievēroju, bet izlikos, ka neko neesmu manījis, un turpināju:

— ... Mēģināšu tev paskaidrot, kāpēc sakari ar Penelopi tev var dārgi maksāt. Amerikānis ir slepkava, bet ne jau vienkāršs. Viņš ir cietsirdīgs profesionālis, kas strādā mafijai. Viņš jau piebeidza divas vecenes Nelī tolaik, kad kādu laiku it kā gadījuma pēc dzīvoja Medānā pie tava drauga Langusta... Pēc tam viņš atgriezās Amerikā un aizdzina ar Amerikas bankas dolāriem pilnu lidmašīnu. Tad arī FIB sāka dzīties viņam pa pēdām. Starp citu, arī tāpēc, ka Menhetenā viņu meklē vēl par vienu slepkavību... Tagad Amerikānis negaidīti parādās šeit, pie Francijas un Itālijas robežas, es tev to jau teicu. Penelope darbojas kā viņa un Liliānas sa-karniece... Tagad saproti. Kur pašlaik var atrast tavu Penelopi?

— Viņas mājās, Turmobūra bulvāri...

— Nekā, Lekēna ielā pieci, ceturtajā stāvā! Viņa dzīvo Liliānas dzīvoklī, bet tā savukārt aizbrauca uz Vidusjūras piekrasti, lai tur satiktos ar Langustu. Pilnīgi nejauši tur gadījies arī Amerikānis. Kā tev šķiet, vai tā nav interesanta sagadīšanās? Un tu mēģini mani pārliecināt, ka neko nezini! Dažos gadījumos mums vērtīgu informāciju dod arī telefona sarunu noklausīšanās... Tu negribi runāt par savu personīgo dzīvi, tā ir tava

darīšana. To es vēl varu saprast... Bet visa nelaime ir tā, ka man vajadzēs arestēt Penelopi, es par viņu zinu pietiekoši daudz kā tāda, lai viņa neizturētu! Tad viņa pastāstīs man šo to arī par tevi. Un pēc neilga laika Lietišķais nonāks cietumā! Bet tiesnesim Businjo ir stingrs raksturs! Viņš tiesāja Masjaku... Tētukam vēl pāris gadiņu jānosēž, zināmajā vietiņā!.. Bet starp mums runājot, vai tu domā, ka viņam tas viss nav apnicis? Amerikānis, Langusts, visādas nepatikšanas... Citādi jau viņš nebūtu mani uzsūtījis tev, lai es visu šo pateiktu...

— Vai jūs ar viņu tikāties?

— Jā, un ne vienu reizi vien... Varu tev pateikt, ka tu viņam imponē...

Es jutu, ka mans punktu skaits pieauga.

Cienījamajam Lietišķajam zem sirmās matu kodajas sāka rosīties domas.

Visu labi sagremojis un acīmredzami juzdamies ne īsti savā ādā, viņš izspieda:

— Amerikānis... Es par viņu zinu tikai no avīzēm...

— Un, protams, no Penelopes.

— Pavisam maz...

— Nevajag būt tik kautrīgam, Šarlo. Droši vien ne tik maz...

Es jutu, nē, es biju pārliecināts, ka vēl mazlietiņ, un viņš būs mans. Un, lūk, arī apstiprinājums!

— Tieši Franss ievilka Penelopi savās mahinācijās...

Tagad jau es pārgāju uz tēvišķīgu toni:

— Es to zinu, Masjaks visu izstāstīja. Es zinu arī, ka tu esi pret to. Bet, ja Penelope turpinās kontaktēties ar Amerikāni, tad viņas dēļ tu dabūsi sēdēt...

Viņa skatienā es jau vairs neredzēju bijušo pašpārliecinātību. Uz priekšu, pēdējā uzbrukumā!

— Domā, Šarlo, citādi būs par vēlu! Bez Penelopes man vēl ir melnais tūkstotis meiču, kuras es varu nopratināt. Tavi „skaitītāji", kā tu viņas godā. Kas ar viņām noņemsies, kad jūs abi būsiet cietumā? Tavi drauģeļi tev viņas atņems! Atkārtoju vēlreiz, Šarlo. Tiesnesis Businjo ar tevi paslēpes nespēlēs. Es viņu pazīstu jau desmit gadus! Ja tavas meičas tevi neaizstāvēs, tad viņš tev var iedot arī papildus termiņu par sutenera darbību. Arī pat tad, kad tu jau sēdēsi cietumā!

— Varat man ticēt, es neko daudz nezinu...

Viņa ādamābols sāka strauji cilāties, pirksti trīcēja, uz ceļgaliem noliktā cepure sakustējās.

— Es nelūdzu tev zināt, bet gan darboties!

— Kas man jādara?

Pieliecies viņam pavisam klāt, es uzticības pilnā balsī sacīju:

— Tev vajadzēs pateikt tavam draugam Languslam, lūk, ko...

XXX

Pusdienas saules stari, lauzdamies cauri Rivjēras olīvkoku zariem, zīmēja uz zemes sarežģītu rakstu. Franss nolika glāzi un paklakšķināja ar mēli:

— Vienkārši lieliski, — tas skanēja gandrīz dziedoši, — te ir tikpat jauki kā Ažūra krastā!

— Pat vēl labāk, — arī Roko bija sajūsmināts. — Te visus divpadsmit mēnešus gadā ir pavasaris. Kad citur snieg, te spīd saule! Kalni aizsargā no ziemeļu vējiem.

Villa „Mona Loa“ bija visai dīvains veidojums. Tās saimnieks, vul-kanologs, ziņkārīgs gara auguma cilvēks, kura galvas forma atgādināja cukurgalvu, deva villai šo vārdu par godu vulkāna izvirdumam Havaju salās 150. gada jūnijā. Skatu, kas pavērās no šejienes, būtu vajadzējis iemūžināt kādā skatu kartītē. Koli iela šķērsoja laukus, kas bija kā piebērti neļķēm un kur bija bezgala daudz augļu koku plantāciju, un stiepās līdz pat Bordigēras vecpilsētai ar tās līkumainajām ieliņām, ēkām, kas bija kā pielipušas pie Sanampelio kalna nogāzes, un vecajai baznīcai, kuras fasāde tomēr bija mūsdienīga. Lejā tālumā varēja redzēt liekto krasta līniju no Vintimilas līdz Sanremo.

— Cik ilgi tu domā šeit palikt?— Langusts vaicāja.

Roko vēl nebija īsti izlēmis un šī nenoteiktība bija lasāma arī viņa sejā:

— Dievs vien to zina... Man ir nomas līgums uz sešiem mēnešiem, bet to var viegli pagarināt... Viss atkarīgs no dona... un no operācijas panākumiem. Ja profesors atgriezīsies ātrāk nekā solīja, tad es sameklēšu sev kaut ko citu. Tas gan ir maz ticams, jo viņš grib izložņāt septiņpadsmit vulkānus Javas salā un tikpat daudz Sumatrā... Vakar vienā no viņa rakstāmgalda atvilktnēm es atradu darba atskaiti. Tā ir iespaidīga un pat nedaudz šausmina... Iedomājies tikai, kad atdzīvojās Krakatau vulkāns, sala uzsprāga, un cunami Zunda jūras šauruma salās aiznesa trīsdesmit sešus tūkstošus dzīvību! Tam pat grūti ticēt! Vulkāna izvirduma sekas sajuta pat tūkstošiem kilometru tālu — Austrālijā. Vecais raksta, ka izmestie pelni radījuši ziemeļblāzmu.

Langusts kā apburts klausījās Roko stāstā. Amerikānis pastāvīgi viņu pārsteidza. Izrādās, viņš ir nc tikai augstas klases profesionālis savā darbības laukā, bet vēl piedevām arī velnišķīgi erudīts!

— Tu gan zini daudz kā interesanta. Bet kur tas Zunda jūras šaurums atrodas?

— Indonēzijā. Interesanti, vai ne?

— Tagad es zinu, ka negribu tur beigt savu dzīvi, — Franss rezumēja, pašūpodams galvu. — Bet kas atiecas uz brīnumiem, kā tu domā, vai mums izdosies nostrādāt mūsu lietu bez aizķeršanās? Zini, pēc tādas operācijas var ar mierīgu sirdi apmesties kaut kur laukos, pie dabas krūts...

Pirms atbildēt, Roko piepildīja glāzes ar jauno vīnu un nesteidzīgi nolika pudeli spainītī ar ledu:

— Bet kāpēc lai mums neizdotos?

Langusts izvilka no kabatas cigāru, pa paradumam ieelpoja tā aromātu un aizdedzināja to kā iemīlējies:

— Es pajautāju vienkārši tāpat... Notikumi Nelī mani galīgi izsita no sliedēm. Tur taču nekas nesanāca...

— Nav vērts runāt, — Roko domīgi teica, — tā liela tik pamatīgi izgāzās, ka es iekritu līdz ausīm. Tagad uz mana vārda izrakstīts aresta orderis par slepkavībām, kuras es neesmu izdarījis. Es daudz dotu, lai dabūtu zināt tā nelieša vārdu, kas tur pabija pirms manis...

Langusts sāniski pašķielēja uz Roko. Teiktajam viņš licēja tikai pa pusei, bet centās par to nedomāt. Tai pat laikā viņu nomāca kaut kāda neapzināta baiļu sajūta... Viņš kādu brīdi klusēja, domīgi kodīdams Havan-nas cigāra galu:

— Principā, — viņš beidzot teica, — es jau diezgan sīki esmu izplānojis par laboratoriju. Man šķiet, ka visgrūtāk būs slepeni nokļūt līdz aitu kūtij, tā, lai neviens nemanītu. Baraka atrodas uz. klinšainas alradzes Kaslclāna kalna piekājē, pa taisno tas ir kilometru no robežas. Pa ceļu, protams, iznāks tālāk...

Viņš atbīdīja šķīvi un atbrīvoja vietu fotogrāfijām, kartei un zīmulim, kuru izvilka no kabatas.

— Es jau pabiju tur trīs reizes, tāpēc varu tev visu sīki izskaidrot. Ēkas bija tukšas. Pēdējo reizi mēs ar Liliānu uzkārām kaklā fotoaparātu un izlikāmies par tūristiem. Pa ceļam nevienu nesatikām. Lietišķais stāstīja, ka vietējie iedzīvotāji tur ir ļoti piesardzīgi un atriebīgi.

— Kas tas par Lietišķo?

— Draugs no Marscļas, Paņjē kvartāla, ass savedēju lietās. Tas bija viņš, kas man izstāstīja par Raskasī, kurš darbojas kaut kur valsts dienvidos. Ļoti piesardzīgs puisis. Lai nekristu policijas ķetnās, viņam pastāvīgi jāpārceļas no vienas vietas uz otru kopā ar savu laboratoriju. Bet izdevās noskaidrot, ka viņš ir tīrais ģēnijs jēlmorfija pārstrādē par su-perlīru heroīnu. Var teikt, pat mākslinieks...

— No kurienes tu uzzināji, ka ar to nodarbojas tieši Kastelārā?

— Vienkārši paveicās! Kad gadās būt Marseļā, es bieži ieskrienu pie sava bērnības drauga Tozonī. Viņš ir pamatīgs blēdis. Visi apkārtējie zina, ka viņš jau sen nodarbojas ar narkotikām un nopelnījis ar tām veselu kapitālu. Kad es saku „visi zina“, tas nozīmē, ka neviens neko konkrēti nezina. Cilvēki tikai tā domā, bet tas nav viens un tas pats! Viņš prot tā klusēt, ka varētu pieņemt grēksūdzes. Tas gan netraucēja man vienreiz pamanīt vārdu ,,Kastclāra“ uz papīra strēmeles, ko viņš izvilka no kabatas, lai uzskripātu manu jauno telefona numuru. Tad man viss kļuva skaidrs. Tozoni galīgi nav ko darīt šai Dieva aizmirstajā vietā Kastelārā. Viņu pazīst reti kurš. Bet Raskasī ir pazīstama persona. Zemes īpašnieks, cūka tāds! Nopircis aitu kūti, paņēmis dotāciju no Lauksaimniecības ministrijas! Man izdevās dabūt viņa telefona numuru un uzzināt, kur tas atrodas. Tas arī ir viss!

Apmierināts ar savu stāstu un lepns par savu attapību, Langusts izpūta kuplu dūmu mākoni.

Komplimenti tomēr nesekoja. Mazliet aprāvies, viņš pasniedza Roko fotogrāfiju:

— Tas ir kopskats, lauku māja un pa kreisi eitas ēkas. Nu, kā patīk? Tālumā uz cita pakalna redzams jumts, tā arī ir aitu kūts. Tieši tur jābūt laboratorijai... Sājā fotogrāfijā to var redzēt labāk, jo tā uzņemta ar teleobjektīvu. Lūk, tur aiz smaidošās Liliānas...

— Šika, — Roko viņu pārtrauca.

Uzslava pamudināja Langustu lielīties tālāk:

— Laiks bija nomācies, visa debess vienos mākoņos, bet es nostādīju diafragmu uz vienpadsmit...

— Es runāju par Liliānu, — Roko turpināja. — Bet kāds sakars tam visam ar auniem?

— Nav nekādu aunu. Aitu kūts — tas ir vienkārši aizsegs. Auni jau sen būtu saindējušies ar tvaikiem. Tad, kad jēlmorfiju silda acctonā, arī pašam jāuzliek gāzmaska. Bez tam, tas ir arī bīstami: viss var uzlidot gaisā. Slikti tikai, ka man neizdevās iekļūt iekšā, visur aizbultēts. Es tomēr esmu pārliecināts, ka iekārta paslēpta zem siena: krāsns ar termostatu, vakuumsūknis, žāvēšanas un filtrēšanas iekārtas un viss pārējais. Es palūrēju pa spraugu. Veltīgi, nekas nav redzams. Tikai salmi. Es domāju, ka skābi, bikarbonātu un acctonu tur nogādā atceļā no Marseļas.

Roko domīgi pamāja.

— Pārvadātājiem jāuzbrūk pēkšņi, un nevis tad, kad viņi atgriežas, bet tad, kad nesis ārā heroīnu. Paņemt viņus uz grauda, iedzīt atpakaļ aitu kūtī un pievākt naudu.

Langusts piecēlās kājās un sāka staigāt pa terasi. Apstājās, atspiedās pret margām.

Kādu laiku viņš baudīja panorāmu, kas atklājās viņa priekšā un ko viegli aizplīvuroja cigāra dūmi.

— Protams, naktī darboties būtu ērtāk, — viņš teica. — Pat ja viņi noliks novērotāju, tu varēsi nepamanīts pielavīties cieši klāt...

Roko viņu cieši uzlūkoja:

— Tad tev būs jāpacenšas uzzināt, kad tieši notiks kravas nodošana. Galvenais datumu, lai man nav ilgi jānīkst slēpnī. Pats zinu, ka tas nav vienkārši, bet tas ir to vērts. Operācijas panākumi nepieciešami gan donam, gan mums. Ūsainis būs apmierināts — franču konkurenti divreiz paliks ar gariem deguniem, bet mēs iegūsim vēl naudu, izdevīgi pārdodot narkotikas. Skaties kā gribi, mēs vienmēr vinnējam. Ne Tozonī, ne Ras-kasī uz policiju žēloties neskries...

* * *

„Jā, — Roko sev teica, — to var izdarīt, lieta ir to vērta...“

Viņa atmiņā atausa notikumi, kas saistījās ar Amerikas braucienu, kurš gandrīz vai beidzās viņam ļoti bēdīgi. Viņš atcerējās savu ierašanos pie māsas rančo ,,Rodeo“, un kā tur ielauzās šis pērkamais šerifa palīgs ar līdz spožumam nospodrinātu zvaigzni un tāda cilvēka acīm, kurš jau iepriekš nolēmis pārdoties...

Pēc tam bija brauciens uz Pokatcllo, Aidaho štatā, tur viņš ieradās „mājā uz ritcņiem“, ko viņam izdevās nozagt diviem mīlētājiem, kamēr tie mīlējās brīvā dabā, ārpus savas čaumalas uz riteņiem. Roko labi orientējās mašīnās.

Toreiz viņš nogura no vienmuļā ceļa furgonā, kas drīzāk atgādināja istabu, bet, protams, tāda nebija. Pārīšiem labāk patīk izklaidēties tālāk no sakarsušās kastes, kaut kur mežmalā, strauta malā...

Šiem mīlētājiem vienkārši nepaveicās... Vai gan kails var panākt furgonu, par kuru samaksāts tikai ceļš uz vienu pusi. Viņiem pietika dūšas kliegt un skriet pakaļ pa tuksnesi, aizsedzoties ar vienu roku un vicinot otru...

„Jauks pārītis, — Roko nodomāja, spiežot gāzes pedāli. — Neiznāca viņiem pabūt diwicntulībā!“

Jauno mīlētāju figūriņas aizmugures skatu spogulītī samazinājās acīmredzami. Vientuļais mafiozi atcerējās laimīgo pārīti un, pirms pameta mašīnu pie Pokatello stacijas, izvilka no kabatas žūksnīti desmitdolāru banknošu un ielika mašīnas mantu glabātuvē, cerībā, ka jaunie to ātri ieraudzīs. Viņš aizlēdza durvis, bet atslēgu saišķi iemeta pasta kastītē ar uzrakstu „ASV pasts". Pēc tam viņš sazinājās ar donu Džuzepi. No Hingz-taunas viņu nosūtīja uz dona dzīvokli Bruklinā, lielā divstāvu ķieģeļu ckā Batbīčas kvartālā.

Runādams sicīliešu dialektā, dons mēģināja uzmundrināt Mesīnu, cik draudzīgi vien spēja:

— Kad Tonijs nepiezvanīja, kā bija norunāts, es jau sapratu, ka kaut kas noticis... Šerifs ieradās pie tevis, jo nespēja turēties pretī kārdinājumam! Redzi nu, dēliņ, sargies no algotiem slepkavām, kam ir skaistas sievietes! Jā, tas viss ir skumji, lai neteiktu vairāk.

Tonis, kādā Džuzepe to visu izteica, galīgi nesaistījās ar teiktā saturu. Viņš jau visās detaļās apdomāja nodevēja sodīšanu par biedinājumu citiem. Pēc pauzes viņš piemetināja:

- Dodies uz O’Hāru uz firmas T.V.A. nodaļu. Tur tu atradīsi visu nepieciešamo... Sākumā nosūti divas fotogrāfijas Džulio... Kad būsi Eiropā, apskauj donu Dženco... Viņš tev kompensēs visu, ko tu esi pazaudējis... Es brīdināšu viņu un arī mūsu draugus. Es pats došos uz mūsu plantācijām Dienvidamerikā, lai noskaidrotu visus apstākļus uz vietas...

Līdz Čikāgai Roko brauca ar visiem iespējamiem transporta veidiem. Pašā tūrisma sezonas karstumā nebija grūti palikt neievērotam lēto autobusu „Pelēko suņu" pasažieru vidū, kas ceļoja no vienas lielākas pilsētas uz otru.

Fortūna atkal pagrieza savu seju pret viņu. Autobusus trīs reizes pārbaudīja policija. Un trīs reizes Roko izdevās izvairīties no dokumentu pārbaudes, izliekoties, ka ir aizmidzis, bet patiesībā viņš bija gatavs jebkurā bridi nospiest aizmugures durvju rokturi, kaut gan labi saprata, ka tālu aizbēgt vienalga neizdosies...

O’Hāras lidostā viņu sagaidīja Džulio un iedeva pasi uz impresārija Vito Spēcini vārda, kas dzīvo Milānā, Laskalas ielā, tūkstots dolāru un biļeti uz Neapoli un atpakaļ.

— Man gan negribētos pašreiz atgriezties, — Roko pajokoja.

— Būs labāk, ja visi domās pretējo. Ja ir zināms, ka tu vēl atgriezīsies, tad dokumentus tik sīki nepārbauda.

Pēc Imigrācijas dienesta pārbaudes un tās izraisītajiem satraukuma brīžiem, Amerikānis atviegloti pacēlās gaisā lidmašīnā virs Lielajiem ezeriem...

Atgriešanās Eiropā noritēja bez starpgadījumiem. Neapolē Roko pārsēdās braucienam uz Palermo. No turienes viņš ar taksometru aizbrauca uz Ardžidženti. Viņš pats brīnījās, cik lielu prieku viņam sagādāja šīs viduslaiku pilsētas masīvo balkonu, krēslaino, līkumaino icliņo skats, apzeltītās baznīcas, kas mirdzēja norietošās saules staros...

Viņu nemaz neuztrauca, ka Lasvcgasas operācija izgāzusies: vienmēr jau nevar būt uzvarētājs. Galvenais, ka viņš piedalījās šajā aizraujošajā piedzīvojumā... Viņš pat iesmējās, iedomādamies, kādu ģīmi rādītu Džck-sonas šerifa palīgs, ja saņemtu noslēpto naudu... Viņš nevarēja saņemties pamest savu dzimteni, šo nomaļo kaktu, kur dzīvo vienīgi pāķi. Bailes no atriebības liks viņam turēt mēli aiz zobiem! Bcnetu ģimeni neviens nebija traucējis, to viņam pa telefonu pateica Patrīcija...

Nākošajā dienā pēc ierašanās Roko pieņēma dona Kalo pēctecis. Viņš bija tikai kreklā, bez svārkiem, pa pieri zem salmu cepures plūda sviedri.

— Skūpstu roku...

Tikko šī itāļu valodā teiktā sakramentālā frāze bija izskanējusi, bijušais gans, viltnieks Dženco Ruso vienkārši, kā savējo, ielūdza viņu pusdienās.

Trīs melnās jakās un cepurēs tērpti gorillas apsargāja ēdamistabas durvis.

Roko atcerējās visu, kas viņam bija stāstīts par dona Kalo bērēm. Zārku, kas bija pārklāts ar nacionālo karogu, apraudātāju kliedzienu pavadītu, nesa pa trīspadsmit Vilalbas ielām.

Pat karabinieri atdeva godu garāmejošajai bēru procesijai! Sabiedriskās iestādes astoņas dienas ievēroja sēras. Visos ciemata logos karājās karogi ar sēru lentām.

Pēc pusdienām dons Dženco ar nopietnu sejas izteiksmi teica:

— Mans brālis Gvidoni paziņoja man par baumām, kādas klīst par tevi Ņujorkā.

Amerikānis pamanīja dona Dženco skatienā enerģiju, kāda kādreiz bija piemitusi donam Kalo. Tās pašas iesirmās ūsas. Tā pati maniere izsmēķēt cigāru tikai līdz pusei.

— Es tev ticu, — jaunais krusttēvs turpināja. — Dons Kalo rīkojās nepareizi, aktīvi balstīdamies tikai uz veco mafiju. Ir laiks atjaunot kadrus. Tu dosies uz Rivjēru, tā ir pie Francijas robežas. Liekas, ka tur bez mūsu ziņas darbojas grupas, kuras pārsūta narkotikas no Marseļas uz Mentonu. Vajadzēs nodarboties ar šiem cilvēkiem. Langusts tev palīdzēs. Viņš labi pazīst dienvidus, bez tam viņam Marseļā ir daudz draugu. Ja tev izdosies sekmīgi paveikt operāciju, tevi gaida atalgojums. Tu būsi apmierināts.

— Pateicos jums, don.

— Lieliska atalgojums, tici man. Bez tam es dodu tev iespēju atgriezties Organizācijā...

Roko devās uz Sanremo. Dzīvokļu birojā viņam iedeva vairāku villu adreses, un viņš izvēlējās Bordigēras vulkanologa villu „Mona Loa“. Tā atradās nomalē, un no tās pavērās skaists skals. Skaidrā laikā likās, ka pie horizonta var ieraudzīt pat Korsiku.

Amerikānis parakstīja līgumu par telpu īri kā Spēcini un samaksāja uz priekšu par trim mēnešiem. Pēc tam, kad finansiālie jautājumi bija nokārtoti, viņš piezvanīja Langustam, un Franss apstiprināja, ka dona aizdomas ir pamatotas. Pēdējo mēnešu laikā pagrīdes laboratorijas kaut kur dienvidos nomainīja viena otru.

Morfijs ienāca no Alcpas un Beirutas. To hermētiskās pakās atveda ar kuģiem un iemeta jūrā, kur pakas savāca zvejnieki. Jēlmateriāls tika vests speciālās mašīnās, kurās bija iebūvētas gan slēptuves, gan pat sava veida laboratorijas...

Ķīmiķu karalis Raskasī tā bija nopelnījis veselu kapitālu, bet neviens pat nedomāja maksāt mafijai tai pienākošos procentus no peļņas...

Aitu kūts logi ilgi palika aizsegti ar slēģiem. Amerikānis, kas nelegāli bija pārgājis robežu pa mūļu ceļu Garavānas pārejā, pēdējās dienās sāka ievērot neparastu rosību. Viņš bija apmeties Kastelārā, Alpu kalnos, un sēdēja kafejnīcas terasē, no kuras varēja ar binokli neuzkrītoši novērot, kā abos virzienos pārvietojas neliela kravas mašīna un vieglā mašīna — melns ,,sitroens“.

Laboratorija strādāja pilnā sparā. Amerikānis caur puķēm nodeva šo svarīgo informāciju Pcnelopei, kura kā parasti pildīja sakarnieces funkcijas.

Tai rītā Langusts ieradās vēlreiz...

Franss nodzēsa cigāru pret terases flīzēm. Viņš piecēlās un atspiedās pret margām blakus Roko.

— Zini, — viņš ieteicās, — man būs jāsatiekas ar Tozonī. Varbūt izdosies uzzināt, kad viņi brauks pēc preces... Tad mums atliks vienīgi sākt rīkoties...

Roko piekrītoši pamāja.

— Par to vari neuztraukties, paļaujies uz mani, — Franss turpināja. — Tev būs vajadzīgs palīgs — kāds apņēmīgs puisis, jo tie tur var izrādīties pārāk ietiepīgi... bet es... es nedrīkstu atklāt savu piedalīšanos visā šajā lietā...

— Skaidrs, ka nedrīksti, — Roko apstiprināja.— Neuztraucies, es zinu kādu, kurš mums var palīdzēt. Blondais Džo man būs vislabākais palīgs šajā operācijā... Grēks izgāzt tādu lietu kā šī...

Franss Langusts kā vienmēr pasūtīja sev liķieri ,,Pastis“ kafejnīcā „Pie Fannijas“, izjuzdams patīkamu atkalredzēšanās sajūtu pēc ilgās šķiršanās. Šī kafejnīca atradās netālu no viņa tēva bijušās zivju bodītēs, kas jau divreiz bija mainījusi saimniekus, pēc tam, kad Franss izlēma pamest zveju un zivis vispār un sāka nodarboties ar daudz ienesīgākiem, bet daudz mazāk godājamiem darbiem.

Antonins Tozonī sekoja ar acīm ,,Rikāra“ pudelei, ko kafejnīcas „Pie Fannijas“ saimnieks atnesa un kopā ar glāzēm nolika godājamo viesu priekšā. Antonins un Franss netikās bieži, bet viņiem bija tāda sajūta, it kā viņi vispār nebūtu šķīrušies. Visa viņu jaunība pagāja anīsa smaržas apdvesta, starp dzelteniem un ziliem pelnu traukiem un palielinātas Dibrī gleznas reprodukciju. Viņi bija nelabojami divnieku karaļi, kas dzina izmisumā savus skolotājus. Savas regulārās palaidnības un blēņudarbus viņi pārtrauca tikai tad, kad Antonins, atstājis Fransu rakņājamies ledainajā zivju masā Suberta bodītē, pats salīga par matrozi uz kuģa, kas pārvadāja pastu un pasažierus, lai, kā viņš pats izteicās, paskatītos uz jūru no Ifas pils otras puses. Pēc kāda laika viņam vairs nebija noslēpumu ne Libānā, ne Indijā, ne arī Tālajos Austrumos. Pēc atgriešanās no braucieniem viņš tīri labi nopelnīja, pārdodot opiju Marseļā. Uz kuģa viņš bieži mainīja savas slēptuves, lai piemānītu modros muitniekus. Antonina kapitāls auga ātri, jo tai laikā Marscļas noziedznieku un prostitūtu pasaules karaļi Kar-bonē un Spirito tieši ar narkotiku palīdzību paplašināja savu impēriju...

Antonins nepalika ilgi par pasta un pasažieru kuģu kompānijas matrozi. Izmantojot veco draugu palīdzību, viņš radīja savu paša realizācijas tīklu. Drīz pēc Francijas atbrīvošanas no hitleriešiem un pēc tam, kad iegrima nebūtībā Karbonē un Spirito noziedzīgā alianse, kas bija sasmērējusies, sadarbojoties ar gestapo, viņa tikls Francijā kļuva par galveno.

Tozonī nostiprināja savas pozīcijas Parīzē, Pigala laukumā. Tur viņa ietekmes sfērā nokļuva uzreiz trīs striptīza bāri. Mehiko viņš tirdzniecību apvienoja ar tādu čemodānu ražošanu, kam bija dubults dibens un kas kalpoja kā ideāls līdzeklis, lai heroīnu nogādātu uz Ziemeļameriku. Viņa

darbību raksturoja pilnīga nesodāmība. Vēl vairāk viņa prestižs pieauga, kad viņam izdevās iesaistīt Raskasī — savu agrāko kolēģi no kuģu laikiem. Tas patiešām bija ārkārtīgi vērtīgs ieguvums, jo Raskasī nevarēja iedomāties savu dzīvi bez ķīmijas. Tā Tozonī kļuva par trīs pagrīdes la-baratoriju īpašnieku un izvirzījās pirmajā vietā pasaulē heroīna ražošanā.

* * *

Antonins gāja ļoti stalti. Gaumīgi ģērbies, gara auguma, slaids, viņš drīzāk atgādināja godprātīgu ierēdni. Viņa draugs Franss bija vienā veeumā ar viņu, bet izskatījās kā novecojuša dzīves baudītāja paraugcksemplārs: slinka izskata, maisiņi zem acīm, sarkanu degunu. Kopā ar iesirmajiem matiem tas viss atgādināja vienu no tiem mūkiem, kurus Kamambēras siera ražotāji nolīga par sargiem, un viņi ar klabekļiem staigāja pa ielām.

— Nesaprotu, kā tev tas izdodas. Katru reizi, kad es tevi salieku, tu izskaties jaunāks...

Tozonī plānajās lūpās pavīdēja apmierināts smaids.

— Tas ir režīms, mans mīļais. Es pilnīgi atteicos no tabakas un alkohola, bet, kas attiecas uz sievietēm, tad tikai tik, cik tas nepieciešams, ar mēru... Kā tev klājas?

— Viss normāli, — Langusts atteica. — Manā profesijā bezdarbnieki nemēdz būt. Jo vairāk būs bagātnieku, jo vairāk zagļu. Kamēr ir zagļi, tikmēr arī zagto mantu uzpircējiem būs darbs...

— Tev taisnība, — Tozonī piezīmēja nedaudz skumji. — Ja es atceros, ka mūs uzskatīja par nekur nederīgiem, mūs abus. Par nākamajiem ubagiem. Padomā tikai! Atceries teicamnieku Betoljo? Tas kretīns strādā par tramvaja konduktoru. Nopelna ne vairāk par tūkstots divsimt frankiem mēnesī... Es viņu nejauši sastapu Kaplī-le-Ruē ar visu viņa resno sievu un lietussargu. Viņš jutās tik nožēlojami, ka pat neiedrošinājās ar mani sasveicināties!

Franss lēnām sūca savu ,,Rikāru“, stāsts viņam bija radījis labu garastāvokli. Viņam nepatika pielīdējs Betoljo, kas vienmēr cēla roku un bija gatavs atbildēt uz jebkuru skolotāja jautājumu! Jau tad viņš bija tīrais ,,stukačs“... Jābrīnās, ka viņš nav kļuvis par policistu...

— Vai tu vēl tāpat kā agrāk mīli ceļot?

— Jā, tāpat kā agrāk, — Antonins atbildēja. — Rīt no rīta es aizbraucu uz Tanžeru, uz Maroku... Bet no turienes uz Ameriku...

Ameriku... Amerikānis...

Amerikānis gaida no viņa informāciju, lai sāktu darboties. Tikai viens telefona zvans, un operācija sāksies. Franss te ir tieši šī iemesla dēļ. Viņam jāizdibina vajadzīgās ziņas no Antonina, jo citas iespējas iegūt informāciju nav. Bet tas nebūs viegli, Tozonī ir liels blēdis. Tikai, kad viņi jau ilgi bija apmainījušies ar nenozīmīgām frāzēm, parādījās vērtīgāka informācija:

— Vai neaiziesim pie katalonietēm nogaršot buiabesu? — ierosināja Antonins.

— Tūlīt?

— Kāpēc gan ne. Četros jau būsim brīvi. Pēc tam man vēl jāaizbrauc uz vienu vietiņu kalnos, netālu no Nicas.

Viltīgais Franss izgudrēm atteicās no priekšlikuma:

— Man neveicas. Vienos trīsdesmit es esmu ielūgts pie Fēliksa Islē-sir-la-Scržē. Bet, ja tu vēlies, vakarā vari mani izmantot par visiem simts procentiem...

Tagad pienāca Tozonī kārta noraidoši purināt galvu:

— Atkal nesanāk! Es atgriezīšos ļoti vēlu. Jānokārto svarīgs jautājums, tas saistīts ar finansēm.

Nu beidzot Antonins izpļāpājās. Nauda apmaiņai pret narkotikām. Viss skaidrs. Nevajadzēja pat neko jautāt. Rītdien viņam jābūt Tanžerā - jānogādā narkotikas. Pēc operācijas Tozonī nebūs par ko viņu turēt aizdomās. Vajadzēja uzzināt tikai, ka operācija ieplānota uz šovakaru... Atlika vienīgi brīdināt Roko. Be^ varbūt t pavadīt visu vakaru pie katalonietēm Mišcla slavenajā restorānā, un tad visi draugi varēs liecināt, ka Franss baudījis dievišķīgo buaibesu.

Vienmēr patīkamais jāsavieno ar derīgo.

Raskasī seja, viņa platie pleci un visa figūra bija kā izcirsta no marmora. Mierigo skarbumu vēl pasvītroja brilles masīvos ietvaros. īsā ezīti apcirptie mati un kustīgās zilgani zaļās acis papildināja šī cilvēka veidolu, kuru varēja noturēt par kara ārstu vai desantnieku.

Laboratorija, kas atradās vecajā aitu kūtī, protams, nemaz nelīdzinājās tai ultramūsdienīgajai rūpnīcai, par kuru ķīmiķis sapņoja visu mūžu... Godājamā Raskasī tieksme pēc piesardzības un slepenības bija pārspējusi vēlmi pēc modernisma un pilnības.

Ar neslēptu pretīgumu viņš vērās uz vājo ventilatoru, kurš nespēja izvēdināt pat kodīgo skābes smaku un siltumu, kas nāca no žāvēšanas skapjiem... Kas gan ticēs, ka ar šo necilo iekārtu viņš sapelnījis veselu kapitālu? Uz aizvēsturiskiem galdiem stāvēja gāzes sildāmierīces ar accti-lēna pārtvaices aparātiem. Dziļāk telpas iekšienē tieši uz grīdas nekārtīgi mētājās trauki ar acetonu, vīnskābi, kaulu oglēm, ogļskābo nātriju... Blakus guļošajos, atvērtajos čemodānos jau bija iepakots ap simt kilogramiem tīra heroīna. Cilā laboratorijas stūrī paketes ar jēlmorfiju gaidīja, kad tām pieskarsies speciālista prasmīgās rokas. Ar to visu nodarbojās Raskasī. Viņa galvenais un uzticamākais palīgs visās lietās bija atvaļināts policists Rafalī, kurš atbildēja par ķīmisko komponentu sagatavošanu apstrādei un sekoja kārtībai telpās. Kad Raskasī kāda iemesla dēļ uzrunāja savu uzticamo kalpu, varēja likties, ka viņš to grib aizvainot. Rafalī tam nepievērsa nekādu uzmanību, viņš jau bija paguvis pierast pie šī komandiera toņa, nepacietīga vecākā matroža balss.

— Līdz vakaram visam jābūt gatavam, - Raskasī norūca. — Cik daudz preces tev vēl atlicis iepakošanai?

— Divdesmit pieci kilogrami.

— Tad viss kārtībā.

Raskasī tūlīt novērsās un sāka novērot krāšņu darbību. Vai viņš domāja par ceļu, kādu bija nogājis no pasta un pasažieru kuģu kompānijas bijušā matroža? Bez šaubām, viņš bija veikls, bet vienlaicīgi arī piesardzīgs un nekad neņēma divreiz pēc kārtas izejvielas pie viena un tā paša aptiekas preču tirgotāja. Viņš radīja savu speciālu piegādātāju tīklu visā valsts teritorijā līdz pat franču Elzasas provincei. Protams, tas dārgi izmaksāja, bet toties izslēdza liekas valodas, kas šai biznesā bija nevēlamas un neizbēgami noveda pie katastrofas... Šī iemesla dēļ ari bija regulāri jāmaina laboratorijas atrašanās vieta...

Beidzot Raskasī bija zirgā! Vairs nebija aiz kalniem tas brīdis, kad viņš varēs sev nopirkt villu Mcžēvā, vēl nav pabeigta arī viņa mājas celtniecība Treijā...

Mežēvas ārstnieciskais gaiss attīra plaušas no skābju tvaikiem, bez tam tā atrodas netālu no Šveices... Kad viņa rēķinā Ženēvas banku savienībā būs pietiekoši daudz nuļļu, tad viņš pavadīs ceļojumos sešus mēnešus gadā. Viņš noteikti dosies ceļojumā apkārt pasaulei kopā ar savu jauno draudzeni Žozctu, kas nekurnēdama palīdzēja viņam nest viņa smago nastu. Žozeta bija tīrais dārgums. Viņā apbrīnojami apvienojās darbīgums un piesardzība. Viņa pilnā mērā bija pelnījusi labāku dzīvi, šī oficiante no Panjē-Flerī, privileģētā Marseļas kvartāla pērle...

Bagātais Raskasī bija ļoti noslēgts.

Pēc aitu fermas nopirkšanas ciematā viņu bija redzējuši labi ja pāris reižu. Visi apkārtējie bija pilnīgi pārliecināti, ka aitkopība aizņem visu viņa laiku.

Šajā nomalē būtu neiespējami nodzīvot visu mūžu, bet kādu laiku te vēl varēja pavadīt. Starp citu, šeit Raskasī bija ievērojama persona un bija ieguvis vispārēju atzinību. Tas bija viņš, kas ziedoja divtūkstoš franku draudzes baznīcas nabago fondā.

Mērs nelika ilgi gaidīt un tūlīt piedāvāja viņam goda zīmi „Par nopelniem lauksaimniecībā", bet Raskasī pieklājīgi atteicās. Izvairīšanās no skaļas slavas ir izcilu cilvēku īpašība... it īpaši, ja viņi vēlas savai personai piesaistīt pēc iespējas mazāku uzmanību!

— Iedodiet to labāk savam palīgam...

Pēc tam uz Mentonu aizceļoja slavinoša atsauksme par Raskasī, kas bija adresēta nacionālās žandarmērijas brigādes vadībai. Tā tika apslāpēta sākotnējā kārtības sargu vēlme iegūt informāciju par rajona uzradušos uzņēmēju. No šīs dienas jaunais sīkais zemes īpašnieks kļuva par savējo... Starp citu, Kaslelāra atradās diezgan tālu no lielajiem ceļiem un, ja vēl ņem vērā, ka benzīna vienmēr nepielika... Žandarmi apmierinājās ar mēra sūtītajiem ziņojumiem.

Nevienā neizsauca izbrīnu arī tas, ka jaunajā saimniecībā nebija aitu. Tas nozīmēja, ka īpašnieks, kuru trijos mēnešos varēja redzēt labi ja desmit dienas, vienkārši vēl nav beidzis aprēķināt sava uzņēmuma rentabilitāti. Audzēt šos nelielos dzīvniekus, kas dod brīnišķīgu vilnu, nav tik vienkārši, kā varētu likties.

Kafejnīca atradās vienā ēkā ar mēriju, un tās pastāvīgie apmeklētāji prata novērtēt Raskasī piesardzību. Viņš vis neriskēja kā citi vieglprātīgie pilsētnieki, kas mēģināja ķerties pie kazu vai mājputnu audzēšanas, kuriem nebija noieta, un īpašnieki viens pēc otra izputēja...

Neviens nevarēja aitu fermas saimnieku apvainot pārliecīgā izšķērdībā. Viņam piederēja tikai veca kravas mašīna, ko nevarēja pat salīdzināt ar viņa draugu garajām un zemei pieplakušajām mašīnām, kurās tie reizēm ieradās uz aperitīvu... Visā visumā mierīgs cilvēks...

Žozeta bija lieliska lauku mājas saimniece. Rokas priekšauta kabatās sabāzusi, viņa stāvēja uz galvenās ēkas sliekšņa. Paskatījusies apkārt, viņa piespieda slepena zvana pogu, kas bija paslēpta aiz sijas. Viņa pazvanīja trīs reizes, ievērojot noteiktas pauzes kā Morzes ābecē.

Durvis atvērās:

— Vīri, laiks vakariņot!

Raskasī un Rafalī ieņēma savas vietas pie saimes galda gluži kā savai saimniecei padevīgi kalpi... Kurš gan, vērojot viņus, varētu iedomāties, ka tikko viņi gatavojuši tādu vielu, kas spēj nogalināt pat no attāluma?

— Nesen es biju Kaslelārā, — Žozeta stāstīja, likdama uz šķīvjiem pelmeņus. — Man vajadzēja piezvanīt. Tieši vienpadsmitos tur būs Antonins ar naudu... Mums jāierodas tūlīt pēc viņa, bet pēc tam ātri jā-pazūd...

XXXII

— Nemociet mūs tik ilgi, komisār... Jūs taču teicāt, ka Lietišķais...

Lietišķais! Sājā milzīgajā kabinetā ar nepatīkamā bordo krāsā nokrāsotām sienām no Francijas elegantā iekšlietu ministra lūpām Fužerū iesauka izskanēja kaut kā dīvaini. Kā jau pieredzējis stratēģis Vješēns vēl ieturēja pauzi. Viņš pārlaida vērtējošu skatienu visiem, kas bija sapulcējušies ,,Bovo“ viesnīcā zem iespaidīgu izmēru lustras. Katram tika dots vēl laiks, lai pārdomātu visu viņa teikto. Es to izmantoju un paskatījos uz kabineta pretējo pusi, kur tērauda portāla abās pusēs zem Francijas republikas ģerboņa stāvēja divi policisti ar automātiem.

Kopš viņš strādāja policijas sistēmā, Resnis bija redzējis daudzus ministrus! Ja precīzi, tad piecus vai desmit, kā viņš pats man kādreiz teica. Tas bija Trešās un Ceturtās Republikas laikā. Visiem ministriem bija zilas kaklasaites, visi bija Goda Leģiona kavalieri, visiem bija profesionāla politiķa skaidrais, apķērīgais acu skatiens. Viena Republika nomainīja otru, vēlēšanu kampaņas prasīja aizvien spilgtākas krāsas uz neskaitāmajiem plakātiem ar solījumiem, kas karājās metro tuneļos... Iekšlietu ministri no saviem padotajiem prasīja to pašu...

Juzdamies lieliski savā izejamajā uzvalkā, Vješēns uzmeta viltīgu skatienu augstajām amatpersonām, kas tā tvēra katru viņa vārdu, it kā viņš būtu lielais policijas pareģis.

Sākās trešais cēliens. Jau bija izstāstīts par Amerikāņa nodarījumiem Francijā un manu izmeklēšanu Sicīlijā. Vješēns bija izpētījis dosjē līdz pēdējam burtiņam. Viņš bija apbūris auditoriju, visu acis bija kā piekaltas tikai viņam.

Aiz. garlaicības es sāku apskatīt šīs pasaules varenos. Pa labi no iekšlietu ministra aiz gara, zaļa galda ļoti taisni sēdēja jūras flotes ministra vietnieks, La Morlijēra māsasdēls. Viņš bija neliela auguma, neizskatīgs, ar sarauktām uzacīm uņ tā saukto Burbonu degunu, ar kuru nezin kāpēc apveltīti vienīgi aristokrāti. Nav pat vajadzīgs pieminēt, ka ari viņam bija muižnieka tituls. Otrā pusē ministram savu kailo galvvidu zibināja nedaudz saplaci-

nātais, ja tā var teikt par cilvēku, kriminālmeklēšanas policijas ģenerāldirektors. Viņš nenovērsa acis no Rešņa.

Policijas prefektūras aunapieres ari bija šeit: prefekts urbināja degunu, domādams, ka neviens to nemana, Pomareds bija ērti iekārtojies man pretējā stūrī. Viņš izskatījās lieliski, šis lielais mākslinieks inspektors Pomareds. Viņa melnā, pušķī sasietā kaklasaite bija nomainīta pret ceriņkrāsas, kažokādas jaka, kas šķita šūta no kurmju ādām, meta krokas un izskatījās, ka viņam uz ceļiem saritinājies guļ kaķis. Mākslinieka acis aptvēra visu ainu, kuru viņš laikam gan neatteiktos iemiesot uz audekla. Pat ne ainu, bet lielu cirka arēnu.

Jāalzīst, kaut arī es to darīju visai negribīgi, ka Resnim ir stāstnieka talants! īsts čempions vārdu ekvilibristikā, tajā viņam neapstrīdami nav un nevar būt konkurentu! Apskaužamā vieglumā Vješēns uz lakota parketa izpildīja sarežģītas piruetes. Viņa runas akrobātiskie kūleņi vienmēr sasniedza mērķi. Te pēkšņi auditorijai pārskrēja neapmierinātības vilnis.

Taču, kad viņš pārgāja pie trešā cēliena — vietējās aviokompānijas lidmašīnas nolaupīšanas un dona Gvidoni mafiozi pratināšanas — es paliku ar vaļā muti! Sitiens ar kreiso, sitiens ar labo, aperkots un Zampa nokautā:

— Kungi, saskāries ar slepkavas stūrgalvību, es biju spiests pieņemt lēmumu. Es baidījos, ka amerikāņu policija mūs apsteigs un pakamps lielāku kumosu. Paklausot maniem kategoriskajiem norādījumiem, Bornišs visu laiku ziņoja man par visiem notikumiem. Tādēļ Zampas atzīšanās bija kriminālmeklēšanas policijas darba metožu triumfs! Es novājināju Zampas spēkus ar konkrētiem jautājumiem. Bornišs otrā vada galā tos atkārtoja vārdu pa vārdam. Zampas morālo garu izdevās salauzt, un viņam neatlika nekas cits kā kapitulēt!

Tas bija pāri maniem spēkiem, es stāvēju kā nolēmēts! Bet Resnis pat nedomāja beigt! Viņš vēl nepaguva izstāstīt līdz galam vienu, kad jau sāka skaidrot, cik rūpīgi un ar kādu uzcītību viņš mani mācījis, kā labāk panākt Masjaka tētuka atklātību, kurš bija nakts izklaides iestāžu imperators un kuru arestēja jau agrāk, pateicoties viņa centībai dienesta uzdevumu izpildē... Viņš nedeva pal mājienu, ka ari tiesnesim Businjo šai lietā bijusi kāda nozīme...

Viņa skatiens neapstājās pie manis pat ne uz mirkli. Radās iespaids, ka viņš mani meklē kaut kur kabineta viņā galā... Es biju galīgi apdullināts un uzvarēts, es vairs nespēju skatīties uz šo trekno muguru bez vidukļa, uz šaurajām, apspiestajām biksēm, kas tā nepiestāvēja viņa augumam...

Māceklim, iesācējam piegriezēja amatā, kas bija šuvis viņam uzvalku, vēl bija ilgi jāmācās, lai k)ūtu par meistaru...

Kad Resnis savā stāstā nonāca līdz Lekēna ielai, es viņā jau vairs neklausījos...

— Runājiet īsāk, - ministrs uzstāja. - Jūs mums teicāt, ka Lietišķais...

Vješēns pamāja, tad tādā pat balsī turpināja:

— Ministra kungs! Lietišķais izlikās, ka neko nezina. Viņš saprata, ka mēs viņam neko nevaram padarīt. Tad es viņu satvēru tā, ka mēs izrādījāmies aci pret aci, es paskatījos viņam tieši acīs un izteicu tikai vienu vārdu:

— Penelope...

— Kā paroli...

— Jā, ministra kungs, tieši tā. Lietišķais padevās un pastiepa man roku. Es to paspiedu. Viņš bija uzvarēts!

* * *

— Mans Dievs! Velns parāvis! Kas te notiek? Jūs nekad mani neklausiet, Borniš. Es neatceros, ka jebkad manā dienestā būtu bijis tāds juceklis. Viss sākās kopš tā brīža, kad es jums uzticēju Mcsīnas lietu!

Resnis kliedza spiedzīgā balsī, ārdījās, lamājās. Tad viņš uzlēca no krēsla un sāka skraidīt pa istabu, seja viņam pietvīka tumši sarkana, rokas aiz muguras nervozi raustījās. Skriedams man garām, viņš meta uz mani saniknotus skatienus. Niknuma uzliesmojums bija kā slaucīt aizslaucījis no policijas pārvaldes koridoriem visus darbiniekus. Es biju iespiests starp sienu un grāmatu skapi, kura plaukti nekad nebija redzējuši grāmatas, un klusēdams mēģināju, cik tas bija manos spēkos, izturēt šo nevaldāmo viesuļvētru.

— Nav ko priecāties, - Vješēns iekliedzās, pēkšņi uzradies manā priekšā. — Amerikāņa lieta ir izgāzusies, vai nu jums tas patīk vai nc. Izgāzusies un cauri! Jūs divreiz palaidāt garām iespēju noķert šo mafiozi — Medānā un Džeksonā. Un es vēl cerēju, ka jums izdosies atspēlēties ar tētuka Masjaka nopratināšanu Santē. Bet nekā! Es pārvērtēju jūsu spējas! Viss taču bija tik vienkārši, Dievs mans liecinieks. Tētuks pats lūdza, lai viņu uzklausa. Un pat te jūs visu sabojājāt! Es nemaz nerunāju par Liliānu! Viņa aizbēga no jums Lckēna ielā! Borniš, vai jūs gadījumā par mani ncņirgājatics?

Viņš atkal sāka skraidelēt pa istabu, šad tad apstādamies, lai atvilktu elpu, izspiedās starp diviem krēsliem, strauji atrāva durvis uz sekretariātu un tūlīt tās aizcirta no visa spēka.

— Bet tie stulbeņi no Nicas, — viņš turpināja, nomezdams raga brilles uz sava galda. — Tie ir vēl labāki! Nevarēja izdomāt neko oriģinālāku, kā dzīties pakaļ „mersedesam*1 vissliktākajā mašīnā, kāda tikai atrodama kriminālpolicijā! Varēja paņemt factonu, ja tie vispār vēl eksistē! Uzsākt pakaļdzīšanos mašīnā ar trīscilindru dzinēju! Un pēc tam vēl brīnās, ka ļaundarim izdevās no viņiem aizbēgt! Vēl jānoskaidro, vai viņi to neizdarīja tīšām!

Sekoja krass pagrieziens par simt astoņdesmit grādiem, un Resnis atkal parādījās manā priekšā, blenzdams manī pārmetuma pilnām acīm:

— Tāds iespaids, ka jūs visi izmantojat manu aizņemtību ar citām lietām. Jums nospļauties, ka man neizdodas atklāt trīskāršo slepkavību Liberonā! Jūsu reputācija jau no tā necietīs. Es gribētu redzēt, kā jūs pēc tam izturētos papīra smērmaņu — žurnālistu bara priekšā, it īpaši dienvidu avižeļu žurnālistu, kuri ir visžultainākie, ko es zinu, un lai tikai kāds mēģina to apstrīdēt! Es nemaz nerunāju par grūtībām ar Marseļu: mani pastāvīgi rausta un atrauj no darba.

Komisārs Pcdronī, kaul cs nekad nebūtu dzirdējis šo uzvārdu! Arī labais tips! Es viņam uzdevu sekot diviem narkotiku biznesa darboņiem — Tozonī, kas finansē šo lietu, un Raskasī, kas nodarbojas ar preces ražošanu. Uz viņu pēdām mani uzveda nodaļa cīņai ar narkotikām. Kā jums šķiet, ko izdomāja Pcdronī? Viņš šiem diviem blēžiem astē uzsēdināja visnožēlojamāko špiku, kādu tikai var atrast visā apgabalā. Galvā viņam tāda cepure, kā Notrdamdelagarda! Rezultātā šo Pedronī ziņotāju numur viens saķēra vecajā ostā, un viņam kaklā puiši uzkāra uzrakstu: „Faraonam, kas mīlēja risku!"

Vješēns atkal attālinājās, sabāzis rokas kabatās, žakete mugurpusē uzrāvusies. Viņa niknums pamazām noplaka, bet tagad pienāca kārta draudiem:

— Ticiet man, Borniš, drīz viss izmainīsies. Direktors man piekrita, un ievedīs kantorī kārtību.

Jā, mūs sagaida lielas pārvietošanas. Uz robežas vienmēr ir daudz vakantu vietu. Turpmāk tos, kas nestrādās kā nākas, gaida pārvedums dienesta interesēs. Pēc tam varēsiet sūdzēties arodbiedrībai vai, kur vien vēlēsieties.

Personīgi jums sākumam nāksies atteikties no bezjēdzīgās laika šķiešanas pie anīsa liķiera glāzes kafejnīcā „Santa Marija" un pie spēļu automātiem. Paskatieties uz mani, vai jūs jebkad esat redzējis, ka es spēlētos ar tiem jūsu delfiniņiem vai ko citu, kādas tur vēl ir tās spēlītes?..

Es jau vairs neklausījos Resnī. Tiklīdz viņš pieminēja Tozonī un Raskasī vārdus, man piepeši atausa gaisma. Šie narkobiznesa darboņi bija Pcdronī labi zināmi, bet pagaidām viņam nebija izdevies tos notvert ar lietišķajiem pierādījumiem. Pedronī taču ir saprātīgs policists. Viņam bija pilnīgs pamats apgalvot, ka Marseļas policijas pārvaldē kāds strādā šo neliešu labā.

Es vairs nespēju domāt ne par ko citu. Vješēna tirāde gāja uz beigām, tā saplaka kā suflē.

Resnis apgāja apkārt savam galdam un niknumā pietvīcis iezvēlās krēslā. Man vajadzēja izmantot īslaicīgo klusuma brīdi.

— Šef, es jums varu kaut ko ieteikt. Policijai neizdodas tikt galā ar šiem fruktiem, bet mēs uzrīdīsim viņiem mafiju!

Viņš blenza manī ar nekustīgu skatienu, tā vien likās, ka viņa acis izspiedīsies no orbītām:

— Kādi frukti, kāda mafija, par ko jūs runājat, Borniš? — viņš beidzot izspieda.

— Jūs taču pats man tikko teicāt, ka viss šis juceklis sākās ar Me-sīnas lietu...

Šefs izslējās un pārgāja aizsardzībā:

— Jā, tā tas ir. Un es to apstiprinu. Bet ko jūs ar to domājat?

— Tad lai Amerikānis saceļ jucekli pie narkobiznesa darboņiem! Komandējumos uz Sicīliju un ASV es kaut ko esmu iemācījies. Jūs taču zināt, ka mafijas krusttēvs pieprasa nodokli par katru gramu jēlmorfija, ko laboratorijās pārstrādā par heroīnu un pēc tam pārdod patērētājam. Tāds ir likums. Bet Pedronī mums atkārtoja reizes divdesmit, ka Tozonī un Raskasī nav mafijas organizācijā. Viņi darbojas autonomi, individuāli, tātad viņi ir dona konkurenti...

— Bet kāds tam visam sakars ar mums?

— Ja viņi ir konkurenti, tas nozīmē, ka nemaksā mafijai nodokli, bet tas jādara visiem. Tātad viņi izaicina Goda biedrību, tas ir - mafiju, un tā jau nu nepalaidīs garām iespēju saukt viņus pie kārtības, lai tiktu ievēroti viņu nelikumīgie likumi. Piemēram, var noorganizēt uzbrukumu, lai sodītu izlēcējus...

Rešņa pirksti bungoja pa mapi, ko mēs viņam uzdāvinājām dzimšanas dienā. Viņš pašūpoja galvu, sejā bija lasāma vilšanās.

— Jums, Borniš, vajadzētu rakstīt scenārijus! Vai jūs pats ari zināt, kādas aplamības melšat?

— Es zinu, ko runāju. Ja Amerikānim pateiks priekšā, ka Ažūra krastā darbojas laboratorija, viņš noteikti šo informāciju nodos tālāk savam cienījamajam donam, bet tas tūlīt pavēlēs to atrast un likvidēt. ASV tā ir darījuši, dara un darīs. Beikers man stāstīja par līdzīgiem gadījumiem... Te jāpiekrīl Masjaka tētukam: Mesīnam jāpavcic kāda nozīmīga lieta, un tikai tad viņš var cerēt uz mafijas labvēlību...

— Bet vai jūs, mister Serlok Holms, man nevarētu pateikt, kā jūs domājat to visu paziņot Mesīnam!

— Protams, to nedarīšu es. Piemēram, kaut vai Langusts... Nevienam nav noslēpums, ka Suberts ir saistīts ar Roko. Вс/, tam viņš ir arī Lietišķā, tas ir, Sarla Fužcrū draugs. Saris ir jau zināmās Penelopes aizgādnis, un viņu pašu protežē policijas prefektūra. Lietišķais visu laiku uzsver, ka veic starpnieka lomu visās operācijās, nu tad lai to pierāda! Pienācis viņa laiks!

Vješēns uz kādu laiku atslēdzās un iegrima sevī. Sejā atkal parādījās ierastā pilnīga miera izteiksme. Pirksti beidza burzīt mapi. Beidzot viņš paziņoja:

— Vispār jūsu ideja nav nemaz tik slikta. Kā jums šķiet, Fužcrū piekritīs?

— Vajadzēs sagrābt viņu aiz rīkles. Viņš jāieinteresē. Piemēram, muitas pārvalde izmaksā prēmijas saviem ziņotājiem...

— Es piekrītu un dodu jums zaļo gaismu. Tikai pasteidzieties.

* * *

— Es neprasu tev, vai tu to vari vai ne, es tev stāstu, kas jāizdara...

Es noliecos pie Lietišķā un teicu uzticības pilnā balsī:

— Tu pateiksi savam drauģelim Langustam, ka Ažūra krastā pilnā sparā strādā laboratorija. Tās organizētāji lielās, ka tuvākajos mēnešos noliks mafiju uz ceļiem, jau tagad viņi tai ir nopietni konkurenti pasaules tirgū...

— Tas nav nekas jauns!

— Varbūt tev taisnība. Bet jaunais būs tas, ka tu dosi trauksmes signālu. Paziņosi mafijai par lai draudošajām briesmām. Tā tu sev iegūsi mafijas cieņu un aizstāvību. Par pakalpojumiem tu paprasīsi nelielu atalgojumu, tā tas tiek darīts Amerikā. Nomierinies, viņi savu lietu zina labi...

— No kurienes radīsies tas atalgojums, mesjē inspektor?

— No narkotiku pārdošanas, kuras iegūs uzbrukumā laboratorijai. Tev tas jāpasaka Langustam priekšā... Tāpat arī individuālistu vārdi — Tozonī un Raskasī. Pēdējais ir ķīmiķis.

Pēkšņi Saris iecirtās:

— Tozonī? Tas taču ir Langusta bērnības draugs...

Es viņu apturēju ar rokas mājienu:

— Labāk noma/, nevar iedomāties! Tādā gadījumā tu uzzināsi ari operācijas norises laiku un paziņosi to mums.

— Bet viņš taču pats visu izstāstīs Tozonī...

— Nē. Langusts ir Organizācijā. Protams, viņš tās hierarhijā atrodas uz zemāka pakāpiena nekā Amerikānis, bet tomēr viņš ir krusttēva uzticības persona Parīzes rajonā. Viņš neuzdrošināsies nodot donu. Viņš drīzāk izvēlēsies krusttēva labvēlību uz mūžīgiem laikiem nekā savu draugu no ielas... Mani galvenokārt interesē Amerikānis, tikai viņš un neviens cits. Langusts izsauks viņu, viņš paziņos savam šefam un, kad Roko ieradīsies Eiropā, lai sāktu operāciju, uz skatuves parādīšos es. Tagad tu saprati? Vienīgais, ko es no tevis prasu, ir uzzināt viņa ierašanās dienu un laiku...

Saris atkal iespītējās:

— Varbūt jums vēl arī vietu norādīt! Mani pēc tam nogalinās, viņi taču sapratīs, kurš nodevis visu operāciju!

— Nemaz ne! Par vietu es tev neko nejautāju, tā būs tava garantija. Man jāzina tikai datums un laiks. Tu neko par vietu nezināsi, un tāpēc uz tevi nekritīs aizdomas... Es tev atkārtoju vēlreiz, Sarlo, tu šai lietā neko nepaspēlē, bet vinnēt vari daudz...

* * *

— ... Viss izplānots lieliski, mesjē komisār. Atļaujiet jūs sirsnīgi apsveikt..

Francijas FIB augstākais priekšnieks pat nosarka no prieka!

— Un kas būs tālāk, mans dārgais komisār?

— Vienkārša lieta, ministra kungs. Atliek tikai noskaidrot, kur Bor-digērā uzturas Mesīna. Tas mani ilgi neaizkavēs. Tas ir sīkums, pierasta lieta.

„Patiešām, Vješēn, pietiek, turpināt tālāk nav vajadzīgs! Mums taču nav tiesības darboties Itālijas teritorijā, nu, bet kas attiecas uz manām Rivjēras gaitām, tad Resnis pats nevēlējās iedziļināties sīkumos..

— Šef, es slepeni došos uz Bordigēru...

— Nu nē, tikai ne to, Borniš... Nekādā gadījumā! Vai jūs maz saprotat, ko runājat? Bet ja nu Itālijā jums kaut kas atgadās?

— Piemēram, kas?

— Vai es zinu kas! Salauzīsiet kāju, notiks avārija! Jūs taču nevarat zināt, ko jums lēmis liktenis. Jūs nevarat pat iedomāties, kādas tad man būs nepatikšanas. Vajadzēs rakstīt ziņojumus, dot paskaidrojumus... Tāpēc nemaz nelūdziet, Borniš, nevajag būt uzbāzīgam.

— Šef, bet Amerikānis...

— Lūk, par ko jūs! Atkal jūsu Amerikānis... Vai jūs to visu speciāli sarīkojāt, tā tas jāsaprot?

— Trāpījāt tieši mērķī, jānoskaidro tikai viņa atrašanās vieta. Šar-bonjē ir pilnīgi pārliecināts, ka viņš ir Bordigērā, jo Liliāna aizbēga no sekotājiem tūlīt pēc tam, kad „mersedess" izsēdināja viņu stacijā un viņa drošības dēļ pārsēdās citā taksometrā...

— Borniš, pietiek par šo klaunu, sagādājiet man to prieku! Protams, jūs gribat braukt turp kopā ar Marlīzu, ar ieganstu, ka tā būs labāk ievērota konspirācija? Vai es varbūt maldos?

— Nē, šef. Patiešām kopā ar Marlīzu, tāpat kā Buisona lietā.

Kad es jau vēru ciet dūms, mani sasniedza Rešņa neapmierinātā ņurdēšana.

* * *

Marlīza staroja priekā. Mums, protams, bija ne jau nu labākais viesnīcas „Bellavista" numurs un ne jau luksa numurs, bet no tā pavērās skats uz jūru. Jūra izskatījās draudīga. Martina zemesrags slēpās kaut kur miglā. Jūra bija tādā pat zaļā krāsā kā seja lai raganai, stāva dežurantei, kad viņa, uzlikusi roku uz koka roktura, novēroja, kur mēs nakšņosim un kāds ieraksts par to parādīsies atbraucēju reģistrācijas grāmatā. Šķiet, ka viss tomēr nokārtojās, kaut gan es biju sagatavojies visļaunākajam. Sākumā man likās, ka te šajā jautājumā ir stingrāki uzskati. Bet, kad Marlīza pastiepa tūkstoš franku banknoti, plēsonīgajā maskā krunkas izlīdzinājās. Pietika ar vienu banknoti. Nebija laika apmainīt Vješēna iedotos frankus pret lirām. Marlīzas devīgums mani mazliet apmulsināja.

Iduāna iedotajā „Zilajā uzziņu grāmatā*1 Bordigēra bija pieminēta kā jūras kūrorts ār veselīgu klimatu. Tā bija izplētusies pa lielu teritoriju, kaut gan iedzīvotāju te bija maz. Toties papilnam bija viesnīcas un ģimenes pansionāti. Es pat nedomāju zvanīt uz franču konsulātu, lai uzzinātu, kur varētu būt apmeties pārītis Mesīna un Serizola. Varbūt, ka balodīši tomēr kādā viesnīcā bija aizpildījuši iebraucēju kartītes, kaut vai ar izdomātiem vārdiem?

— Neaizmirsti arī to, ka viņi varēja noīrēt villu, vai ne? — to man pateica priekšā Marlīza, plunčādamās dušā.

Numuros nebija telefonu grāmatas, jo telefons bija tikai pirmajā stāvā blakus kasei.

— Es ieskriešu pastā un tūlīt pat būšu atpakaļ.

Es gāju pa ielu, kura šķērsoja dzelzceļu. Aiz muguras palika jūra. Debesis klāja mākoņi, viss bija apmācies. Dvēselē ari. Manā kabatas portfelī atradās šī parīša fotogrāfijas, ko es aizņēmos no personiskajiem dosjē. Bet kā lai tās parāda, nepievēršot uzmanību?

Tas nemaz nav tik viegli!

Es patērēju stundu, lai aizietu uz pastu, pārlapotu telefonu grāmatu un nokļūtu līdz tūristu apkalpošanas apvienībai. „Ja tev ļoti paveiksies, tad varēsi satikt Roko un Liliānu zem rokas pastaigājamies kaut kur pilsētas zemākajā daļā. Vai ne? Bet tā jau ir pārāk optimistiska perspektīva, Borniš!**

Telefona mezgls atradās Vitorio Emanuēla ielā, bet pasta un telegrāfa nodaļa Stacones laukumā. Labāk, ja tie būtu kaut kur vienā vietā. Viesnīcu saraksts bija garš, pat pārāk garš... Man nebija tik daudz laika, lai to pārrakstītu. Pic tam nebija arī papīra. Es izrāvu lapu un slepus iebāzu to kabatā.

Pasta kalpotājs, atspiedis zodu dūrēs, mani uzmanīgi un nopietni uzklausīja:

— Mesīna un Serizola? Vakarā vai rīt no rīta es apvaicāšos par viņiem saviem pastniekiem. Ienāciet tā ap desmitiem. Ja mums izdosies sameklēt jūsu draugus, tad iedot viņiem jūsu adresi?

Ļoti laipni no viņa puses!

— Nē, mana sieva vēlētos viņus pārsteigt. Patiešām, kā var tik muļķīgi pazaudēt vizītkarti!

Es nebiju pārliecināts, ka pasta kalpotājs nepavada mani ar skatienu, kad es šķērsoju laukumu, bet paskatīties atpakaļ es tomēr neuzdrošinājos un devos uz tūrisma biroju, kas saucās „Itālija". Tikpat negatīva atbilde. Toties es saņēmu visu dzīvokļu aģentūru sarakstu. To nebija nemaz tik daudz.

Tikai astoņas, četras Marlīzai, četras man. Pēcpusdienā tās visas vajadzēja apstaigāt. Ierēdne ar brillēm, kas atgādināja skolotāju, neatstāja man gandrīz nekādas cerības:

— Bordigēru apmeklē ļoti daudz tūristu. Te nomā villas, sākot no Sanremo, tas ir pavisam sāņus, līdz pat Florencci, Romai, Neapolei un tā tālāk... Nav tādas vienas organizācijas, kas nodarbotos ar informācijas apkopošanu un kur jūs varētu griezties... Jāgaida, kamēr jūsu draugi paši dos par sevi kādu ziņu, citu izeju es neredzu...

Starp citu, es arī ne. Protams, bija vēl vietējā policija, bet ko tā varēja palīdzēt? Nē, te bija jātiek galā pašiem. Vēl vairāk tāpēc, ka tas bija to vērts.

Manu vilšanos nespēja kliedēt ne pilsētiņas skaistums, ne krāšņie, ziedošie dārzi, ne palmu birzis, kas aizņēma plašas teritorijas, un pat ne Marlīza, kuru es atradu jautru un atpūtušos viesnīcas „Bcllavista" numurā tieši virs sarkanām flīzēm izliktām akmens trepēm. Es biju noguris no bezmiega nakts, ko es pavadīju dziļās pārdomās zem putekļainas segas, valstīdamies uz trešās šķiras kušetītes.

— Dārgais, ieej dušā, un galva noskaidrosies. Es ceru, ka tu nedomāji, ka mums izdosies viņus uzreiz atrast? Bez tam mums divatā te nemaz nav slikti...

Pusdienosim restorānā „Belveder", es jau pasūtīju galdiņu. Es esmu tik izbadējusies kā vēl nekad!

* * *

Četrās dienās, ko mēs pavadījām Bordigērā, man jau bija līdz kaklam visu veidu un krāsu viesnīcas, pansionāti un aģentūras! Pilsēta bija izstaigāta krustām šķērsām, sākot ar jūras krastu līdz Kapo laukumam, no vecpilsētas gleznainajām ieliņām līdz pirmajām Valekrosia mājām, kas slēpās starp olīvkokiem un ziediem. Te man vairs nebija .nekādu noslēpumu. Ārā kļuva siltāks, bet tas mani neiepriecināja — pēdas bija kā noklātas ar tulznām. Tās man traucēja iet pa garo, līkumoto Koli ielu, kas veda augšup aiz Svētās Marijas Magdalēnas baznīcas. Sī bija vienīgā vieta, kur mēs vēl nebijām bijuši. Mans optimisms palēnām zuda. Steidzīgi bija vajadzīga mašīna.

— Starp citu, ja runājam par mašīnām, — Marlīza piezīmēja, — mēs pavisam esam aizmirsuši par garāžām un benzīna uzpildes stacijām... Jādomā, ka tāds kā Roko nepārvietosies kājām.

Ak, šīs Marlīzas pamācības man jau apnikušas līdz kaklam. Tās nav saskaitāmas. Viņai, nevis man vajadzēja strādāt policijā! Bet Resnis Parīzē sāka jau nervozēt. Šodien es runāju ar viņu pa telefonu.

— Jums šķiet, ka ir vērts nīkt tai viesnīcā? Kāpēc man veselu stundu jāgaida atbilde? No jūsu Lietišķā gan nav sevišķi daudz jēgas. Ko jūs pats par to sakāt? Kā jums veicas?

— Ne visai labi.

— Tas neko neizsaka... Kaut gan nevar jau savienot atpūtu divatā kūrortā un darbu!

Nepateicīgais!

— Sef, meklējumu loks paplašinās. Man būs vajadzīga mašīna... Varbūt es kādu iznomāšu...

— Kas par to maksās?

Viņā vada galā klusums, pēc tam:

— Es palūgšu Tordēru nosūtīt pie jums Forinī ar viņa trīscilindru agregātu, lai viņš jūs mazliet pavizina, bet ne uz ko vairāk gan neceriet!

Es vēl nepaguvu pārmīt pāris vārdu ar trim automehāniķiem no garāžas un četriem uzpildes stacijas strādniekiem, kas atradās netālu, kad Forinī jau bija klāt un kopā ar Šarbonjē slavēja pie viesnīcas. ,,Sitroens“, kam bija nācies izciest tik daudz Rešņa uzbrukumu, rēgojās pie ieejas.

— Nav divu domu, jūs jau esat izložņājis visu Bordigēru un tagad kārta Sanremo. Mēs esam jūsu rīcībā. Tagad mēs zinām, ko darīt.

Šausmas! Lēni vilkās stundas, monotonajā darbā visi jau sāka zaudēt pacietību. Vēl viena meklējumu diena. Forinī apturēja mašīnu pie vārtiem, kas veda uz vecpilsētu.

— Ja es tur iebraukšu, tad ārā noteikti netikšu. Te ir vēl sliktāk kā Nicas vecpilsētā. Gaidīšu jūs šeit uz Kolombo laukuma.

Līdz vakaram no mūsu uzbrukuma bija paguvusi izvairīties vienīgi aģentūra ,,Vcrselli“. Es gāju pa ielu Piņja kvartālā tā, ka nevienam ļaundarim neizdotos pašmaukt man garām nepamanītam. Te valdīja pilnīgs miers, vecie akmeņi elpoja, viss bija piesūcies ar senatnes smaržu. Mar-līza turējās pie manas rokas. Kopā mēs nozūdam labirintā, ko veidoja šķērsieliņas un trepes, kas līkumoja pie augstām māju fasādēm. Aģentūra ,,Versclli“ atradās senā ēkā blakus Svētā Stefānija baznīcai. Caur stiklu es ieraudzīju vecu cilvēku, kas vēroja ielu. Uz deguna viņam bija kaut kādas dīvainas brilles. Garie, sirmie mati, kas pakausī bija diezgan šķidri, krita uz pelēku blūzi ar tai piestiprinātu melnu tauriņu. Viņš drīzāk līdzinājās zinātniskam darbiniekam kā nekustamā īpašuma tirdzniecības aģentam.

— Es iešu viena, — Marliza ierosināja. — Sievietēm vienmēr veicas labāk. Paslēpies.

Es paklausīju, tas nozīmē, apsēdos uz gadsimtu apzīmogota akmens soliņa tieši pretim augstajai mājai un sāku gaidīt. Cik ilgi? Varbūt trīsdesmit vai četrdesmit minūtes! Es nesekoju, cik ilgs laiks pagāja, un gremoju košļājamo gumiju. Kājas jau bija nogurušas. Nav slikti šad tad ap-15—268 sēsties. No manas vietas pavērās burvīga ainava. Mans skatiens aptvēra pakalnu un mūsdienīgo pilsētas daļu, kas stiepās no Vera raga līdz Nuāras ragam. Starp citu, man uz to nospļauties! Ko tur dara Marlīza? Viņa taču tur iegāja vismaz pirms stundas! Beidzot priekā starojošām acīm viņa parādījās. Viņa pienāca klāt un apķērās man ap kaklu.

— Kārtībā, dārgais. Man ir adrese. Ejam.

Pēc tam viņa atkārtoja maniem Nicas kolēģiem to, ko man bija izstāstījusi jau pa ceļam. Radās cerība sekmīgi pabeigt mūsu operāciju.

— Nācās izmantot klasisko mīlas trijstūri, — Marlīza stāstīja, — līgava stāvoklī, nelietis viņu pametis, bet viņa vairs īsti neatceras viņa adresi... Viņš jāatrod... Bērna labad... Parādīju fotogrāfiju...

Bordigērā Roko īrēja villu „Mona Loa“ uz vienīgās ielas, kas bija izkritusi no mūsu meklējumu zonas! Sākumā viņš griezies aģentūrā „Oltre-more“, tur brīvu villu nebija, nācās iet tālāk uz ,,Verselli“. Padzīvojušais vīrietis, izrādās, draudzējās ar kādu vulkanologu, kurš uz dažiem mēnešiem bija aizbraucis komandējumā...

— Tātad tā meiča, ko mēs pazaudējām, atrodas pašlaik kopā ar viņu, -Šarbonjē rezumēja.

— Kā gan citādi, tā taču ir viņa mīļākā, — es apstiprināju. — Bet tagad pie darba.

Lūk, arī mūs interesējošā villa, paslēpusies augļu dārza dziļumā. Uz gaišās fasādes krasi izdalījās olīvkoku zari. Pie ieejas stāvēja balts ,,fiats“. Pēc profesionāla paraduma es tūlīt iegaumēju tā numuru.

* * *

Resnis noslaucīja no pieres sviedrus. Viņš vēl nepaguva iebāzt kabatā kabatas lakatu, kad ministrs, neslēpdams satraukumu, viņam jautāja:

— Tātad Mesīnas atrašanās vieta ir noskaidrota. Ko jūs, komisār, domājat darīt tālāk?

Resnis droši vien veselu mūžību klāstīs viņam par iespējamajiem kontaktiem ar itāļu policiju.

— Rodas jauni sarežģījumi, ministra kungs. Mūsu priekšā ir ļoti grūts uzdevums. Mums taču nav tiesību darboties Itālijas teritorijā. Tāpēc es pavēlēju pastiprināt robežu novērošanu. Ko darīt tālāk? Mēģināsim aizturēt Mesīnu, kad viņš atgriezīsies Francijā, vai arī notversim viņu, kad viņš pats mūs aizvedīs uz pagrīdes laboratoriju. Es izvēlos otro variantu tikai tā iemesla dēļ, ka mēs pilnībā kontrolējam situāciju. Notikumi atlīstās tieši tā, kā es paredzēju...

Lieku galvu ķīlā, ka Resnis-tieši tā visu pasniedza ministram.

* * *

Amerikānis juta uz savām krūtīm patīkamu Liliānas pleca smagumu un zem muguras mīkstos spilvenus. Izsviest tirgū simt divdesmit kilogramu vislabākās kvalitātes heroīna! Jā, tur varēja apreibt galva. Nabaga marsclicši, viņiem šo preci tā arī neredzēt... Roko pats nekad nebija nodarbojies ar narkotikām, tās viņu nemaz nevilināja.... Bet dons pēdējā sarunā viņu pārliecināja, ka šie individuālisti, kas nevēlas maksāt nodevas Organizācijai, ir jāpārmāca.

Beidzot silusi viņa stunda, tagad viņš ne par ko nepalaidīs garām iespēju un kļūs par jaunā krusttēva labo roku. Liliānas roka glāstīja viņa vēderu.

— Kad man pēc tevis jāaizbrauc? — atskanēja jautājums.

— Nav ne jausmas. Viss atkarīgs no Blondā Džo šonera. Viņam mani jāgaida. Laiks iet...

# # *

Mūs četrus šajā mašīnā pamanīt varēja tikpat viegli kā tanku, kas parādītos Elizejas laukos. Cik ilgi vēl lai nīkstam šajā strupceļā! Vēl tikai trūkst, lai kāds nobijies kaimiņš uzlaistu mums karabinierus.

Nomierināja vienīgi tas, ka no villas „Mona Loa“, kas slēpās aiz ceļa līkuma, mūs noteikti nevarēja pamanīt. Sliktāk tikai, ka arī mēs neko neredzējām!

Marlīza un Šarbonjē, rokās sadevušies, bridi pa brīdim pastaigājās, lai izstaipītu kājas. Es savas kājas jau vairs nejutu. Iedomājos par Resni, kas pašlaik droši vien sūc savu liķieri kafejnīcā „Pie Viktora^1*, gaidīdams manu atskaiti par nelegālo operāciju Itālijā.

— Neiedomājieties tikai man zvanīt no Itālijas, piezvaniet tūlīt pēc atgriešanās Francijā. Es neko negribu zināt par to, ar ko jūs tur savā Bordigērā nodarbosieties... Vai jums viss skaidrs, Borniš? Neko negribu zināt...

Pienāca nakts. Mēness paslēpās aiz mākoņiem.

— Šķiet, ka Nicā līst, — Šarbonjē ieteicās. — Velna itāļi! Pie mums lietus, viņiem labs laiks...

Man nospļauties par Šarbonjē šovinismu. Gluži otrādi, labs franču lietutiņš mums ļoti noderētu! Jo stiprāk līst, jo lielākas mūsu izredzes palikt nepamanītiem... Viss apkārtējais izskatījās skaists, bet visai drūms. Gaidīšana turpinājās, vientuļās ugunis, kas šur tur mirdzēja, izskatījās aizvien draudīgākas, it kā katra no tām slēptu bandītu midzeni.

Marlīza ātri atgriezās.

— Villā nodzisa gaisma, — viņa pavēstīja. — Liekas, viņi atvēra mašīnas durvis. Laikam Lietišķais nav melojis...

Mēs „sitroenā** pamirām ar zemu pieliektām galvām, aizturētu elpu un sasprindzinātu dzirdi. Laiks it kā bija apstājies, es vairs nespēju nosēdēt tā saliecies!

Tieši tai brīdī, kad es uzdevu sev jautājumu, vai tikai Marlīzai tas viss nav rādījies sapņos, atskanēja motora rūkoņa. Varēja dzirdēt, ka tiek piedota gāze... Motora troksnis tuvojās. Es pacēlu degunu no priekšējā sēdekļa. Tieši laikā: priekšā kādus desmit metrus no manis aizbrāzās ,,fiats“ ar ieslēgtām ugunīm. Es neievēroju ne numuru, ne krāsu... Iekšā izdevās saskatīt divus siluetus... Sievietes galviņa ar gariem matiem stūres pusē — mašīnu vadīja Liliāna...

— Ko darīsim? — Forinī izslējies man pavaicāja.

— Braucam viņiem pakaļ, velns parāvis! Sarbonjē, palīdzi man pastumt mašīnu, lai motors sāktu strādāt bez lieka trokšņa...

Es jau biju izkāpis no mašīnas. Mēs atspiedāmies pret ,,sitroenu“ un stūmām mašīnu lejup, ārā no strupceļa. ,,Fiata“ lukturi lejā apgaismoja ceļa asos pagriezienus.

— Tagad uz priekšu!

Forinī brauca lejup pa nokalni, ieslēdza otro ātrumu un atlaida sajūgu. Motors sāka darboties... Es centos elpot dziļi, lai atlaistos spīles, kas žņaudza krūtis... Lūdzos, lai Forinī izdodas izbraukt līkumu. Es nenovērtēju viņa spējas. Viņš bija īsts profesionālis, ass. Tieši tāds vadītājs mums bija pašlaik vajadzīgs, lai ar nodzēstām ugunīm nobrauktu pa šauru ieliņu, kas ved uz jūru. Ja karabinieri redzētu, kā mēs līdzīgi spokiem iznirstam no nakts...

,,Fiats“ bija nedaudz atrāvies no mums. Es centos nepazaudēt no redzesloka sarkanās ugunis. Lūk, mēs jau izbraucam uz Aurēlija ceļa, kas stiepjas gar Vidusjūru; tuvojamies Vintimilai, pārbraucam tiltu, pēc tam otru, kas ved pāri putojošai straumei...

— Ieslēdz gabarītugunis, mēs taču jau esam pilsētā! — es izmetu.

— Jau sen izdarīts!

Mūsu virtuozais šoferis neko neaizmirsa. Te pēkšņi viņš strauji nobremzēja un iebrauca mašīnu strupceļā.

— Viņi apstājušies pie katedrāles, — viņš pavēstīja.

Es izstiepu kaklu un ieraudzīju attālāk stāvošu ,,fiatu“ ar ieslēgtu motoru. Man kļuva skumji ap sirdi. Vai patiešām atkal nekas neizdosies? Tuvojās kāds stāvs, tas iegāja luktura gaismas lokā. Es no izbrīna pamiru. Dzeltenā jakā tērpies zvejnieks ar acetilēna lampu rokā atvēra mašīnas aizmugures durvis un iekāpa tajā. Tas taču ir Blondais Džo! Džo Gaeta, Bruklinas slepkava, kas vienmēr darbojas kopā ar Amerikāni! Lietā bija radies jauns pavērsiens... tas visu sarežģīja, bet varbūt gluži pretēji -vienkāršoja. Tātad tagad piedalīsies jau trīs cilvēki. Un vēl kādi! Laikam te bez trokšņa neiztikt.

— Ko viņi tur dara? — Šarbonjē uztraucās. — Nevar būt, ka Amerikānis nolēmis doties uz zveju nakts vidū. Tevi taču arī tas pārsteidz, nu saki kaut ko!

Pēkšņi man atausa gaisma. Roko nolēmis apiet visus robežposteņus ar kuģi. Es jau nu gan zinu, kā to dara. Es atcerējos Fernando Ravala kuģīti, kas saucās „Jūras vergs" un šķēla jūras viļņus, vezdams kravu ar pasta un telegrāfa pārvaldes dārgumiem, ko Nicā bija nolaupījis Pjēro Psihs.

Trīsdesmit trīs miljoni 14b.gada franku! Bet tas bija jau sen... Kuģjs vienmēr bijis drošākais līdzeklis, lai apvestu ap stūri muitniekus un policiju. Jūra ir bezgalīga un tumša... Pa ūdeni es nevarēšu sekot... Ko lai es izdomāju, lai sagūstītu Roko Mcnlonā? Ja tikai viņš tur vispār parādīsies!

,,Fiats“ apstājās tieši pie nelielas ostas piestātnes. Es pazinu Mesīnu jau iztālēm pēc garā auguma. Viņam mugurā bija tumšas krāsas jaka, kas, acīmredzot, bija izņemta no bagāžnieka.

Es nolēmu pa tumsu nemānāmi piezagties tuvāk. Blondais Džo iededzināja acctilēna lampu. Tās gaismā divas figūras, kas kustējās pa tukšo piestātni, kur tikai piesietās laivas šūpojās viļņos, ļoti līdzinājās spokiem. Lai pārvarētu dažus kilometrus plato bīstamo zonu, nevarēja izdomāt nekā labāka.

Zvejnieku šoneris attālinājās no krasta. Es saklausīju raksturīgo motora troksni. Uz. airētāju soliņa viens otram pretī sēdošo draugu ēnas lēnām izgaisa naktī. Lukturis spoži spīdēja. Šūpodamies viļņos, šoneris virzījās uz, ostas izeju...

Pēkšņi ierūcās motors, un, strauji pagriezies, ,,fiats“ devās uz Francijas pusi.

— Brauc pakaļ!

Forinī strauji uzsāka braukt. Mēs devāmies uz robežu. Ponsenluī robežpunktā Liliāna uzrādīja dokumentus. Jauns inspektors viņai par atbildi laipni uzsmaidīja. Mūsu ierašanās, šķiet, atstāja uz. viņu gaužām vāju iespaidu. Pat Forinī policista apliecība nespēja uzlabot viņa īgno garastāvokli.

Mēs turpinājām sekot zināmā attālumā...

Uz vienu jautājumu pagaidām atbildes nebija: vai man izdosies atrast Amerikāni un Blondo Džo?

Liliāna atstāja aiz muguras Garavānu, tad Mentonu... Tagad viņa brauca pa ceļu gar jūru, kurš veda uz Kapmartinu.. Mēs braucām pa tuksnesīgām vietām. Varbūt tieši šeit, pie priedēm apauguša zemesraga, kas pacēlās virs jūras, arī vajadzēja satikties ar šoneri! Straujais Forinī jau bija apstādinājis mašīnu pie eleganta restorāna, kas saucās „Jūras zirdziņš^1* un pašlaik bija slēgts, jo trūka apmeklētāju.

Gaidīšana ievilkās, un man sāka zust priekšstats par laiku...

— Vai tev nav ko uzsmēķēt?

Forinī man pastiepa cigaretes. Es aizsmēķēju, vairs nespēdams valdīt nepacietību. Es smēķēju jau sesto cigareti, sirds drudžaini dauzījās... Nakts klusumā pēkšņi atskanēja šonera motora raksturīgie pukšķi... Lukturis trīs reizes iedegās un nodzisa... Viss kārtībā! Beidzot trūkstošais posms bija rokā! Amerikānis ir klāt! Drīz viņš izkāps krastā...

* * *

- Ministra kungs, — Resnis svinīgā balsī paziņoja, — manas pavēles pastiprināt robežu novērošanu nodrošināja panākumus. Amerikānis un Blondais Džo ir mūsu rokās. Patlaban šoneris, kurā atrodas abi noziedznieki, piestājis krastā, kur viņiem jāsatiekas ar meiču uzvārdā Serizola. „Fiats'* mūs taisnā ceļā aizvedīs pie pagrīdes laboratorijas...

Vješēna balss bija augsta un skanīga... Man tā vien likās, ka šai saspringto gaidu mirklī viņš tā piepūšas, ka uzvalks tūlīt pat izirs vīlēs.

Visas oficiālās auditorijas uzmanība bija kā piekalta viņa personai. No vienas puses, situācija vienkāršojās, bet no otras — sarežģījās... Kaut tikai neizjuktu Forinī „sitroens**! Kaut nu... Kaut...

* * *

Es nolēmu vēl kādu laiciņu nogaidīt savā paslēptuvē mežiņā virs šonera... Roko un Blondais Džo atgriezīsies no savas pastaigas...

Mēs viņus aplenksim un uzreiz dabūsim rokā gan heroīnu, gan slepkavas. Tas būs mazāks risks nekā melnā tumsā izsekot viņus līdz pagrīdes laboratorijas atrašanās vietai, kura bija atzīmēta tikai štāba kartēs...

Kaut gan Šarbonjē lieliski pārzināja apkārtni.

— Viņi dodas uz Kondaminu un Scnvinscntu, — izmeta Forinī. — Tālāk būs vieglāk.

Lai cik dīvaini tas neliktos, tā patiešām bija. Mēs bez sevišķām grūtībām, neviena neievēroti, izgājām pa taciņu tieši uz aitu fermu. Tad, lūk, kur atrodas pagrīdes laboratorija!

Logi bija apgaismoti. Sājā lauku klusumā noslēptajā rūpnīcā, kas pilnā jaudā ražoja heroīnu, bija kaut kas velnišķīgs. Varēja dzirdēt, kā darbojas ventilators.

Forinī iebrauca „sitroenu" slēptuvē. Nakts tumsu pāršķēla spoža lukturu gaisma. Amerikāņu mašīna apstājās ceļa sākumā. Divas milzīgas ēnas nesamērīgi lielās cepurēs tuvojās durvīm, kādu laiku nogaidīja un tad pazuda aitu kūts iekšienē.

Tagad mēs pamanījām divu citu ēnu virzīšanos uz priekšu. Šīs pieliekušās figūras jau pa gabalu piesaistīja uzmanību. Kaut gan es skaidri neredzēju, bet uzminēju, ka tie ir Roko Mesīna un Džo (iaeta. Viņi slapstīdamies uzmanīgi piezagās pie kūts un paslēpās abās pusēs durvīm.

Kāpēc gan indes ražotājiem nebija ne suņu, ne signalizācijas, kas varētu viņus brīdināt par nelūgtu viesu vizīti? Droši vien viņi pārāk paļāvās uz savu neaizsniedzamību... Jo labāk. Atlika vienīgi gaidīt. Ko lai dara, vai rīkoties saskaņā ar izstrādāto plānu, neņemot vērā, ka parādījies Blondais Džo?

* * *

— Atvērās durvis, — Vješēns stāstīja. — No durvīm krītošā gaisma izgaismoja daļu akmeņainā ceļa. Durvīs parādījās Tozonī un Vilakuā ar smagajiem čemodāniem rokās.

Vai gan viņi spēja pretoties diviem slepkavām, kas pēkšņi iznira no tumsas viņu priekšā! Protams, nē. Viņi nolika čemodānus zemē un pacēla rokas. Amerikānis un Blondais Džo iegrūda viņus atpakaļ telpā. Tagad pienāca mūsu kārta rīkoties!

Resnis ievilka elpu un pārliecinājās, ka visi klātesošies kā apburti klausās viņa epopeju...

Pēc tam bez iepriekšējas sagatavošanas:

— Mesjē, dienesta priekšniekam, kas rūpējas par savu cilvēku dzīvību, pienāca kritisks bridis... Amerikānis ir viens no mafijas idejiskajiem vadītājiem... Turpretim Blondais Džo — parasts slepkava... Vai man dot signālu uzbrukumam aitu kūtij?

* * *

Mēs bijām tikai trijatā: Šarbonjē, Forinī un es. Marliza satraukta gaidīja mūs meža norā paslēptajā ,,sitroenā“. Bet mēs pieplakām pie durvīm. Iekšā skanēja Amerikāņa asā un enerģiskā balss:

— Kas tad nu iznāk? Nodarbojaties ar narkotiku ražošanu, pat ne-paprasījuši dona atļauju.

Skaļi smiekli... Satraukums. Klusums.

Es sāku uztraukties. Ko viņi tur tik ilgi varēja darīt? Lietus sāka gāzt ar jaunu sparu. Es jau biju izmircis līdz pēdējai vīlītei. Kad es mēģināju pakustināt kāju pirkstus zābakos, man bija tāda sajūta, it ka es basām kājām šļakstinātos pa peļķi. No drūmajiem kokiem arī pilēja, visa apkārtne slīka lietū. Vējš meta ūdens straumes aitu kūts logos. Ko gan mēs, Šarbonjē un es, varējām darīt citu, kā tikai stāvēt lietū, galvas ievilkuši plecos. Forinī, vismazākais no mums, varēja paslēpties zem simtgadīga olīvkoka zariem.

Cik gan lēni vilkās laiks!

Dažus metrus no manis loga taisnstūris meta blāvu gaismu.

Es uzmanīgi piezagos pie tā. Roko un Blondais Džo jau bija piesējuši trīs vīriešus ar paceltām rokām pie koka sijas. Es atgriezos izejas pozīcijā. Šīs saspringtās gaidas bija neizturamas! Vajadzēja būt pārdrošam un straujam, bet manas kājas bija kā no vates! Sāka uzdot nervi...

Bet ja nu aitu kūts durvis nav aizslēgtas?

Es izlēmu pārbaudīt. Kaklu aizžņaudza kamols, es skaidri dzirdēju katru sirds pukstu.

Nācās rīkoties uz labu laimi... Klusu, loti klusu! Lūk, man paveicies, rokā man ir porcelāna rokturis, un tas pagriežas... Ja tas iečīkstētos, viss pagalam!

— Redzēsiet, ka mafija spēj izdomāt kaut ko interesantu, lai pārmācītu konkurentus, — beidzot teica Blondais Džo

Porcelāna rokturis padevās rokas spiedienam un lēni slīga lejup... Nospiests līdz galam... Ko es vēl gaidu? Laiks iet iekšā. Atceros Mar-līzu, kas palika lejā mašīnā. Tātad uz priekšu!

— Policija! Visiem palikt savās vietās!

Es drāzos uz priekšu, ar spēku atsperdamies uz notirpušajām kājām. Vēl pirms mirkļa es baidījos, ka tās var mani iegāzt. Bet nekā! Policista kājas nepalika kaunā.

Starp citu, policista rokas ari. Tās sagrāba aiz rokām Roko, kurš pārsteigumā izmeta pistoli.

Atskanēja šāviens, virs galvas nosvilpa lode... Džo sedza savu atkāpšanos no aitu kūts stūra... Otrs šāviens, logs tika atrauts vaļā... Blondais pazuda naktī. Šarbonjē un Forinī nāves bālumā uzslējās kājās un gudroja, uzsākt vajāšanu vai ne... Kāpēc...

— Draņķi tāds, — Sarbonjē beidzot izdvesa, — pirms iet iekšā, tu varēji mūs vismaz brīdināt. Tad mēs rīkotos saskaņotāki

Amerikānis nekustējās. Viņš skatījās uz mani, un viņa acīs es neredzēju bailes.

Beidzot mēs esam satikušies, ar to pietika. Nē, tas nebija sapnis, es biju nomodā. Viņš man uzsmaidīja ne jau pa sapņiem.

— Kā jūs šeit nokļuvāt? — viņš pajautāja, un viņa balsī es nesaklausīju nekādu sasprindzinājumu.

Nebija viegli atrast piemērotu atbildi:

— Peldus pakaļ šonerim, — es atbildēju. - Priecājos, ka beidzot izdevās tevi notvert, citādi es jau sāku aizelsties!

— Atļaujiet jūs apsveikt, komisār! Tas Blondais Džo nav nekāds svarīgais putns... Es esmu pārliecināts, ka jūs ar savu tehniku viņu noteikti arestēsiet...

Ministrs stāvēja enerģijas pārpilns. Šķita — vēl mirklis un viņš noskūpstīs policejisko Napoleonu. Viņa kolēģis no flotes, savukārt, gatavojās apsveikt Pomaredu par sekmīgo darbību La Morlijēru lietā...

Mēs ar Pomaredu pat nepaguvām pārmīt ne vārdu, tikai apmainījāmies skatieniem. Kad jūras ministrijas šefs painteresējās, kā viņam izdevies atšķetināt tik sarežģītu lielu, mākslinieks — policists pat nemēģināja kaut ko atbildēt. Viņa vietā atbildēja policijas prefekts, tas ir, viņa Resnis:

— Nojauta, prasme, dedukcija, mesjē ministr! Mani ļaudis prot strādāt pēc izjūtas... Personības noskaidrošanas nodaļa nozieguma vietā noņēma pēdu nospiedumus uz vairākiem pakāpieniem... Meistars, kas uzstādīja signalizāciju, pats visā atzinās. Viņa dzīves veids izspēlēja ar viņu ļaunu joku...

Es klausījos, tikko valdīdams smaidu, kad prefekts piemetināja, adresēdams to personīgi manam Resnim:

— Atšķirībā no kriminālmeklēšanas policijas mums nav vajadzīgi informatori... Mēs izmantojam tikai mūsdienīgas un zinātniskas metodes...

* * *

Es atstāju Amerikāni, saslēgtu roku dzelžos, vienā no mašīnām, kas bija ieradušās palīgā pēc Nicas kriminālpolicijas pavēles. Muita noņēmās ar aitu kūti. Jāsaka, ķēriens nebija slikts. Gan jau vēl kritīs galvas, gan šis pavediens aizvedīs pie ciliem noziedzniekiem. Es iekāpu Liliānas ,,fiatā“.

— Langusts gan ir nelietis! — viņa iesaucās.

— Kāds Langusts?

— Par ko jūs mani uzskatāt, inspektor? Vai tad tas nebija Langusts, kas mūs visus nodeva? Tikai viņš bija informēts par visu šo lietu. Me-dāņa, Ņujorka, aitu kūts... Viņiem tas izdevās! Viņam un Penelopei. Bet Penelope, protams, nav nodevēja...

Liliāna bija skaista. Es pratu novērtēt viņas aso skatienu, kas pievērsās nebeidzamajai rēcošo mašīnu straumei. Tagad jau būs jārunā nevis par vecu akmeņu aitu kūti kaut kur dziļos laukos, bet gan par Vienprātības laukumu pašā Parīzes centrā pulksten sešos vakarā.

Man neizgāja no prāta Roko skatiens aiz garāmbraucošās policijas mašīnas stikla. Viņa acis nemaz nelīdzinājās to klaidoņu acīm, kurus es biju bieži arestējis. Tās nebija apdzisušas un neliecināja par zaudētu drosmi... Tās izstaroja tikai dzīvesprieku un humora izjūtu.

Amerikānis... Velns tāds! Viņš spēj aizstāt visus šos Sicīlijas un Amerikas donus...

Varbūt tās bija sekas nogurumam pēc ilgstošas pakaļdzīšanās, bet es izjutu pret viņu neizskaidrojamu simpātiju... Un tomēr^ es taču nedrīkstu iemīlēties šajā subjektā!

Epilogs

.

XXXIII

Desmit kilometrus uz dienvidiem no Parīzes Dievmātes katedrāles starp sakņu dārziem paceļas granīta celtne. Tas ir Frena cietums.

Frena mikropasaulīte bija īpatnēja, blēžiem tā nozīmēja visu viņu cerību sabrukumu. Cietums atradās lauku vidū galvaspilsētas pievārtē. Katru reizi, kad es braucu uz šejieni, atspiedies pret simt astoņdesmit septītā autobusa rokturi, sevišķi, ja tas notika vasarā, radās sajūta, ka es braucu atvaļinājumā.

Te es varēju uzelpot ar pilnu krūti pēc Santē, kur vienmēr valdīja pelējuma smaka. Ja iet gar caurbrauktuvi, kuru kāds vietējais nokrustījis par Brīvības prospektu, tad tikai kādus divsimt metrus no ieslodzīto kamerām atrodas sanitārās daļas centrālā ēka ar divām ieejām: lielie, monumentālie vārti bija paredzēti cietuma furgonu iebraukšanai, bet pieticīgākie kalpoja darbiniekiem un apmeklētājiem.

Tas ir vispārzināms, cik ļoti ieslodzītajiem nepieciešams tuvinieku morālais atbalsts. Tādēļ vienu ārstniecības kabinetu pat nācās pārveidot par tikšanās istabu.

Starp abiem režģiem atradās dežurants, kas uzmanīgi ieklausījās visā runātajā un vēroja visu ar neslēptu neuzticību. Te vienā, te otrā pusē atskanēja griezīgi kliedzieni, no kuriem pirksti paši stingrāk ieķērās restēs.

Visas desmit dienas kopš Amerikānis bija pārvests šurp uz simt četrdesmit trešo palātu, kas atradās slimnīcas korpusa sānos, viņš nepaguris meklēja bēgšanas iespējas. Jau ilgāku laiku viņu nepameta doma pārkļūt

pāri sienai, kas aldalīja viņu no brīvības. Katrā cietumā ir sava vājā vieta, vajag tikai to atrast.

Pēc viņa pārvešanas no Nicas uz Frenu pret viņu izturējās atbilstoši viņa stāvoklim. Žurnālisti visos iespējamos veidos apcerēja viņa piederību noslēpumainajai mafijas pasaulei un netaupīja krāsas, aprakstīdami viņa piedalīšanos gadsimta laupīšanā un uzbrukumā pagrīdes laboratorijai dienvidos.

Roko netērēja laiku veltīgi, viņam izdevās ātri vien noskaidrot, ka nakts apgaitas notika regulāri un ar metronoma precizitāti. Viņš noteica šo cietuma kārtību pēc lielā torņa pulksteņa sitieniem. Kad tas sita ceturtdaļstundu, pusstundu un stundu, naktī to varēja dzirdēt visā klusajā, aizmigušajā cietumā.

Viņš tagad nc uz mirkli nešķīrās no Evaņģēlija, kura audekla vākā bija noslēpts zviedru tērauda zāģītis, ko viņam bija iesūtījis Blondais Džo, paslēptu vieglās kurpēs starp divām gumijas kārtām. Darbinieks, kas pieņēma pienesumus, viltību nepamanīja. Kurpes jau negrieza pušu ka desas. Pēc dabas būdams neuzticīgs, cietumsargs tomēr salieca tās. Par nelaimi, neilgi pirms tam bija sabojājies speciāls kontroles aparāts. Plānais, lokanais asmens izliecās līdz ar zoli un palika nepamanīts.

Roko jau vairākas reizes bija domājis bēgt no sanitārās daļas. Viņš nāca šurp daudzreiz visnenozīmīgāko ieganstu dēļ: nelielas iesnas, saindēšanās ar aizdomīgiem konserviem. Kādā no šiem apmeklējumiem viņam ienāca prātā doma...

Viņš sēdēja vienā kamerā ar Frcdu Morālistu — Alfrēdu Pralan/u kurš pirms katras ielaušanās visiem saviem līdzdalībniekiem atgādināja būt piesardzīgiem. Tieši aiz cietuma sienas atradās ar zemu sētiņu nožogots apstrādāts zemes gabaliņš. Pēc dežūras cietumsargiem patika lajā nedaudz pastrādāt.

— Vai tu kādreiz esi redzējis tādus muļķus? — reiz viņam ieteicās Freds. — Viņi pagalmā iestādījuši lapegli.

Roko paskatījās uz padrūmo, vientuļo, taisno un augsto skujkoku, kura galotne pacēlās pāri cietuma sienai. Acumirkli atmiņā atausa augsi-kāpēja meistardarbi, ko viņš bija izstrādājis vēl jaunībā. Pēc tam viņš nosprieda, ka, par spīli viņa bagātajai daudzu gadu pieredzei kāpšanā pa karnīzēm un notekcaurulēm, lēciens no divdesmit metru augstuma tomēr labi nebeigsies.

— Vai tev tā lapegle traucē? — viņš apvaicājās ar savu neatkārtojamo itāliski amerikānisko akcentu balsī.

— Ak kungs, nē jau! Bet padomā, lapegle cietumā, tas taču ir tik muļķīgi!

Parastas garlaicības mocītu ieslodzīto sarunas, bet to sekas varēja būt arī nopietnas. Protams, lapegli nevarēja izmantot kā tramplīnu, bet Roko iedalīja tai citu lomu. Piemēram, tā varēja būt orientieris. Pieliek tikai tieši pretī kokam naktī pār sienu pārmest virvi...

Sākotnēji aptuvenā ideja pamazām ieguva konkrētību. Roko domās jau izstrādāja bēgšanas atsevišķas detaļas...

Palēnām izzuda neskaidrības, kopaina kļuva aizvien noteiktāka, un Amerikānis ar katru dienu vairāk sāka ticēt, ka viņa plāns izdosies. Saskaņā ar to viņam vajadzēja nokļūt sanitārajā daļā, pārzāģēt restes, nokāpt pagalmā, aizkļūt līdz lapeglei, un gaidīt, kamēr viņam pārmetīs virvi, pa kuru viņš taisnā ceļā izkļūs brīvībā.

Blondajam D/.o pa dārziem bija jātiek līdz cietuma žogam un jāpārmet tam pāri kāds smags priekšmets, kaut vai akmens vai uzgriežņu atslēga ar tai piesietu tievu virvīli, kuras galā, savukārt, būs piestiprināta stipri vien izturīgāka trose. Tas nebija sarežģīti. Pašlaik galvenais — nokļūt sanitārajā daļā.

Viņš atcerējās notikumu Palermo cietumā, kad kāds ieslodzītais, nespēdams vairs paeiesl nepārtraukto sarga piesiešanos, iedūra sev rokā sarūsējušu naglu. Roko bija ievērojis naglu laukumiņā, kur uz pastaigu veda bīstamus noziedzniekus.

Mesīna sāka ar to, ka pakāpeniski paplašināja loku, pa kuru staigāja, līdz varēja jau ar roku pieskarties sienai. Katru reizi, iedams garām, viņš ieķērās naglā ar stingri savilktiem pirkstiem kā knaiblēm un vilka to uz savu pusi. Pēc trim nedēļām naglu izdevās izvilkt.

Tai pašā vakarā Amerikānis ātri izstrēba smirdošo buljonu un izstiepās savā gu|vietā. Pirms tam viņš salocīja savas drēbes un nolika pie durvīm, kā to prasīja cietuma kārtība. Tad viņš sāka gaidīt pusnakts apgaitu. Tā nesolīja nekādus pārsteigumus.

Taču naglas trulo galu nekādi nevarēja iedzīt delnā! Roko mēģināja to iedurt rokā. Veltīgi. Pie vislabākās gribas nagla nespēja pārdurt ādu, jo tās galā bija bieza rūsas kārta. Vajadzēja izlīdzēties ar zāģīti. Viņš izvilka to no iesējuma un parāva uz augšu kreklu. Ar kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu Roko sataustīja gurna muskuli, mazliet pacēla to un ar strauju kustību pārgrieza. No brūces sāka plūst asinis.

Viņš novērtēja savu darbu un vēlreiz atvēzējās ar zāģīti. Pēc tam ar spēku iedzina sarūsējušo naglu asiņojošajā brūcē. Ar rādītājpirkstu viņš iebīdīja naglas galvu dziļi audos. Seja savilkās sāpēs. Pēc tam viņš no divām ar aukliņām kopā sasietām kurpēm izveidoja žņaugu un noslēpa zāģīti atpaka} Bībelē.

Gāja dienas. Flegmona neparādījās. Vajadzēja ar kaut ko paātrināt infekcijas attīstību.

— Mākslīgu augoni var izraisīt tikai ar terpentīna injekciju, — izteica savu slēdzienu Freds.

Mazu smaržu pudelīti ar terpentīnu izdevās saņemt, pateicoties „vilciņam". Tā sauca virvīti ar tai piesietu zīmīti, ko vai nu piekāra ārpusē pie restēm vai izbāza ārpus restēm roku un šūpoja tā, lai blakus kameras kaimiņš varētu to notvert. Ieslodzītais Murasjole, kas bija norīkots pie krāsošanas, izpalīdzēja, pretī saņemot solījumu, ka mafija viņu noteikti atbalstīs.

Roko tikpat uzmanīgi sekoja savam augonim kā otrpus cietuma žoga dārznieki uzmanīja tomātu nobriešanu. Pirms došanās uz medicīnisko apskati nagla tika izņemta no brūces. Roko ielika slimnīcā. Temperatūra kāpa, Roko bija karsti zilibalti svītrotajā jakā, ko viņam iedeva sanitārajā daļā. Amerikāni ievietoja ēkas labajā spārnā otrā stāva palātā.

Galveno ārstu, neliela auguma vīrieti baltā cepurītē, nebija tik viegli apvest ap stūri.

— Amerikāni, atzīsties. Vai tu tikai gadījumā neesi sadomājis laisties lapās no manas nabagu mājas?

To teikdams, viņš ar vienu skalpeļa vēzienu pārgrieza abscesu un uzlika šuvi. Operācijas beigās viņš jau mierīgākā balsī piebilda:

— Ielikšu tevi uz astoņām dienām sanitārajā daļā veseļoties. Nākošo reizi gan nenāktu par ļaunu atcerēties par stinguma krampjiem...

Visas procedūras laikā Amerikānis pat neievaidējās. Pie sevis viņš pateicās ārstam. Vesela nedēļa sanitārajā daļā — tas bija pat vairāk nekā pietiekoši.

Trešajā dienā viņš devās uz satikšanos. Starplaikā starp divām cietumsarga apgaitām, viņam izdevās nodot instrukcijas Pcnclopci, kas viņa ieslodzījuma laikā bija saņēmusi atļauju apmeklēt ieslodzīto.

— Izgājusi no cietuma, pagriezies pa labi un ej gar sienu līdz pagriezienam. Tur ieraudzīsi nelielu apstrādātas zemes gabaliņu. Dodies taisni vēl četrdesmit metrus. Atej mazliet no sienas un ieraudzīsi lielu lapegli.

Tuvojās sargs, un Roko turpināja:

— Es priecājos, ka ar mazo viss kārtībā. Noskūpsti viņu no manis. Māti ari. Pasaki viņiem, ka es drīz būšu brīvs.

Uzraugs smīkņādams attālinājās. Gaišmaitainās Penelopes skaistā figūra nemaz neatgādināja ģimenes māti.

— Kļūdīties tu nevari, jo tur aug tikai viens koks. Ja Džo izdosies man pārmest pār sienu virvi ar smagumu galā divos naktī pretī lapeglei, tad es domāju, ka viss būs o’kei...

— Skaidrs, — Penelope atteica. — Bet kā tu zināsi, cik ir pulkstenis?

— Tam noderēs torņa pulkstenis.

Sājā naktī sirds bija nemierīga. Starplaikā starp divām uzraugu apgaitām Roko pārzāģēja restu vidējo stieni. Vīle iegrauzās metālā tieši pie betona. Tagad pietiks tikai paspiest stieni no iekšpuses.

Astoņos vakarā kamerā iedegās gaisma. Roko ietinās segā un izlikās, ka ir aizmidzis. Uzrauga soļi koridorā noklusa. Apgaitu periodiskums nebija mainījies, gaisma kamerā atkal iedegās deviņos, tad pusnaktī. Roko juta, ka uzraugs pieplok actiņai. Tad noskanēja kluss, metālisks troksnis — actiņa tika aizvērta.

Lai sevi nenodotu, Roko, elpu aizturējis, vēl dažas minūtes gulēja bez kustēšanās. Pārliecinājies, ka briesmas ir garām, viņš ar kāju nospēra segu, piecēlās, izvilka zāģīti un nolaida vēdlodziņu.

Pēc katras zāģēšanas viņš centās nomaskēt sava darba pēdas, iezāģēto vietu aizlipinot ar maizes mīkstumu, kam piejaukta melna krāsa. Ar zā-ģīša galu viņš izgrūda mīksto piciņu un turpināja darbu. Pa pieri ritēja sviedru lāses. Zāģītis grauzās metālā, un beidzot viens stienis bija pilnīgi pārzāģēts. Neko nedomādams, Roko pārbaudīja sava darba rezultātus, aizlipināja spraugu ar maizes mīkstumu un likās gulēt.

Pulkstenis sita katru ceturtdaļstundu un pusstundu. Divi naktī. Jauna pārbaude. Pa gaiteni aizšvikšl mīkstas kurpes, apstādamās pie katrām durvīm.

Roko piecēlās no gultas. Viņš pārplēsa palagus un sagrieza tos kā žņaugu, pēc tam sasēja kopā galus. Piespieda ausi pie durvīm. Sanitārā daļa gulēja. Viņš pūlējās saliekt stieni. Pierē uzbrieda vēnas. Beidzot pavērās sprauga, caur kuru tik tikko varēja izlīst. Vajadzēja pamēģināt.

Roko uzkāpa uz palodzes uz izbāza galvu, pleci gāja cauri, bet ar lielām pūlēm. Uz mirkli viņu sagrāba panika. Viņš ar pūlēm ievilka galvu atpakaļ kamerā. Tagad mazliet jāatvelk elpa. Pēc tam Roko piesēja otram stienim palaga galu, bet otru izmeta ārā tumsā.

Viņš uzkāpa uz palodzes, pārliecinājās, cik izturīgi ir savītie palagi, tad izbāza galvu un izlīda pa caurumu. Tad tik strauji nolaidās lejā, ka plaukstas sāka svilt.

Roko uz labu laimi metās tumsā. Viņš gāja gar sanitāro daļu, izlauzās cauri pa perimetru apstādītajiem krūmiem, saskrambādams plaukstas un ceļgalus. Pusbalsī nolamājās. Izvēle nebija liela: vai nu brīvība vai ieslodzījums līdz mūža beigām.

Kādu laiku viņš tumsā gaidīja. Ienāca prātā doma dot signālu, ka viņš jau ir šeit. Viņš pārmeta sienai akmentiņu. Tas viņā pusē ar troksni nokrita un izbiedēja Amerikāni. Viņš sastinga.

Mēness paslēpās aiz mākoņiem. Melnās kā tinte debesis likās bezgalīgas. Roko mēģināja cīnīties ar izmisumu, kas sāka viņu pārņemt.

Tad viņš izdzirdēja, ka kaut kas ar apslāpētu troksni nokrīt irdenajā zemē tieši pie viņa kājām. Viņš saņēmās. Kolts! Krītot tas būtu varējis viņu nosist!

Roko paņēma pie virves piesieto pistoli un uzmanīgi pavilka virvi uz savu pusi. Kaut tikai nepārrīvētu to pušu pret nelīdzeno sienu. Virve nostiepās, smagums pieauga. Radās cerība izglābties, un Roko garastāvoklis uzlabojās. Pilnīgā klusumā viņš uzmanīgi vilka uz savu pusi virvi ar tajā iesietiem mezgliem, lūk, jau tās gals nokrita zemē. Viņš to paraustīja, pārbaudīdams, kā tā nostiprināta otrā pusē. Tikai pēc tam Amerikānis sāka rāpties augšup. Nejuzdams sāpes, viņš gandrīz vai enerģiskāk darbojās ar rokām nekā kājām. Pēkšņi ienāca prātā doma: kā lai tiek lejā? Nebija taču nekādas iespējas nostiprināt virvi cietuma sētas iekšpusē...

Roko uzrāpās uz sienas. Acis jau bija pieradušas pie tumsas. Tieši lejā viņš ieraudzīja Džo Gaetu, kas viņam rādija kaut kādas zīmes. Kur gan lai nostiprina virvi? Uz nelīdzenās sienas virsmas viņš neko piemērotu neatrada.

Sakodis kolta stobru zobos un turēdams virvi kreisajā rokā, viņš turpināja iztaustīt sienu. Rokas asiņoja, pie ceļgaliem vairs nevarēja ne pieskarties. Bija jālec, nekāds cilas izejas šai situācijā nebija.

Kas neriskē, tas nevinnē. Sargtornī snauda sargkareivis. Viņš nekā nenojauta par briesmām, kas viņam tuvojās no tumsas.

Kad viņš tās apzinājās, bija jau par vēlu. Viņa priekšā izauga spokains tēls. Svītraini ģērbtais dēmons pabāza viņam zem deguna melnu revolvera stobru.

— Dari, ko tev teikšu, citādi tu būsi līķis.

Roko viņu atbruņoja un nometa karabīni lejā tumsā.

— Amerikānis...

— Par to tu vari neuztraukties. Labāk, puis, turi šo te. Pamēģini tikai palaist vaļā, tūlīt dabūsi lodi...

Pēkšņi nakts klusumu patrauca sirēnas kauciens. Iedegās prožektori. Apžilbinātais Roko novērsās. Kreisajā rokā viņš turēja pistoli, labā bija sažņaugusi virvi tā, ka tā iegriezās ādā, kājas meklēja atbalsta punktus sienas grumbuļos.

Viņš apņēmīgi slīdēja lejup pa virvi. Augšā virs viņa, pārliecies pār sargtorņa malu, stāvēja sargs. Viņš redzēja vienīgi uz viņu nomērķēto kolta stobra melno caurumu.

- Amerikānis, — viņš atkārtoja, kad beidzot Mesīna izzuda viņa skatieniem. — Kā lai es tagad attaisnojos priekšniecībai? Kaut gan, galu galā man par to nemaksā, lai es karotu ar mafiju...

XXXIV

Bija burvīga pavasara diena. Es jāteniski sēdēju uz. ķebļa kafejnīcas „Santa Marija" izsmalcinātajā interjerā. Kafejnīca atradās blakus Kriminālmeklēšanas pārvaldei. Es pārlaidu acis „Figaro" virsrakstiem, avīzi man bija iedevis bārmenis, un tā gulēja pie kafijas tases.

Es gaidīju Iduānu. Mums bija gaidāms parasts izbraukums uz Kon-flānu-Sent-Onorīnu, kur kāds jūrnieciņš bija izzvejojis vīrieša līķi, kam negaidīti bija ienācis prātā pamest uz visiem laikiem savus trīs mājiniekus tieši izbraucienā pa upi.

Rīt es kopā ar Marlīzu došos uz Bretaņu. Es biju godam nopelnījis dažas atpūtas dienas. Resnim nekas nebija pretī.

— Tikai nenokavējiet, sekcija sāksies desmitos, — komisārs mani brīdināja. — Citādi sāk jau smirdēt...

Pie bāra Krokbuā sildīja mašīnas motoru. Viņam patika tādi izbraucieni uz. Parīzes priekšpilsētām, tie mūsu jaunajam vadītājam ļāva izpaust savas jūtas. Kamēr mēs līdām vai no ādas ārā, pratinādami lieciniekus, viņš ar degošām acīm un breolīna ziedi matos tēloja pleiboju kafejnīcas oficianšu priekšā.

Fotogrāfs Kokāns no personības noskaidrošanas noaajas oija īciauics tur jau pirms mums, nostiprinājis uz trijkāja savu fotoaparātu ar visām „ermoņikām", un gaidīja prokuratūras pārstāvja ierašanos.

Mūsu fotogrāfēšanas čempionam piemita neliela vājība: izvēlējies vislabāko līķa stāvokli, viņš apsedzās ar melno pārklāju un, spiežot sprūdu, kliedza pilnā kaklā: „Un tagad nekustieties!" Viņam tas sagādāja lielu prieku, par mums pārējiem to gan nevarētu teikt.

Pēkšņi „Santa Marijas" durvis tika atrautas līdz galam vaļā. Ar vēderu pa priekšu kā meteors pie letes pielidoja Resnis:

— Tā jau es domāju, — viņš norēca ar niknumā violetu seju. — Jūs vēl joprojām esat šeit. Nu tad izlasiet!

Ar šiem vārdiem viņš pasvieda man telegrammu, kuru es tik tikko paguvu satvert. Es lēni izlasīju:

„Policijas prefektūra, Kriminālpolicijas pārvalde, visiem policijas prefektūras, kriminālmeklēšanas policijas, žandarmērijas dienestiem. Nepieciešams uzsākt Roko Mesīnas, pēc iesaukas Amerikāņa, viņš ari Džīno Ceriņi, Semjuels Rihtcrs, Džeimss Krekens, Karls Smits, Vito Spēcini aktīvu meklēšanu. Dzimis 130.gada 15.augustā Bogērijā (Sicīlija). Noteiktas dzīves vietas nav. Augums 180 centimetri, mati melni, acis zilas, sportiska gaita.

Mesīna izcieta sodu Frena cietumā par zādzībām un lidmašīnas aizdzīšanu. Cietumā viņu ievietoja centrālajā sanitārajā daļā, no kuras viņam izdevās izbēgt, pārzāģējot savas palātas restes.

Bēgšana realizēta ar palīdzību no ārpuses. Sakņu dārzā atrastas apavu pēdas. Iespējams, ka palīdzējuši: Liliāna Serizola, Masjaka piedzīvotāja, kas nav atgriezusies savā dzīvoklī, adrese Parize-16, Lekēna ielā 5, atrašanās vieta nav zināma, un Džo Gaeta, pēc iesaukas Blondais. Manekenes Penelopes Marigo, kurai maģistrāts bija izdevis ieslodzītā apmeklēšanas atļauju, alibi neizraisa šaubas.

Pēc atrašanās vietas noskaidrošanas arestēt un paziņot policijas prefektūrai pēc adreses: Parīze, Orfevra krastmala 26, telefons Turbigo 82.00, 357. un 865. pasta nodaļa, kur tiks doti rīkojumi tālākai darbībai. Paraksts: inspektors Pomareds. Beigas."

Vješēns nikni pakampa atpakaļ savu telegrammu, strauji apgriezās par visiem simt astoņdesmit grādiem un, ne vārda netejcis, kā lode izlidoja no „Santa Marijas". Pēc kāda laiciņa parādījās Iduāns. Viņš pasniedza man roku un nolika savu portfeli uz letes:

— Vai Resnis te bija?

— Tikko kā izgāja...

— Vai tev kaut ko teica?

— Parādīja telegrammu. Amerikānis izbēdzis no cietuma. Bet ko es tur varu darīt?

Bārmenis turpināja burties ap kafijas vārāmo automātu. Rīta klusumu pāršķēla pēkšņš telefona zvans.

— Jūs pie telefona, — uzaicināja bārmenis, norādīdams man kabīni zāles dziļumā.

Veikli izlavierējis starp galdiņiem, es pavilku kabīnes durvis uz savu pusi un iegāju iekšā. Tas bija Resnis.

— Es padomāju, Bomis, un nolēmu tā. Iduāns brauks uz Konflānu bez jums, divatā ar Krokbuā. Pat, ja jūs tur būtu abi, no miroņiem nevienu neuzcelsiet... Direktors izsauc jūs pie sevis... Tā kā kustieties ātrāk.

Man palika sausa mute, un es lēni pakāru klausuli vietā. Atgriezos uz sava ķebļa.

— Ko tu piepūties kā tītars? - apvaicājās Iduāns. — Kas noticis?

— Atkal Rešņa gājieni... Ķēpa ar Mesīnu sākas no jauna... Varu iedomāties, ko teiks Marlīza. Viņa taču jau sakravājusi čemodānus...

Iduāns atvirzījās no manis, izgāza vēderu un ar cieņas pilnu izskatu pavēstīja:

— Man nav patīkami to atkārtot, Borniš, bet īsts policists nekad neiet atvaļinājumā!

Saturs

R. Bornišs

GANGSTERIS -

/Tulkojusi L.Jermolajeva/

Content

Bornišs Rožē Gangsteris

Pirmais raunds

I

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Otrais raunds

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

Uzvara pēc punktiem

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

Nokauts

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXII

Epilogs

XXXIII

XXXIV

Saturs