Dirrenmats Fridrihs

Grieķis meklē grieķieti

Fridrihs Dirrenmats

Grieķis meklē grieķieti

.

Avārija

Kāds vēl iespējams stāsts

Pirmā daļa

Kā, vēl ir stāsti, kurus būtu iespejams stāstīt rakstniekam? Ja kāds negrib stāstīt par sevi, romantiski, liriski vispārināt savu «es», ja nejūt nepieciešamību runāt par savām cerībām un sakavēm, par to, kā viņš guļ ar sievietēm, stāstīt, cik tik patiesi vien var, itin kā patiesīgums to visu spētu pārcelt Vispārīgajā, ne tikai medicīniskajā vai labākajā gadījumā psiholoģiskajā plāksnē, ja to negrib darīt, bet gan diskrēti atkāpjas, privāto pieklājīgi noklusējot, apstrādājot sižetu tāpat, kā tēlnieks apstrādā savu materiālu, un attīstot sevi līdz ar materialu un, līdzīgi klasiķiem, cenšoties uzreiz neizmist, kad nevar noliegt, ka visur jāsastopas tikai ar nejēdzībām vien, tad rakstīt k)ūst arvien grūtāk un vientujāk, un arī bezjēdzīgāk, jo laba atzīme literatūrvēsturē taču nevienu neinteresē — kas gan nav saņēmis labas atzīmes, kādas stulbības tikai nav cildinātas, — laikmeta prasības ir daudz svarīgākas. Bet dilemma un nelabvēlīgi noieta apstākļi rodas arī te. īstu izklaidēšanos mums piedāvā dzīve — vakarā kino, dienas avīzē zem svītras — poēzija, bet kaut kam vairāk — un no sociālā viedokļa, jau sākot no viena franka — tiek prasīta dvēsele, atzīšanās, tas pats patiesīgums, jāpasniedz augstākas vērtības, morāle,

derīgas sentences, kaut ko vajag pārvarēt vai ari kaut ko apliecināt, te kristietību, te izmisumu, kas pašreiz modē, visumā — literatūra. Bet ja nu autors arvien biežāk, arvien neatlaidīgāk atsakās to visu producēt, jo viņam, lūk, skaidrs, ka cēlonis rakstīšanai meklējams viņā pašā, viņa apziņā un zemapziņā — turklāt proporcijās, kas atkarīgas no konkrētā gadījuma, — vai arī viņa ticībā un šaubās, un ja viņam tomēr rādās, ka taisni tas vismazāk var attiekties uz publiku, jo tai pilnīgi pietiek ar to, ko viņš raksta, tēlo, veido, un jo kārdinošāk jāprot parādīt tikai virspusīgais un tikai tas, un jāstrādā tikai pie tā, bet par visu pārējo jācieš klusu, nekas nav jākomentē, ne par ko nav jāpļāpā? Nonācis pie šāda secinājuma, viņš apstāsies, sāks šaubīties un izjutīs savu bezspēcību — tas nu diezin vai būs novēršams. Sāk likties, ka nav vairs nekā, par ko stāstīt, un nopietni jāpārdomā, vai nav jāatsakās no darba, var jau būt, ka pāris teikumu vēl būtu iespējami, citādi tomēr jāmetas vien uz bioloģiju, lai vismaz domās tuvotos šai cilvēces eksplozijai, šiem miljardiem, kuri nav atturami, šiem klēpjiem, kuru auglībai nav gala. Vai arī tā varētu būt fizika vai astronomija, vai arī kārtības labad varētu mēģināt dot atskaiti par to mehānismu, kuras vēzēkļi esam. Viss pārējais — ilustrētiem žurnāliem, žurnāliem «Life», «Match», «Quick» un «Er und Sie»: prezidents skābekļa teltī, tēvocis Bulgaņins dārzā, princese ar savu izveicīgo lidotājkapteini, filmzvaigznes un dolārsejas, visas pēc viena parauga, jau izgājušas no modes, pirms par viņām īsti sākts runāt. Turpat blakus ikdiena, manā gadījumā — Rietumeiropas, precīzi — Šveices, slikts laiks un slikta konjunktūra, rūpes un raizes, privāta rakstura satriecoši notikumi, taču bez sakara ar pasaules Visumu, ar patīkamiem un nepaI ikamiem notikumiem, ar nepieciešamību virkni. Liktenis skatuvi, uz kuras noris darbība, pametis, lai lūrētu aiz kulisēm; derīgajā dramaturģijā tas neiederas, priekšplānā vieta palikusi tikai nelaimes gadījumam, slimībām, krīzēm. Pat karš atkarīgs no tā, vai elektronsmadzenes paredzēs tā rentabilitāti vai ne, taču visiem zināms, ka tas nekad tā nenotiks; pieņemot, ka skaitļojamās mašīnas funkcionēs pareizi, matemātiski iespējamas vairs tikai sakāves; ak vai, ja kaut kas tiktu falsificēts, ja kāds neatļauti iejauktos mākslīgo smadzeņu darbībā, taču arī tas vēl nebūtu tik bēdīgi kā gadījums, ja kļūst vaļīga kāda skrūvīte, ja nav vairs kārtības kādā spolē, ja nepareizi reaģē kāds taustiņš, — pasaules bojā eja tehniska īssavienojuma, nepareiza pieslēguma dēļ. Un tā nedraud briesmas ne no dieva, ne taisnības, ne no likteņa, nav tā kā piektajā simfonijā, ir vairs tikai satiksmes negadījumi, dambju pārrāvumi konstrukcijas kļūdu dēļ, kādas atomfabrikas eksplozija, kuras cēlonis — izklaidīgs laborants, nepareizi noregulēta baktēriju mašīna. Šādā avāriju pasaulē ved mūsu ceļš, kur noputējušās ceļmalās līdz ar Ballija firmas apavu, studebekeru, saldējuma un katastrofu upuru pieminekļu reklāmām reizēm tomēr var atrast vielu dažam labam iespējamam stāstam, un no kādas ļoti parastas sejas lūkojas cilvēce, no sīkas nelaimītes ne no šā, ne no tā izveidojas kaut kas vispārējs, atklājas, kas ir taisnīgs, kas ne, atklājas varbūt pat žēlsirdība, nejauši notverta dzērāja monokļa atspīdumā.

-‘Nelaimes gadījums, tiesa, visai niecīgs, avārija arī še: Alfredo Trapss, nosauksim viņa vārdu, strādā tekstilfirmā, četrdesmit piecus gadus vecs, līdz korpulencei viņam vēl tālu, patīkama izskata, ar gluži pieņemamām manierēm, lai arī jūtama zināma dresūra, kurai spīd cauri kaut kas primitīvs, kaut kas no pauninieka, — šis mūsu laikabiedrs nupat savā studebekerā bija kustējies uz priekšu pa vienu no zemes lielajiem ceļiem, varēja jau cerēt, ka pēc stundas viņš būs sasniedzis savu dzīves vietu, kādu palielāku pilsētu, kad mašīna sāka streikot. Tā gluži vienkārši vairs negāja. Bezpalīdzīgi sarkani lakotā mašīna stāvēja neliela uzkalniņa pakājē; tam pāri stiepās ceļš; ziemeļos bija izveidojies gubu mākonis, un rietumos saule vēl joprojām atradās augstu, gandrīz kā pēcpusdienā. Trapss aizsmēķēja cigareti un izdarīja visu, ko prata. Garāžas īpašnieks, kas beidzot studebekeru aizvilka tauvā, paskaidroja, ka bojājumu nespēšot izlabot ātrāk par nākamo ritu, esot bojāta benzīna piegāde. Pārbaudīt, vai tā tiešām ir, nebija ne vēlams, ne iespējams; pret garāžas vīriem tu, cilvēks, esi nespēcīgs kā reiz senāk pret laupītājiem un vēl senāk pret dievībām un dēmoniem. Pārāk kūtrs, lai pusstundu ietu uz tuvāko dzelzceļa staciju un tad — kaut arī pa mazliet sarežģītu, taču pa īsāko ceļu dotos uz mājām pie sievas, pie saviem četriem bērniem, — visi četri bija puikas, — Trapss nolēma palikt tepat pa nakti. Pulkstenis bija jau seši vakarā, laiks joprojām karsts, tuvojās garākās dienas gadā. Ciemats, kura malā atradās garāža, likās it mīlīgs, nami izklaidus mežainu kalnāju piekājē, uzkalniņā baznīca un mācitājmāja un vecs ozols, nostiprināts ar stipriem dzelzs lokiem un balstiem, viss ļoti solids, pārticīgs, pat mēslu kaudzes zemnieku sētās rūpīgi sakrautas un glīti nolīdzinātas. Turpat netālu bija arī kāda maza fabriciņa, arī vairāki krodziņi un viesnīciņas, vienu no tām Trapss atcerējās bieži daudzinātu, taču istabas bija aizņemtas, visas gultas aizņēmuši sīklopu audzētāju kongresa dalībnieki, un tekstilizstrādājumu aģentu nosūtīja uz kādu villu, kurā šad tad tiekot pieņemti iebraucēji. Trapss sāka mazliet šaubīties. Vēl bija iespējams atgriezties mājās ar vilcienu, taču cerība uz kādu piedzīvojumu šķita kārdinoša — gadās taču reizēm šādos ciematos meitenes, kuras prot novērtēt tekstilaģenLus, kā, piemēram, nupat Grosbīstringā. Un tā, atkal atguvis priecīgu prātu, viņš devās uz villas pusi. No baznīcas plūda zvanu skaņas. Pretī nāca govis, tās māva. Divstāvu nams atradās paprāva dārza vidū, sienas nokrāsotas žilbinoši baltas, jumts lēzens, zaļas žalūzijas, visapkārt krūmi, lapegles, egles, ielas pusē ■ziedi, galvenokārt rozes, pie tām padzīvojis vīrelis, apsējies ādas skoteli, iespējams, ka tas pats arī ir saimnieks, kas pašreiz noņemas ar sīkiem dārza darbiem.

Trapss stādījās priekšā un lūdza mājvietu.

—   Jūsu nodarbošanās? — jautāja vecais vīrs, kas, cigāru kūpinādams, pa to laiku bija pienācis pie žoga un nesniedzās neko daudz tam pāri.

—    Strādāju tekstilnozarē.

Vecais Trapsu rūpīgi nopētīja kā visi tālredzīgie, lūkodamies viņā pāri mazām bezietvaru acenēm.

—   Protams, kungs var še pārnakšņot.

Trapss apvaicājās par cenu.

Maksu viņš nemēdzot ņemt, vecais paskaidroja, dzīvojot viens, dēls uzturoties Savienotajās Valstīs, viņu aprūpējot apkopēja, mademoiselle Simona, un tādēļ viņš esot priecīgs, ja šad tad varot izlīdzēt ar nakts mītni kādam viesim.

Tekstilaģents pateicās. Viņš jutās aizkustināts par viesmīlību un noteica, ka uz laukiem tomēr vēl valdot senču tikumi. Dārza vārtiņi atvērās. Trapss paraudzījās apkārt. Grantēti celiņi, mauriņš, paēna, saules apspīdēti laukumiņi.

Šovakar šeit esot paredzama dažu kungu sabiedrība, vecais vīrs sacīja, kad abi bija nonākuši līdz puķu dobēm, to teikdams, viņš atkal rūpīgi sāka izgriezt kādu rožukrūmu. Sanākšot daži draugi, kas tepat kaimiņos dzīvo, dažs ciematā, dažs gabaliņu tālāk piekalnē, visi pensionāri tāpat kā viņš pats, apmetušies šeit maigā klimata dēļ un tādēļ, ka šī vieta pasargāta no fēna, visi — vientuļi vīri, atraitņi, visi kāri uz kaut ko jaunu, svaigu, dzīvu, tāpēc viņš būšot ļoti priecīgs, ja Trapsa kungs kopīgi pavakariņošot un pēc tam pavadīšot vakaru kungu sabiedrībā.

Trapss apmulsa. Patiesību sakot, viņam gribējās paēst miestiņā plaši pazīstamajā krodziņā, bet noraidīt uzaicinājumu viņš neiedrošinājās. Atļauja par brīvu pārnakšņot uzlika zināmu pienākumu. Atstāt iespaidu, ka ir slikti audzināts pilsētnieks, viņš negribēja. Un tā viņš izlikās, it kā par ielūgumu būtu Joti iepriecināts. Namatēvs viesi uzveda augšā. Istaba bija patīkama. Ūdens krāns, plata gulta, galds, ērts krēsls, Hodlers pie sienas, grāmatas ādas sējumos skapī. Trapss atvēra savu čemodāniņu, nomazgājās, noskuva bārdu, uzpūta sev virsū odekolona mākuli, piegāja pie loga, aizdedzināja cigareti. Liels saules disks slīdēja lejā pa kalnu, apspīdēja lapegles. Trapss lielos vilcienos domās pārskatīja šīs dienas darījumu, Rolafera AS uzdevumu; nav slikti, grūtības ar Vildholcu, piecus procentus šis prasa, tas nu gan ir traks, tiktu reiz šim pašam pie rīkles. Tad uzplūda atmiņu vilnis. Ikdienišķas lietas, viss vienā juceklī, kāds ieplānots laulības pārkāpums Turingas viesnīcā, doma, vai savam jaunākajam dēlam (tas viņam bija vismīļākais) pirkt elektrisko dzelzceļu vai ne, doma, ka pieklājība, nē, patiesībā pienākums būtu piezvanīt sievai uz mājām, paziņot par neparedzēto aizkavēšanos. No pēdējās domas viņš tomēr atteicās. Kā jau bieži noticis. Viņa pie tā bija pieradusi un neticētu tā vai tā. Trapss nožāvājās, atļāvās vēl vienu cigareti. Noskatījās, kā pa grantēto celiņu nāk trīs vecāki kungi, divi zem rokas turēdamies, tiem aiz muguras kāds resnītis pliku pauri. Sasveicināšanās, rokas spiešana, apkampieni, sarunas par rozēm. Trapss atkāpās no loga, piegāja pie grāmatplaukta. Pēc grāmatu virsrakstiem spriežot, sagaidāms garlaicīgs vakars: Hocendorfs, Slepkavības, noziegumi un nāves sods; Savinjī, Mūsdienu romiešu tiesību sistēma; Ernsts Dāvids Helle, Nopratināšanas prakse. Tirdzniecības aģentam bija skaidrs: namatēvs bija jurists, varbūt advokāts. Trapss sagatavojās uz garu un plašu spriedelēšanu, jo ko nu tāds studēts vīrs saprot no dzīves, itin nenieka, to jau var redzēt no likumiem. Nebūtu izslēgts arī, ja sāktu runāt par mākslu vai kaut ko tamlīdzīgu, tad viņš viegli var padarīt sevi smieklīgu, nu labi, ja viņš no galvas līdz kājām nebūtu iestidzis savos veikalos, tad arī viņš varētu interesēties par šīm augstākajām sfērām. Un tā bez jebkādas sajūsmas viņš kāpa lejā, kur visa sabiedrība bija apmetusies arvien vēl saules pielietajā verandā, bet mājsaimniece, pamatīga sieva, blakusistabā klāja galdu. Ieraugot, kas viņu sagaida, Trapss tomēr apmulsa. Viņš jutās priecīgs, kad namatēvs panāca pretī, gandrīz vai švītīgs, rūpīgi saglaudis atlikušos pāris matiņus, tērpies svārkos, kas kļuvuši stipri par platu. Trapss tika sagaidīts. Ar īsu uzrunu. Tā viņš varēja apslēpt savu pārsteigumu, nomurmināja, ka jūtoties ļoti iepriecināts, palocījās — vēsi, distancēti, tēloja pieredzējušu tekstilizstrādājumu aģentu un bēdīgs domāja, cik labi būtu bijis palikt ciematā, sameklēt tur kādu skuķēnu. Tas nu nebija laimējies. Viņš redzēja pretī trīs pārējos sirmgalvjus, visus tikpat ģeķīgus kā namatēvs. Vasarīgo telpu ar pītajām mēbelēm un gaisīgajiem aizkariem viņi piepildīja kā milzu kraukļi — mūžseni, noplukuši, netīri, kaut ari uzvalki, kā Trapss to tūlīt konstatēja, bija pašūti no vislabākās drēbes, izņēmums bija vienīgi plikpauris (vārdā Pilē, septiņdesmit septiņus gadus vecs, tā namatēvs iepazīstināšanas ceremonijas laikā sacīja), kas stīvs un cienīgs, un briesmīgi korekts, ar baltu neļķi pogcaurumā sēdēja uz visneērtākā ķebļa, lai gan ērtu sēdekļu visapkārt, cik uziet, un visu laiku braucīja savas krāsotās melnās ūsas; pensionārs, bez šaubām, bija arī viņš, droši vien izbijis ķesteris, kas laimes gadījuma dēļ ticis pie turības, vai arī skursteņslauķis, iespējams ari, ka lokomotīves vadītājs. Galīgi nolaidušies toties izskatījās abi pārējie. Viens (Kummera kungs, astoņdesmit divi), vēl resnāks nekā Pilē, it kā no speķa gabaliem kopā salikts, sēdēja šūpuļkrēslā: seja sarkana kā vēzim, milzīgs dzērāja deguns, aiz zelta degunkniebja jautras izspiedušās acis, pārskatīšanās dēļ droši vien zem melnā uzvalka pavilcis naktskreklu, kabatas piebāzis ar avīzēm un papīriem, kamēr otrs (Corna kungs, astoņdesmit seši) — garš un izkaltis, kreisajā acī iekniebis monokli, rētām pilnu seju, i'rgja degunu, sniegbaltām lauvas krēpēm, iekritušu muti, šķībi sapogātu vesti, dažādām zeķēm kājās — bija īsta muzeja manta.

—    Kampari? — namatēvs vaicāja.

—    Jā, lūdzu, — Trapss atbildēja un atlaidās krēslā, kamēr garais, izkāmējušais ar interesi viņu vēroja caur monokli.

—    Trapsa kungs taču piedalīsies mūsu spēlītē?

—    Protams. Spēles man sagādā prieku.

Vecie vīri pasmaidīja, pakratīja galvas.

—    Mūsu spēle varbūt ir tāda mazliet neparasta, — namatēvs uzmanīgi, itin kā vilcinoties iebilda. -— Pa vakariem mēs mēdzam spēlēt savus vecos amatus.

Sirmgalvji no jauna pasmaidīja — pieklājīgi, diskrēti.

Trapss pabrīnījās. Kā tas būtu jāsaprot?

—    Lūk, tā, — namatēvs precizēja, — es kādreiz biju tiesnesis, Corna kungs — prokurors un Kummera kungs — advokāts, nu un tā mēs tad spēlējam tiesu.

—    Ak tā, — Trapss saprata, un šī ideja viņam likās it pieņemama. Var jau būt, ka vakars galīgi zaudēts nebūs.

Namatēvs svinīgi uzlūkoja tekstilaģentu. Visumā, tā viņš maigā balsī paskaidroja, tiekot atkārtoti slavenie vēsturiskie procesi, Sokrātā process, Jēzus process, Zannas dArkas process, Dreifūsa lieta, nesen arī reihstāga dedzināšana, un reiz bijām spiesti pasludināt, ka Fridrihs Lielais nav spējis atbildēt par savu rīcību.

—    Un tā jus spēlējat katru vakaru? — Trapss brīnījās.

Tiesnesis pamāja ar galvu. Visinteresantāk, protams, ir tad, viņš turpināja skaidrot, ja spēlē ar dzīvu objektu, tad visai bieži izveidojas sevišķi kutelīgas situācijas. Nupat aizvakar par izspiešanu un kukuļņemšanu tika notiesāts uz četrpadsmit gadiem ieslodzījumā kāds parlamenta loceklis, kas ciemā bija uzstājies ar vēlēšanu runu un nokavējis pēdējo vilcienu.

—    Barga tiesa, — Trapss uzjautrināts noteica.

—    Goda lieta, — sirmgalvji staroja.

Kāda loma tad tikšot piešķirta viņam?

Atkal smaidi, gandrīz vai smiekliņi.

Tiesnesis, advokāts un aizstāvis viņiem jau esot, šiem amatiem vajadzīgas materiāla un spēles likumu zināšanas, sacīja namatēvs; vienīgi apsūdzētā vieta vēl esot brīva, taču lai Trapsa kungs nejūtoties ar šo spēli saistīts, to viņš vēlreiz gribot uzsvērt.

Veco kungu nodoms komivojažieri uzjautrināja. Vakars bija glābts. Ne gudru runu, ne garlaicības, visas zīmes rādīja, ka būs jautri. Viņš bija vienkāršs vīrs bez sevišķām intelektuālām spējām un tieksmēm, veikalu cilvēks, visai pieredzējis, ja nepieciešams, prata arī riskēt, krietns izēdājs un iemetējs, ar sliecību uz stiprākiem jokiem. No spēles viņš neatteikšoties, tā viņš teica, bet uzskatīšot par pagodinājumu pieņemt apsūdzētā posteni.

Bravo, iečerkstējās advokāts un sasita plaukstas, bravo, tā tik ir vīru runāšana, to viņš saucot par drosmi.

Komivojažieris ziņkāri apvaicājās par noziegumu, kas viņam tikšot pierakstīts.

Tas neesot itin nemaz svarīgi, prokurors, monokli spodrinādams, atteica. Noziegumu vienmēr varot viegli atrast.

Visi smējās.

Kummera kungs piecēlās.

—    Nāciet, Trapsa kungs, — viņš gandrīz tēvišķīgi teica, — nogaršosim taču vispirms portvīnu, kāds še dabūjams; tas ir krietni nostāvējis, to jums vajag iebaudīt.

Viņš ieveda Trapsu ēdamistabā. Lielais apaļais galds nu bija uzklāts kā uz svētkiem. Veci krēsli ar augstām atzveltnēm, tumšas gleznas pie sienām, veclaicīgas, viss tik solīdi, no verandas atskanēja sirmgalvju tērgošana, pa atvērtajiem logiem spīdēja vakara blāzma, dārzā čivināja putni, un uz maza galdiņa atradās pudeles, dažas stāvēja arī uz kamīna — tas bija bordo — pītos groziņos. Aizstāvis rūpīgi un mazliet drebošu roku no vecas pudeles divās mazās glāzītēs ielēja portvīnu, piepildīja tās līdz pat malai, saskandināja uz tekstilaģenta veselību, piesardzīgi, dārgais šķidrums glāzītēs tikpat kā nemaz nesakustējās.

Trapss nodzēra malciņu.

—    Brīnišķīgs vīns, — viņš slavēja.

—    Es esmu jūsu aizstāvis, Trapsa kungs, — Kummera kungs teica. — Lai sadzeram tāpēc uz labu saprašanos.

—    Lai notiek!

Visprātīgāk būtu, advokāts iesāka, piebāzis savu sarkano ģīmi, dzērāja degunu un degunkniebi Trapsam tik tuvu, ka to skāra nepatīkama mīksta masa — viņa milzu vēders, vissaprātīgāk būtu, ja kungs savu noziegumu viņam uzticētu tūlīt. Tad arī tiesas priekšā uz galvošanu varētu tikt sveikā cauri.

Situācija neko bīstama neesot, taču novērtēt to vajagot pareizi, no garā kalsnā prokurora nebūtu par Jaunu uzmanīties, tas vēl joprojām esot garā možs vīrs, un arī namatēvam diemžēl esot tieksme uz stingrību, varbūt pat pedantismu, līdz ar gadiem — kā nekā, nu jau pāri astoņdesmit septiņiem — tā vēl pastiprinājusies. Un tomēr viņam, kā aizstāvim, parasti izdodoties tikt ar šiem galā vai vismaz aizkavēt pašu ļaunāko. Tikai reiz kādā slepkavībā laupīšanas nolūkā, — tad nu gan neko neesot izdevies glābt. Taču šoreiz par šādu gadījumu nevarot būt ne runas, tā vismaz viņš novērtējot Trapsa kungu, jebšu tomēr?

Diemžēl viņš vispār nekādu noziegumu neesot izdarījis, tekstilaģents smējās. Un, paceldams glāzīti, noteica: — Prozīt!

—           Atzīstieties vien, — aizstāvis uzmundrināja.

—    No manis jums nav jākaunas. Dzīvi es pazīstu, mani it nekas vairs nespēj pārsteigt. Dažādus likteņus esmu redzējis, un bezdibeņi atvērušies manā priekšā, to jūs varat man ticēt, Trapsa kungs.

Ļoti žēl. Trapss pavīpsnāja, taču šoreiz patiešām viņa priekšā stāvot apsūdzētais, kas nav pastrādājis noziegumu, turklāt noziegumu atklāt — tas jau esot prokurora uzdevums, — tā viņš pats sacījis, lai tad nu arī tur vārdu. Spēle paliek spēle. Interesanti gan, kas no tās iznākšot. Vai tad būšot arī īsta nopratināšana?

—    Domāju gan!

—    To nu gan es gribētu piedzīvot.

Aizstāvim sejā iezīmējās šaubas.

—    Jūs jūtaties pavisam bez vainas, Trapsa kungs?

Tekstilaģents smējās:

—    Pavisam. — Saruna viņam šķita briesmīgi amizanta.

Aizstāvis spodrināja savu degunkniebi.

—    Lieciet aiz auss, jaunais draugs, vainīgs vai nevainīgs, tas nu ir tā, kā ir, pats svarīgākais ir taktika! Maigi izsakoties, tā ir gatavā pašnāvība — stāties mūsu tiesas priekšā bez vainas izjūtas, gluži otrādi — visprātīgākais ir tūlīt atzīties kādā pārkāpumā, veikala ļaudīm visizdevīgākais būtu, piemēram, krāpšana. Pratināšanas gaitā tad vienmēr var izrādīties, ka apsūdzētais pārspīlē, ka patiesībā nekādas krāpšanas nemaz nav, ir tikai tāda maza faktu falsifikācija reklāmas dēļ, kā jau tas tirgoņu aprindās mēdz būt. Ceļš no vainas uz nevainību ir gan grūts, taču iespējams, toties pavisam bezcerīgi ir censties saglabāt nevainību, rezultāti tad vienmēr iznīcinoši. Jūs zaudēsiet tur, kur spētu vinnēt, un jums ir atņemta iespēja vainu izvēlēties, bet jāļauj, lai jums to uzspiež.

Tekstilaģents amizēts paraustīja plecus, ļoti žēl, bet viņš tur nekā nevarot līdzēt, jo patiesi neapzinoties, ka būtu nodarījis kaut ko tādu, kas viņu novedis konfliktā ar likumu, viņš apgalvoja.

Aizstāvis atkal uzlika degunkniebi. Ar Trapsu nebūs viegli, viņš sevī nodomāja, iznāks krietni vien pacīnīties.

—    Un tomēr, — tā viņš sarunu nobeidza, — pārlieciet katru vārdu, nepļāpājiet, kas uz mēles, citādi iznāks tā, ka pēkšņi būsiet devis iemeslu ilgam ieslodzījumam un jums nekā vairs nevarēs palīdzēt.

Tad istabā ienāca arī pārējie. Sasēdās pie apaļā galda. Omulīga sabiedrība, pieklājīgi joki. Vispirms servēja dažādus uzkožamos — šķiņķi, olas krievu gaumē, gliemežus, bruņurupuču zupu. Noskaņa bija lieliska, visi apmierināti strēba un šņapstināja bez mazākās kautrēšanās.

—           Nu kā tad ir, apsūdzētais, ko jūs mums celsiet priekšā, cerams, tā būs kāda skaista, iespaidīga slepkavība, — prokurors noķērcās.

Aizstāvis protestēja:

—           Mans klients ir apsūdzētais bez nozieguma, tā sakot, reta parādība tieslietu vēsturē. Apgalvo, ka ir nevainīgs.

—           Nevainīgs? — prokurors brīnījās. Rētas sejā pieplūda ar asinīm, monoklis gandrīz iekrita šķīvī, palika šūpojamies melnajā aukliņā. Rūķim līdzīgais tiesnesis, kas nupat drupināja zupā maizes kumosiņus, pārmetoši paskatījās uz tekstilaģentu, pakratīja galvu, un arī klusais plikpauris ar balto neļķi izbrīnījies viņā palūkojās. Klusums bija visai neomulīgs. Apklusa karošu un dakšiņu šķindēšana, neviens vairs nestrēba un nešmakstināja. Vienīgi Simona kaut kur aizmugurē klusi iesmējās.

—           Būs jāpārbauda, — prokurors beidzot atguvās.

—   Kā nav, tā nav.

—           Raujiet tik vaļā, — Trapss smējās. — Esmu jūsu rīcībā.

Pie zivs tika pasniegts vīns, viegls, dzirkstīgs «nefšatels».

—           Lai notiek, — prokurors, noņemdamies gar savu foreli, noteica.

—    Paskatīsimies. Precējies?

-— Jau vienpadsmit gadus.

—    Bērniņi ir?

—    Četri.

—    Nodarbošanās?

—    Tekstilnozare.

—    Tātad tekstilaģents, mans mīļais Trapsa kungs?

—    Ģenerālpārstāvis.

—    Skaisti. Cietāt avāriju?

—    Nejauši. Pirmo reizi gada laikā.

—    Tā. Un pirms tam?

—           Nu, toreiz es vēl braucu ar veco vāģi — 1939. gada sitrojens. Bet tagad man pieder studebekers, sarkani lakots ekstrā modelis.

—           Studebekers, interesanti, un kopš neilga laika? Agrāk tātad ģenerālpārstāvis nebijāt?

—    Pavisam parasts tekstilaģents.

—    Konjunktūra, — prokurors pamāja.

Trapsam blakus sēdēja aizstāvis. — Uzmanieties, — viņš nočukstēja.

Tekstilaģents jeb kā mēs tagad drīkstam sacīt — ģenerālpārstāvis bezrūpīgi ķērās pie bifšteka tartara mērcē, uzspieda tam virsū citronu, tā bija viņa recepte, vēl mazliet konjaka, paprikas un sāls. Patīkamākas vakariņas par šīm viņam neesot gadījies piedzīvot, viņš staroja pār visu seju, līdz šim domājis, ka par vakariņām «Slarafijā» nekā labāka nav, taču šis vakars kungu sabiedrībā sagādājot vēl lielāku baudu.

—           Tā jā, — prokurors konstatēja. — Jūs esat «Šlarafijas» biedrs. Kāda tad jums tur ir iesauka?

—    Marķīzs Kazanova.

—           Skaisti, — prokurors, monokli atkal iespiezdams acī, priecīgi ieķērcās, tā it kā šī ziņa būtu īpaši svarīga. — Mums visiem liels prieks to dzirdēt. Vai iesaukai būtu kāds sakars ar jūsu personisko dzīvi, mans mījais?

—    Uzmanieties, — aizstāvis nosēcās.

—           Dārgais prokurora kungs, — Trapss atbildēja,

—    tikai zināmā mērā. Ja man arī gadās kāds sakars

ārpus laulības dzīves, tad tikai šad tad bez jebkādām ambīcijām.

Vai Trapsa kungs varētu būt tik laipns un tiem, kas šeit sapulcējušies, īsos vārdos nepastāstītu savu dzīves gājumu, tiesnesis, atkal pildīdams glāzes, vaicāja. Ja nu reiz nolemts par mīļo viesi un grēcinieku spriest tiesu un ietupināt viņu pēc iespējas uz ilgāku laiku, tad lietai nāktu tikai par labu, ja varētu uzzināt kaut ko tuvāku, personiskāku, intīmāku, — piedzīvojumus ar sievietēm, un, jo tajos vairāk piparu un sāls, jo labāk.

—    Stāstiet, stāstiet, — vecie kungi smīknēdami pieprasīja. Reiz ar viņiem pie viena galda sēdējis kāds suteners, tas no savas prakses stāstījis tik saistošus un pikantus atgadījumus, ka ticis cauri ar četriem gadiem ieslodzījuma.

—    Nu, nu, — Trapss smējās līdz, — man jau nu gan nav nekā tāda, ko pastāstīt. Mana dzīve, cienījamie kungi, ir pavisam ikdienišķa, pavisam parasta, tas man jums tūlīt jāatklāj. Sveiki!

—    Sveiki!

Ģenerālpārstāvis pacēla glāzīti, aizkustināts ieskatījās četru sirmgalvju sastingušajās putna acīs, kuras vērās viņā tā, it kā šis būtu sevišķi gards kumosiņš, tad visi saskandināja.

Arā saule nu beidzot bija norietējusi, apklususi arī putnu ellišķīgā čivināšana, taču vēl joprojām likās gaišs kā dienā, dārzi un sarkanie jumti starp kokiem, mežainie pakalni un tālumā priekškalne un pāris glečeru, mierpilna noskaņa, lauku klusums, laimes, dieva svētības un kosmiskas harmonijas svinīgās nojausmas.

Jaunība viņam bijusi grūta, Trapss sāka stāstīt, kamēr Simona pārmainīja šķīvjus un uz galda uzlika milzīgu kūpošu bļodu. Šampinjoni krējumā. Viņa tevs bijis fabrikas strādnieks, proletārietis, kritis par upuri Marksa un Engelsa maldu mācībām, mūžam nīgrs, drūms cilvēks, par savu vienīgo bērnu nekad nelicies ne zinis, māte, veļas mazgātāja, agri novecojusi.

—    Varēju apmeklēt tikai pamatskolu, tikai pamatskolu, — viņš asarām acīs sacīja, sarūgtināts un reizē aizkustināts par savu nabadzīgo pagātni, bet pie galda tai brīdī saskandināja ar Reserve des Marйchaux.

—    Interesanti, — noteica prokurors, — interesanti. Tikai pamatskolu. Tad nu gan esat pielicis visus spēkus, lai tiktu uz augšu, mans mīļais.

—    Domāju gan, — Trapss, marйchaux uzmundrināts, saviesīgās sabiedrības un aiz logiem redzamās svinīgās dieva pasaules spārnots, palielījās. — Domāju gan. Vēl pirms desmit gadiem nebiju nekas cits kā nieka pauninieks un klaiņoju ar savu koferīti no mājas uz māju. Darbs smags, visu laiku uz kājām, nakšņošana sienā, dažādās šaubīgās pajumtēs. Strādāt savā nozarē esmu sācis no pašas apakšas, jā gan, no pašas apakšas. Bet tagad, cienījamie kungi, ja jūs tagad redzētu manu bankas kontu! Negribu lielīties, bet vai kādam no jums ir savs studebekers?

—    Esiet taču uzmanīgāks, — norūpējies čukstēja aizstāvis.

Un kā tad tas varējis notikt., ziņkārīgi ievaicājās prokurors.

Lai taču viņš uzmanoties un nerunājot par daudz, atgādināja aizstāvis.

Viņš viens pats uzņēmies «Hefestona» firmas pārstāvniecību visā mūsu kontinentā, Trapss paziņoja, un triumfēdams aplaida skatienu visapkārt. Vienīgi Spānija un Balkāni atrodoties citās rokās.

Hefests esot grieķu dievs, kraudams uz šķīvja šampinjonus, smīkņādams noteica tiesnesis, sevišķi liels kalumu mākslinieks, kas savos smalki izkaltajos un neredzamajos tīklos noķēris mīlestības dievieti un tās iemījoto, kara dievu Aresu, pārējie dievi neesot varējuši vien nopriecāties par šo ķērienu, taču, kas attiecoties uz «Hefestonu», kuras pārstāvību uzņēmies cienījamais Trapsa kungs, tad šī lieta viņam liekoties kā plīvurā tīta.

—     Un tomēr jūs esat ticis tai ļoti tuvu klāt, godātais saimniek un tiesnesi, — Trapss smējās. — Jūs pats sakāt: plīvurā tīta. Un man nepazīstamais grieķu dievs, kuram gandrīz tāds pats vārds kā manai precei, esot izaudis varen smalku un neredzamu tiklu. Ja šodien ir neilons, perlons, mirlons, mākslīgās šķiedras, par kurām augstā tiesa taču kaut ko būs dzirdējusi, tad ir arī Hefestons, dievs, kas sargā ’mākslīgo šķiedru, nesaraujamu, caurspīdīgu, taču taisni reimatiķiem tā ir īsta svētība, neaizstājama kā industrijas, tā modes pasaulē, kā karā, tā mierā. Visnoderīgākais materiāls izpletņiem un pikantākā drēbe skaistu dāmu naktskrekliem, ko varu apliecināt pats pēc saviem pētījumiem.

—    Skat, skat, — vecie vīri nokurkstēja, — pēc paša pētījumiem. Tas ir labi, — un Simona atkal apmainīja šķīvjus, ienesdama teļa cepeti.

—    īsts mielasts, — ģenerālpārstāvis noteica.

—    Priecājos, ka protat tādas lietas novērtēt, tās to pelnījušas. Mums tiek piegādāta vislabākā manta, turklāt pietiekamos daudzumos, ēdienu karte kā pagājušajā gadsimtā, kad ļaudis vēl drīkstēja atļauties ēst. Lai slavēta Simona! Lai slavēts namatēvs! Viņš taču iepērkas pats, šis vecais gnoms un gardēdis, un, kas attiecas uz vīniem, tad par to gādā Pilē lopkopis no kaimiņciema. Lai slavēts arī viņš! Un tomēr — kā tad jums, darbīgo cilvēk, veicās tālāk? Turpināsim iepazīties ar jūsu dzīvi! Visumā mēs to jau zinām, bija liels prieks ar to iepazīties, arī par jūsu darbu radusies skaidrība. Noskaidrots nav vēl tikai tāds visai maznozīmīgs jautājums: kā jūs tikāt pie tik ienesīga posteņa? Tikai pateicoties jūsu centībai, dzelžainai enerģijai?

—    Uzmanību, — aizstāvis nošņācās. — Tagad lieta kļūst bīstama.

Tik viegli jau vis neesot gājis, Trapss atbildēja un kāri noskatījās, kā tiesnesis sāk sadalīt cepeti, vispirms vajadzējis uzvarēt Gigaksu, un tas bijis grūts numurs.

—    Vai redz, ko, — un kas tad tas Gigaksa kungs īsti ir?

—    Mans bijušais šefs.

—    Viņu vajadzēja dabūt prom, tā jūs gribējāt sacīt?

—    Runājot manas profesijas rupjajā valodā, viņu vajadzēja novākt pie malas, — atbildēja Trapss un uzlēja sev mērci. — Cienījamie kungi, atklātu vārdu taču jūs spēsiet paciest. Veikalu dzīvē gadās visādi, kā es tev, tā tu man, ja kāds grib būt džentlmenis — aiziet dibenā. Man ir naudas kā spaļu, bet es arī raujos vaiga sviedros kā desmit ziloņi kopā, katru dienu savā studebekerā norullēju kilometru sešsimt. Tik briesmīgi godīgs jau arī neesmu bijis, kad, tā sakot, vecajam Gigaksam vajadzēja pielikt nazi pie rīkles; bet uz augšu taču jātiek bija, neko nepadarīsi, veikals paliek veikals.

Prokurors ziņkārīgi pacēla acis no teļa cepeša.

—           Novākt pie malas, pielikt nazi pie rīkles, tie nu gan ir visai briesmīgi teicieni, mīļais Traps!

Ģenerālpārstāvis smējās.

—           Tie, bez šaubām, saprotami tikai pārnestā nozīmē.

—           Gigaksa kunga veselības stāvoklis taču nav slikts, cienījamais Traps?

—    Pirms gada viņš nomira.

—           Vai jūs esat prātu zaudējis? — uztraukts iešņācās aizstāvis. — Jūs taču esat kļuvis pavisam traks!

—            Ak, pirms gada, — prokurors izteica savu līdzjūtību. — Tas nu gan bēdīgi. Cik tad viņam bija gadu?

—    Piecdesmit divi.

—    Pavisam jauns cilvēks. Un kā viņš nomira?

—    Ar kādu slimību.

—    Pēc tam kad jūs bijāt pārņēmis viņa posteni?

—    īsi pirms tam.

—           Jauki, pagaidām man vairs nekas nav jāzina, — prokurors noteica. — Mums nu gan ir laimējies. Atrasts miris cilvēks, un tas taču ir pats galvenais.

Visi smējās. Pat Pilē, plikpauris, kas svētsvinīgi ieturēja savu maltīti, pedantiski, ne bridi neapstājoties, aprīdams milzu kvantumus, pacēla acis.

—           Smalki, — viņš noteica un pārbrauca ar roku pār melnajām ūsām.

Tad apklusa un ēda tālāk.

Prokurors svinīgi pacēla glāzi.

—           Mani kungi, — viņš sacīja, — šim gadījumam par godu nogaršosim Pichon-Longueville 1933. gada mārku. Tik laba spēle pelnījusi malku laba bordo.

Atkal tika saskandinātas glāzes, dzēra cits uz cita veselību.

—          Velns parāvis, mani kungi! — ģenerālpārstāvis nobrīnījās, vienā paņēmienā izdzerdams Pichon un sniegdams glāzīti tiesnesim. — Tas nu gan garšo lieliski!

Bija iestājusies krēsla, un viesu sejas pie galda vairs lāgā nebija saredzamas. Logos iemirdzējās pirmās zvaigznes, un saimniece aizdedzināja trīs lielus smagus kandelabrus, kuru gaismā pie sienas sāka veidoties ēnas kā fantastiski ziedu kausi. Intīma, mājīga noskaņa, savstarpēju simpātiju jūtas, atceltas jebkuras etiķetes normas.

—    Kā pasakā, — Trapss nevarēja vien nobrīnīties.

Aizstāvis ar servjeti noslaucīja no pieres sviedrus.

—           Pasaka, mīļais Traps, esat jūs, — viņš teica.

—    Man vēl nekad nav gadījies apsūdzētais, kas ar vislielāko dvēseles mieru būtu atļāvies tik neuzmanīgi izrunāties.

Trapss pasmējās. — Nebaidieties, mīļais kaimiņ! Kad beidzot sāksies nopratināšana, galvu es vis nezaudēšu.

Tāpat kā pirmīt istabā iestājās nāves klusums. Ne vairs kāds šmakstināja, ne strēba.

—           Ak, jūs nelaimes putns! — aizstāvis novaidējās. — Ko jūs ar to domājat: kad beidzot sāksies nopratināšana?

—           Vai tad tā būtu jau sākusies? — kraudams šķīvī salātus, noteica ģenerālpārstāvis.

Sirmgalvji nosmīnēja, sazvērnieciski saskatījās, viltīgi aiz prieka ieblējās.

Klusais, mierīgais plikpauris īsi iesmējās.

—    Viņš to nav pamanījis, viņš nav pamanījis!

Trapss apjuka, samulsa, delverīgā jautrība likās

tāda kā baismīga, tiesa, šis iespaids drīz vien izgaisa, un viņš atkal sāka smieties līdz.

—    Kungi, piedodiet, — viņš sacīja, — es šo spēli biju iedomājies svinīgāku, cienīgāku, oficiālāku, kā īstu tiesas zāli.

—    Mīļais Trapsa kungs, — tiesnesis paskaidroja,

—     jūsu apmulsusī seja pati par sevi ir ko vērts. Redzu, ka veids, kā mēdzam noturēt tiesas procesus, jums šķiet svešs un pārāk jautrs. Bet mēs taču, mīļais cienījamais viesi, mēs taču visi, kas še sēžam pie galda, esam pensionēti ļaudis un atbrīvojušies no liekā formulu, protokolu, likumu balasta, no visas šīs nevajadzīgās papīru smērēšanas un tamlīdzīgiem niekiem, kas parasti pilda mūsu tiesu zāles. Mēs nerēķināmies ar šo nožēlojamo likumu grāmatu un tās paragrāfiem.

—    Drosmīgi, — Trapss jau ar smagu mēli atteica,

—   drosmīgi. Tas man patīk, kungi. Bez paragrāfiem, tā tik ir drosmīga ideja.

Aizstāvis lēnām piecēlās. Iešot paelpot svaigu gaisu, viņš paziņoja, pirms cāļa cepeša un visa pārējā nu pienācis īstais laiks iziet mazliet pastaigāties un izsmēķēt cigareti, tas veselībai nākšot tikai par labu, un vai Trapsa kungs nenākšot viņu pavadīt.

Pa verandas kāpnēm viņi nokāpa naktī, kas nu beidzot tomēr bija iestājusies — silta un majestātiska. No ēdamistabas logiem pāri mauriņam līdz pat rožu dobēm krita zeltainas gaismas strēles. Debesis pilnas zvaigžņu, bez mēness; koki pacēlās kā tumša siena, un grantētie celiņi, pa kuriem viņi nu abi, rokās sadevušies gāja, tikko bija nojaušami. Abiem vīns bija sakāpis galvā, grīļodamies un zvalstīdamies viņi visiem spēkiem centās noiet taisni, abi smēķēja, cigaretes kā sarkani punktiņi mirdzēja tumsā.

—          Mīļais dieviņ, — Trapss ievilka elpu, — tie nu gan tur iekšā bija joki, — un pameta ar roku uz apgaismoto logu pusi, aiz kuriem nupat parādījās saimnieces lielais siluets. — Te nu gan iet jautri, nav vārdam vietas.

—    Mīļais draugs, — aizstāvis, grīļodamies un pret Trapsu balstīdamies, sacīja, — pirms mēs ejam atpakaļ un sākam ciņu ar cāļa cepeti, atļaujiet, ka saku jums kādu nopietnu vārdu, ko jums vajadzētu likt aiz auss. Jūs man esat ļoti simpātisks, jaunais cilvēk, man pret jums radušās siltas jūtas, tāpēc gribētos parunāt ar jums kā ar dēlu: mums ir vislielākā iespēja galīgi zaudēt procesu.

—    Tas nu gan bēdīgi, — ģenerālpārstāvis atteica un uzmanīgi virzīja aizstāvi pa grantēto celiņu apkārt lielam, melnam, pavisam apaļam krūmam. Tad parādījās dīķis, varēja _nojaust, ka tuvumā ir akmens sols, un abi atsēdās. Ūdenī atmirdzēja zvaigznes, no tā kāpa dzestrums, sāka kļūt vēss. No ciemata plūda ermoņiku un dziesmas skaņas, iestabulējās arī Alpu radziņš, sīklopu audzētāju apvienība svinēja svētkus.

—    Saturieties, — aizstāvis brīdināja, — ienaidnieks ieņēmis svarīgus nocietinājumus, no mirušā Gigaksa, kuram jūs tik muļķīgā kārtā bez jebkādas vajadzības likāt uzrasties savas nerimtīgās pļāpības dēļ, no Gigaksa nāk vislielākās briesmas, vispār stāvoklis ir ļoti bēdīgs, nepieredzējis aizstāvis jau sen būtu metis plinti krūmos, taču, sīksti izmantojot visas iespējas un ja jūs pats ievērosiet vislielāko piesardzību un disciplīnu, es vēl varu šo to būtisku saglābt.

Trapss smējās. Tā nu gan esot jocīga spēle, viņš noteica, nākamajā Šlarafijas sanākšanā tā noteikti jāizmēģina.

—    Patiesi? — aizstāvis nopriecājās. — Cilvēks taisni atdzīvojas, vai ne? Es taču biju pavisam beigts un pagalam, kad aizgāju no darba, un pēkšņi bez jebkādas nodarbošanās, bez sava amata man šajā miestiņā vajadzēja izbaudīt pelnīto vecuma atpūtu. Jo ko tad te vispār var piedzīvot? Itin neko, tikai fēns neliek sevi manīt, tas viss. Veselīgs klimats? Smieklīgi! Ja tu garīgi neesi nodarbināts! Prokurors gulēja uz miršanu, mūsu namatēvam bija aizdomas uz kuņģa vēzi, Pilē slimoja ar diabētu, mani nomocīja asinsspiediens. Tādi bija rezultāti. Suņa dzīve. Sad tad sanācām, bēdīgi pasēdējām brītiņu kopā, sērīgi pastāstījām kaut ko no mūsu vecas amata prakses un par vecajiem panākumiem, tādi bija mūsu pieticīgie prieki. Un tad prokuroram ienāca prātā ideja par šo spēli. Tiesnesis mūsu rīcībā nodeva savu māju un es — savu kapitālu, — nu jā, es esmu vecpuisis, un, ja gadu desmitiem esi «sabiedrības krējuma» advokāts, tad vari ietaupīt smuku summiņu, tā gan, mans mīļais, to nemaz nevar lāgā iedomāties, cik plašu žestu dažreiz atļaujas tāds attaisnots laupītājs no augstākajām finansistu aprindām, tas jau robežojas ar izšķērdību — un tā nu šī spēlīte kļuva par mūsu veselības avotu; hormoni, vēders, aizkuņģa dziedzeris — viss atkal bija kārtībā, garlaicība pazuda, atgriezās atkal enerģija, jauneklīgums, elastīgums, apetīte, palūk vien, — un, neskatoties uz savu krietno vēderiņu, viņš izdarīja dažus vingrojumus, tā Trapsam tumsā vismaz likās. — Mēs spēlējam ar tiesneša viesiem, tie ir mūsu apsūdzētie, — aizstāvis, atkal atsēdies, turpināja. — Reizēm tas ir kāds pauninieks, citreiz atpūtnieks, un pirms mēnešiem diviem mums bija gods notiesāt uz divdesmit gadiem cietuma pat vienu

vācu ģenerāli. Bija te iemaldījies ar savu sievu, no karātavām viņu paglāba tikai mana māksla.

—           Vareni! — Trapss brīnījās. — Tā tik ir darbošanās! Taču ar tām karātavām, tas nu nebūs tiesa, tas jau nu gan būs mazliet pārspīlēts, cienījamais advokāta kungs, jo nāves sods jau ir atcelts.

—           Valsts likumdošanā, — aizstāvis precizēja,

—     bet mums te darīšana pašiem ar savu privātu tieslietu sistēmu: taisni nāves soda iespēja mūsu spēli padara tik aizraujošu un īpatnēju.

—    Un bende ar jums ir, ko? — Trapss jautāja.

—          Protams, — aizstāvis lepni apstiprināja. — Protams, ir. Pilē.

—    Pilē?

■— Esat pārsteigts, vai ne?

Trapsam sažņaudzās rīkle.

—          Tas taču ir lopkopis un gādā par vīniem, kurus dzeram.

—           Viņš vienmēr bijis krodzinieks, — aizstāvis omulīgi pavīpsnāja. — Ar valsts amatiem nodarbojas tikai tāpat blakus. Izpilda tādu kā goda pienākumu. Bija viens no krietnākajiem amata meistariem kaimiņzemē, nu jau gadus divdesmit pensijā, taču savu mākslu arvien vēl nav aizmirsis.

Pa ielu aizbrauca automašīna, prožektoru gaismā iezīmējās cigarešu dūmu strūkliņas. Uz brīdi Trapss redzēja arī aizstāvi — viņa pārāk lielo stāvu nosmulētajos vizītsvārkos, tuklo, apmierināto, omulīgo seju. Trapss nodrebēja. Uz pieres parādījās auksti sviedri.

—    Pilē.

Aizstāvis pabrīnījās: ■— Kas tad nu, mīļais Traps? Man liekas, jūs drebat. Jums kļuva nelabi?

—    Nezinu, — ģenerālpārstāvis nočukstēja un smagi elpoja. — Nezinu.

Viņš pēkšņi redzēja savā iztēlē plikpauri, kas, patiesību sakot, diezgan truli bija sēdējis pie galda, tas tomēr par traku sēdēt ar tādu pie viena galda. Ko gan nabaga vīrs lai iesāk, ja viņam tāds amats, — maigā vasaras nakts, vēl maigākais vīns Trapsu noskaņoja humāni, toleranti, atbrīvoja no aizspriedumiem, galu galā viņš bija cilvēks, kas daudz ko redzējis un kas pasauli pazīst, viņš vis nav kaut kāds liekulis vai mietpilsonis, nekā nebija, viņš ir tekstilizstrādājumu speciālists un atrodas sava amata augstumos, un Trapsam atkal šķita, ka vakars bez bendes klātbūtnes nebūtu tik jautrs un jocīgs, un viņš jau izbaudīja prieku, ar kādu stāstīs par to visu Šlarafijā, arī uz turieni būs reiz jāaizdabū kāds bende, protams, par nelielu honorāru un ar maziem izdevumiem, un tā viņš beidzot atviegloti iesaucās:

—     Iekritu! Nobijos! Spēle kļūst arvien jautrāka!

—     Uzticēšanās pret uzticēšanos, — aizstāvis noteica, kad abi bija piecēlušies un, elkoņos saķērušies, logu gaismas apžilbināti, tipināja uz mājas pusi. — Sakiet — kā jūs to Gigaksu nogalinājāt?

—    Es lai to būtu nogalinājis?

—    Kā tad, ja jau viņš ir miris.

—    Bet es taču viņu nenogalināju.

Aizstāvis apstājās.

—    Mans mīļais draugs, — viņš saprotoši noteica.

<— Jūsu šaubas man saprotamas. Nepatīkamāk par visu atzīties slepkavībā. Apsūdzētais kautrējas, negrib atzīt savu nodarījumu, cenšas to aizmirst, izstumt no atmiņas, vispār ir aizspriedumu pilns attiecībā pats uz savu pagātni, staigā apkārt pārspīlētas vainas apziņas nomākts, neuzticas nevienam, pat

ne aizstāvim, savam tēvišķīgajam draugam, kas tad arī ir aplamākais, ko var darīt, jo viens kārtīgs aizstāvis slepkavības taisni mīl, tas uzgavilē, ja kāds viņam tās piegādā. Šauj tik vaļā, mīļais Traps! īsti labi ap dūšu man ir tikai tad, ja manā priekšā krietns uzdevums, tad jūtos gluži kā alpīnists, kas stāv smaga četrtūkstošnieka pakājē, lai man, kā vecam kalnā kāpējam, atļauts izteikties. Tad tik smadzenes sāk strādāt tā, ka nenopriecāties. Un tā neuzticēšanās ir jūsu lielā, jā, es atļaušos teikt, jūsu liktenīgā kļūda, un tādēļ sāciet tik savu bikti, veco zēn!

Bet viņam patiesi neesot ko atzīties, ģcnerālpārstāvis vēlreiz apgalvoja.

Aizstāvis samulsa un cieši paskatījās Trapsā. No logiem, aiz kuriem smiekli un glāžu šķindoņa kļuva arvien pārgalvīgāka, krita spoža gaisma.

—    Puis, puis, — viņš neapmierināts norūca, — ko tad tas atkal nozīmē? Vai tad jūs joprojām vēl negribat atteikties no savas nepareizās taktikas un arvien vēl spēlējat nevainīgo? Vai tad patiešām nekā neesat sapratis? Ir jāatzīstas, vienalga, vai jūs to gribat vai ne, un par ko atzīties ir vienmēr, tas taču jums galu galā jāsaprot! Klājiet tik vaļā, mīļais draugs, beidziet tielēties un vilcināties, runājiet tik visu, kas uz sirds. Kā jūs nogalinājāt Gigaksu? Afekta brīdī, vai? Tad mums jābūt gataviem uz apsūdzību slepkavībā. Esmu ar mieru saderēt, ka prokurors velk uz to pusi. Tādas aizdomas nu man ir. Pazīstu es viņu.

Trapss pakratīja galvu.

—    Mīļais aizstāvja kungs, — viņš teica, — kaut arī esmu iesācējs, atļaujiet, lai jums to pasaku, — vislielākais mūsu spēles valdzinājums ir tas, ka galu galā pats sāc justies neomulīgi un kļūst bail.

Spēle draud pārvērsties īstenībā. Pēkšņi tu sāc pats sev jautāt, vai tik galu galā patiešām neesi noziedznieks, vai tik īstenibā veco Gigaksu ari neesi nogalējis. Jūsu runas laikā man gandrīz sāka reibt galva. Un tādēļ — atklātība pret atklātību: vecā gangstera nāvē es vainīgs neesmu. Patiešām.

Ar šiem vārdiem viņi atkal ienāca ēdamistabā, kur jau bija servēts cāļa cepetis un glāzēs dzirkstīja «Šato pavī 1921».

Trapss svinīgā noskaņā devās taisnā ceļā pie nopietnā, klusā plikpaura un paspieda viņam roku. Aizstāvis esot pastāstījis par viņa agrāko nodarbošanos, Trapss teica, un nu viņa vēlēšanās esot darīt zināmu, ka pasaulē nevar būt nekā patīkamāka par atrašanos pie viena galda ar tādu krietnu vīru; aizspriedumus Trapss nepazīstot, nē, nē, otrādi, un Pilē, savas krāsotās Ūsiņas pieglauzdams, piesarka, mazliet nokaunējies, neiedomājamā dialektā nomurmināja: — Priecājos, priecājos, darīšu, ko spēšu.

Pēc šīs aizkustinošās sabrāļošanās cāļa cepetis lieliski gāja pie sirds. Tas bija gatavots pēc Simonas slepenas receptes, tā pavēstīja tiesnesis. Eda šmakstinādami, ar rokām, slavēja kulinārijas mākslas meistardarbu, dzēra, saskandināja cits uz cita veselību, laizīja mērci sev no pirkstiem, vispārējā omulībā process turpinājās. Prokurors, servjeti ap kaklu un cāļa gabalu pie knābim līdzīgās, čāpstinošās mutes, cerēja ka pie cepeša tiks servēta arī atzīšanās.

—    Skaidra lieta, mans mīļais un godājamais apsūdzētais, — viņš pūlējās izdibināt, — Gigaksu jūs noindējāt.

—    Nē, — Trapss smējās, — nekas tamlīdzīgs.

—    Nu tad teiksim: nošāvāt?

—    Ari ne.

—    Auto katastrofu slepeni noorganizējāt?

Visi smējās, un aizstāvis atkal nošņāca starp zobiem:

—    Uzmanieties, tās ir lamatas!

—    Nelaimējās, prokurora kungs, nu nepavisam nelaimējās, — Trapss pārgalvīgi iesaucās: — Gigakss nomira ar infarktu, turklāt tas nebija vienīgais, kurš viņu bija piemeklējis. Jau pirms daudziem gadiem viņam tas bija piemeties, viņam vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, un, kaut gan viņš centās izlikties, ka ir vesels kā rutks, pēc katra uztraukuma varēja sagaidīt, ka slimība atkārtojas, to es zinu pavisam skaidri.

—    Ak tad šitā gan, un kas tad jums to pateica?

—    Viņa sieva, prokurora kungs!

—    Viņa sieva?

—    Dieva dēļ uzmanieties, — aizstāvis čukstēja.

«Šato pavī 1921» izrādījās vēl labāks, nekā sākumā likās. Trapss jau bija iztukšojis ceturto glāzi, un Simona viņa tuvumā bija nolikusi īpašu pudeli. Var jau būt, ka prokurors par to pabrīnīsies, — ģenerālpārstāvis saskandināja ar veco vīru, — taču, lai augstā tiesa nedomājot, ka viņš kaut ko gribot noklusēt, vajadzēšot tomēr teikt visu taisnību un pie tās arī palikt, kaut gan aizstāvis ar savu «uzmanieties!» nemitīgi apšņākājot. Ar Gigaksa kundzi viņam, lūk, kaut kas esot bijis, nu jā, vecais gangsteris bieži braukājis apkārt un savu labi noaugušo, apetītlīgo sieviņu visnežēlīgākā kārtā pametis novārtā; un tā viņam dažkārt vajadzējis spēlēt mierinātāju — vai nu uz Gigaksu dzīvojamās istabas dīvāna, vai vēlāk arī šad tad laulības gultā, kā nu tas reiz dzīvē gadoties un mēdzot notikt.

Kad Trapss bija izteicis šos vārdus, vecie kungi uz bridi sastinga, taču tad pēkšņi aiz prieka skaļi ieķērcās un citkārt tik ļoti klusais plikpauris, savu balto neļķi gaisā mezdams, iekliedzās: «Atzīšanās, atzīšanās!» — vienīgi aizstāvis izmisis dauzīja ar dūrēm sev pa deniņiem.

—    Tāda stulbība! — viņš iesaucās. Klients esot zaudējis prātu, un viņa stāstu vispār nemaz vairs nedrīkstot ņemt par pilnu, taču Trapss visai sabiedrībai par prieku sašutis protestēja. Tad starp aizstāvi un prokuroru sākās gara runāšana — piekāpties negribēja neviens, pa pusei pa jokam, pa pusei pa nopietnam, taču Trapss no šīs diskusijas nesaprata nenieka. Runa galvenokārt bija par vārdu dolus, bet ģenerālpārstāvis nezināja, ko tas nozīmē. Diskusija kļuva arvien dedzīgāka, arvien skaļāka, arvien mazāk saprotama, iejaucās tiesnesis, iekarsa arī tas, un, ja Trapss sākumā pūlējās klausīties, lai uzminētu vismaz strīda cēloni, tad nu tikai atviegloti uzelpoja, kad saimniece pasniedza sieru — kamambēru, brī, Emmentāles, grijēru, tet-de-muānu, Limburgas, Gorgoncolas, lai jau dolus paliek dolus, viņš saskandināja ar plikpauri, kurš vienīgais klusēja un droši vien, ari nekā nesaprazdams, ar steigu ķērās pie siera, līdz pēkšņi ne no šā, ne no tā prokurors ar savām izpūrušajām lauvas krēpēm un vēža sarkano ģīmi, monokli kreisajā rokā turēdams, atkal vērsās pie viņa ar jautājumu:

—    Trapsa kungs, vai jūs arvien vēl draudzējaties ar Gigaksa kundzi?

Visi sāka blenzt uz Trapsu, kas bija piestūķējis muti ar kamambēra maizīti un nu omulīgi gremoja. Viņš iedzēra vēl vienu malciņu «Sato pavī». Kaut kur tikšķēja pulkstenis, no ciemata atplūda ermoņiku un vīru dziesmas tālu skaņu vilnis — «Ir tāds krodziņš «Šveices dūcis»».

Pēc Gigaksa nāves, Trapss paskaidroja, viņš tā sieviņu uzmeklējis neesot. Neiešot taču galu galā godīgai atraitnei celt neslavu.

Trapsam par izbrīnu šis paskaidrojums radīja jaunu jocīgu, neizprotamu jautrību, visi kļuva vēl delverīgāki, prokurors kliedza dolo malo, dolo malo!, rēkdams sāka skaitīt grieķu un latiņu pantus, citēja Šilleru un Gēti, bet mazais tiesnesis izdzēsa sveces, atstādams degot tikai vienu, kuras gaismu izmantoja, lai, skaļi blējot kā aita un šņācot kā kaķis, uz sienas veidotu visfantastiskākās ēnu spēles — kazas, sikspārņus, velnus un bubuļus, kamēr Pilē dauzīja pa galdu tā, ka sāka dejot glāzes, šķīvji un bļodas: «Tā lieta nonāks līdz nāves spriedumam, līdz nāves spriedumam!» Vienīgi aizstāvis šajās izdarībās nepiedalījās, tikai pabīdīja Trapsam siera plati. Lai paņemot vēl gabaliņu, nekas jau cits neatliekot kā ar garšu nobaudīt sieru.

Atnesa «Šato Margo». Pēc tam atkal iestājās miers. Visi skatījās, acis nenolaiduši, uz tiesnesi, kas rūpīgi un uzmanīgi sāka atkorķēt noputējušo pudeli (1914. gada gājums) ar kādu dīvainu, senlaicīgu korķviļķi, ar kuru varēja korķi izvilkt no guļošas pudeles, neizņemot to no groziņa, tā bija procedūra, kas norisinājās, visiem klātesošajiem aiz sasprindzinājuma aizturot elpu, jo svarīgi taču bija izvilkt korķi cik iespējams veselu; tas tad ari būtu vienīgais pierādījums, ka pudele patiešām no 1914. gada, jo četri gadu desmiti etiķeti sen jau bija iznīcinājuši. Korķis īsti vesels nepalika, visus gabaliņus rūpīgi vajadzēja izvilkt ārā, tomēr gadskaitlis joprojām bija salasāms; korķis tika laists apkārt, apostīts, apbrīnots un beidzot — svinīgi atdots ģenerālpārstāvim brīnišķīgā vakara piemiņai, kā sacīja tiesnesis. Viņš arī bija tas, kas pirmais nobaudīja malciņu, noklakšķināja ar mēli, ielēja, un nu sāka ostīt un smakšķināt arī visi pārējie, atskanēja sajūsmas pilni izsaucieni, namatēvam neskopojās izteikt uzslavu. Katram vēl pasniedza sieru, un tad tiesnesis uzaicināja prokuroru sākt savu «apsūdzības runiņu». Šis vispirms pieprasīja, lai tiek aizdegtas jaunas sveces, visam jānotiekot lielā svinībā un pacilātībā, vajagot taču koncentrēties, sakopot visus garīgos spēkus. Simona atnesa, kas bija prasīts. Visi bija ļoti saspringti, ģenerālpārstāvim šīs izdarības sāka likties visai neomulīgas, viņu kratīja viegli drebuļi, un tai pašā laikā piedzīvojums tomēr bija brīnišķīgs, un ne par ko pasaulē viņš no tā nebūtu gribējis atteikties. Vienīgi advokāts bija tāds kā neapmierināts.

—    Labi, Traps, — viņš teica, — noklausīsimies apsūdzības runu. Tad tik jūs redzēsiet, ko esat savārījis ar savām nepiesardzīgajām atbildēm, ar savu aplamo taktiku. Ja sākumā bija slikti, tad tagad ir katastrofāli. Un tomēr saņemieties, gan jau es jūs no šīs ķezas izpestīšu, nezaudējiet tikai galvu, nervus tas jums maksās — tikt cauri ar veselu ādu.

Tik tālu nu tas bija. Visapkārt atskanēja krekšķināšana, kāsēšana, vēlreiz tika saskandinātas glāzes, un prokurors, smiekliņu un smīnu pavadīts, sāka runu.

—   Vispatīkamākais mūsu šīvakara sabiedrībā, — viņš sacīja, paceldams glāzi, taču palikdams sēžot,

—    vislabāk izdevies ir tas, ka esam uz pēdām tik rafinēti izdarītai slepkavībai, ka mūsu valsts justīcijai tā, protams, pagājusi garām nemanīta.

Trapss apjuka un pēkšņi apskaitās.

■— Es lai būtu izdarījis slepkavību, — viņš protestēja, — nu, vai zināt, tas nu tomēr ir mazliet par daudz, jau aizstāvis bija izgudrojis šo dumjo versiju, — taču viņš apķērās un saka smieties, smējās tā, ka nemaz lāgā nevarēja nomierināties, tas tik ir brīnišķīgs joks, nu viņš saprotot, viņu gribot apvainot slepkavībā, pēc traka, nu taisni pēc traka.

Prokurors cienīgi noskatījas Trapsā, spodrināja savu monokli, atkal to iesprauda acī.

—    Apsūdzētais savu vainu apšauba, — viņš sacīja. — Cilvēciski. Kurš no mums sevi pazīst, kurš no mums zina par saviem noziegumiem un slepenajām ļaundarībām? Taču vienu es drīkstētu uzsvērt jau tūlīt — pirms mūsu spēles kaislības silušas jaunu vilni: ja Trapss ir slepkava, kā es apgalvoju, kā es no visas sirds ceru, tad mēs pārdzīvojam sevišķi svarīgu brīdi. Patiesi. Tas ir priecīgs notikums — kādas slepkavības atklāšana, tas ir notikums, kas ļauj spēcīgāk sist mūsu sirdīm, kas nostāda mūs jaunu uzdevumu, lēmumu un pienākumu priekšā, un tādēļ man vispirms gribētos apsveikt mūsu mīļo aizdomās turamo noziedznieku, jo bez noziedznieka nebūtu iespējams atklāt noziegumu, nebūtu iespējams uzvarēt taisnīgumam. Un ta — sevišķi sirsnīgs prozīt mūsu draugam, mūsu kautrīgajam Alfredo Trapsam, kuru labvēlīgais liktenis atvedis šeit mūsu vidū!

Visi uzgavilēja, piecēlās, dzēra uz ģenerālpārstāvja veselibu, kurš asarām acīs pateicās un apgalvoja, ka šis ir skaistākais vakars viņa dzīvē.

Prokurors ari ar asarām acīs: — Skaistākais vakars viņa mūžā, saka mūsu cienījamais viesis, lūk, tas ir vārds, tas patiesi ir satricinošs vārds. Atcerēsimies laikus, kad, atrazdamies valsts dienestā, bijām spiesti nodarboties ar savu bēdīgo amatu.

Toreiz apsūdzētais stāvēja mūsu priekšā nevis kā draugs, bet kā mūsu niknākais ienaidnieks; un, ja mums toreiz viņš bija jāatstumj, tad šodien mēs drīkstam viņu spiest pie krūts. Un tāpēc lai man atjauts jūs spiest pie krūts!

Teikdams šos vārdus, viņš pielēca kājās, uzrāva Trapsu augšā un vētraini apkampa.

—   Prokuror, mljais, mīļais draugs, — ģenerālpārstāvis murmināja.

—    Apsūdzētais, mans mīļais Traps, — šņukstēja prokurors. — Sauksim viens otru uz tu. Mani sauc Kurts. Uz tavu veselību, Alfredo!

•— Uz tavu veselību, Kurt!

Viņi saskūpstījās, samīļoja viens otru, vēlreiz sadzēra viens uz otra veselību, visi tik ļoti aizkustināti, visi šīs plaukstošās draudzības pacilāti.

—    Kā gan viss tomēr pārvērties, — prokurors gavilēja, — ja mēs reiz metāmies izskatīt lietu pēc lietas, no nozieguma uz noziegumu, no sprieduma uz spriedumu, tad tagad mēs visu mierīgi, omulīgi, priecīgi varam nopamatot, varam atbildēt, referēt, diskutēt, runāt un celt iebildumus, mēs iemācāmies apsūdzēto cienīt un mīlēt, mums pretī strāvo viņa simpātijas, un brālīgas attiecības valda starp abām pusēm. Un, ja tā noticis, viss kļūst viegls, noziegumam tiek atņemts tā smagums, spriedumu uzklausa ar priecīgu prātu. Un tādēļ lai atļauts man sakarā ar izdarīto slepkavību izteikt atzinības vārdus. (Trapss pastarpēm, atguvis vislabāko garastāvokli: «Pierādi, Kurtiņ, pierādi!») Tiesa kas tiesa — mūsu priekšā ir perfekta, skaista slepkavība. Mūsu mīļais noziedznieks tagad varētu mani apvainot pārgalvībā un cinismā, taču nekas man nav svešāks par to; par «skaistu» šis noziegums varētu tikt nosaukts divējādā ziņā — filozofiskā un tehniski virtuozā ziņā. Mūsu sabiedrība, cienījamais draugs Alfredo, ir atmetusi visus aizspriedumus un noziegumā nesaskata nekā neglīta vai šausmīga, tāpat kā taisnīgumā pieredz kaut ko skaistu vai arī varbūt kaut ko skaistu savā šausmīgumā, nē, arī noziegumā mēs atrodam skaistā priekšnosacījumu, jo citādi nebūtu iespējams taisnīgums. Tā būtu filozofiskā puse. Un lai slavēts šī darba tehniskais skaistums! Lai slavēts! Man šķiet, esmu atradis īsto vārdu, jo manai apsūdzības runai taču nav jābūt šausminošai runai, tā nedrīkst mūsu draugu samulsināt, nedrīkst likt viņam justies neērti, tam jābūt slavinājumam, kas iespējams tikai viņa nozieguma dēļ, ko viņš spēj īsti aptvert tikai sava nozieguma dēļ, jo tikai uz atziņas tīrajiem pamatiem ir iespējams uzcelt taisnīguma lielisko monumentu.

Astoņdesmit sešus gadus vecais prokurors, galīgi noguris, apklusa. Neraugoties uz savu vecumu, viņš bija runājis skaļā rīkles balsī, plaši žestikulējot, turklāt bija daudz dzēris un ēdis. Nu viņš ar notraipītās, aiz apkakles aizbāztās servjetes galu noslaucīja no pieres sviedrus, nosusināja rievaino pakausi. Trapss jutās aizkustināts. Viņš smagi atlaidās krēslā, ēdienu karte viņu bija padarījusi laisku. Viņš bija paēdis, taču negribēja atpalikt no četriem sirmgalvjiem, kaut arī klusībā atzinās, ka veco vīru milzīgā ēšanas un dzeršanas kāre bija likusi krietni trūkties. Izēdējs viņš bija liels, taču ar tādu vitalitāti un rijību vēl nekad nebija nācies sastapties. Pārsteigts viņš laiski blenza pāri galdam, sirsnība, ar kādu prokurors pret viņu izturējās, bija glaimojoša, klausījās zvanu skaņās, kas atplūda no baznīcas, — svinīgi nosita divpadsmit, un tad nakts no tālienes atnesa sīklopu audzētāju kora dziesmas melodiju «Dzīve ir kā ceļojums …».

«Kā pasakā,» ģenerālpārstāvis joprojām jutās pārsteigts, «kā pasakā.» Un tad: «Es esot izdarījis slepkavību, taisni es? Brīnums gan, vai ne?»

Pa to laiku tiesnesis bija atkorķējis vēl vienu pudeli «Šato Margo 1914», un prokurors, atguvis spirgtumu, sāka runu no jauna.

—    Kas tad nu ir noticis? — viņš sacīja. — Kā es nācu uz domām, ka mūsu mīļajam draugam izdevies izdarīt slepkavību, turklāt ne jau kaut kādu parastu slepkavību, nē, bet virtuozu slepkavību, bez asins izliešanas, bez tādu līdzekļu pielietošanas kā inde, pistoles vai tamlīdzīgi?

Viņš noklepojās, Trapss ar cigāru mutē kā sastindzis raudzījās savā apsūdzētājā.

Kā speciālistam viņam esot jābalstās uz tēzes, prokurors turpināja, ka noziegums var uzglūnēt aiz katra notikuma, aiz katra cilvēka. Par pirmo nojautu, ka Trapsa kunga personā saticis likteņa privileģētu, ar noziegumu aplaimotu cilvēku, bijis jāpateicas apstāklim, ka tekstilaģents vēl pirms gada braucis vecā sitrojenā un nu lepni sēž pie studebekera stūres.

—    Es, protams, zinu, — viņš piebilda, — ka mēs dzīvojam augstas konjunktūras laikmetā, un tāpēc mana nojauta bija visai vāja, salīdzināma vairāk ar sajūtu, kāda pārņem, atrodoties priecīga pārdzīvojuma, proti, slepkavības atklāšanas priekšā. Pierādījums nebija arī tas, ka mūsu mīļais draugs pārņēmis sava šefa posteni, ka šefs viņam bijis jānobīda pie malas, ka šefs nomiris; šie apstākļi nojausmu tikai stiprināja. Aizdomas, kurām būtu loģisks pamats, parādījās tikai tad, kad tika atklāts šī teiksmainā šefa nāves cēlonis: sirds infarkts. Nu vajadzēja sākt kombinēt, vajadzēja likt lietā visu savu asprātību, visu savu spēju nojaukt pēdas, vajadzēja rīkoties ļoti diskrēti, patiesību izzināt uzmanīgi, atšķirt parasto no neparastā, saredzēt noteikto nenoteiktajā, saredzēt kontūras miglā, ticēt, ka notikusi slepkavība taisni tādēļ, ka tas varētu likties absurdi. Pārskatīsim mūsu rīcībā esošo materiālu. Uzmetīsim mirušā portretu. Mēs zinām par viņu visai maz; par visām ziņām esam pateicīgi mūsu simpātiskajam viesim. Gigaksa kungs bija ģenerālpārstāvis firmā, kas tirgojās ar hefestonu — mākslīgo šķiedru, kuras patīkamajām īpašībām mēs labprāt pēc mūsu mīļā Alfredo ieteikuma gribētu ticēt. Tas bija cilvēks, tā mēs iedrošināmies secināt, kas bija spējīgs uz visu, nežēlīgi izmantoja savus padotos, prata taisīt veikalus, lai arī līdzekļi, ar kuru palīdzību šie veikali tika slēgti, bieži vien bija visai šaubīgi.

—           Taisnība gan, — Trapss sajūsmināts iesaucās,

—     šo blēdi jums izdevies raksturot pilnīgi pareizi.

—    Mēs varētu secināt tālāk, — prokurors turpināja, — ka viņš mīlēja tēlot robustu cilvēku, spēka vīru, panākumiem bagātu veikalnieku, kas no vissarežģītākās situācijas prot izkulties ar veselu ādu un kas gājis cauri visām uguns kristībām, tāpēc arī savu smago sirdskaiti turēja vislielākā slepenībā, arī tagad mēs citējam Alfredo, slimību viņš taču uzņēma ar tādu spītīgu niknumu, varētu pat teikt — kā personiskā prestiža zaudējumu.

—   Brīnišķīgi, — ģenerālpārstāvis brīnījās. Tā taču esot tīrā burvestība, varētu likt galvu ķīlā, ka Kurts ar nelaiķi bijis pazīstams.

Būtu jel klusējis, aizstāvis nošņāca.

•— Ja gribam gūt vēl pilnīgāku Gigaksa kunga portretu, — prokurors turpināja, — jāatceras vēl tas apstāklis, ka nelaiķis pameta novārtā savu sievu, kura, acīm redzot, bija apetītlīgs, labi noaudzis sievišķis, apmēram tā vismaz izteicās mūsu cienījamais draugs. Gigaksam svarīgi bija tikai panākumi, veikals, ārpuse, fasāde, un puslīdz droši varam apgalvot, ka viņš bija pārliecināts par sievas uzticību, tāpat kā par to, ka pats ir sevišķi izcils vīrieša cilvēks, tā ka domu par savas laulātās draudzenes pārkāpumu nemaz nevarēja pielaist, tādēļ arī ziņa, ka sieva neuzticīga un tiekas ar mūsu Slarafijas Kazanovu, būtu bijis viņam ļoti smags sitiens.

Visi smējās, un Trapss uzsita sev pa gurniem.

—    Tā jau arī bija, — viņš starodams apstiprināja prokurora pieņēmumu. — Kad viņš to uzzināja, beigts arī bija.

—    Jūs taču esat galīgi jucis, — aizstāvis nostenējās.

Prokurors bija piecēlies un laimīgi noskatījās Trapsā, kas ar nazi knibināja sieru.

—    Bet kā tad viņš, šis vecais grēkāzis, par to uzzināja? — viņš jautāja. — Vai tad apetītlīgā sieviņa atzinās?

—    Tam viņa bija par bailīgu, prokurora kungs, — Trapss atbildēja. — No gangstera viņa briesmīgi baidījās.

—    Gigakss pats uzoda?

—    Tam viņš bija par iedomīgu.

—    Vai tad tu pats būtu atzinies, mans mīļais draugs un donžuān?

Trapss diezin kāpēc nosarka.

—    Bet nē taču, Kurt, — viņš teica, — kas gan tev nāk prātā! Kāds no viņa tikumiski tīrajiem veikala biedriem atvēra vecajam blēdim acis.

—    Kā tad tā?

—    Gribēja man iegriezt. Nevarēja mani ieredzēt.

—     Ir nu gan cilvēki, — prokurors pabrīnījās. Bet kā tad šis goda vīrs zināja par taviem sakariem?

—    Biju par to viņam stāstījis.

—    Stāstījis?

—    Nu jā, pie vīna glāzes. Ko tad tik visu nesarunā.

—     Tiesa gan, — prokurors pamāja ar galvu, —bet tu taču nupat teici, ka Gigaksa kunga veikala biedrs tevi nav varējis ieredzēt. Vai tad jau iepriekš nebiji pārliecināts par to, ka vecais blēdis visu uzzinās?

Nu enerģiski iejaucās aizstāvis, galīgi nosvīdis, viņš pat piecēlās kājās, uzvalka apkakle samirkusi mitra. Viņš gribētu Trapsu brīdināt, advokāts paskaidroja, ka uz šo jautājumu nav jāatbild.

Trapss tā nedomāja.

—     Kādēļ ne? — viņš teica. — Jautājums taču pavisam nevainīgs. Man bija gluži vienalga, vai Gigakss to uzzin vai ne. Ar mani vecais gangsteris ■izrīkojās tik nesaudzīgi, ka man nu gan nebija ko spēlēt uzmanīgo.

Uz mirkli istabā atkal iestājās klusums, īsts nāves klusums, un tad tik sākās kņada un pārgalvības, atskanēja homēriski smiekli, izlauzās gaviļu orkāns. Klusētājs plikgalvis Trapsu apkampa, skūpstīja, aizstāvis aiz smiekliem pazaudēja degunkniebi, uz tādu apsūdzēto taču gluži vienkārši nemaz nevar dusmoties, bet tiesnesis ar prokuroru dancoja apkārt pa istabu, atsitās ar pierēm pret sienu, kratīja viens otram roku, kāpa uz krēsliem, dauzīja pudeles, aiz prieka vairs nezināja, kur dēties. Apsūdzētais atkal esot atzinies, prokurors, uz krēsla atzveltnes uzmeties, ķērca pa visu istabu, mīļais viesis esot zelta vērts, lai nu kāds vēl tik lieliski butu pratis šo ‘spēlīti. — Gadījums skaidrs, pēdējais vainas apstiprinājums rokā, — viņš turpināja, tagad jau sēdēdams uz ļodzīga krēsla itin kā tāds laika zoba skarts baroka piemineklis.

—    Un tagad pievērsīsimies mūsu cienījamajam, mūsu mīļajam Alfredo! Viņš tātad bija atstāts šī gangstera — šefa ziņā un braukāja apkārt pa pasauli savā sitrojenā. Vēl pirms viena gada! Viņš varētu par to lepoties, šis mūsu draugs, četru bērniņu tēvs, fabrikas strādnieka dēls. Turklāt pilnīgi pamatoti. Kara laikā viņš nebija pat lāga pauninieks, bez patentes, klaidonis, kam jātirgo ar nelegālām tekstilprecēm, spekulantiņš, kam ar vilcienu jāklejo no ciema uz ciemu vai arī kājām pa lauku ceļiem, bieži vien kilometriem tālu pa tumšiem mežiem uz nomaļām sētām, netīru ādas somu uz muguras vai pat ar grozu vai nodilušu čemodāniņu rokā. Nu viņa stāvoklis uzlabojies, viņš ieticis firmā, kļuvis liberāļu partijas biedrs pretēji viņa tēvam — marksistam. Bet kas gan ilgi gulēs uz lauriem, kurus pats sev plūcis, ja pasaulē, poētiski izsakoties, kalnu virsotnēs aug vēl citi lauru koki! Tiesa, nopelnīt varēja itin labi, joņojot savā sitrojenā no viena tekstiluzņēmuma uz otru, mašīna nebija slikta, bet mūsu mīļais Alfredo redzēja garām drāžamies jaunus modeļus — te pa labi, te pa kreisi, gan tie traucās viņam pretī, gan viņu apsteidza. Labklājības līmenis visā zemē auga, kam gan negribējās augt tam līdz?

—           Taisni tā viss arī bija, Kurt, — Trapss staroja.

—   Tieši tā.

Prokurors nu jutās savā elementā, laimīgs, apmierināts, kā bagātīgi apdāvināts bērns.

—    Bet nolemts jau vēl nav izdarīts, — joprojām sēdēdams uz krēsla atzveltnes, viņš paskaidroja.

—     Šefs uz augšu tikt neļāva, izmantoja nikni un sīksti, deva avansus pret jaunām saistībām, prata ievilkt savos tīklos arvien nežēlīgāk!

—    Pilnīgi pareizi, — ģenerālpārstāvis sašutuma pilns iesaucās. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, mani kungi, kā šis vecais gangsteris mani prata turēt spīlēs!

—    Un tāpēc vajadzēja laist darbā visu, — prokurors noteica.

—    Kā tad! — Trapss apstiprināja.

Apsūdzētā starpsaucieni prokuroru uzkurināja, nu jau viņš bija uzkāpis uz krēsla, ar vīnu nolieto servjeti kā karogu vicinādams pa gaisu, uz vestes salāti, tomātu mērce, gaļas atliekas. — Vispirms mūsu mīļais draugs izmēģinājās tikt uz augšu tīri profesionāli, liesa, ne jau nu pavisam godīgā ceļā, kā pats atzīst. Apmēram varētu iedomāties, kā tas viss izskatījās. Nodibināja slepenus sakarus ar šefa sagādniekiem, izzondēja augsni, apsolīja labākus noteikumus, radīja sajukumu, veda sarunas ar citiem tekstilaģentiem, saistījās ar vienu, saistījās ar otru. Taču tad viņam ienāca prātā ideja, ka jāiet vēl pa kādu citu ceļu.

—    Pa kādu citu ceļu? — Trapss nesaprata.

Prokurors pamāja ar galvu.

—    Šis ceļš, mani kungi, veda no tahtas Gigaksu dzīvoklī taisni uz laulības gultu.

Visi smējās, sevišķi Trapss.

—    Patiešām, — viņš apstiprināja, — tas bija Jauns joks, ko izspēlēju ar savu veco gangsteri. Bet, kad padomāju, situācija nu gan bija briesmīgi jocīga. Patiesību sakot, līdz šim par to bija tā kā kauns, kam nu patīk dziļi rakties pašam sevī, īsti tīra sirdsapziņa jau nav nevienam, taču tik tuvu draugu priekšā kaunēties liekas smieklīgi, nevajadzīgi. Dīvaini! Es jūtu, ka mani saprot un sāku saprast arī pats sevi, itin kā iepazītos ar cilvēku, kas esmu es pats, bet kuru līdz šim esmu tik tā pavirši pazinis kā ģenerālpārstāvi studebekerā, kuram kaut kur ir sieva un bērni.

—    Ar lielu prieku varam konstatēt, — silti un sirsnīgi noteica prokurors, — ka mūsu draugam sāk atvērties acis. Nu tad palīdzēsim viņam tās atvērt pavisam. Līksmā arheologu dedzībā papētīsim viņa rīcības motīvus un uzdursimies tūlīt uz aizmirstībā nogrimušu noziegumu lieliskumu. Viņš stājās sakaros ar Gigaksa kundzi. Kā viņš līdz tam nonāca? Viņš ieraudzīja apetītligu sievišķi, varētu iedomāties arī tā. Varbūt tas bija kāds vēls vakars, varbūt ziemā, tā ap pulksten sešiem (Trapss: — Ap septiņiem, Kurtiņ, ap septiņiem!), pār pilsētu jau nolaidusies nakts, zeltaini mirdz ielās laternas, apgaismoti skatlogi un kinoteātri, visapkārt zaļas un dzeltenas gaismas reklāmas, viss tik omulīgi, tik kairinoši un kārdinoši. Viņš brauc savā sitrojenā pa slidenajām ielām villu kvartāla virzienā, kur dzīvo viņa šefs (Trapss sajūsmināts: — Jā, jā, villu kvartālā!), portfelis padusē, pasūtījumi, drānu paraugi, jāpieņem svarīgs lēmums, Gigaksa limuzīna nav ierastā vietā trotuāra malā, bet viņš tomēr iet pa tumšo parku, piezvana, Gigaksa kundze atver durvis, vīrs šonakt nebūšot mājās un kalpone izgājusi; viņai mugurā vakartērps vai — vēl labāk — peldmētelis, bet lai taču Trapss ienākot uz glāzīti aperitifa, laipni lūdzam, un tā viņi sēž salonā viens otram blakus.

Trapss bija bez valodas.

—    Kā tu to visu zini, Kurtiņ! Gatavā burvestība!

—    Ievingrināta iztēle, — prokurors paskaidroja.

—     Likteņu spēles visas līdzīgas. To pat nevarētu saukt par pavešanu ne no Trapsa, ne kundzes puses, gluži vienkārši tas bija gadījums, kuru viņš izmantoja. Viņa bija viena un garlaikojās, nedomāja neko sevišķu, priecīga, ka var ar kādu parunāties, dzīvoklī patīkami silts, un zem peldmēteļa ar raibajām puķēm viņai mugurā tikai naktskrekls, un, kad Trapss sēdēja blakus un redzēja viņas balto kaklu un krūšu līnija un kad viņa tā runāja — dusmīga uz savu vīru, vīlusies, kā mūsu draugs to tūlīt saprata, tad viņam arī kļuva skaidrs, ka nav ko kavēties, lai gan, patiesību sakot, viņš jau nebija kavējies, un tad viņš uzzināja par Gigaksu visu — cik bēdīgi ar viņa veselību, kā ikviens lielāks uztraukums viņu var novest kapā, cik viņam gadu, cik rupjš un nejauks viņš pret savu sievu un cik nesatricināmi pārliecināts par tās uzticību, jo no sievas, kas grib savam vīram atriebties, var uzzināt itin visu, un tā viņš šo sakaru turpināja, tas tagad bija viņa nolūks, jo nu pats galvenais bija izputināt šefu visiem līdzekļiem, lai tur notiek kas notikdams, un tā pienāca brīdis, kad viņam viss bija rokā, veikala biedri, sagādnieki, baltā, apaļīgā, kailā sieviete pa naktīm, un tad viņš pievilka cilpu un izspēlēja skandālu. Ar nolūku. Arī par to nu esam skaidrībā: omulīga krēslas stunda. Atkal viens vakars. Mūsu draugu sastopam restorānā, nu teiksim — kādā vecpilsētas vīna pagrabiņā, mazliet pārkurinātā, bet viss te iekārtots solīdi, patriotiski, jauki, solīdas arī cenas, apaļie logi, impozants saimnieks (Trapss:

—     Rātsnama pagrabiņā, Kurtiņ!), impozantā saimniece, mums tātad jāizdara daži labojumi, gar sienām mirušo pastāvīgo apmeklētāju ģīmetnes, avīžu pārdevējs, kas staigā pa lokālu, tad iziet atkal ārā, vēlāk Pestīšanas armija, dziesma «Jel ļaujiet spīdēt saulītei», daži studenti, kāds profesors, uz viena galda divas glāzītes un laba pudele, te jau var atļauties iebaudīt malciņu, beidzot stūrī bāls, tukls, nosvīdis, vaļēju apkaklīti, gatavs gāzties gar zemi kā upuris, uz kuru patlaban tiek mērķēts, tikumiski tīrais veikala biedrs pārsteigts ausās, ko tas viss nozīmē, kālab Trapss pēkšņi viņu ielūdzis, un nu pats tik atklāti stāsta par laulības pārkāpumu, un tad pēc dažām stundām — citādi nemaz nevarēja būt un Alfredo jau to iepriekš bija zinājis — steidzas pie šefa un, pienākumu pildīdams, draudzības un tikumības jūtu mudināts, nabaga draugam visu pastāsta.

—    Tāds liekulis, — Trapss iesaucās, apaļām mirdzošām acīm viņš kā apburts klausījās prokurorā, laimīgs, ka uzzinājis patiesību, savu lepno, drosmīgo, vientulīgo patiesību.

'Un tad:

—    Tā pienāca liktenīgā stunda, precīzi aprēķinātais brīdis, kad Gigakss visu uzzināja; vecais gangsteris vēl varēja aizbraukt līdz mājām, iedomāsimies tikai, kādas dusmas viņu bija pārņēmušas, jau mašīnā viss vienos sviedros, sāpes sirds apkaimē, rokas trīc, policisti nikni svilpj, satiksmes zīmes netiek ievērotas, tikko aizvelkas no garāžas līdz mājas durvīm, sabrūk, varbūt pat jau koridorā, laulātajai draudzenei, šim glītajam apetītlīgajam sievišķim nākot pretī; ilgi tas vairs neturpinājās, ārsts vēl iedeva morfiju, un tad beigas uz visiem laikiem, vēl daži vārgi gārdzieni, laulenes šņuksti, Trapss mājās savu mīļo vidū paņem klausuli, apmulsums, iekšējas gavi-

Ies, mērķis sasniegts, noskaņojums labs, trīs mēnešus pēc tam — studebekers.

Atkal smiekli. Labais Trapss, aizvien no jauna pārsteigts, smējās līdz, kaut arī mazliet apjucis, kasīja sev pakausi, atzinīgi māja prokuroram ar galvu, taču nelaimīgs nejutās. Viņam pat bija labs garastāvoklis. Vakars izdevies lieliski; tiesa, viņu mazliet mulsināja un padarīja domīgu tas, ka viņš tiek apvainots slepkavībā, bet šis stāvoklis drīzāk šķita patīkams, radās taču nojausma par kaut ko augstāku, par taisnīgumu, par noziegumu un grēku, un tas viņu pildīja ar izbrīnu. Bailes, kuras viņu bija pārņēmušas dārzā un tad vēlāk jautrības izvirduma brīžos pie galda un kuras viņš nebija aizmirsis, tagad likās nepamatotas un uzjautrinošas. Viss bija tik cilvēciski. Ar nepacietību viņš gaidīja, kas notiks tālāk. Sabiedrība pārcēlās uz greznumlietiņām un vāzēm pārpilno salonu izdzert tasi melnas kafijas, visi streipuļoja, aizstāvis grīļojās. Salonā pie sienas milzu gravīras, milzu panorāmas, vēsturiski skati, zvērests Rītlijā, kauja pie Laupenas, Šveices gvardes bojā eja, septiņu drošsirdīgo karodziņš, ģipša griesti, balsinātas sienas, stūrī flīģelis, ērti sēdekļi — zemi, ļoti lieli, milzīgi, apklāti ar sedziņām, pamācoši izteicieni — «Svētīts, kas taisno ceļus staigā», «Tīra sirdsapziņa — dvēseles miers». Pa atvērtajiem logiem redzams ceļš, tumsā gan tas iezīmējās visai nenoteikti, vairāk to varēja nojaust nekā redzēt, taču tas bija kā pasakā, iegrimis kaut kur dziļumā, un laiku pa laikam pa to pārslīdēja automašīnu uguntiņas, daudz jau to nebija šajā stundā, pulkstenis kā nekā gāja uz diviem. Kaut kas aizraujošāks par Kurtiņa runu nu gan vēl nav piedzīvots, Trapss nosprieda. Būtībā jau tur nav nekā daudz ko papildināt, ja nu kādi niecīgi labojumi. Tā, piemēram, tikumiski tīrais veikala biedrs esot bijis mazs kalsns vīriņš ar iestīvinātu apkakli, un tā nebūt nav bijusi sviedraina, un Gigaksa kundze viņu saņēmusi nevis peldmētelī, bet dziļi dekoltētā kimono, tā ķ«*viņas sirsnīgo ielūgumu varējis saprast arī figurātif, -f tā bija viena no viņa asprātībām, viņa pieticīgā humora paraugs, — un pelnītais infarkts virsgangsteri piemeklējis nevis mājās, bet noliktavu telpās, tai laikā plosījies fēns, viņu vēl paspējuši aizvest uz slimnīcu, bet tūlīt ari sekojis sirds plīsums un iestājusies nāve, taču tas viss, kā jau sacīts, tikai tā, starp citu, būtībā bijis tā, kā viņa lieliskais sirdsdraugs un prokurors stāstījis, ar Gigaksa kundzi ielaidies sakaros patiešām tikai tādēļ, lai satriektu veco blēdi, jā, viņš tagad ļoti labi atceroties, kā, viņa laulības gultā gulēdams, skatījies uz šā fotogrāfiju, uz šo nesimpātisko, resno ģīmi ar raga brillēm uz izvalbītajām acīm un kā viņu pārņēmis mežonīgs prieks, kad nojautis, ka ar to, ko pašlaik tik priecīgi un centīgi dara, viņš patiesībā nogalina savu šefu, pavisam aukstasinīgi gatavo šim cilpu.

Visi jau sēdēja mīkstajos krēslos, kas apklāti ar sedziņām, uz kurām bija pamācošie izteicieni, kad Trapss to visu izklāstīja, tad ari viņš paņēma tasīti ar karsto dzērienu, samaisīja ar karotīti cukuru, no vēderainas glāzītes piedzēra klāt 1893. gada konjaku — rofinjaku.

Un tā atliekot vairs tikai nolasīt spriedumu, prokurors paziņoja, šķērsām ievēlies milzīgā augstā atzveltnes krēslā, sānu atzveltnei pāri pārkāris kājas ar dažādām zeķēm (pelēki melnām, zaļi rūtotām). Drauga Alfredo rīcība neesot vis dolo indirecto, kas varētu būt tad, ja nāve būtu iestājusies negaidīti, bet gan dolo malo, tas ir, ar ļaunu nodomu, uz ko jau arī norādot fakti: no vienas puses, viņš pats skandālu izprovocējis, no otras puses, — pēc virsgangstera nāves viņa apetītlīgo sieviņu vairs nav apmeklējis, tāpēc neatliekot nekas cits kā secināt, ka šefa laulātā draudzene bijusi, tā sakot, tikai darba rīks viņa asiņaino plānu īstenošanā, smalks nāves ierocis, un tādēļ tā esot psiholoģiski izdarīta slepkavība, atstājot turklāt iespaidu, tiesa, tikai šķietamu, ka, izņemot laulības pārkāpumu, nekāda cita nelikumība nav notikusi, tādēļ tagad, kad atklāts, kas slēpjas aiz šī šķietamā iespaida, kad dārgais apsūdzētais pats tik laipnā kārtā to atzinis, viņam, kā prokuroram, esot liels prieks — un te nu viņš tuvojoties sava slavinājuma beigām — lūgt tiesnesi, lai tas Alfredo Trapsam piespriež nāves sodu kā atlīdzību par noziegumu, kas radījis apbrīnu, pārsteigumu, respektu un kas var tikt uzskatīts par vienu no sevišķākajiem mūsu gadsimtā.

Atskanēja smiekli, aplausi, visi ķērās pie tortes, kuru Simona pa to laiku bija atnesusi. Tas būjot kronis visam šim vakaram, tā viņa pati sacīja. Arā kā atrakciju atribūts parādījās šaurs mēness sirpītis, kokos klusi šalca vējš, citādi pilnīgs klusums, uz ielas retumis pa automobilim, pa vēlīnam gājējam, kas virzījās uz priekšu uzmanīgi, mazliet līkumojot. Ģenerālpārstāvis jutās drošībā, sēdēja blakus Pilē uz mīkstas plīša kušetes, izteiciens: «Cik labi draugu pulkā,» — aplika roku ap pleciem klusajam vīram, kurš tikai laiku pa laikam izteica izbrīnās pilnu «smalki» ar garu svepstošu «s», pieglaudās pie viņa iepomadētās elegances. Maigi. Omulīgi. Vaigs pie vaiga. Vīns viņu bija padarījis smagu un miermīlīgu, viņš izbaudīja prieku, ka var atrasties tik saprotošu ļaužu sabiedrībā, ka drīkst būt viņš pats, ka ne no viena nav nekas jāslēpj, jo nav jau vairs nekā ko slēpt, ka visi cienī, slavē, mīl, saprot, un doma, ka izdarījis slepkavību, pārliecināja arvien vairāk, aizkustināja, pārgrozīja visu dzīvi, vērta to sarežģītāku, varonīgāku, vērtīgāku. Slepkavība viņu taisni sajūsmināja. Viņš bija izplānojis slepkavību un to izdarījis, tā viņš nu iedomājās, lai tiktu uz augšu, taču ne tikai karjeras vai, piemēram, finansiālu iemeslu dēļ, ne tikai, lai tiklu pie studebekera, bet gan — īstais vārds bija atrasts! — lai kļūtu par nozīmīgāku, dziļāku cilvēku, kas — tā viņam, atrodoties uz domāšanas spēju robežas, sāka likties — pelnījis to mācīto, studēto vīru atzinumu un mīlestību, kuri viņam pašreiz šķita — pat Pilē — līdzīgi sensenajiem magiem, par kuriem reiz bija lasījis žurnālā «Reader’s Digest», kuriem zināmi nav tikai zvaigžņu noslēpumi, bet gan vēl daudz kas vairāk, arī justīcijas noslēpumi (šis vārds viņu taisni apreibināja), tātad cilvēki, kurus, savā tekstiluzņēmumā strādādams, bija pazinis tikai kā abstraktu blēdību vai mahināciju simbolu un kuri nu kā milzīga, neaptverama saule pacēlušies virs viņa šaurās pasaulītes horizonta, kā vēl īsti neapjēgta ideja, kas jo vairāk tāpēc viņam lika iekšēji nodrebēt; un tā nu viņš, zeltbrūno konjaku malkodams, sākumā dziļā izbrīnā, pēc tam arvien lielākā sašutumā klausījās resnā aizstāvja runā, viņa dedzīgajā mēģinājumā pārvērst apsūdzētā nodarījumu par kaut ko tik ļoti parastu, pilsonisku, ikdienišķu. Ar lielu prieku viņš klausījies prokurora asprātīgajā runā, Kummera kungs sacīja, noņemdams degunkniebi no savas sarkanās uzburbušās sejas, žestikulēdams īsām, graciozām, ģeometriskām kustībām. Tiesa, vecais gangsteris Gigakss ir miris, klientam ar viņu nav bijusi viegla dzīve, tā arī varējis rasties īsts niknums, vēlēšanās viņu satriekt, kas gan to apstrīd, kur gan lādas lietas nenotiek, taču iztēlot šo sirds slimā vīra nāvi («Bet es taču patiešām noslepkavoju!» Trapss, kā no mākoņiem nokritis, protestēja) par slepkavību, tā nu ir tīrā fantāzija. Pretēji prokuroram apsūdzēto viņš uzskatot par nevainīgu, jā, pat par nespējīgu izdarīt noziegumu (Trapss, nu jau sarūgtināts, pastarpēm: — Bet es taču esmu vainīgs!). Mākslīgās šķiedras — hefestona ģenerālpārstāvis esot tipisks piemērs. Ja viņš to apzīmējot par nespējīgu izdarīt noziegumu, tad ar to nebūt negribot apgalvot, ka viņš ir bez vainas, gluži otrādi — Trapss esot vainīgs visos iespējamos veidos, laulības pārkāpšana viņa dzīvē ir parasta parādība, viņš nodarbojas ar krāpšanu, turklāt ar visai Jaunu, taču tas nenozīmē, ka viņa dzīve sastāvētu tikai no laulības pārkāpšanas un krāpšanas vien, nē, nē, viņam esot arī pozitīvas īpašības, pat tikumiskas īpašības. Draugs Alfredo esot čakls, neatlaidīgs, uzticams draugs un biedrs, cenšoties nodrošināt saviem bērniem labāku nākotni, politiskā ziņā — uzticams, negodīgums viņā iesūcies vienīgi kā tāda skābe, viņš tikai esot drusku samaitāts, kas jau raksturīgi vidusmēra cilvēkiem, taču taisni tādēj apsūdzētais neesot spējīgs uz lielu, tīru, lepnu vainu, uz skaidru, neapšaubāmu noziegumu. (Trapss: — Apmelojums, visīstākā apmelošana!) Viņš neesot vis noziedznieks, bet gan laikmeta upuris, rietumzemju civilizācijas upuris, kura arvien vairāk un vairāk zaudējusi ticību (kas kļūst arvien miglaināka un miglaināka), kristietību, vispārējo, kas kļuvusi tik haotiska, ka cilvēkam tajā nesaskatīt nevienas ceļvedes zvaigznes, rezultātā rodas sajukums, mežonība, dūres tiesības un ne vismazākās nojausmas par to, kas ir īsta tikumība. Kas tad noticis? Šis vidusmēra cilvēks pēkšņi pilnīgi nesagatavots iekritis rafinētam prokuroram taisni rokās. Instinktīvā tieksme justies savā tekstilnozarē kā valdniekam, privātā dzīve, visi piedzīvojumi tādā dzīvē, kas sastāv no ceļojumiem veikala darīšanās, no cīņas par maizes kumosu vai no vairāk vai mazāk nevainīgas izklaidēšanās, tas viss nu ticis izgaismots caur un cauri, izpētīts kā uz sekcijas galda, fakti, kuru starpā nav nekādas kopsakarības, tikuši saistīti, visā apsūdzētā rīcībā saskatīts loģisks plāns, atsevišķi gadījumi iztulkoti kā rīcības motīvi, lai gan viss būtu varējis risināties arī pavisam citādi, gadījums pārvērsts par nolūku, vieglprātība par apzinātu rīcību, tā ka pratināšanas beigās pēkšņi kā trusītis no burvju mākslinieka cilindra izlēcis gatavs noziedznieks, slepkava. (Trapss: — Nav tiesa!) Ja Gigaksa lietu vērotu lietišķi un objektīvi, nepakļaujoties prokurora mistifikācijām, varētu secināt, ka vecajam gangsterim faktiski par savu nāvi jāpateicas pašam sev, savam nekārtīgajam dzīves veidam, savai konstitūcijai. Kam gan nav zināms, ko nozīmē menedžeru slimības — mūžīga steiga, troksnis, traucējumi laulības dzīvē un nervu sistēmā, taču tiešais infarkta cēlonis fēns, kuru Trapss pieminējis, taisni fēnam sirds slimību gadījumā ir svarīga nozīme (Trapss:

—    Smieklīgi!), un tā pavisam skaidrs ir tas, ka darīšana tikai ar nelaimes gadījumu. Tiesa, klients rīkojies visai nepiesardzīgi, taču viņš, tāpat kā visi citi, spiests pakļauties darījumu dzīves likumiem, kā jau pats to vairākkārt akcentējis, protams, vislabprātāk viņam būtu paticis šefu nogalināt, ko gan cilvēks visu neizdomā, ko cilvēks savās domās visu neizdara, lāču — domās, nevis īstenībā, tikai kā domās konstatēts apsūdzētā nodarījums. Būtu absurdi apsūdzēto atzīt par vainīgu, un vēl lielāks absurds ir tad, ja apsūdzētais tagad pats iedomājies, ka izdarījis slepkavību; bez autoavārijas viņš cietis arī otru — garīgu avāriju, un tādēļ viņš kā aizstāvis lūdzot Alfrcdo Trapsu attaisnot utt., utt.

Ģenerālpārstāvi šī labi domātā miglainība kaitināja arvien vairāk un vairāk, kam gan vajag, lai tās plīvurā kāds ietin viņa skaisto noziegumu, šajā miglā tas izira, pagaisa, kļuva nereāls, spokains, kļuva par atmosfēras spiediena produktu. Viņš juta, ka netiek pietiekami novērtēts, un pieprasīja vārdu, līdzko aizstāvis bija beidzis. Pieceldamies kājās, sašutuma pilns, šķīvi ar tortes gabalu vienā rokā, rofinjaka glāzi otrā, Trapss paskaidroja, ka, pirms pieņemts spriedums, viņš vēlreiz viskategoriskāk gribot apstiprināt, ka piekrīt prokurora runai — šajā brīdī acīs viņam sakāpa asaras — tā bijusi slepkavība, apzināta slepkavība, tas viņam tagad esot skaidrs, aizstāvja runa toties viņā radījusi dziļu vilšanos, jā, pat sašutumu, taisni no viņa taču bijusi gaidāma izpratne, tādēļ viņš izlūdzoties spriedumu, nē, vēl vairāk — sodu, nevis tādēļ, ka gribētu pielīst, bet tāpēc, ka izjūt vislielāko sajūsmu, jo tikai šonakt viņam radusies nojausma par to, kas ir dzīvot īstu dzīvi (šeit labais, krietnais pavisam samulsa), kam īsti vajadzīgas augstās idejas par taisnīgumu, vainu un grēku, gluži tāpat kā nepieciešami ķīmiskie elementi un savienojumi, no kuriem tiek radīta viņa mākslīgā šķiedra, ja jau atļauts palikt pie viņa nozares, tā esot atziņa, kura likusi viņam piedzimt no jauna, katrā ziņā — vārdu krājums, kas nav lietojams sakarā ar viņa amatu, viņam esot visai trūcīgs, tāpēc, lai godājamie kungi piedodot, ka viņš nemaz nav spējīgs lāgā izteikt to, ko īsti domājot, — katrā ziņā «piedzimšana no jauna» viņam liekoties atbilstošais vārds tās laimes izteikšanai, kas līdzīgi varenai vētrai nu caurstrāvo viņu, caurbrāzmo viņu.

Tā nu beidzot nonāca līdz spriedumam, kuru ar lielām pūlēm nolasīja mazais, galīgi piedzērušais tiesnesis smieklu, klaigu, gavilēšanas un jodelēšanas (Pilē kungs) pavadīts, un nu jau viņš bija uzrāpies uz flīģeļa istabas stūrī vai, precīzāk, ielīdis tajā iekšā, jo jau iepriekš bija to atvēris, grūti gāja arī ar runāšanu. Viņš nespēja izrunāt vārdus, dažus pārgrozīja, dažus izkropļoja, iesāka teikumus, kurus nevarēja pabeigt, atsāka tos, kuru jēgu sen jau bija aizmirsis, taču visumā doma tomēr bija uzminama. Par galveno punktu viņš uzskatīja jautājumu, kam gan ir taisnība — prokuroram vai aizstāvim, vai Trapss ir izdarījis vienu no ārkārtējiem noziegumiem mūsu gadsimtā vai arī ir nevainīgs. Viņš nevarot pievienoties nevienai no šīm versijām. Trapsa līmenis patiesi neesot atbildis prokurora pratināšanas veidam, kā jau to teicis aizstāvis, šī iemesla dēļ viņš arī atzinis daudz tāda, kas patiesībā tā nemaz nav noticis, taču nogalinājis viņš tomēr ir, tiesa, ne jau ar tik velnišķīgu nolūku, nē, gluži vienkārši tādēļ, ka padevies tās pasaules garīgajam kūtrumam, kurā viņš dzīvo un darbojas, būdams savas firmas pārstāvis. Nogalinājis tāpēc, ka viņam licies pavisam dabiski — piespiest kādu pie sienas, bez jebkādas žēlastības iet tik uz priekšu, lai notiek kas notikdams. Tajā pasaulē, pa kuru viņš savā sludebekerā traucoties, ar mūsu mīļo Alfredo nekas arī nebūtu noticis, nekas ari nebūtu varējis notikt, taču viņš bijis tik laipns un ieradies še, viņu klusajā baltajā villā (to sakot, tiesneša skatiens kļuva miglains, un visu sekojošo viņš izteica patiesībā tikai ar priecīgiem šņukstiem, kurus laiku pa laikam pārtrauca saviļņojuma pilni vareni šķaudieni, viņa mazā galva turklāt tad pazuda milzīgā kabatas lakatā, par ko visiem pārējiem varen nāca smiekli), pie četriem veciem vīriem, kuri ienesuši viņa pasaulē taisnīguma gaismas staru, tiesa, visai dīvaina taisnīguma, to viņš zinot, zinot, zinot, šis taisnīgums ņirdzot no četrām grumbainām sejām, atspoguļojoties sirma prokurora monoklī, resna aizstāvja degunkniebī, piedzēruša, jau mazliet šļupstoša tiesneša bezzobainajā mutē, sārti atmirdzot uz pensionēta bendes plikā pakauša (pārējie, kļuvuši nepacietīgi, klausoties šādu dzejiskumu, sauca: — Spriedumu, spriedumu!), tas esot grotesks, dīvains, pensionēts taisnīgums, taču taisni tāds arī esot īstais taisnīgums (pārējie taktī: — Spriedumu, spriedumu!), kura vārdā viņš nu notiesājot uz nāvi viņu tik ļoti labo, dārgo Alfredo (prokurora, aizstāvja, bendes un Simonas gaviļu saucieni, Trapss, aizkustinājuma asaras liedams, šņukstēja: — Pateicos, mīļais tiesnesi, pateicos!), lai gan juridiski spriedums pamatots tikai uz to, ka notiesātais pats atzinis savu vainu. Beigu beigās tas jau arī esot pats svarīgākais. Un tā viņam esot prieks, ka pieņemts spriedums, kuru tik nešaubīgi akceptējis notiesātais, cilvēka cieņa neprasa žēlastības, un lai tad mūsu mīļais draugs un viesis priecīgs saņem savas slepkavības vainagojumu, kas, tā viņš cerot, noticis tikpat patīkamos apstākļos kā pati slepkavība. Kas vidusmēra cilvēka dzīvē atklājas tikai nejauši, kāda negadījuma dēļ vai kā vienkārša dabas nepieciešamība, kā slimība, asinsvadu aizsprostošanās, ļaundabīgs audzējs, tas šeit parādījies kā nepieciešams, morāls rezultāts, tikai šeit dzīve likumsakarīgi tiek pilnveidota kā mākslas darbs, cilvēciskai traģēdijai atklājoties, tā vēlreiz uzliesmo, iegūst nevainojamu formu, pilnveidojas (pārējie: — Beigts! Beigts!), jā, droši varot sacīt, ka tikai sprieduma pasludināšanas aktā, kas apsūdzēto pārvērš notiesātajā, realizējas taisnīguma bruņnieciskums, jo nevar būt nekā augstāka, cēlāka, lielāka par brīdi, kad cilvēkam tiek piespriests nāves sods. Tas nu esot noticis. Trapss, šis varbūt ne gluži likumīgais laimes bērns, — jo īstenībā iespējams tikai nosacīts nāves sods, no kura viņš tomēr gribot atteikties, lai mīļajā draugā neradītu vilšanos, — īsumā, Alfredo nu kļuvis viņiem līdzīgs un ir cienīgs, lai tiktu uzņemts viņu kolēģijā kā meistarspēlētājs, utt. (Pārējie: — Šampanieti!)

Vakars bija sasniedzis kulmināciju. Putoja šampanietis, nekas neaptumšoja viesu prieku, brālības gars aptvēris visus, arī aizstāvis bija atkal ietverts savstarpējo simpātiju tīklā. Sveces jau gandrīz izdegušas, dažas pavisam izdzisušas, ārā jaušama rītausma, zvaigznes sāk bālēt, tuvojas saullēkts, spirgtums un rasa. Trapss bija sajūsmināts, taču noguris, lūdza, lai viņu aizved uz guļamistabu, streipuļodams krita no vieniem apkampieniem otros. Visi vairs tikai šļupstēja, bija galīgi piedzērušies, salonā valdīja briesmīgs troksnis, skanēja bezjēdzīgas runas, monologi, jo neviens vairs neklausījās otrā. Oda pēc sarkanvīna un siera, visi glāstīja ģenerālpārstāvim galvu, apmīļoja viņu, skūpstīja laimīgo, nogurušo, kas jutās kā bērns vectēvu un tēvoču vidū. Klusais plikpauris viņu uzveda augšā. Pa trepēm gāja grūti, vajadzēja kūņāties uz priekšu uz visām četrām, kāpņu vidū abi, rokās saķērušies, apstājās, nelika ne no vietas, tupēja uz pakāpieniem. No augšas loga krita pelēka rītagaisma, sajaucās ar balsināto sienu baltumu, no āra nāca pirmie jaunās dienas trokšņi, tālajās stacijiņās signalizēja lokomotīves, bija dzirdama manevrējošu vagonu grabēšana, kas neskaidri atgādināja par nokavēto mājupbraucienu. Trapss bija laimīgs, nekad vēl viņa sikpilsoņa dzīvē nebija gadījies šāds brīdis, kad nejuta nekādu vēlēšanos. Atmiņā plaiksnījās bālganas ainas, kāda zēna seja, droši vien viņa jaunākais, vismīļākais, tad, itin kā krēslā tīts ciematiņš, kurā avārijas dēļ bija spiests iegriezties, ceļa gaišā lente, kas aizlocījās pāri nelielajam pauguram, baznīca uzkalniņā, Varenais šalcošais ozols ar dzelzs apjieņi un balstiem, mežainie pakalni, mirdzošās, nebeidzamās, bezgalīgās debesis tiem pāri, aiz tiem, virs tiem. Taču tad plikpauris galīgi sabruka, nomurmināja: «Gribu gulēt, gribu gulēt, tā noguru, tā noguru,» — patiešām arī aizmiga, varēja dzirdēt tikai vēl, kā Trapss lien pa trepēm uz augšu, tad apgāzās kāds krēsls, klusais plikpauris uz kāpnēm atmodās, tiesa, tikai uz mirkli, vēl sapņu un aizmirstu šausmu un briesmu brīžu atmiņu pārpilns, tad guļošajam apkārt sāka ņudzēt kājas, pārējie kāpa augšā. Spiegdami un ķērkdami viņi uz galda bija piekricelējuši visu pergamenta lapu ar nāves sprieduma tekstu, tas bija neiedomājami augstos toņos, pārpilns asprātīgiem izteicieniem, akadēmiskām frāzēm latīņu un senvācu valodā; tad tie bija nolēmuši šo savu ražojumu nolikt uz guļošā ģenerālpārstāvja gultas, kur viņš to saņemtu, no rīta mostoties, kā patīkamas atmiņas par trako dzeršanu. Arā jau rīta gaismiņa, pirmās spalgās un nepacietīgās putnu balsis; un tā viņi rausās pa kāpnēm uz augšu klupdami un krizdami pār plikpauri. Cits turējās pie cita, cits balstīja citu, streipuļoja visi trīs, viegli negāja nevienam, sevišķi kāpņu izliekumā, kur bija neizbēgama jauna apstāšanās, atkāpšanās, atkal došanās uz priekšu un atkal neveiksme. Beidzot visi stāvēja viesa istabas durvju priekšā. Tiesnesis tās atvēra, taču svinīgā grupa sastinga uz sliekšņa, prokurors vēl joprojām ar servjeti ap kaklu: loga rāmī karājās Trapss, nekustīgs, tumšs siluets debesu nespodrajā sudrabā, rožu tvanīgajā smaržā, tik galīgi un tik noteikti, ka prokurors, kura monoklī atspoguļojās arvien spožākā rītagaisma, vispirms ievilka elpu un tikai tad, bēdīgs un izmisis par zaudēto draugu, itin sāpīgi iekliedzās:

—    Alfredo, mans labais Alfredo! Ko tad tu, dieva dēļ, esi izgudrojis? Tu taču sabojāji mums visjaukāko vakaru!

Tiesnesis un viņa bende

Romāns

Tukstoš deviņi simti četrdesmit astotā gada trešā novembra rītā tajā vietā, kur no mežainās Tvannas aizas iznāk Lambuānas (kāda Tesenbergas ciema) ceļš, Tvannas policists Alfonss Klenēns ceļmalā atrada zilu mersedesu. Laiks bija ļoti miglains, kā parasti šajās vēlā rudens dienās, un patiesībā Klenēns mašīnai jau bija pagājis garām, kad tomēr vēlreiz griezās atpakaļ. Viņam bija licies, ka aiz nespodrās mašīnas rūts, garam ejot, būtu pamanījis šoferi, sagumušu pār stūri. Viņš nodomāja, ka vīrs droši vien piedzēries, jo, kā jau kārtīgam cilvēkam, Klenēnam vispirms ienāca prātā pats parastākais. Tādēļ viņš svešajam negribēja tuvoties kā amatpersona, bet gluži vienkārši kā cilvēks. Viņš piegāja pie automašīnas, vēlēdamies guļošo uzmodināt, aizvest uz Tvannu un «Lāču» viesnīcā ar melnu kafiju un miltu tumi atskurbināt; jo aizliegts ir vadīt mašīnu piedzērušam, bet nav aizliegts piedzērušam gulēt mašīnā, kas stāv ceļmalā. Klenēns atvēra mašīnas durvis un aplika roku svešajam ap pleciem. Taču tai pašā brīdī viņš saprata, ka vīrs ir miris. Deniņiem cauri izgājusi lode. Klenēns tagad ieraudzīja arī, ka mašīnas labas puses durtiņas ir vaļā. Mašīna nebija daudz asiņu, un tumšpelēkais mētelis, kas mirušajam bija mugurā, likās pavisam tīrs. No mēteļa kabatas rēgojās ārā dzeltena portmoneja mala. Klenēns, to izvilcis, bez jebkādām pūlēm varēja konstatēt, ka mirušais ir Ulrihs Šmīds, Bernes pilsētas policijas leitnants.

Klenēns īsti nesaprata, ko tagad darīt. Kā ciema policistam viņam līdz šim vēl nekad nebija iznācis saskarties ar tik asiņainu notikumu. Viņš skraidīja pa ceļmalu turp un atpakaļ. Kad miglai cauri izlauzās lecošā saule un apspīdēja mirušo, viņam kļuva pavisam neomulīgi. Viņš atgriezās pie mašīnas, pacēla pelēko filca platmali, kas gulēja līķim pie kājām, un uzmauca tam cepuri tik dziļi galvā, ka brūce deniņos vairs nebija redzama, nu viņam kļuva labāk.

Policists atkal pārgāja ielas otrā pusē — Tvannas virzienā — un noslaucīja sev no pieres sviedrus. Tad viņš pieņēma lēmumu. Viņš pastūma mirušo sānis, rūpīgi uzslēja to stāvus, nedzīvo ķermeni piesprādzēja ar ādas siksnu, kuru bija atradis mašīnā, un pats sēdās pie stūres.

Motors vairs nedarbojās, taču Klenēns bez lielām pūlēm nobrauca pa stāvo ceļu līdz Tvannai un apstājās pie «Lāčiem». Tur viņš uzņēma degvielu, un neviens smalkajā un nekustīgajā blakus sēdētājā nenojauta mironi. Tas Klenēnam, kas nevarēja ciest skandālus, bija tikai pa prātam, un viņš klusēja.

Taču, braucot gar ezeru Bīlas virzienā, migla atkal sabiezēja, un no saules vairs nebija ne miņas. Kļuva tumšs kā pastardienas rītā. Klenēns iekļuva garā automašīnu rindā, viens braucamais aiz otra, un dīvainā kārtā visi kustējās uz priekšu vēl lēnāk, nekā tas būtu nepieciešams miglas dēļ, — gatavais bēru gājiens, Klenēnam nejauši ienāca prātā. Mirušais nekustīgi sēdēja blakus, un tikai dažreiz, piemēram, ja ceļš gadījās nelīdzens, pameta ar galvu kā vecs, gudrs ķīnietis, tā ka Klenēns arvien retāk mēģināja apdzīt citus. Viņi sasniedza Bīlu ar lielu novēlošanos.

Izmeklēšanu ievadīja jau Bīlā, tur par bēdīgo atradumu tūlīt ziņoja uz Bērni komisāram Bērlaham, kurš bija bijis mirušā priekšnieks.

Bērlahs ilgi bija dzīvojis ārzemēs un izvirzījies par pazīstamu kriminālpolicistu Konstantinopolē un pēc tam arī Vācijā — Frankfurtē pie Maiņas bija strādājis par kriminālpolicijas priekšnieku, taču jau trīsdesmit trešajā gadā atgriezies dzimtajā pilsētā. Atgriešanās iemesls nebija tik daudz mīlestība pret Bērni, kuru viņš bieži sauca par savu zelta kapu, bet gan pļauka, ko bija iekrāmējis kādam augstam toreizējās jaunās vācu valdības ierēdnim. Frankfurtē toreiz par šo vardarbību tika daudz runāts, un Bernē to vērtēja atkarībā no Eiropas ikreizējās politiskās situācijas — vispirms ar sašutumu, tad nosodoši, taču saprotoši, un beidzot — pat kā vienīgo Šveices pilsonim iespējamo rīcību; tiesa, tā uz to skatījās tikai četrdesmit piektajā gadā.

Pirmais Bērlaha rīkojums bija sākumā lietu izskatīt slepenībā — šo rīkojumu viņš spēja realizēt tikai ar lielām pūlēm. — Mums vēl pārāk maz drošu ziņu, un avīzes tā kā tā ir visnevajadzīgākais pēdējo divu gadu tūkstošu izgudrojums, — viņš sacīja.

Bērlaham slepenā rīcība, acīm redzot, likās visai daudzsološa pretēji viņa šefa doktora Lūcija Luca domām, kurš universitātē lasīja kriminālistikas kursu. Šis ierēdnis, uz kura Bernes dzimtas likteņiem labvēlīgu ietekmi bija atstājis Bāzeles tēvoča mantojums, nupat bija atgriezies Bernē no Ņujorkas un Čikāgas policijas apmeklējuma un jutās satriekts par «Šveices federācijas galvaspilsētas noziedzību apkarošanas arhaisko stāvokli», kā pats bija izteicies policijas direktoram Freibergeram, kad kopā bija braukuši tramvajā uz mājām.

Tajā pašā rītā — pēc tam kad vēlreiz bija sazvanījies ar Bīlu — Bērlahs devās pie Šēnleru ģimenes Bantigerielā, kur Šmīds bija dzīvojis. Kā parasts, viņš kājām gāja lejā pa vecpilsētu un pāri Nidekas tiltam, jo Berne, pēc viņa domām, bija pārāk maza pilsēta, «tramvajiem un tamlīdzīgi».

Kāpšana pa kāpnēm viņam sagādāja mazliet pūles, jo viņš jau bija pāri sestajam gadu desmitam un šādos brīžos to izjuta; taču visai drīz viņš jau atradās Šēnleru mājas priekšā un zvanīja pie durvīm.

Tā bija Šēnlera kundze pati, kas atvēra, maza, tukla, bet itin smalka dāma; Bērlahu viņa pazina un tūliņ ielaida.

—    Šmīds šonakt izbrauca dienesta darīšanās, — Bērlahs teica, — ceļā bija jādodas pavisam pēkšņi, un viņš mani palūdza šo to nosūtīt. Esiet tik laipna un ievediet mani viņa istabā, Šēnlera kundze.

Dāma pamāja ar galvu, un, kad viņi devās pa koridoru garām lielai gleznai smagā zelta ietvarā, Bērlahs paskatījās — tā bija Mirušo sala.

—    Kur tad Šmīda kungs ir? — jautāja tuklā kundze, atverot istabas durvis.

—    Ārzemēs, — Bērlahs atteica un skatījās griestos.

Istaba atradās apakšējā stāvā, un pa durvīm, kas

veda uz dārzu, varēja redzēt nelielu parku, kurā auga vecas, brūnganas egles, acīm redzot, tās nebija veselas, jo zeme bija biezi nobirusi ar skujām. Tā laikam bija skaistākā istaba visā namā.

Bērlahs piegāja pie rakstāmgalda un atkal paskatījās visapkārt. Uz dīvāna bija mirušā kaklasaite.

—           Šmīda kungs droši vien ir tropos, vai ne, Bērlaha kungs? — Šēnlera kundze ziņkārīgi ievaicājās. Bērlahs mazliet satrūkās.

—    Nē, viņš nav tropos, viņš ir kaut kur augstāk.

Šēnlera kundze iepleta lielas acis un sasita plaukstas virs galvas.

—    Mīļais dieviņ, Himalajos, vai?

—           Nu tā, uz to pusi, — Bērlahs atteica. — Jūs gandrīz uzminējāt.

Viņš atvēra aktu vākus, kas atradās uz galda, un iespieda tos tūdaļ padusē.

—    Jūs atradāt, kas jānosūta Šmīda kungam?

—    Jā gan.

Viņš vēlreiz paskatījās apkārt, taču izvairījās otrreiz pavērties uz kaklasaites pusi.

—           Viņš ir vislabākais apakšīrnieks, kāds mums jebkad bijis, un nekad nekādu izdarību ar dāmām vai tamlīdzīgi, — Šēnlera kundze apgalvoja.

Bērlahs devās uz durvīm.

—           Šad un tad es atsūtīšu kādu ierēdni vai arī atnākšu pats. Šmīdam te vēl ir svarīgi dokumenti, tie mums varbūt būs vajadzīgi.

—           Vai Šmīda kungs man atsūtīs no ārzemēm kādu pastkarti? — Šēnlera kundze vēl gribēja uzzināt.

—   Mans dēls krāj markas.

Bet Bērlahs sarauca pieri un, Šēnlera kundzi domīgi uzlūkodams, ar nožēlu noteica:

—           Diezin vai, jo no šādiem dienesta ceļojumiem parasti pastkartes nesūta. Tas ir aizliegts.

Tad Šēnlera kundze atkal sasita rokas un izmisīgi izdvesa:

—    Ko gan policija visu neaizliedz.

Bērlahs izgāja un bija priecīgs, kad atradās ārā.

Dziji nogrimis domās pretēji paradumam viņš pusdienoja nevis Šmīda pagrabiņā, bet gan ēdnīcā «Du Thйвtre»; maltītes laikā viņš uzmanīgi izšķirstīja un izlasīja papīrus, kurus bija paņēmis Šmīda istabā, un tad pēc īsas pastaigas pa Federācijas terasi ap pulksten diviem atgriezās savā birojā, kur viņu jau gaidīja ziņa, ka no Bīlas atvests Šmīda līķis. No sava bijušā padotā apciemošanas viņš tomēr atteicās, jo miroņi viņam nepatika, un tādēj viņš tos parasti lika mierā. Arī Lucu viņam lāgā negribējās satikt, taču šajā gadījumā jāiet vien bija. Šmīda mapi viņš rūpīgi ieslēdza rakstāmgaldā, otrreiz to neizskatījis, tad aizdedzināja cigāru un devās uz Luca biroju, labi zinādams, ka šis vienmēr niknojas, ja vecais iedrošinās kūpināt viņa klātbūtnē. Tikai reiz, pirms vairākiem gadiem, Lues bija atļāvies viņam izteikt piezīmi; taču Bērlahs, nicīgi atmezdams ar roku, bija atbildējis, ka, starp citu, desmit gadus nokalpojis turku dienestā un Konstantinopolē vienmēr smēķējis priekšniecības telpās; šī replika bija jo pārliecinoša tādēļ, ka tās pareizību nebija iespējams pārbaudīt.

Doktors Lūcijs Lues Bērlahu saņēma visai nervozi, jo, pēc viņa domām, lietas labā vēl nekas nebija sākts darīt, un ar rokas mājienu norādīja uz ērtu krēslu blakus savam rakstāmgaldam.

—   No Bīlas joprojām nekādu ziņu nav? — Bērlahs vaicāja.

—    Vēl nav, — Lues atbildēja.

—   Dīvaini, — Bērlahs noteica, — un viņi taču tur strādā kā traki.

Bērlahs apsēdās un uzmeta paviršu skatienu Trafelē gleznām, kas karājās pie sienas, tie bija krāsaini spalvas zīmējumi, uz kuriem kareivji ar vai bez ģenerāļa zem liela plīvojoša karoga maršēja vai nu no kreisās uz labo pusi, vai no labās uz kreiso pusi.

—    Te nu atkal reiz ir gadījums, — Lucs iesaka,

—    kad baiļu pilnu sirdi atkal un atkal jānoskatās, ka kriminālistika šajā zemē joprojām bērnu autiņos. Dievs ir mans liecinieks, šajā kantonā pie daudz kā esmu pieradis, taču, ja policijas leitnanta nogalināšanu te uzskata par normālu parādību, tad nu gan tas met tik šaušalīgu gaismu uz mūsu ciema policiju, ka es vēl šobrīd jūtos satriekts.

—    Nomierinieties, doktor Luc, — Bērlahs atbildēja, — mūsu ciema policija ir tādā pašā mērā nobriedusi sava pienākuma pildīšanai kā Čikāgas policija, un gan jau mēs vēl tomēr uziesim, kas noslepkavojis Smīdu.

—    Vai jums uz kādu ir aizdomas, komisār Bērlah?

Bērlahs ilgi nenolaida acu no Luca un beidzot

teica:

—    Jā, ir, doktor Luc.

—    Uz ko?

—    To es jums vēl nevaru teikt.

—    Nu, tas jau ir interesanti, — Lucs attrauca,

—   es zinu, jūs, komisār Bērlah, vienmēr esat gatavs atrast kļūdu modernās zinātniskās kriminālistikas svarīgajās atziņās. Taču neaizmirstiet, ka laiks aizrit un neapstājas arī slavenākā kriminālista priekšā. Ņujorkā un Čikāgā es redzēju noziegumus, par kuriem jums mūsu mīļajā Bernē nav ne vismazākā priekšstata. Bet nu ir noslepkavots policijas leitnants: visdrošākā liecība tam, ka sācis brakšķēt arī te, sabiedriskās drošības namā, un tā nu ir zīme, ka jāķeras vērsim aiz ragiem.

Protams, to jau viņš arī darot, Bērlahs atbildēja.

Nu tad jau labi, Lucs ieklepodamies atteica.

Pie sienas tikšķēja pulkstenis.

Bērlahs uzmanīgi uzlika kreiso roku uz vēdera un ar labo pelnu traukā izdzēsa cigāru, kuru viņam bija pasniedzis Lucs. Kopš laba laika viņš vairs nejūtoties īsti labi, viņš teica, vismaz ārsts taisot garu seju. Viņš bieži jūtot sāpes kuņģī un tādēļ lūdzot doktoru Lucu Šmīda slepkavības noskaidrošanai dot viņam palīgu, kurš varētu veikt galveno praktisko darbu. Bērlahs tad varētu strādāt vairāk pie rakstāmgalda. Lucs bija ar mieru.

—   Kuru tad esat sev izraudzījies par vietnieku? — viņš vaicāja.

—    Čancu, — Bērlahs atteica. — Viņš gan vēl ir atvaļinājumā Bernes augstienē, bet var jau viņu atsaukt atpakaļ.

—    Pret viņu man nav nekādu iebildumu, — atteica Lucs. — Čancs ir vīrs, kas vienmēr ir kriminālista uzdevumu augstumos.

Tad viņš Bērlaham pagrieza muguru un skatījās pa logu uz Bāreņu nama laukumu, kas bija pilns ar bērniem.

Pēkšņi viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās ar Bērlahu padisputēt par modernās zinātniskās kriminālistikas nozīmi. Viņš apgriezās, bet Bērlahs jau bija aizgājis.

Kaut arī pulkstenis radīja jau piekto stundu, Bērlahs nolēma vēl tai pašā pēcpusdienā aizbraukt uz notikuma vietu Tvannā. Viņš paņēma līdz Blateru, liela auguma uzblīdušu policistu, kas nekad nerunāja ne vārda; Bērlaham tādēļ viņš bija pa prātam, bez tam viņš vadīja arī mašīnu. Tvannā viņus ar

spītīgu soju saņēma Klenēns, jo domāja, ka dzirdēs pārmetumus. Komisārs tomēr bija noskaņots draudzīgi, kratīja Klenēnam roku un teica, ka ir priecīgs iepazīties ar vīru, kas prot patstāvīgi domāl. Klenēns par šiem vārdiem izjuta lepnumu, lai gan nebija īsti pārliecināts, kā vecais to bija domājis. Viņš veda Bērlahu pa Tesenbergu augšup uz nozieguma vietu. Blaters gāja smagiem soļiem no muguras un bija īgns, ka jāiet kājām.

Bērlahs brīnījās par Lambuānas vārdu.

—     Vāciski tas ir Lamlingena, — Klenēns paskaidroja.

—    Tā jā, — Bērlahs norūca, — tā ir skaistāk.

Viņi bija nonākuši nozieguma vietā. Aiz mūra

ceļa labajā pusē atradās ļvanna.

—    Kur bija mašīna, Klenēn?

—           Šeit, — policists atteica un rādīja uz ceļu.

—    Gandrīz pašā ceļa vidū, — un, tā kā Bērlahs uz to pusi tikpat kā nepaskatījās, turpināja: — Varbūt būtu bijis pareizāk, ja mašīnu ar mirušo būtu atstājis uz vietas?

—     Kā tā? — Bērlahs atvaicāja un raudzījās uz Juras perioda klintīm. — Mirušus aizvāc prom, cik tik ātri iespējams, tiem pie mums nav ko meklēt. Jūs darījāt pareizi, Šmīdu aizvezdams uz Bīlu.

Bērlahs aizgāja līdz ceļmalai un skatījās uz Tvannu. Starp viņu un veco ciematu atradās tikai vīna kalni. Saule jau bija norietējusi. Ceļš kā čūska aizlocījās starp mājām, pie stacijas stāvēja garš preču vilciens.

—     Vai tad tur lejā neviens nekā nedzirdēja, Klenēn? — viņš jautāja. — Pilsētiņa taču pavisam tuvu, šāvienu vajadzēja dzirdēt.

■— Dzirdama bija tikai motora rūkoņa, tas darbojās visu nakti, bet nevienam nekas ļauns nenāca prātā.

—           Protams, kam gan kas būtu varējis ienākt prātā.

Viņš atkal paskatījās uz vīna kalniem.

—    Kāds šogad padevies vīns, Klenēn?

—    Labs. Varam jau to arī nobaudīt.

—          Tiesa gan, glāzi jaunā vīna es tagad labprāt izdzertu.

Ar labo kāju viņš uzmina uz kaut kā cieta. Viņš noliecās un paņēma kalsnajos pirkstos garenu, mazu metāla gabaliņu ar plati saspiestu galu.

Klenēns un Blaters ziņkārīgi sāka to pētīt.

—    Revolvera lode, — Blaters noteica.

—           Kā jūs to dabūjāt gatavu, komisāra kungs! — Klenēns brīnījās.

—           Tas tikai gadījums, — Bērlahs noteica, un viņi devās lejā uz Tvannu.

Jaunais Tvannas vīns Bērlaham laikam nebija nācis par labu, jo nākamajā rītā viņš teica, ka visu nakti esot vēmis.

Lucs, kuru komisārs satika uz kāpnēm, bija patiesi norūpējies par viņa veselības stāvokli un ieteica aiziet pie ārsta.

—           Labi, labi, — Bērlahs norūca un sacīja, ka ārstus cienot vēl mazāk nekā moderno zinātnisko kriminālistiku.

Birojā viņš jutās labāk. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un izvilka ieslēgtos mirušā aktu vākus.

Bērlahs arvien vēl bija iedziļinājies papīros, kad ap desmitiem pie viņa ieradās Čancs, kas jau

iepriekšējas dienas naktī bija atgriezies no atvaļinājuma.

Bērlahs satrūkās, jo pirmajā brīdī viņam likās, itin kā pie viņa būtu ieradies mirušais Smīds. Čancam mugurā bija tāds pats mētelis, kādu bija nēsājis Šmīds, un arī galvā līdzīga filca platmale. Tikai seja cita, tā bija labsirdīga, apaļa seja.

—           Labi, ka esat ieradies, Čanc, — Bērlahs teica.

—    Mums jāapspriež Šmīda lieta. Jums jāpārņem tās galvenā izmeklēšana, pats nejūtos vesels.

—    Jā, — Čancs atbildēja, — es to zinu.

Čancs apsēdās, pievilcis krēslu pie Bērlaha rakstāmgalda, pret kuru nu atbalstīja kreiso roku. Uz rakstāmgalda bija atvērta Šmīda aktu mape.

Bērlahs atslēja muguru pret krēslu.

—    Jums jau es to varu ari pateikt, — viņš iesāka, — no Konstantinopoles līdz Bernei es esmu redzējis tūkstošiem policistu, labus un sliktus. Daudzi no viņiem nebija neko labāki par tiem nabaga salašņām, ar kuriem mēs piebāžam dažāda veida cietumus, starpība tikai tā, ka gadījumam labpaticies viņus novietot likuma otrā pusē. Taču uz Šmīdu tas neattiecas, viņš bija visapdāvinātākais. Viņš mūs visus varētu iebāzt maisā. Viņam bija gudra galva, viņš zināja, ko grib, un nepļāpāja par to, ko zināja, runāja tikai tad, kad bija nepieciešams. Viņš mums visiem der par paraugu, Čanc, par mums visiem bija pārāks.

Čancs lēnām pagrieza galvu pret Bērlahu, jo bija raudzījies ārā pa logu, un teica:

—    Iespējams.

Bērlahs redzēja, ka pārliecināts viņš par to nebija.

—   Par viņa nāvi mēs daudz nezinām, — komisārs turpināja, — šī te lode, tas ari viss. — Un viņš nolika uz galda lodi, kuru bija atradis Tvannā.

Čancs to paņēma un aplūkoja.

—   Tā ir no armijas revolvera, — viņš sacīja un atdeva lodi.

Bērlahs aizvēra aktu vākus, kas atradās viņam priekšā uz rakstāmgalda.

—    Galvenais, mums nav zināms, kas Šmidam bija meklējams Tvannā vai Lamlingenā. Dienesta darīšanās uz Bīlas ezeru viņš nebrauca, par šādu ceļojumu man būtu bijis jāzina. Mūsu rīcībā nav ne mazākās motivācijas, kas šo viņa braucienu kaut mazlietiņ spētu izskaidrot.

Čancs tikai pa ausu galam klausījās, ko Bērlahs saka, pārlika vienu kāju pār otru un piezīmēja:

—   Mums zināms tikai tas, kādā veidā Šmīds ticis noslepkavots.

—   Un kā tad jūs iedomājaties to zinām? — komisārs visai pārsteigts pēc brīža jautāja.

—    Šmīda mašīnas stūre ir kreisajā pusē, un jūs atradāt lodi ceļa kreisajā pusē, ja skatās no mašīnas; bez tam Tvannā visu nakti bija dzirdams motora troksnis. Slepkava Smīdu apturēja, kad viņš no Lambuānas brauca lejā uz Tvannu. Acīm redzot, viņš slepkavu pazina, vai gan citādi viņš būtu apstājies. Smīds atvēra mašīnas labās durtiņas, lai slepkavu uzņemtu, un atkal apsēdās pie stūres. Šajā brīdī viņš tika nošauts. Par slepkavas nodomu viņam droši vien nebija ne mazākās nojautas.

Bērlahs to visu vēlreiz pārdomāja un tad teica:

—     Nu es gribētu aizkūpināt vēl vienu cigāru, — un, aizdedzinājis to, sacīja: — Taisnība, Čanc, apmēram tā tam vajadzētu būt bijis ar Smīdu un viņa slepkavu, te es gribētu jums ticēt. Bet tas vēl joprojām nedod nekādas skaidrības par to, ko Smids būtu meklējis uz Tvannas un Lamlingenas ceļa.

Čancs pievērsa Bērlaha uzmanību tam, ka Smldam zem mēteļa mugurā bijusi fraka.

—    To es nemaz nezināju, — Bērlahs atteica.

—    Vai tad jūs mirušo nemaz neredzējāt?

—    Nē, man nepatīk miruši cilvēki.

—    Bet tas bija atzīmēts ari protokolā.

—    Protokoli man patīk vēl mazāk.

Čancs klusēja. Bērlahs tomēr konstatēja:

—           Tas šo gadījumu tikai vēl vairāk sarežģī. Kas Šmīdam viesību tērpā bija darāms Tvannbahas aizā.

Notikuma izmeklēšana ar to varbūt gan tiekot atvieglota, Čancs atbildēja; Lambuānas apkārtnē droši vien nedzīvo pārāk daudz cilvēku, kas varētu rīkot viesības, kurās jāierodas frakā.

Viņš izvilka mazu kabatas grāmatiņu un paskaidroja, ka tas esot Šmīda kalendārs.

—          To es zinu, — Bērlahs pamāja ar galvu, — tur nav nekā svarīga.

Čancs iebilda:

—           Trešdien, otrajā novembrī, Šmīds bija uzrakstījis burtu «G». Pēc tiesu mediķu domām, viņš ticis noslepkavots šajā dienā īsi pirms pusnakts. Vēl «G» atzīmēts trešdien, divdesmit sestajā, un vēl viens otrdien, astoņpadsmitajā oktobrī.

—           «G» var nozīmēt visu, ko vien gribi, — Bērlahs teica, — sievietes vārdu vai ko citu.

—           Diezin vai tas varētu būt sievietes vārds, — Čancs atbildēja.

—           Smīda draudzeni sauc Anna, un Šmīds bija solīds cilvēks.

—    Arī par to es nekā nezinu, — Bērlaham bija jāatzīst, un, redzēdams, cik ļoti Čancs par to izbrīnījies, piebilda: — Mani interesē vienīgi tas, Čanc, kas ir Šmīda slepkava.

—           Protams, — tas pieklājīgi atbildēja, pakratīja galvu un nosmējās: — Jūs nu gan esat jocīgs cilvēks, komisār Bērlah.

—           Es esmu liels vecs melns runcis, kam garšo peles, — Bērlahs pavisam nopietni atteica.

Čancs īsti nezināja, ko uz to atbildēt, un beidzot paskaidroja:

—           Dienās, kuras atzīmētas ar «G», Smīds vienmēr uzvilka fraku un izbrauca ar savu mersedesu.

—    Kas jums to teica?

—    Šēnlera kundze.

—          Tā, tā, — Bērlahs atbildēja un klusēja. Bet tad noteica:

—    Jā, tie ir fakti.

Čancs uzmanīgi vērās komisāram acīs, aizdedzināja cigareti un vilcinādamies sacīja:

—          Doktors Luca kungs man minēja, ka jums uz kādu esot noteiktas aizdomas.

—    Jā, ir, Čanc.

—           Ja nu es, komisār Bērlah, esmu kļuvis jūsu vietnieks Šmīda slepkavības lietā, vai tad nebūtu tomēr labāk, ja jūs man pateiktu, ko turat aizdomās?

—           Redziet, — Bērlahs lēnām atbildēja, katru vārdu apsvērdams tikpat rūpīgi kā Čancs, — manas aizdomas nav kriminālistiski zinātniska rakstura. Man nav pamatotu iemeslu. Jūs jau redzējāt, cik maz es zinu. Patiesību sakot, man ir tikai tāda nojauta, kurš varētu būt Šmīda slepkava; taču šī nojauta, uz kuru tā attiecas, prasa pierādījumu, ka tas bijis viņš.

—    Kā jūs to domājat, komisār? — Čancs jautāja.

—           Nu tā, man jāsagaida indicijas, kas attaisnotu viņa apcietināšanu, — Bērlahs pasmaidīja.

—          Ja mums jāstrādā kopīgi, tad taču man jāzina, pret ko ievadīt izmeklēšanu, — Čancs pieklājīgi iebilda.

—           Galvenais — mums jābūt objektīviem. Tas attiecas gan uz mani, kuram ir zināmas aizdomas, gan uz jums, kam jāuzņemas lietas galvenā izmeklēšana. Vai manas aizdomas apstiprināsies, nezinu. Es nogaidīšu jūsu izmeklēšanas rezultātus. Jums jākonstatē, kas ir Šmīda slepkava, nerēķinoties ar to, ka man pret kādu ir aizdomas. Ja tas, ko turu aizdomās, ir slepkava, tad jūs viņu atradīsiet pats, protams, pretēji man — tas notiks uz stingri zinātniskiem pamatiem; ja tas viņš nav — īsto atradīsiet jūs, un tad nebūs svarīgi zināt cilvēka vārdu, kuru esmu maldīgi turējis aizdomās.

Kādu brīdi abi klusēja, tad vecais vaicāja:

—    Esat ar šādu darba veidu mierā?

Čancs, mazliet pavilcinājies, atbildēja:

—    Labi, esmu ar mieru.

—    Ko jūs tagad gribat darīt, Čanc?

Čancs piegāja pie loga.

—           Šodien Šmīda grāmatiņā bija atzīmēts «G». Braukšu uz Lambuānu un paskatīšos, kas tur sanāks. Braukšu septiņos, tajā pašā laikā, kad parasti brauca Šmīds.

Viņš atkal pagriezās pret Bērlahu un pieklājīgi, bet it kā joka pēc iejautājās:

—    Brauksiet līdzi, komisār?

—          Jā, Čanc, es braukšu līdz, — viņš negaidīti atbildēja.

—    Labi, — Čancs, mazliet apmulsis, noteica, tādu atbildi viņš nebija gaidījis. — Tātad septiņos.

Durvīs viņš vēl atskatījās.

—    Jūs taču esat jau bijis arī pie Šēnlera kundzes, komisār Berlah. Vai tad jūs tur nekā neatradāt?

Vecais uzreiz neatbildēja. Vispirms viņš ieslēdza aktu vākus atvilktnē un iebāza atslēgu kabatā.

—   Nē, Čanc, — viņš beidzot atteica, — es nekā neatradu. Varat iet.

Septiņos Čancs brauca Bērlaham pakaļ uz Altenbergu, kur komisārs jau kopš trīsdesmit trešā gada dzīvoja kādā mājiņā Aras krastā. Lija, un ātrā policijas mašīna līkumā pie Nidekas tilta sāka slīdēt. Čancs gaitu tomēr tūlīt izlīdzināja. Pa Altenbergas ielu viņš brauca lēnām, jo pie Bērlaha nekad nebija bijis; caur slapjajām logu rūtīm bija grūti saskatīt namu numurus. Taču uz atkārtotajiem signāliem neviens neatsaucās. Čancs izkāpa no mašīnas un pa lietu steidzās uz durvīm. Brīdi pavilcinājies, viņš nospieda durvju rokturi, jo tumsā nevarēja atrast zvanu. Durvis nebija aizslēgtas, un Čancs iegāja priekštelpā. Iepretim atradās pavērtas durvis, no kurām nāca gaisma. Viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja, taču, nesagaidījis atbildes, attaisīja tās līdz galam. Pavērās skats uz lielu telpu. Gar sienām bija grāmatas, un uz dīvāna gulēja Bērlahs. Komisārs gulēja, laikam gan jau sagatavojies braucienam uz Bīlas ezeru, jo mugurā viņam bija ziemas mētelis. Rokā viņš turēja grāmatu. Čancs dzirdēja Bērlaha mierīgos elpas vilcienus un bija apmulsis. Vecā vīra miegs un daudzās grāmatas viņā radīja dīvainu izjūtu. Viņš uzmanīgi paskatījās apkārt. Telpai nebija

neviena loga, bet katrā sienā pa durvīm, kurām, acīm redzot, vajadzēja vest citās istabās. Vidū liels rakstāmgalds. Čancs, to ieraudzījis, satrūkās, jo uz tā gulēja liela dzelzs čūska.

—           Es to atvedu no Konstantinopoles, — no dīvāna pēkšņi atskanēja mierīga balss, un Bērlahs piecēlās.

—     Redziet, Čanc, es jau esmu mētelī. Varam iet.

—           Piedodiet, lūdzu, — uzrunātais atbildēja, joprojām vēl pārsteigts. — Jūs gulējāt un nedzirdējāt, kad ienācu. Pie durvīm es nevarēju atrast zvanu.

—           Zvana nav. Man tas nav vajadzīgs, durvis nekad nav aizslēgtas.

—    Arī tad, kad esat prom?

—           Arī tad. Ir taču interesanti atgriezties mājās un redzēt, vai tev kas nozagts vai ne.

Čancs pasmējās un paņēma rokā Konstantinopoles čūsku.

—           Ar viņu mani reiz gandrīz vai nosita, — komisārs mazliet izsmējīgi piebilda, un Čancs tikai tagad pamanīja, ka zvēra galva izlietojama par turekli, bet ķermenis bija skaudrs kā asmens. Apmulsis viņš pētīja dīvainos ornamentus, kas laistījās uz briesmīgā ieroča. Bērlahs stāvēja viņam blakus.

—           Esiet gudri kā čūskas, — viņš teica un vēroja Čancu ilgi un domīgi. Tad pasmaidīja: — Un maigi kā dūjas, — viņš piebilda, viegli uzsizdams Čancam uz pleca. — Biju aizmidzis. Pirmo reizi pēc ilga laika. Nolādētais kuņģis.

—    Vai tad ir tik bēdīgi? — Čancs jautāja.

—           Jā, bēdīgi gan, — aukstasinīgi atbildēja komisārs.

—           Jums vajadzētu palikt mājās, Bērlaha kungs, ir auksts un līst.

Bērlahs atkal palūkojās Čancā un pasmējās:

—           Nieki! Jāatrod taču slepkava. Jums jau tas būtu īsti pa prātam, ja es paliktu mājās.

Braucot mašīnā pāri Nīdekas tiltam, Bērlahs vaicāja:

—           Kādēļ jūs nebraucat uz Collikofenu, Čanc, tas taču ir tuvāk, nekā braucot caur pilsētu?

—           Tādēļ, ka gribu braukt uz Tvannu nevis caur Collikofcnbīlu, bet Kercerserlahu.

—    Tas ir dīvains maršruts, Čanc.

—    Tik dīvains tas nemaz nav, komisār.

Viņi atkal klusēja. Garām slīdēja pilsētas ugunis.

Taču tuvojoties Betlēmai, Čancs ievaicājās:

—    Vai jūs kādreiz esat braucis kopā ar Smīdu?

—           Jā, diezgan bieži. Viņš bija uzmanīgs braucējs. — Un Bērlahs domīgi skatījās uz spidometru, kas rādija gandrīz simt desmit.

Čancs mazliet samazināja ātrumu.

—           Reiz es braucu ar Šmīdu velnišķīgi lēni, atceros, savu mašīnu viņš bija nosaucis dīvainā vārdā. Viņš to pateica, kad apstājāmies pēc benzīna. Vai nevarat atcerēties, kāds tas bija? Man aizmirsies.

—           Savu mašīnu viņš sauca par zilo Haronu, — Bērlahs atbildēja.

—    Vārds Harons ir no grieķu teikas, vai ne?

—    Harons veda mirušos uz mirušo valstību, Čanc.

—           Šmīdam bija bagāti vecāki, tie viņu varēja sūtīt ģimnāzijā. Mēs vis nevarējām atļauties. Tāpēc viņš arī zināja, kas bija Harons, bet mēs to nezinām.

Bērlahs sabāza rokas mēteļa kabatās un atkal paskatījās uz spidometru.

—           Jā, Čanc, — viņš teica, — Šmlds bija izglītots, viņš prata grieķu un latiņu valodu, un kā skolotam cilvēkam viņam bija spoža nākotne, bet, neskatoties uz to, es tomēr nebrauktu ātrāk par simtu.

īsi pirms Gimmenenas mašīna strauji pieturēja pie benzīna tanka. Pienāca kāds virs un piedāvāja savus pakalpojumus.

—           Policija, — Cancs noteica. — Mums vajadzīgas dažas ziņas.

Mašīnas lodziņā neskaidri parādījās ziņkāra un mazliet izbijusies seja.

—           Vai pirms divām dienām pie jums pieturēja šoferis, kas savu mašīnu sauca par zilo Haronu?

Vīrs izbrīnījies purināja galvu, un Cancs devās tālāk.

—    Pavaicāsim nākošajam.

Arī Kerceras benzīntankā neviens nekā nezināja.

—           Tam, ko jūs darāt, nav nekādas jēgas, — Bērlahs norūca.

Pie Erlahas Čancam palaimējās. Viens tāds pirmdienas vakarā esot parādījies, viņam paskaidroja.

—           Redziet nu, — Cancs noteica, kad pie Landeronas viņi iegriezās Neienburgas Bīlā, — tagad mēs zinām, ka Šmīds pirmdienas vakarā brauca cauri Kercersinsai.

—          Jūs par to esat pārliecināts? — komisārs vaicāja.

—    Esmu jums to neapšaubāmi pierādījis.

—           Jā, pierādījums nav apšaubāms. Bet kam jums tas vajadzīgs, Canc? — Bērlahs tincināja.

—           Tāpat. Viss, ko uzzinām, mums palīdz tālāk darbā, — Cancs atbildēja.

—    Tur nu jums atkal taisnība, — atteica vecais un lūkojās uz Bilas ezeru. Lietus bija pārstājis. Aiz Nevvilas no miglas lēveriem izlīda ezers. Viņi iebrauca Ligercā. Cancs brauca lēnām un raudzījās, kur jānogriežas uz Lambuānu.

Tagad mašīna rāpās augšā pa vīna kalniem. Bērlahs atvēra logu un skatījāslejā uz ezeru. Virs Pētersalas mirdzēja zvaigznes. Ūdeni atspoguļojās uguntiņas, un pa ezeru drāzās kāda motorlaiva. Pavēlu šajā gadalaikā, nodomāja Bērlahs. Viņu priekšā dziļi lejā gulēja Tvanna un aiz muguras Ligerca.

Viņi iegriezās līkumā un nu brauca meža virzienā, kuru nojauta nakts melnumā atrodamies te priekšā. Čancs likās mazliet nedrošs un ieteicās, diezin vai šis ceļš nevedot tikai līdz Sernelcai. Kad pretī nāca kāds vīrs, viņš piebremzēja.

—    Vai pa šo ceļu var tikt līdz Lambuānai?

—     Brauc tik uz priekšu un pie baltajām mājām mežmalā pa labi mežā iekšā, — atbildēja vīrs ādas jakā, viņš pasvilpa šunelim, kas balts, ar melnu galvu lēkāja mašīnas uguņu gaismā.

—    Nāc, Ping-Ping!

Viņi izbrauca cauri vīna kalniem un drīz bija mežā. Egles sliecās viņiem pretī, bezgalīgs kolonnu daudzums gaismas starā. Ceļš bija šaurs un slikts, ik pa laikam pret rūtīm nobrakšķēja kāds zars. Pa labi ceļš devās stāvus uz leju. Čancs brauca tik lēnām, ka bija dzirdama ūdens šalkšana dziļumā.

—    Tvannbahas aiza, — Čancs paskaidroja. — Otrā pusē sākas ceļš uz Tvannu.

Pa kreisi naktī slējās klintis un atkal atmirdzēja baltā gaismā. Citādi viss bija tumšs, jo nupat kā bija norietējis jauns mēness. Ceļš vairs nekāpa kalnā, un avots nu šalca tiem blakus. Viņi iegriezās pa

kreisi un pārbrauca pari tillam. Priekša bija ceļš. Ceļš no Tvannas uz Lambuānu. Cancs pieturēja. Viņš izdzēsa gaismu, un viņi atradās galīgā tumsā.

—    Kas nu? — jautāja Bērlahs.

—    Tagad gaidīsim. Ir bez divdesmit astoņi.

Tā nu viņi gaidīja, līdz pulkstenis jau rādīja astoņi, bet nekas nenotika, un Bērlahs beidzot sacīja, ka būtu tā kā pienācis laiks, lai Čancs pastāstītu, kas viņam īsti padomā.

—    Nekā noteikta, komisār. Tik tālu es vēl ar Šmīda lielu ticis neesmu, un arī jūs tikai taustāties pa tumsu, kaut gan turat kādu aizdomās. Pašlaik es rēķinos vienīgi ar iespēju, ka šovakar tajā vietā, kur Šmīds bija trešdien, notiek viesības, uz kurām kāds varbūt brauks; jo viesībām, kurās mūsu dienās jāierodas frakā, jābūt visai lielām. Tas, bez šaubām, ir tikai pieņēmums, komisār Bērlah, bet pieņēmumi mūsu profesijā eksistē, lai tos izpētītu.

Bīlas, Neienštates, Tvannas un Lambuānas policijas pūles kaut ko uzzināt par Šmīda uzturēšanos Tesenbergā bijušas veltīgas, komisārs visai skeptiski noraidīja sava padotā domas.

Šmīds, lūk, arī kritis par upuri slepkavam, kas bijis gudrāks nekā Bīlas un Neienštates policija, atteica Cancs.

Bērlahs norūca, kā tad šis to zinot.

—    Man nav aizdomu ne uz vienu, — Cancs atbildēja. — Bet es izjūtu respektu tā priekšā, kas Šmīdu nogalināja; ja šādā gadījumā vispār var runāt par respektu.

Bērlahs, uzrāvis plecus, nekustēdamies klausījās.

—    Un jūs gribat notvert šo vīru, kura priekšā izjūtat respektu, Čanc?

—    Tā es ceru, komisār.

Viņi atkal klusēja un gaidīja; tad pēkšņi iegaismojās mežs Tvannas pusē. Prožektora stars viņus ietvēra spožā kūlī. Lambuānas virzienā viņiem garām aiztraucās limuzīns un izgaisa naktī.

Čancs iedarbināja motoru. Nāca vēl divas lielas, tumšas mašīnas — pilnas ar cilvēkiem. Čancs tām sekoja.

Mežs izbeidzās. Viņi pabrauca garām restorānam, kura izkārtne mirdzēja atvērto durvju gaismā, garām zemnieku mājām; priekšā visu laiku mirdzēja pēdējās mašīnas pakaļējās ugunis.

Tesenbergas plašais līdzenums bija klāt. Debesis tīras kā izslaucītas, spoži mirdzēja rietošais Vegas un lecošais Kapellas zvaigznājs, debesīs liesmoja Aldebarāns un Jupiters.

Ceļš pagriezās uz ziemeļiem, un viņu priekšā iezīmējās Spicberga un Šasrāla tumšie silueti; to pakājē plaiksnīja Lambuānas, Dīses un Nodsas ciematu ugunis.

Tad mašīnas iebrauca pa kreisi lauku ceļā un Cancs nobremzēja. Viņš atvēra logu, lai varētu izliekties ārā. Laukā neskaidri bija saredzams papeļu iekļauts nams; ieeja bija apgaismota, un tās priekšā mašīnas apstājās. Balsis atplūda līdz pat ceļam, tad visi iegāja iekšā un kļuva kluss. Gaisma pie ieejas nodzisa.

—    Vairāk neviens netiek gaidīts, — Čancs noteica.

Bērlahs izkāpa no mašīnas, ieelpoja auksto nakts gaisu. Tas viņam sagādāja baudu, un viņš noskatījās, kā Čancs iebrauca mašīnu pļavā pa labi, jo Lambuānas ceļš bija šaurs. Tad izkāpa arī viņš un piegāja pie komisāra.

Viņi devās uz māju klajuma vidū pa mazu lauku celiņu. Zeme bija mālaina, ūdens sakrājies peļķēs, bija lijis arī te.

Tad viņi pienāca pie pazema mūra žoga, bet tā vārti bija ciet un tālāk tikt nevarēja. Vārtu sarūsējušie dzelzs stieņi slējās pāri mūrim, pār kura malu viņi varēja redzēt māju.

Dārzs bija kails, starp papelēm kā milzu nezvēri stāvēja limuzīni; nekur ne gaismas stariņa. Viss atstāja drūmu iespaidu.

Tumsā viņi ar pūlēm saskatīja, ka režģaino vārtu vidū bija piestiprināts uzraksts. Vienā malā plāksnīte laikam bija atrauta, tā karājās slīpi. Čancs uzdedzināja kabatas laterniņu, kuru bija paņēmis līdzi: uz plāksnītes bija lasāms liels «G».

Viņš atkal stāvēja tumsā.

—           Redziet, — Cancs teica, — mana nojauta bija pareiza. Es šāvu uz labu laimi, tomēr trāpīju.

Un apmierināts palūdza:

—           Iedodiet man tagad vienu cigāru, komisār, es to esmu nopelnījis.

—          Nu mums vēl jāuzzin, ko nozīmē «G», — Bērlahs, pasniegdams cigāru, noteica.

—    Tā nav problēma: Gastmanis.

—    Kā tā?

—           Paskatījos telefona gramatā. Lambuanā ir tikai divi «G».

Bērlahs apmulsis pasmējās, bet tad vaicāja:

—    Vai tas nevar būt otrais «G»?

—    Nē, tā ir žandarmērija[1]. Jeb varbūt jūs domājat, ka ar slepkavību varētu būt saistīts kāds žandarms?

—    Viss iespējams, Čanc, — vecais atbildēja.

Un Čancs uzvilka sērkociņu, pūlēdamies spēcīgajā vējā, kas nikni sāka purināt papeles, aizdedzināt savu cigāru.

Bērlahs izteica izbrīnu par. to, kā gan Lambuānas, Dīsas un Linjēras policija nav nākusi šim Gastmanim uz pēdām, kur taču viņa māja atrodas klajā vietā, no Lambuānas tik viegli pārredzama, un šādas svinības taču nekādi nav noslēpjamas, tās ir taisni uzkrītošas, jo sevišķi tādā mazā Juras kalnāja nostūrī.

Čancs atbildēja, ka arī viņš tam vēl nav atradis izskaidrojuma.

Viņi nolēma apiet mājai apkārt. Izšķīrās, un katrs gāja uz savu pusi.

Čancs pazuda nakts tumsā, un Bērlahs palika viens. Viņš devās pa labi. Mēteļa apkakle bija jāuzslien, sala. Pakrūtē atkal stipri žņaudza, vairākkārt ļoti iesāpējās, uz pieres viņam parādījās auksti sviedri. Viņš gāja garām mūra žogam, tas nogriezās pa labi. Māja joprojām atradās galīgā tumsā.

Ik pa brīdim viņš apstājās un atslējās pret žogu. Mežmalā bija redzamas Lambuānas ugunis, viņš gāja to virzienā. Zogs atkal mainīja virzienu, šoreiz uz rietumiem. Mājas pagalma puse bija apgaismota, no kādas pirmā stāva rūts lauzās spilgta gaisma. Bija dzirdamas klavieru skaņas, ieklausīdamies viņš saprata, ka tur kāds spēlē Bahu.

Bērlahs gāja tālāk. Pēc visiem apsvērumiem viņam tūlīt vajadzēja sadurties ar Čancu, tādēļ viņš saspriegti skatījās uz gaismas pārlieto lauku, taču pārāk vēlu pamanīja, ka dažu soļu attālumā stāv nezvērs.

Bērlahs bija labs dzīvnieku pazinējs, taču tādu milzīgu radījumu vēl nekad nebija redzējis. Lai gan sīki neko nevarēja saskatīt un jaušams bija tikai siluets, kas izdalījās pret gaišāko zemes laukumiņu, bestija likās tik briesmīgs, ka Bērlahs nekustējās ne no vietas. Viņš skatījās, kā nezvērs mierīgi, itin kā nejauši pagriež galvu un skatās viņam virsū. Apaļās acis blenza kā divi gaiši, bet tukši laukumi.

Salikšanās pēkšņums, dzīvnieka varenība un parādības neparastība Bērlahu stindzināja. Vēss saprāts viņu gan neatstāja, taču bija aizmirsies, ka nepieciešama rīcība. Viņš raudzījās briesmonī bez bailēm, bet kā apburts. Ļaunums — lielā mīkla viņu vienmēr līdzīgā kārtā bija vilinājis savā burvju lokā, to arvien no jauna bija gribējies pārraut.

Un, kad suns, šī milzu ēna, šis briesmonis, spēka un slepkavības kāres pārpilns, pēkšņi metās viņam virsū, kad viņš saļima zem ši ārprātīgi niknā bestijas un tikko paspēja ar kreiso roku pasargāt sev kaklu, vecais vīrs ncizdvesa ne skaņas, ne arī bailēs iekliedzās, tik dabiski viņam viss likās un šīs pasaules likumībām piederīgs.

Taču, pirms vēl zvērs bija samalis savos zobos viņa roku, kas tam jau atradās rīklē, viņš dzirdēja šāviena plīkšķi; ķermenis virs viņa sarāvās, un siltas asinis pārlija pār roku. Suns bija beigts.

Bestija nu visā smagumā gulēja viņam virsū, un Bērlahs pārvilka ar roku pār gludu, piesvīdušu ādu. Trīsēdams ar pūlēm viņš piecēlās, noslaucīja roku gar reto zāli. Pienāca Ganes un, tuvodamies viņam, paslēpa revolveri mēteļa kabatā.

—           Neesat ievainots, komisār? — viņš jautāja un neuzticīgi skatījās uz Bērlaha kreiso saplosīto piedurkni.

—    Sveiks un vesels. Nezvērs nevarēja izkost cauri.

Čancs noliecās un pagrieza dzīvnieka galvu pret

gaismu, tās stari lūza nedzīvajās acīs.

—           Zobi kā plēsoņam, — viņš teica un nodrebinājās, — šis zvērs būtu jūs saplosījis, komisār.

—    Jūs man izglābāt dzīvību, Čanc.

—           Vai tad jums nekad nav līdz ieroča? — tas noprasīja.

Bērlahs ar kāju aizskāra nekustīgo ķermeni savā priekšā.

—           Visai reti, Canc, — viņš atbildēja, un abi klusēja.

Beigtais suns gulēja uz kailās, netīrās zemes, un viņi turpināja uz to skatīties. Pie kājām bija satecējuši liela melna peļķe: asinis, kas no zvēra rīkles plūda kā tumša lavas straume.

Kad viņi atkal paskatījās apkārt, ainava bija pārvērtusies. Mūzika apklususi, apgaismotie logi atvērti, un cilvēki vakara tērpos izliekušies pa tiem ārā. Bērlahs un Čancs saskatījās, viņiem bija nepatīkami abiem atrasties it kā tribunāla priekšā, turklāt vēl šajā dieva pamestajā Juras nostūrī vai pašā pasaules malā, kā komisārs dusmās nodomāja.

Aiz loga stāvēja kāds vīrs savrup no visiem pārējiem un dīvaini skaidrā balsī sauca, ko šie tur darot.

—           Policija, — Bērlahs mierīgi atbildēja un piebilda, ka viņiem katrā ziņā jārunā ar Gastmaņa kungu.

Vīrs atteica, tas nu gan brīnums, ka nepieciešams nogalināt suni, lai runātu ar Gastmaņa kungu; turklāt viņam pašlaik esot vēlēšanās un iespēja klausīties Bahu; to sakot, viņš drošām kustībām un bez steigas aizvēra logu, gluži tāpat kā bija bez sašutuma, bet gan drīzāk lielā vienaldzībā nupat runājis.

No logiem bija dzirdams balsu jūklis. Viņi saklausīja izsaucienus: «Kaut kas nedzirdēts!», «Ko jūs sakāt, direktora kungs?», «Skandāls!», «Neticami, policija, lielpadomnieka kungs!». Tad ļaudis atkāpās, cits pēc cita logi tika aizvērti, un atkal iestājās klusums.

Abiem policistiem neatlika nekas cits kā iet projām. Pie ieejas dārza žoga iekšpusē viņi tika gaidīti. Tas bija viens pats cilvēks, kas tur satraukts šaudelējās šurp un turp.

—    Ātri gaismu, — Bērlahs pačukstēja Čancam, un, uzzibsnījot kabatas laterniņai, bija redzama tukla, uzblīdusi seja asiem vaibstiem, tiesa — mazliet aprobežota, un elegants vakara uzvalks. Pirkstā mirguļoja smags gredzens. Pēc klusas Bērlaha pavēles gaisma atkal nodzisa.

—    Velns ar ārā, kas jūs tāds esat? — resnais norēcās.

—    Komisārs Bērlahs. Vai jūs esat Gastmaņa kungs?

—    Nacionālpadomnieks fon Švendijs, pulkvedis fon Švendijs, velns lai jūs visus būtu parāvis, kāda joda dēļ jums te ienācis prātā šaudīties?

—    Mēs izmeklējam kādu gadījumu, un mums nepieciešams runāt ar Gastmaņa kungu, nacionālpadomnieka kungs, — Bērlahs mierīgi atbildēja.

Taču nacionālpadomnieks nebija nomierināms.

—    Separatists, vai, esat? — viņš nodārdināja.

Bērlahs nolēma godāt viņu ar citu titulu un uzmanīgi noteica, ka pulkveža kungs maldās un viņam nav nekāda sakara ar Juras apgabala suverenitātes jautājumiem.

Taču, pirms Bērlahs varēja runāt tālāk, pulkvedis kļuva vēl niknāks nekā nacionālpadomnieks. Tātad komunists, viņš konstatēja, Šternenhāgels, viņš, pulkvedis, nevarot pieļaut, ka notiek kaut kāda šaudīšanās tajā laikā, kad top muzicēts. Viņš aizliedzot jebkāda veida demonstrācijas pret rietumu civilizāciju. Šveices armijai pretējā gadījumā būšot jāievieš kārtība!

Tā kā nacionālpadomnieks acīm redzami bija nepareizi orientēts, Bērlaham vajadzēja jautājumā ieviest skaidrību.

—    Čanc, tas, ko nacionālpadomnieka kungs saka, nav jāprotokolē, — viņš lietišķi teica.

Nacionālpadomniekam uzreiz kļuva skaidra galva.

—    Kas tas par protokolu?

Kā Bernes kriminālpolicijas komisārs Bērlahs paskaidroja, ka viņš spiests izdarīt izmeklēšanu policijas leitnanta Šmīda slepkavības lietā. Patiesībā viņa pienākums esot protokolēt visu, ko dažādas personas atbild uz jautājumiem, taču, tā kā — viņš brīdi vilcinājās, nezinādams, kuru no tituliem lai tagad izvēlas, — pulkveža kungs droši vien nepareizi novērtējot stāvokli, nacionālpadomnieka atbildes viņš nolēmis neieprotokolēt.

Pulkvedis apjuka.

—    Jūs esat no policijas, — viņš teica, — tas jau ir kaut kas cits.

Lai viņu atvainojot, viņš turpināja, pusdienojis šodien esot turku sūtniecībā, pēc tam ticis ievēlēts par priekšsēdētāju pulkvežu apvienībā «Kāds nams te saucas «Šveices šķēps»», beidzot bijis jānobauda «goda malciņš» pie helvēciešu galda, priekšpusdienā bez tam vēl bijusi ārkārtēja viņa partijas frakcijas sēde, un nu tagad šīs svinības pie Gastmaņa, kurās piedalās kā nekā pasaulslavens pianists. Viņš esot noguris līdz nāvei.

Vai tomēr nebūtu iespējams runāt ar Gastmaņa kungu, Bērlahs vēlreiz jautāja.

—      Ko jūs īsti gribat no Gastmaņa? — fon Švendijs atteica. — Kas tad viņam daļas par nogalināto policijas leitnantu?

—      Šmīds pagājušo trešdien bija pie viņa viesos un tika noslepkavots atpakaļceļā pie Tvannas.

—      Tā nu ir gan ķeza, — nacionālpadomnieks noteica. — Gastmanis jau arī diez ko visu pie sevis salūdz, tad tikai tādi negadījumi vien rodas.

Tad viņš apklusa un likās kaut ko pārdomājam.

—      Es esmu Gastmaņa advokāts, — viņš beidzot turpināja. — Kāpēc jūs esat ieradušies taisni šonakt? Būtu vismaz iepriekš piezvanījuši.

Bērlahs paskaidroja, ka tikai nupat esot atklājuši, ka lietai kāds sakars ar Gastmani.

Pulkvedis joprojām nebija pārliecināms.

—    Un ko jūs izdarījāt ar suni?

—    Tas man uzbruka, un Čancam bija jāšauj.

—      Nu labi, — fon Švendijs gandrīz draudzīgi noteica. — Gastmanis pašlaik tiešām nav runājams; arī policijai dažreiz jārēķinās ar sabiedrības normām. Rīt es aizbraukšu uz jūsu biroju un šodien pat vēl parunāšu ar Gastmani. Vai jums nav kādas Šmīda fotogrāfijas?

Bērlahs izņēma fotogrāfiju no kabatas portfeļa un iedeva viņam.

—   Pateicos, — sacīja nacionālpadomnieks. Tad pamāja ar galvu un iegāja mājā.

Bērlahs ar Čancu atkal stāvēja vieni sarūsējušo dārza vārtu stiepu priekšā; nams palika tāds pats, kā bijis.

—    Pret nacionālpadomnieku nekas nav iesākams, — Bērlahs noteica, — un, ja viņš vēl ir pulkvedis un turklāt advokāts, tad viņam rokā ir veseli trīs dūži. Un mēs ar savu jauko slepkavību nekā nevaram iesākt.

Čancs klusēja un likās iegrimis domās. Beidzot viņš sāka runāt:

—    Pulkstenis ir deviņi, komisār. Man liekas, prātīgākais būs aizbraukt pie Lambuānas policista un aprunāties ar viņu par šo te Gastmani.

—   Taisnība, — Bērlahs atbildēja. — To jūs varat darīt. Pamēģiniet noskaidrot, kādēļ Lambuānā nevienam nekas nav zināms par Šmīda viesošanos pie Gastmaņa. Es aiziešu uz restorāniņu aizas malā. Man kaut kas jādara sava kuņģa labā. Tur es jūs gaidīšu.

Viņi devās pa lauku ceļu atpakaļ un nonāca pie mašīnas. Čancs aizbrauca tālāk un pēc dažām minūtēm bija Lambuānā.

Policistu Čancs atrada krodziņā, kur viņš sēdēja pie galda kopā ar Klenēnu, kas bija atbraucis no Tvannas; abi sēdēja patālāk no zemniekiem, jo, acīm redzot, viņi par kaut ko apspriedās. Lambuānas policists bija maza auguma resns sarkanmatis. Viņu sauca 2ans Pjērs Šarnels.

Čancs piesēdās pie viņiem, un neuzticība, ar kādu abi saņēma Bernes kolēģi, drīz vien pazuda. Šarnelam gan īsti nepatika franču valodas vietā runāt vāciski, tā bija valoda, kas viņam lāgā nebija pa prātam. Viņi iemeta balto, Čancs piekoda maizi ar sieru, taču noklusēja, ka taisnā ceļā nāk no Gastmaņa mājas. Gluži otrādi — viņš tiem vaicāja, vai arvien vēl nav tikuši slepkavam uz pēdām.

— Non,  — Šarnels atteica, — no assassin  ne pēdas. On a rien trouve, nekas nav atrasts.

Viņš turpināja, ka aizdomās varētu turēt tikai vienu pašu cilvēku šajā novadā, kādu Gastmaņa kungu Roljēra namā, ko šis esot nopircis un tur mū¬žam pieņemot milzum daudz viesu, un arī trešdien tur bijušas lielas svinības. Bet Šmīds tur neesot bijis, Gastmanis nekā par to neesot zinājis, pat vārds tam bijis svešs. — Smīds n'était pas chez Gastmann, impossible . Pavisam neiespējami.

Čancs klausījās šajā valodu sajaukumā un atbildēja, ka vajagot izvaicāt vēl citus, kas tajā dienā bijuši pie Gastmaņa.

To viņš esot izdarījis, nu iejaucās sarunā Klenēns, Šernelcā aiz Ligercas dzīvojot kāds rakstnieks, kurš Gastmani labi pazinis un bieži esot šā viesis, arī trešdien esot tur bijis. Arī viņš nekā neesot zinājis par Šmīdu, nekad neesot dzirdējis tādu vārdu un neticējis, ka vispār kāds policists jebkad viesojies pie Gastmaņa.

—    Tā, kāds rakstnieks? — Čancs noteica un sarauca pieri. — Šis eksemplārs man vēlreiz būs jāņem priekšā. Rakstnieki allaž ir šaubīgi tipi, bet gan jau es ar šo pārgudreli tikšu galā. Kas tad ir šis Gastmanis, Šarnel? — viņš turpināja izvaicāt.

— Un monsieur très riche , — sajūsmināts atbil¬dēja Lambuānas policists. — Naudas kā spaļu un  trиs noble[6]. dod dzeramnaudu manai fiancйe[7], — un viņš lepni norādīja uz apteksni, — comme un roi[8], bet bez nolūka viņai tuvoties. Jamais.[9]

—    Kāda tad viņam nodarbošanās?

—    Philosophe.[10]

—    Ko jūs ar to saprotat, Šarnel?

—    Virs, kas daudz domāt un nekā nedarīt.

—    Bet viņam taču jāpelnī nauda?

Šarnels papurināja galvu.

—          Viņš nauda nopelnīt, viņš nauda ir. Viņš maksāt nodokļus visam ciemam Lambuāna. Mums ar to pietiek, ka Gastmanis ir simpātiskākais cilvēks visā kantonā.

—           Un tomēr šo Gaslmani vajadzēs vēl pamatīgi paņemt priekšā. Rīt braukšu pie viņa, — nolēma Čancs.

—           Bet tad uzmanieties no viņa suņa, — Šarnels brīdināja. — Un chien trиs dangereux.6

Čancs piecēlās un uzsita Lambuānas policistam uz pleca.

—    Ar to nu es galā tikšu.

Bija jau desmitā stunda, kad Čancs atstāja Klenēnu un Šarnelu, lai dotos uz restorānu pie aizas, kur viņu gaidīja Bērlahs. Tajā vietā, kur lauku ceļš nogriezās uz Gastmaņa māju, viņš tomēr vēlreiz pieturēja, izkāpa no mašīnas un lēnām gāja uz dārza

vārtu pusi un tad tālāk gar žogu. Nams starp milzīgajām papelēm joprojām bija tumšs un pamests, vienīgi koki šūpojās vējā. Parkā vēl arvien stāvēja limuzīni. Mājai apkārt Čancs tomēr negāja, bet apstājās stūrī, no kura bija pārredzama apgaismota pagalma puse. Gar dzeltenajiem logiem šad tad pavīdēja cilvēku stāvi, un Čancs cieši piespiedās pie mūra, lai viņu nepamanītu. Viņš paskatījās uz laukuma pusi. Suņa tur uz kailās zemes vairs nebija, kāds to, acīm redzot, bija aizvācis, vienīgi asiņu peļķe tumši atmirdzēja logu gaismā. Čancs atgriezās pie mašīnas.

Restorānā pie aizas Čancs Bērlahu nesastapa. Saimniece zināja stāstīt, ka, izdzēris savu šņabīti, viņš jau pirms kādas pusstundas aizgājis, teicies braukt uz Tvannu; restorānā pabijis labi ja minūtes piecas.

Čancs gudroja, kas gan vecajam varējis būt padomā, taču ilgi nodoties pārdomām nevarēja; uzmanību vajadzēja veltīt ceļam, kas bija visai šaurs. Viņš pabrauca garām tiltam, pie kura bija gaidījuši, un tad pa mežu lejup.

Tur viņš piedzīvoja kaut ko tik dīvainu un neomulīgu, ka kļuva pavisam domīgs. Viņš bija braucis ātri un neviļus dziļumā ieraudzījis atmirdzam ezeru kā naksnīgu spoguli starp baltajām klintīm. Acīm redzot, bija sasniegta nozieguma vieta. Pēkšņi no klints sienas atdalījās tumšs stāvs un deva nepārprotamu mājienu apturēt mašīnu.

Čancs gandrīz pats pret savu gribu nobremzēja un atvēra labās durtiņas, lai gan nākamā brīdī to nožēloja, jo saprata, ka tas, kas pašreiz notiek ar viņu, droši vien noticis arī ar Šmīdu dažus acumirkļus pirms nošaušanas. Viņš iebāza roku mēteļa kabatā un satvēra revolveri, kura vēsums viņu nomierināja. Stāvs tuvojās. Nu viņš pazina, ka nācējs ir Bērlahs, taču spraigums neizzuda, nespēdams pats sev izskaidrot baiju iemeslu, apslēptās šausmās viņš nobālēja. Bērlahs noliecās, un viņi skatījās viens otram sejā, dažas sekundes varbūt, taču tās likās garas kā stundas. Neviens neteica ne vārda, un abu acis bija cietas kā akmens. Tad Bērlahs apsēdas blakus un Čancs atlaida roku no paslēptā ieroča.

—    Brauc uz priekšu, Čanc, — Bērlahs teica, viņa balss skanēja vienaldzīgi.

Čancs satrūkās, dzirdēdams, ka vecais sauc viņu uz «tu», taču komisārs no tā brīža šo uzrunas veidu paturēja.

Tikai aiz Bilas Bērlahs pārtrauca klusēšanu un pavaicāja, ko Čancs uzzinājis Lambuānā, — «ja nu šis nostūris mums beidzot tomēr jāsauc franču vārdā».

Uz ziņu, ka Šarnels un arī Kienēns noliedz noslepkavotā Smlda viesošanās iespēju pie Gastmaņa, viņš nereaģēja, bet attiecībā uz Klenēna pieminēto Šernelcas rakstnieku piebilda, ka ar to runāšot pats.

Čancs stāstīja dzīvākā tonī nekā iepriekš, viņš jutās atvieglots, ka ar viņu atkal runā, bez tam viņš gribēja noslēpt savu dīvaino uztraukumu; taču jau pirms Šipfenas atkal abi klusēja.

īsi pirms vienpadsmitiem viņi pieturēja pie Bērlaha mājas Altenbergā, un komisārs izkāpa.

—    Paldies tev vēlreiz, Čanc, — viņš noteica un pakratija kolēģim roku. — Kaut arī tas skan augstos toņos: dzīvību tu man tomēr esi izglābis.

Viņš vēl brīdi palika stāvam un noskatījās ātri aizbraucošās mašīnas izgaistošās aizmugures ugunīs.

—    Tagad viņš var braukt, cik ātri grib!

Viņš iegāja savā neaizslēgtajā mājā, telpā, kas bija pilna ar grāmatām, izņēma no mēteļa kabatas ieroci un uzmanīgi nolika to uz rakstāmgalda blakus čūskai. Tas bija liels, smags revolveris.

Tad viņš lēnām vilka nost ziemas mēteli. Kad viņš no tā beidzot bija ticis ārā, varēja redzēt, ka kreisā roka bija aptīta ar biezu drānu, kā mēdz darīt cilvēki, kas apmāca suņus.

Nākamajā rītā vecais komisārs pēc pieredzes bija gatavs sagaidīt nepatikšanas, viņa vārdiem izsakoties — rīvēšanos ar Lucu.

«Kas tad nezina, ko sola sestdiena,» viņš pie sevis nodomāja, iedams pāri Altenbergas tiltam. «Tad ierēdņi rāda zobus tikai tādēļ vien, ka tiem pēc izniekotas nedēļas slikta sirdsapziņa.»

Viņš bija tērpies svinīgi melnā uzvalkā, jo Šmīda apglabāšana nolikta pulksten desmitos. No tā viņš nevarēja izvairīties, un tas patiesībā bija vienīgais, kas viņu mazliet kaitināja.

Fon Švendijs ieradās īsi pirms astoņiem, taču nevis pie Bērlaha, bet pie Luca, kuram Cancs tikko bija pastāstījis par pagājušās nakts notikumiem.

Fon Švendijs ar Lucu sastāvēja vienā partijā, konservatīvās liberāli sociālistiskās neatkarīgo apvienības partijā, dedzīgi bija Lucu atbalstījis, un kopš kādas kopīgas maltītes pēc valdes vēlēšanām šaurā biedru lokā abi bija uz «tu», kaut arī Lucs lielpadomē ievēlēts nelika; jo Bernē, tā fon Švendijs paskaidroja, tautas pārstāvis, vārdā Lūcijs, esot absolūti neiespējama lieta.

—          Tas nu ir par traku, cienījamais Luc, — viņš iesāka, pirms vēl ar savu tuklo augumu bija parādījies durvīs, — ko tie tavi Bernes policijas ļaudis visu neatļaujas. Nošauj mana klienta Gastmaņa suni, Dienvidamerikas retas rases pārstāvi, un kaitē kultūrai; Anatols Kraushārs-Rafaeli kā nekā tomēr pasaulslavens pianists. Šveicietim jau nav nekādas audzināšanas, nav jausmas par pasaules sabiedrisko domu, no eiropeiskas domāšanas ne smakas. Trīs gadi rekrūšu skolā, tas būtu vienīgais līdzeklis.

Lucs, kuram partijas drauga ierašanās bija visai nepatīkama un kuram bija bail no viņa bezgalīgajiem vārdu plūdiem, lūdza fon Švendiju atsēsties.

—     Mums uz kakla sevišķi grūta izmeklēšana, — viņš nobijies iebilda. — Tev jau tas pašam zināms, un jaunais policists, kam uzticēta galvenā izmeklēšana, pēc Šveices mērogiem varētu tikt uzskatīts par itin talantīgu. Vecais komisārs, kas arī bija klāt, ir muzeja manta, tur es piekrītu. Man ļoti žēl, ka aizgājis bojā tik rets Dienvidamerikas suns, pats taču esmu suņu īpašnieks un dzīvnieku mīļotājs, centīšos visu šo atgadījumu izmeklēt sevišķi stingri. Kas attiecas uz kriminālistiku, tad šajā ziņā šie ļautiņi ir gaužām tumši. Kad atceros Čikāgu, mūsu stāvoklis man rādās pavisam bezcerīgs.

Viņš iztaisīja nelielu pauzi, samulsis, ka fon Švendijs, acis nenolaidis, uz viņu klusēdams blenž, bet tad turpināja, tiesa, nu jau galīgi nedroši: viņš gribot zināt, vai noslepkavotais Šmīds bijis trešdien fon Švendija klienta Gastmaņa viesībās, kā policijai zināmu iemeslu dēļ nācies secināt.

—    Mīļais Luc, — pulkvedis atbildēja, — nespēlēsim viens otram nekādus kumēdiņus. Policija taču jums visu darījusi zināmu; vai tad es savus brāļus nepazīstu!

—    Kā jūs to domājat, nacionālpadomnieka kungs? — Lucs apmulsis vaicāja, neviļus godinādams atnācēju atkal uz «jūs», jo, saucot viņu uz «tu», nekad nebija juties īsti omulīgi.

Fon Švendijs atzvēlās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un atņirdza zobus, tā bija poza, par kuru viņš bija pateicību parādā kā pulkvedim, tā nacionālpadomniekam.

—    Mīļais doktoriņ, — viņš teica, — man nu tiešām gribētos zināt, kādēļ jūs manam krietnajam Gastmanim esat uzrīdījuši šo Šmīdu. Kas tur tajā Juras apgabalā darās, tas taču uz policiju nemaz neattiecas, mums taču vēl gestapo nav.

Lucs jutās kā nokritis no debesīm.

—    Kādēļ lai mēs tavam mums pilnīgi nepazīstamajam klientam gribētu uzkraut uz kakla Šmīdu? — viņš bezpalīdzīgi jautāja. — Un kāpēc lai uz mums neattiektos slepkavība?

—    Ja jums nav bijis ne jausmas par to, ka Šmīds ar Minhenes privātdocenta, amerikāņu kultūrvēsturnieka doktora Prantla vārdu piedalīiies viesībās Gastmaņa mājā Lambuānā, tad visa policija profesionāla stulbuma dē] jāatlaiž no vietas, — fon Švendijs sacīja un ar labās rokas pirkstiem satraukti dauzīja pa Luca rakstāmpulti.

—    Par to mums nekas nav zināms, mīļais Oskar, — Lucs teica, atvieglots, ka šobrīd atcerējies ilgi meklēto nacionālpadomnieka vārdu. — Es nupat uzzināju īstu jaunumu.

—    Nu, lūk, — fon Švendijs sausi noteica un klusēja, bet Lucs arvien vairāk apzinājās viņa pārākumu un saprata, ka nu soli pa solim būs spiests padoties pulkveža gribai. Bezpalīdzīgi_ viņš lūkojās maršējošajos karavīros Traflē gleznās, Šveices plīvojošos karogos un zirgā sēdošajā ģenerālī. Nacionālpadomnieks ar zināmu triumfu vēroja izmeklēšanas tiesneša apmulsumu un beidzot savam «nu, lūk», to tajā pašā laikā paskaidrojot, pievienoja: — Policija tātad uzzin īstu jaunumu; policijai tātad atkal nekas nav zināms.

Lai cik nepatīkami tas arī būtu un lai cik neciešams fon Švendija nesaudzīgās izturēšanās dēļ bija kļuvis viņa stāvoklis, izmeklēšanas tiesnesis tomēr bija spiests atzīt, ka Šmīds pie Gastmaņa nav bijis dienesta uzdevumā un policija par viņa viesošanos Lambuānā nekā nav zinājusi. Tas bijis Šmīda personisks pasākums, Lucs nobeidza savus nepatīkamos paskaidrojumus. Taču, kādēļ viņam vajadzējis pieņemt svešu vārdu, tas pagaidām liekoties pavisam mīklaini.

Fon Švendijs paliecās uz priekšu un skatījās Lucā ar savām asinīm pieplūdušajām acīm.

—    Tas izskaidro visu, — viņš teica. — Šmīds spiegoja svešai varai.

—    Kā tu to domā? — Lucs bezpalīdzīgāk nekā jebkad vaicāja.

—           Man liekas, — nacionālpadomnieks teica,

—    ka policijai pašreiz vispirms jāpievērš uzmanība tam, kādu iemeslu dēļ Šmīds bija pie Gastmaņa.

—    Policijai vispirms kaut ko vajadzētu zināt par Gastmani, mīļais Oskar, — Lucs iebilda.

—    Gastmanis policijai ne mazākā mērā nav bīstams, — fon Švendijs atbildēja, — un man arī negribētos, lai tu jebšu kāds cits no policijas ļaudīm ar viņu noņemtos. Tāda ir mana vēlēšanās, viņš ir mans klients, un es esmu pasaulē tādēļ, lai rūpētos par viņa vēlēšanās izpildīšanu.

ŠI nekaunīgā atbilde Lucu tā satrieca, ka sākumā viņš nevarēja izteikt ne vārda. Viņš aizdedzināja cigareti un apmulsumā aizmirsa piedāvāt arī fon Švendijam. Tikai pēc tam viņš ērti iesēdās krēslā un sacīja:

—    Apstāklis, ka Šmlds bijis pie Gaslmaņa, diemžēl policijai liek par tavu klientu painteresēties, mīļais Oskar.

Fon Švendijs neļāva sevi mulsināt.

—     Vispirms tas liek policijai painteresēties par mani, jo es esmu Gastmaņa advokāts, — viņš teica.

—    Vari būt priecīgs, Luc, ka tev esmu trāpījies es, jo gribu palīdzēt ne tikai Gastmanim, bet arī tev. Tiesa, viss šis gadījums manam klientam ir ļoti nepatīkams, bet tev tas ir vēl nepatīkamāks, jo policija līdz pat šim brīdim ņekā nav uzgājusi. Šaubos, vai vispār šī lieta reiz nāks gaismā.

—    Policija atklājusi gandrīz katru slepkavību, — Lucs atteica, — tas ir statistiski pierādīts. Piekrītu, Šmīda lietā esam nonākuši zināmās grūtībās, bet, — viņš mazliet nostostījās, — mums ir arī jau ievērības cienīgi rezultāti. Tā mēs paši esam tikuši Gastmanim uz pēdām, un mūsu dēļ Gastmanis tevi pie mums atsūtījis. Grūtības ir Gastmanim, nevis mums; viņam jāizsakās par Šmīda slepkavību, nevis mums. Šmīds bija pie viņa, lai arī ar svešu vārdu; bet taisni šis apstāklis policijai liek Gastmanim veltīt sevišķu uzmanību, noslepkavotā neparastā rīcība vispirms skar pašu Gastmani. Gastmanis mums ir jānopratina, un mēs varam atteikties no tā vienīgi tad, ja tu mums pavisam skaidri pastāsti, kādēļ Šmīds pie tava klienta viesojās ar svešu vārdu, turklāt, kā mēs to esam konstatējuši, tas noticis vairākkārt.

—         Labi, — fon Švendijs teica, — izrunāsimies godīgi. Tad tu redzēsi, ka nevis man jādod paskaidrojumi par Gastmani, bet jums jāpaskaidro mums, kas Šmīdam bija meklējams Lambuānā. Apsūdzētie šajā gadījumā esat jūs, nevis mēs, mīļais Luc. — To teikdams, viņš izvilka lielu baltu papīra lapu, atlocīja to un nolika izmeklēšanas tiesnesim uz pults.

—    Te ir to personu vārdi, kuras satiekas ar manu labo Gastmani, — viņš teica. — Saraksts ir pilnīgs. Esmu to sadalījis trijās grupās. Par pirmo varam nerunāt, tā nav interesanta, tie ir mākslinieki. Es, protams, negribu sacīt neviena slikta vārda par Kraushāru-Rafaeli, viņš ir ārzemnieks; es domāju galvenokārt vietējos — no Ucendorfas un Merligenas. Vai nu viņi raksta drāmas par kauju pie Morgartenas, vai par Niklausu Manuelu, vai arī mālē savus kalnus. Otrā grupa ir rūpnieki. Tu tūlīt redzēsi vārdus, tie ir vīri ar vārdu, vīri, kurus es uzskatu par Šveices sabiedrības labāko daļu. To es saku pavisam atklāti, kaut arī no mātes vecmāmiņas puses manī rit zemnieku asinis.

—    Un trešā Gastmaņa viesu grupa? — Lucs vaicāja, jo nacionālpadomnieks pēkšņi bija apklusis un ar savu mieru izmeklēšanas tiesnesi padarīja nervozu, kas, bez šaubām, bija fon Švendija nolūks.

—           Trešā grupa, — fon Švendijs beidzot turpināja,

—    Šmīda gadījumu padara visai nepatīkamu, — kā tev, tā arī rūpniekiem, tā man šķiet; jo nu man jāsāk runāt par lietām, kuras, patiesību sakot, no policijas jātur stingrā slepenībā. Bet, tā kā tie tur, no Bernes policijas, Gastmani tomēr uzoda un tā kā visai nepatīkamā kārtā tagad atklājas, ka Šmīds bijis Lambuānā, rūpnieki ir spiesti man uzticēt policijas informēšanu, ciktāl tas nepieciešams Šmīda lietā. Mums ir nepatīkami, lūk, tas, ka jāatklāj sevišķi

svarīgi politiski gājieni, jums nepatīkami tas, ka jums, kam ir vara pār šveiciešiem un nešveiciešiem, ka jums pār šo trešo grupu varas nav.

—    Nesaprotu ne vārda no visa tā, ko tu te runā, — Lucs teica.

—    No politikas tu nekad nekā neesi sajēdzis, — fon Švendijs atbildēja. — Šajā trešajā gadījumā ir runa par svešu sūtniecību pārstāvjiem, kuru vārdi nekādos apstākļos nedrīkst tikt minēti kopā ar zināmu rūpnieku šķiru.

Nu Lucs nacionālpadomnieku bija sapratis, un izmeklēšanas tiesneša istabā iestājās ilgs klusums. Zvanīja telefons, taču Lucs nocēla klausuli vienīgi tāpēc, lai tajā iebļautu — «konference», pēc tam atkal apklusa. Beidzot viņš tomēr atsāka:

—    Cik man zināms, pašlaik ar šo varu tomēr oficiāli tiek noslēgts jauns tirdzniecības līgums.

—    Taisnība, — pulkvedis atbildēja, — oficiāli sarunas ievadītas, taču diplomātiem vēl savs vārds sakāms. Turklāt sarunas galvenokārt ir neoficiāla rakstura, un Lambuānā tās norit privāti. Galu galā mūsdienu industrijā notiek darījumi, kuros valstij nav jāiejaucas, izmeklētāja kungs.

—    Protams, — Lucs nobijies piekrita.

—    Protams, — fon Švendijs atkārtoja. — Un šajos slepenajos darījumos ar svešu vārdu piedalījās visiem par lielu nožēlu nogalinātais Bernes pilsētas policijas leitnants Ulrihs Šmīds.

No izmeklētāja neveiklās klusēšanas, kas no jauna iestājās pēc šiem vārdiem, fon Švendijs saprata, ka situāciju aprēķinājis pareizi. Lucs bija kļuvis tik bezpalīdzīgs, ka nacionālpadomnieks nu ar viņu varēja darīt, ko vien gribēja. Kā jau tas parasti mēdz būt ar mazliet vienpusīgiem ļaudīm, ierēdni Ulriha Šmīda slepkavības neparedzētā izmeklēšanas gaita tik ļoti izsita no sliedēm, ka viņš zināmā mērā ļāvās ietekmēties un atzinās tādās lietās, kas afēras objektīvu izmeklēšanu padarīja visai apšaubāmu.

Viņš, proti, vēlreiz mēģināja iztēlot savu stāvokli vienkāršāku, nekā tas īstenībā bija.

—    Mīļais Oskar, — viņš teica, — man tas viss nemaz nerādās tik svarīgi. Šveices rūpniekiem, protams, ir tiesības kārtot privātā kārtā darījumus ar tiem, kas tajos ieinteresēti, lai arī tie piederētu pie šīs trešās varas. To es neapstrīdu, un policija tur arī nedomā iejaukties. Es atkārtoju, Šmīds pie Gastmaņa bija kā privāta persona, un par to man oficiāli gribētos atvainoties; jo tas, bez šaubām, nebija pareizi, ka viņš uzdeva nepareizu vārdu un nodarbošanos, kaut gan kā policistam viņam būtu radušās zināmas grūtības. Bet viņš taču šajās sanāksmēs nebija viens, klāt bija arī mākslinieki, mīļais nacionālpadomniek.

—    Kā nepieciešama dekorācija. Mēs dzīvojam kulturālā zemē, un mums vajadzīga reklāma. Darījumiem jānorit slepenībā, un mākslinieki te var vislabāk palīdzēt. Kopējas svinības, cepeši, vīns, cigāri, sievietes, vispārīgas sarunas, mākslinieki garlaikojas, sēž visi kopā, iedzer un nepamana, ka kapitālisti un attiecīgo valstu pārstāvji apsēžas blakus. Viņi to nemaz arī negrib pamanīt, jo tas viņus neinteresē. Mākslinieki interesējas tikai par mākslu. Bet policists, kas ir viņu vidū, visu var uzzināt. Nē, Luc, Šmīda lieta nav tik vienkārša.

—    Diemžēl es varu tikai atkārtot, ka Šmīda viesošanās pie Gastmaņa mums pagaidām nav saprotama, — Lucs atbildēja.

—           Kas nav ieradies policijas uzdevumā, tas ir ieradies kādā citā uzdevumā, — fon Švendijs atteica.

—   Dažas lielvalstis, mīļais Lūcij, interesējas par to, kas notiek Lambuānā. Tāda ir pasaules politika.

—    Šmlds nebija nekāds spiegs.

—           Mums ir pamats uzskatīt, ka viņš tāds bija. Šveices godam ir labāk, ja viņš bija spiegs nekā policijas špiks.

—          Nu viņš ir miris, — izmeklētājs nopūtās, un viņš labprāt būtu atdevis visu, ja tagad būtu varējis iztaujāt Šmīdu personīgi.

—    Tas uz mums neattiecas, — pulkvedis noteica,

—    es negribu nevienu apvainot, bet tikai šī svešā valsts varētu būt ieinteresēta turēt slepenībā darījumus Lambuānā. Mūs interesē nauda, viņus partiju politikas principu intereses. Runāsim taču skaidru valodu. Un taisni šajā virzienā policijas rīcības iespējas ir visierobežotākas.

Lucs piecēlās un piegāja pie loga.

—          Man joprojām vēl nav skaidrs, kāda loma šeit tavam klientam Gastmanim, — viņš lēnām noteica.

Fon Švendijs pavēdināja sev sejā ar balto papīra lapu un atbildēja:

—           Gastmanis deva atļauju izmantot savu namu rūpnieku un sūtniecību pārstāvju sarunām.

—    Kādēļ taisni Gastmanis?

Viņa augsti cienījamajam klientam, pulkvedis norūca, šajā ziņā netrūkstot attiecīga cilvēciska lieluma. Kā ilggadējs Argentīnas sūtnis Ķīnā viņš iemantojis svešās valsts uzticību, un kā bijušajam skārda tresta pārvaldes prezidentam viņam uzticoties arī rūpnieki. Turklāt viņa dzīves vieta ir Lambuāna.

—    Kā tu to saproti, Oskar?

Fon Švendijs sarkastiski pasmējās:

—    Vai Lambuānas vārdu tu tiki dzirdējis pirms Šmīda noslepkavošanas?

—    Nē.

—    Nu, lūk, taisni tāpēc, — nacionālpadomnieks noteica. — Tāpēc ka Lambuānu neviens nepazīst. Mūsu sanāksmēm bija vajadzīga nepazīstama vieta. Gastmani tu tātad vari likt mierā. Tas taču tev būtu jāsaprot, ka viņam nav nekādas patikšanas nonākt kaut kādā saskarē ar policiju, gluži tāpat, kā viņš nevar ciest jūsu pratināšanu, okšķerēšanu, jūsu mūžīgo taujāšanu, kaut cik to vēl varētu paciest mūsu Luginbīls un fon Guntens, ja tie reiz kaut ko nogrēkotos, bet ne jau cilvēks, kas reiz atteicies no ievēlēšanas Franču akadēmijā. Un tava Bernes policija jau tā kā tā nemaz nav pratusi uzvesties; kurš cilvēks tad šauj uz suni tai laikā, kad spēlē Bahu. Nav jau tā, ka Gastmanis justos apvainots, nē, viņam tas viss ir puslīdz vienalga, tava policija var sašaut lupatu lēveros visu māju, viņš no tā nekā liela neiztaisa; un tomēr nav nekādas jēgas Gastmani apgrūtināt, ja aiz slepkavības slēpjas spēki, kuriem nav nekāda sakara ne ar mūsu krietnajiem Šveices rūpniekiem, ne ar Gastmani.

Izmeklēšanas tiesnesis staigāja gar logu uz priekšu un atpakaļ.

—    Savos darījumos mums tagad jo sevišķu uzmanību būs jāpievērš Šmīda dzīvei, — viņš sacīja.

—     Kas attiecas uz šo svešo valsti, tad par to būs jāziņo Federācijas prokuroram. Cik plašā vērienā šis gadījums jāpārņem mums pašiem, to es vēl nevaru pateikt, taču pamatdarba veikšanu viņš mums uzticēs. Tavu prasību Gastmani pasaudzēt es centīšos ievērot; mēs, bez šaubām, atteiksimies arī no kratīsanas viņa mājā. Ja nu tomēr izrādīsies nepieciešams ar viņu runāt, es tevi palūgšu savest mūs abus kopā un piedalīties sarunā. Tā es brīvi varēšu nokārtot visas formalitātes. Sajā gadījumā jau runa nav par izmeklēšanu, bet tikai par kādu formalitāti visā izmeklēšanas procesā, kur attiecīgā brīdī varētu būt nepieciešama arī Gastmaņa nopratināšana, pat tādā gadījumā, ja lai nav nekādas jēgas. Mēs parunāsimies par mākslu, lai izmeklēšanai piešķirtu iespējami nevainīgu raksturu, un es neuzstādīšu nevienu pašu jautājumu. Ja nu man tomēr kaut kas būtu jāvaicā — to pašu formalitāšu dēļ, — tad es tev šo jautājumu iepriekš darīšu zināmu.

Tagad piecēlies bija ari nacionālpadomnieks un abi vīri stāvēja viens otram pretī. Nacionālpadomnieks izmeklēšanas tiesnesim uzsila uz pleca.

—    Tas nu būtu nokārtots, — viņš teica. — Gastmani tu liksi mierā, Lucīt, es tevi turēšu pie vārda. Papīrus es te atstāju; saraksts sastādīts precīzi un ir pilnīgs. Visu nakti dabūju zvanīties pa telefonu, un uztraukums ir liels. Neviens jau, lūk, īsti nezina, vai ārzemju sūtniecībai vēl būs kāda interese par šiem darījumiem, tiklīdz tā uzzinās par Šmīdu. Uz spēles likti miljoni, doktoriņ, miljoni. Vēlu tev veiksmi tavos pētīšanas darbos. Tev tā būs vajadzīga.

To sakot, fon Švendijs izlāčoja no istabas ārā.

Lucam taisni vēl bija laiks izskatīt nacionālpadomnieka atstāto sarakstu, slavenību vārdi viņam lika to ar smagu nopūtu nobīdīt pie malas («Esmu nu gan es iekūlies ķezā,» viņš domāja), kad kabinetā — protams, bez klauvēšanas — ienāca Bērlahs.

Vecais bija ieradies pēc oficiālas atļaujas doties pie Gastmaņa uz Lambuānu, taču Lucs to līdz pēcpusdienai noraidīja. Esot laiks iet uz bērēm, viņš teica un piecēlās.

Bērlahs neiebilda un izgāja no istabas kopā ar Lucu, kuram solījums Gastmani likt mierā sāka rādīties arvien bīstamāks, turklāt viņš baidījās, ka Bērlahs kategoriski protestēs.

Klusēdami viņi stāvēja uz ielas, abi tērpušies melnos mēteļos, uzslietām apkaklēm. Lija lielus, taču dažus soļus līdz mašīnai nebija vērts atvērt lietussargus. Viņu veda Blaters. Sāka gāzt straumēm, lāses slīpi triecās pret logiem. Abi nekustīgi sēdēja katrs savā stūri. Tagad man tas viņam jāpasaka, Lucs nodomāja, un paskatījās uz Bērlaha mierīgo profilu. Kā pēdējā laikā visai bieži, arī šoreiz viņš turēja roku uz vēdera.

—    Atkal sāpes? — Lucs jautāja.

—    Vienmēr, — Bērlahs atbildēja.

Tad viņi atkal klusēja un Lucs nolēma pateikt to vecajam pēcpusdienā. Blaters brauca lēnām. Visa apkārtne bija izgaisusi, kā aiz baltas sienas, tik stipri lija. Kaut kur pa milzīgo uz leju krītošo jūru peldēja tramvaji un automašīnas, Lucs nevarēja saprast, kur viņi īsti atrodas, caur nopilējušajām rūtīm nekas nebija saskatāms. Mašīnā kļuva arvien tumšāks. Lucs aizdedzināja cigareti, izpūta dūmu mākulīti, nolēma ar veco neielaisties nekādās diskusijās attiecībā uz Gastmani un teica:

—    Avīzēs parādīsies ziņa par slepkavību, ilgāk to vairs nevarēja noklusēt.

—    Tam vairs nav nekādas nozīmes, — Bērlahs atbildēja, — pēdas mēs jau esam atraduši.

—   Tam vispār nekad nebija nozīmes, — Lucs nodzēsa cigareti.

Bērlahs klusēja, un Lucs, kas labprāt būtu pastrīdējies, atkal skatījās caur logu ārā. Lietus bija mazliet mitējies. Viņi jau bija tikuši uz alejas. Šloshaldenas kapsētas pelēkie, nolijušie mūri rēgojās cauri koku stumbriem, kuri tinās lietus dūmakā. Blaters iebrauca laukumā, apturēja. Viņi izkāpa no mašīnas, atvēra lietussargus un gāja gar kapu rindām. Ilgi jāmeklē nebija. Pieminekļi un krusti atvirzījās malā un, likās, bija atbrīvojuši vietu būvlaukumam. Zemē saraktas jaunas kapu vietas, tām pāri pārmesti dēļi. Slapjajā zālē izmirka kurpju zoles, pie tām pielipa mālainas zemes pikas. Laukuma vidū starp visiem šiem vēl neapdzīvotajiem kapiem, kuru dibenā lietus bija satecējis netīrās peļķēs, starp provizoriskajiem koka krustiem un zemes uzkalniņiem, kurus klāja drīzai sapūšanai lemtas puķes un vainagi, ap kādu kapu stāvēja ļaužu grupiņa. Zārks vēl nebija ielaists bedrē, mācītājs lasīja bībeles vārdus, kapracis — jocīgā, frakai līdzīgā darba tērpā — viņam blakus, pār abu galvām izpletis lietussargu, drebinādamies mīņājās no vienas kājas uz otru. Bērlahs un Lucs palika stāvam pie kapa. Vecais dzirdēja kādu raudam. Tā bija Šēnlera kundze, bezformīga un resna šajā lietū, kas negribēja rimties, un viņai blakus stāvēja Cancs bez lietussarga, lietus mētelī ar uzslietu apkakli un nokārušos jostu, melnu, stīvu platmali galvā. Viņam blakus — meitene, bāla, kailu galvu, blondiem matiem, slapjās šķipsnās tie nokārās gar seju, — Anna, Bērlahs neviļus iedomājās. Čancs palocījās, Lucs pamāja ar galvu, komisārs pat nepamirkšķināja ar aci. Viņš skatījās pāri uz citiem, kas stāvēja ap kapu, policisti vien, visi privātā, visi vienādos lietus mēteļos, vienādās stīvās melnās platmalēs, rokā lietussargi kā zobeni, fantastiski mirušā apstāvētāji, atsaukti nezin no kurienes, nereāli savā kārtīgumā. Un viņiem aiz muguras pareizās rindās — pilsētas muzikanti, lielā steigā sadabūti kopā, sarkanmelnās uniformās, izmisīgi pūlēdamies dzeltenos instrumentus pasargāt zem mēteļiem. Tā viņi visi stāvēja ap zārku, kas tur gulēja, — koka kaste, bez vainagiem, bez ziediem, un tomēr vienīgais siltums, vienīgais patvērums šajā nerimtīgajā lietū, kas, monotoni plakšķēdams, lija un lija arvien vairāk, arvien bezcerīgāk. Mācītājs sen vairs nerunāja. Neviens to nebija ievērojis. Bija tikai lietus, dzirdēja tikai lietu. Mācītājs noklepojās. Vienreiz. Tad vairākkārt. Tad iegaudojās basi, trompetes, mežragi, korneti, fagotes, lepni un svinīgi, dzelteni zibeņi lietus plūdos; bet tad noslīga lejup arī tie, izgaisa, atteicās no cīņas. Visi palīda zem lietussargiem, ietīstījās mēteļos. Lija arvien spēcīgāk. Apavi iegrima dubļos, tukšajā kapā ūdens plūda veseliem strautiem. Lucs palocījās un pakāpās uz priekšu. Viņš paskatījās uz slapjo zārku un palocījās vēlreiz.

—    Jūs, vīri, — kaut kur lietū atskanēja viņa balss — gandrīz nedzirdami cauri ūdens plīvuriem,

—     jūs, viri, mūsu biedra Šmīda vairs nav starp mums.

Viņu pārtrauca mežonīgi rēcoša dziedāšana:

Un velis slaigā apkārt,

Un velis staigā apkārt,

Un kauj visus ļautiņus nost!

Pāri kapsētas laukumam tenterēja divi vīri melnās frakās, bez lietussarga un mēteļa; lietus tos bija galīgi saliedējis. Drēbes lipa pie augumiem. Galvā

abiem bija cilindri, no to malām sejai pāri tecēja straumītes. Viņi nesa varcn lielu zaju lauru vainagu, tā lente nokārās lejup un vilkās pa zemi. Tie bija brutāli milzu auguma puiši, lopu kāvēji frakās, galīgi piedzērušies un tik tikko turējās kājās, taču, tā kā viņi ne soli nevarēja paspert vienlaicīgi, tad lauru vainags starp viņiem vienmēr abus saturēja, kā kuģis vētrā tas grīļojās drīz uz vienu, drīz uz otru pusi. Nu abi uzsāka jaunu dziesmu:

Kungi savā jaktī Muld līdz dziļu nakti,

Meijā!

Viņi piesteidzās pie sērotāju pulka, iedrāzās lajā starp Šēnlcra kundzi tin Čancu; neviens viņus arī nemēģināja aizkavēt, jo visi bija kā sastinguši, un pēc brīža viņi jau atkal streipuļoja pa slapjo zāli atpakaļ, balstīdami viens otru, cieši saķērušies, klupdami pār kapu kopiņām, apgāzdami krustus savā trakajā dzērumā. Viņu dziedāšana izgaisa lietū, un visas skaņas it kā noslāpa.

Es geht ailes voriiber,

Es geht ailes vorbei!' —

bija pēdējais, kas no viņiem dzirdams. Vienīgi vainags bija palicis, uzmests zārkam virsū, un uz netīrās lentes izplūstošie melnie burti: «Mūsu mīļajam doktoram Prantlam». Taču, kad ļaudis pie kapa bija atjēgušies un gribēja izteikt savu sašutumu par

1    Viss paiet, viss aiziet (Vac.) — fašistu varas laikā populārā dziesmiņa Vācijā.

šo starpgadījumu un kad pilsētas muzikanti, lai glābtu svinīgumu, atkal izmisīgi centās pūst savās taurēs, lietus, šaustīdams kapsētas īves, pārvērtās tādā vētrā, ka visi no kapa aizmuka, un vienīgi kaprači — šie melnie putnubiedēkļi palika, vējam gaudojot, lietum gāžot, un nopūlējās zārku beidzot dabūt bedrē.

Kad Bērlahs ar Lucu atkal sēdēja mašīnā un Blaters cauri bēgošajiem policistiem un pilsētas muzikantiem bija izlauzies līdz alejai, doktors beidzot ļāva dusmām vaļu:

—    Kaut kas nedzirdēts, ko šis Gastmanis visu neatļaujas! — viņš izsaucās.

—    Nesaprotu, — vecais atteica.

—    Gastmaņa mājā Smīds uzturējās ar Prantla vārdu.

—    Tad tas nozīmē brīdinājumu, — Bērlahs atbildēja, taču vairs nekā nejautāja. Viņi brauca Muristaldenas virzienā, kur dzīvoja Lucs. Patiesibā šis būtu īstais brīdis, kad vecajam vajadzētu pastāstīt par Gastmani un arī par to, ka tas jāliek mierā, Lucs nodomāja, bet atkal turpināja klusēt. Burgerncīlā viņš izkāpa, un Bērlahs palika viens.

—    Aizvest uz pilsētu, komisāra kungs? — jautāja policists pie stūres.

—    Nē, aizved mani uz māju, Blater.

Tagad Blalers brauca ātrāk. Lietus bija pierimis, un tad pēkšņi pie Muristaldenas Bērlahu uz brīdi apžilbināja spoža gaisma: saule izlauzās caur mākoņiem, tad atkal pazuda, parādījās no jauna trauksmainā miglas un mākoņvālu spēlē — briesmīgi kolosi, kas nesās šurp no rietumiem, savilkās ap kalniem, mezdami baismas ēnas pāri pilsētai, kas gulēja upmalā, — bezgribas ķermenis, izpleties starp mežiem un pakalniem. Bērlahs ar nogurušu roku pārvilka pār slapjo mēteli, šaurās acu spraudziņas zibsnīja, viņš kāri uzsūca sevi šo panorāmu: zeme bija skaista. Blaters apstājās. Bērlahs pateicās un izkāpa no dienesta mašīnas. Vairs nelija, vienīgi vējš vēl bija stiprs, slapjš, auksts vējš. Vecais stāvēja un gaidīja, kamēr Blaters apgriež smago mašīnu, un, kad viņš brauca tam garam, vēlreiz nosveicināja. Tad viņš nogāja pie Aras. Ūdens upē bija stipri cēlies un izskatījās netīri brūns. Pa to peldēja veci, sarūsējuši bērnu ratiņi, zari, eglīte un tad — dejodams — mazs papīra kuģītis. Bērlahs ilgi raudzījās uz upi, viņš to mīlēja. Tad caur dārzu devās uz mājām.

Bērlahs uzvilka citas kurpes un tikai tad iegāja hallē, taču uz sliekšņa apstājās. Pie rakstāmgalda sēdēja kāds vīrs un šķirstīja Šmīda mapē. Viņa labā roka spēlējās ar Bērlaha turku nazi.

—    Ak, tad tu gan, — vecais teica.

—    Jā, es, — otrs atbildēja.

Bērlahs aizvēra durvis un apsēdās savā atzveltnes krēslā rakstāmgaldam otrā pusē. Klusēdams viņš raudzījās pretimsēdētājā, kurš mierīgi turpināja šķirstīt Šmīda papīrus, tas bija gandrīz zemnieciska izskata vīrs, mierīgs un noslēgts, dziļi acu dobumi kaulainajā, bet apaļajā sejā, īsi apcirpti mati.

—   Esi nosaucis sevi tagad par Gastmani, — vecais beidzot teica.

Otrs izvilka pīpi, iebāza tajā tabaku un, nenolaidis no Bērlaha skatienu, ar rādītājpirkstu bakstīdams Šmīda mapē, atbildēja:

—    Kopš neilga laika tas tev Joti labi zināms. Tu man to puisi esi uzsūtījis uz kakla, šie dati nāk no tevis.

Tad viņš atkal aizvēra vākus. Bērlahs skatījās uz rakstāmgaldu, uz kura joprojām atradās viņa revolveris ar spalu pret viņu, būtu tikai jāpastiepj roka. Tad viņš teica:

—    Es nekad nepārtraukšu tev sekot. Reiz man laimēsies lavas noziedzības pierādīt.

—    Pasteidzies, Bērlal^ — otrs atbildēja. — Tev vairs nav daudz laika. Ārsti tev dod vienu gadu, ja tu tūdaļ ļaujies operēties.

—    Tev taisnība, — vecais atteica. — Vēl viens gads. Un pašreiz es nevaru ļaut sevi operēt, man jābūt dienestā. Tā ir mana pēdējā iespēja.

—    Pēdējā gan, — otrs apstiprināja, un tad atkal abi klusēja, bezgala ilgi sēdēja un klusēja.

—    Jau pāri par četrdesmit gadiem, kopš mēs pirmoreiz tikāmies kaut kādā pussabrukušā ebreju krodziņā pie Bosfora, — otrs atsāka sarunu. — Bezformīgs kā dzeltens Šveices siera gabals mēness kairājās toreiz starp mākoņiem un caur sapuvušo baļķu spraugām spīdēja mums virs galvas; tas man vēl labi saglabājies atmiņā. Tu, Bērlah, toreiz biji jauns policijas speciālists no Šveices un atradies turku dienestā, un es — nu, kas tad es? — es biju apkārtklaiņojošs piedzīvojumu meklētājs, tāpat kā tagad, kāroju iepazīt šo savu vienreizējo dzīvi un šo tikpat vienreizējo, neizdibināmo planētu. Mēs viens otram iepatikāmies no pirmā skatiena, tiklīdz bijām apsēdušies pretī starp ebrejiem kaftānos un netīrajiem grieķiem. Taču, kad mūsos sāka runāt velnišķīgais šņabis, kuru toreiz dzērām, kuru gāzām rīklē, — šī pārrūgusī sula no diezin kādām datelēm un no tās ugunīgās svešo labības lauku jūras ap Odesu, mūsu valodas iedegās un mūsu acis kā kvēlojošas ogles mirdzēja Turcijas naktī. Ak, kā man patīk atcerēties šo stundu, kas noteica tavu un manu dzīvi!

Viņš smējās.

Vecais sēdēja un klusēdams viņā raudzījās.

—    Viens gads tev vēl palicis ko dzīvot, — otrs turpināja, — un četrdesmit gadus tu man godīgi esi staigājis pa pēdām. Tāds ir rēķins. Par ko mēs toreiz spriedām, Bērlah, tajā Tofānas priekšpilsētas krodziņā, turku cigarešu dūmu plīvurā ietīti? Tava tēze bija, ka vairums noziegumu noteikti nāk gaismā, jo — cilvēkā ir daudz nepilnības, mēs nekad īsti droši nevaram nojaust citu cilvēku rīcību un savos apsvērumos nevaram paredzēt gadījumu, kas spēj visu izjaukt. Izdarīt noziegumu, tas — taviem vārdiem runājot — esot muļķība, jo neesot iespējams rīkoties ar cilvēkiem kā ar šaha figūriņām. Mana tēze turpretī bija — es to izvirzīju vairāk tāpēc, lai runātu tev pretī, nekā aiz pārliecības, — ka taisni cilvēku attiecību sarežģītība ļauj izdarīt noziegumu, kurš nevar tikt atklāts, un ka šī iemesla dēļ lielākā noziegumu daļa ne tikai netiek sodīta, bet paliek pat nenojausta. Un, kad mēs tā turpinājām strīdēties, šņabja vellišķīgās kvēles un vēl vairāk mūsu pašu jaunības uzkurināti, savā pārgalvībā mēs saderējām, — tai brīdī mēness nogrima aiz netālās Mazāzijas, — mēs noslēdzām derības, kurām par liecinieku bija debesis, it kā mēs nespētu atteikties no briesmīga joka, kaut arī tas būtu dieva zaimojums, tikai tādēļ, ka mūs kairina joka «sāls», tas ir tāds ellišķīgs kārdinājums gara cīņā pret garu.

—    Tev taisnība, — vecais mierīgi sacīja, — toreiz mēs šīs derības noslēdzām.

—    Tu neticēji, ka es tās nebūšu aizmirsis, — otrs smējās, — kad mēs nākamā rītā ar smagām galvām pamodāmies tukšajā krodziņā, tu — uz sapuvuša sola un es — uz šņabja aplieta galda.

—    Man likās, ka cilvēks uz šādām derībām nav spējīgs, — Bērlahs atbildēja.

Viņi klusēja.

—           Neieved mūs kārdināšanā, — otrs atkal sāka.

—     Tev, krietnam cilvēkam, nekad nav draudējušas briesmas krist kārdināšanā, bet tavs krietnums izraisīja kārdinājumu manī. Es nebaidījos no pārdrošajām derībām un tavā klātbūtnē izdarīju noziegumu tā, ka tu nebiji spējīgs to pierādīt.

—    Jau pēc trim dienām, — vecais, atmiņās nogrimis, lēni sacīja, — kad ar kādu vācu veikalnieku gājām pāri Mahmuda tiltam, manu acu priekšā tu viņu iegrūdi ūdenī.

—    Nabaga puisis neprata peldēt, un ari tu šajā mākslā nebiji pārāk veikls, tā ka tevi pēc tava neveiksmīgā glābšanas mēģinājuma pusnoslīkušu izvilka no Zelta Raga netīrajiem viļņiem, — otrs nesatricināmā mierā turpināja. — Slepkavība notika starojoši skaistā Turcijas vasaras dienā, pūšot patīkamam jūras vējiņam, tas notika visā atklātībā uz cilvēkiem pārpilna tilta, eiropiešu kolonijas mīlas pāru, musulmaņu un vietējo ubagu vidū, un tomēr tu man nekā nevarēji pierādīt. Liki mani apcietināt — par velti. Stundām gara pratināšana — bez kāda labuma. Tiesa ticēja manai versijai, proti, veikalnieka pašnāvībai.

—    Tu varēji pierādīt, ka veikalniekam draudēja bankrots, un viņš veltīgi mēģinājis glābties ar krāpšanas palīdzību, — vecais rūgti atzina, kļuvis vēl bālāks nekā parasti.

—     Savu upuri es rūpīgi izraudzīju, māns draugs, — otrs smējās.

—     Un tā tu kjuvi noziedznieks, — komisārs noteica.

Otrs, aizmirsies domās, spēlējās ar turku nazi.

—     To, ka esmu kaut kas līdzīgs noziedzniekam, īsti noliegt nevarētu, — viņš beidzot nevērīgi noteica. — Es kļuvu arvien labāks noziedznieks, bet tu — arvien labāks kriminālists: taču es vienmēr atrados tev soli priekšā, un tu mani nekad nevarēji panākt. Kā pelēks spoks es atkal un atkal parādījos ceļā tavai karjerai, atkal un atkal mani tirdīja vēlēšanās tev degungalā izdarīt arvien pārdrošākus, trakākus ķecerīgākus noziegumus, un tā tu nekad neesi bijis spējīgs manu vainu pierādīt. Muļķus tu pieveici, bet es pieveicu tevi.

Tad, veco uzmanīgi un itin kā uzjautrināts uzlūkodams, viņš turpināja:

—     Un tā nu mēs dzīvojam. Tu — starp saviem priekšniekiem policijas iecirkņos un smacīgās dienesta istabās, vienmēr likdams brašu solīti citiem priekšā savā pieticīgu panākumu ceļā, kaudamies ar zagļiem un viltotājiem, ar nabaga velniem, kam nekad dzīvē īsti nav veicies, vai arī ar nožēlojamiem slepkavniekiem, ja sevišķi palaimējās. Es turpretī — gan slapstoties, gan pa lielpilsētu džungļiem, gan spīdošu pozīciju spožumā, ordeņiem nosēts, aiz pārgalvības labu darīdams, ja man uz to nesās prāts, vai ari tiekdamies pēc ļauna, ja gars uz to skubināja. Kāds piedzīvojumu pilns joks! Tavs lolotais sapnis bija — izpostīt manu dzīvi, bet manējais — dzīvot tev par spīti. Patiesi, viena nakts mūs saistījusi uz mūžu.

Vīrs aiz Bērlaha rakstāmgalda sasita plaukstas, atskanēja viens pats drausmīgs plīkšķis:

—     Un nu mūsu karjera beigusies, — viņš izsaucās. — Tu, pa pusei cietis fiasko, esi atgriezies Bernē, šajā miegainajā, krietnu pilsoņu pilsētā, par kuru nekad īsti nevar zināt, cik tajā vēl dzīvības un cik tā jau mirusi; esmu atgriezies Lambuānā, arī tikai viena untuma dēļ: ir patīkami noslēgt loku, jo šajā dieva pamestajā ciemā mani reiz dzemdēja kāda jau sen kapā guldīta sieva, galvu viņa par to daudz nelauzīja, un jēgas tam visam nekādas nebija, tāpēc jau arī es, trīspadsmit gadus vecs, kādā lietainā naktī aizlavījos no šejienes projām. Un te nu mēs atkal esam. Nu, uzdod taču, draugs, met to visu pie malas. Nāve negaida.

Un nu ar gandrīz nemanāmu rokas kustību viņš aizmeta nazi par mata tiesu no Bērlaha vaiga, un tas iedūrās atzveltnes krēslā. Vecais nepakustējās. Otrs smējās:

—    Un nu tu domā, ka esmu noslepkavojis šo Šmīdu?

—    Sis gadījums man jāizmeklē, — komisārs atbildēja.

Otrs piecēlās un paņēma mapi.

—    Šo te es pievācu.

—    Reiz man izdosies pierādīt tavus noziegumus, — Bērlahs jau otrreiz noteica. — Un šī reize pienākusi tagad.

—    Mapē ir vienīgie, turklāt visai trūcīgie pierādījumi, kurus Šmīds priekš tevis savāca Lambuānā. Bez šīs mapes tu esi pazudis. Norakstu vai fotokopiju tev nav, es tevi pazīstu.

—    Nē, — vecais atzina, — nekā tamlīdzīga man nav.

—    Negribi izmantot revolveri, lai mani aizkavētu, — otrs dzēlīgi jautāja.

—    Tu esi izņēmis munīciju, — Bērlahs nesatricināmi atteica.

—    Protams, — otrs sacīja un uzsita Bērlaham uz pleca. Tad pagāja viņam garām, durvis atvērās, tad atkal aizvērās, ārā atvērās vēl otras durvis. Bērlahs joprojām sēdēja savā krēslā, piespiedis vaigu pie naža asā tērauda. Tad pēkšņi sagrāba ieroci un paskatījās. Tas bija pielādēts. Viņš uzlēca kājās, izskrēja priekšnamā un tad ārā pa durvīm, kuras viņš ar ieroci rokā atrāva vaļā: iela bija tukša.

Tad sākās sāpes, briesmīgās, trakās, dzeļošās sāpes, kvēlojoša saule, kas viņā uzleca, nogāza to gultā, lika savilkties čokurā, dedzināja drudža liesmās, drebināja. Kā dzīvnieks vecais vilkās četrrāpus, metās zemē, vārtījās pa paklāju un tad palika gujam — kaut kur savā istabā starp krēsliem, aukstiem sviedriem pārklāts.

—    Kas ir cilvēks? — viņš klusām stenēja. — Kas ir cilvēks?

Un tomēr viņš atkal atlaba. Pēc lēkmes sāka justies labāk, pēc ilgiem laikiem sāpes mitējās. Lēniem, uzmanīgiem malciņiem iedzēra uzsildītu vīnu, cita nekā neēda. Bet no ierastās pastaigas pa pilsētu un Federācijas terasi tomēr neatteicās, tiesa, gāja gandrīz kā aizmidzis, taču katrs solis svaigajā, kā izmēztajā gaisā viņam nāca par labu. Lucs, kam birojā viņš drīz vien sēdēja pretī, nekā nepamanīja, var jau būt, ka paša sliktā sirdsapziņa viņu nodarbināja vairāk. Viņš bija nolēmis ziņot Bērlaham par sarunu ar fon Švendiju vēl pēcpusdienā, neatliekot to uz vakaru, sēdēja tādā pozā kā ģenerālis Traflē gleznā viņam virs galvas — vēsu, lietišķu skatienu, izrieztām krūtīm, — sniegdams vecajam informāciju akcentēti lakoniskā stilā. Luca izbrīnam toties nebija robežu, kad komisārs neizrādīja ne mazāko protestu, ar visu bija mierā un izteica domu, ka visprātīgākais tagad būtu nogaidīt Federācijas nama lēmumu un izstudēt galvenokārt Šmīda dzīves datus. Lucs bija tik ļoti pārsteigts, ka aizmirsa savu pozu un kļuva itin runīgs un laipns.

—    Par Gastmani es, protams, esmu ievācis informāciju, — viņš teica, — un zinu pietiekami daudz, lai viņu no iespējamo slepkavu skaita izslēgtu.

—    Pats par sevi saprotams, — vecais noteica.

Lucs, kas pusdienas laikā no Bīlas bija saņēmis

šādas tādas ziņas, nu spēlēja varen zinošu vīru.

—    Dzimis Saksijā, Pokauā, ādas izstrādājumu lieltirgotāja dēls, vispirms Argentīnas pilsonis, jo bija šīs valsts sūtnis Ķīnā, — jaunībā, acīm redzot, emigrējis uz Dienvidameriku, — tad francūzis, parasti tad, kad atradās garākos ceļojumos. Goda leģiona ordeņa kavalieris, pazīstams ar savām publikācijām par bioloģiju. Visai interesanta rakstura iezīme — atteikšanās no uzņemšanas Franču akadēmijā. Tas man imponē.

—    Interesanti, interesanti, — Bērlahs noteica.

—    Par viņa diviem kalpotājiem ziņas vēl liek ievāktas. Abiem ir franču pases, taču liekas, abi nāk no Emmentāles. Tie bija viņi, ar kuru palīdzību viņš bērēs izspēlēja to nelāgo joku.

—    Taisīt jokus, acīm redzot, ir Gastmaņa dabā,— vecais sacīja.

—    Par nošauto suni viņš būs nikns. Šmīda lieta pirmām kārtām nepatīkama mums. Esam nostādīti pavisam nepareizā gaismā. Taisni laime, ka fon Švendijs ar mani ir labās attiecībās. Gastmanis ir cilvēks ar pasaules vārdu un bauda Šveices rūpnieku pilnīgu uzticību.

—    Tad jau viņš būs tas īstais, — Bērlahs noteica.

—    Uz viņa personību nekrīt ne mazāko aizdomu.

—    Skaidra lieta, — vecais pamāja.

—           Diemžēl mēs to vairs nevaram sacīt par Šmīdu, — Lucs nobeidza un lika sevi savienot ar Federācijas namu. Taču, kamēr viņš gaidīja pie telefona, komisārs, jau pagriezies, lai ietu prom, pēkšņi paziņoja:

—          Man būs jālūdz nedēļa slimības atvaļinājuma, doktora kungs!

—           Labi, — Lucs atteica, turēdams roku priekšā klausulei, jo Federācijas nams jau atbildēja, — pirmdien varat vairs nenākt.

Bērlaha istabā jau gaidīja Čancs, vecajam ienākot, viņš piecēlās. Komisārs juta, ka policists nervozē, kaut arī izlikās mierīgs.

—           Braucam pie Gastmaņa, — Čancs teica, — ir pēdējais laiks.

—          Pie rakstnieka, — vecais atbildēja un vilka mugurā mēteli.

—           Atkal aplinkus ceļi, visu laiku aplinkus ceļi, — Čancs, iedams pa kāpnēm Bērlaham aiz muguras, ņerkstēja.

Komisārs palika stāvam pie izejas.

■— Tas jau ir Šmīda zilais mersedess.

Čancs iekāpdams paskaidroja, ka esot to nopircis uz nomaksu, kādam taču mašīnu vajadzējis paņemt.

Bērlahs apsēdās blakus, un Čancs pāri stacijas laukumam brauca uz Betlēmas pusi. Bērlahs rūca:

—    Tu jau atkal brauc cauri Insai.

—    Man patīk šis ceļš.

Bērlahs vērās lietus nomazgātajos laukos. Viss bija gaišas, mierīgas gaismas pārliets. Siltā, maigā saule jau slīdēja uz vakarpusi. Abi klusēja.

Tikai reiz starp Kerceru un Minčemīru Čancs ievaicājās:

—    Sēnlera kundze man teica, jūs no Šmīda istabas esot paņēmis kādu mapi.

—    Tur nebija nekā, kas atliektos uz dienestu, tikai privātas lietas.

Čancs neiebilda, bet arī vairāk neko nejautāja, bet Bērlaharn atkal vajadzēja uzsist uz spidometra, kas rādīja ap simt divdesmit pieci.

—   Ne lik ātri, Čanc, ne tik ātri. Bail jau man nav, bet man nav kārtībā kuņģis. Es esmu vecs vīrs.

Rakstnieks viņus pieņēma savā darbistabā. Tā bija veca, zema telpa, un, ienākot pa durvīm, abi bija spiesti saliekties kā zem smagas nastas. Arā vēl rēja mazs, balts šunelis ar melnu galvu, un kaut kur mājā raudāja bērns. Rakstnieks sēdēja pretī pie gotiskā loga, tērpies virsvalkā un brūnā ādas jakā. Viņš pagriezās krēslā pret ienācējiem, taču rakstāmgaldu neatstāja; galds bija piekrauts papīriem. Viņš arī nepiecēlās, vispār tikko atņēma sveicienu, tikai vaicāja, ko no viņa gribot policija. Viņš ir nepieklājīgs, Bērlahs nodomāja, policistus nemīl; rakstnieki nekad nav mīlējuši policistus. Vecais saprata, ka jābūt uzmanīgam, arī Čancam šī darīšana nebija īsti pa prātam. Katram gadījumam — neļaut sevi novērot, citādi vēl tiksim iekšā kādā grāmatā, abi domāja apmēram vienu un to pašu. Taču, kad pēc rakstnieka mājiena bija atsēdušies mīkstos alpūtas krēslos, abi pārsteigti pamanīja, ka atrodas gaismā, kas krīt no nelielā loga, turpretī rakstnieka seju šajā zaļajā istabā ar zemajiem griestiem un daudzajām grāmatām viņi gandrīz nevarēja redzēt, pretgaisma bija tik viltīga.

—            Esam ieradušies Šmīda lietā, — vecais iesāka, — viņš noslepkavots Tvannas tuvumā.

—            Zinu. Doktora Prantla lietā. Viņš gribēja izspiegot Gastmani, — tumšā masa, kas sēdēja pretgaismā, atbildēja. — Gastmanis man to stāstīja.

īsu brīdi sejā ieplaiksnījās gaisma, vīrs aizdedzināja cigareti. Abi vēl redzēja, ka seja savelkas izsmejošā grimasē.

—     Gribat manu alibi?

—     Nē, — Bērlahs atteica.

—           Neticat, ka būtu spējīgs kādu noslepkavot? — rakstnieks, manāmi vīlies, jautāja.

—     Nē, — Bērlahs sausi atbildēja, — jūs ne.

Rakstnieks nostenējās:

—           Te nu mēs esam, rakstnieki Šveicē itin nemaz netiek ņemti par pilnu.

Vecais pasmējās.

—            Ja jums tik ļoti gribas zināt, tad jūsu alibi mums jau ir. Slepkavības naktī pulksten vienos starp Lamlingenu un Sernelcu jūs satikāt ceļa apgaitnieku un gājāt ar viņu kopā mājās. Jums bija pa ceļam. Jums esot bijis ļoti jautrs prāts, apgaitnieks stāstīja.

—            Zinu. Tvannas policists apgaitnieku jau divreiz par mani izvaicājis. Un visus pārējos šejienes ļautiņus. Pat manu sievasmāti. Uz mani tātad tomēr krita aizdomas par slepkavību, — rakstnieks lepni konstatēja. — Sava veida rakstnieciska veiksme.

Bērlahs nolēma, ka tā droši vien ir rakstnieka vājība, šī vēlēšanās, lai viņu katrā ziņā «ņem nopietni». Visi trīs klusēja, un Čancs saspringti pūlējās ieskatīties rakstniekam sejā. Ar šo gaismu bija gatavais negals.

—     Un ko jūs vēl gribat? — beidzot rakstnieks nošņāca.

—    Jūs bieži esat kopā ar Gastmani?

—     Pratināšana? — tumšā masa jautāja un vēl vairāk pavirzījās logam priekšā. — Man tagad nav laika.

—            Neesiet, lūdzu, tik nežēlīgs, — komisārs teica,

—    mēs taču tikai gribam mazliet parunāties.

Rakstnieks kaut ko norūca.

—     Jūs bieži esat kopā ar Gastmani? — Bērlahs atsāka.

—     Šad un tad.

—     Kādēļ?

Vecais atkal gaidīja niknu atbildi. Taču rakstnieks tikai pasmējās, iepūta abiem sejā pamatīgus cigaretes dūinu mutuļus un noteica:

—      Viņš ir interesants vīrs, šis Gastmanis, komisār, uz tādiem rakstnieki varen kāri. Viņš ir lielisks pavārs, burvīgs, patiesi!

Un nu rakstnieks sāka klāstīt par Gastmaņa kulinārijas mākslu, sīki attēloja citu pēc cita ēdienus. Abi klausījās minūtes piecas un tad vēlreiz piecas minūtes, taču, kad rakstnieks par Gastmaņa pavārmākslu un tikai par Gastmaņa pavārmākslu bija runājis nu jau ceturtdaļstundu, Čancs piecēlās un teica, ka diemžēl neesot nācis šurp, lai klausītos par kulinārijas mākslu, taču Bērlaham bija citas domas, un, pavisam atžilbis, viņš sacīja, ka taisni tas esot ļoti interesanti, un sarunā sāka piedalīties arī pats.Vecais kļuva mundrs un ari savukārt stāstīja par turku, rumāņu, bulgāru, dienvidslāvu, čehu virtuvi, abi mētājās ar ēdieniem kā ar bumbiņām. Čancs svīda un klusībā lādējās. Abi nemaz vairs nebija novirzāmi no pavārmākslas jautājumiem, taču pēc trim ceturtdaļstundām tie, galīgi noguruši kā pēc garas maltītes, beidzot apklusa. Rakstnieks aizdedzināja cigāru. Iestājās klusums. Blakus istabā atkal ieraudājās bērns. Lejā rēja suns. Tad Čancs pēkšņi pār visu istabu iejautājās:

—    Vai Šmīdu nogalināja Gastmanis?

Jautājums bija primitīvs, vecais papurināja galvu,

un tumšā masa viņu priekšā noteica:

—    Jūs nu gan liekat visu uz spēles.

—           Es jūs lūdzu atbildēt, — Čancs stingri atteica un noliecās uz priekšu, taču rakstnieka seja palika neredzama.

Bērlahā radās ziņkāre, kāda būs šī jautājuma reakcija.

Rakstnieks joprojām bija mierīgs.

—           Kad īsti policists tika nogalināts? — viņš jautāja.

Droši vien pēc pusnakts, Čancs atbildēja.

Vai loģikas likumi attiecas arī uz policiju, tas viņam, protams, neesot zināms, atbildēja rakstnieks, un viņš par to ļoti šauboties, taču, ja jau policija bijusi tik čakla un noskaidrojusi, ka pusvienos viņš uz ceļa aiz Sernelcas saticis apgaitnieku un minūtes desmit pirms tam atsveicinājies no Gastmaņa, tad taču Gastmanis, acīm redzot, slepkava būt nevarētu.

Čancs gribēja arī uzzināt, vai ap to laiku pie Gastmaņa bijuši vēl arī citi viesi.

Rakstnieks to noliedza.

—    Vai Šmīds no pārējiem atsveicinājās?

—           Doktors Prantls vienmēr devās projām priekšpēdējais, — rakstnieks ar izsmieklu atbildēja.

—    Un kas bija pēdējais?

—    Es.

—           Vai abi kalpotaji bija klat? — Čancs neatlaidās.

—    Nezinu.

Čancs gribēja izdibināt, kādēļ rakstnieks nevar atbildēt skaidri un gaiši.

Pēc viņa domām, atbilde esot pietiekami skaidra, rakstnieks viņam atbrēca. Šis sugas kalpotāji neesot izpelnījušies viņa uzmanību.

Vai Gastmanis ir labs vai slikts cilvēks, Čancs turpināja taujāt tik izmisīgi un tik tieši, ka komisārs visu laiku sēdēja kā uz kvēlojošām oglēm. Ja mēs neatradīsim sevi nākošajā romānā, tad būs gatavais brīnums, viņš nodomāja.

Rakstnieks iepūta Čanca sejā tādu dūmu mākuli, ka šis sāka kāsēt, istabā ilgi valdīja klusums, pat bērnu vairs nedzirdēja raudam.

—           Gastmanis ir slikts cilvēks, — rakstnieks beidzot atbildēja.

—           Un tomēr jūs pie viņa bieži ejat ciemos, vai tad tikai tādēļ, ka viņš ir labs pavārs? — Čancs sašutis pēc jaunas klepus lēkmes vaicāja.

—    Tikai tādēļ.

—    To es nesaprotu.

Rakstnieks smējās. Viņš arī esot sava veida policists, viņš teica, tikai policists bez varas, bez valsts, bez likuma un arī bez cietuma atbalsta. Arī viņa amats esot skatīties cilvēkiem uz pirkstiem.

Čancs apmulsis klusēja, un Bērlahs noteica: — Saprotu, — un tad pēc brīža, kad saule logā bija izdzisusi, turpināja: — Mans padotais Čancs savā pār

spīlētajā dedzībā mūs nu ir iedzinis strupceļā, un sveiku ādu mums vairs ārā neizkļūt, — komisārs teica. — Bet jaunatnē ir arī kaut kas labs, tāpēc iesim vien tālāk pa ceļu, kuru savā trakumā izlauzis vērsis. (Čancs, dzirdot komisāru tā sakām, aiz dusmām piesarka.) — Paliksim pie šiem jautājumiem un atbildēm, kuras nu dieva vārdā atskanējušas. Ķersimies vērsim pie ragiem. Kādas ir jūsu domas par šo gadījumu, mans kungs? Vai Gastmanis varētu būt spējīgs izdarīt slepkavību?

Istabā ātri vien satumsa, taču rakstniekam nenāca prātā aizdedzināt gaismu.

Viņš iesēdās loga nišā, un abi policisti kā gūstekņi sēdēja itin kā alā.

—     Es uzskatu, ka Gastmanis spējīgs uz jebkuru noziegumu, — no loga atskanēja brutāla atbilde, balss intonācijā turklāt netrūka zināmas viltības.

—    Un tomēr es esmu pārliecināts, ka Šmīdu nogalinājis viņš nav.

—    Jūs labi pazīstat Gastmani, — Bērlahs noteica.

—    Es viņu varu iztēloties, — atbildēja rakstnieks.

—    Jūs varat viņu sev iztēloties, — vecais vēsi koriģēja tumšo masu, kas atradās viņa priekšā loga rāmī.

—     Kas mani pie viņa saista, nav tik daudz viņa kulinārijas māksla — lai gan nav gandrīz nekā cita, kas mani sajūsminātu vairāk, — kā viņa absolūtais nihilisms, — rakstnieks sacīja. — Vai tad nav aizraujoši dzīvē sastapt abstrakciju!

—    Aizraujoši pirmām kārtām dzirdēt runājam rakstnieku, — komisārs sausi noteica.

—     Var jau būt, ka Gastmanis ir izdarījis vairāk laba nekā mēs visi trīs, kas sēžam šajā nejēdzīgajā istabā, — rakstnieks turpināja. — Ja saku, ka viņš ir slikts, tad tikai tādēļ, ka labu viņš dara tāda paša untuma vai iedomas dēļ kā to ļauno, uz ko viņš, pēc manām domām, spējīgs. Viņš nekad nedarīs ļaunu, lai sev kaut ko iegūtu, kā citi, kas izdara noziegumus, gribēdami iekarot sievieti vai tikt pie naudas vai varas. Viņš to darīs itin bez jebkādas jēgas, jo spēj tikai divas lietas — vai nu ļaunu, vai labu, un izšķir gadījums.

—    Jūs secināt tā, it kā darīšana būtu ar matemātiku, — vecais atbildēja.

—     Tā jau arī ir matemātika, — rakstnieks atbildēja. — Savu pretstatu, kas veidojas no ļaunā, varētu konstruēt kā ģeogrāfisku figūru kādas citas figūras spoguļtēlā, un es esmu pārliecināts, ka šāds cilvēks kaut kur eksistē, iespējams pat, ka jūs viņu arī sastapsiet. Var sastapt vienu, var sastapt otru.

—    Tas skan kā programma, — vecais sacīja.

—     Tā jau arī varētu būt programma, kādēļ ne, — rakstnieks atteica. — Es, piemēram, iedomājos Gastmaņa spoguļtēlu kā cilvēku, kas varētu būt noziedznieks tādēļ, ka ļaunums ir viņa morāle, viņa filozofija, un ļaunu viņš varētu darīt tikpat fanātiski kā cits aiz savas pārliecības varētu darīt labu.

Komisārs ieteicās, ka nu tomēr vajadzētu atgriezties pie Gastmaņa paša, tas viņam butu svarīgāk.

—     Kā vēlaties, — rakstnieks atteica, — atgriezīsimies pie Gastmaņa paša, komisār, pie ļaunuma viena pola. Viņa gadījumā ļaunums nav kādas filozofijas vai dziņas izpausmes forma, bet_gan viņa brīvības izpratne: viņa brīvība ir NEKA brīvība.

—    Par tādu brīvību es nedodu ne plika graša, — vecais atbildēja.

—    Jums jau tas nemaz nav jādara, — otrs atteica.

—    Bet ir vērts ziedot visu mūžu, lai šo vīru un viņa brīvību izpētītu.

—    Jā, visu mūžu, — vecais sacīja.

Rakstnieks klusēja. Likās, viņam vairs nebija ko teikt.

—           Man jānodarbojas ar kādu reālu Gastmani, — vecais beidzot noteica. — Ar cilvēku, kas dzīvo Lamlingenā Tesenbergas līdzenumā un rīko viesības, kuras kādam policijas leitnantam maksājušas dzīvību. Man gribētos zināt, vai tēls, kuru jūs man parādījāt, ir Gastmaņa vai jūsu paša sapņu tēls.

—    Mūsu sapņu, — rakstnieks precizēja.

Komisārs klusēja.

—           Nezinu, — rakstnieks nobeidza un piecēlās, lai no abiem atsveicinātos, taču roku pasniedza tikai Bērlaham, tikai viņam. — Par tādiem jautājumiem es nekad neesmu lauzījis galvu. Galu galā noskaidrot tos ir policijas uzdevums.

Abi policisti devās atpakaļ uz mašīnu, nikni riedams, viņus pavadīja baltais šunelis. Čancs apsēdās pie stūres.

—    Šis rakstnieks man nepatīk, — viņš sacīja. Šunelis bija uzrāpies uz vīnogulājiem apaugušā

žoga un turpināja riet.

—           Un nu pie Gastmaņa, — Čancs noteica un iedarbināja motoru.

Vecais papurināja galvu.

—    Uz Bērni.

Viņi brauca lejup uz Ligercu, uz apvidu, kas viņu priekšā atvērās kā briesmīgs dziļums. Izklaidus tur atradās visi dabas elementi: akmens, zeme, ūdens. Viņi brauca pa ēnas pusi, bet saule, grimdama aiz

Tesenberga, vēl apspīdēja ezeru, salu, pakalnus, priekškalni, glečerus gar horizontu un citu uz cita sakrautos mākoņnezvērus, kuri aizpeldēja debesu zilajā jūrā. Vecais nenolaida skatienu no šiem nerimtīgi mainīgajiem ziemas vēstnešiem.

Visu laiku viens un tas pats, viņš domāja, lai cik mainīgs, tomēr vienmēr tas pats. Taču, kad ceļš spēji nogriezās un ezers kā izdobta plāksne gulēja taisni zem viņiem, Čancs apturēja.

—    Man ar jums jārunā, — viņš satraukts iesāka.

—    Ko tad tu gribi? — Bērlahs jautāja, vērdamies gar klintīm lejup.

—     Mums vajag sameklēt Gaslmani, cita ceļa tikt uz priekšu nav, tas taču ir loģiski. Pirmām kārtām mums jānopratina kalpotāji.

Bērlahs — sirms, rūpīgi ģērbies, kopta izskata — atslējās sēdeklī un šaurām acīm vēsi un mierīgi noskatījās jauneklī.

—     Manu dieviņ, vienmēr taču nevar darīt to, kas ir loģiski, Čanc. Lucs negrib, ka mēs braucam pie Gastmaņa. Tas ir saprotami, jo viņam vajadzēja lietu nodot Federācijas prokuroram. Nogaidīsim viņa rīkojumus. Mums te ir darīšana ar diezgan viltīgiem ārzemniekiem.

Bērlaha vienaldzīgais miers Čancu izveda no pacietības.

—     Tas taču ir neprāts, — viņš kliedza. — Lucs ar savu politisko uzmanību sabotē izmeklēšanu. Fon Svendijs ir viņa draugs un Gastmaņa advokāts, — vai tad no tā neko nevar secināt?

Bērlahs nepakustināja ne vaibsta.

—     Labi, ka mēs esam vieni, Čanc. Lucs varbūt ir mazliet pārsteidzīgs, bet viņa rīcība nav bez pamata. Noslēpums saistās ar Šmīdu, ne Gastmani.

Čancs neļāvās mulsināties.

—    Mums nav vajadzīgs nekas cits kā patiesība, — viņš izmisīgi kliedza pret mākoņkalniem, kas tuvojās. — Patiesību un tikai patiesību, kas ir Šmīda slepkava!

—    Tev taisnība, — Bērlahs atkārtoja, taču vēsi un bez patosa. — Patiesība, kas ir Šmīda slepkava.

Jaunais policists uzlika roku uz vecā vīra kreisā pleca un skatījās tā neizdibināmajā sejā.

—     Tādēļ jāpielieto visi līdzekļi, turklāt pret Gastmani. Izmeklēšanā nedrīkst būt robu. Jūs sakāt, nevar vienmēr darīt visu, kas ir loģiski. Bet mums tas noteikti ir jādara. Gastmani neievērot mēs nevaram.

—     Gastmanis nav slepkava, — Bērlahs sausi atteica.

—     Iespējams, ka Gastmanis slepkavību sagatavojis. Mums jānopratina viņa kalpotāji! — attrauca Cancs.

—     Neredzu ne mazākā iemesla, kas Gastmani būtu varējis pamudināt nogalināt Šmīdu, — vecais atbildēja. — Mums jāmeklē vainīgais tur, kur slepkavībai varētu būt kāda jēga, un tas tad attiektos vienīgi uz Federācijas prokuroru, — viņš turpināja.

—     Arī rakstnieks uzskata Gastmani par slepkavu, — Čancs izsaucās.

—    Ari tu tā domā? — Bērlahs palūrēja uz Čancu.

—     Arī es, komisār.

—     Tad tu esi vienīgais, kas tā domā, — Bērlahs noteica. — Rakstnieks tikai uzskata, ka Gastmanis spējīgs uz jebkuru noziegumu, — tā ir starpība. Rakstnieks nekā nav izteicies par Gastmaņa rīcību, tikai par viņa potencēm.

Čancs beidzot zaudēja pacietību. Viņš sagrāba veco pie pleciem.

—            Gadiem ilgi es esmu palicis ēnā, komisār, — viņš sēca. — Vienmēr esmu ticis apiets, neievērots, bijis pēdējais mēsls.

—           Pieņemsim, Čanc, ka tā būtu, — Bērlahs atteica, nekustīgi raudzīdamies jaunekļa izmisušajā sejā. — Gadiem ilgi tu esi atradies tā ēnā, kurš nu ir nogalināts.

—           Tikai tādēļ, ka viņš bija gājis augstākās skolās. Tikai tādēļ, ka viņš prata latīņu valodu.

—            Tu nodari viņam pāri, — Bērlahs atbildēja.

—    Šmīds bija labākais kriminālists, kādu es jebkad esmu pazinis.

—            Un nu, — Čancs kliedza, — kad nu man reiz būtu iespēja, atkal visam jāizkūp vējā, manai vienreizējai izdevībai izsisties uz augšu jāizjūk kaut kādas muļķīgas diplomātiskas spēles dēļ! Vienīgi jūs te varat ko līdzēt, komisār, parunājiet ar Lucu, tikai jūs spējat viņu pārliecināt, lai taču viņš Jauj man iet pie Gastmaņa.

—    Nē, Čanc, — Bērlahs atteica, — to es nevaru.

Cancs veco purināja kā skolas puiku, sagrāba viņu,

kliedza:

—     Parunājiet ar Lucu, parunājiet!

Taču vecais nepiekāpās.

—           To nevar, Čanc, — viņš teica. — Es vairs šajā gadījumā neesmu lietojams. Esmu vecs un slims. Un tad ir vajadzīgs tikai miers. Tev jātiek galā vienam pašam.

—           Labi, — Čancs noteica, pēkšņi palaida Bērlahu vaļā un atkal satvēra stūri, kaut gan joprojām bija bāls kā nāve un drebēja. — Kad ne, tad ne. Jūs man palīdzēt nevarat.

Viņi atkal brauca uz leju Ligercas virzienā.

—           Tu taču esi bijis atvaļinājumā Grindelvaldē? Eigeru pansionātā? — vecais iejautājās.

—    Taisni tā, komisār.

—     Tur ir klusi un ne pārāk dārgi?

—    Tā kā jūs sakāt.

—            Labi, Čaric, rit es dodos uz turieni atpūsties. Man jātiek kalnos. Paņēmu vienu nedēļu slimības atvaļinājumu.

Cancs uzreiz neatbildēja. Tikai kad viņi bija iegriezušies Bīlas — Neienburgas ceļā, viņš savā parastajā intonācijā atteica:

—     Kalni ne vienmēr nāk par labu, komisār.

Tajā pašā vakarā Bērlahs aizgāja pie sava ārsta doktora Zamuela Hungertobeļa Lāču laukumā. Ugunis jau bija iedegtas, un nakts ik brīdi kļuva dziļāka. Bērlahs no Hungertobeļa loga paskatījās lejā uz laukumu, kur viļņoja cilvēku plūsma. Ārsts novāca instrumentus. Bērlahs un Hungertobelis pazina viens otru jau ilgi, bija kopā mācījušies ģimnāzijā.

—           Sirds ir laba, — Hungertobelis teica. — Paldies dievam!

—           Vai tev par manu slimibu ir piezīmes? — Bērlahs jautāja.

—           Vesela aktu mape, — ārsts atbildēja un norādija uz papīru žūksni, kas atradās uz rakstāmgalda.

—           Vai tu nevienam par manu kaiti neesi stāstījis, Hungertobel? — vecais jautāja.

—          Bet Hans! — otrs vecais vīrs teica. — Tas taču ir ārsta noslēpums.

Arā uz laukuma izbrauca zils mersedess un apstājās starp citām mašīnām, kas tur bija novietojušās.

Bērlahs paskatījās uzmanīgāk. No mersedesa izkāpa Čancs un kāda meitene baltā lietus mētelī, pār kuru bija izlaistas gaišu matu cirtas.

—           Vai pie tevis, Frici, nekad neviens nav ielauzies? — komisārs vaicāja.

—     Kādēļ tu tā jautā?

—    Tāpat vien.

—          Reiz manā rakstāmgaldā viss bija sajaukts, — Hungertobelis atzinās, — un tava slimības vēsture atradās uz rakstāmgalda. Nauda nebija ņemta, lai gan atvilktnē tās bija krietni daudz.

—     Un kādēļ tu par to neziņoji?

Ārsts pakasīja pakausi.

—           Nauda, kā teicu, aiztikta nebija, bet, patiesību sakot, es tomēr gribēju iesniegt ziņojumu. Taču pēc tam aizmirsu.

—            Tā, — Bērlahs noteica, — tu aizmirsi. Vismaz pie tevis kramplaužiem klājas labi. — Un nodomāja: tad tāpēc Gastmanim tas zināms. — Viņš atkal paskatījās uz laukumu lejā. Čancs ar meiteni pašlaik iegāja itāliešu restorānā. Viņa bēru dienā, Bērlahs sevī noteica un nu pavisam aizgriezās nost no loga. Viņš paraudzījās Hungertobelī, kas sēdēja pie galda un rakstīja.

—    Kā tad ar mani ir?

—    Vai sāpes moka?

Vecais pastāstīja par lēkmi.

—           Tas ir slikti, Hans, — Hungertobelis teica,

—    triju dienu laikā mums tevi jāoperē. Citādi vairs nevar.

—     Es pašlaik jūtos labāk nekā jebkad.

—           Pēc četrām dienām būs jauna lēkme, Hans, — ārsts sacīja, — un to tu vairs nepārdzīvosi.

—    Man tātad ir vēl divas dienas laika. Un trešās dienas ritā tu mani operēsi. Otrdienas rītā.

—     Otrdienas rītā, — Hungertobelis atkārtoja.

—    Un tad es vēl varēšu vienu gadu dzīvot, vai ne, Frici? — Bērlahs jautāja un, kā parasts, neizdibināmu skatienu pavērās savā skolas biedrā. Tas uzlēca kājās un sāka staigāt pa istabu.

—     Kas tev iestāstījis tādas muļķības?

—    Tas, kurš izlasīja manu slimības vēsturi.

—    Vai tad tu esi tas kramplauzis, — ārsts satraukts vaicāja.

—    Nē, es ne, — Bērlahs papurināja galvu, — bet tā jau ir, Frici, vairs tikai gadu.

—    Gadu, — Hungertobelis atbildēja, atsēdās krēslā pie sienas savā pieņemšanas istabā un bezpalīdzīgi skatījās uz Bērlahu, kas stāvēja telpas vidū tāls un vēss savā vientulībā, nekustīgs un pazemīgs, viņa skatiens bija nenotverams, un ārsts nolaida acis.

Ap diviem naktī Bērlahs pēkšņi pamodās. Viņš bija agri aizgājis gulēt, pēc Hungertobeļa padoma ieņēmis ari kādas zāles un, tā kā viņš tās lietoja pirmo reizi, tad pēkšņo pamošanos sākumā izskaidroja ar to. Pēc tam viņam tomēr likās, itin kā viņu būtu uzmodinājis kāds troksnis. Kā parasts, kad pamostas strauji, prāts uzreiz ir nedabiski skaidrs un možs; tomēr viņam vispirms vajadzēja orientēties situācijā, un tikai pēc brīža — kurš tādos gadījumos liekas garš kā mūžība — viņš visu īsti apjēdza. Viņš negulēja guļamistabā kā vienmēr, bet gan bibliotēkā; jo, sagatavojies tam, ka nakts var būt smaga, bija nolēmis — kā viņš tagad atcerējās — palasīt, taču viņu, acim redzot, piepeši bija pievārējis dzijš miegs. Viņš novilka ar rokām sev gar augumu, izģērbies viņš nebija, apklājies vienīgi ar vilnas segu. Bērlahs klausījās. Kaut kas nokrita uz grīdas — grāmata, kuru bija lasījis. Istabā bez logiem bija gandrīz vai pavisam tumšs; pa guļamistabas atvērtajām durvīm spīdēja vāja gaismiņa — vētrainās nakts atblāzma. Tālumā dzirdēja vēja gaudošanu. Pamazām tumsā viņš saskatīja grāmatplauktu un krēslu, arī galda malu, uz kura, kā viņš ar pūlēm konstatēja, joprojām atradās revolveris. Tad viņš pēkšņi juta, ka istabā ielaužas vēja brāzma, guļamistabā aizcirtās logs, pēc brīža ar lielu troksni arī durvis. Tīdīt pēc tam vecais saklausīja no koridora tuvojamies klusus soļus. Viņš saprata. Kāds bija atvēris ārdurvis, ienācis koridorā, taču nebija rēķinājies ar iespējamo vēja brāzmu. Bērlahs piecēlās un aizdedzināja stāvlampu.

Viņš satvēra revolveri un atvēra drošinātāju. Tai brīdī otrs aizdedzināja uguni arī koridorā. Bērlahs, pa durvju spraugu pamanīdams degošo lampu, bija pārsteigts; svešā ienācēja rīcībā viņš nesaskatīja nekādas jēgas. Viņš to saprata tikai tad, kad jau bija par vēlu. Viņš ieraudzīja rokas siluetu, kura tvēra pēc lampas, uzliesmoja zila uguntiņa un kļuva tumšs: nepazīstamais bija izrāvis lampu un radījis īssavienojumu. Bērlahs stāvēja pilnīgā tumsā, otrs bija uzsācis cīņu un paziņojis savus noteikumus: Bērlaham vajadzēja cīnīties pa tumsu. Vecais sažņaudza ieroci un uzmanīgi atvēra guļamistabas durvis. Viņš iegāja istabā. Pa logu krita nenoteikta gaisma, sākumā tikko jaušama, taču, acīm pierodot, tā kļuva arvien gaišāka. Bērlahs atspiedās pie sienas starp gultu un logu, kas izgāja uz upi; otrs logs atradās pa labi, tas izgāja uz pretējo māju. Tā viņš stāvēja necaurredzamā tumsā, tiesa, slikti bija, ka nevarēja nekur aizbēgt, taču viņš cerēja, ka par labu nāks tas, ka pats nav saredzams. Durvis uz bibliotēku apgaismoja vājā gaisma no loga. Nepazīstamā siluetu viņam vajadzēja ieraudzīt, pārejot šai gaismas strēlei pāri. Tad bibliotēkā ieplaiksnījās kabatas laterniņas vārā gaisma, stars meklēdams slīdēja pār sējumiem, tad pa grīdu, pār atpūtas krēslu, beidzot pār rakstāmgaldu. Gaismas kūlī gulēja čūska-nazis. Bērlahs atkal ieraudzīja roku atvērtajās durvīs sev pretī. Tā bija tērpta brūnā ādas cimdā, taustījās pa galdu, satvēra naža spalu. Bērlahs pacēla ieroci, nomērķēja. Kabatas lampiņa nodzisa. Neizšāvis vecais revolveri atkal nolaida, gaidīja. No savas vietas viņš paskatījās pa logu, nojauta nemitīgi plūstošās upes melno straumi, pilsētu augšā viņā krastā, katedrāli kā bultu tiecamies debesīs un tai pāri nemierīgos mākoņus. Viņš nekustīgi stāvēja un gaidīja ienaidnieku, kas bija atnācis viņu nogalināt. Ar acīm ieurbās durvīs. Viņš gaidīja. Viss bija kluss, kā bez dzīvības. Tad koridorā nosita pulkstenis: trīs. Viņš klausījās. No tālienes klusi skanēja pulksteņa tikšķi! Kaut kur signalizēja automašīna, pabrauca garām. Ļaudis no bāra. Kādu brīdi viņam šķita, ka dzird kādu elpojam, taču tās, acīm redzot, bija iedomas. Tā nu viņš tur stāvēja, un kaut kur viņa dzīvoklī stāvēja tas otrs, un starp viņiem bija šī pacietīgā, nežēlīgā nakts, zem kuras melnā mēteļa slēpās nāvējošā čūska-nazis, kas meklēja viņa sirdi. Vecais tikko elpoja. Viņš stāvēja, ieroci sažņaudzis rokā, gandrīz nemaz nejuta, ka pakausi klāj auksti sviedri. Viņš vairs nekā nedomāja, ne par Gastmani, ne Lucu, ne arī par slimību, kas — gatava sagraut viņa dzīvību — stundu pēc stundas kremta viņa miesu, kuru viņš nu gribēja pasargāt, alku pilns dzīvot, tikai dzīvot. Viņš vairs bija tikai acs, kas urbās naktī, tikai auss, kura ieklausījās katrā vismazākajā troksnītī, roka, kas bija aptvērusi ieroča vēso metālu. Taču slepkavas klātbūtni viņš beidzot sajuta savādāk, nekā bija iedomājies; pie vaiga manīja dīvainu aukstumu, niecīgu gaisa izmaiņu. Viņš to ilgi nevarēja izskaidrot, līdz uzminēja, ka atvērušās durvis, kas veda no guļamistabas ēdamistabā. Svešais jau otrreiz bija rīkojies pretēji viņa apsvērumiem, pa apkārtceļu ticis līdz guļamistabai — neredzams, nedzirdams, neatturams, ar čūsku-nazi rokā. Nu Bērlahs saprata, ka cīņa jāsāk viņam, ka vispirms jārīkojas viņam — viņam, vecajam, uz nāvi slimajam vīram, jāsāk cīņa par dzīvību, kas labākajā gadījumā var vēl ilgt vienu gadu tad, ja Hungertobelis griezīs labi un pareizi^ Bērlahs pavērsa revolveri pret logu, kas izgāja uz Aru. Tad ātri un droši izšāva vienreiz, pēc tam vēlreiz, pavisam trīsreiz. Iešāva rūtī pret upi, rūts sasprāga; Bērlahs notupās uz grīdas. Viņam pāri nošvīkstēja nazis, kā atspere tas nu iecirtās sienā. Bet vecais bija panācis, ko gribēja: blakus mājas logā parādījās gaisma, pa atvērtajiem logiem izliecās blakus mājas iedzīvotāji; līdz nāvei nobijušies un samulsuši, viņi skatījās naktī. Bērlahs piecēlās. Blakus nama gaisma iespīdēja guļamistabā, ēdamistabas durvīs viņš vēl pamanīja neskaidru auguma ēnu, aizcirtās ārdurvis, pēc tam no vēja arī durvis uz bibliotēku, tad ēdamistabas durvis, nošķindēja loga rūtis, un iestājās klusums. Blakus mājas iedzīvotāji joprojām raudzījās nakts tumsā. Vecais pie sienas nepakustējās, ieroci arvien vēl turēja rokā. Tā viņš tur sastindzis stāvēja, itin kā laiks vairs nemaz neeksistētu. Ļaudis aiz logiem pazuda, gaisma izdzisa. Bērlahs stāvēja pie sienas, ap viņu atkal bija tumsa, un viņš viens pats tajā, gluži viens visā mājā.

Pēc pusstundas viņš izgāja koridorā un sameklēja savu kabatas laterniņu. Tad piezvanīja Čancam un lika tam atnākt. Pēc tam pārdegušo drošinātāju apmainīja ar jaunu, uguns atkal iedegās. Bērlahs atsēdās atzveltenī, ieklausījās naktī. Piebrauca mašīna, strauji nobremzēja. Atkal atvērās ārdurvis, atkal atskanēja soļi. Čancs ienāca istabā.

—     Mani gribēja nogalināt, — komisārs teica.

Čancs nobāla. Viņš stāvēja kailu galvu, mati iz-

pūruši krita pār pieri, ^em ziemas mēteļa bija redzama pidžama. Kopā viņi iegāja ēdamistabā. Čancs no sienas izvilka nazi, tas nenācās viegli, tik dziļi nazis bija ietriecies kokā.

—    Ar šo te? — viņš jautāja.

—    Ar to, Čanc.

Jaunais policists apskatīja sadauzīto rūti.

—    Šāvāt logā, komisār, — viņš pārsteigts vaicāja.

Bērlahs visu izstāstīja.

—           Tas bija prātīgākais, ko jūs vārējāt darīt, — otrs norūca.

Viņi izgāja koridorā, un Čancs no grīdas pacēla spuldzi.

—            Gudri gan, — viņš ne bez apbrīnas noteica un nolika spuldzi. Tad abi gāja atpakaļ uz bibliotēku. Vecais izstiepās uz dīvāna, pārvilka sev pāri segu, bezpalīdzīgs gulēja tur un pēkšņi izskatījās ļoti, ļoti vecs un sakrities.

Čancs joprojām no rokām nebija izlaidis čūskunazi.

—    Vai iebrucēju jūs varētu identificēt?

—     Nē. Viņš bija piesardzīgs un tūlīt atkāpās. Reiz es tikai pamanīju, ka viņam rokās brūni ādas cimdi.

—    Tas ir par maz.

—    Tas nav nekas. Taču, kaut arī es viņu neredzēju un tikpat kā nedzirdēju elpojam, es tomēr zinu, kas viņš bija. Es to zinu.

Vecais to visu izteica gandrīz pavisam nedzirdami. Čancs pasvārstīja nazi plaukstā, skatījās uz pelēko, guļošo augumu, uz šo veco, nogurušo vīru, viņa rokām, kas, līdzīgi novītušām puķēm zārkā, gulēja blakus vārgajam ķermenim. Tad viņš pamanīja guļošā skatienu. Bērlaha acis viņā vērās mierīgas, neizdibināmas un skaidras. Čancs nolika nazi uz rakstāmgalda.

—    Rīt katrā ziņā brauciet uz Grindelvaldi. Jūs esat slims. Jeb varbūt tomēr nebrauksiet? Kalni varbūt nav pats labākais. Pašlaik tur jau ziema.

—    Nekas, es braukšu.

—    Tad paguliet vēl mazliet. Palikt pie jums?

—    Nē, ej vien mājās, Čanc, — komisārs atteica.

—     Ar labu nakti, — Čancs sacīja un lēnām izgāja no istabas. Vecais neatbildēja, likās, būtu aizmidzis. Čancs atvēra ārdurvis, izgāja laukā, durvis atkal aizvēra. Lēnām pagāja nedaudzos soļus līdz ielai, aizvēra arī dārza vārtiņus, kuri bija palikuši vaļā. Tad pagriezās atkal atpakaļ. Joprojām vēl bija dziļa nakts. Šajā tumsā viss bija it kā pazudis, arī blakus esošie nami. Tikai kaut kur tālu un augstu dega ielas laterna, viena pazudusi zvaigzne drūmajā tumsā, ko piepildīja upes šalkas un skumjas. Čancs kādu brīdi pastāvēja, tad pēkšņi klusu izlamājās. Ar kāju viņš atkal atgrūda dārza vārtiņus, drošiem soļiem devās pa taciņu uz namdurvīm, vēlreiz atpakaļ pa to pašu ceju, pa kuru jau bija gājis. Viņš satvēra durvju rokturi un to nospieda. Taču ārdurvis nu bija aizslēgtas.

Bērlahs piecēlās sešos, viņš nemaz nebija gulējis. Bija svētdiena. Vecais nomazgājās, uzvilka ari citas drēbes. Tad pa telefonu izsauca taksometru, brokastot bija nolēmis restorānvagonā. Viņš paņēma silto ziemas mēteli un atstāja dzīvokli, izgāja ārā pelēkajā rītā, taču čemodāna viņam rokās nebija. Debesis bija skaidras. Pa gabalu ozdams pēc alus, grīļodamies gāja garām kāds paklīdis students; pasveicināja. Tas ir Blazers, Bērlahs nodomāja, jau otrreiz izkritis fizikā, nabaga zellis. Tā cilvēks kļūst par žūpu. Piebrauca taksometrs, apstājās. Tā bija liela amerikāņu mašīna. Šoferis sacēlis apkakli līdz ausīm. Tikko redzamas acis. Viņš atvēra durtiņas.

—    Uz staciju, — Bērlahs noteica un iekāpa mašīnā. Tā tūlīt uzņēma ātrumu.

—    Nu, kā tev klājas? — jautāja balss Bērlaham blakus. — Izgulējies labi?

Bērlahs pagrieza galvu. Pretējā stūri sēdēja Gastmanis. Mugurā viņam bija gaišs lietus mētelis, rokas brūnajos ādas cimdos sakrustotas. Tā viņš tur sēdēja kā vecs zobgalīgs zemnieks. Šoferis ņirdzīgu sejas izteiksmi paskatījās atpakaļ. Apkakle nu vairs nebija sacelta uz augšu. Tas bija viens no kalpotājiem.

Bērlahs saprata, ka iekritis slazdā.

—    Ko tu atkal no manis gribi? — vecais jautāja.

—    Tu joprojām turpini mani izošņāt. Biji pie tā rakstnieka, — no pretējā stūra nāca atbilde, balss skanēja draudīgi.

—    Tā ir mana profesija.

Otrais nenolaida skatienu.

—           Visi, kas līdz šim mēģinājuši mani notvert, ņēmuši nelabu galu, Bērlah.

Šoferis kā nelabais drāzās pa ielu uz augšu.

—           Es vēl esmu dzīvs. Un es visu laiku esmu ai tevi noņēmies, — komisārs mierīgi atteica. Abi klusēja.

Šoferis briesmīgā ātrumā nesās uz Viktorijas laukumu. Pār ielu tenterēja kāds vecs vīrs un tik tikko nopakļuva zem riteņiem.

—    Uzmanieties taču, — Bērlahs pikti noteica.

—           Brauc ātrāk, — Gastmanis griezīgi uzkliedza un zobgalīgi vēroja veco. — Man patīk ātrums.

Komisārs drebinājās. Telpas bez gaisa viņš lāgā necieta. Viņi drāzās pāri tiltam, garām tramvajam un, bultas ātrumā pametuši upes sudraba lenti aiz muguras, tuvojās pilsētai, kas plaši pavērās viņu acīm. Ielas vēl bija tukšas un pamestas, debesis pār pilsētu stiklainas.

—           Es tev ieteicu no šīs spēles atteikties. Būtu tā kā laiks saprast, ka esi zaudējis, — bāzdams pīpē tabaku, Gastmanis sacīja.

Vecais raudzījās lapotņu tumšajās velvēs, kurām viņi brauca garām, noskatījās divu policistu siluetos pie Langa grāmatnīcas.

Geisbīlers un Cumštegs, viņš nodomāja, un tad vēl: reiz tomēr būtu jāsamaksā par Fontāni.

—           Mūsu spēli mēs nevaram pamest, — viņš beidzot teica. — Tajā naktī Turcijā tu biji vainīgs, tāpēc ka nāci ar šo derību priekšlikumu, bet es tāpēc, ka to pieņēmu. Mēs abi esam spēlē iesaistīti.

Viņi brauca garām rātsnamam.

—           Tu joprojām domā, ka esmu noslepkavojis Šmīdu? — otrs jautāja.

—    Ne brīdi neesmu tā domājis, — vecais atbildēja

un tad, vienaldzīgi noskatīdamies, kā otrs aizdedzina pīpi, turpināja: — Man nav izdevies tevi pieķert noziegumos, kurus tu biji pastrādājis, bet nu es tevi pieķeršu taisni tādēļ, ka to neesi izdarījis.

Gastmanis komisāru pētoši uzlūkoja.

—    Šāda iespēja man nebija ienākusi prātā, — viņš teica. — Būs jāuzmanās.

Komisārs klusēja.

—     Var jau būt, ka tu esi bīstamāks zellis, nekā domāju, — Gastmanis lēni savā stūrī novilka.

Mašīna apstājās. Viņi bija pie stacijas.

—    Tā ir pēdējā reize, Bērlah, kad es ar tevi runāju, — Gastmanis noteica. — Nākamreiz es tevi nogalināšu, protams, ja tu izturēsi operāciju.

—     Maldies, — atbildēja Bērlahs, kas vecs, trīcošs stāvēja rīta gaismas pielietajā laukumā. — Tu mani nenogalināsi. Es esmu vienīgais, kas tevi pazīst, un tāpēc esmu arī vienīgais, kas tevi var tiesāt. Es esmu tevi notiesājis, Gastmani, notiesājis uz nāvi. Šodienu tu vairs nenodzīvosi. Bende, kuru esmu tev izvēlējies, šodien būs klāt. Viņš tevi nogalinās, jo reiz taču tam dieva vārdā jānotiek.

Gastmanis sarāvās un pārsteigts noskatījās vecajā vīrā, taču tas, rokas mēteļa kabatās sabāzis, neatskatīdamies iegāja tumšajā stacijas ēkā, kura pamazām pildījās ar cilvēkiem.

—    Ak tu, nerrs! — Gastmanis pēkšņi nokliedza komisāram pakaļ tik skaļi, ka daži garāmgājēji atskatījās. — Gatavais nerrs!

Bet Bērlahs vairs nebija redzams.

Diena, kas nu jau bija iestājusies, bija skaidra un krāšņa, saule — apaļa bumba pie debesīm — meta spēcīgas, garas ēnas, tās mazliet saīsinājās, kad saule kāpa aizvien augstāk. Pilsēta — baltā gliemežnīca iesūca sevī gaismu, aprija to savās ielās, lai tad naktī to atkal izspļautu tūkstoš ielu ugunīs, tā bija briesmonis, kas dzemdēja arvien jaunus cilvēkus, lika tiem sairt, apraka tos. Rīts kļuva spožāks un spožāks, mirdzošs vairogs virs zvanu dunas. Čancs gaidīja, gaisma, kuru atstaroja mūra siena, vērta viņu bālu. Pagāja stunda. Nemierīgs viņš staigāja pa lieveņeju katedrāles priekšā šurp un turp, šad tad paskatījās arī uz portālu mežonīgajiem ģīmjiem, kas blenza uz saules aplietā bruģa akmeņiem. Beidzot atvērās galvenās durvis. Ļaudis varenām straumēm gāzās ārā, sprediķi bija teicis Litijs; balto lietus mēteli viņš tomēr tūlīt pamanīja. Anna nāca viņam pretī. Teica, ka priecājoties, viņu redzot, un sniedza roku. Viņi gāja baznīcnieku vidū, jaunu un vecu pulkā pa Keslera ielu uz augšu; te kāds profesors, tur svētdienīgi ģērbta maiznieksieva, divi studenti ar meiteni, pāris desmit ierēdņu, skolotāji, visi tīri, nomazgājušies, visi izsalkuši, priecīgās gaidās, ka varēs paēst labākas pusdienas nekā parasti. Viņi nonāca pie kazino laukuma, pārgāja tam pāri un devās lejā Marcili virzienā. Uz tilta abi apstājās.

—    Annas jaunkundze, — Čancs teica, — šodien es arestēšu Ulriha slepkavu.

—     Vai tad jūs zināt, kas viņš ir? — viņa pārsteigta jautāja.

Čancs paskatījās. Viņa stāvēja tā priekšā bāla un slaida.

—     Man šķiet, ka zinu, — viņš atbildēja. — Bet vai tad, ja es viņu būšu noķēris, — kādu brīdi viņš pavilcinājās, — jūs man būsiet… tas pats, kas bijāt savam mirušajam līgavainim?

Anna uzreiz neatbildēja. Viņa ciešāk ievīstījās mētelī, itin kā saltu. Bija sacēlies viegls vējiņš, tas purināja meitenes gaišos matus. Taču tad viņa atteica :

—     Lai tā būtu.

Viņi sadevās rokās, un Anna gāja prom pāri tiltam. Čancs noskatījās viņai pakaļ. Baltais mētelis noplandīja starp bērzu stumbriem, pazuda gājēju vidū, atkal parādījās, beidzot izgaisa pavisam. Čancs devās atpakaļ uz staciju, kur bija atstājis mašīnu. Viņš brauca uz Ligercu. Bija jau pusdienlaiks, kad viņš tur ieradās; viņš brauca lēnām, pa brīžam apturēja, smēķēdams staigāja pa lauku, tad atkal atgriezās mašīnā, brauca tālāk, Ligercā pieturēja pie stacijas un uzkāpa augšā pa baznīcas trepēm. Viņš bija nomierinājies. Ezers bija zils, zils, vīnogulāji kaili, zeme brūna, irdena. Taču Čancs to neredzēja, viņam tas arī nebija prātā. Viņš kāpa arvien augstāk, atpakaļ neskatīdamies, neapstādamies ne mirkli. Ceļš bija stāvs, to ietvēra balti mūri, bija jāiet garām daudziem vīnogu dārziem. Čancs kāpa augstāk un augstāk, mierīgi, lēni, nešaubīgi, labo roku iebāzis mēteļa kabatā. Dažreiz pār ceļu pārskrēja ķirzaka, gaisā pacēlās peļu vanagi, zeme trīsuļoja saules svelmē gluži kā vasarā; čancs kāpa bez apstājas. Vīna lauki izbeidzās, viņš iekļuva mežā. Kļuva vēsāks. Starp stumbriem plaiksnījās baltās Juras perioda klintis. Viņš kāpa arvien augstāk, vienmērīgā solī, visu laiku tajā pašā noteiktajā gaitā, beidzot iznāca laukos; te bija tīrumi un pļavas; ceļš kļuva līdzenāks. Pagāja garām kapsētai, tas bija pelēku mūru ietverts taisnstūris ar plaši atvērtiem vārtiem. Pa taciņām nāca melni ģērbtas sievas, kāds vecs salīcis vīrs stāvēja malā un noskatījās gājējā, tas devās arvien uz priekšu, labo roku turēdams mēteļkabatā.

Prelē bija klāt, tad viesnīca «Pie Lāčiem»; Čancs pagriezās Lambuānas virzienā. Gaiss virs plato bija tīrs un rāms. Priekšmeti, arī vistālākie, iezīmējās nereāli skaidri. Vienīgi Šasrāla virsotni klāja sniegs, citādi viss mirdzēja gaišā brūnumā, kur ik pa brīdim ieplaiksnījās pa baltam mūrim vai pa sarkanam jumtam, arī tīrumi bija ievilkuši pa melnai svītrai. Cancs vienmērīgiem soļiem gāja tālāk; saule spīdēja no muguras, un paša ēna slīdēja pa priekšu. Ceļš sāka iet lejup, Cancs pagriezās uz zāģētavas pusi, tagad saule spīdēja no sāniem. Viņš soļoja tālāk, neko nedomādams, neko neredzēdams, tikai v i en a s gribas vadīts, tikai vienas kaislības dzīts. Kaut kur ierējās suns, pieskrēja klāt, apostīja gājēju, atkal aiznesās prom. Čancs gāja tālāk, visu laiku turēdamies ceļa labajā pusē, soli pa solim, ne ātrāk un ne lēnāk, pretī mājai, kas nu, kailu papeļu ietverta, parādījās lauku brūnumā. Čancs nogriezās no ceļa un gāja tīrumiem pāri. Apavi iegrima neuzartā lauka siltajā zemē, viņš soļoja tālāk. Nonāca līdz vārtiem. Tie bija vaļā, Čancs iegāja iekšā. Pagalmā stāvēja amerikāņu mašīna, Čancs to neievēroja. Piegāja pie durvīm. Arī tās bija vaļā. Devās priekštelpa, atvēra otras durvis un tad iegāja hallē, kas aizņēma visu pirmo stāvu. Apstājās. Pa logu iepretī krita spilgta gaisma. Viņa priekšā nepilnu piecu soļu attālumā stāvēja Gastmanis, tam blakus milzīga auguma kalpotāji — nekustīgi un draudoši, gatavie miesnieki.

Visi trīs bija mēteļos, visapkārt sakrauti čemodāni, visi trīs gatavi ceļam.

Čancs apstājās.

—    Ak, tad jūs tas esat, — Gastmanis noteica un mazliet izbrīnījies skatījās policista mierīgajā, bālajā sejā un atvērtajās durvīs viņam aiz muguras.

Tad viņš sāka smieties.

—     Ak, tad to vecais bija domājis! Nemaz ne tik aplam, it nemaz ne aplam! — Gastmaņa acis bija plaši ieplestas, un tajās iemirdzējās spocīga jautrība.

Mierīgi, neteikdams ne vārda, gandrīz lēnām viens no miesniekiem izņēma no kabatas revolveri un izšāva, Čancs sajuta kreisajā plecā spēcīgu sitienu, izrāva labo roku no kabatas un nokrita sāniski uz grīdas. Tad trīsreiz iešāva Gastmaņa smieklos, kuri nu izgaisa tukšā bezgalīgā telpā.

Pēc Čanca telefona zvana no Lambuānas atsteidzās Šarnels, no Tvannas Klenēns, no Bīlas — operatīvā grupa. Čancu atrada noasiņojušu blakus trim līķiem, nākamais šāviens bija trāpījis kreisajā rokā. Cīņa, acīm redzot, nebija gara, taču katrs no nošautajiem bija paspējis izšaut. Pie visiem atrada pa revolverim, viens no sulaiņiem savējo turēja cieši sažņaugtu rokā. Kas pēc Šarnela ierašanās notika tālāk, Čancs vairs neatcerējās. Kad Nevvillas ārsts viņu pārsēja, viņš divreiz paģība; taču izrādījās, ka ievainojumi nav bīstami.

Pēc tam sanāca ciema ļaudis, zemnieki, strādnieki, sievietes. Pagalms bija pilns, policija nosprostoja ieeju; kādai meitenei gan palaimējās iespraukties hallē, kur, skaļi kliegdama, viņa nokrita pie Gastmaņa līķa. Tā bija Šarnela līgava, apteksne no krodziņa. Šarnels, sarkans aiz niknuma, stāvēja turpat blakus. Tad zemnieki atbrīvoja ceļu un Čancu ienesa mašīnā.

—    Te nu viņi visi trīs guļ, — Lucs nākamajā rītā teica un pameta ar roku uz mirušajiem, taču viņa balsī bija nevis triumfs, bet gan skumjas un nogurums.

Fon Švendijs mulsi pamāja ar galvu. Sava klienta uzdevumā pulkvedis ar Lucu bija aizbraukuši uz Bīlu. Bija iegājuši telpā, kurā gulēja līķi. Pa mazu aizrestotu lodziņu krita slīps gaismas stars. Abi stāvēja mēteļos un drebinājās. Lucam bija piesarkušas acis. Visu nakti viņš bija ņēmies ar Gastmaņa dienasgrāmatām, grūti salasāmiem, stenografētiem dokumentiem.

Lucs sabāza rokas dziļāk kabatās.

—     Tā nu mēs, fon Švendij, cits no cita baidīdamies, izgudrojam valstis, — viņš gandrīz klusu atsāka, — apaugam ar visādiem uzraugiem, policistiem, kareivjiem, ar visu šo sabiedrisko domu, — un ko tas līdz?

Luca seja saviebās, acis izvalbījās, un viņš iesmējās dobjiem blējošiem smiekliņiem, kas noskanēja aukstajā, kailajā telpā ap viņiem.

—     Pietiek kādam stulbenim nacionālpadomniekam nostāties lielvalsts priekšgalā, un jau mēs tiekam aizslaucīti prom, pietiek uzrasties kādam Gastmanim, un jau mūsu ķēdes tiek sarautas, priekšposteņi apieti.

Fon Švendijs juta, ka pareizāk būtu izmeklēšanas tiesnesim atvērt acis, taču viņš īsti nezināja, kā to izdarīt.

i— Visādi ļautiņi nekaunīgā kārtā izmanto mūsu aprindu cilvēkus, — viņš beidzot noteica. — 2ēl. Ļoti žēl.

—    Nevienam taču par to nebija ne jausmas, — Lucs viņu centās nomierināt.

—    Un Šmīds? — nacionālpadomnieks jautāja priecīgs, ka atradis īsto.

—     Pie Gastmaņa mēs atradām mapi, kas bija piederējusi Šmīdam. Tur bija dati par Gastmaņa dzīvi un nojautas par viņa noziegumiem. Šmīds mēģināja Gastmani atmaskot. Viņš to darīja kā privātpersona. Kļūda, par kuru viņam bija jāsamaksā, jo ir pierādīts, ka Gastmanis lika nogalināt arī Šmīdu: Šmīds noslepkavots ar ieroci, kuru atrada sulaiņa rokā pēc tam, kad Čancs viņu bija nošāvis. Tas atklājās pie ieroču apskates. Skaidrs arī slepkavības motīvs: Gastmanim bija bail, ka var tikt pieķerts. Šmīdam vajadzēja mums uzticēties. Bet viņš bija jauns un godkārīgs.

Telpā, kurā gulēja mirušie, ienāca Bērlahs. Lucs, veco ieraudzījis, kļuva melanholisks un atkal sabāza rokas kabatās.

—     Labi gan, komisār, — viņš teica, mīņādamies no vienas kājas uz otru, — ka mēs šeit satiekamies, īstā laikā esat atgriezies no atvaļinājuma, un arī es ar savu nacionālpadomnieku neesmu ieradies par vēlu. Galdā tiek likti mirušie. Daudz mēs esam ar jums strīdējušies, Bērlah, es biju par izmeklēti gudru policiju, apgādātu ar visu iespējamo, vislabprātāk es tās rīcībā būtu nodevis vēl arī atombumbu; jūs, komisār, vairāk bijāt par cilvēcīgo, jums būtu pieticis ar kaut ko līdzīgu krietno vectētiņu jēgeru vienībai. Aizmirsīsim šo strīdu. Taisnība nebija ne jums, ne man, Čancs mūs pārspēja bez jebkādas zinātnes, gluži vienkārši tikai ar revolveri. Es negribu zināt, kā. Labs ir, lai tā būtu aizsargāšanās, mums viņam jātic, mēs drīkstam viņam ticēt. Laupījums ir tā vērts, nošautie, kā saka, pelnījuši trīskārtīgu nāvi, un, ja būtu rīkojušies pēc visiem zinātnes likumiem, mēs tagad ložņātu gar svešiem diplomātiem. Čancu vajadzēs paaugstināt, bet mēs te abi stāvam kā ēze)i. Šmīda lieta izbeigta.

Lucs nolieca galvu, vecā vira noslēpumainās klusēšanas samulsināts, saguma, atkal kļuva korektais, apzinīgais ierēdnis, nokrekšķinājās un, pamanījis joprojām apjukušo fon Švendiju, piesarka; tad pulkveža pavadībā lēnām izgāja kādā no tumšajiem koridoriem un atstāja Bērlahu vienu. Līķi gulēja uz nestuvēm, apklāti ar melniem pārsegiem. No kailajām, pelēkajām sienām lobījās nost ģipsis. Bērlahs piegāja pie vidējām nestuvēm un atsedza pārklāju. Tas bija Gastmanis. Bērlahs mazliet pārliecās pār viņu, melnā pārsega stūri joprojām turēdams kreisajā rokā. Klusēdams viņš raudzījās mirušā dzeltenajā sejā, arvien vēl jautrajā lūpu izteiksmē, taču acis tagad vēl dziļāk bija iegrimušas dobumos, un no šiem bezdibeņiem vairs neuzglūnēja šausmas. Tāda bija viņu pēdējā satikšanās, mednieka un medījuma satikšanās, medījums nu beigts gulēja medniekam pie kājām. Bērlaham bija sajūta, ka tas ir viņu abu pēdējais cēliens; domās viņš vēlreiz atskatījās atpakaļ, izskrēja cauri noslēpumainajam labirintam, kas bija viņu abu dzīve. Nu nekas vairs nebija palicis starp viņiem kā vien nāves bezgalība — šis tiesnesis, kura spriedums ir klusēšana. Bērlahs joprojām vēl stāvēja noliecies, un nespodrā celles gaisma krita uz viņa sejas un rokām, tā pati gaisma, kas apspīdēja arī līķi, tā bija viņu abu gaisma, samierinātāja gaisma. Nāves klusums apņēma viņu, pildīja viņu, taču tā nedeva mieru, kādu bija piešķīrusi otram. Mirušiem vienmēr ir taisnība. Bērlahs lēnām atkal apsedza Gastmaņa seju. Tā bija pēdējā reize, kad viņš redzēja savu ienaidnieku; no šī brīža tas piederēja kapam. Viena pati doma viņā bija dzīvojusi gadiem: iznicināt to, kurš nu šajā tukšajā, pelēkajā telpā gulēja viņam pie kājām, kuru klāja nobirušās ģipša plēksnītes kā retas vieglas sniegpārslas; un nu cits nekas vecajam vairs neatlika kā gurdi apsegt mirušo un pazemīgi lūgt vienīgo žēlastību, kas spēj remdināt sirdi, ko plosījusi nikna liesma.

Vēl tajā pašā dienā precīzi pulksten astoņos Čancs ieradās pie vecā viņa mājiņā Altenbergā, uz kurieni viņš šajā stundā steidzīgi bija aicināts. Čancam par lielu izbrīnu durvis atvēra jauna istabene baltā priekšautā, un, iegājis koridorā, viņš dzirdēja, ka virtuvē šķind trauki, vārās ēdieni un burzguļo ūdens. Istabene palīdzēja novilkt mēteli. Kreisā roka viņam bija pārsējā, taču viņš bija atbraucis ar mašīnu. Meitene atvēra ēdamistabas durvis, un Čancs sastindzis palika stāvam: galds bija svinīgi klāts divām personām. Svečturī dega sveces, un vienā galda galā atzveltnes krēslā sēdēja Bērlahs, sārtas sveču gaismas apspīdēts, īsts miera iemiesojums.

Sēdies, Čanc, — vecais sacīja viesim un norādīja uz otru atzveltnes krēslu, kas bija piebīdīts pie galda. Čancs apstulbis atsēdās.

—     Es nezināju, ka ieradīšos uz maltīti, — viņš beidzot noteica.

—     Uzvara jānosvin, — vecais mierīgi atbildēja un mazliet pabīdīja pie malas svečturi, lai viņi netraucēti varētu raudzīties viens otrā. Tad viņš sasita plaukstas. Durvis atvērās, un stalta apaļīga sieva ienesa plati, līdz malām piekrautu ar sardīnēm, vēžiem, ar majonēzi un olām bagātīgi pārlietiem gurķu, tomātu, zirņu salātiem, turklāt vēl ar aukstiem uzgriežamiem, vistu, lasi. Vecais paņēma no visa. Čancs, redzēdams, kādas milzu porcijas sev uzkrauj kuņģa slimnieks, izbrīnā ļāva sev uzlikt tikai mazliet kartupeļu salātu.

—    Ko mēs dzersim? — Bērlahs jautāja. — Ligercieti?

—    Labi, Ligercieti, — Čancs kā sapnī atteica.

Ienāca apteksne un ielēja glāzēs. Bērlahs sāka

ēst, piekoda klāt maizi, norija lasi, sardīnes, sārtos vēžu uzkožamos, salātus, majonēzi un auksto cepeti, atkal sasita rokas un pieprasīja vēl. Čancs vai gluži sastindzis vēl nebija ticis galā ar saviem kartupeļu salātiem. Bērlahs lika trešo reizi pieliet glāzes.

—    Un nu pastētes un sarkano Neienburgas vīnu, — viņš noteica.

Apmainīja šķīvjus, Bērlahs lika sev uzlikt uz šķīvja trīs pastētes, pildītas ar zosu aknām, cūkgaļu un trifeļus.

—    Jūs taču esat slims, komisār, — Čancs beidzot vilcinādamies ieteicās.

—    Šodien ne, Čanc, šodien ne. Es svinu uzvaru, pēdīgi esmu dabūjis ciet Šmīda slepkavu.

Viņš izdzēra otru glāzi sarkanvīna un ķērās klāt pie trešās pastētes, viņš ēda bez apstājas, rija šīszemes labumus, samala starp žokļiem kā dēmons, kas grib apmierināt briesmīgu badu. Uz sienas divkārt palielināta iezīmējās viņa ēna, roku spēcīgās kustības, noliektā galva — tas viss izskatījās kā triumfējoša nēģeru barveža deja. Čancs šausmās nolūkojās šajā baismīgajā spēlē, kuru spēlēja uz nāvi slimais. Čancs sēdēja nepakustēdamies, nevarēja norīt ne kumosiņu, nevarēja izdzert ne malciņa. Bērlahs lika atnest teļa šniceles, rīsus, pommes frites\ lapu salātus, bez tam vēl šampanieti.

—    Jūs izliekaties, — Ganes noelsās, — jūs nemaz neesat slims!

Otrs tūlīt neatbildēja. Vispirms viņš pasmējās, tad ņēmās tālāk ar saviem salātiem, ar baudu ēzdams katru lapiņu. Cancs neuzdrošinājās vecajam jautāt otrreiz.

—    Jā, Canc, — Bērlahs beidzot atbildēja, un viņa acis mežonīgi nozibsnīja, — es izlikos. Es nekad neesmu bijis slims, — un viņš iebāza mutē gabalu teļa gaļas, ēda tālāk bez apstājas, bez sāta.

Nu Čancs aptvēra, ka iekritis viltīgi izliktos slazdos un tie nu aizkrituši ciet. No visām porām izlauzās auksti sviedri. Aizvien vairāk viņu sagrāba šausmas. Savu stāvokli viņš bija izpratis daudz par vēlu, glābiņa vairs nebija.

—    Jūs visu zināt, komisār, — viņš klusām noteica.

—    Jā, Čanc, zinu, — Bērlahs stingri un mierīgi atbildēja, taču nemaz nepaceldams balsi, it kā runātu par kaut ko pavisam vienaldzīgu. — Tu esi Smīda slepkava. — Tad viņš pasniedzās pēc šampanieša glāzes un iztukšoja to vienā vilcienā.

—    Man jau visu laiku likās, ka jūs to zināt, — otrs gandrīz nedzirdami izdvesa.

Vecā sejā neizmainījās ne vaibsts. Šķita, vairāk par šo maltīti viņu nekas neinteresēja; bez sāta viņš otrreiz piekrāva pilnu šķīvi ar rīsiem, uzlēja mērci, virsū uzlika teļa šniceli. Čancs vēlreiz mēģināja glābties, sāka aizstāvēties šī velnišķīgā izēdāja priekšā.

1  Cepti kartupeļi (hanc.).

—     Lode nāk no revolvera, kuru atrada pie kalpotāja, — viņš spītīgi nobēra. Bet balsī tomēr skanēja bailes.

Bērlaha piemiegtās acis nicīgi zibsnīja.

—    Nepļāpā niekus, Čanc. Pats labi zini, ka tas ir tavs revolveris, kas bija kalpotājam rokā, kad viņu atrada. Tu viņam to iespiedi rokā. Tikai tas, ka Gastmanis izrādījās noziedznieks, tevi izglāba.

—    Jūs to nekad nevarēsiet pierādīt, — Cancs izmisīgi pretojās.

Vecais atgāzās krēslā, nu viņš nemaz vairs neizskatījās slims un sakritis, bet gan varens un mierīgs, pārcilvēciska pārākuma iemiesojums, tīģeris, kas spēlējies ar savu upuri. Viņš izdzēra atlikušo šampanieti, tad lika nedzirdamiem soļiem staigājošajai apteksnei pasniegt sieru, piekoda klāt redīsus, sālītus gurķus un sīpolus. Viņš ēda un ēda, itin kā tikai vēl šoreiz, vēl pēdējo reizi baudītu visu to, ko zeme spēj dot cilvēkam.

—     Vai tad tu arvien vēl neesi apjēdzis, Čanc, — viņš beidzot sacīja, — ka sen jau esi sevi nodevis? Revolveris ir tavs, jo Gastmaņa suni, no kura mani izglābi, tu nošāvi ar to pašu ieroci, ar kuru bija noslepkavots Šmīds, ar tavu ieroci. Tu pats sagādāji visus pierādījumus, kas man bija vajadzīgi. Tu sevi nodevi, man izglābjot dzīvību.

—     Jums izglābjot dzīvību! Tāpēc es to bestiju vairs neatradu, — Cancs neapzināti atbildēja.

—     Vai tad jūs zinājāt, ka Gastmanim ir šis asinssuns?

—    Jā. Labo roku biju notinis ar segu.

—    Tad arī tur jūs man bijāt izlicis slazdus, — slepkava gandrīz bez skaņas noteica.

—          Arī tur. Bet pirmais tavas vainas pierādījums bija tas, kad tu mani piektdien vedi uz Ligercu caur Insu, lai nospēlētu komēdiju ar «zilo Haronu». Šmīds trešdien bija braucis caur Collikofenu, to es zināju, jo tonakt viņš bija Lisas garāžā.

—    Kā jūs to zināt? — Čancs jautāja.

—     Gluži vienkārši — piezvanīju. Tas, kurš tonakt brauca caur Insu un Erlahu, bija slepkava: tu, Čanc. Tu brauci no Grindelvaldes. Pansionātam Eigerā ari pieder zils mersedess. Nedējām ilgi tu vēroji Šmīdu, izsekoji katram viņa solim, biji greizsirdīgs uz viņa dotībām, panākumiem, izglītību, uz viņa meiteni. Tu zināji, ka viņš noņemas ar Gastmani, zināji pat, kad viņš to apmeklē, tu tikai nezināji, kēdēj. Gadījuma dēļ tavās rokās nonāca mape ar viņa dokumentiem. Tu nolēmi pārņemt šo lietu un Šmīdu nogalināt, lai reiz pats gūtu panākumus. Doma jau bija pareiza, tev nebūtu nācies grūti Gastmani apsūdzēt slepkavībā. Un, kad tu Grindelvaldē ieraudzīji zilo mersedesu, tev bija skaidrs plāns. Mašīnu tu izīrēji ceturtdienas naktij. Es aizbraucu uz Grindelvaldi, lai to noskaidrotu. Viss tālākais ir ļoti vienkārši: tu brauci uz Šernelcu caur Ligercu, mašīnu atstāji Tvannas mežā, izgāji pa īsāko ceļu cauri mežam pāri aizai un nonāci uz Tvannas — Lambuānas ceļa. Pie klintīm sagaidīji Šmīdu. Viņš tevi pazina un pārsteigts apturēja. Atvēra durvis, un tad tu viņu nošāvi. Pats jau to visu izstāstīji. Un nu tev ir tas, ko gribēji — viņa panākumi, viņa vieta, viņa mašīna un viņa draudzene.

Čancs klausījās nepielūdzamajā šaha partnerī, kas viņam bija pieteicis matu un nu beidza savu baismīgo maltīti. Sveces sāka degt nemierīgāk, liesmas šaudījās uz abu vīru sejām, ēnas sabiezēja.

Šajā naksnīgajā ellē valdīja nāves klusums, apkalpotāji vairs nerādījās.

Nu vecais vīrs sēdēja nepakustēdamies, likās, viņš pat neelpoja, mirguļojošā gaisma viņu aplēja vienmēr ar jaunu vilni, sarkana uguns, kas lūza pret viņa pieres un dvēseles ledu.

—    Jūs ar mani esat spēlējies, — Čancs lēnām noteica.

—     Es ar tevi spēlējos, — Bērlahs briesmīgā nopietnībā atbildēja. — Citādi es nevarēju. Tu man nogalināji Šmīdu, un nu man vajadzēja paņemt tevi.

—    Lai nogalinātu Gastmani, — Čancs piebilda, kurš pēkšņi bija izpratis visu patiesību.

-«=Pareizi. Pusi savas dzīves esmu atdevis, lai notvertu Gastmani, un Šmīds bija mana pēdējā cerība. Es viņu uzkūdīju pret šo nelabo cilvēka izskatā, cēlu dzīvnieku uzkūdīju pret mežonīgu zvēru. Bet tad uzradies tu, Čanc, ar savu smieklīgo noziedzīgo godkāri, un tu sagrāvi manu pēdējo iespēju. Tāpēc es paņēmu tevi, tevi, slepkavu, un izmantoju tevi kā savu šausmīgāko ieroci, jo tevi urdīja izmisums, slepkavam vajadzēja atrast otru slepkavu. Savu mērķi es pārvērtu par tavu mērķi.

—    Tā man bija gatavā elle, — Cancs teica.

—     Mums abiem tā bija elle, — vecais šaušalīgā mierā turpināja. — Fon Švendija iejaukšanās tevi noveda līdz pēdējam, tev par katru cenu vajadzēja atmaskot Gastmani kā slepkavu, katra novirzīšanās no šī ceļa vestu uz tava paša nozieguma pēdām. Vienīgi Šmīda mape tev būtu varējusi palīdzēt. Tu zināji, ka tā ir pie manis, bet nezināji, ka Gastmanis to no manis paņēmis. Tādēļ tu man uzbruki naktī no sestdienas uz svētdienu. Tev arī nebija mierīgs prāts par to, ka es aizbraucu uz Grindelvaldi.

—           Jūs zinājāt, ka tas biju es, kas jums uzbruka? — Cancs bez skaņas noteica.

—           Es to zināju no pirmā brīža. Viss, ko es darīju, tika darīts, lai tevi novestu galīgā izmisumā. Un, kad izmisums bija sasniedzis kulmināciju, tu devies uz Lambuānu, lai vismaz kaut ko panāktu.

—           Viens no Gastmaņa kalpotājiem sāka šaut, — Čancs teica.

—           Es Gastmanim svētdienas rītā pateicu, ka nosūtīšu pie viņa cilvēku, kas viņu nogalinās.

Čancs sagrīļojās. Pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

—           Tātad jūs uzkūdījāt mani un Gastmani kā zvērus!

—    Zvērs pret zvēru, — atskanēja no otra krēsla.

—           Tad jūs bijāt tiesnesis un es — bende, — otrs nosēca.

—    Tā ir, — vecais atbildēja.

>— Un es, kas apzināti vai neapzināti izpildīju tikai jūsu gribu, es nu esmu noziedznieks, cilvēks, kuru vajās.

Čancs piecēlās, ar labo roku — veselo atbalstījās pret galdu. Dega vēl tikai viena svece. Degošu skatienu Čancs pūlējās tumsā saskatīt vecā vīra siluetu, taču redzēja tikai nereālu melnu ēnu. Nedroši taustīdamies, viņš iebāza roku svārku kabatā.

—           Met mieru, — viņš dzirdēja veco sakām,

—    tam nav nozīmes. Lucs zina, ka tu esi pie manis, un sievietes vēl nav aizgājušas.

—           Jā, tam nav nozīmes, — Čancs klusām atbildēja.

—     Šmīda lieta ir izbeigta, — vecais noteica telpas tumsā. — Es tevi nenodošu. Bet pazūdi! Vienalga, kur! Lai es tevi nekad vairs neredzētu. Pietiek, ka es notiesāju vienu. Pazūdi! Pazūdi!

Čancs nolieca galvu un lēnām izgāja ārā, saaugdams ar nakti. Un, kad durvis aizkrita un pēc brīža ārā garām pabrauca mašīna, nodzisa svece, apliedama veco viru vēlreiz ar savas spožās liesmas gaismu.

Bērlahs visu nakti nosēdēja krēslā nepieceldamies, nepakustēdamies. Milzīgais, alkatīgais dzīvības spēks, kas vēlreiz viņā bija uzliesmojis, pazuda, draudēja izdzist. Trakā pārdrošībā vecais vēlreiz bija riskējis, taču vienā jautājumā viņš Čancam bija melojis, un, kad, dienai austot, Lucs iedrāzās istabā, lai apmulsis ziņotu, ka Čancs atrasts beigts starp Ligercu un Tvannu zem savas mašīnas, viņš sastapa komisāru nāvīgi slimu. Ar pūlēm vecais lika paziņot Hungertobclim, ka pienākusi otrdiena un varot stāties pie operācijas.

—     Vēl vienu gadu, — Lucs dzirdēja veco vīru sakām un redzēja viņa skatienu, pavērstu pret logā austošo glāžaino ritu. — Vēl tikai vienu gadu.

Grieķis meklē grieķieti

Komēdija prozā

lija stundām ilgi, naktīm ilgi, dienām ilgi, nedēļām ilgi. Ielas, avēnijas, bulvāri valgi mirdzēja, gar trotuāriem tecēja urdziņas, strautiņi, mazas upītes, automašīnas peldēja, cilvēki staigāja ar lietussargiem, mēteļos ievīstījušies, slapjām kurpēm un vienmēr mitrām zeķēm, no kariatīdu milžiem, eņģelīšiem un Afrodītēm, uz kuru pleciem gūlās piļu vai hoteļu balkoni vai kuri parasti bija salipināti uz namu fasādēm, pilēja un tecēja ūdens strūklas, skulptūras bija notašķītas ar putnu mēsliem, lietū tie bija atmiekšķējušies, un zem parlamenta grieķiskā frontona starp patriotisku bareljefu kājām un krūtīm patvērumu meklēja baloži. Tas bija nožēlojams janvāris. Pēc tam nāca migla, arī dienām ilgi, nedēļām ilgi, tad gripas epidēmija, kārtīgiem, sociāli nodrošinātiem ļaudīm gan ne pārāk bīstama, taču pāris vecāku tēvoču un krustmāšu, kuri atstāja prāvu mantojumu, tā sev līdz aizrāva, paņēma arī vienu otru cienījamu valstsvīru, taču pļautiņ pļāva tikai klaidoņus, kas mitinājās zem tiltiem upmalā. Un lietus turpināja līt. Joprojām līt.

Viņu sauca Arnolfs Arhilohs, un Bīlera kundze aiz letes noteica:

—    Nabaga puisis. Staigā nu visu mūžu ar tādu vārdu! Ogist, aiznes viņam vēl vienu glāzi piena.

Un svētdienās viņa sacīja:

—    Aiznes viņam vēl vienu glāzīti perjē.

Toties Ogists, viņas vīrs, kaulains tēvainis, kas reiz bija ieņēmis pirmo vietu leģendārajā velobraucienā Tour de Suisse[ un otro vietu vēl leģendārā¬kajā  Tour de France , — viesus viņš apkalpoja riteņbraucēja tērpā, dzeltenajā uzvarētāja kreklā (pulcējās ap viņu kā nekā pašu ļaudis, velosporta draugi) — Ogists ar to nebija vienis prātis.

—     Tavas simpātijas, mīļā Zoržete, — viņš teica, no rīta celdamies vai gulēdams gultā vai arī aiz krāsns, kad publika jau bija izklīdusi un viņš varēja pasildīt savas tievās spalvainās kājas, — tavas simpātijas pret Arhiloha kungu man nav saprotamas. Būtu viņš vismaz kārtīgs vīrietis, bet viņš taču ir gatavais lupata. Kurš cilvēks visu mūžu dzer tikai pienu un minerālūdeni?

—    Arī tu reiz cita nekā nedzēri, — Zoržete savā dobjajā balsī atbildēja, iespiezdama rokas sānos vai arī — ja atradās gultā — sakrustodama tās uz varenajām krūtīm.

—     Taisnība, — krietni padomājis, piekrita Ogists Bllers, visu laiku masēdams sev kājas, — taču tas bija vajadzīgs, lai uzvarētu Tour de Suisse, un es jau arī uzvarēju, turklāt vēl pār tik augstām pārejām, un bezmaz uzvarēju arī Tour de France. Tad var arī no šā tā atteikties. Bet Arhiloha kungs? Pat ar sievieti viņš nav gulējis. Un cilvēkam jau četrdesmit pieci gadi!

Pēdējais arguments sarūgtināja ari Bīlera kundzi, un viņa vienmēr jutās neveikli, kad Ogists savā riteņbraucēja tērpā vai ari gulēdams gultā sāka par to runāt. Vispār jau nevarēja noliegt, ka mesjē Arnolfam, kā viņa mēdza saukt Arhilohu, bija savi principi. Piemēram, viņš nesmēķēja. Par lamāšanos nevarēja būt ne runas. Zoržete nevarēja viņu iedomāties arī naktskreklā vai pat kailu — tik korekts viņš likās, tik kārtīgi saposies, lai gan ģērbies bija nabadzīgi.

Viņa pasaulei bija stingri pamati, un šī tikumiskā iestādījuma, šīs pasaules kārtības priekšgalā atradās valsts prezidents.

—     Ticiet man, Bīlera kundze, — godbijīgi vērdamies prezidenta attēla ēdelveisu ietvarā, kas karājās virs degvīna un liķiera pudelēm aiz letes, Arhilohs mēdza sacīt, — ticiet man, mūsu valsts prezidents ir skaidra prāta cilvēks, filozofs, gandrīz svētais. Viņš nesmēķē, nedzer, jau trīsdesmit gadus viņš ir atraitnis, bērnu viņam nav. Palasiet par visu to avīzēs.

Bīlera kundze nemaz tā īsti neiedrošinājās kaut ko iebilst. Arī viņa, tāpat kā daudzi šajā zemē, valsts prezidenta priekšā izjuta zināmu respektu, kā nekā viņš bija vienīgais stingrais balsts politisko svārstību pilnajā valstī, kurā valdības mainījās cila pēc citas, tiesa, šāds tikumības paraugs viņai likās visai neomulīga parādība. Labāk tam tomēr neticēt.

—    Avīzēs jau tā raksta, — Zoržete vilcinādamās teica. — Protams. Taču, kā tas viss izskatās patiesībā, nevienam nav zināms. Visi saka, avīzes melo!

Tā nu gan būšot maldīšanās, Arhilohs atbildēja, pasaule būtībā esot tikumīga, un viņš maziem malciņiem izdzēra savu perjē tik svinīgi, it kā tas būtu šampanietis.

—    Arī Ogists tic tam, kas rakstīts avīzēs.

—           Nē, — Zoržete protestēja. — To nu es gan zinu labāk, Ogists netic ne vārdam, kas rakstīts avīzēs.

—    Vai tad sporta ziņām avīzēs viņš arī netic?

Pret šo argumentu Bīlera kundzei nebija ko iebilst.

—           Tikumība redzama visiem, — Arhilohs turpināja, spodrinādams savas bezietvaru brilles ar izliektām kājiņām. — Tā staro šajā sejā, un tā staro mana bīskapa sejā.

To teikdams, viņš pagriezās pret portretu, kas karājās virs durvīm.

Bet bīskaps taču esot mazliet par resnu, lai varētu tik viegli tikt ieskaitīts tikumīgajos, Bīlera kundze protestēja.

Arhiloha pārliecība nebija iedragājama.

—            Tādu nu viņu reiz dieviņš radījis, — viņš atteica, — un, ja viņš nebūtu tikumīgs, ja viņš nedzīvotu kā filozofs, kjūtu vēl resnāks. Paskatieties turpretī uz Fārksu. Cik tas ir nesavaldīgs, augstprātīgs, nekad viņš nezina mēru! Visādu grēku pilns. Un godkārīgs.

Ar īkšķi viņš pameta pār labo plecu uz izdaudzinātā revolucionāra attēla pusi.

Bīlera kundze tomēr nepiekāpās.

—           Tas nu gan nevar būt tiesa, — viņa iebilda,

—   cilvēks ar tādu ģīmi un tik izjukušiem matiem nevar būt godkārīgs. Un sociālā ziņā tik līdzjūtīgs.

Tas esot vienīgi īpašs godkārības veids, apgalvoja Arnolfs. — Nevaru saprast, kāpēc jūs šo demagogu liekat pie sienas. Viņš taču nupat kā tika ārā no cietuma.

—     Ak, ko var zināt, — tādās reizēs novilka Bīlera kundze un izmeta tukšu savu kampari glāzīti.

—    Nekad neko nevar zināt. Arī politikā jābūt uzmanīgiem.

Bīskaps — pievērsīsimies atkal viņa ģīmetnei, Fārkss karājās pie pretējās sienas, — bīskaps ieņēma Arhiloha kunga pasaules kārtībā otro vietu. Katoļu bīskaps viņš nebija, lai gan Bīlera kundze savā ziņā bija kārtīga katoliete, kas gāja uz baznīcu (ja viņa vispār gāja) no sirds izraudāties (bet arī kino zālē viņa raudāja no sirds); taču bīskaps nebija arī no protestantiem, jo Ogists Bīlers (Gedu Bīlera Gustiņš), ieceļotājs no Vācijas Šveices (Grosafolterna), pirmais lielceļu gigants, kuru Šveice devusi pasaulei («Sports», 9. 9. 1929), kā Cvinglija piekritējs nevarēja atzīt nevienu citu bīskapu (arī tas īpašā veidā: viņam pašam nebija ne jausmas, ka ir cvinglijietis), un tā šis bīskaps bija priekšpēdējo vecjaunpresbiterāņu kristiešu galva, sekta, kurai viņš piederēja, bija visai reta un apšaubāma, importēta no Amerikas, un nu viņš karājās virs durvīm, tāpēc ka Arhilohs bija stādījies Zoržetei priekšā ai šo portretu padusē.

Tas notika pirms deviņiem mēnešiem. Arā bija maija diena, uz ielas lieli saules laukumi, mazajā krodziņa slīpi gaismas kūļi, kas apmirdzēja Ogista jauno dzelteno triko apģērbu un arī nožēlojamos, vizošām spalviņām apaugušos riteņbraucēja stilbus.

—     Kundze, — Arhilohs toreiz vilcinādamies bija sacījis, — esmu pie jums atnācis, tāpēc ka jūsu lokālā ieraudzīju mūsu valsts prezidenta portretu.

Virs letes, ievērojamā vietā. Man, patriotam, tas ir gandarījums. Es meklēju kādu piemērotu vietu, kur ieturēt maltīti. Meklēju mājas. Taču tai jābūt vienai un tai pašai vietai, vislabāk kādam stūrītim. Es esmu vientujš cilvēks, grāmatvedis, dzīvoju kārtīgi, turklāt esmu stingrs atturībnieks. Arī smēķēt nesmēķēju. Par rupju vārdu lietošanu vispār nevar būt ne runas.

Viņi vienojās arī par cenu.

—    Kundze, — viņš pēc tam sacīja, pasniegdams portretu un žēli raudzīdamies viņā caur savām noputējušajām mazajām brillītēm, — kundze, vai es jūs drīkstētu lūgt piekārt šo priekšpēdējo vecjaunpresbiterāņu kristiešu bīskapu. Vislabāk — blakus valsts prezidentam. Es vairs nevaru ēst telpā, kurā viņš nav pie sienas, un taisni šī iemesla dēļ es biju spiests atstāt Pestīšanas armijas ēdnīcu, kur pusdienoju līdz šim. Es ļoti cienu savu bīskapu. Viņš ir īsts paraugs, caur un caur atturīgs, kristīgs cilvēks.

Tā nu Zoržete arī uzkāra priekšpēdējo kristieti, tiesa, gan tikai virs durvīm, kur nu viņš kluss un mierīgs karājās; goda vīrs, kuru Ogists gan šad tad noliedza, jo, ja kāds viesis iejautājās, kas tas tāds esot, īsi un skaidri atteica: — Biedrs no velosporta laikiem.

Pēc trim nedēļām Arhilohs ieradās ar otru bildi. Šoreiz tā bija fotogrāfija ar pašrocīgu parakstu. Uz tās bija redzams Ptī-Peizāns, mašīnbūves fabrikas īpašnieks. Būtu ļoti iepriecinoši, Arhilohs sacīja, ja pie sienas būtu piekārts arī Ptī-Peizāns. Fārksa vietā, piemēram. Izrādījās, ka tikumiskajā pasaules celtnē mašīnbūves fabrikas īpašnieks ieņēma trešo vietu.

Zoržetes kundze mēģināja pretoties.

—    Ptī-Peizāns ražo ložmetējus, — viņa teica.

—    Nu un tad?

—    Tankus.

—     Nu un?

—    Atomlielgabalus.

—           Jūs aizmirstat Ptl-Peizāna bārdas skujamo aparātu un PtlPeizāna dzemdību stangas, Bīlera kundze, un tie taču sevišķi humānas dabas priekšmeti.

—           Arhiloha kungs, — Zoržete svinīgi noteica,

—    es jūs brīdinu — neielaidieties ar Ptī-Peizānu nekādās darīšanās.

—     Es pie viņa strādāju, — Arnolfs atbildēja.

2oržete sāka smieties.

—           Bet tad jau nav nekādas jēgas, ka jūs dzerat pienu un minerālūdeni, neēdat gaļu (Arhilohs bija veģetārietis) un neguļat ar sievietēm. Ptī-Peizāns ražo bruņojumu armijai, un, kad armija ir apbruņota, tad ir karš. Tā vienmēr bijis.

Arhilohs tam nepiekrita.

—           Pie mums ne, — viņš iesaucās, — pie mūsu valsts prezidenta ne.

—    Ko nu tas!

Viņa gluži vienkārši neko nezinot par strādnieku nespējnieku namiem un topošu māšu, strādnieču atpūtas namiem, k-urus Ptī-Peizāns iekārtojis, Arhilohs nebija samulsināms. Ptī-Peizāns vispār esot tikumīgs cilvēks, varētu pat teikt — īsts kristietis.

Taču Bīlera kundze nebija pārliecināma, un tā nu palika, ka pie sienas karājās Arhiloha kunga pasaules kārtības pirmie divi balsti (Arhilohs pats — bāls, kautrīgs un padrukns — sēdēja savā stūrī draugu riteņbraucēju sabiedrībā) un kopā ar tiem

vēl pats pēdējais, proti, Fārkss, komunists, negatīvais princips, tas, kurš bija sakūdījis uz dumpi Sansalvadorā un uz revolūciju — Borneo. Jo arī ar ceturto numuru Arnolfam pie Zoržetes neveicās.

Varbūt viņa varot šo bildi pakārt zem Fārksa, viņš sacīja, pasniegdams Bīlera kundzei kādu reprodukciju — visai lētu turklāt.

Kas tad to mālējis, Zoržete jautāja un pārsteigta raudzījās trīsstūrveida četrstūros un izlocītajos lokos, kas reprodukcijā bija redzami.

—     Pasaps.

Izrādījās, ka mesjē Arnolfs ir šī pasaulslavenā gleznotāja cienītājs, taču Zoržetei tomēr nekļuva skaidrs, kas attēlots gleznā.

—    Patiesā dzīve, — Arhilohs apgalvoja.

—     Bet apakšā rakstīts «Haoss», — Zoržete iesaucās un rādīja uz gleznas apakšējo labo stūri.

Arhilohs pakratīja galvu.

—     Lieli mākslinieki rada savus darbus neapzināti, — viņš iebilda. — Es gluži vienkārši zinu, ka šī glezna attēlo patieso dzīvi.

Un tomēr panākumu nebija nekādu. Tas Arhilohu tik ļoti sarūgtināja, ka viņš trīs dienas vispār neieradās. Tad atkal atnāca, un Bīlera kundze pamazām iepazina mesjē Arnolfa dzīvi, ja to maz varēja saukt par dzīvi, tik ļoti liela precizitāte, kārtība un ačgārnība tajā valdīja. Izrādījās, piemēram, ka Arhiloha pasaules kārtībā vēl palikuši daži numuri — sākot ar pieci līdz astoņi.

Numurs pieci bija Bobs Forsters-Monro, Savienoto Valstu sūtnis, tiesa, viņš nebija priekšpēdējo kristiešu vecjaunpresbiterānis, bet gan priekšpēdējo kristiešu vecpresbiterānis, starpība visai jūtama, taču ne bezcerīgi liela, par ko reliģijas jautājumos visai tolerantais Arhilohs varēja debatēt stundām ilgi. (Bez visām pārējām baznīcām viņš kategoriski noliedza vienīgi priekšpēdējo kristiešu jaunpresbiterāņus.)

Sestais numurs pasaules kārtībā bija metrs Ditūrs.

Septītais — Herkīls Vāgners, universitātes rektors.

Ditūrs bija aizstāvējis kādu sen giljotinētu sadistisku slepkavu, kādu vecjaunpresbiterāņu palīgmacītāju (tikai miesa bija izvarojusi palīgmācītāja garu, dvēsele bija palikusi neskarta, neapgānīta, tā bija glābta), rektors toties bija apmeklējis priekšpēdējo kristiešu studentu kopmītni un piecas minūtes runājis ar numurs divi Arhiloha kunga pasaules kārtībā (bīskaps).

Numurs astoņi bija Bibī Arhilohs, viņa brālis, labs cilvēks, kā Arnolfs mēdza uzsvērt, bezdarbnieks, kas Zoržeti ļoti pārsteidza, jo, pateicoties Ptī-Peizānam, zeme bija nodrošināta ar darbu.

Arhilohs dzīvoja jumtistabiņā netālu no «Chez Auguste», kā saucās čempiona mazais restorāniņš, bet bija vajadzīga vairāk nekā stunda, lai tiktu līdz savai darba vietai baltajā, divdesmitstāvu augstajā, Lekorbizjē konstruētajā Ptī-Peizāna mašīnbūves fabrikas AS pārvaldes namā. Kas attiecas uz pašu mansardu, tad: piektais stāvs, smirdošs koridors, maza istabiņa greiziem stūriem, nenoteiktas krāsas tapetes, krēsls, galds, gulta, bībele, aiz priekškara — svētdienas uzvalks. Pie sienas: pirmkārt, valsts prezidents, otrkārt, bīskaps, treškārt, Ptī-Peizāns, ceturtkārt, Pasapa gleznas reprodukcija (trīsstūrveida četrstūri) un tā tālāk līdz pat Bibī (ģimenes fotogrāfija ar bērniņiem). Skats pa logu: netīra fasāde divu metru attālumā no loga, atejas siena, dīvaini plankumi — balti, dzelteni un zaļi, atvērti smirdīgi lodziņi vienmērīgās rindās, tikai pašā vasaras vidū ap pusdienlaiku viena siena dažubrīd saules apspīdēta, piedevām vēl ūdens novilkšanas troksnis. Kas attiecas uz darba vietu: kopā ar piecdesmit citiem grāmatvežiem lielā telpā ar stikla starpsienām, tas bija labirints, kurā iespējama tikai līčloču kustība, septītais stāvs, dzemdību stangu nodaļa, piedurkņu uzmavas, zīmulis aizauss, pelēks virsvalks, pusdienas rūpnīcas ēdnīcā, kur viņš jutās nelaimīgs, jo pretī pie sienas nekarājās ne valsts prezidents, ne bīskaps, vienīgi Ptī-Peizāns (numurs trīs). Arhilohs nebija īsts grāmatvedis, tikai jaunākais grāmatvedis. Vai pat vēl precīzāk — jaunākā grāmatveža jaunākais grāmatvedis. īsumā, viens no jaunākajiem grāmatvežiem, ja vispār varēja būt runa par «jaunākajiem»: Ptl-Peizāna AS grāmatvežu un jaunāko grāmatvežu skaits praktiski bija bezgalīgs; taču arī šajā pieticīgajā, gandrīz pašā zemākajā vietā viņš saņēma daudz lielāku algu, nekā par to varētu liecināt viņa jumtistabiņa. Iemesls, kādēļ viņš bija spiests dzīvot šajā tumšajā, atejas vietu aplenktajā alā, bija Bibī.

Bīlera kundze iepazinās arī ar numurs astoņi (brāli). Tas notika kādā svētdienā. Arnolfs bija ielūdzis Bibī Arhilohu pusdienās. «Chez Auguste Bibī ieradās ar sievu, divām mīļākām un septiņiem bērniem, no kuriem vecākie — Teofils un Gotlībs bija gandrīz pieauguši. Magda-Marija, trīspadsmit gadus veca, atveda līdz savu pielūdzēju.

1 Pie Ogista (franc.).

Bibī izrādījās dieva pamests dzērājs, sievu pavadīja kāds atvaļināts kapteinis,, kas tika saukts par «onkuli», un tas nu nebija vis viegli pieveicams. Pat vecajiem riteņbraucējiem šie kumēdiņi likās par traku. Teofils lielījās, ka nosēdējis kādu laiciņu cietumā, Gotlībs — ka piedalījies bankas aplaupīšanā, Matejs un Sebastiāns, divpadsmit un deviņus gadus veci zeņķi, dūrās ar nažiem, un abi jaunākie — sešus gadus vecie dvīņi Žans-Kristofs un 2ans-Daniels plēsās ap absinta pudeli.

—     Tie nu gan bija ļautiņi! — Zoržete sašutusi iesaucās, kad visa šī banda bija aizvilkusies.

—     Kā jau bērni, — Arhilohs mēģināja mīkstināt viņas sirdi un samaksāja rēķinu (puse mēnešalgas).

—    Paklausieties, — Bīlera kundze nebija nomierināma, — jūsu brālis laikam uztur veselu laupītāju bandu. Un tādam jūs vēl dodat naudu? Gandrīz visu, ko nopelnāt?

Taču Arhiloha ticība nebija iedragājama.

—    Vajag saskatīt kodolu, Bīlera kundze, — viņš teica, — un kodols ir labs. Jebkurā cilvēkā. Ārējais maldina. Mans brālis, viņa sieva un bērniņi ir cēli radījumi, varbūt tikai šai pasaulei nav īsti piemēroti.

Bet šodien — atkal tā bija svētdiena, — taču jau ap pulksten pusdesmitiem viņš ieradās mazajā kafejnīcā citu iemeslu dēļ; pogcaurumā — sarkana roze, un žoržete viņu gaidīja ar nepacietību. Pie visa vainīgs, patiesību sakot, bija tikai nebeidzamais lietus, migla, aukstums, mūžam mitrās zeķes un gripas epidēmija, kura ar laiku bija pārvērtusies par zarnu gripu un kuras rezultātā Arhilohs — mēs jau pazīstam viņa istabu — nevarēja gulēt mūžīgā trokšņa dēj. Tas viss Arnolfā bija radījis citu noskaņu, tas bija noticis pamazām, reizē ar aizvien vairāk applūstošajām ielām, un viņš nu bija kļuvis tik padevīgs, ka Bīlera kundze atkal sāka runāt par to sevišķo tēmu, kas viņu satrauca.

—       Jums vajag apprecēties, mesjē Arnolf, — viņa sacīja. — Vai tad tā ir dzīve tur tajā jumtistabā, vai arī sēdēt vienmēr te — starp riteņbraukšanas sporta mīļotājiem! Tas taču nemaz neatbilst cilvēkam ar plašāku interešu loku. Jums vajadzīgā sieva, kas par jums rūpētos.

—    Jūs rūpējaties par mani, Bīlera kundze.

—      Ko nu es, ja jūs apprecētos, būtu pavisam kas cits. Tāds maigs siltumiņš, redzēsiet pats.

Beidzot viņa bija dabūjusi piekrišanu ievietot precību sludinājumu avīzē «Le Soir» un tūlīt nesa šurp papīru, spalvu un tinti.

—       «Vecpuisis, grāmatvedis, četrdesmit piecus gadus vecs, vecjaunpresbiterānis, smalkjūtīgs, meklē vecjaunpresbiterānieti…» — viņa ierosināja.

—       Tas nav vajadzīgs, — Arhilohs teica. — Gan jau es tad savu sievu atgriezīšu īstajā ticībā.

Zoržete tam piekrita.

—       «… meklē mīļu jautru sievu savā vecumā, var būt atraitne …»

Tai tomēr vajagot būt meitenei, Arhilohs iebilda.

Zoržete palika pie sava.

—      Meiteni metiet no galvas ārā, — viņa enerģiski noteica, — jūs nekad neesat bijis kopā ar sievieti, vajag taču zināt, kā to dara.

Viņš sludinājumu iedomājoties pavisam citādu, mesjē Arnolfs iedrošinājās iebilst.

—    Un kādu tad?

—    Grieķis meklē grieķieti!

—     Kungs dievs, vai tad jūs esat grieķis? — Bīlera kundze brīnījās un sāka pētīt Arhiloha kunga drīzāk tuklo, neveiklo un ziemeļniecisko stāvu.

—     Saprotiet, Bīlera kundze, — viņš kautrīgi ierunājās, — es jau zinu, ka grieķi parasti iedomājās mazliet savādāku, nekā esmu es, un ir jau ari pagājis ilgs laiks, kopš mans sencis ieceļoja šajā zemē, lai kristu pie Nansī Kārļa Drosmīgā pusē. Un tāpēc es tad ari vairs īsti neizskatos pēc grieķa. Tam es piekrītu. Bet tagad, Bīlera kundze, šajā miglā, aukstumā un lietū, kā lielākoties ziemā, es ilgojos tikt atpakaļ savā dzimtenē, kuru nekad neesmu redzējis, tikt uz Peloponesu ar tās sārtajām klintīm un zilajām debesīm (reiz es par to lasīju «Mačā»), un tā nu es gribu apprecēt tikai kādu grieķieti, jo viņa droši vien šajā zemē jūtas tikpat pamesta kā es.

—    Jums ir dzejnieka dvēsele, — Zoržete atbildēja -un slaucīja asaras.

Un patiesi Arhilohs saņēma atbildi, turklāt jau aiznākamajā dienā. Maza smaržīga vēstulīte, zila kartīte kā Peloponesas debesis. Hloja Saloniki rakstīja, ka esot vientuļa un ka vēloties viņu redzēt.

Pēc Zoržetes padoma, viņš Hlojai rakstiski paziņoja: «Chez Auguste», svētdien, tādā un tādā janvārī. Pazīšanās zīme: sarkana roze.

Arhilohs uzvilka savu tumšzilo iesvētāmo uzvalku, bet mēteli aizmirsa. Viņš bija satraukts. Viņš prātoja, vai varbūt tomēr negriezties atpakaļ, nepaslēpties savā jumtistabiņā, un pirmoreiz mūžā

viņam lāgā nepatika, ka «Chez Auguste» priekšā gaidīja Bibī, migla tikko pazīstams.

—      Iedod divus papīrus un vienu monētu, — Bibī •teica un izstiepa savu brāļa roku, — Magdai-Marijai jāņem angļu stundas.

Arhilohs brīnījās.

—     Viņai ir jauns precinieks, nāvoti smalks, — Bibī paskaidroja, — bet šis runā tikai angliski.

Arhilohs ar rozi pogcaurumā vilka ārā naudu.

Arī Zoržete bija satraukta, tikai Ogists kā vienmēr, kad bija viesi, sēdēja savā riteņbraucēja ģērbā pie krāsns, rīvēdams kailos stilbus.

Bīlera kundze nokopa leti.

—            Interesanti gan, kāda viņa būs, — viņa teica.

—     Droši vien resna, bet mīlīga. Cerams, ne pārāk veca, jo par to nekā neraksta. Bet kurš gan to labprāt darītu.

Arhilohs, galīgi nosalis, pasūtīja tasi karsta piena.

Un, kamēr viņš spodrināja piena tvaikos nosvīdušās brilles, Hloja Saloniki ienāca kafejnīcā.

Arhilohs, būdams tuvredzīgs, vispirms ieraudzīja tikai Hlojas siluetu ar lielu sarkanu punktu kaut kur pa labi zem sejas ovāla; viņš nojauta, ka tā laikam ir roze, taču klusums, kas iestājās krodziņā, spokainais klusums, kur neiestrinkšķējās pat glāze, kurā nebija dzirdama pat elpa, viņu tik ļoti uztrauca, ka uzreiz nemaz nevarēja uzlikt brilles. Taču, tikko tas viņam tomēr bija izdevies, viņš brilles atkal noņēma, lai saviļņots sāktu spodrināt no jauna. Tas taču bija kaut kas neticams. Šajā mazajā krodziņā, lietū un miglā bija noticis brīnums. Pie šī padruknā vecpuiša un kautrā cilvēkmīlētāja, kas

dzīvoja ieslēgts smirdošā mansardā, iztika ar pienu un minerālūdeni, pie šī jaunākā grāmatveža jaunākā grāmatveža, kas bija apkrāvies ar principiem un dažādiem kompleksiem, kam kājās vienmēr bija mitras, cauras zeķes, mugurā negludināts krekls un visas drēbes par mazām, un kurpes izmītas, un uzskati ačgārni, bija atnākusi tik brīnumaina būtne, tik pasakains skaistums un grācija, tik īsta maza dāma, ka Zoržete neiedrošinājās pakustēties un Ogists nokaunējies paslēpa savas riteņbraucēja kājas aiz krāsns.

—     Arhiloha kungs? — vilcinoties jautāja klusa balss.

Arhilohs piecēlās, iebrauca ar piedurknes galu tasē, un viņa acenes aplija ar pienu. Beidzot viņš tās bija tomēr uzlicis un caur piena strūkliņām raudzījās uz Hloju Saloniki, nespēdams ne pakustēties.

—    Vēl vienu tasi piena, — viņš beidzot izdvesa.

—    Ak, — Hloja iesmējās, — man arī.

Arhilohs apsēdās, nespēdams novērst no viņas

skatienu, neaicinādams apsēsties arī viņu, ko taču viņš labprāt būtu darījis. Viņam bija bail, nereālā situācija viņu nomāca, un viņš neiedrošinājās atcerēties savu sludinājumu; samulsis viņš izņēma rozi no pogcauruma. Kuru katru mirkli viņš gaidīja, ka Hloja vīlusies pagriezīsies un aizies. Varbūt viņam tas viss likās tikai sapnis. Viņš bija pavisam bezpalīdzīgs, redzot šīs meitenes skaistumu, šī acumirkļa brīnumu, prātam tas nebija aptverams, nebija arī ko cerēt, ka tas turpināsies ilgāk par īsu, īsu brīdi. Viņš jutās smieklīgs un riebīgs, milzīgi liela viņam pēkšņi parādījās viņa jumtistaba ar visu, kas tai apkārt, posts strādnieku kvartālā, kurā viņš dzīvoja, grāmatveža darba vienmuļība; bet viņa tikai apsēdās pie galdiņa, sēdēja viņam pretī un raudzījās viņā ar savām lielajām, melnajām acīm.

—           Ai, — viņa laimīgi noteica, — tik jauku es tevi nebiju iedomājusies. Esmu tik priecīga, ka mēs, grieķi, esam atraduši viens otru. Bet pagaidi, tavas brilles taču nolietas ar pienu.

Viņa noņēma tam acenes un ar savu šalli, tā vismaz tuvredzīgajam Arhiloham likās, tās nospodrināja, uzpūzdama virsū elpu.

—           Saloniki jaunkundz, — viņš beidzot izgrūda, itin kā nolasīdams pats sev nāves spriedumu, — es varbūt vairs neesmu pavisam īsts grieķis. Mana ģimene ieceļojusi Kārļa Drosmīgā laikos.

Hloja smējās:

—    Grieķis paliek grieķis.

Tad viņa tam uzlika brilles, un Ogists atnesa pienu.

—    Saloniki jaunkundz …

—           Sauc taču mani par Hloju, — viņa sacīja, — un uz tu, ja nu mēs precamies, un es gribu ar tevi precēties, jo tu esi grieķis. Es gluži vienkārši tevi gribu darīt laimīgu.

Arhilohs piesarka.

—           Tā ir pirmā reize, Hloja, — viņš beidzot izteica, — kad es runāju ar meiteni, citādi tikai ar Bīlera kundzi.

Hloja klusēja, likās kaut ko pārdomājam, un tad abi dzēra karsto, kūpošo pienu.

Pēc tam kad Hloja un Arhilohs bija aizgājuši, Bīlera kundze atguva valodu.

—           Kaut ko tik smalku nebiju gaidījusi, — viņa teica. — Neticami. Un kas tā par rokassprādzi, un kakla rota — tūkstošiem franku vērtībā. Būs pamatigi nostrādājusies. Un vai tu redzēji mēteli? Tas nu gan ir kažociņš! Labāku sievu nemaz nevar vēlēties.

—    Pavisam jauniņa, — Ogists vēl nespēja atģisties.

—     Ej nu ej, — Zoržete atbildēja un piepildīja sev glāzi kampari ar sodu, — trīsdesmitiem pāri. Tikai uztaisījusies. Katru dienu liek sevi masēt.

—     Es arī, — ieteicās Ogists, — toreiz, kad uzvarēju Tour de Suisse, — un žēli noskatījās uz savām tievajām kājām. — Un kas tās par smaržām!

Hloja un Arhilohs stāvēja uz ielas. Joprojām lija. Arī migla pazudusi, tumšs, un aukstums tāds, ka spiedās cauri drēbēm.

Krastmalā pretī Starptautiskajai veselības aizsardzības pārvaldei esot pavisam lēts restorāns, kur nav alkoholisku dzērienu, viņš beidzot teica.

Viņam sala noplukušajā, mitrajā iesvētību uzvalkā.

—    Paņem mani zem rokas, — Hloja aicināja.

Jaunākais grāmatvedis samulsa. īsti nezināja, kā to dara. Tikko uzdrošinājās pacelt skatienu uz šo būtni, kas pa miglu lipināja viņam blakus, ap melnajiem matiem apmetusi sudraboti zilu lakatiņu. Viņam bija mazliet neērti. Tā bija pirmā reize, ka viņš pa pilsētu gāja ar meiteni, un, patiesību sakot, migla viņam bija pa prātam. Kādā baznīcā nozvanīja pusvienpadsmit. Viņš gāja pa tukšajām priekšpilsētas ieliņām, kuras spogujojās slapjajā asfaltā. Soļi atbalsojās pret namu sienām. Likās, viņi ietu cauri pagraba velvēm. Nekur ne dvēseles. No tumsas pretī izlīda gandrīz badā nomērējis suns, netīrs spaniels, melnbalts, galīgi slapjš, ar noļukušām ausīm un izkārtu mēli. Neskaidri iezīmējās sarkanās satiksmes uguntiņas. Tad, bezjēdzīgi signalizēdams, garām aizbrauca autobuss, acīm redzot, Ziemeļu stacijas virzienā. Arhilohs, galīgi samulsis no tukšajām ielām, no svētdienas, no nelādzīgā laika, piespiedās pie Hlojas mēteļa mīkstajām spalvām, meklēdams glābiņu zem viņas mazā sarkanā lietussardziņa. Viņi gāja vienā solī, gandrīz kā īsts mīlas pāris. Kaut kur miglā atskanēja ķērkstīga Pestīšanas armijas dziesma, un pa namu logiem reizēm bija dzirdams televīzijas svētdienas rīta koncerts, kāda simfonija, Bēthovens vai Šūberts, skaņas sajaucās ar automašīnu signāliem, kuras maldījās miglā. Pa vienādajām ielām viņi gāja lejā uz upi, tā vismaz šķita, ielas bija vairāk nojaušamas nekā redzamas, viss arvien vēl izplūda pelēkā miglā. Tad ceļš veda pa bezgala garu bulvāri ar līdzīgām garlaicīgām namu fasādēm, un nu bija skaidrs, ka viņi tagad iet garām sen bankrotējušu baņķieru un noziedējušu kokošu villām ar doriskām un korintiskām kolonnām pie durvīm, masīviem balkoniem un augstiem logiem pirmajā stāvā, parasti tie bija apgaismoti, vairums ar kādu bojājumu, saskatāmi tikai neskaidros apveidos. No visiem logiem pilēja ūdens.

Hloja sāka stāstīt. Stāstīja par savu jaunību, tikpat brīnumainu kā pati. Viņa stāstīja lēnām, bieži mulsdama. Taču grāmatvedim tas likās neticami dabiski, jo viss, ko viņš piedzīvoja, taču bija pasaka.

Viņa bija bārene (pēc viņas stāstījuma), grieķu bērns, vecāki bija izceļojuši no Krētas un kādā bargā ziemā nosaluši. Barakā. Tad nākuši lielās pamestības gadi. Uzaugusi nabago kvartālā, netīrumos, skrandaina kā tas melnbaltais spaniels, zagusi augļus un vilkusi ārā monētas no upurtraukiem. Policija viņu vajājusi vienā vajāšanā, no suteneriem nav bijis ne brīdi miera. Gulējusi zem tiltiem kopā ar klaidoņiem un tukšās mucās, bailīga un tramīga kā dzīvnieks. Tad viņu kādā vakara pastaigā vārda tiešā nozīmē no ielas pacēlis kāds arheologu laulāts pāris, viņa nodota skolā pie mūķenēm, un nu viņa dzīvojot pie saviem labdariem par kalponi pieklājīgi apģērbta, pieklājīgi paēdusi, — visumā aizkustinošs stāsts.

—    Arheologu pāris? — Arnolfs brīnījās. Par tādiem viņš vēl nekad nebija dzirdējis.

Laulāts pāris, kas nodarbojas ar arheoloģiju, Hloja paskaidroja, un Grieķijā izdarījuši izrakumus.

—    Tur viņi atklājuši sūnās iegrimušu templi ar dārgām skulptūrām un zelta kolonnām, — viņa teica.

Kā tad šo laulāto pāri saucot?

Hloja brīdi vilcinājās. Likās, viņa gudroja kādu vārdu.

—    2ilbērs un Elizabete Vīmaņi.

—    Slavenie Vīmaņi?

(Nupat «Mačā» bija parādījies raksts ar krāsainiem attēliem.)

—    Tie paši.

Viņš tiem ierādīšot vietu savā tikumiskās pasaules kārtībā, Arnolfs sacīja. Kā numuru deviņi un desmit, bet varbūt arī kā seši un septiņi, jo metrs Ditūrs un rektors varētu būt arī numurs deviņi un desmit, arī tas jau ir liels pagodinājums.

—    Tev ir likumiskās pasaules kārtība? — Hloja izbrīnījusies jautāja. — Ko tad tas nozīmē?

Dzīvē cilvēkam vajadzīgs balsts, tikumisks paraugs, Arhilohs paskaidroja, arī viņam neesot klājies viegli, kaut gan starp slepkavām un klaidoņiem augt nenācies — tā kā viņai, bet gan kopā ar brāli Bibī kādā bāreņu namā; un viņš sāka attēlot savu morālās pasaules ēku.

Laiks bija mainījies, sākumā ne viens, ne otrs to pat nebija pamanījis. Lietus norimis, migla vairs nebija tik bieza. Tagad tā veidoja spokainus tēlus, garus pūķus, neveiklus lielus lāčus un milzeņus, kas slīdēja pār villām, bankām, valdības ēkam un pilīm, savijās cits ar citu, cēlās augšā un saira. Starp miglas blāķiem sāka mirdzēt zila debess, vispirms neskaidra, maiga, vēl tikai tāla nojausma par pavasari, pamazām tomēr saules caurstrāvotie gaismas laukumiņi kļuva skaidrāki, starojošāki, varenāki. Uz slapjā asfalta pēkšņi parādījās ēku, laternu, pieminekļu, cilvēku ēnas, un visi priekšmeti uzreiz kļuva neparasti skaidri un mirdzēja gaismas plūdos.

Viņi atradās krastmalā valsts prezidenta pils priekšā. Upe bija brūna un varen uzplūdusi. Pāri tai tilti ar sarūsējušām dzelzs margām, zem tiem peldēja tukšas baržas, apkārtas ar zīdaiņu autiņiem, pa klāju šurp turp soļoja nosaluši kapteiņi ar pīpi zobos. Ielas pārpilnas ļaužu, kuri, kā jau svētdienā, izgājuši pastaigāties: svinīgi vectētiņi ar sapostiem mazbērniem, ģimenes, kas rindā gāja pa trotuāriem. Apkārt stāvēja policisti, reportieri, žurnālisti, tie, acīm redzot, gaidīja valsts prezidentu, kas tad arī parādījās savā vēsturiskajā karietē, kuru vilka seši sirmji, miesas sardzes pavadīts (sardze savās zeltītajās cepurēs ar baltajiem spalvu pušķiem jāja zirgos), prezidents droši vien devās izpildīt kādu svarīgu politisku aktu, iesvētīt kādu pieminekli, piespraust kādam pie krūtīm ordeni vai arī atklāt kādu bāreņu namu. Zirgu pakavu dipoņa, fanfaru skaņas, «urrā» saucieni, paceltās cepures piesmeltas pilnas ar miglu un lietus šķīstīto gaisu.

Un tad notika kaut kas neaptverams.

Tajā brīdī, kad valsts prezidents brauca garām Hlojai un Arhiloham un Arnolfs, priecīgs par necerēto satikšanos ar viņa pasaules kārtības pirmo numuru (pašlaik viņš gribēja par to stāstīt), pūlējās saskatīt sirmo ķīļbārdi ekselenci, kas, vienā zeltā laistīdamies, karietes loga ierāmēts, mats matā izskatījās kā attēlā virs Bīlera kundzes pērno un kampari pudelēm, tai brīdī pēkšņi prezidents sveicināja grāmatvedi, pamādams tam ar labo roku tā, it kā Arhilohs viņam būtu vecs paziņa. Un šis baltais cimds nomirdzēja tik skaidri, un ne mazāk skaidrs bija tas, ka sveiciens domāts viņam, jo divi varen ūsaini policisti nostājās pamatstājā.

—    Valsts prezidents mani sveicināja, — Arhilohs, galīgi apjucis, nostostījās.

—    Kāpēc lai viņš tevi nesveicinātu? — Hloja Saloniki jautāja.

—     Bet es taču esmu tikai nenozīmīgs pilsonis!

—    Valsts prezidents ir mūsu visu tēvs, — Hloja izskaidroja neparasto notikumu.

Un tad notika vēl kaut kas, arī to Arhilohs nekādi nevarēja izprast, taču lepnums viņu pārņēma arvien vairāk.

Patiesību sakot, viņš nupat gribēja sākt stāstīt par savas pasaules kārtības otro numuru, par bīskapu Mozeru, un par to milzu atšķirību, kas izveidojusies starp priekšpēdējo kristiešu vecjaunpresbiterāņiem un vecpresbiterāņiem, lai tad vēl īsi skartu jaunpresbiterāņu problēmu (šo skandalozo gadījumu presbiterāņu baznīcas vēsturē), kad viņi satika Ptī-Peizānu (pasaules kārtības trešo numuru, īstenībā tā kārta vēl nemaz nebija pienākusi), — vai nu viņš bija iznācis no Starptautiskās bankas, kas atradās piecsimt metru attālumā no valsts prezidenta pils, vai arī varbūt no Svētā Lūkasa katedrāles, kura atradās blakus bankai. Viņš bija ģērbies nevainojamā mētelī, ar cilindru un baltu kaklautu; viņš no elegances taisni vai plīsa. Šoferis jau bija atvēris Rolls Royce durtiņas, kad Arnolfs ieraudzīja Ptī-Peizānu. Arnolfs apjuka. Notikums bija vienreizējs un attiecībā uz paskaidrojumiem, kurus viņš pašlaik deva Hlojai par savu pasaules kārtību, visai pamācošs. Lielindustriālis Arhilohu nepazina, kur nu viņš šo būtu varējis pazīt, nieka grāmatvedi dzemdību stangu nodaļā, un taisni tādēļ Arhiloham radās drosme norādīt uz šo izcilo vīru, lai gan to pasveicināt viņam drosmes nepietika (dievu taču nesveicina). Un tā Arhilohs, tiesa, bija satrūcies, taču pārliecināts, ka nepazīts drīkst paiet garām Visuvarenajam, kad, gluži tāpat kā nupat ar valsts prezidentu, neaptveramais notika otrreiz: Ptī-Peizāns pasmaidīja, noņēma cilindru, pamāja ar to, pieklājīgi palocījās nobālušā Arhiloha priekšā, pēc tam atkrita sava limuzīna mīkstajā sēdeklī, pamāja vēlreiz un aizdrāzās garām.

—    Tas taču bija Ptī-Peizāns, — Arhilohs elsodams izdvesa.

—    Un tad?

—    Manas pasaules kārtības trešais numurs!

—    Nu un?

—    Viņš mani sveicināja!

—    Cerams.

—    Es taču esmu tikai jaunākais grāmatvedis un strādāju vismaznozīmīgākajā dzemdību stangu apakšnodaļā kopā ar piecdesmit citiem grāmatvežiem, — Arhilohs iesaucās.

—    Tad jau viņš ir sociāls cilvēks, — Hloja noteica. — Pelnījis to, ka tavā tikumiskajā pasaules kārtībā ieņem trešo vietu, — Hloja, acīm redzot, joprojām nesaprata šīs satikšanās brīnumu.

Taču brīnumi nemitējās šajā svētdienā, kura pašā ziemas vidū kļuva arvien starojošāka, arvien siltāka, kuras debesis kļuva arvien zilākas, arvien nereālākas: visa milzu pilsēta, likās, pēkšņi bija sākusi sveicināt Arhilohu, kas ar savu grieķieti staigāja pa tiltiem ar dzelzī kaltajām margām un pa vecā parka celiņiem gar pussabrukušajām pilīm. Arnolfs kļuva lepnāks, pašapzinīgāks, viņa gaita brīvāka, sejas izteiksme starojošāka. Viņš bija vairāk nekā jaunākais grāmatvedis. Viņš bija laimīgs cilvēks. Viņu sveicināja eleganti jauni cilvēki, māja no kafejnīcām, no autobusiem, sveicināja kopta izskata vīri ar sirmiem deniņiem, pat kāds beļģu ģenerālis, izkāpdams no džipa, apkāries ar daudziem ordeņiem, tas droši vien bija no NATO štāba. Pie amerikāņu sūtniecības skaidru «hallo» viņam uzsauca sūtnis Bobs Forsters-Monro, kas divu skotu aitu suņu pavadībā bija iznācis pastaigā; numuru divi toties (bīskaps Mozers dzīvē vēl apaļīgāks nekā attēlā Bīlera kundzes krodziņā) viņi satika ceļā uz bezalkoholisko restorānu pretī Starptautiskajai veselības aizsardzības pārvaldei starp Nacionālo muzeju un krematoriju. Arī bīskaps Mozers sveicināja — tas jau kā nekā piederējās pie kārtības, — Arhilohs viņu pazina tikai no kāda Lieldienu sprediķa, protams, ne jau personīgi, viņš reiz bijis tikai viens no klausītājiem sievu bariņā, kuras dedzīgi dziedāja psalmus; par bīskapa dzīvi viņš gan savas simts reizes bija lasījis brošūrā, kas tika izplatīta starp draudzes locekļiem. Taču bīskaps likās vēl vairāk samulsis nekā viņa sveicinātais vecjaunpresbiterāņu baznīcas loceklis, jo uzkrītoši steidzīgi — pa kaklu pa galvu bez jēgas metās iekšā kādā šķērsieliņā.

Tad viņi kopā pusdienoja bezalkoholisko dzērienu restorānā. Sēdēja pie loga un skatījās uz upes pretējo krastu un kāda slavena veselības aizsardzības pārvaldes vadītāja pieminekli, uz kura bija sametušās kaijas, laiku pa laikam pacēlās spārnos, apmeta loku un tad atkal satupa uz tā. Abi bija noguruši no garās pastaigas un sēdēja, rokās saķērušies arī tad, kad to priekšā jau atradās zupa. Restorānu aizņēma galvenokārt vecjaunpresbiterāņi (starp tiem bija tikai daži vecpresbiterāņi), lielāko tiesu vecmeitas un savādnieki, uz augšu pasisti vecpuiši, kas bija pieteikuši cīņu alkoholismam un pa svētdienām nāca šurp pusdienot, lai gan saimnieks, stūrgalvīgs katolis, ne par kādu cenu nebija piedabūjams izkārt bīskapa Mozera portretu; gluži pretēji — valsts prezidentam blakus karājās arhibīskaps.

Pēc tam abi grieķi, viens otram arvien ciešāk piespiezdamies, sēdēja citu divu grieķu sabiedrībā vecajā pilsētas parkā satrunējušas skulptūras piekājē, kurai pēc pilsētas plāna un ceļvežiem vajadzēja attēlot Dafni un Hloju. Viņi noskatījās, kā saule — sarkans bērnu balons — nogrima aiz kokiem. Arhilohs tika sveicināts arī šeit. Līdz šim tikai velosporta draugu un jaunāko grāmatvežu ievērotais necilais vīrs (bāls, ar brillēm, paresns) pēkšņi likās interesējam visu pilsētu, bija visas sabiedrības degpunkts. Pasaka turpinājās. Garām pagāja numurs četri (Pasaps), apmulsušu un sajūsminātu mākslas kritiķu pavadīts, — meistars nupat bija beidzis savu taisnstūru periodu ar apjiem un hiperbolām un nu gleznoja vairs tikai sešdesmitgrādu leņķus ar elipsēm un parabolām un sarkanā un zaļā vietā bija kobaltzilā un okera krāsa. Modernās glezniecības meistars pārsteigts apstājās, kaut ko noņurdēja, nopētīja Arhilohu no galvas līdz papēžiem, pamāja ar galvu un aizstaigāja tālāk, turpinādams savas pamācības. Bijušie numurs seši un septiņi (tagad deviņi un desmit) — metrs Ditūrs un rektors — toties sveicināja pavisam nemanot, tikai pametot ar acīm, viņiem taču pie sāniem bija varenās laulātās draūdzenes.

Arhilohs stāstīja par savu dzīvi.

—    Daudz es nepelnu, — viņš teica, — darbs ir vienmujš, ziņojumi par dzemdību stangām, bet tiem jābūt precīziem. Šefs, vicegrāmatvedis, stingrs cilvēks, man jāpabalsta arī brālis Bibī un viņa bērniņi, ļoti jauki cilvēki, varbūt gan mazlietiņ mežonīgi un bez manierēm, bet godīgi. Mēģināsim ietaupīt — un pēc gadiem divdesmit brauksim uz Grieķiju. Uz Peloponesu, uz salām. Par to es jau sen sapņoju, un tagad, kad zinu, ka braukšu kopā ar tevi, sapnis kļuvis vēl skaistāks.

—    Tas būs skaists ceļojums, — viņa nopriecājās.

—    Ar kuģi.

—    Ar «Jūliju».

Viņš jautājoši paskatījās.

—    Luksus kuģis, ar to brauc misis un misters Vīmaņi.

—         Pareizi, — viņš atcerējās, — arī par to bija rakstīts «Mačā». Ret «Jūlija» būs mums par dārgu un pēc divdesmit gadiem jau nodota lūžņos. Mēs brauksim ar ogļu kuģi. Tā iznāks lētāk.

Par Grieķiju viņš domājot bieži, Arhilohs turpināja un raudzījās miglā, kas atkal nāca virsū, skardama zemi kā viegli, balti dūmi. Viņš tik skaidri tad iztēlojoties vecos tempļus — gandrīz vai saplaisājušus — un sārtās klintis, kas mirdzot caur olīvkoku birzēm. Bieži viņam liekoties, ka uz šo pilsētu izsūtīts trimdā, kā jūdi Babilonā, un visa viņa dzīves jēga slēpjoties cerībā reiz atgriezties vecajā, sen atstātajā dzimtenē. Migla kā balti milzīgi vates kušķi glūnēja aiz kokiem upmalā, apskāva kravas kuģīšus, kas, kaismīgi iekaukdamies, lēni slīdēja garām, tad tā kāpa augšup, uzliesmoja violetos toņos un, kad sarkanā saule bija nogājusi, sāka plesties plašumā. Arhilohs pavadīja Hloju līdz bulvārim, bagātam smalku ļaužu kvartālam, kā viņš konstatēja, kur dzīvoja Vīmaņu pāris. Viņi gāja garām režģu žogiem, lieliem dārziem ar veciem kokiem, aiz kuriem tikko bija nojaušamas villas. Papeles, gobas, lapegles, melnas egles slējās sudrabotās vakara debesīs, pazuda arvien biezākos miglas vālos. Kādu režģotu dzelzs vārtu priekšā, kas bija rotāti ar eņģeļiem un delfīniem, neparastām lapām un spirālēm, pie diviem milzīgiem akmens cokoliem Hloja apstājās sārtas lampas gaismā, kas spīdēja pār portālu.

—    Rītvakar?

—    Hloja!

—    Tu piezvanīsi? — viņa jautāja un parādīja senlaicīgu zvanu pie vārtiem. — Astoņos?

Tad viņa noskūpstīja jaunāko grāmatvedi, apķērās viņam ap kaklu, noskūpstīja vēlreiz, tad trešoreiz.

—    Brauksim uz Grieķiju, — viņa čukstēja, — uz mūsu veco dzimteni. Pavisam drīz. Un ar «Jūliju».

Viņa atvēra dārza vārtiņus un pazuda starp kokiem miglā, pamāja vēlreiz ar roku, kā noslēpumains putns maigā balsī nosauca kaut ko, iedama prom uz kādu māju, kas atradās parkā un nebija saredzama.

Arhilohs turpretī so|oja atpaka] uz savu strādnieku kvartālu. Bija krietns gabaliņš, ko iet: viņš devās garām visām tām vietām, kur bija gājis kopā ar Hloju. Domās viņš vēl pārcilāja visas šīs pasakainās svētdienas fāzes, apstājās pie tukšā soliņa zem Dafņa un Hlojas statujas, tad pastāvēja pie bezalkoholisko dzērienu restorāna, no kura pašreiz iznāca pēdējās vecjaunpresbiterāņu vecmeitas; viena no tām viņu sveicināja un droši vien uz nākošā ielas stūra arī gaidīja. Pēc tam viņš gāja gar krematoriju, gar muzeju un krastmalu. Migla bija atkal bieza, taču ne tik netīri pelēka kā visas šīs dienas, bet maiga, pienaina, — brīnummigla, kā viņam šķita, ar gariem zeltainiem staru pavedieniem, smalkām zvaigžņu adatām caurausta. Viņš bija pienācis pie «Riča» un, iedams garām krāšņajam portālam pie ieejas, kur stāvēja divus metrus garš portjē zaļā mētelī, sarkanās biksēs, ar lielu sudraba spieķi rokā, pamanīja no viesnīcas iznākam pasaulslaveno arheologu pāri — Zilbēru un Elizabeti Vīmaņus, kurus viņš pazina no fotogrāfijām avīzēs. Tie bija īsti angļi, arī viņa izskatījās vairāk pēc vīrieša nekā sievietes; abiem bija vienādi apgriezti mati, abiem zelta tpensnejas, Zilbērs ar sarkanām ūsām un mazu pīpīti (vienīgais, ar ko viņš krasi atšķīrās no sievas).

Arhilohs sadūšojās.

—      Madame, Monsieur, — viņš teica. — Pieņemiet manus visdziļākos cieņas apliecinājumus.

—      Well,[13] — zinātnieks noteica un izbrīnījies paskatījās uz grāmatvedi, kas stāvēja tā priekšā savā noplukušajā iesvētību uzvalkā, nomītās kurpēs, arī misis Elizabete viņā pārsteigta paraudzījās caur savu pensneju, noteica well un tad vēl yes.

—      Esmu jūs iecēlis par savas tikumiskās pasaules kārtības sesto un septīto numuru.

—    Yes.

—      Jūs esat pieņēmuši pie sevis kādu grieķieti, — Arhilohs turpināja.

—    Well, — atteica misters Vīmanis.

—    Es arī esmu grieķis.

—      O, — misters Vīmanis teica un izvilka naudas maku.

Arhilohs noliedzoši pakratīja galvu.

—      Nē, mans kungs, nē, mana kundze, — viņš sacīja, — es zinu, mans izskats neiedveš uzticību, tas varbūt arī nav īsti grieķisks, bet ar manu algu Ptī-Peizāna mašīnfabrikā pietiks, lai nodibinātu pieticīgu ģimenes dzīvi. Jā, pat par bērniņiem mēs drīkstēsim padomāt, kaut arī tikai par kādiem trim vai četriem, jo Ptī-Peizāna fabrikai pieder sociāli progresīvs atpūtas nams savu strādnieku un ierēdņu topošajām mātēm.

—      Well, — misters Vīmanis noteica un iebāza inaku kabatā.

—      Dzīvojiet veseli, — Arhilohs noteica. — Lai dievs jūs svētī, un vecjaunpresbiterāņu baznīcā es par jums lūgšu dievu.

Bet āra pie durvīm viņu gaidīja Bibī lūdzošā brāļa roka.

—           Teofils gribēja aptīrīt Nacionalo banku, — viņš saka zagļu žargonā. — Polismeņiem izdevās par to uzost, un klāt tie bija.

—    Un tad?

—           Viņam jālaižas uz dienvidiem, kamēr stāvoklis nomierinās. Iedod piecus čaukstošos. Uz Ziemas svētkiem atdošu kā likts.

Arhilohs iedeva naudu.

—    Kas tad nu, bračiņ, — Bibī vīlies protestēja,

—    tik vien?

—           Vairāk nevaru, Bibī, — Arhilohs samulsis atvainojas un pats sev par brīnumu gandrīz dusmīgi piemetināja: — Patiešām nevaru. Biju ar meiteni bezalkoholisko dzērienu restorānā. Pusdienas un pudele vīnogu sulas. Gribu dibināt ģimenes dzīvi.

Brālis Bibī nobijās.

—    Kam tev ģimene, — viņš sašutis iesaucās.

—    Man jau tā ir. Vai viņai vismaz ir nauda?

—    Nē.

—    Kādā branžā?

—    Kalpone.

—    Kur?

—    Senpera bulvārī 12.

Bibī iesvilpās.

—    Ej nu cisās, Arnolf, bet iedod vēl skanošo.

Uzkāpis savā piektā stāva jumtistabā, Arhilohs izģērbās un nolikās gultā. Patiesībā viņš bija gribējis atvērt logu. Gaiss bija sasmacis. Arī ateju smaka stiprāka neka parasti. Viņš gulēja pustumsa. Pretējā

nama fasādē iedegās uguns — drīz vienā, drīz otrā •logā. Nemitīgi pa kanalizācijas caurulēm plūda ūdens. Ik pa brīdim jumtistabā tika apspīdēts te viens, te otrs no viņa pasaules kārtības attēliem — gan bīskaps, gan prezidents, gan Bibī ar saviem bērniņiem, gan trīsstūrainie četrstūri Pasapa gleznā, gan atkal kāds cits no numuriem.

«Rīt jādabū Vīmaņu fotogrāfija un jādod ierāmēt,» viņš nodomāja. Ciaiss bija tik smacīgs, tik spiedīgs, ka tikko varēja paelpot. Par iemigšanu vispār nebija ko domāt. Laimīgs viņš bija licies gultā, bet nu rūpes bija klāt. Nav taču iespējams ar Hloju dzīvot šajā jumtistabā, vīt te ģimenes ligzdiņu, atrast mājvietu trim vai četriem bērniņiem, par ko bija plānojis ceļā uz māju. Jāatrod jauns dzīvoklis. Naudas tādam nolūkam viņam nebija, kapitāla nekāda. Visu bija izdāļājis brālis Bibī. Nu pašam nepiederēja nekas. Pat ne šī izgulētā gulta, nožēlojamais galds un ļodzīgais krēsls. Viņš dzīvoja mēbelētā istabā. Tikai tikumiskās pasaules celtnes attēli bija viņa īpašums. Nabadzība nomāca viņu, Hlojas smalkums un skaistums prasīja smalku un skaistu apkārtni, to viņš saprata. Viņa vairs nedrīkst atgriezties zem Ulta upmalā vai tukšajās mucās atkritumu bedrēs. Ūdens skalošanās viņam likās ar katru brīdi nejēdzīgāka un pretīgāka. Viņš nozvērējās atstāt šo jumta istabeli jau rīt, tā viņš nolēma, jāsameklē jauns dzīvoklis. Taču, pārlikdams, kā šo mērķi realizēt, viņš nonāca izmisumā. Nebija nekādas izejas. Ieslēgts nežēlīgā mašinērijā, bez iespējas īstenot dzīvē brīnumu, ko šajā svētdienā viņš bija pieredzējis. Bezpalīdzīgs un nobēdājies viņš gaidīja rītu, kas pienāca ar jo stipru kanalizācijas ūdeņu šņākoņu.

Ap astoņiem, kad šajā gadalaikā vēl bija tumšs, Arhilohs, kā jau katru pirmdienu, kopā ar grāmatvežu un jaunāko grāmatvežu kungiem un jaunkundzēm sekretārēm smagiem soļiem devās uz PtiPeizāna mašīnfabrikas pārvaldes ēku — neievērojams piliens pelēkajā ļaužu straumē, kura izlija no metro, autobusiem, tramvajiem un piepilsētas vilcieniem un tad ielu laternu gaismā skumji vēlās uz tērauda un stikla milzeņa pusi, kurš to aprija, sašķiroja, sadalīja pa liftiem, pa eskalatoriem uz augšu — uz leju, kurš to stūma caur koridoriem; pirmais stāvs: tanku nodaļa; otrais stāvs: atomlielgabali; trešais stāvs: ložmetēju nodaļa un tā tālāk. Arhilohs, šajā masā iespīlēts, bīdīts, grūstīts, strādāja septītajā stāvā, dzemdību stangu nodaļā, birojā 122 DzSt, vienā no daudzajām ar stikla šķērssienām pārdalītajām kailajām, nemīlīgajām telpām; vispirms viņam tomēr bija jāieiet higiēnas kabinetā, jāizskalo rīkle, jānorij tablete (pret zarnu gripu) — tie bija pasākumi, kurus bija noteikusi sociālā aizgādniecība. Tad viņš, no aukstuma drebinādamies, uzvilka savu pelēko virsvalku, jo pa nakti pēkšņi bija uznācis pirmais lielais kodīgais aukstums un visu nopulējis ar gludu ledus kārtiņu. Bija jāpasteidzas, līdz astoņiem palikusi tikai viena minūte, un nosebošanās šeit netika piedota (laiks ir nauda). Viņš atsēdās pie galda, pie kura strādāja kopā ar trim citiem jaunākajiem grāmatvežiem, kuru numuri bija 122 DzSt 28, 122 DzSt 29, 122 DzSt 30, noņēma no rakstāmmašīnas pārvalku. Uz viņa virsvalka bija numurs 122 DzSt 31. Viņš sāka klabināt uz mašīnas ar vēl joprojām stīviem pirkstiem, lielā pulksteņa rādītājs stāvēja uz astoņi: šorīt bija jāsastāda atskaite par dzemdību stangu pieprasījuma pieaugumu

Apeticellas Innerrodenas kantonā. Visi četri grāmatveži klabināja uz savām rakstāmmašīnām gluži tāpat kā četrdesmit seši pārējie, kas sēdēja tajā pašā telpā, gluži kā simti un tūkstoši citu pārvaldes ēkā — katru dienu no astoņiem līdz divpadsmitiem, no diviem līdz pieciem, starplaikā pusdienas kopējā ēdnīcā; viss bija ieplānots šajā Ptī-Peizāna paraugrūpnīcā, kuru apmeklēja ministri, ārzemju delegāti, brijļaini ķīnieši un baudkāri indieši, kas, sociāli ieinteresēti, ar savām zīdā tērptajām sievām plivinājās pa zālēm.

Taču brīnumi, kas sākušies svētdien, reizēm (liesa, visai reti) turpinās arī vēl pirmdien.

Skaļrunī pēkšņi noskanēja ziņojums, ka Arhiloham jāierodas pie biroja vadītāja, grāmatveža G 121 DzSt. Uz brīdi telpā iestājās nāves klusums. Nevarēja dzirdēt pat elpas vilcienus. Neviens vairs neiedrošinājās pieskarties rakstāmmašīnas taustiņiem. Grieķis piecēlās. Bals, grīļodamies. Saprata, ka nekas labs nav gaidāms. Bija paredzama atlaišana. Taču grāmatvedis G 122 DzSt, kura kabinets atradās blakus darba telpai 122 DzSt, viņu uzņēma taisni sirsnīgi, kā Arhilohs, sagatavojies uz G 121 DzSt šaušalīgajiem dusmu izvirdumiem, tikko iedrīkstēdamies pārkāpt kabineta slieksni, pārsteigts konstatēja.

—    Mesjē Arhiloh, — G 121 DzSt iesaucās, nākdams grāmatvedim pretī un pat pakratīdams tam roku. — Man jāatzīstas, ka jūsu lielisko talantu esmu ievērojis jau sen.

—    Es juins pateicos, — Arhilohs, par uzslavu pārsteigts, taču joprojām neuzticēdamies, noteica.

—     Jūsu atskaite, — G 121 DzSt (gadus piecdesmit vecs maza auguma kustīgs cilvēciņš ar pliku pakausi, tuvredzīgām acīm, baltā grāmatveža virsvalkā ar pelēkiem piedurkņu apvalkiem), rokas berzēdams, smaidīja, — jūsu atskaite par dzemdību stangu ieviešanu un izplatīšanu Apencellas Innerrodenas kantonā ir taisni priekšzīmīga.

Tas viņu ļoti iepriecinot, Arhilohs atteica, arvien vēl pārliecināts par to, ka kritis par upuri ļaunam untumam, un uzskatīja, ka grāmatveža laipnība nav nekas cits kā slazdi. Grāmatvedis neuzticības pārņemtajam jaunākajam grāmatvedim piedāvāja krēslu un satraukts šaudelējās šurp turp pa savu biroju.

—    Ievērojot jūsu nevainojamos darbus, Arhiloha kungs, esmu paredzējis spert attiecīgus soļus.

—    Tas man būtu liels gods, — Arhilohs nostostījās.

Viņam esot prātā vicegrāmatveža postenis, G 121 DzSt nozuzināja. — Nupat kā nodevu iesniegumu personālšefam, kura pārziņā ir mūsu birojs.

Arhilohs pateicīgs piecēlās, taču grāmatvedis ar viņu gribēja nokārtot vēl kādas citas darīšanas. Viņš izskatījās tik nobijies un nelaimīgs, itin kā jaunākais grāmatvedis būtu viņš pats.

—    Gandrīz aizmirsu, — G 121 DzSt klusu noteica un pūlējās saglabāt stāju. — Galvenais grāmatvedis GG 9 DzSt grib parunāties ar Arhiloha kungu. Turklāt vēl šo pašu rītu.

Grāmatvedis ar sarkanrūtotu lakatu noslaucīja no pieres sviedrus.

—    Šo pašu rītu, — viņš turpināja, — galvenais grāmatvedis grib ar jums parunāt. Apsēdieties vēl mazu brītiņu, mīļais draugs, mums vēl ir minūte laika. Pirmkārt, saņemiet sevi rokās, nezaudējiet nervus, savaldieties, iejūtieties situācijā.

—    Protams, — Arhilohs atbildēja, — pacentīšos.

—    Mīļais dievs, — grāmatvedis noteica un apsēdās pie rakstāmgalda, — mīļais dievs, Arhiloha kungs, mīļais draugs, es taču drīkstu jūs tā saukt intīmā sarunā, — mans vārds Rummelis, Emīls Rummelis, — tas nu ir notikums, kādu savā mūžā vēl nekad neesmu piedzīvojis, bet Ptī-Peizāna mašīnfabrikā strādāju jau trīsdesmit trīs gadus. Galvenais grāmatvedis ne no šā, ne no tā pēkšņi izteic vēlēšanos runāt ar jaunāko grāmatvedi, tas ir pavisam nedzirdēts dienesta kārtības pārkāpums, kādu es tiešām vēl nekad neesmu piedzīvojis. Es tūlīt zaudēšu samaņu, mīļais draugs, jūsu ģeniālajām kvalitātēm gan es vienmēr esmu ticējis, bet tomēr! Visā savā mūžā es taču pats vēl ne reizi neesmu stāvējis galvenā grāmatveža priekšā, un, ja tas notiktu, es droši vien drebētu kā apšu lapa; grāmatveži taču kārto darīšanas tikai ar vecākajiem vicegrāmatvežiem! Un nu jūs! Taisnā ceļā jūs tiekat saukts pie galvenā grāmatveža! Acīm redzot, tam ir kādi cēloņi, kādi slepeni nodomi, paredzu, ka tiksiet paaugstināts, pārņemsiet manu vietu, tā tas, acīm redzot, notiks (šos vārdus teikdams, G 121 DzSt izslaucīja acis), varbūt kļūsiet pat par galveno vicegrāmatvedi, kā tas nupat notika ar grāmatvedi no atomlielgabalu nodaļas, kuram bija gods personīgi diezgan tuvu iepazīties ar galvenā personālšefa laulāto draudzeni — uz jums tas neattiecas, uz jums no, mans draugs, šai gadījumā tā ir tikai jūsu uzcītība, lieliskais ziņojums par Apencellas Innerrodenas kantonu, es zinu. Un tomēr, mīļais draugs, zem četrām acīm es jums gribētu sacīt: tikai nejauša gadījuma dēļ mans priekšlikums paaugstināt jūs par vicegrāmatvedi sakrita ar galvenā grāmatveža ielūgumu, goda vārds! Mans lūgums par jūsu paaugstināšanu bija jau uzrakstīts, kad, gluži kā zibens spēriens no skaidrām debesīm, atskanēja cienījamā galvenā grāmatveža sekretāres telefona zvans. Bet nu gan jau pēdējais laiks, mans labais draugs … Starp citu, mana sieva ļoti priecātos, ja jūs pie mums pusdienotu, — un mana meita arī — skaista, šarmanta, ņem dziedāšanas stundas, — kad tikai jums labpatiktos — kad tik jums gribētos parādīt mums godu — piektais koridors dienvidaustrumu pusē, sestais kabinets — ak dievs, man turklāt vēl slima sirds — un nieres arī sāk streikot.

GG 9 DzSt — piektais koridors dienvidaustrumu spārnā, sestais kabinets — reprezentabls kungs ar melnu ķīļbārdiņu, mirdzošiem zelta zobiem, parfīma smaržu un vēderiņu, kuram platīna ietvarā uz rakstāmgalda atradās puskailas dejotājas fotogrāfija, jaunāko grāmatvedi saņēma ar lielu cieņu, iztrenca no kabineta veselu baru sekretāru un ar cēlu žestu norādīja uz ērtu krēslu.

—           Mans mīļais Arhiloha kungs, — viņš sāka,

—   jūsu lieliskie darbi mums, galvenajiem grāmatvežiem, jau sen likušies ievērības cienīgi, jo sevišķi jūsu atskaites par dzemdību stangu ieviešanu Tālajos Ziemeļos, it īpaši Aļaskā; tie radījuši apbrīnu, jā, es atļaušos teikt — pat sensāciju. Mūsu aprindās par tiem vien diskutē, un minētais ziņojums nebūs palicis neievērots arī direkcijai.

—         Te būs noticis pārpratums, galvenā grāmatvēža kungs, — Arnolfs piezīmēja, — es strādāju tikai ar Apencellas Innerrodenas kantonu un Tiroli.

—    Sauciet taču mani vienkārši par Ptī-Pjēru, — GG 9 DzSt teica, — mēs taču esam pašu ļaudis, nevis kaut kādu mietpilsoņu sabiedrība. Vai nu to ziņojumu par Aļasku esat rakstījis jūs vai kāds cits, inspirācija tomēr nāk no jums, tas ir jūsu gars, jūsu klasisko ziņojumu ne ar ko nesalīdzināmais stils, par Apencellu Innerrodenu un Tiroli. Tas ir tikai lieks pierādījums, ka jūs esat radījis savu skolu. Es vienmēr esmu mēģinājis iestāstīt savam kolēģim galvenajam grāmatvedim Šrenclem: Arhilohs ir īsts dzejnieks, liels prozaiķis. Starp citu, Šrencle lūdz nodot jums sveicienu. Tāpat arī galvenais grāmatvedis Hēberlīns. Ar dziļām sāpēm es vienmēr esmu skatījies uz to padotības stāvokli, kādā esat atradies mūsu cienījamajā namā, tas taču ne vismazākā mērā neatbilst jūsu izcilajām dotībām. Starp citu, vai es drīkstu jums piedāvāt glāzīti vermuta?

—    Pateicos, Ptī-Pjēra kungs, — Arhilohs atteica, — esmu atturībnieks.

—    Sevišķi skandalozi man šķiet tas, ka jūs strādājat G 121 DzSt grāmatveža padotībā, esat pamests šīs viduvējības, šī Rummlera kunga, vai kā viņu sauc, ziņā.

—Viņš man nupat piedāvāja vicegrāmatveža vietu.

—    Tas pēc viņa izskatās, — GG 9 DzSt pikti noteica, — vicegrāmatveža vietu! Tas viņam būtu gan pa prātam! Jūs, cilvēks ar tādām spējām! Ptī-Peizāna mašīnfabrikas dzemdību stangu produkcijas’ straujais uzplaukums pēdējā kvartāla laikā taču ir tikai jūsu nopelns.

—    Bet, Ptī-Pjēra kungs …

—    Neesiet tik kautrīgs, mans godātais draugs, neesiet tik kautrīgs! Visam jau ir savas robežas. Ilgus gadus es pacietīgi gaidīju, cerēju, ka jūs man uzticēsieties, griezīsieties pie manis — sava uzticamākā drauga un cienītāja, bet jūs vēl aizvien paciešat šo neciešamo zelli grāmatvedi, paliekat joprojām jaunākais starp jaunākajiem grāmatvežiem, paliekat vidē, kas jums galīgi nav piemērota. Jums gan būtu vajadzējis sist ar dūri pa galdu! Var iedomāties, kā jums visa tā salašņu banda kritusi uz nerviem. Tad nu beidzot jāiejaucas man pašam. Tiesa, es esmu tikai bezspēcīgs mazs galvenais grāmatvedis mūsu pārvaldes labirintā, gatavā nulle, gatavais nieks. Bet es saņēmu dūšu. Kādam taču galu galā jāatrod drosme iestāties par jūsu talantu, kaut arī pasaule aizietu bojā, kaut arī tas varētu maksāt galvu. Pilsoniskā drosme, mans mīļais! Ja tā mums zūd, tad Ptī-Peizāna mašīnfabrikai gals klāt un pār mums valdīs tīra birokrātijas diktatūra, kā jau es par to vienmēr sludinu. Sazvanījos ar mūsu nodaļas galveno personālšefu, viņš jūs, starp citu, liek sveicināt: gribēja jūs nupat ieteikt vicedirektora postenim; neko jaukāku arī es, cienījamais Arhiloha kungs, nevarētu iedomāties kā jūsu vadībā strādāt mūsu rūpnīcā, lai pilnveidotu un plašāk ieviestu dzemdību stangas. Taču diemžēl Ptī-Peizāns pats, šis, kā saka, visuvarenais dievs jeb — ja jums patīk — liktenis, ir aizsteidzies man priekšā, man tas nozīmē mazu neveiksmi, taču jums tā, protams, ir liela un arī pelnīta laime.

—    Ptī-Peizāns?

Arhiloham likās, ka viņš sapņo.

—    Tas taču nav iespējams!

—    Viņš, godājamais Arhiloha kungs, vēlas jūs redzēt vēl šorīt, vēl šajā pašā stundā.

—    Bet…

—    Nekāda bet.

—    Man šķiet…

—    Arhiloha kungs, — galvenais grāmatvedis nopietni teica un noglaudīja savu kopto bārzdiņu,

—    izrunāsimies skaidri un gaiši, kā vīrs ar vīru, kā draugs ar draugu. Roka uz sirds: šī ir vēsturiska diena, pārrunu diena, skaidrības diena. Mana sirds liek apliecināt jums ar goda vārdu, ka manam priekšlikumam — nozīmēt jūs par vicedirektoru nav it nekāda sakara ar mūsu godājama Ptī-Pcizāna — cepuri nost šī vīra priekšā, — nav ne mazāka sakara ar viņa vēlēšanos jūs šorīt redzēt pie sevis. Gluži otrādi, tajā brīdī, kad es diktēju oficiālo priekšlikumu par jūsu paaugstināšanu, mani izsauca pie sevis direktors Zevs.

—    Direktors Zevs?

—    Tas, kuram pakļauta dzemdību stangu nodaļa.

Arhilohs lūdza piedošanu par savu neziņu. Šo

vārdu viņš nekad neesot dzirdējis.

—    Zinu, — galvenais grāmatveds atteica, — vadītāju direktoru vārdi grāmatvežu un jaunāko grāmatvežu aprindās nav zināmi. Kāpēc lai arī butu! Lai jau šie kūliji raksta, lai viņi fabricē savus smērējumus par Apencellas Innerrodenas kantonu vai diezin par kādām dieva nepieņemtām vietām vēl, starp mums runājot, mīļais Arhiloha kungs, tas nevienu pašu neinteresē — izņēmums, protams, ir jūsu darbi, tie ir mūsu balsts, tos mēs, galvenie grāmatveži, rautin raujam cits citam no rokām, nav ko noliegt, jūsu ziņojumi par Bāzeles apvidu vai arī par Kosta Riku patiesi ir lieliski, kā jau es teicu — klasiski, taču visi pārējie grāmatvedlši un jaunākie grāmatvedlši ir nekam nevajadzīgi stulbeņi un diezin kāpēc viņiem vispār maksā algu, to es jau kopš Mozus laikiem cenšos iestāstīt mūsu pārvaldes kungiem. Visu šo būšanu es jums nokārtošu viens pats ar savām sekretārēm. Ptī-Peizāna mašīnbūves fabrika taču nav nekāda labdarības iestāde garīgi maz attīstītiem cilvēkiem. Starp citu, direktors Zevs sūta jums sveicienu.

—    Pateicos!

—    Diemžēl patlaban viņš atrodas slimnīcā.

—    Ak vai!

—    Nervu sabrukums.

—    Tas nu gan bēdīgi.

—    Redziet, mīļais draugs, jūsu dēļ dzemdību stangu nodaļā pašlaik notiek kaut kas līdzīgs vispārējai katastrofai. Sodoma un Gomora salīdzinājumā ar to ir nevainīga krāsns uguntiņa. Ptī-Peizāns grib ar jums runāt! Nu labi, tās galu galā ir viņa tiesības, dievs tas kungs jau var likt saliekt ragā arī pilnu mēnesi, bet, ja viņš to izdarītu, mēs tomēr būtu pārsteigti. Ptī-Peizāns un jaunākais grāmatvedis! Tas ir apmēram tāds pats brīnums. Un, ja nabaga direktoriņam liekas, ka nu ir gals klāt, tad tas ir saprotams. Un vicedirektors? Beigas arī tam.

—    Bet. kādēļ gan?

—    Mīļais, visucienījamais, tādēļ, ka jūs tiekat iecelts par dzemdību stangu nodaļas direktoru, tas taču būtu skaidrs katram zīdainim, citādi taču visam nav nekādas jēgas. Ja Ptī-Peizāns liek kādam ierasties, tad ir skaidrs, ka viņš to iecels par direktoru, kaut kāda pieredze taču mums ir. Izmešanai pietiek ar galveno personālšefu.

—    Direktors? Es?

—    Skaidrs. Par paaugstinājumu jau ziņots galvenajam personālšefam Feicam, starp citu, viņš lūdz jūs sveicināt.

—    Dzemdību stangu nodaļas direktors?

—    Var jau būt ari vēl atomlielgabalu, kas zina. Galvenais personālšefs Feics uzskata, ka viss iespējams.

—   Bet kādēļ gan? — Arhilohs, kas nu vairs it nekā nesaprata, sāka kliegt.

—   Mīļais, labais! Jūs aizmirstat savus izcilos ziņojumus par Augšitāliju . . .

Viņš apstrādājot Austrumšveices un Tiroles materiālus, jaunākais grāmatvedis ietiepīgi izlaboja.

—    Austrumšveice un Tirole, jā, jā pareizi, apvidus es mazliet jaucu, neesmu jau arī nekāds ģeogrāfs.

—    Bet tas taču nevar būt iemesls, kādēļ mani ieceļ par dzemdību stangu nodaļas direktoru.

—    Nu, nu!

—   Man taču nav nekādu spēju, lai būtu direktors, — Arhilohs protestēja.

GG 9 DzSt pakratīja galvu, nolūkojās Arhilohā ar noslēpumainu skatienu, pasmaidīja tā, ka kļuva redzami zelta zobi, un sakrustoja rokas zem solīdā vēderiņa.

—    Iemesls tam, ka tiekat iecelts par direktoru,— viņš teica, — iemesls, mīļais, cienījamais draugs, zināms jums, nevis man, un, ja jūs to nezināt, tad necentieties arī uzzināt. Tā būs labāk. Uzklausiet manu padomu. Droši vien tā ir pēdējā reize, kad sēžam viens otram pretī pie galda. Direktori un galvenie grāmatveži nemēdz satikties, tas jau arī būtu pret visiem mūsu parauguzņēmuma nerakstītajiem likumiem. Šodien es pirmoreiz mūžā tikos ar direk

toru Zevu, tiesa, tas notika viņa norieta stundā, un pa to laiku nabaga vicedirektoru Štisiju, kas ir mans tiešais priekšnieks un kas bija vienīgais, kam bija tieši sakari ar galvenajiem grāmatvežiem, pa to laiku Štisiju uz nestuvēm iznesa ārā. Gatavais dievu mijkrēslis. Bet labāk nerunāsim par šo iespaidīgo scēnu. Tātad jūs šaubāties: jūs baidāties, ka netiksiet galā ar direktora uzdevumiem. Mīļais, labais draugs, par direktoru var būt kurš katrs, atklāti runājot, jebkurš nejēga var būt par direktoru. Jums nekas cits nav jādara kā — jābūt par direktoru, jāeksistē kā direktoram, jāpārņem šī cieņas pilnā vieta, jāreprezentējas, jāvadā pa telpām indieši, ķīnieši, culukafi. UNESCO un mediķu savienības biedri, nu visi tie, kas plašā pasaulē interesējas par šo cēlo rīku — dzemdību stangām. Praktiskos jautājumus, rūpniecības procesu, tehniskās lietas, aprēķinus, plānus — to visu kārto galvenie grāmatveži, piedodiet, cienījamais draugs, ka jūsu klātienē tik brīvi izrunājos. Par to nu jums gan nav jālauza galva. Tiesa, ļoti svarīgi ir tas, kuru no daudzajiem galvenajiem grāmatvežiem jūs izvēlēsieties sev par vicedirektoru, Štisijs jau vairs neskaitās, un bija jau arī pēdējais laiks, jo bija pārāk cieši sasaistījies ar direktoru Zevu, kļuvis par šī augstā kunga kreatūru — par Zeva profesionālajām kvalitātēm vispār negribētos izteikties. Tas tā kā neklātos. Nu viņš ir piedzīvojis nervu sabrukumu. Man nav patikas viņu vēl kritizēt. Tā, tikai starp mums runājot, ar viņu jau posts un negals vien bija. Jūsu sastādītos ziņojumus par Dalmāciju, cienījamais draugs un labvēli, viņš nebija spējīgs, kā nākas, saprast, un vispār jēgas no viņa nebija nekādas. Zinu, zinu, atskaites bija nevis par Dalmāciju, bet Togenburgu un Turciju, dievs ar viņu, jūs esat radīts augstākiem mērķiem. Līdzīgi ērglim jūs pacelsieties mums, nabaga pārsteigtajiem galvenajiem grāmatvežiem, pāri debesu zilgmē. Taču vēlreiz visā atklātībā es jums gribu teikt: mēs, galvenie grāmatveži, esam laimīgi, ka jūs nu būsiet mūsu direktors! To, ka es kā jūsu labākais draugs ar ipašu sajūsmu gavilēju allelujā un oziannā (šajā brīdī GG 9 DzSt acis kļuva valgas), to es nemaz negribu sevišķi uzsvērt, tas varētu atstāt maldīgu iespaidu, it kā es būtu tā persona, kas tīko uz vicedirektora vietu, lai gan pēc ieņemamā stāvokļa atrodos visaugstāk. Taču, lai kāds ari būtu jūsu lēmums, attiecībā uz mums, galvenajiem grāmatvežiem, es pieņemu to visā pazemībā un palieku lielākais jūsu talanta cienītājs — ar jums vēl gribētu parunāt kolēģis Špecle un pēc tam vēl kolēģis Šrencle, taču šķiet, man jūs tūlīt pa kaklu pa galvu jāpavada pie Ptl-Peizāna, jānogādā jūs sveiku un veselu viņa pieņemamās telpās, jo pienācis pēdējais laiks. Nu tad ejam arī, tikai galvu augšā, baudiet savu laimi, esat jau arī viscienījamākais, visapdāvinātākais no mums visiem, tā teikt, pats piemērotākais, ģeniāls laimes bērns, un dzemdību stangu nodaļa, to droši varu apgalvot, ar savu cīņas sparu drīz vien pārspēs ložmetēj nodaļu, tā tas būs, cienījamais, mīļais direktora kungs, labāk es jūs jau tūlīt tā saukšu, lūgtu, man ir gods, liels prieks, brauksim tad ari uzreiz ar direktora liftu.

Kopā ar GG 9 DzSt Arhilohs iegāja telpās, par kuru eksistenci nekad nebija pat nojautis, tā bija vesela valstība no stikla un vēl kāda nepazīstama materiāla, viss spīdēja un laistījās aiz tīrības, brlnišķlgi lifti cēla viņus augšā uz vēl augstākiem noslēpumainiem pārvaldes ēkas stāviem. Garām aizplīvoja, aizsmaržoja, aizsmaidīja sekretāres, blondas, melnas, brūnas un viena ar krāšņiem zeltaini rūsganiem matiem, sekretāri pavirzījās sānis, direktori klanījās, ģenerāldirektori māja ar galvu, viņus uzņēma mierīgi koridori, virs durvīm iedegās drīz sarkanas, drīz zaļas spuldzītes, vienīgā diskrētas pārvaldes darbības pazīme. Nedzirdamiem soļiem viņi gāja pa mīkstajiem paklājiem, katrs troksnītis, arī visklusākā nokrekšķēšanās, visapslēptākā ieklepošanās likās uz visstingrāko aizliegta. Pie sienām visā savā krāšņumā mirdzēja franču impresionisti (PtīPeizāna gleznu kolekcija bija slavena), viena no Degā dejotājām, viena no Renuāra peldētājām; augstās vāzēs smaržoja ziedi. Jo augstāk lifts viņus nesa, jo tukšāki kļuva koridori un halles. Tajos vairs nebija nekā lietišķa, pārmoderna, auksta, un, kaut arī celtnes proporcijas bija tās pašas, telpas likās fantastiskākas, siltākas, cilvēcīgākas, pie sienas karājās gobelēni, zeltīti rokoko un Ludviķa XVI laika spoguļi, dažas Pusēna gleznas, dažas Vato, viens Klods Lorēns, un, kad viņi bija sasnieguši pēdējo stāvu (GG 9 DzSt — nobijies ne mazāk par Arhilohu, jo nekad taču tik augstu nebija ticis, — atvadījās), jaunāko grāmatvedi sagaidīja kāds cienījama izskata sirms kungs nevainojamā smokingā, acīm redzot, sekretārs, kas izvadāja grieķi pa gaišiem koridoriem un hallēm, tajās bija antīkas vāzes un gotiskas madonnas, Āzijas elku tēli un indiāņu sienas tepiķi. Nekas vairs neatgādināja par atomlielgabalu un ložmetēju ražošanu, ja nu vienīgi daži eņģelīši un mazulīši, kas jaunākajam grāmatvedim uzsmaidīja no kādas Rubensa gleznas, varbūt tie kaut kādā ziņā varēja uzvedināt uz domām par dzemdību stangām. Seit augšā viss bija līksms un jautrs. Logā spīdēja saule kā silta omulīga ripa, kaut arī īstenībā taču tā atradās ledusaukstās debesīs. Visapkārt ērti krēsli un kušetes, kaut kur skanēja gaiši smiekli, Arhiloham, kas bija tērpies savā pelēkajā darba virsvalkā, tie atgādināja Hlojas smieklus, atgādināja gaišo svētdienu, kuru bija piedzīvojis un kura arvien vēl turpinājās kā pasaka, kaut kur strinkšķēja mūzika, Haidns vai Mocarts, nekur neklabēja rakstāmmašīnas, neskraidelēja uztraukti grāmatveži, nekas nelika domāt par pasauli, no kuras viņš tikko kā bija atnācis un kura, līdzīgi ļaunam sapnim, bija nogrimusi kaut kur zemapziņā. Tad viņi atradās kādā gaišā, ar sarkanu zīdu izdrapētā telpā, kur pie sienas bija liela glezna, kurā attēlota kaila sieviete, laikam gan tas pats slavenais Ticiāns, par ko visur runāja, čukstot gleznas cenu cits citam ausī. Graciozas mēbelītes, mazs rakstāmgaldiņš, mazs sienas pulkstenis ar sudraba rādītājiem, spēļu galdiņš ar pāris sēdeklīšiem un ziedi, rozes, kamēlijas, tulpes, orhidejas, gladiolas izšķērdīgā pārpilnībā, it kā gadalaiks nemaz neeksistētu, nebūtu aukstuma, nebūtu miglas, nebūtu ziemas. Tikko viņi bija iegājuši, atvērās mazas sāndurtiņas un ienāca Ptī-Peizāns, ģērbies tāpat kā sekretārs smokingā, ar Helderlīna dzeju miniatūrizdevumu kreisajā rokā, rādītājpirkstu iespraudis starp lapām. Sekretārs izgāja. Arhilohs un Ptī-Peizāns stāvēja viens otram pretī.

—     Nu, — ierunājās Ptī-Peizāns, — mans mīļais Anaksimandra kungs.

Viņa vārds esot Arnolfs Arhilohs, jaunākais grāmatvedis palocīdamies izlaboja.

—    Arhilohs. Ļoti labi. Atceros gan, ka jūsu vārds bija grieķisks, balkānisks, mans mīļais galvenā grāmatveža kungs.

—    Jaunākais grāmatvedis, — Arhilohs precizēja savu sociālo stāvokli.

—    Jaunākais grāmatvedis, galvenais grāmatvedis, vai tad tas nav gandrīz viens un tas pats, — lielrūpnieks smaidīja, — tā taču ir? Manās acis vismaz tur nav nekādas starpības. Kā jums patīk mana mītne šeit augšā? Skaists skats, tas jāatzīst man pašam. Var redzēt visu pilsētu, upi un pat prezidenta pili, nemaz nerunājot par katedrāli, un tālumā Ziemeļu staciju.

—    Ļoti skaisti, Ptī-Peizāna kungs.

—    Jūs esat pirmais no atomlielgabalu nodaļas, kas pārkāpis šis telpas slieksni, — lielrūpnieks Arhilohu apsveica, itin kā viņš būtu uzvarējis kādās sporta sacīkstēs.

Viņš esot no dzemdību stangu nodaļas, Arhilohs atteica. Apstrādājot Austrumšveici un Tiroli, bet pašreiz Apencellas Innerrodenas kantonu.

—    Skaties tik, — Ptī-Peizāns brīnījās. — Jūs esat no dzemdību stangu nodaļas, nemaz nezināju, ka mēs fabricējam arī šādus aparātus. Kas tad tie lādi ir?

Dzemdību stangas, Arhilohs paskaidroja, lalīniski forceps, esot instruments, kuru pielietojot dzemdībās, lai dzemdību akta laikā satvertu bērna galvu un līdz ar to paātrinātu dzemdību gaitu. Ptī-Peizāna mašīnfabrikas AS ražojot dažādas konstrukcijas stangas; visām tomēr esot, pirmkārt, divas lāpstiņas ar spoguļstikliem vidū, izliektas tā, lai labāk varētu satvert bērna galvu, bez tam stangām esot ari otrs izliekums — iegurņa izliekums un starpenes izlie-

kums, kas piemērots stangu ievadīšanai; otrkārt, rokturis, kas var būt īss vai garš, pagatavots no koka vai metāla, vai ari bez īpaša roktura, un tad atšķiroties vēl atslēgas, tas ir, spīles, ar kuru palīdzību lietošanas laikā abas lāpstiņas sakrustojas kā stangas. Cenas . . .

—    Savā sfērā jūs jūtaties kā īsts speciālists, — lielrūpnieks pasmaidīja. — Taču par cenām šoreiz nerunāsim. Tātad, mans mīļais . . .

—    Arhilohs.

—    Mans mīļais Arhiloha kungs, īsi un skaidri, nespīdzināsim jūs ilgi, — esmu iecēlis jūs par atomlielgabalu nodaļas direktoru. Jūs gan man atzināties, ka piederat pie dzemdību stangu nodaļas, par kuras eksistenci man patiesi nebija ne jausmas. Tas mani mazliet pārsteidz, droši vien būs atkal kaut kas sajaukts, tādā milzu uzņēmumā jau visu laiku kaut ko sajauc. Labs ir, tam jau nebūtu nekādas nozīmes, var jau šīs abas nodaļas apvienot, no šī brīža jūs varat sevi uzskatīt par atomlielgabalu un dzemdību stangu nodaļas direktoru, tūlīt ierosināšu jautājumu par attiecīgo direktoru pensionēšanu. Man liels prieks, ka personīgi varu jums paziņot par paaugstinājumu, un novēlu jums visu labāko.

—   Direktors Zeva kungs no dzemdību stangu nodaļas jau atrodas slimnīcā.

—    Ak vai, kas tad viņam vainas?

—    Nervu sabrukums.

—    Ai, ai, mans nodoms tātad jau nonācis viņam ausīs, — Ptī-Peizāns pārsteigts pakratīja galvu,

—   un es turklāt biju nodomājis atlaist direktoru Jehudi no atomlielgabalu nodaļas. Vienmēr kaut kur paklīst kādas baumas, ļaudis pārāk daudz pļāpā, nu ko, direktors Zevs ar savu nervu sabrukumu

pasteidzies man priekšā. Viņš jau būtu tā kā tā jāatlaiž. Cerēsim, ka direktors Jehudi savu atbrīvošanu uzņems ar lielāku savaldību.

Arhilohs sadūšojās un iedrošinājās Ptī-Peizānam, kas stāvēja ar miniatūrsējumiņu rokā, pirmoreiz paskatīties tieši virsū.

—    Vai drīkstētu vaicāt, — viņš teica, — ko tas viss nozīmē? Jūs liekat mani izsaukt, ieceļat par atomlielgabalu un dzemdību stangu nodaļas direktoru. Man jāatzīstas, ka tas viss mani satrauc, jo man nekas nāv saprotams.

Ptī-Peizāns mierīgi paraudzījās jaunākajā grāmatvedī, nolika Helderlīna sējumu uz zaļā spēļu galdiņa, apsēdās, ar rokas kustību aicināja atsēsties arī Arhilohu. Saules apspīdēti, viņi sēdēja viens otram pretī mīkstos polsteros, Arhilohs nemaz lāgā neiedrošinājās elpot, tik svinīga viņam likās šī aina. Beidzot taču viņš varēs uzzināt, kas ir visu šo mīklaino notikumu iemesls.

—    Ptī-Peizāna kungs, — viņš bailīgi stostīdamies iesāka, — es vienmēr esmu jūs cienījis, manā tikumiskās pasaules kārtības celtnē, kuru esmu sev uzbūvējis, lai man dzīvē būtu uz kā balstīties, jūs ieņemat trešo vietu. Jūs sekojat tūlīt aiz mūsu cienījamā valsts prezidenta un aiz vecjaunpresbiterāņu baznīcas bīskapa Mozera, es gribu pasacīt visu atklāti; un jo vairāk tādēļ es jūs ļoti lūdzu — paskaidrojiet man savas rīcības iemeslus; grāmatvedis Rummelis un galvenais grāmatvedis Ptī-Pjērs man gribēja iestāstīt, tas esot sakarā ar maniem ziņojumiem par Austrumšveici un Tiroli, bet tos taču neviens nelasa.

—    Mīļais Agezilosa kungs, — Ptī-Peizāna kungs svinīgi sacīja.

—    Arhilohs.

—    Mījais Arhiloha kungs, jūs bijāt grāmatvedis vai galvenais grāmatvedis, — kā jau teicu, man nav īstas skaidrības, kāda starpība starp vienu un otru, — un nu jūs esat direktors; acīm redzot, tas jūs mulsina. Redziet, mīļais draugs, visus šos jums tik neparastos procesus vajag skatīt plašu pasaules notikumu sakarību gaismā, kā tās daudzveidīgās darbības daļiņu, kādu realizē mana mīļā mašīnfabrika, kura — kā es šodien sev par lielu prieku pirmoreiz padzirdēju — ražo pat dzemdību stangas. Cerēsim, ka šie ražojumi patiesi arī atmaksāsies.

Arhilohs staroja.

Apencellas Innerrodenas kantonā vien pēdējo triju gadu laikā pārdots ne mazāk par sešdesmit divām, viņš noziņoja.

—    Hm, pamaz. Bet lai nu būtu tā. Acīm redzot, šeit jārēķinās vairāk ar tīri humāna rakstura pasākumu. Pareizi vien ir, ja līdz ar ražojumiem, kas cilvēci aizraida viņsaulē, tiek ražotas lietas, kuras cilvēkiem ļauj ieraudzīt šīszemes gaismu. Zināmam līdzsvaram jābūt, kaut arī tas ne vienmēr atmaksātos. Būsim pateicīgi par to, kas ir.

Ptī-Peizāns uz brīdi apklusa, un viņa seja pauda pateicību.

—    Helderlīns savā dzejolī «Arhipelāgs» sauc veikalnieku, tātad arī lielrūpnieku, par «tāldomājošu», — viņš beidzot nopūzdamies turpināja. — Tas ir vārds, kas mani dziļi saviļņo. Tāds uzņēmums kā šis, mans mīļais Aristipa kungs, ir vesels milzenis, strādnieku un ierēdņu, grāmatvežu un sekretāru skaits — nepārskatāms, tam vairs nav ne gala, ne malas, es jau lāgā nepazīstu pat ne direktorus, mazlietiņ tikai ģenerāldirektorus, tuvredzīgais šajos džungļos apmaldīsies, tikai tas, kas neskatās uz atsevišķo, neievēro katra atsevišķā likteni, bet gan patur prātā visu veselo, tikai tas, kas nezaudē tālo mērķi, kas — dzejnieka vārdiem runājot — ir «tāldomājošs», jūs taču pazīstat Helderlīna darbus, — tikai tas, kas vienmēr prot plānot no jauna, prot radīt arvien jaunus uzņēmumus — Indijā, Turcijā, Andu kalnos, Kanādā, — tikai tas nenogrimst konkurences un trestu dumbrājos. Tāldomājošs: tāpēc es pašreiz esmu nolēmis apvienoties ar gumijas un smēreļļu trestu. Tas būs īstais veikals.

Ptī-Peizāns atkal brītiņu apklusa un izskatījās tāldomājošs.

—    Tā es plānoju, tā es strādāju, — viņš tad sacīja, — aužu mazu gabaliņu uz brāzmainā laikmeta stellēm. Kaut arī pavisam maziņu. Kas gan ir PtīPeizāna mašīnfabrika salīdzinājumā ar Tērauda trestu vai metalurģisko rūpnīcu «Mūžīgais prieks», vai ar Pestalocija vai Heslera-la-Biša rūpnīcām! Nekas! Bet kas pa to laiku notiek ar maniem strādniekiem un ierēdņiem? Ar visiem atsevišķajiem likteņiem, kas man jāpārredz, paturot prātā veselumu? Šis jautājums mani bieži nodarbina. Vai viņi ir laimīgi? Runa taču ir par pasaules brīvību, vai mani strādnieki ir brīvi? Man ir vesela rinda sociālas dabas pasākumu — esmu iekārtojis atpūtas namus mātēm un tēviem, sporta zāles, peldbaseinus, ēdnīcas, izsniedzu zāles profilaktiskiem nolūkiem, organizēju teātra, koncertu apmeklējumus. Bet vai pasaule, ar kuru es tā noņemos, neiestieg tikai materiālas dabas darījumos, netīros naudas darījumos? Tas ir jautājums, kas mani ļoti sāpīgi aizskar. Kāds direktors sabrūk tikai tādēļ, ka otrs nāk viņa vietā. Tas taču ir pretīgi. Kā gan tik daudz var domāt par naudu! Vērtība taču ir tikai garam, mīļais Artakserksesa kungs, nekas nav nicināms vairāk par naudu, nekas nav mazsvarīgāks par naudu.

Ptī-Peizāns atkal apklusa un izskatījās norūpējies.

Arhilohs tikko iedrošinājās pakustēties.

Taču nu lielrūpnieks saslējās, balss skanēja vareni un auksti:

—    Jūs jautājat, kādēļ esmu jūs iecēlis par direktoru. Labs ir, es jums atbildēšu: lai par brīvību ne tikai sprediķotu, bet lai to realizētu dzīvē. Es nepazīstu savus padotos, nesaprotu tos, man liekas, tie joprojām nav īsti apguvuši parādību garīgās būtības izpratni. Diezin vai viņu ideāli ir Diogēns, Alberts Šveicers, Francisks kā man. Viņi grib apmainīt meditāciju, kalpojošo palīdzību, nabadzības laimi pret sociālu spīdekļu žilbumu. Labi, dod pasaulei to, ko tā prasa. Šo Laotse likumu esmu vienmēr ievērojis. Taisni tādēļ ieceļu jūs par direktoru. Lai valda taisnība arī še. Arī tas var būt direktors, kas nācis no pašas apakšas, kam pašos pamatos zināmas padoto rūpes un vajadzības. Es esmu aizņemts ar visu uzņēmumu kopumā, taču tam, kas nāk saskarē ar pārvaldes aparātu, ar grāmatvežiem, galvenajiem grāmatvežiem, ar sekretāriem un sekretārēm, ar izsūtāmajiem un apkopējām, tam pašam jānāk no viņu rindām. Direktors Zevs un direktors Jehudi no tām nenāca, reiz es viņus atpirku kā gatavus direktoriņus kādam bankrotējušam konkurentam. Dievs ar viņiem. Pienācis laiks, kad mēs, radikāļi, realizējam mūsu Rietumpasaules ideālus. Politiķi no tā atteikušies. Ja atteiksies arī lielindustrija, tad viss aizies bojā, mīļais Agamemnona kungs. Tikai radošs cilvēks ir īsts cilvēks. Jūsu iecelšana amatā ir radošs akts, radoša sociālisma akts, kuru mums vajag stādīt pretī neradošajam komunismam. Tas ir viss, kas man jums jāsaka. No šī brīža jūs esat direktors, ģenerāldirektors. Taču vispirms paņemiet sev atvaļinājumu (viņš smaidot turpināja), čeks jums jau sagatavots kasē. Iekārtojieties! Nesen es jūs redzēju ar burvīgu sievieti.

—    Tā bija mana līgava, Ptī-Peizāna kungs.

—    Jūs tātad gatavojaties kāzām. Apsveicu! Dariet to! Man šī laime diemžēl nav lemta. Liku jums izmaksāt ģenerāldirektora algu gadu uz priekšu, taču summa tiks dubultota, jo piedevām pie atomlielgabalu nodaļas jūs pārņemsiet arī dzemdību stangu nodaļu — tagad man svarīga saruna ar Santjago, — dzīvojiet vesels, mans mīļais Anaksagora kungs.

Tikko ģenerāldirektors Arhilohs, kādreizējais JG 122 DzSt 31, sekretāra pavadībā bija nonācis līdz liftam un atstājis pārvaldes ēkas svētāko vietu, viņš visur tika sagaidīts kā firsts, ar patētisku žestu viņu apskāva ģenerāldirektori, viņa priekšā zemu klanījās direktori, ap viņu dūdoja un luncinājās sekretāru bari, no tālienes mēģināja pielabināties galvenie grāmatveži, no stūra lūrēja GG 9 DzSt, aiz padevības vai izkusdams, un no atomlielgabalu nodaļas uz nestuvēm tika iznests direktors Jehudi, acīm redzot, viņam bija uzvilkts trako krekls, un nu viņš bija zaudējis spēkus un samaņu. Runāja, ka viņš esot sadauzījis visas sava kabineta mēbeles. Taču Arhilohu vilināja vienīgi čeks, kuru viņš tūlīt arī saņēma. Vismaz kaut kas drošs, arvien vēl neuzticības pilns viņš nodomāja, tad iecēla GG 9 DzSt par dzemdību stangu nodaļas vicedirektoru, numurus JG 122 DzSt 28, JG 122 DzSt 29, JG 122 DzSt 30 par grāmatvežiem, deva vēl dažus citus norādījumus attiecībā uz dzemdību stangu reklāmu Apencellas Ennerrodenas kantonā un izgāja no pārvaldes ēkas.

Pirmoreiz mūžā viņš iesēdās taksometrā — noguris, izsalcis, apmulsis no savas trakās augšupejas — un lika, lai viņu aizved pie Bīlera kundzes.

Pilsētai pāri mirdzēja skaidras ledaini aukstas debesis. Spilgtajā gaismā viss iezīmējās nereāli skaidri — pilis, baznīcas, tilti, milzu karogs virs valsts prezidenta pils likās sastindzis, upe kā spogulis, krāsas rindojās cita citai blakus, neviena nesaplūda ar otru, ēnas ielās un bulvāros bija kā no* mērītas.

Arhilohs iegāja krodziņā, durvju zvaniņš notrinkšķēja, kā parasts; novilka savu nodilušo ziemas mēteli.

—    Mans dievs, — Zoržete aiz letes iesaucās un ielēja sev glāzīti kampari; viņai visapkārt pudeles un glāzes, tās mirdzēja saltajā saules gaismā.

—      Mans dievs, mesjē Arnolf! Kas jums noticis? Jūs izskatāties tik noguris, bāls un negulējis, un jūs esat atnācis pie mums tādā laikā, kad jums jau sen vajadzēja atrasties savā spīdzināšanas iestādē. Vai kaut kas atgadījies? Vai jūs pirmoreiz esat gulējis ar sievieti vai arī esat dzēris vīnu? Vai esat atlaists?

—    Gluži otrādi, •— Arhilohs atteica un atsēdās savā stūrī.

Ogists atnesa pienu. *

Ko gan nozīmējot «gluži otrādi», Zoržete pārsteigta taujāja, aizdedzinādama cigareti un izpūzdama dūmus slīpajos saules staros.

—           Šorīt mani iecēla par atomlielgabalu un dzemdību stangu nodaļas ģenerāldirektoru, Pats Ptī-Peizāns, —• Arhilohs joprojām bez elpas, ziņoja.

Ogists atnesa bļodu ar ābolu uzpūteni, nūdeles un salātus.

—           Hm, — Zoržete norūca, notikums, likās, viņu nemaz tik ļoti nebija satriecis. — Un kā tad tā?

—    Radošā sociālisma dēļ.

—          Vēl kaut kas jauns. Un kā bija vakar ar grieķieti?

—          Mēs saderinājāmies, — Arhilohs apmulsis atteica un nosarka.

—           Tas ir prātīgs solis, — Bīlera kundze noslavēja. — Kas tad viņa ir pēc profesijas?

—    Kalpone.

—           Tā nu gan ir dīvaina vieta, — Ogists ieteicās, — ja viņa var atļauties tādu mēteli,

—    Mieru! — 2oržete viņu norāja.

Viņi izgājuši pastaigāties, Arnolfs stāstīja, un viss bijis tik savādi, tik neparasti, gandrīz kā sapnī. Citi cilvēki viņu pēkšņi sākuši sveicināt — gan no vieglajām automašīnām, gan autobusiem, pats valsts prezidents, bīskaps Mozers, gleznotājs Pasaps un amerikāņu sūtnis, tas viņam uzsaucis «hallo».

—    Ak tā, — Zoržete noteica.

—           Sveicināja arī metrs Ditūrs, — Arnolfs turpināja, — un Herkils Vāgners, tas gan tikai pameta ar aci.

—    Pameta ar aci, — Zoržete atkārtoja.

—    Tā nu gan ir viena, — Ogists norūca.

—           Ciet klusu! —• Bīlera kundze viņam uzbrēca tik nikni, ka ar savām saulē vizošajām spalvainajām kājām viņš aizlīda aiz krāsns. — Te tev nav nekāda teikšana, tā nav vīriešu darīšana! Un nu jūs Hloju tūlīt gribat arī apprecēt, tā man rādās, — viņa atkal pievērsās Arhiloham un izdzēra savu kampari glāzīti.

—    Cik ātri vien iespējams.

—    Tas ir prātīgi. Ar sievietēm jārīkojas enerģiski, sevišķi, ja viņām vārds Hloja. Un kur jūs domājat ar savu grieķieti dzīvot?

To viņš nezinot, Arhilohs bezpalīdzīgi nopūtās, aizņemts ar ābolu uzpūteni un nūdelēm. — Protams, ne jau nu vairs manā jumtistabiņā kanalizācijas ūdens trokšņu un sliktā gaisa dēļ. Pagaidām kādā pansionātā.

_— Ak, ko nu, Arhiloha kungs, — Zoržete nosmējās, — vīrs ar jūsu rocību. Ejiet uz «Riču», tā ir jūsu īstā vieta. Un no šī brīža jūs man maksāsiet dubultcenu. Ģenerāldirektoriem vajag vilkt ādu pār acīm, citādi viņi nekam nav derīgi.

To teikdama, viņa sev ielēja vēl vienu kampari.

Kad Arhilohs bija aizgājis, «Chez Auguste» iestājās klusums; Bīlera kundze mazgāja glāzes, un viņas vīrs nepakustēdamies tupēja aiz krāsns.

—    Tā tik ir viena, — beidzot Ogists noteica un berzēja savus vājos stilbus. — Kad es biju otrais Tour cle France, es arī varēju tādu dabūt — kažokā, dārgām smaržām parfimētu, kopā ar lielrūpnieku, ar kādu Cinftiga kungu, — viņai piederēja ogļraktuves Beļģijā. Tad es arī būtu kādas nodaļas ģenerāldirektors.

—    Muļķības, — Zoržete atteica un noslaucīja rokas. — Tu neesi radīts augstākām sfērām. Tāda tevi vis neprecēs. Tevi nav nekā, ko atmodināt.. Aihilohs ir svētdienas bērns, to es vienmēr esinu izjutusi, un turklāt grieķis. Redzēsi, kas no viņa vēl iznāks. Gan atkusīs. Sievišķis ir uz goda. Un pavisam dabiski, ka reiz grib tikt vaļā no sava veikala. Galu galā, ja tas turpinās ilgi, tas tomēr prasa piepūli, un patīkami jau nu tas arī nav. To viņas visas grib, es arī to gribēju. Vairumam gan neizdodas, un dzīve beidzas patiešām renstelē, kā jau to visās malās sprediķo, dažām pietiek priekš tāda te Ogista ar plikiem stilbiem un dzeltenā riteņbraucēja kostīmā — eh bien', esmu apmierināta arī ar to, ja jau iznācis par tiem laikiem runāt, un lielrūpnieks man nekad neviens nav bijis. Tam man trūka profesionālā vēriena. Pie manis nāca tikai no sīkpilsoņu aprindām, daži no finansu nodaļas un reiz uz četrpadsmit dienām bija arī kāds aristokrāts, grāfs Dodo fon Malherns, pēdējā savas dzimtas atvase, nu jau sen zem velēnām. Bet Hlojai izdosies. Viņai ticis Arhilohs, un tas ir smalks kumosiņš.

Arhilobs pa to laiku taksometrā bija aizbraucis uz Starptautisko banku un tad uz Ceļojumu biroju de VEtāt krastmalā. Viņš iegāja plašā telpā ar kartēm un krāsainiem plakātiem pie sienas. «Apmeklējiet Sveici.» — «Tevi aicina saulainie dienvidi.» — «Ar Air France uz Rio.» — «Zaļā Īrija.» Ierēdņi ar pieklājīgām gludām sejām. Rakstāmmašīnu klaboņa. Neona gaisma. Ārzemnieki un nesaprotamas valodas skaņas.

1 Nu Idbi (Iranc.).

Viņš gribot cejot uz Grieķiju, Arhilohs sacīja. Uz Korfu, Peloponesu, Atēnām.

Aģentūrai diemžēl neesot paredzēti braucieni ar ogļu baržām, atteica ierēdnis.

Viņš gribētu braukt ar «Jūliju», Arhilohs iebilda. Vēlētos luksus kabīni sev un savai sievai.

Ierēdnis pašķirstīja sarakstu, kādam spāņu suteneram (Donam Ruisam) pateica vilciena pienākšanas un atiešanas laiku.

Uz «Jūlijas» vairs neesot brīvu vietu, viņš beidzot paskaidroja un pievērsās tirgotājam no Kairas.

Arhilohs izgāja no ceļojumu biroja un iesēdās taksi, kas arvien vēl gaidīja. Kurš esot pilsētas labākais drēbnieks, viņš jautāja šoferim.

Tas pabrīnījās.

—           O'Neils-Paperers Bikini avēnijā un Vatī Sentonorē ielā, — atbildēja.

—    Labākais frizieris?

—    Ilozē Ofenbaha krastmalā.

—    Labākais cepurnieks?

—    Gošenbauers.

—   Kur var dabūt labākos cimdus?

—    Pie de Štuca-Kalbermatena.

—           Labi, — Arhilohs noteica. — Uz visiem šiem veikaliem.

Tā viņi brauca pie O'Neila-Paperera Bikini avēnijā un pie Vatī Sentonorē ielā, pie Hosē Ofenbaha krastmalā, uz de Štuca-Kalbermatena cimdu veikalu un uz Gošenbauera cepuru veikalu. Viņš izgāja caur daudzām rokām, tās noņēmās ap viņu, mērīja, spodrināja, grieza, rīvēja, viņš pārvērtās, acīm redzot, kāpa taksī arvien elegantāks, smaržojošāks, pēc

Gošenbauera apmeklēšanas iznāca ar sudraboti pelēku platmali galvā, kādu savā laikā bija ieviesis Idens; vēlā pēcpusdienā viņš piebrauca pie ceļojumu biroja de l'Etat krastmalā.

Viņš vēlētos luksus kabīni ar divām gultām uz «Jūlijas», viņš tādā pašā balsī atkārtoja ierēdnim, kas viņu bija aizraidījis, uzlikdams uz stikla galdvirsas sudrabpelēko platmali.

Ierēdnis sāka izpildīt formulāru.

—    «Jūlija» atiet nākamo piektdienu. Korfa, Peloponesa, Atēnas, Rodoša un Samosa, — viņš teica. ■— Vai drīkstu lūgt jūsu uzvārdu?

Taču pēc tam, kad Arnolfs bija samaksājis par divām biļetēm un aizgājis, ierēdnis sāka runāties ar spāņu suteneru, kas arvien vēl slaistījās turpat apkārt un šķirstīja ceļojumu prospektus, ik pa laikam sarunādams tikšanos ar dāmām, kuras (tāpat šķirstīdamas ceļojumu prospektus) viņa smalkajās, šaurajās rokās iespieda pa naudas zīmei.

—    Taisni skandāls, senjor, — ierēdnis, riebuma pilns, spāniski (vakarskolas nopelni!) teica, — ierodas kaut kāds sētnieks vai skursteņslauķis, pieprasa divas biļetes uz «Jūlijas», kas nu reiz tiešām domāts aristokrātijai un pirmklasīgai sabiedrībai (viņš palocījās dona Ruisa priekšā), nākošajā reisā brauc taču Hesenes princis, misis un misters Vīmaņi un Lorēna, — un, kad tu viņam pieklājīgā kārtā aiz cilvēkmīlestības nedod biļeti, jo viņš taču tur tikai izgāzīsies, šis zellis ņem un atgriežas atpakaļ visā savā nekaunībā, ģērbies kā lords, bagāts kā rūpniecības magnāts, un biļete man viņam jādod — jo pret kapitālu taču esi bezspēcīgs. Trīs stundas tādam salašņam vajadzīgas karjerai. Domāju, te notikusi bankas apzagšana, izvarošana, slepkavība laupīšanas nolūkā vai arī vainīga politika.

—           Patiešām kaut kas traks, — atbildēja dons Ruiss spāniski (arī tas bija vakarskolas nopelns).

Pa to laiku, kad sāka jau krēslot un ielās iedegās gaisma, Arhilohs brauca pāri jaunajam tiltam uz Kinekes bulvāri uz priekšpēdējo kristiešu vecjaunpresbiterāņu bīskapa mītni, taču pie mazās Viktorijas laika stilā celtās villas viņš atrada Bibī — ar saņurcītu cepuri galvā, noskrandis, netīrs, tāds viņš, pie laternas staba pieslējies, sēdēja uz trotuāra, pa gabalu ozdams pēc degvīna; viņš lasīja avīzi, ko bija atradis notekā.

—           Kā tad tu esi apģērbies, brāl Arnolf? — šis noprasīja, nosvilpās caur zobiem, paklakšķināja ar mēli, nošņauca degunu pirkstos un rūpīgi salocīja netīro avīzi. — Kas tad tās tev par lupatām mugurā? Baigi primā.

—           Esmu kjuvis ģenerāldirektors, — Arnolfs atteica.

—    Tu redz, ko!

—           Es tevi iecelšu par grāmatvedi dzemdību stangu nodajā, ja apsolīsi saņemties. Kārtībai jābūt.

—          Nē, Arnolf, es neesmu radīts kancelejas darbam. Vai tev nav divdesmit čaukstošo?

—    Ko tad tas atkal nozīmē?

—    Gotlībs nogāzās no fasādes. Roka pagalam.

—    No kādas fasādes?

—    Ptī-Peizāna.

Arhilohs sadusmojās pirmoreiz mūžā.

—           Gotlībs lai nemaz neuzdrošinās ielauzties pie Ptī-Peizāna, — viņš uzkliedza pārsteigtajam bra-

lim, — vispār, lai nekur neielaužas. Ptī-Peizāns ir mans labdaris. Radošā sociālisma mudināts, viņš mani iecēla par ģenerāldirektoru, un tu tagad prasi no manis naudu, kas galu galā ir Pti-Peizāna nauda.

—    Tas vairāk nekad nenotiks, brāl Arnolf, — BibI cienīgi atbildēja, — tas bija tikai tāds vingrinājums, Gotlībs jau arī pārrēķinājās. Viņš bija nodomājis aptīrīt Čīles sūtni, tur fasāde ir ērtāka. Bet nabaga zellim samisējās ar numuriem, viņš jau mums tāds nevainīgs jēriņš. Nu, vai dosi čaukstošo? — un viņš izstiepa savu brāļa roku.

—    Nē, — Arhilohs atteica, — tādus blēžus atbalstīt es nevaru. Man tagad jāiet pie bīskapa.

—    Es tevi gaidīšu, brāli Arnolf, — Bibī nesatricināmā mierā atbildēja un atkal izplāja avīzi,

—  jāpārdomā pasaules notikumi.

Bīskaps Mozers, resns un sārts, melnā baznīckunga tērpā ar stīvu, baltu apkaklīti Arhilohu uzņēma savā darbistabā, mazā piesmēķētā augstu griestu istabiņā, kurā vienīgais gaismas avots bija neliela spuldzīte. Viņš sēdēja, apkrāvies ar grāmatām — garīgām un laicīgām, un aiz smagajām portjerām aizklātā augstā loga, caur kuru lauzās iekšā ielas laternas stars, ārā uz ielas gaidīja brālis Bibī.

Apmeklētājs nosauca savu vārdu. Patiesību sakot, viņš esot jaunākais grāmatvedis, taču šodien kļuvis par Ptī-Peizāna mašīnfabrikas atomlielgabalu un dzemdību nodaļas ģenerāldirektoru.

Bīskaps Mozers viņu labvēlīgi apskatīja.

—    Zinu, labais draugs, — viņš nosvepstēja,

—   jūs apmeklējat sprediķotajā Tirkera dievkalpojumus Heloizes kapelā, vai ne tā? Esmu jau arī es

*

mazlietiņ informēts par to, kas notiek ar mūsu mījo vecjaunpresbiterāņu draudzi! Esiet sveicināti!

Bīskaps ģenerāldirektoram spēcīgi pakratīja roku.

—    Sēdieties, ■— viņš teica, norādīja uz ērtu sēdekli un pats apsēdās aiz rakstāmgalda.

—    Pateicos, — Arhilohs noteica.

—     Pirms jūs man izkratāt savu sirdi, es jums gribētu izkratīt savējo, — bīskaps svepstēja, — gribat cigāru?

—    Es nesmēķēju.

—    Glāzīti vīna? Šņabīti?

—    Esmu atturībnieks.

—    Atļaujat man paņemt cigāru? Tā var vieglāk no sirds izrunāties un lieliski izsūdzēt grēkus kā cilvēks cilvēkam. «Grēko droši,» sacīja Luters, un es gribētu piebilst: «Smēķē droši!» — un arī vēl: «Iedzer droši!» Jūs taču atļausiet?

Viņš pielēja sev glāzīti ar degvīnu, ko turēja paslēpis aiz grāmatām.

—     Bet lūdzu, — Arhilohs, mazliet samulsis, noteica. Viņam bija žēl, ka viņa bīskaps īsti neatbilst tam priekšzīmīgajam tēlam, kādu viņš to bija iedomājies.

Bīskaps Mozers aizdedzināja cigāru.

—     Redzat, mīļais brāli, ja man atļauts jūs tā saukt, man jau sen gribējās ar jums no sirds izrunāties (viņš izpūta pirmos cigāra dūmu mākulīšus). Bet, ak tu mīļais dieviņ, kas tik bīskapam viss nav jādara. Te jāapmeklē nespējnieku nami, te jāorganizē jauniešu nometnes, te jānovieto kritušas meitenes kristietīgos iestādījumos, tā jāinspirē svētdienas skolas un konfirmācijas mācības vai arī jāeksaminē kandidāti, jāuzņem jaunpresbiterāņi, jāmazgā galva mūsu sprediķotājiem. Tik daudz visādu lielu un mazu darīšanu jākārto bīskapam, un ne pie kādas jēgas turklāt netiek. Un tā nu mēs ar mūsu mīļo Tirkeru bieži sarunās pieminējām jūs, jo jūs taču vēl ne reizi neesat izlaidis nevienu sprediķi un ik miju dienu izrādījis tiešām neparasti lielu interesi par mūsu draudzi.

Apmeklēt dievkalpojumus esot viņa sirds lieta, Arhilohs vienkārši atbildēja. Bīskaps Mozers sev ielēja otru glāzīti degvīna.

■— Nu, redzat! Ar prieku esmu to jau sen ievērojis. Un, tā kā nu pirms diviem mēnešiem viens no vecjaunpresbiterāņu Starptautiskas baznīcas padomes locekļiem ir aizgājis pie sava debesu tēva, tad es jau labu laiku domāju, vai taisni jūs nebūtu vispiemērotākā kandidatūra šim goda pilnajam postenim, kas turklāt viegli būtu saistāms ar jūsu ģenerāldirektora amatu — vienīgi atomlielgabalu nodaļa varbūt nebūtu sevišķi jāuzsver, — mums taču vajadzīgi cilvēki, kas ar abām kājām stāv smago un dažkārt drausmīgo dzīves cīņu laukā, Arhiloha kungs.

—    Bet, bīskapa kungs .. .

—    Esat ar mieru?

—    Tas man ir necerēts gods…

—    Tātad es drīkstu ieteikt jūsu kandidatūru Starptautiskajai baznīcas padomei?

—    Ja jūs domājat…

—    Neslēpšu, ka Starptautiskā baznīcas padome manus ieteikumus labprāt — dažkārt pat pārāk labprāt — uzklausa. Par mani bieži klīst baumas, ka es esot patvaļīgas dabas. Padomes locekļi — tie ir omulīgi cilvēki un, bez šaubām, labi kristieši, kas nu liesa, tas tiesa, taču viņi visi ir priecīgi, ja es viņus atbrīvoju no organizatoriskiem pienākumiem un šad lad padomāju ari viņu vieta, un tā nu reiz atkal ir nodarbošanās, uz ko diemžēl kurš katrs vis nav spējīgs, tas attiecas arī uz baznīcas padomes vīriem. Nākošā sēde, kurā es likšu priekšā jūsu kandidatūru, notiks Sidnejā. Maijā. Ari tas jau ir tīrā dieva dāvana, tāds cejojums, var iepazīties ar zemi, ar cilvēkiem, ar svešiem tikumiem un ieražām, ar visas mīļās cilvēces vajadzībām un problēmām citās pasaules malās. Izdevumus, pats par sevi saprotams, sedz vecjaunpresbiterāņu baznīca.

—    Es jūtos neērti.

—           Tās ir manas darīšanas, — bīskaps svepstēja,

—    pāriesim tagad pie jūsējām. Runāsim kā vīrs ar vīru, ģenerāldirektora kungs. Es jau varu iedomāties, kas jūs mudināja mani apmeklēt. Esat nodomājis doties laulības osta, savienot savu dzīvi ar kādu tuvu sievieti. Redzēju jūs vakar starp krematoriju un Nacionālo muzeju, pasveicināju lai, bet steidzīgi bija jaiegriežas vienā drūmā ieliņā, kur man uz sirds ir kada veca sieviņa uz nāves cisām — vēl viena lāga dvēsele.

—    Jā, protams, bīskapa kungs.

—    Tātad uzminēju?

—    Tā ir.

Bīskaps Mozers aizvēra bībeli grieķu valodā, kas atradās viņam priekšā.

—    Smuks sievišķltis, — viņš teica, — vēlu laimes. Un kad tad būs kazas?

—    Rīt. Heloizes kapelā, ja vien tas iespējams, un, ja jūs mūs varētu salaulāt, es būtu ļoti laimīgs.

Bīskaps it kā mazliet apjuka.

—    Patiesību sakot, tas ir kapelas mācītāja uzdevums, — viņš noteica. — Tirkers lieliski izpilda laulību ceremoniālu, viņam ir arī sevišķi skanīga balss.

—    Es jūs ļoti lūdzu, vai izņēmuma gadījumā…

ja jau man drīz jākļūst par Starptautiskās baznīcas padomes locekli, — Arhilohs lūdzās.

—    Hm. Jūs domājat, ka visas likumīgās formalitātes paspēsiet nokārtot? — bīskaps jautāja. Kaut kas viņam noteikti pa prātam nebija.

—    Es to uzdošu nokārtot metram Ditūram.

—    Nu labi, — bīskaps beidzot padevās. — Tātad rit Heloizes kapelā, teiksim, tā ap pulksten trijiem? Vai drīkstu zināt jūsu ligavas vārdu un dzīves datus.

Bīskaps visu nepieciešamo atzīmēja.

—    Bīskapa kungs, — Arhilohs teica, — manas paredzamās laulības droši vien nav pietiekami svarīgs iemesls, lai atrautu jūs no darba, taču katrā ziņa tas nav pats svarīgakais, ja tā drīkstētu atļauties sacīt, ja tas neskanētu kā zaimi, jo kas gan varētu tomēr būt svarīgāks kā uzņemties saistības, kādas visam mūžam uzliek kopdzīve ar kādu sievieti. Un tomēr šobrīd man kaut kas liekas vēl svarīgāks, jo tas man smagi nomāc sirdi.

—    Runājiet vien, mīļais ģenerāldirektor, — bīskaps laipni atbildēja. — Saņemiet dūšu! Noveliet rūpes no dvēseles, jo viss, kas māc mūsu prātu, ir cilvēciskas, ja, pat ļoti cilvēciskas nastas.

—    Biskapa kungs, — Arhilohs bailīgi iesaka un atsēdās krēslā taisnāk, pat sakrustoja kājas, — piedodiet, ja varbūt runāšu muļķības. Vēl šorit es nēsāju citas drēbes, biju noskrandis, saku jums to pavisam atklāti, un uzvalks, kurā jūs mani svētdien redzējāt, bija mans iesvētību uzvalks, un nu pēkšņi man mugurā O'Neila-Paperera un Vatī dārgas drēbes. Man ļoti kauns, bīskapa kungs, jums varbūt šķiet, ka galīgi esmu iestidzis pasaulīgo maldu purvā.

—    Gluži otrādi, — augstais garīgais tēvs smaidīdams atteica. — Patīkama āriene, glīts apģērbs ir tikai slavējams, sevišķi mūsdienās, kad attiecīgās aprindās, kas seko bezdievju filozofijai, nācis modē ģērbties uzkrītoši nevīžīgi, gandrīz vai kā ubagiem, raibos kreklos, kas izlaisti pār biksēm, un tamlīdzīgas šausmīgas nejēdzības! Kārtīgs apģērbs un kristietība saderas kopā.

—    Bīskapa kungs, — Arhilohs iedrošināts turpināja. — Kristīgu cilvēku, protams, var satraukt, tā man šķiet, ja pēkšņi viņam uzbrūk nelaime pēc nelaimes. Var likties, ka viņš kļuvis līdzīgs Hiobam, kuram apmira dēli un meitas un kurš kļuva nabags un spitālīgs; taču, jo vairāk viņš varēja izjust mierinājumu, zinot, ka nelaimes viņu piemeklējušas par seniem grēkiem. Bet, ja nu notiek pretējais, ja viens laimes gadījums seko otram, tad, man rādās, tas viss cilvēkā var radīt tikai nemieru, jo tam taču nav nekāda izskaidrojuma: kur tad ir cilvēks, kas to visu būtu pelnījis?

—    Mans miļais Arhiloha kungs, — bīskaps Mozers pasmaidīja, — pasaule ir tā iekārtota, ka ar tādu gadījumu tikpat kā nekad neiznāk sastapties. Cilvēkam ir jāsten zem savas nastas, ka svētais Pauls ir sacījis, un tā nu mēs visi stenam zem lielāku vai mazāku nelaimju nastas, ko mēs, protams, nedrīkstam uzskatīt par kaut ko sevišķi traģisku, kas mums būtu jācenšas izprast Hioba garā, kā jau jūs to tik skaisti un pareizi sacījāt, gandrīz kā mācītājs Tirkers. Tāds gadījums, par kādu jūs nupat ieminējāties, šāda laimīgu gadījumu virkne ir gandrīz vai pavisam neiespējama, nesastopama parādība.

—    Mana dzīve ir šāds gadījums, — Arhilohs teica.

Darbistabā iestājās klusums, pamazām bija jau satumsis; diena aiz loga izdzisusi, iestājusies pavisam melna nakts, no ielas neieplūda ne troksnītis, vienīgi šad tad kādas garāmbraucošas automašīnas rūkoņa vai tālumā izgaistoši gājēja soļi.

—    Es tieku apbērts ar vienu laimes dāvanu pēc otras, — bijušais jaunākais gramatvedis klusām turpināja, ģērbies savā nevainojamā ielas uzvalkā, ar krizantēmu pogcaurumā (sudraboti pelēkā platmale, žilbinoši baltie cimdi un elegantais kažoks atradās ģērbtuvē), — uz precību sludinājumu avīzē «Le Soir» atsaucas visburvīgākā meitene pasaulē, iemīl mani no pirmā acu uzmetiena, arī es iemīlu no pirmā acu uzmetiena, tas notiek kā lētā filmā, taisni kauns par to runāt, visa pilsēta sāk mani sveicināt, tiklīdz ar šo meiteni parādos uz ielas, — valsts prezidents, jūs, visas ievērojamākās personas pilsētā, un šodien es taisu neticamāko karjeru — gan laicīgā, gan baznīcas sfērā, no Nekā, no jaunākā grāmatveža, kam nožēlojama eksistence, kļūstu par ģenerāldirektoru un Starptautiskās baznīcas padomes locekli — to taču nekādi nevar izskaidrot, un tas mani ļoti satrauc.

Bīskaps ilgi neteica ne vārda, pēkšņi izskatījās vecs un sirms, raudzījās sastindzis vienā punktā, bija nolicis ari savu cigāru pelnu traukā, kur tas palika nomests un izdzisis.

—    Arhiloha kungs, — bīskaps beidzot sacīja, un pēkšņi viņš vairs nemaz nesvepstēja, bet runāja pārvērstā, stingrā balsī. — Arhiloha kungs, visi šie notikumi, par kuriem jūs man šajā klusajā vakarā zem četrām acīm pastāstījāt, patiesi ir dīvaini un neparasti. Lai nu kas būtu to cēlonis, man tomēr liekas, ka ne jau šie nezināmie cēloņi (šajā vietā viņa balss notrīsēja un uz brīdi atkal atsākās svepstēšana) ir svarīgi vai pat izšķiroši, jo tie taču tomēr ir laicīgas sfēras cēloņi, un te mēs visi esam grēcinieki, bet svarīgi, ko tas viss nozīmē: tas nozīmē, ka jūs skārusi dieva žēlastība, un visi dieva žēlastības pierādījumi jo skaidri jūs ir piemeklējuši. Nu jūs vairs neesat jaunākais grāmatvedis Arhilohs, bet gan ģenerāldirektors un Starptautiskās baznīcas padomnieks Arhilohs, un runa pašlaik ir par to, ka jums būs jāpierāda, vai esat šo žēlastību pelnījis. Pieņemiet šos notikumus pazemībā, tāpat kā jūs būtu darījis, ja jūs būtu piemeklējusi smaga nelaime, tas ir viss, ko es jums varu sacīt. Varbūt jums būs ejams sevišķi smags ceļš, laimes ceļš, kas tikai tādēļ netiek lemts vairumam cilvēku, ka tie nespētu uz tā noturēties, tas tiem būtu vēl grūtāk ejams nekā mums mūsu nelaimju ceļš, pa kuru mēs šeit zemes virsū ejam. Un nu dzīvojiet vesels (to sakot, bīskaps piecēlās), rīt mēs redzēsimies Heloizes kapelā, tad jums jau daudz kas būs kļuvis skaidrāks, un es jūs lūdzu — neaizmirstiet šos manus vārdus, lai ar jums notiktu kas notikdams.

Pēc sarunas ar bīskapu Mozeru viņa piesmēķētajā istabā ar klasiķiem un bībelēm gar sienām, ar rakstāmgaldu un smagajiem aizkariem, pēc tam kad arī brālis Bibī, zem bīskapa Joga avīzi («Le Soir») lasīdams, bija saņēmis savu naudu, Starptautiskās baznīcas padomnieks vislabprātāk nekavējoties būtu devies tiešā ceļā uz Senpēra bulvāri; taču pulkstenis Jezuītu baznīcā Gijoma laukumā nosita tikai sesto stundu, un viņš nosprieda tomēr līdz astoņiem vēl pagaidīt, jo tā bija norunāts, lai arī cik sāpīgi bija iedomāties, ka Hlojas kalpones dzīve līdz ar to tiek pagarināta par divām nevajadzīgām stundām. Arhilohs nolēma jau šodien kopā ar viņu pārvākties uz «Riču», veica arī nepieciešamos priekšdarbus, pasūtīja divas istabas, vienu pirmajā un otru piektajā stāvā, lai meiteni nesamulsinātu un arī uz sevi kā Baznīcas padomnieku nemestu ēnu. Pēc tam viņš mēģināja sadzīt pēdas metram Ditūram, diemžēl tomēr veltīgi. Tika pateikts, ka advokāts un notārs esot izgājuši pārņemt kādu namu. Un tā nu viņam bija vairāk nekā pusotras stundas laika. Viņš sagatavojās, nopirka puķes, painteresējās arī, kurā restorānā varētu paēst, vecajā bezalkoholisko dzērienu restorānā pretī Starptautiskās veselības aizsardzības pārvaldei negribējās iet, un arī «Chez Augušie» lāgā nederēja; ar klusām sāpēm sirdī viņš saprata, ka ar savu eleganto apģērbu tur vairs neiederas. Kā gan O'Neila-Paperera uzvalks izskatītos blakus mesjē Bīlera dzeltenajam kreklam! Tādēļ viņš nolēma — kaut gan ar sliktu sirdsapziņu — ieturēt maltīti tajā pašā «Ričā», protams, bez alkoholiskiem dzērieniem, pasūtīja galdiņu un priecīgās gaidās iegāja Pasapa izstādē, kuru nejauši atklāja «Ričam» taisni pretī Nadelēra galerijā un kuru lielā laužu pieplūduma dēļ varēja apmeklēt arī pa vakariem. Izstādītas bija arī Pasapa pēdējās gleznas (sešdesmit grādu leņķi, elipses un parabolas), kuras Arhilohs līdz ar amerikāņiem, žurnālistiem un gleznotājiem sajūsmas pilnā bijībā apskatīja, staigādams ar savām puķēm (baltas rozes) pa gaišajām zālēm. Pēkšņi viņš sastinga kādas kobaltzilas un okera krāsas gleznas priekšā, uz kuras, patiesību sakot, nekas cits nebija redzams kā vien divas elipses un viens konuss. Kādu brīdi viņš ne

kustīgi skatījās gleznā, gluži kā bez dzīvības, sarkans līdz ausīm, puķes krampjaini sažņaudzis rokā, tad trakā steigā, paniskās bailēs nesās prom, sviedriem pārklāts, drudža kratīts, iemetās taksometrā, iepriekš gan pavaicājis Nadelēra kungam, kas melnā smokingā, smaidīgs, rokas berzēdams, stāvēja pie kases, gleznotāja adresi; Mākslas salona īpašnieks tāpat bez mēteļa tūlīt brauca Arhiloham pakal, arī taksometrā, procentus rēķinādams, baidīdamies, ka tikai Arhilohs gleznu nenopērk bez viņa ziņas. Pasaps dzīvoja vecpilsētā, Rue Funиbre, kurp taksometrs (tam pa pēdām otrs ar Nadelēru) aizbrauca pa Maršala Fēgelī aleju, tiesa, ar lielām pūlēm, jo Fārksa piekritēji taisni tobrīd bija sarīkojuši masu demonstrāciju, vēdinādami sarkanus karogus, uz garām kārtīm nesdami anarhistu ģīmetnes un milzu transparentus — «Nost valsts prezidentu!», «Lauzt Lozannas līgumu!» un tā tālāk. Kaut kur runāja pats Fārkss. Atskanēja skali kliedzieni un bļāvieni, spalgi svilpieni, zirgu pakavu dipoņa, un, kad nu policija sāka likt lietā gumijas nūjiņas un ūdens šļūtenes, tika apliets arī Mākslas salona īpašnieka taksometrs un arī pats iekšā sēdētājs, kas nelaimīgā kārtā aiz ziņkāres tajā brīdī bija atvēris logu. Taču tūlīt arī abi taksometri un šoferi, kas nevarēja vien beigt lamāties, pie Frenera un Pota iebrauca vecpilsētā. Slikti bruģētās ielas gāja stāvus kalnā garām pussagruvušām mājelēm un aizdomīgiem krodziņiem. Kā melni putni bariņos stāvēja prostitūtas, māja ar roku un čukstus sauca pakal, un sals bija tik liels, ka slapjās automašīnas jau sen bija pārklājušās ar ledu. Slikti apgaismotajā Rue Funиbre pie četrdesmit trešā numura (tur dzīvoja Pasaps), rokā joprojām turēdams baltās rozes, Arhilohs izkāpa no sava pasakainā satiksmes līdzekļa, kas bija apkārts ar mirdzošām, šķindošām lāstekām, un lika šoferim gaidīt; pats, ielas zēnu ielenkts — šie turējās viņam pie bikšu starām, — aizdrāzās garām niknai, piedzērušai durvju sardzei, iesteidzās vecajā, augstajā mājā, sāka kāpt pa bezgalīgi garām trepēm, kuras bija tik ļoti satrunējušas, ka, ielaužot pakāpienus, kāja vairākkārt izslīdēja cauri un, ieķēries koka margās, viņš palika karājoties gaisā. Ar lielām pūlēm viņš kāpa no stāva uz stāvu, taustījās gandrīz pilnīgā tumsā, līdz sāpēm nobrāza rokas, izpētīja pie visām durvīm, vai kaut kur nav atrodams Pasapa vārds; aiz muguras elsoja Nadelērs, ko Arhilohs vēl vienmēr nebija pamanījis. Kāpņu telpā bija nejēdzīgi auksts, kaut kur kāds plinkšķināja klavieres, kaut kut atsprāga vai arī aizsitās ciet logs. Aiz kādām durvīm spiedza sieviete un bļaustījās vīrietis, gaisā juta traku orģiju smaku. Arhilohs kāpa arvien augstāk, atkal ielūza līdz ceļiem, uzdūrās zirnekļtīklam, pār pieri skrēja resns, jau gandrīz nosalis nejauks kukainis, viņš to nikni aiztrausa prom. Beidzot, kad Vatī kažoks un skaistais jaunais O'Neila-Paperera uzvalks bija vienos putekļos un bikses uzplēstas, taču puķes tomēr palikušas veselas, šauru, stāvu bēniņu kāpņu galā viņš ieraudzīja uz ļodzīgām durvīm Pasapa vārdu, uzziestu milzu burtiem ar krītu. Viņš pieklauvēja. Divas kāpnes zemāk ledainā aukstumā glūnēja Nadelērs. Viņš pieklauvēja vēlreiz, tad vēl un vēlreiz. Ne dvēseles. Baznīcas padomnieks nospieda rokturi, durvis bija vaļā. Viņš iegāja iekšā.

Tā bija milzīgi liela bēniņu telpa, kurā viņš nu atradās; baļķu griesti un arī grīda no nelīdzeniem baļķiem. Visapkārt nēģeru elku tēli, malu malās kaudzēs sakrautas gleznas, tukši ietvari, skulptūras, dīvaini izliekti stiepļu veidojumi, kvēlojoša dzelzs krāsniņa ar pārāk garu, jokaini līkumotu cauruli, visur vīna un viskija pudeles, tukšas krāsu tūbiņas, krāsu podiņi, otas, viss pilns ar kaķiem un uz krēsliem vai grīdas sakrautas grāmatas. Telpas vidū stāvēja Pasaps gleznotāja virssvārkā, kas reiz, acīm redzot, bija bijis balts, bet nu noziests krāsām gluži raibs, un ķitēja uz audekla citu pēc cita konusus un elipses, bet viņa priekšā pie krāsns uz ļodzīga krēsla sēdēja gluži kaila resna meitene gariem, gaišiem matiem, rokas sakrustojusi aiz pakauša. Baznīcas padomnieks stāvēja kā sastindzis (kā nekā pirmoreiz mūžā bija ieraudzījis kailu sievieti) un neuzdrīkstējās pat elpot.

—    Kas jūs tāds esat? — Pasaps jautāja.

Arhilohs stādījās priekšā, mazliet apmulsis par

jautājumu, jo svētdien taču gleznotājs viņu bija sveicinājis.

—    Ko jūs gribat?

—    Jūs esat uzgleznojis manu līgavu Hloju kailu,— grieķis ar mokām izdvesa.

—    Jūs domājat gleznu «Vcnus, 11. jūlijs», to, kas pašreiz izstādīta Nadclēra galerijā.

—    To pašu.

—    Ģērbies ciet, — Pasaps uzbļāva modelim, tas pazuda aiz aizsega; pīpi zobos turēdams, Pasaps ilgi un uzmanīgi nopētīja Arhilohu, pīpes dūmu kruzuļi pazuda baļķu jūklī griestos.

—    Nu un tad?

—    Mans kungs, — Arhilohs, cik cienīgi spēja, atteica, — es esmu jūsu mākslas cienītājs. Esmu sekojis jūsu daiļradei ar lielāko sajūsmu, jums pat ir ceturtais numurs manā pasaules kārtībā.

—           Pasaules kārtībā? Kas tad tās par muļķībām? — Pasaps jautāja, triepdams uz paletes jaunus krāsu kalnus (kobaltzilo un okeru).

—           Esmu sastādījis mūsu laikmeta cienīgāko pārstāvju sarakstu, savu tikumisko paraugcilvēku sarakstu.

—Un tad?

—           Mans kungs, lai gan esmu par jums sajūsmā, lai gan jūs tā cienu, man tomēr jūs jālūdz sniegt paskaidrojumu. Katru dienu tas vis negadās, ka līgavainis savu līgavu atrod kādā gleznā kailu kā Venēra. Kaut arī tā ir abstrakta glezna, iejūtīgs skatītājs taču modeli pazīst.

—           Kaut kas traks, — Pasaps noteica, — mani kritiķi uz to nav spējīgi.

Tad viņš atkal nopētīja Arhilohu, piegāja viņam klāt, aptaustīja kā zirgu, pakāpās dažus soļus atpakaļ un piemiedza acis.

—           Izģērbieties, — viņš tad noteica, ielēja glāzē viskiju, izdzēra un piebāza pīpi ar tabaku.

—    Bet… — Arnolfs mēģināja protestēt.

—           Nekāda «bet», — Pasaps uzbrēca un nikni paskatījās viņā ar savām mazajām, melnajām, dzēlīgajām acīm, tā ka Arhilohs apklusa. — Gribu gleznot jūs kā Aresu.

—    Aresu?

—           Grieķu kara dievs, — Pasaps paskaidroja.

—      Gadiem ilgi esmu meklējis piemērotu modeli, savas Venēras antipodu: jūs esat īstais. Tipisks briesmonis, kaujas lauka trokšņa mīlētājs, asins pirts rīkotājs. Vai jūs esat grieķis?

—    Tas gan, bet…

—    Nu redzat!

—           Pasapa kungs, — Arhilohs beidzot iesāka,

—   jūs maldāties. Es neesmu ne briesmonis, ne arī varu sarīkot kādu asins pirti, un arī kaujas troksni es nemaz nemīlu. Es esmu miermīlīgs cilvēks, vecjaunpresbiterāņu Starptautiskās baznīcas padomnieks, alkoholu neņemu mutē ne pilītes un neesmu ievilcis nevienu dūmu. Bez tam esmu arī veģetārietis.

—    Blēņas, — Pasaps atteica, — kas jūs esat pēc profesijas?

—    Atomlielgabalu nodaļas ģenerāldirektors, atomlielgabalu un …

—    Nu redzat, — Pasaps viņu pārtrauca. — Tātad tomēr kara dievs. Un briesmonis. Jūs tikai vēl joprojām kāds traucē, neļauj īsti parādīt savu īsto dabu. Jūs esat dzimis dzērājs un erotiķis, lieliskākais Aress, kādu savu mūžu esmu redzējis. Nu tad labi žigli metiet tik visu nost! Man jāglezno, nevis jākuļ tukšus salmus.

—    Nekādā gadījumā, ja šī jaunkundze, kuru jūs nupat gleznojāt, atrodas vienā telpā ar mani, — Arhilohs protestēja.

—    Lasies lapās, Katrīn. Viņam kauns, — gleznotājs nokliedza. — Rīt tu man atkal būsi vajadzīga, mana tauklodīt!

Resnā gaišmate, tagad gan jau apģērbusies, atvadījās. Kad viņa atvēra durvis, pretī stāvēja Nadelērs, no aukstuma drebēdams un pārvērties ledū.

—    Man jāprotestē, — mākslas priekšmetu tirgotājs aizsmacis sauca. — Man jāprotestē, Pasapa kungs, mēs taču norunājām …

—    Vācieties pie velna!

—    Es drebu no aukstuma, — mākslas priekšmetu tirgotājs izmisis turpināja, — mēs norunājām…

—    Salstiet tik nost!

Meitene aizvēra durvis, varēja dzirdēt, ka viņa kāpj lejā.

—           Nu, — gleznotājs noskaities jautāja Arhiloham, — vēl arvien neesat bez biksēm?

—           Lūdzu, — ģenerāldirektors atbildēja un sāka izģērbties. — Kreklu ari?-

—    Visu.

—    Un puķes? Tās, redzat, domātas manai līgavai.

—    Nolieciet uz grīdas!

Baznīcas padomnieks rūpīgi salika drēbes uz krēsla atzveltnes, izdauzīja no tām putekļus (pēc grūtās kāpšanas tās bija galīgi pieputējušas) un beidzot stāvēja pliks.

Viņam sala. t

—    Pievelciet krēslu pie krāsns.

—    Bet. . .

—           Uzkāpiet uz krēsla un ieņemiet boksera pozu, rokas sešdesmit grādos saliektas elkoņos, — Pasaps pavēlēja. — Taisni tādu vienmēr esmu iedomājies kara dievu.

Krēsls briesmīgi ļodzījās, taču Arhilohs paklausīja.

—           Par daudz tauku, — pikti rūca gleznotājs, atkal ieliedams sev viskiju, — tas man dažreiz patīk pie sievietēm, bet nekas, mēs tos noņemsim. Svarīgākais ir ģīmis un krūšukurvis. Labi, ka uz tā daudz matu, tas ir sevišķi kaujinieciski. Arī gurni vēl kārtībā. Noņemiet taču brilles, tās man izjauc visu priekšstatu.

Pasaps sāka gleznot sešdesmitgrādu leņķus, elipses un konusus.

—           Mans kungs, — baznīcas padomnieks (boksera pozā) atsāka. — Jums man jāpaskaidro…

•— Cietiet klusu, — Pasaps nodārdināja. — Ja nu te kāds runā, tad tas esmu es. Tas, ka esmu gleznojis jūsu līgavu, ir visdabiskāk, kas vien pasaulē. Grandiozs sievišķis. Jūs jau pats zināt, kas viņai par krūtīm.

—    Mans kungs …

—    Un viņas gurni, viņas naba.

—    Man tomēr …

—    Ieņemiet taču, velns ar ārā, kārtīga boksera stāju! — gleznotājs nošņāca, kraudams uz audekla okera kalnus un tad kobaltzilo. — Nezināt pat, kā izskatās jūsu līgava kaila, bet saderināties.

—    Jūs uzkāpsiet uz manām puķēm. Baltas rozes.

—    Lai tad arī notiek. Atzīšos, jūsu līgavas kailums man neļāva kļūt par banālu naturālistu vai arī par Antiņu-impresionistu. Tas tikai bija miesas krāšņums, tā tikai bija āda, kurā elpo katra poriņa. Ak tu mīļais dievs, ievelciet taču vēderu! Nekad man nav bijis dievišķīgāks modelis par Hloju ar viņas brīnišķīgo muguru, pleciem — kā pati pilnība — un ar diviem stingriem jo stingriem apakšējiem vaidziņiem — kā divas pasaules celtnes puses! Kad kaut ko tādu redz, prātā nāk visādas jocīgas idejas. Gleznošana man sagādāja tādu prieku kā diezin kad vēl agrāk. Parasti jau man neko daudz netīk mālēt sieviešus, tā šad un tad pa resnulei kā šī te, kas nupat aizgāja. Mākslinieciski jau no viņām nekādas lielās jēgas nav, vīrieša cilvēks — tas ir pavisam kas cits: taisni novirzes no klasiskā ideāla ir visinteresantākais. Bet Hloja! Viņā vēl viss veido paradīzes vienību, kājas, rokas, kakls dabiski izaug no ķermeņa, im galva joprojām vēl ir sievietes galva. Izveidoju arī vienu skulptūru. Šo te!

Viņš norādīja uz juceklīgu drāšu veidojumu.

—    Bet…

—    Ieņem boksera stāju, — Pasaps pavēlēja Starptautiskās baznīcas padomniekam, tad pakāpās dažus solus atpakaļ, uzmeta gleznai kritisku skatienu, pārveidoja kādu elipsi, noņēma audeklu no molberta un stingri piestiprināja otru.

—    Tā, — viņš pavēlēja, — un tagad — uz ceļiem. Aress pēc kaujas lauka trokšņiem. Noliecieties vairāk uz priekšu, galu galā katru dienu taču jūs man negadīsieties pa tvērienam!

Arhilohs, apmulsis un pie krāsns gandrīz vai apcepies, nespēja neko daudz pretoties.

—    Man jūs tomēr ļoti gribētos lūgt, — viņš sāka, taču Nadelērs viņu tūlīt pārtrauca aiz neuzticības, ka bez viņa varētu pārdot kādu gleznu, viņš iestreipuļoja bēniņos — šķindošs, staigājošs ledus gabals.

Pasaps noskaitās.

—     Arā! — viņš kliedza, un mākslas priekšmetu pārdevējs atkal aizvilkās prom kāpņu telpas arktiskajā aukstumā.

—    Mani paskaidrojumi meklējami mākslā, — beidzot noteica gleznotājs, dzerdams viskiju, gleznodams un tai pašā laikā glaudīdams runci, kas bija uzlīdis viņam uz pleca, — vai jums ar šādiem paskaidrojumiem pietiek vai ne, man ir gluži vienalga. No jūsu kailās līgavas es esmu kaut ko iztaisījis — proporciju, plakņu sadalījuma, ritma, krāsas, gleznieciskās poēzijas meistardarbu, veselu pasauli no kobaltzilā un okera! Turpretī jūs no Hlojas gribat iztaisīt pavisam kaut ko citu, tiklīdz būsiet ticis klāt viņas kailumam. Iztaisīsiet no viņas mammu ar bērniņiem. Jūs iznīcināt Radības meistardarbu, mans kungs, nevis es, kas šo meistardarbu glorificēju, kas to pārceļu absolūtajā, bezgalīgajā, sapņainajā.

—    Jau ceturksnis pāri astoņiem, — Arhilohs nobijies iesaucās, tajā pašā laikā juzdamies atvieglots pēc gleznotāja paskaidrojuma.

—    Un tad?

—    Astoņos man norunāts tikties ar Hloju, — Arhilohs bailīgi atzinās un, ņurrājošo kaķu ielenkts, mēģināja nokāpt no krēsla. — Viņa mani gaida Senpēra bulvārī.

—    Lai tik pagaida vien vesela! Palieciet savā pozā, — Pasaps nokliedza, — māksla ir svarīgāka nekā jūsu mīlas dēkas! — un tik gleznoja tālāk.

Arhilohs novaidējās. Viens no runčiem, pelēks ar baltām ķepām, bija uzkāpis viņam uz pleciem un sāpīgi iecirtās tajos ar nagiem.

—    Mieru, — Pasaps pavēlēja, — nekustēties!

—    Kaķis.

—    Runcis ir uz goda, bet jūs vis ne, — gleznotājs piktojās, — kā gan var uzaudzēt tik milzīgu vēderu — turklāt nelietojot alkoholu!

Bēniņu durvīs atkal parādījās Nadelērs (pārklāts ar ledu, sastindzis). Esot nosalis, viņš žēlojās tik aizsmakušā balsī, ka tikpat kā nekas vairs nebija dzirdams.

—    Neviens jums nav licis tupēt manā durvju priekšā, bet savā darbnīcā es jūs redzēt negribu, — Pasaps rupji atbildēja.

—    Jūs te taisāt veikalus, — mākslas priekšmetu tirgotājs ķērca un sāka šķaudīt, taču roku no kabatas izvilkt nevarēja, jo piedurknes bija piesalušas pie biksēm.

—    Gluži otrādi, jūs pats taisāt veikalus! — gleznotājs nodārdināja. — Arā!

Mākslas priekšmetu tirgotājs aizvilkās prom trešo reizi.

Arī Arhilohs nu vairs neiedrošinājās neko iebilst. Pasaps dzēra viskiju, gleznoja sešdesmit grādu leņķus, konusus un elipses, krāva kobaltu uz okera un okeru uz kobalta un pēc pusstundas atļāva ģenerāldirektoram apģērbties.

—     Še, ņemiet, — Pasaps noteica un iespieda Arhiloham rokās stiepļu pinumu, — nolieciet to blakus laulības gultai, tā ir mana kāzu dāvana. Lai jūs varētu atcerēties savas līgavas skaistumu, kad tas būs novītis. Un vienu no portretiem es jums aizsūtīšu, kad tas nožūs. Bet nu taisieties, ka tiekat. Baznīcas padomniekus un ģenerāldirektorus neciešu gandrīz tāpat kā mākslas lietu pārdevējus. Jūsu laime, ka izskatāties kā grieķu kara dievs, citādi es jūs jau sen būtu izsviedis ārā tādu pašu pliku, varat man ticēt!

Pēc tam kad Arhilohs bija izgājis no gleznotāja darbnīcas — ar baltām rozēm vienā rokā, bet otrā — stiepļu veidojumu, kuram vajadzēja attēlot viņa kailo līgavu, — uz šaurajām, stāvajām bēniņu kāpnēm, kas īstenībā nemaz vairs neizskatījās pēc kāpnēm, viņš satikās ar mākslas priekšmetu tirgotāju Nadelēru, kuram zem deguna nu bija sasalusi lāsteka; ledainajā caurvējā viņš, nabags, bija briesmīgi nosalis un stāvēja tur, piespiedies pie sienas.

—    Redzat nu, — ledū sasalušais žēli, gandrīz nedzirdami noteica, un viņa balss nāca kā no glečera plaisas, — tā jau es domāju. Jūs esat kaut ko nopircis, es protestēju.

—           Tā ir kāzu dāvana, — Arnolfs paskaidroja un uzmanīgi sāka kāpt lejā; puķes un stiepju plastika jūtami traucēja, bez tam viņš bija noskaities par savu bezjēdzīgo piedzīvojumu, pulkstenis jau rādīja devīto stundu, bet pa kāpnēm tikt uz priekšu ātrākā tempā nebija iespējams.

Mākslas priekšmetu tirgotājs viņam sekoja.

—     Butu vismaz kaunējies, — Nadelērs pārmeta, ja nu vispār ko spēja saprotami pateikt, — es taču dzirdēju, kad teicāt Pasapam, ka esot baznīcas padomnieks. Skandāls! Cilvēks šādā amatā stāv par modeli. Pliks kā dieva jērs!

—    Vai drīkstu lūgt paturēt šo skulptūru, — vajadzības spiests, Arhilohs pēc kāda brīža lūdza (starp ceturto un trešo stāvu, vēl joprojām spiedzošās sievietes un klaigājošā vīrieša tuvumā), — tikai mazu brītiņu, man kāja iesprūda trepēs.

—    Pilnīgi izslēgts, — Nadelērs nosēcās, — bez procentiem es nepieskaros nevienai skulptūrai.

—    Nu tad puķes.

—    Nevaru, — mākslas priekšmetu tirgotājs atvainojās, — piedurknes piesalušas.

Beidzot abi bija uz ielas. Automašīna ar lāstekām sudrabaini mirdzēja. Vienīgi dzesinātājs nebija sasalis, un motors darbojās. Mašīnā bija auksts. Apkure neesot kārtībā, paskaidroja nosalušais šoferis.

—    Senpēra bulvāris 12, — Arhilohs teica priecīgs, ka nu jau itin drīz ieraudzīs savu līgavu.

Šoferis nospieda pedāli, mašīnai tūlīt vajadzēja sākt kustēties, taču tai brīdī pie rūts pieklauvēja mākslas priekšmetu tirgotājs.

—    Man lomēr būs jālūdz paņemt mani līdz, — no apledojušā auguma tikko sadzirdami atskanēja vārdi, kad Arhilohs atvēra mašīnas lodziņu un paliecās pret vizošo stāvu. Viņš nespējot vairs no soli tikt uz priekšu, un vecpilsētā taksometri nākot reti.

Izslēgts, Arhilohs noteica, viņam steidzīgi jātiekot Senpēra bulvāri, jau tā esot tik ilgi aizkavējies.

—    Jiis, kā kristīgs cilvēks un baznīcas padomnieks, lāču nevarat mani pamest nelaimē, — Nadelērs sašutis atbildēja. — Es jau drīz piesalšu pie trotuāra.

—    Kāpiet iekšā, — Arhilohs sacīja un atvēra durtiņas.

—    Tomēr te mazliet siltāk, man šķiet, — mākslas priekšmetu tirgotājs teica, kad beidzot sēdēja Arhiloham blakus. — Cerams, es atkusīšu.

Taču, kad viņi iegriezās Senpēra bulvārī, Nadelērs vēl nebija atkusis. Šoferis atteicās braukt atpakaļ uz krastmalu, un no mašīnas vajadzēja kāpt ārā arī Nadelēram. Šoferim bija apnicis salt, un viņš laidās prom. Un tā nu abi stāvēja pie margotajiem vārtiem ar diviem lieliem akmens cokoliem, eņģelīšiem un delfīniem, un sarkano lampu, kas nupat bija izdzisusi. Arhilohs parāva senatnīgo zvana ierīci. Neviens nerādījās. Bulvāris kā izmiris, tikai kaut kur tālumā bija dzirdams troksnis un Fārksa piekritēju protesta kliedzieni.

—    Mans kungs, — Arhilohs ar puķēm un stiepļu plastiku rokā teica, nobažījies par savu nokavēšanos. — Nu man jūs jāatstāj.

Viņš apņēmīgi atvēra margotos vārtus, taču Nadelērs viņam sekoja arī parkā.

Ko tad šis vēl gribot, Arnolfs jautāja, dusmīgs, ka netiek vaļā no sasalušā mākslas lietu pārdevēja.

Gribot pa telefonu izsaukt taksi, galerijas īpašnieks paskaidroja.

—    Es tikpat kā nepazīstu šīs mājas Jaudis . . .

—    Jūs kā baznīcas padomnieks …

—    Ludzu, — Arhilohs noteica, — lūdzu! Nāciet…

Aukstums bija nežēlīgs. Mākslas priekšmetu tirgotājs ejot strinkšķēja kā zvans. Eglēm un gobām nepakustējās ne zariņš, milzu zvaigznes — sarkanas un dzeltenas — spīdēja pie debesīm, bija saskatāma arī Piena Ceļa sudraba lente. Caur stumbriem maigi zeltaini laistījās villas logi, pienākot tuvāk, kļuva redzams, ka tā ir maza pils rokoko stilā ar ķeburainām līnijām, ar slaidām kolonnām, viscaur noaugusi meža vīnogulāju stīgām, kas skaidrajā naktī bija labi atšķiramas. Uz ieeju ar nelielu loku veda kāpnes. Tā bija gaiši apgaismota un bez īpašnieka vārda plāksnītes, vienīgi smags zvana rokturis karājās pie durvīm, taču, atskanot zvanam, atkal neviens nenāca.

Vēl vienu minūti tādā aukstumā — un beigts viņš būšot, mākslas priekšmetu pārdevējs gaudās.

Arhilohs nospieda rokturi. Durvis bija vaļā. Ieiešot apskatīties, viņš noteica.

Nadelērs gāja līdz.

—    Jūs esat traks? — Arhilohs nošņāca.

—    Es taču nevaru šajā aukstumā…

—    Es nepazīstu šo māju.

—    Jūs kā kristietis …

—    Nu tad gaidiet tepat, — Arnolfs pavēlēja.

Viņi bija nokļuvuši kādā hallē. Visur mēbeles,

kas Arhiloham atgādināja Ptī-Peizāna dzīvokli, puķes un spoguļi, patīkams siltums. Mākslas lietu tirgotājs jau sāka atkust, no viņa plūda sīki mazi strautiņi.

—    Nestāviet uz paklāja, — baznīcas padomnieks uzkliedza, mazliet tomēr nobijies, redzot pilošo galerijas īpašnieku.

—           Lūdzu, — tas atteica un nostājās pie lietussargu turētāja. — Kaut tik nu es ātrāk varētu piezvanīt.

•— Es paziņošu jūsu vēlēšanos mājas saimniekam.

—    Pēc iespējas ātrāk.

—           Paturiet vismaz stiepju plastiku, — Arhilohs ieteica.

*— Tikai uz procentiem.

Arnolfs nolika mākslas darbu Nadelēram blakus, atvēra durvis, paraudzījās nelielā salonā ar dīvānu, tējas galdiņu, spinetu un gracioziem soliņiem. Nokrekšķējās. Salons bija tukšs, taču aiz divviru durvīm atskanēja soļi. Droši vien misters Vīmanis. Arhilohs izgāja cauri salonam, pieklauvēja.

—    Iekšā!

Arnolfam par lielu izbrīnu pretī stāvēja metrs Ditūrs.

Metrs Ditūrs, neliela auguma kustīgs vīriņš ar melnām ūsām un baltām mākslinieka krēpēm, stāvēja pie liela, skaista galda telpā ar augstajiem spoguļiem zelta ietvaros; to gaiši apgaismoja daudzu sveču lustra, kas mirdzoša kā Ziemas svētku eglīte karājās pie griestiem.

—           Es jūs gaidīju, Arhiloha kungs, — metrs Ditūrs palocīdamies sacīja, — esiet tik laipns, sēdieties!

Viņš norādīja baznīcas padomniekam uz krēslu un pats atsēdās iepretim. Uz galda bija izklāts kāds dokuments.

Viņš nekā nevarot saprast, Arhilohs noteica.

—    Mans mīļais ģenerāldirektora kungs, — advokāts smaidīja, — man ir tas gods nodot jums šo māju kā dāvanu. Tā ir brīva no hipotēkām, atrodas lieliskā stāvoklī, izņemot jumta rietumspārnu, kuru reiz tomēr vajadzētu izlabot.

Viņš nekā nesaprotot, Arhilohs atkārtoja, gan joprojām pārsteigts, bet jau daudzo laimīgo notikumu norūdīts un pie tiem pieradis.

—    Vai jūs man nepaskaidrotu . . .

—    Līdzšinējais mājas īpašnieks grib paturēt savu vārdu slepenībā.

Viņš jau to zinot, Arnolfs paskaidroja, runa esot par misteru Vīmani, slaveno arheologu un grieķu senlietu atracēju, kas esot atracis kādu templi ar dārgām, sūnās iegrimušām statujām un zelta kolonnām.

Metrs Ditūrs apjuka, izbrīnījies noskatījās Arhilohā un pakratīja galvu. Viņam neesot ļauts stāstīt, viņš beidzot apgalvoja, līdzšinējais īpašnieks gribot, lai viņa māja nonāktu grieķa rokās, un esot laimīgs, ka Arhilohā atradis cilvēku, kas šīm prasībām atbilstot. Korupcijas un netikumības laikmetā, viņš turpināja, laikmetā, kad vispretdabiskākie noziegumi liekoties dabiski, kad sairstot jebkuras valstiskas tiesības un cilvēce atgriežoties pie nežēlīgajām primitīvo laikmetu dūres tiesībām, šajā vēstures laikposmā ikviens jurists zaudētu jebkādas cerības, ka viņa centieni pēc kārtības un taisnīguma piepildīsies, ja vien šad tad nebūtu jāsagatavo un jāiemieso dzīvē kāds vistīrākās sava tuvākā mīlestības akts, kāds, piemēram, ir šīs nelielās pils nodošana jauna īpašnieka rokās. Dokumenti esot sagatavoti, ģenerāldirektora kungam atliekot tos tikai pārskatīt un parakstīt savu vārdu. Esot samaksāts arī valsts uzliktais nodoklis — moloham taču vajadzīgi upuri!

—    Pateicos, — Arhilohs teica.

Metrs nolasīja dokumentus, un baznīcas padomnieks tos parakstīja.

—           Un nu šī mazā pils ir jūsu īpašums, — advokāts teica un piecēlās.

Piecēlās arī Arhilohs.

—           Mans kungs, — viņš svinīgi sacīja, — atļaujiet man izteikt prieku par to, ka esmu sastapies ar cilvēku, kuru vienmēr esmu cienījis. Jūs aizstāvējāt nabaga palīgmācītāju. «Tikai miesa izvaro garu,» jūs toreiz teicāt, «dvēsele paliek neaptraipīta,» — tie ir vārdi, kas man dziļi iespiedušies atmiņā.

—           Ak nē, taču, — Ditūrs atvairījās, — es tikai pildīju savu pienākumu. Diemžēl palīgmācītājam tomēr nocirta galvu, arvien vēl nevaru ar to samierināties, biju taču ierosinājis divpadsmit gadus spaidu darbos, bet pats Jaunākais jau tomēr nenotika: pakārts viņš netika.

Vai drīkstētu izlūgties vēl brītiņu uzmanības, Arhilohs teica. Ditūrs palocījās.

—           Cienījamais metr, es jūs Joti lūdzu, sagatavojiet papīrus manām laulībām.

—           Ir jau sagatavoti, — advokāts atbildēja. — Jūsu cienījamā līgava lūdza to izdarīt.

—          Ak, — Arnolfs iepriecināts iesaucās, — jūs pazīstat manu līgavu?

—    Bija tas prieks.

—    Vai viņa nav brīnišķīga?

—    Ļoti.

—    Es esmu laimīgākais cilvēks pasaulē.

—    Ko jūs ieteiktu par laulību lieciniekiem?

Par to nemaz neesot padomāts, Arhilohs atzinās.

Varētu ieteikt amerikāņu sūtni un universitātes rektoru, Ditūrs sacīja.

Arnolfs vilcinājās.

Piekrišana jau esot dota, metrs piebilda.

—           Nav nekādas vajadzības veikt vēl kādus pasākumus. Laulības visā sabiedrībā radījušas sensāciju. Par jūsu pārsteidzoši spožo karjeru taču runā malu malās, Arhiloha kungs.

—    Bet šie kungi taču manu līgavu nepazīst.

Mazais advokātiņš atsvieda atpakaļ savas mākslinieka krēpes, noglauda ūsas un uzmeta Arnolfam gandrīz niknu skatienu.

—           O, man tomēr liekas, ka pazīst, — viņš noteica.

—           Saprotu, — Arhilohs aptvēra, — šie kungi bijuši ciemos pie Zilbēra un Elizabetes Vīmaņiem.

Metrs Ditūrs atkal apjuka un šķita izbrīnījies.

—    Pieņemsim, — viņš tad noteica.

Arnolfs īsti sajūsmināts nebija.

—    Es gan ļoti apbrīnoju universitātes rektoru…

—    Nu tātad.

—    Bet amerikāņu sūtnis …

—    Jums radušās politiskas dabas šaubas?

—           Tas gan ne, — Arhilohs samulsis atbildēja.

—    Misters Forsters-Monrou manā tikumiskās pasaules celtnē ieņem piekto vietu, bet viņš pieder pie vecpresbiterāņu baznīcas, kuras dogmu par samierināšanos ar visu es nevaru pieņemt, jo tomēr nesatricināmi ticu elles mocību mūžīgumam.

Metrs pakratīja galvu.

—           Negribu ielauzties jūsu ticības sfērās, — viņš teica, — taču nebēdājieties. Elles mocibu mūžīgumam un jūsu laulībām taču nevajadzētu būt nekā kopēja.

Arhilohs atviegloti uzelpoja.

—    Patiesību sakot, tās ir arī manas domas, — viņš noteica.

Tātad tagad viņš drīkstot atvadīties, metrs Ditūrs, mapi aizvērdams, sacīja.

—    Laulību reģistrācija notiks tieši pulksten divos rātsnamā.

Arnolfs gribēja viņu pavadīt.

Viņš labāk iziešot cauri parkam, mazais advokātiņš ieteicās, atbīdīja sarkanos aizkarus un atvēra stikla durvis. — Tas ir īsākais ceļš.

Istabā ieplūda ledaiņa gaisa strāva.

Šeit viņš bijis biežs viesis, Arhilohs nodomāja, kad naktī bija aizskanējuši metra ātrie soļi; kādu brīdi Arhilohs pastāvēja terasē, uz kuru veda stikla durvis. Viņš raudzījās mirdzošajās zvaigznēs pāri koku galotnēm. Sala, un viņš iegāja istabā atpakaļ, aizvēra durvis.

—    Vīmaņi laikam dzīvojuši vērienīgi, — viņš nomurmināja.

Arhilohs sāka apstaigāt mazo rokoko pili, kas nu piederēja viņam. Likās itin kā blakus telpā būtu atskanējuši viegli soļi, taču neviena tur nebija. Visur bija gaišs, dega gan lielas, baltas sveces, gan mazas spuldzītes. Viņš staigāja no istabas uz istabu, no vienas nelielas zāles otrā, pāri mīkstiem paklājiem, garām graciozām mēbelēm. Sienas tapsētas vecām, vietām mazliet nodilušām dārgām tapetēm ar bālgani zeltītām lilijām sudrabpelēkā fonā, un pie t.lm karājās brīnišķīgas gleznas, taču tās viņš pa īstam neuzdrošinājās apskatīt, bet vairākkārt nosarka, jo tur galvenokārt bija attēlotas kailas dāmas vai nu vienas pašas, vai arī tikpat dabiski tērptu kungu sabiedrībā. Hloja nekur nebija atrodama. Ja sakumā viņš bija klaiņojis tāpat bez plāna, tad tagad gāja pa pēdām, proti, pa izgrieztu zila, sarkana un zeltaina papīra zvaigžņu pēdām, kuras bija izkaisītas uz mīkstajiem paklājiem un, acīm redzot, nozīmēja ceļu, pa kuru jāiet. Tā nu viņš pa slepenām durvīm tapetēm klātajā sienā nonāca līdz šaurām, grūti pamanāmām vītņu kāpnītēm, kas veda uz augšējo stāvu. (Labu brīdi, nespēdams izšķirties, viņš bija stāvējis sienas priekšā, kur zvaigznes izbeidzās, līdz atklāja durvis.) Uz katra pakāpiena gulēja vai nu papīra zvaigzne, vai komēta, uz viena pat Saturns ar visu savu loku, arī Mēness un Saule. No pakāpiena uz pakāpienu, ik soli pēc soļa Arhilohs kļuva biklāks, zaudēja drosmi, atkal viņu bija pārņēmis vecais bailīgums. Elpa kļuva smaga, viņš cieši turēja baltās rozes, tās netika izlaistas no rokām ne bridi, arī runājot ar metru Ditūru. Vītņu kāpnes beidzās apaļā istabā ar lielu rakstāmgaldu un trim augstiem logiem, zemeslodi, augstu atzveltnes krēslu, lielu stāvlampu un vecu lādi; visas mēbeles viduslaicīgas, kā teātrī, skatoties Doktoru Faustu, uz atzveltnes krēsla nodzeltējis pergaments: «Arnolfa darbistaba.» Tā bija uzrakstīts ar lūpu krāsu. Ieraugot uz rakstāmgalda telefonu, Arhilohs uz brītiņu atcerējās pilošo galerijas īpašnieku, kas gaidīja pie lietussargu turētāja hallē lejā un droši vien nu jau bija pavisam atkusis, taču, atvēris darbistabas otras durvis, viņš Nadelēru vienā momentā aizmirsa, jo zvaigznes un komētas viņu bija ievedušas guļamistabā ar milzīgu vecu baldahingultu; Arnolfa guļamistaba — tā bija lasāms uz pergamenta lapas, kas atradās uz maza renesanses galdiņa. Nākoša istaba — viņš atkal gāja pa zvaigžņu pēdām — atkal bija rokoko stilā un īstenībā vairs nebija istaba, bet burvīgs buduārs, apgaismots ar sarkanām spuldzītēm, ar mēbelītēm un lietiņām, kādas te iederējās; Hlojas buduārs, te bija rakstīts, un pergaments ar lūpu zīmuļa rakstu bija nolikts uz soliņa, pār kuru steigā lielā nekārtībā bija pārmesti daži apģērba gabali, kas Arhilohu samulsināja: krūšturis, korsete, krekliņš, biksītes — viss žilbinoši balts, uz grīdas zeķes un kurpes; pa pavērtajām durvīm bija redzama vannas istaba ar melnām flīzēm; grīdā ierīkotais baseins pilns ar zaļganu smaržīgu ūdeni, tas viegli garoja; tačū komētas uz grīdas veda ne tikai vannas istabā, bet arī no tās ārā; viņš atvēra citas durvis, kā vairogu rokā turēdams puķes. Arhilohs ienāca telpā, kuras vidū atradās gracioza, bet bezgalīgi plata baldahīngulta, pie tās zvaigžņu un komētu vairs nebija, tikai dažas vēl bija uzlīmētas uz gultas koka daļām; taču gultas aizkari aizvilkti, neviens nebija ieraugāms. Kamīnā dega dažas malkas šķilas, un Arhiloha ēna — liela un kustīga krita uz dīvainiem zelta ornamentiem nošūto sarkano gultas aizkaru. Bailīgi viņš tuvojās gultai. Pa aizkaru spraugu lūrēdams, viņš ieraudzīja baltas gultas veļas mākoni. Taču viņam likās, it kā dzirdētu kādu elpojam, tāpēc viņš klusām ar lielām izbailēm nočukstēja: Hloja. Neviens neatbildēja. Bija jārlkojas, kaut arī vislabāk viņš būtu meties no istabas ārā, prom no pils, atpakaļ savā jumtistabiņā, kur varēja justies drošs un kur nebija mulsinošo zvaigžņu. Un tā beidzot smagu sirdi viņš pa-

šķīra aizkarus un atrada meklēto gultā, izirušo melno matu cirtu ieskautu, aizmigušu.

Arhilohs jutās tik ļoti apjucis, ka bezpalīdzīgi noslīga uz gultas malas un kautrīgi skatījās uz Hloju, taču atļaudamies to tikai pa brīdim. Viņš bija arī ļoti noguris, nebeidzamā laime nebija ļāvusi ne mirkli atjēgties, un tā viņa ēna uz purpursarkanā gaisīgā gultas aizkara arvien vairāk sāka slīdēt uz guļošās Hlojas pusi. Bet tad viņš pēkšņi pamanīja, ka Hloja pavērusi acis un droši vien caur garajām skropstām jau labu laiku viņā skatās.

—           Ai, — viņa it kā pamozdamās teica, — Arnolf! Tu esi pareizi atradis ceļu cauri visām daudzajām istabām.

—           Hloja, — vēl joprojām nobijies, viņš iesaucās, — tu guli misis Vlmanes gultā.

—           Gulta taču tagad pieder tev, — viņa izstaipīdamās smaidīdama sacīja.

—          Tu esi pastāstījusi misteram un misis Vīmaņiem par mūsu mīlestību, vai ne?

Viņa brīdi vilcinājās, tad teica: — Protams.

—    Un tad viņi mums uzdāvināja šo skaisto pili.

—    Anglijā viņiem vēl daudz tādu pašu.

—           Es nezinu, — viņš teica, — es to visu vēl lāgā nespēju aptvert. Es nemaz nezināju, ka angļi ir tik progresīvi savos sociālajos uzskatos un kalponei var uzdāvināt veselu pili.

—           Droši vien dažās ģimenēs tā ir pieņemts, — Hloja noteica.

Arhilohs papurināja galvu:

—           Un es esmu kļuvis arī par lielgabalu un dzemdību stangu nodaļas ģenerāldirektoru.

—    Zinu.

—    Ar milzīgi lielu algu.

—    Jo labāk.

—    Un arī Starptautiskās baznīcas padomnieks. Maijā man jābrauc uz Sidneju.

—    Tas būs mūsu kāzu ceļojums.

—    Nē, — viņš atteica, — lūk, tas! — Un izvilka no kabatas abas biļetes. — Piektdien mēs braucam uz Grieķiju. Ar «Jūliju».

Taču tad viņš aprāvās.

—    Bet kā tad tu visu zini par manu karjeru? — viņš izbrīnījies vaicāja.

Viņa piecēlās sēdus un izskatījās tik skaista, ka Arhilohs nolaida acis. Likās, viņa gribēja ko teikt, taču nopūzdamās no sava nodoma atteicās un pēc tam, ilgi un domīgi Arnolfu nopētījusi, atkal atslīga spilvenos.

—    Par to runā visa pilsēta, — viņa beidzot dīvaini pārvērstā balsī noteica.

—    Un rīt tu mani apprecēsi? — viņš nostostījās.

—    Un tu mani ne?

Arhilohs joprojām neiedrošinājās pacelt acis, jo nu viņa bija nometusi ari segu. Vispār šajā guļamistabā ne uz ko nedrīkstēja skatīties, — visur kailu dievu un dieviešu gleznas; to nu gan no izkāmējušās misis Vīmanes nevarēja sagaidīt.

Ak, šīs anglietes, viņš nodomāja. Par laimi, viņas izturas labi pret kalponēm, tad jau uz viņu miesas kārībām var skatīties caur pirkstiem, un viņam tik ļoti būtu gribējies atgulties, paņemt Hloju rokās un gulēt stundām ilgi, bez sapņiem kamīna siltajā gaismā:

—    Hloja, — viņš klusām ierunājās. — Viss, kas ir noticis, mani tā samulsinājis un droši vien arī tevi, tā ka es dažreiz neaptveru, ka tas esmu es, man liekas, tas ir kāds cits, bet es patiesībā esmu savā jumtistabiņā ar notrieptajām sienām, un arī tevis nekad nav bijis. Daudz grūtāk ir panest laimi nekā nelaimi, šodien teica bīskaps Mozers, un dažreiz man liekas, viņam taisnība. Nelaime nepārsteidz, bet gan notiek, jo tā nu tam reiz jābūt, bet laimi dāvā gadījums, un tāpēc man bail, ka mūsu laime izgaisīs tikpat ātri, kā tā sākās, un viss ir tikai rotaļa, kas tiek spēlēta ar mani un tevi, ar kalponi un jaunāko grāmatvedi.

—           Nedomā tagad par to, mīļais, — Hloja teica.

—    Visu dienu es tevi gaidīju, un nu tu esi te. Un cik tu esi skaists! Kāpēc tu nenovelc mēteli? Tas droši vien ir no O’Neila-Paperera.

Taču, kad viņš grasījās to novilkt, tad atjēdzās, ka joprojām tur rokās ziedus.

—    Tas tev, — viņš teica, — baltas rozes.

Viņš gribēja pasniegt Hlojai ziedus un tādēļ bija

spiests noliekties pār gultu, taču divas rokas viņu satvēra un novilka lejup.

—    Hloja, — viņš vēl paspēja izdvest, — es taču tev vēl neesmu izskaidrojis vecjaunpresbiterāņu baznīcas pamatdogmas.

Taču tajā brīdī kāds viņam aiz muguras nokrekšķinājās.

Baznīcas padomnieks uzslējās stāvus, un Hloja iekliegdamās palīda zem segas. Pie gultas stāvēja galerijas īpašnieks — trīcēdams un zobus klabinādams, slapjš kā žurka, mati salipuši plānās šķipsnās uz pieres, no ūsām pilēja ūdens lāses un drēbes bija pielipušas pie miesas. Pasapa stiepļu plastiku viņš turēja rokās. No kājām līdz pat durvīm stiepās peļķe, lajā atspoguļojās sveču gaisma un peldēja dažas papīra zvaigznes.

Viņš esot atkusis, mākslas priekšmetu tirgotājs teica.

Arhilohs slingu skatienu viņu uzlūkoja.

Esot atnesis ari skulptūru, galerijas īpašnieks teica.

Ko tad šis īsti gribot, Arnolfs beidzot apmulsis jautāja.

Viņam nenākot ne prātā traucēt, Nadelers atbildēja, purinādams piedurknes, no kurām ūdens kā no caurulēm tecēja uz grīdas, taču viņš gribot palūgt Arhilohu kā kristieti un baznīcas padomnieku steidzīgi izsaukt ārstu, jo viņu kratot briesmīgs drudzis, krūtīs durot un neciešami sāpot krusti.

—           Lūdzu, — Arnolfs atteica, sakārtoja drēbes un piecēlās. — Esiet tik labs un skulptūru atstājiet šeit.

Kā kungs vēloties, Nadelērs nopūties atteica un nolika skulptūru pie gultas; arī pūslī esot stipras sāpes.

—           Mana līgava, — Arhilohs stādīja priekšā un norādīja uz paaugstinājumu zem segas.

—           Būtu jel kaunējies, — mākslas priekšmetu pārdevējs teica, un no viņa izlija jaunu fontānu strūkla, — jūs kā kristietis …

—    Viņa patiesi ir mana līgava!

—    Varat paļauties uz manu diskrēciju.

—           Vai nu es drīkstētu palūgt, — Arhilohs teica un izbīdīja Nadelēru pa durvīm ārā, taču buduārā galerijas īpašnieks atkal apstājās pie krēsla ar krūšturi, korseti un biksītēm.

Vanna nu gan tagad būtu ko vērts, viņš sacīja un drebinādamies norādīja uz vannas istabas durvīm un kūpošo zaļo ūdeni baseinā.

—    Kaut kas traks!

—    Jūs kā baznīcas padomnieks …

•— Kā vēlaties, — Arhilohs atteica.

Nadelērs izģērbās un iekāpa vannā.

—           Neejiet projām, — viņš lūdzās lielām, alkatīgām, drudžainām acīm, gluži kails, sviedriem klāts, ļengans sēdēdams vannā. — Ja nu es zaudēju samaņu.

Tad Arhiloham vajadzēja viņu noberzt.

Galerijas īpašnieks bija nobijies.

—   Ja nu ierodas saimnieks, — viņš vaimanāja.

—    Saimnieks esmu es.

—    Jūs taču pats teicāt…

—    Pils man nupat tika nodota īpašumā.

Nabaga vīram bija drudzis, un viņam klabēja

zobi.

—           Saimnieks bijis nebijis, — viņš teica, — es šo māju vairs neatstāšu.

—          Ticiet man, — Arhilohs lūdza, — uzticieties taču man!

Mazdrusciņ prāta viņam tomēr vēl esot palicis, Nadelērs elsa, kāpdams no vannas ārā. — Jūs kā kristietis! Esmu bezgala vīlies! Arī jūs neesat labāks par citiem.

Arhilohs viņu ievīstīja svītrotā peldmētelī, kas karājās vannas istabā.

—           Aizvediet mani uz gultu, — mākslas priekšmetu pārdevējs stenēja.

—    Bet…

—    Jūs kā baznīcas padomnieks…

•— Labi.

Arhilohs viņu aizveda uz gultu renesanses istabā. Tur nu viņš tagad gulēja. Iešot piezvanīt ārstam, Arnolfs noteica.

—    Vispirms pudeli konjaka, — galerijas īpašnieks drebēdams un sēkdams pavēlēja. — Tas vienmēr palīdz, jūs kā kristietis . . .

Iešot pameklēt pagrabā, Arhilohs apsolīja un noguris taisījās kāpt lejā.

Kad pēc neilgas maldīšanās Arhilohs tomēr bija atradis kāpnes uz pagrabu un pašlaik devās pa tām lejā, pagrabā jau pa gabalu bija dzirdama neganta aurošana, visur dega gaisma. Nogājis lejā, Arhilohs redzēja, ka viņa nojautas apstiprinājušās: iztukšotu pudeļu vidū zemē gulēja brālis Bibī ar saviem dvīņiem Zanu Kristofu un Zanu Dānieļu un dziedāja tautas dziesmas.

—    Kas tur nāk no augšas! — Bibī sajūsmināts iesaucās, ieraudzīdams brāli. — Tēvocis Arnolfs!

Ko šis te darot, Arnolfs norūpējies vaicāja.

—    Metam pa lampu un vingrinām balsi.

—    Bibī, — Arnolfs cienīgi iesāka, — es tevi ļoti lūdzu — nedziedi. Šis ir manas mājas pagrabs.

—    Oho! — Bibī smējās. — Tu nu gan esi taisījis karjeru, nav ko pelt. Apsveicu. Laidies tik zemē, bračiņ, taisni virsū uz tā sofā, — un piedāvāja brālim tukšu muciņu, kas stāvēja sarkanvīna peļķē.

—    Aiziet, bērniņi, — viņš uzaicināja dvīņus, kas, līdzīgi mērkaķēniem, vingroja Arnolfam uz ceļgaliem un pleciem, — uzraujiet psalmus tēvocim par godu!

—    To dievu kungu teicam, — Zans Kristofs un Zans Daniels ķērkstošās balsīs sāka.

Arhilohs mēģināja kaut uz brīdi tikt vaļā no noguruma.

—    Brāli Bibī, — viņš teica, — reizi par visām reizēm man tomēr ar tevi jārunā.

—    Beidziet aurot, dvīņi! Uzmanību! — Bibī šļupstēja. — Arnolfa onkulis grib uzstāties ar runu!

—    Nav jau tā, ka man būtu no tevis kauns, — Arhilohs teica, — tu esi mans brālis, un zinu, ka sirds dziļumos esi arī labs un kluss cilvēks, cēla dvēsele. Taču tu esi vājš, un tādēļ man ar tevi jārunā tēva stingrībā. Esmu tevi vienmēr atbalstījis, un, jo vairāk devu tev naudas, jo sliktāk tev un tavai ģimenei ir klājies, un pašlaik tu piedzēries guli manā pagrabā.

—    Traka pārskatīšanas, brāli Arnolf, es domāju, ka pagrabs pieder kara ministram. Traka pārskatīšanās.

—           Jo bēdīgāk, — Arnolfs skumji atbildēja,

—  vai tad drīkst ielauzties svešos pagrabos! Tā tu galu galā nonāksi vēl cietumā. Un nu tu ar abiem dvīņiem ej uz mājām un rīt sāc strādāt Ptī-Peizāna dzemdību stangu nodaļā.

—    Uz mājām? Tādā sala? — Bibī nobijies jautāja.

—    Pasūtišu tev taksometru.

—    Tu gribi, lai mani vārgie dvīņu bērniņi nosalsi, — Bibī bija sašutis. — 'Mūsu vēja izpūstajā barakā viņi aizies bojā tāda aukstumā. Mīnus divdesmit pēc Celsija.

Blakus telpā kaut kas norībēja. Iedrāzās Matejs un Sebastiāns, divpadsmit un deviņus gadus veci zēni, metās tēvocim klāt, hdz ar dvīņiem uzrāpās viņam uz ceļiem un pleciem.

—    Nometiet dunčus, kad rāpjaties onkulim klēpī, — brālis Bibī pavēlēja.

—    Mīļais dieviņ, — savu čelru radinieku mocīts, izdvesa Arnolls, — ko tad tu vēl esi šurp atvedis?

—           Tikai muterlti un kapteiņa onkuli, — Bibī, korķēdams vajā degvīna pudeli, atbildēja, — un vēl arī Magdu-Mariju ar viņas jauno pielūdzēju.

—    Ar angli?

—           Kādu angli, — Bibī brīnījās, — tas jau sen aizmirsts, tagad ir ķīnietis.

Kad Arhilohs atgriezās pie Nadelēra, tas jau gulēja, tiesa, smagos drudža murgos, taču izsaukt ārstu likās tā kā par vēlu. Arhilohs bija galīgi noguris. No pagraba joprojām atskanēja neganta aurošana. Otrreiz doties pa zvaigžņu un komētu pēdām uz Hlojas istabu viņš vairs neuzdrošinājās, nolikās turpat uz dīvāna, netālu no krēsla ar krūšturi un korseti. Novilcis O'Neila-Paperera mēteli un apsedzies ar to, viņš tūlīt aizmiga.

Ap astoņiem rītā viņu uzmodināja istabene baltā priekšautā.

—           Veikli, kungs, — istabene sacīja, — ņemiet savu mēteli un taisieties, ka tiekat, blakus istabā guj saimnieks.

Viņa atvēra durvis, kuras viņš iepriekš nebija pamanījis un kuras veda plašā gaitenī.

—           Kas nu par niekiem, — Arhilohs atteica,

—   saimnieks esmu es. Tur blakus guj galerijas īpašnieks Nadelērs.

—    O, — meitene noteica un pakniksēja.

—    Kā tad tevi sauc? — viņš vaicāja.

—    Sofija.

—    Cik gadu?

—    Sešpadsmit, mans kungs.

i — Tu jau sen te strādā?

—    Pusgadu.

—    Tevi pieņēma misis Vīmane?

—    Hlojas jaunkundze, mesjē.

Arhiloham likās, te būs atkal noticis kāds pārpratums, tomēr nokaunējies viņš pārstāja izprašņāt meiteni.

—    Vai kungs vēlas kafiju?

i— Hlojas jaunkundze jau piecēlusies?

—    Viņa guļ līdz deviņiem.

Tad deviņos viņš pieteikšoties, Arhilohs noteica.

—           Mo/i dieu, monsieur,[14] — sofija papurināja galvu, — tad jaunkundze iet vannā.

—    Pusdesmitos?

—    Viņu masē.

—    Desmitos?

—    Nāk mesjē Špācs.

Kas tad tas tāds, Arhilohs brīnījās.

—    Drēbnieks.

Un cikos tad viņš galu galā varētu tikties ar savu līgavu. Arhilohs izmisis iesaucās.

—           Ah non,[15] — sofija enerģiski iebilda. — Jāsagatavojas taču kāzām, jaunkundzei daudz visādu darīšanu.

Lai tad viņa aizvedot pabrokastot, Arhilohs padevīgi noteica, vismaz paēst taču viņš varot.

Brokastis tika pasniegtas istabā, kurā metrs Ditūrs viņa īpašumā bija nodevis šo mazo pili; apkalpoja cienīga izskata sirms sulainis (visās malās nu sāka

ņudzēt kambarsulaiņi un istabenes); tika servētas olas, šķiņķis (to viņš neaiztika), turku kafija, apelsīnu sula, vīnogas un smaržīgas maizītes ar sviestu un ievārījumu. Aiz augstajiem logiem kokos sāka plaiksnīties diena, un kāzu dāvanas straumēm plūda uz pili. Ziedi, vēstules, telegrammas, saiņu kalni. Nemitīgi signalizēdamas, piebrauca pasta mašīnas, dāvanas kaudzēm tika izkrautas hallē, salonā, pat pie gultas un uz segas virsū galerijas īpašniekam, kurš, visu aizmirsts, kluss un cienīgs gulēja drudzī.

Arhilohs noslaucīja muti ar servjeti. Viņš bija ēdis gandrīz stundu — nopietni, nerunādams ne vārda, kopš pēdējās maltītes, kad viņš pie Zoržetes bija ēdis nūdeles un ābolu uzpūteni, viņš taču nebija baudījis ne kumosa. Uz bufetes stāvēja pudeles ar aperitīviem un liķieriem, kastes ar smaržīgiem, trausliem cigāriem — «Partagas», «Dannemann», «Costa Penna», raibas cigarešu kastītes. Pirmo reizi mūžā Arhiloham sagribējās kaut ko no tā visa nogaršot; satrūcies viņš šo vēlēšanos tūlīt apvaldīja. Toties viņš pilnā mērā drīkstēja izbaudīt agrās rīta stundas prieku un to, ka ir šīs mājas saimnieks. Tiesa, Bibī dzimtas bļaustīšanās un trokšņošana, kas laiku pa laikam bija dzirdama no pagraba, radīja zināmas bažas: resnā ķēkša, kas nupat bija nokāpusi lejā, atgriezās stipri izpūrusi, onkulis kapteinis viņu tik tikko nebija izvarojis.

Esot ielauzusies kāda laupītāju banda, sulainis pārbijies ziņoja un gribēja zvanīt policijai. Arhilohs viņu no šī soļa atturēja:

—    Tie ir mani piederīgie.

Sulainis palocījās.

Kā tad viņu saucot, Arnolfs jautāja.

—    Toms.

—    Cik gadu?

—    Septiņdesmit pieci, mans kungs.

—    Sen jau te strādājat?

—    Desmit gadus.

—    Jūs pieņēma darbā misters Vīmanis?

—    Hlojas jaunkundze.

Te nu būs atkal noticis kāds pārpratums, Arhilohs nodomāja, taču arī šoreiz nolēma neko vairs netaujāt. Septiņdesmit piecus gadus vecā sulaiņa klātienē viņam bija mazliet neērti.

Ap deviņiem ieradīšoties O'Neils-Paperers, tas teica. Uzlaikot kāzu uzvalku. Cilindru Gošenbauers jau atsūtījis.

—    Labi.

—           Desmitos būs ierēdnis no dzimtsarakstu biroja. Esot kārtojamas vēl kādas formalitātes.

—    Ļoti labi.

—           Pusvienpadsmitos jāpieņem mesjē Vāgners, kas ieradīsies apsveikt Arhiloha kungu sakarā ar viņam piešķirto medicīnas goda doktora titulu par nopelniem dzemdību stangu ieviešanā.

—    Gaidīšu.

—           Vienpadsmitos būs amerikāņu sūtnis ar Savienoto Valstu prezidenta laimes vēlējumiem.

—    Ļoti priecājos.

—           Vienos mājas brokastis ar laulību lieciniekiem un bez divdesmit divos brauciens uz dzimtsarakstu biroju. Pēc Heloizes kapelas maltīte «Ričā».

Kas tad to visu tā noorganizējis, Arhilohs brīnījās.

—     Hlojas jaunkundze.

—    Cik viesu?

Jaunkundze vēlējusies pavisam intīmas svinības. Tikai vistuvākos draugus.

—    Gluži manas domas.

—    Tāpēc mēs ielūdzām tikai divus simtus.

Arhilohs mazliet apjuka.

—   Labi, — viņš beidzot noteica. — Man tur nav nekādas lielās zināšanas. Lai pusdivpadsmitos piebrauc taksometrs.

—    Vai tad ar Robertu jūs nebrauksiet?

Kas tad tas tāds atkal esot, Arhilohs vaicāja.

—   Šoferis, — sulainis atbildēja. Cienījamais kungs esot visskaistākā sarkanā studebekera īpašnieks visā pilsētā.

Dīvaini, Arhilohs nodomāja, taču O'Neils-Paperers bija jau klāt. Un tā īsi pirms pusdivpadsmitiem viņš devās uz «Riču» apmeklēt misteru un misis Vīmaņus. Viņš tos atrada viesnīcas hallē, kas bija iekārtota feodāļu laika stilā ar plīša dīvāniem, visdažādākiem atzveltnes krēsliem un ar tik tumšām gleznām pie sienas, ka attēlotie priekšmeti — vai nu augļi, vai visādi medījumi — tikko bija saskatāmi. Laulātais pāris sēdēja uz dīvāna un lasīja žurnālus. Viņš — «Jauno Arheoloģijas Vēstnesi», viņa — Antīko zinātņu almanahu.

—    Misis un mister Vīmaņi, — līdz sirds dziļumiem saviļņots, viņš tos uzrunāja, pārsteigtajai anglietei pasniegdams divas orhidejas: — Jūs esat vislabākie cilvēki pasaulē, kādus tik vien man gadījies iepazīt.

—    Well, — atteica misters Vīmanis, ievilka no savas pīpes garšīgo dūmu un nolika «Jauno Arheoloģijas Vēstnesi» sānis.

—    Es jūs ieceļu par savas tikumiskās pasaules kārtības pirmo un otro numuru.

—    Yes, — misters Vīmanis noteica.

—   Jūs es tomēr cienu vairāk nekā valsts prezidentu un vecjaunpresbiterāņu bīskapu.

—    Well, — misters Vīmanis atbildēja.

—   Kas dāvina no sirds, ir pelnījis, ka tam no sirds pateicas.

—   Yes, — atteica misters Vīmanis un neizpratnē blenza uz savu sievu.

—    Thank you very much!

—    We/7, — misters Vīmanis noteica, tad vēlreiz sacīja «yes» un izvilka naudas maku, taču Arhilohs jau bija prom.

Jauki ļaudis, šie angļi, kaut arī mazliet atturīgi, jau savā sarkanajā studebekerā (visskaistākajā mašīnā visā pilsētā) sēdēdams, viņš nodomāja.

Šoreiz Heloizes kapelas priekšā kāzu gājienu sagaidīja nevis tikai dažas vecjaunpresbiterāņu draudzes sieviņas, bet gan milzīgas ļaužu masas, kas pārsalušas aizņēma visu Emīla-Kapelera ielu un uz trotuāriem stāvēja garu garās rindās. Netīro dzīvokļu logi bija ļaužu pilni. Laternu stabos un nedaudzajos panīkušajos kokos kā ar kaļķi notraipīti ķekari karājās noskranduši ielas zēni. Pašlaik no Merklinga bulvāra, no rātsnama puses, šķērsielā iegriezās auto kolonna ar sarkano studebekeru priekšgalā, no kura izkāpa Hloja un Arhilohs. Pūlis aiz sajūsmas sāka trokšņot un kliegt: «Lai dzīvo Arhilohs! Eviva Chloe!» — riteņbraukšanas sporta cienītāji klaigāja līdz aizsmakumam, Bīlera kundze un viņas Ogists (šoreiz viņam nebija riteņbraucēju kostīma) apraudājās. Brītiņu vēlāk piebrauca valsts prezidenta izgreznotā kariete ar sešiem sirmjiem, miesassardzi zelta ķiverēs ar baltiem plīvojošiem spalvu kušķiem. Heloizes kapela pildījās ļaudīm. Pārāk skaista celtne jau nu tā vis nebija, drīzāk gan līdzīga mazai fabrikai, bez torņa, stipri noplukušām sienām, kas reiz bijušas baltas, vispār baznīca jebkurā aspektā bija neizdevies modernās baznīcu celtniecības produkts; to ietvēra dažas nožēlojamas cipreses. Baznīcas iekšpuse pilnīgi atbilda ārējam izskatam: kustamais īpašums par lētu naudu reiz bija atpirkts no kādas vecas, izdemolētas baznīcas, kurā tika ierīkots kino. Viss atstāja nabadzīgu un saltu iespaidu — vienkārši koka soli, netēstu dēļu kancele, vientuļa izslējusies tukšajā telpā, liels pussapuvis krusts pie šaurās sienas pretī ieejai; Arhiloham siena atgādināja viņa veco jumtistabiņu ar tās dzeltenzaļajiem traipiem. Pa baznīcas augstajiem logiem, kas izskatījās kā šaujamlūkas, krita slīpi saules stari; staru kūļos ņirbēja putekļi. Taču, kad šo nabadzīgo, pieticīgo, piesmakušo baznīceli, kurā oda pēc lēta odekolona, vecenām un ķiplokiem, sāka pildīt kāzu viesi, tā pēkšņi kļuva gaiša, silta un mīlīga: visapkārt mirdzēja dārgakmeņi un pērļu virtenes, plaiksnījās balti pleci un krūtis, pret griestu baļķiem, kas bija pa daļai pārogļojušies (baznīca reiz bija degusi), pacēlās visdārgāko smaržu mākoņi. Bīskaps Mozers, tērpies melnajā vecjaunpresbiterāņu baznīcas amata tērpā, kas viņu padarīja visai cienīgu, uzkāpa kancelē, nolika bībeli ar zeltītajām spīdīgajām malām uz saplaisājušās kanceles pults, saņēma rokas un raudzījās lejup; likās, viņš jutās samulsis, sārto seju klāja sviedri. Taisni zem kanceles sēdēja laulājamais pāris: Hloja ar savām melnajām, lielajām ticības pilnajām acīm, priekā starojoša, maiga līgavas plīvura apņemta; tajā trīsuļoja saules stariņš; un turpat blakus Arhilohs, stīvs, mulss, frakā (O'Neils-Paperers), viņu tikko varēja pazīt, no senajiem laikiem palikušas tikai noputējušās brilles bez ietvara, — tās mazliet šķībi bija uzliktas uz deguna, cilindrs (Gošenbauers), baltie cimdi (De Stucs-Kalbermatens) — uz ceļiem. Jaunajam pārim aiz muguras, no pārējās publikas mazliet nostāk, sēdēja valsts prezidents — bārdiņa tam smaila, seja neskaitāmām krunciņām sakrokota, mati balti, pats — vienā zeltā, kavalērijas ģenerāļa uniformā, ar garu zobenu starp izdēdējušām kājām spožos zābakos. Aiz valsts prezidenta sēdēja laulību ceremonijas liecinieki: amerikāņu sūtnis ar visiem ordeņiem pie frakas baltās krūtežas, rektors ar savām goda zīmēm un tad viesi — mazliet neveikli neērtajos koka solos; Ptī-Peizāns, metrs Ditūrs blakus savai varenajai laulenei, kas pacēlās telpā kā ar pērlēm nokaisīts vecs kalnu masīvs; Pasaps, pat viņš frakā, tiesa, rokas gan noziestas ar kobaltzilo krāsu, tālāk ar svinīgām sejām gandrīz visi labāko aprindu kungi (galvenokārt kungi), galvaspilsētas krējuma krējums. Un, kad bīskaps gribēja sākt svētku runu — kaut arī ar nokavēšanos, — ieradās pat Fārkss, šis dumpinieks, pēdējais, viszemākais Arnolfa tikumiskās pasaules celtnē, — ar milzīgu galvu, pinkainām ūsām, ugunssarkaniem matiem, vareniem pleciem, dubultzodu uz frakas krūtežas, pie kuras rubīniem izgreznots ordenis.

Vārdi, kurus viņš gribētu šodien savai mīļajai svētku draudzei šo svinību gadījumā sacīt, — tā klusā, svepstošā balsī, acīm redzot, juzdamies neērti uz kanceles, mīņādamies uz priekšu un atpakaļ, bīs-

kaps Mozers sāka uzrunu, — šie vārdi ņemti no septiņdesmit otrā psalma, no kāda Zālamana psalma, un tur stāvot rakstīts: lai slavēts dievs tas kungs, Izraēlas ķēniņš, kas vienīgais spēj darīt brīnumus.

Šodien, bīskaps turpināja, viņam esot jāsavieno uz mūžu divi cilvēkbērni, kas ne tikai viņam, bet droši vien visiem, kuri šeit Heloizes kapelā sapulcējušies, kļuvuši mīļi un dārgi. Tur nu, lūk, ir līgava (te bīskaps Mozers mazliet saminstinājās), kuru nu gan visi klātesošie slēguši savās sirdīs ar lielu maigumu, līgava, kura visiem, kas šeit sapulcējušies (te bīskaps Mozers kļuva dzejisks), dāvinājusi tik daudz mīlestības, tik daudz skaista un cēla, vārdu sakot, tik daudz skaistu stundu, ka par to viņai nemaz nevarot beigt pateikties (bīskaps noslaucīja no pieres sviedrus), un tur, lūk, līgavainis, bīskaps atviegloti turpināja, arī tik jauks, cēls cilvēks, kuram nu tiks tā lielā mīlestība, ko viņa līgava tādā izšķērdībā dāvājusi; viņš, mūsu valsts pilsonis, kas dažu dienu laikā spējis pievērst sev visas pasaules uzmanību, viņš, kas nācis no vienkāršo ļaužu vides, kļuvis ģenerāldirektors, Starptautiskās baznīcas padomnieks, medicīnas fakultātes goda doktors un ASV goda konsuls. Un, kaut arī ir tiesa, ka viss, ko cilvēks savā šīszemes dzīvē sācis, un viss, ko viņš panācis, gan viņa tituli, gan nopelni, padoti iznīcībai, ir kā pelavas vējā un mūžības priekšā bez nozīmes, tomēr šī spējā augšupeja liecina par žēlastību (te Fārkss visiem dzirdami iekrekšķējās). Un tā vis neesot žēlastība, kas nāk no cilvēka (tagad nokrekšķējās Ptī-Peizāns), bet gan no dieva, kā jau tas stāv rakstīts bībelē; nevis cilvēku labvēlība pacēlusi Arhilohu tādos augstumos, bet gan vienīgi tas kungs, kas, protams, savu gribu izteic caur cilvēku sirdīm, kuras viņš vada, tas kungs, kas cilvēku vājības, cilvēku nepilnības izmanto saviem mērķiem, un tā lai slavēts tiek vienīgi viņš.

Tā runāja bīskaps Mozers, un, jo vairāk viņš pārgāja no atsevišķā uz Vispārīgo, jo vairāk attālinājās no pamattēmas, proti, no līgavas un līgavaiņa, jo vairāk tuvojās dievišķīgajai bezgalībai, jo krāšņāku zīmēja šīs savā būtībā tik lieliski un gudri iekārtotās pasaules kārtības ainu, kurā dieva padoms beidzot visu vērš uz labu, jo kaismīgāka un varenāka kļuva viņa balss un krāšņāki un mierinošāki viņa vārdi. Taču, kad viņš bija beidzis, nokāpis no kanceles un veicis laulāšanas ceremoniālu, kurā abi laulājamie izdvesa savu jāvārdu, un, kad nu Arhilohs tur stāvēja un skaistā sieva ar lielajām, melnajām, laimīgajām acīm viņam blakus un kad nu viņš it kā atmodies skatījās uz svētku viesiem, kuru rindām bija jāiet garām — garām cienīgajam valsts prezidentam, garām ordeņiem un dārgakmeņiem pārlieku apkārtajām dāmām un kungiem, garām visiem šiem šīszemes varenajiem, slavenajiem, iespaidīgajiem vīriem, un kad viņš pamanīja ari Fārksu ar viņa pinkainajiem sarkanajiem matiem, kurš zobgalīgi viņā noskatījās, seju savilcis niknā grimasē, un kad nu mazās ērģelītes tur augšā sāka pīkstināt Mendelsona Kāzu maršu, tai brīdī — šajā savas laimes kulminācijas momentā — grieķis, visa pūļa apskausts, kas joprojām vēl kaut ko gaidīja, pēkšņi saprata. Viņš nobālēja, sagrīļojās. Sviedri sāka aumaļām tecēt pār seju.

—    ES ESMU APPRECĒJIS KURTIZĀNI, — viņš izmisīgi iekliedzās kā nāvīgi ievainots zvērs, atrāvās no sievas, kas, baiļu pārņemta savā plīvojošā plīvurā skrēja viņam pakaļ līdz pat baznīcas portālam un izdrāzās ārā no Heloizes kapelas uz ielas, kur viņu ar smiekliem un izsaucieniem sagaidīja ļaužu masas, kuras, ieraudzījušas līgavaini vienu pašu, mirklī saprata, kas noticis. Arhilohs brīdi nobijies apstājās pie panīkušajām cipresēm, jo tikai tagad ievēroja, kāda cilvēku jūra sapulcējusies pie kapelas. Tad viņš paskrēja garām valsts prezidenta karietei, garām rolsroisu un buiku rindai un kā suņu dzīts medījums, līkumus mezdams, vairīdamies no cilvēkiem, kas viņam stājās ceļā, aiznesās pa EmīlaKapelera ielu uz priekšu.

«Lai dzīvo pilsētas ragnesis!» — «Nost!» —«Raujiet viņam tās lupatas nost!»

Svilpieni un nievas griezās viņam ausīs, tika mesti arī akmeņi, ielas zēni skrēja pakaļ, lika priekšā kāju, dažus viņš nogāza gar zemi, līdz beidzot, asinīm notriepies, paslēpās kāda īres nama kāpņu telpā, savilcies tumšā kaktiņā, galvu rokās satvēris, klausīdamies vajātāju dimdošajos soļos, gaidīdams, kamēr tie, zaudējuši cerību viņu atrast, pamazām izklīdīs.

Stundām ilgi viņš nu tupēja patrepē nosalis, klusi šņukstēdams; īres nama nekurinātajā koridorā kļuva arvien tumšāk un tumšāk. Ar visiem viņa ir gulējusi, ar visiem — ar valsts prezidentu, ar Pasapu un metru Ditūru, ar visiem, visiem, viņš smilkstēja. Visa viņa morālās pasaules celtne bija sabrukusi un viņu sadragājusi. Taču tad viņš saņēmās. Grīļodamies gāja prom pa svešo koridoru, pakrita pār kādu velosipēdu, tika uz ielas. Bija jau nakts. Pa slikti apgaismotām netīrām ieliņām viņš aizvilkās līdz upei, nonāca zem tilta, kur, avīžu papīrā ievīstījušies, tusnīdami gulēja ubagi, kāds suns gribēja viņam ieķert ar zobiem, žurkas pīkstēdamas aizskrēja garām, ūdens vilnis samērcēja kājas. Kaut kur nokauca kuģa sirēna.

—    Jau trešais šonedēļ, — nosēca kāds ubags.

—   Nu, kas ir, lec iekšā!

—   Muļķības, — nosēca otrs, — ūdens pārāk auksts.

Smiekli.

—    Ej kārties! Ej kārties! — ubagi taktī sāka riet.

—   Tas ir vispatīkamāk.

Arhilohs pagrieza upei muguru, bez mērķa klaiņoja pa vecpilsētu. Kaut kur tālumā atskanēja Pestīšanas armijas strinkšķināšana, viņš nonāca Rue Funиbre, kur dzīvoja Pasaps, sāka skriet, stundām ilgi klīda pa kvartāliem, kuros nekad nebija spēris kāju, pa villu apkaimi, strādnieku ciematiem, kurus piekliedza radio, garām aizdomīgiem krodziņiem, no kuriem skanēja Fārksa piekritēju zobgalīgas dziesmiņas, pa fabriku rajoniem un spokainām domnām un ap pusnakti nonāca savā vecajā jumtistabiņā. Gaismu viņš neiededzināja, stāvēja, atslējies pret durvīm, kuras iepriekš bija aizslēdzis, drebēdams, netīrs; O'Neila-Paperera fraka bija saplēsta, Gošenbauera cilindrs sen pazaudēts. Kanalizācijas trokšņi vēl nebija noklusuši, un, kad aizdegās uguns kādā no logiem pretējā sienā, caur noputējušajām rūtīm Arnolfa istabā gaisma apspīdēja te aizkaru (un aiz tā bija vecais svētdienas uzvalks), te dzelzs gultu, te krēslu, te ļodzīgo galdu ar bībeli, te kādreizējo pasaules kārtības balstu ģīmetnes pie nenosakāmas krāsas tapetēm. Viņš atvēra logu, sejā iesitās nelaba smaka, un kanalizācijas ūdeņu trokšņi kļuva vēl dzirdamāki. Citu pēc cita viņš sāka raut nost ģīmetnes, šahtveida pagalma tumšajos dziļumos tika iesviests prezidents, bīskaps, amerikāņu sūtnis un pat bībele. Vienīgi brāļa BibI un viņa bērniņu fotogrāfija tika atstāta pie sienas. Tad viņš uzrāpās bēniņos, kur tumsā uz garām virvēm karājās veļa, atraisīja vienu no virvēm, kādas ģimenes palagus pameta uz grīdas un aiztaustījās atpakaļ uz savu istabiņu. Nolika galdu zem lampas, uzkāpa uz galda, piestiprināja virvi pie āķa, pie kura karājās lampa. Āķis turējās stingri. Tad viņš iztaisīja cilpu. Logs te atvērās, te aizcirtās, ledaina gaisa strāva iesitās sejā. Jau viņš tur stāvēja, galvu iemaucis cilpā, jau gribēja lēkt no galda zemē, kad istabas durvis atvērās un iedegās uguns.

Tas bija Fārkss, arvien vēl frakā, kā jau kāzās, kažokmētelis uz pleciem, pilnīgā lielā seja kā sastingusi, pinkainie mati kā baismīga liesma. Viņam bija līdz vēl divi vīri. Viens — Ptī-Peizāna sekretārs pašlaik aizbultēja durvis, otrs — milzu tēviņš šofera uzvalkā, gumiju košļādams, aizvēra logu un durvīm priekšā piebīdīja krēslu. Arhilohs lampas spokainajā gaismā stāvēja uz ļodzīgā galda, galva arvien vēl bija cilpā. Fārkss atsēdās, sakrustoja rokas. Sekretārs sēdēja uz gultas. Visi trīs klusēja, kanalizācijas trokšņi bija pieklusuši, anarhists uzmanīgi vēroja grieķi.

—           Nu, Arhiloha kungs, — viņš beidzot iesāka,

—   uz manu vizīti jums, patiesību sakot, vajadzēja būt sagatavotam.

—    Arī jūs esat gulējis ar Hloju, — Arhilohs, uz galda stāvēdams, nošņācās.

—          Protams, — Fārkss atbildēja, — tas taču galu galā ir šīs skaistās dāmas amats.

—    Ejiet prom!

Anarhists nepakustējās.

—           No katra mīļākā jūs saņēmāt kāzu dāvanu, — viņš teica. — Nu ir mana kārta: Luginbīl, nodod viņam manu dāvanu.

Milzenis šofera uniformā, gumiju košļādams, piegāja pie galda un nolika pie Arhiloha kājām ieapaļu, dzelzs lodei līdzīgu priekšmetu.

—    Kas tas ir?

—    Taisnīgums.

■— Rokas granāta?

—    Pareizi, — Fārkss nosmējās.

Arhilohs izvilka galvu no cilpas, uzmanīgi nokāpa no ļodzīgā galda un, brīdi vilcinājies, paņēma bumbu rokā. Tā bija auksta un spīdīga.

—    Ko lai es ar to daru?

Vecais uzreiz neatbildēja. Nekustīgi, lūrēdams sēdēja uz sava krēsla, varenās rokas uzlicis uz ceļiem.

—           Jūs gribat atņemt sev dzīvību? — viņš teica.

—    Kādēļ?

Arhilohs klusēja.

—           Šajā pasaulē ir divas iespējas, — Fārkss lēnām un sausi noteica. — Vai nu tās dēļ aiziet bojā, vai arī to pārveidot.

—    Cietiet klusu! — Arhilohs kliedza.

—    Lūdzu! Karieties augšā!

—    Runājiet!

Fārkss pasmējās. — Iedod man cigareti, Šubert, — viņš pagriezās pret Ptī-Peizāna sekretāru. Luginbīls ar lielām šķiltavām padeva uguni, un tā

Fārkss tur sēdēja, omulīgi smēķēja un izpūta zilganu dūmu mākonīšus.

—    Kas man jādara? — Arhilohs kliedza.

—    Jāpieņem tas, ko es jums piedāvāju.

—    Kādēļ?

—           Vajag iznīcināt tadu sabiedrības iekārtu, kas jūs padarījusi par nerru.

—    Tas nav iespējams.

—           Nekas nav par to vienkāršāk, — Fārkss atbildēja. — Jums jānogalina valsts prezidents. Par pārējo parūpēšos es pats. — Un viņš ar pirkstu piesita pie sava ordeņa.

Arhilohs sagrīļojās.

—          Skatieties, ka bumba nenokrīt, — vecais dedzinātājs brīdināja. — Citādi eksplodēs.

—    Es lai kļūtu slepkava?

—    Kāpēc ne? Šubert, parādi viņam plānu.

Ptī-Peizāna sekretārs piegāja pie galda un izklāja

uz tā papīru.

—          Jūs esat uz vienu roku ar Ptī-Peizānu? — Arhilohs šausmās iesaucās.

—           Nieki, — noteica Fārkss, — sekretāru es piekukuļoju. Tādus zeļļus var dabūt par sīknaudu.

Tas te esot prezidenta pils plāns, sekretārs sāka lietišķi skaidrot, ar pirkstu vilkdams pa papīru. Te mūra žogs, kas pili ietver no trim pusēm. Fasādi no ielas atdala dzelzs režģi četru metru augstumā. Sienas augstums divi metri trīsdesmit pieci. No pils pa kreisi — Saimniecības ministrija, pa labi — nuncija pils. Stūrī pie Ekonomikas ministrijas un pils pagalma esot kāpnes.

Vai tad kāpnes tur esot vienmēr, Arhilohs gribēja zināt.

—     Šonakt ir, ar to jums tā kā pietiktu, — sekretārs atteica. — Mēs jūs ar mašīnu aizvedīsim līdz krastmalai. Jūs uzkāpsiet uz sētas, uzvilksiet kāpnes sev līdz un nokāpsiet pa tām lejā. Otrā pusē jūs atradīsieties kādas egles ēnā. Nostāsieties aiz tās un pagaidīsiet, kamēr aizies garām sardze. Tad apiesiet pilij apkārt, atradīsiet mazas durtiņas, uz kurām ved pāris pakāpienu. Durvis ir aizslēgtas, bet te būs atslēga.

—    Un tad?

—    Prezidenta guļamistaba atrodas pirmajā stāvā, pa mazajām durtiņām jūs tiksiet galveno kāpņu telpā un no turienes guļamistabā. Iemetiet rokas granātu viņa gultā.

Sekretārs apklusa.

—    Un tad?

—    Ejiet pa to pašu ceļu atpakaļ, — sekretārs turpināja, — sardze skries pilī pa galveno ieeju, jums būs pietiekami daudz laika pa ministrijas pagalmu tikt atpakaļ krastmalā, kur jūs gaidīs mašīna.

Jumtistabiņā bija klusi un auksti. Pat kanalizācijas trokšņi vairs nebija dzirdami. Pie netīrajām tapetēm vientuļi karājās brāļa Bibī un viņa bērniņu fotogrāfija.

—    Nu? — Fārkss pārtrauca klusēšanu. — Ko jūs par to sakāt?

—    Nē, — Arhilohs, šausmās drebēdams, iekliedzās, — nē!

Vecais nometa cigareti uz grīdas, grīda bija pavisam parasta (slikti noēvelēti dēļi, ar lieliem caurumiem zaru vietās), cigarete vēl kūpēja.

—    Tā sākumā kliedz visi, — viņš atteica. — It kā pasaule būtu pārveidojama bez slepkavībām.

Blakus istabā, Arhiloha kliedziena uzmodināta, pie Arhiloha sienas sāka dauzīt kalpone. Arhilohs pēkšņi atcerējās, kā ar Hloju zem rokas bija gājis pa pilsētu. Ziema, virs upes migla, redzamas tikai lielas kuģu ēnas un ugunis. Ļaudis sveicina no tramvajiem, automašīnām, jauni, skaisti, eleganti vīrieši; tad atcerējās kāzu viesus, kā apbērtus ar zeltu un dimantiem, melnās frakās un vakartērpos, atcerējās ordeņus, baltas sejas zeltainā saules gaismā, kur trīsuļoja puteklīši; un visur labvēlīgi, bet tik nelietīgi smaidi. Viņš vēlreiz izjuta sava atklāsmes brīža, sava kauna pēkšņumu un nežēlību, atcerējās, kā bija drāzies ārā no kapelas garām cipresēm, atcerējās, kā bija uz brīdi apstājies un tad sācis savu līčloču skrējienu pa Emīla-Kapelera ielu, bet visapkārt kliedzošais femejošais, gavilējošais pūlis, atcerējās savu vajātāju ēnas, kas uz asfalta izauga neredzēti garas, sajuta vēlreiz, kā pakrīt, kā atsitas pret cieto zemi, kā tā no asinīm kļūst sārta, atcerējās akmeņus, dūres, tās sita kā ar āmuru, atcerējās, kā drebēdams bija tupējis svešās kāpņu telpas stūrī, kā dimdoši soļi bija aizdipējuši viņam garām.

—    Es to darīšu, — viņš sacīja.

Fārkss ar saviem pavadoņiem aizveda Arhilohu, kas nu bija nolēmis atriebties visai pasaulei, amerikāņu mašīnā līdz Tasiņjī krastmalai, pa to viņam vēl bija jānoiet kājām minūtes desmit līdz de l’Etat krastmalai (kur atrodas prezidenta pils). Bija ceturksnis uz trijiem. Krastmalā ne dvēseles, aiz Svētā Lūkasa katedrāles uzlēcis mēness sirpis, tas meta gaismu ledus vižņos uz upes un apledojušā Svētās Cecīlijas fontānā un uz tā svēto matu cirtām un bārdām. Viņš turējās piju un viesnīcu ēnas pusē, pagāja garām «Ričam» un nosalušajam durvju sargam, kurš staigāja uz priekšu un atpakaļ, taču cits neviens viņam ceļā negadījās, vienīgi Fārksa mašīna pāris reižu it kā nejauši pabrauca garām, pārbaudot, vai Arhilohs izpilda visu, kā pavēlēts, pieturēja pie policista Ekonomikas ministrijas priekšā un pavaicāja, kādu iepriekš sagatavotu jautājumu, lai Arhilohs nemanīts varētu ieiet pagalmā. Tur pie žoga viņš atrada kāpnes. Vecā, salāpītā mēteļa kabatā, kuru bija uzvilcis savā istabā, viņš juta kulstāmies bumbu, uzrāpās pa kāpnēm augšā, pārvilka tās pāri, sēdēdams uz žoga šaurās malas, tad nolaida otrā pusē zemē un arī pats kāpa lejā. Viņš atradas uz cieti sasaluša mauriņa un — kā jau sekretārs bija sacījis — egles ēnā. No krastmalas krita spilgta gaisma, kaut kur signalizēja auto, aiz prezidenta pils — neglītas, pārmērīgi greznas baroka celtnes (atrodama visos mākslas albumos, visu mākslas kritiķu izslavēta) izlīda mēness sirpis. Tā tuvumā laistījās liela zvaigzne un jo augstu debesīs aizslīdēja lidmašīnas ugunis. Tad uz bruģētā ceļa gar pili atskanēja soļi, Arhilohs piespiedās pie egies stumbra, sveķotie zari sniedzās līdz pat zemei un paslēpa viņu, taču skujas skrāpēja seju. Vienādā solī tuvojās divi miesassargi, vispirms bija redzami tikai divi tumši silueti, uz pleca šautenes ar uzspraustiem durkļiem un vējā plīvojoši spalvu pušķi pie cepures. Pie egles tie apstājās. Viens no tiem ar durkli pašķīra zarus, taču abi tūlīt aizgāja, un grieķis, kas tur aizturētu elpu stāvēja, jau domāja, ka būs atklāts, un turēja rokas granātu gatavībā, tomēr viņu nepamanīja. Mēnesnīca nu abus aplēja ar savu balto gaismu, zeltītās bruņucepures un vēsturiskās uniformas krūšu bruņas laistīt laistījās. Tad viņi pazuda aiz pils stūra. Arhilohs pameta savu egli un steidzīgi skrēja namam apkārt. Te visu apspīdēja spilgta mēness gaisma — gan kailos sēru vītolus un milzīgās egles, gan aizsalušo dīķi un nuncija pili. Durvis viņš atrada uzreiz. Atslēga derēja, tā apgriezās, taču durvis neatvērās. Acīm redzot, tās bija aizbultētas no iekšpuses. Arhilohs apjuka, kuru katru mirkli varēja parādīties sargi. Viņš pagāja dziļāk pagalmā un apskatīja pils fasādi. Durvīm abās pusēs stāvēja divi kaili marmora milži, droši vien Kastors un Pollukss, uz pleciem tie balstīja vēderainu balkonu (pēc Arhiloha domām, tam vajadzēja atrasties pie prezidenta guļamistabas); aiz trakas kāres tomēr izdarīt atentātu, viņš apņēmīgi sāka rāpties augšā — pa kādu gurnu, pa vēderu, krūtīm, ieķērās kādā marmora bārdā, pieturējās pie marmora auss un beidzot, atspēries pret milzīgu galvu, pārsvempās pāri balkona malai. Velti. Durvis bija ciet, un izdauzīt rūti viņš neiedrošinājās, jo sargu soļi jau bija dzirdami. Viņš nogūlās uz balkona aukstās grīdas, sardze nāca vienādā solī tāpat kā iepriekšējo reizi, pagāja garām. Mēness apspīdētās balkona durvis ietvēra dažnedažādi vīri un sievas, visi kaili, nedabiski lieli, starp tiem zirgu galvas; viņi visi cīnījās cits ar citu visbriesmīgākajās un nedabiskākajās pozās, gribēja saraustīt cits citu gabalos; acīm redzot — amacoņu kauja, Arhilohs, vēl uz balkona gulēdams, konstatēja; tad visu šo figūru centrā pamanīja kādu mazu apaļu lodziņu — tas bija vaļā. Viņš saņēma dūšu un sāka rāpties pa šo marmora dievu pasauli uz augšu, nokļuva starp varenām krūtīm un gurniem, visu laiku drebēja par to, kaut tik neeksplodē

bumba mēteļa kabatā, līda vēl augstāk pāri varoņu vēderiem, gar nedabiski izliektām mugurām, vienu brīdi tikko nenogāzās zemē, labi, ka paspēja pieķerties pie kāda cīnītāja kailā zobena, pēc tam bailēs pieplaka pie mirstošas amacones rokām; viņas glītajā sejā bija samanāms visai maigs smaids; pils sardze pa to laiku trešoreiz paveica apgaitu un apstājās.

Arhilohs redzēja, ka sargi ieiet gaišajā parkā un sāk skatīties uz fasādi.

—           Tur kāds ir uzrāpies, — pēc ilgas pētīšanas teica viens.

—    Kur? — otrs jautāja.

—    Tur.

—    Muļķības, tur no dieviem tikai krīt ēna.

—    Tie nav nekādi dievi, bet gan amacones.

—    Kas tās tādas ir?

—    Sievieši ar vienu krūti.

—    Bet šim taču ir divas.

—           Skulptors bijis aizmāršīgs, — pirmais noteica.

—   Bet tur taču tomēr kāds tup. Tūlīt es viņu dabūšu zemē.

Viņš pielika ieroci pie pleca. Arhilohs nepakustējās.

—           Gribi uzmodināt visu apkaimi ar savu šaudīšanos?

—    Bet tur kāds ir.

—           Neviena tur nav. Tur nemaz nav iespējams uzrāpties.

—    Patiesību sakot, tā jau gan ir.

—    Nu redzi! Iesim!

Abi aizgāja vienādā solī ar šauteni plecā. Arhilohs rāpās tālāk, beidzot tika līdz logam, ielīda pa to. Viņš atradās otrajā stāvā, tukšās tualetes telpās, kur pa atvērto logu spīdēja mēness gaisma. Viņš bija līdz nāvei noguris, kāpjot notriepies no vienas vietas ar putekļiem un putnu mēsliem, pēkšņi nokļuvis no marmora dievu pasaules pašreizējā atrašanās vietā, Arhilohs jutās spirgts. Smagi elpodams, viņš atvēra durvis un izgāja hallē, uz abām pusēm veda durvis zālēs, arī tās — mēness gaismas pielietas, ar statujām starp kolonnām; tālāk neskaidri iezīmējās vītņu kāpnes. Uzmanīgi viņš kāpa lejā, nonāca koridorā, par kuru sekretārs bija stāstījis, pa augstajiem logiem paskatījās uz krastmalu, pilsētas ugunis viņu apžilbināja. Lejā pagalmā notika sardzes maiņa, tā bija svinīga ceremonija ar salutēšanu, papēžu sasišanu, miera stāju un aizsoļošanu stingrā solī. Viņš atkāpās atpakaļ tumsā, aizlīda līdz guļamistabas durvīm koridora galā un, turēdams granātu labajā rokā, klusām tās atvēra. Pa augstajām balkona durvīm spīdēja trīsoša mēness gaisma, tās bija durvis, kuru priekšā viņš bija stāvējis. Arhilohs gāja telpā dziļāk, vērdamies pēc gultas, lai tajā iesviestu granātu, taču tajā negulēja valsts prezidents vai kāds cits, bet atradās grozs ar traukiem. Citādi istaba bija tukša. Nekas neatbilda plānam. Arī anarhisti šad tad orientēti nepareizi. Apjucis viņš izgāja no guļamistabas un apņēmīgi sāka meklēt savu upuri. Uzkāpa otrā stāvā, bumbu turēdams gatavībā, tad trešajā, izgāja cauri krāšņām, greznām zālēm un konferenču telpām, devās pa koridoriem, cauri maziem saloniem, pat cauri kancelejām ar nosegtām rakstāmmašīnām, nonāca gleznu galerijā, ieroču zālē, kur bija redzami seni bruņojuma veidi, lielgabalu stobri un karogi un kur uz helebardas uzrāva sev piedurkni. Beidzot, kad viņš sāka kāpt ceturtajā stāvā, uzmanīgi turēdamies pie marmora sienas, kaut kur paplaiksnījās gaisma. Kāds, acīm redzot, bija iededzinājis uguni. Viņš saņēmās un devās tālāk. Rokas granāta radīja varas izjūtu. Iegāja koridorā. Nogurums bija zudis. Koridors izbeidzās kādu durvju priekšā. Tās bija pavērtas. Istabā dega gaisma. Viņš steidzās pa mīksto paklāju uz priekšu, atvēra durvis vajā, pacēla roku ar granātu, taču, kad izrādījās, ka pretī naktstērpā stāv prezidents, bija tik pārsteigts, ka steigšus paslēpa bumbu mēteļa kabatā.

—    Atvainojiet, lūdzu, — atentāta dalībnieks izdvesa.

—     Ak, tas esat jūs, mīļais Arhiloha kungs, — valsts prezidents priecīgi iesaucās un spieda samulsušajam grieķim roku. — Es jau jūs nogaidījos visu vakaru un nu gluži nejauši pa logu ieraudzīju rāpjamies pār žogu. Tā ir laba ideja. Mana miesassardze ir pārāk pedantiska. Šie zeļļi jau jūs nebūtu laiduši cauri. Bet nu jūs esat klāt, un par to man liels prieks. Nupat es jau taisījos sūtīt jums pakaļ kambarsulaini. Ceturtajā stāvā dzīvoju tikai kopš nedēļas, te taču ir omulīgāk nekā pirmajā, tiesa, lifts jau gan vienmēr nestrādā.

Sāndurvis esot bijušas vaļā, Arhilohs izdvesa, viņš bija nokavējis īsto momentu un stāvēja upurim pārāk tuvu.

—    Viss iznācis taisni tā, kā vajag, — valsts prezidents nopriecājās, — mans kambarsulainis, vecvecais Ludvigs jeb Ludevigs, kā es viņu saucu (viņš jau daudz vairāk izskatās pēc prezidenta nekā es), sagatavojis uz ātru roku mazas vakariņas.

—    Lūdzu, neliecieties traucēties, — Arhilohs nosarcis atbildēja.

Kā gan viņš varot traucēt, vecais kungs ar ķīļbārdiņu laipni atteica. — Manā vecumā jau miegs nekāds ciešais nav, kājas salst, reimatisms moka, dažnedažādas rūpes — gan privātas, gan sakarā ar dienestu, nav jau tagad viegli būt par valsts prezidentu, sevišķi valstī, kam kuru katru dienu draud sabrukums, un tā nu es, garajās naktīs savā vientujajā pilī dzīvodams, šo to vieglu iekožu. Pagājušajā gadā, par laimi, ierīkoju centrālapkuri.

—    Patiešām ir patīkami silti, — Arhilohs piekrita.

—    Bet kāds tad jūs izskatāties? — valsts prezidents brīnījās. — Vienos putekļos. Ludevig, notīri viņu mazlietiņ!

—    Atļaujiet, — kambarsulainis sacīja un notīrīja no dumpinieka mēteļa putekļus un putnu mēslus. Arhilohs neiedrošinājās pretoties, baidīdamies, ka bumba mēteļa kabatā no sukāšanas varētu eksplodēt, un bija priecigs, kad sulainis palīdzēja novilkt mēteli.

—    Jūs esat līdzīgs manam sulainim Senpēra bulvārī, — viņš teica.

—    Tas jau arī ir mans pusbrālis, — kambarsulainis atbildēja, — divdesmit gadus jaunāks par mani.

—    Man šķiet, ka mums būs par ko papļāpāt., — prezidents, vezdams savu slepkavu pa gaišo koridoru, sacīja.

Viņi iegāja nelielā istabiņā ar logiem pret krastmalu; te dega sveces un loga nišā bija balti uzklāts galds ar dārgiem traukiem un mirdzošām kristāla glāzēm.

Es viņu nožņaugšu, Arhilohs spītīgi nolēma, tas būs vislabākais.

—    Apsēdīsimies, mans mīļais, — vecais, tik pieklājīgais prezidents, viegli pieskardamies Arnolfa

piedurknei, teica. — No šejienes, ja patīk, varam noskatīties uz pagalmu un uz sardzes kungiem, kas tur lejā staigā ar spalvu pušķiem pie ķiveres; tie nu gan būtu pārsteigti, ja zinātu, ka pie manis kāds ticis iekšā. Ideja par kāpnēm ir lieliska, tā mani ļoti iepriecina jo sevišķi tādēļ, ka arī es dažkārt nakts stundā tādā veidā mēdzu kāpt pāri sētai, taisni tāpat kā nupat jūs, bet to es jums saku zem četrām acīm. Vecam prezidentam nu reizēm iznāk ķerties pie šādiem līdzekļiem, gadās taču dzīvē situācijas, par kurām goda vīram var arī pastāstīt, bet par kurām presei nav daļas. Ludevig, ielej mums šampanieti!

—     Pateicos, — Arhilohs sacīja, un tomēr es viņu nogalināšu, viņš nodomāja.

—     Un ieēdīsim gabaliņu cāļa, — vecais kungs nopriecājās, — tā mums ar Ludevigu vienmēr pa pilnam, šampanietis un cāļa cepetis pulksten trijos naktī. Varen laba lieta. Man šķiet, ka pēc kāpšanas pār žogu jūs būsiet pamatīgi izsalcis.

—       Mazliet, — Arhilohs godīgi atzinās un atcerējās, kā bija rāpies augšā pa fasādi. Sulainis, cieņas pilns, kaut arī, nespēdams savaldīt drebuļus, pasniedza ēdienu.

—     Neņemiet vērā Ludeviga drebuļošanu, — valsts prezidents noteica. — Viņš apkalpojis jau sešus manus priekštečus.

Arnolfs ar servjeti nospodrināja brilles. Ar bumbu tomēr būtu bijis ērtāk, viņš nodomāja. Arvien viņš vēl lāgā nezināja, ko tālāk darīt. Nevar taču pateikt «atvainojiet» un sākt žņaugt, vajadzētu nogalināt arī sulaini, lai viņš nepasauc sargus, tas visu pasākumu sarežģītu.

Tā viņš ēda un dzēra, pirmkārt, lai iegūtu laiku, turklāt ari tādēļ, ka viņam tas patika. Vecā cienījamā vīra klātbūtne viņam bija patīkama. Radās tāda sajūta, it kā sēdētu pie tēva, kuram visā var atzīties.

Cālis taisni lieliski padevies, prezidents slavēja.

—    Tiešām, — Arhilohs piekrita.

—    Arī šampanietis nav slikts.

—           Man nebija ne jausmas, ka pasaulē ir kaut kas tik garšīgs, — Arhilohs atzinās.

—           Varam jau arī mazliet papļāpāt, mums jau vienam no otra nav ko slēpt, parunāsimies par jūsu skaisto Hloju, viņa jau ir tā, kas jūs mulsina, — vecais ierosināja.

—           Šodien Heloizes kapelā es ļoti nobijos, — Arhilohs teica, — tad, kad pēkšņi sapratu patiesību.

—           Man jau tā arī likās, — prezidents apstiprināja.

—           Kad es jūs tā ieraudzīju baznīcā sēžam, — Arnolfs sāka stāstīt, — ar visiem ordeņiem, man uzreiz ienāca prātā — jūs esat ieradies uz kāzām tikai tādēļ, ka jūs ar Hloju…

—           Jūs mani ļoti cienījāt? — vecais kungs jautāja.

—           Jūs bijāt mans paraugs. Es jūs uzskatīju par stingru atturībnieku, — Arhilohs kautrīgi piebilda.

—           To man ievārīja prese, — prezidents norūca.

—    Tāpēc ka valdība cīnās pret alkoholismu, mani vienmēr fotografē pie piena glāzes.

—           Tāpat jau runāja arī, ka morālā ziņā esat sevišķi stingrs.

—           Tās tikai Sieviešu savienības domas. Jūs esat atturībnieks?

—    Veģetārietis arī,

—    Un nu dzerat šampanieti un ēdat vistas gaļu?

—    Man vairs nav nekādu ideālu.

—    žēl.

—    Visi ir tikai liekuļi.

—    Hloja arī?

—    Jūs ļoti labi zināt, kas ir Hloja.

—    Patiesība, — prezidents, nolikdams uz šķīvja malas apgrauztu cāļa kaulu un pavirzīdams tālāk svečturi, iesāka, — patiesība, kad tā atklājas, vienmēr ir mazliet nepatīkama ne tikai tad, ja ir runa par sievietēm, tā attiecas uz visiem un jo sevišķi uz valsti. Dažreiz man arī gribētos skriet prom no savas pils, kura man jau tīri arhitektoniski liekas šausmīga, gluži tāpat kā jūs izskrējāt no Heloizes kapelas. Bet man, lūk, nav tik daudz drosmes, un es paslepus lienu pār sētu. Es negribu nevienu attaisnot, — viņš turpināja, — vismazāk pats sevi, tā vispār ir tēma, par kuru grūti runāt skaidru valodu, ja nu vienīgi — tad naktī zem četrām acīm, citādi pats nemaz nemani, ka esi sācis moralizēt un klāstīt uzskatus, kam te nav vietas, bet cilvēku tikumi, netikumi un kaislības tik cieši saistīti cits ar citu, ka tur, kur visvairāk vietā būtu cieņa un mīlestība, parādās nicinājums un naids. Tāpēc, mans mīļais, es jums gribētu teikt tikai vienu: ja nu ir cilvēki, kurus es apskaužu, tad jūs esat tāds, un, ja ir cilvēki, no kuriem man bail, tad jūs esat arī tas. Kas attiecas uz Hloju, man bija jādalās ar daudziem, — viņš pēc brīža sacīja, atslējies savā bīdermeijera krēslā, Arhilohu gandrīz vai maigi pamācīdams,

—      viņa bija karaliene tumšu primitīvu instinktu pasaulē. Viņa bija kurtizāne — slavenākā visā pilsētā. Es neko negribu izskaistināt, tam esmu par vecu. Esmu pateicīgs, ka viņa man dāvāja savu mīlestību, nevienu citu nepieminu tādā pateicībā. Nu viņa no mums visiem novērsusies un aizgājusi pie jums, un tā viņas laimes diena mums bija atvadu un pateicības svētki.

Sirmais valsts prezidents apklusa, kā aizsapņojies pārvilka ar labo roku pār kopto ķīļbārdiņu, kambarsulainis ielēja šampanieti, un ārā bija dzirdamas aprautas pavēles, miesassardzes parādes soļi. Arī Arhilohs bija atgāzies krēslā un, ieraudzījis caur aizkariem Fārksa mašīnu pie Ekonomikas ministrijas, nepatikā atcerējās nekam nevajadzīgo bumbu mēteļa kabatā.

—    Bet, kas attiecas uz jums, mans mīļais, — aizdedzinādams mazu, gaišu cigāru, kuru bija pasniedzis kambarsulainis (smēķēja arī Arhilohs), pēc brīža klusi turpināja prezidents, — tad jūsu vētrainās jūtas man ir saprotamas. Vai tad jebkurš cits vīrietis jūsu situācijā nejustos aizvainots? Taču jāapvalda taisni šīs dabiskās jūtas, tās nodara vislielāko ļaunumu. Palīdzēt es nekā nevaru, to nevar vispār neviens, varu vienīgi cerēt, ka jūs tam tiksiet pāri, un tikai tad tas jūsu acīs zaudēs nozīmi, ja atradīsiet sevī spēku ticēt mīlestībai, kuru jums sniedz Hloja. Brīnums, kas noticis ar jums, iespējams, tikai ja ir mīlestība, tikai ja ir mīlestība, tam var ticēt, bez mīlestības tas pārvēršas farsā. Iedomājieties, ka ejat pa šauru laipu pāri bezdibenim, taisni tāpat kā muhamedāņi ieiet savā paradīzē, balansējot uz zobena, tā es vismaz kaut kur reiz lasīju; bet ņemiet taču vēl gabaliņu cālēna, — viņš piedāvāja savam slepkavam, kas vairs nebija slepkava, — tas patiesi ir izdevies varens, un tādas lietas vienmēr dod mierinājumu.

Tā nu Arhilohs tur sēdēja, sveču gaismas apspīdēts, telpas patīkamajā siltumā iegrimis. Pie sienām smagos zelta ietvaros karājās nopietni, sen jau dieva mierā aizgājuši valstsvīri un varoņi, mūžības skarti, tie nolūkojās viņā dompilni, tāli un cēli. Kāds līdz šim nepazīts miers bija ienācis viņa dvēselē, neizprotams vieglums, un to bija radījuši ne tikai prezidenta vārdi, — ko gan nozīmē vārdi, — bet arī viņa labvēlīgā, tēvišķīgā, pieklājīgā ieturēšanās.

—    Pār jums ir nākusi dieva žēlastība, — vecais vīrs vēl piebilda, — šai žēlastībai var būt divi cēloņi, un no jums atkarīgs, kurš varētu būt patiesais: tā var būt mīlestība, ja jūs šai mīlestībai ticat, vai arī ļaunums, ja jūs šai mīlestībai neticat. Mīlestība ir brīnums, tas vienmēr iespējams, ļaunums ir fakts, tas vienmēr i r. Taisnīgums ļaunumu nolād, cerība grib to labot, mīlestība skatās tam pāri. Tikai mīlestība spēj pieņemt žēlastību tādu, kāda tā ir. Nav nekā grūtāka par to, zinu. Pasaule ir šausmīga un bezjēdzīga. Cerību, ka visā šajā bezjēdzībā, visās šajās šausmās slēpjas kāda jēga, spēj saglabāt tikai tie, kas tomēr vēl mīl.

Viņš apklusa, un pirmoreiz Arhilohs atkal varēja domāt par Hloju bez šausmām un bailēm.

Kad sveces bija izdegušas, prezidents palīdzēja Arhiloham uzvilkt mēteli, kura kabatā atradās nevajadzīgā bumba, un, tā kā lifts nedarbojās, pavadīja līdz galvenajai izejai; prezidents teica, ka negribot traucēt Ludevigu, kas stīvs un korekts tāpat stāvus bija aizsnaudies pie sava kunga krēsla. Meistarstiķis, — kurš katrs taču tā vis neprotot aizmigt, vecais kungs sacīja, tādēļ to arī jebkuros apstākļos vajagot respektēt. Un tā viņi abi gāja cauri tukšajai pilij, kāpa pa platajām vītņu kāpnēm lejā, Arhilohs — apmierināts ar visu pasauli, ilgodamies pēc Hlojas, prezidents — gandrīz kā muzeja direktors, aizdedzinādams uguni te vienā zālē, te otrā, neaizmirstot arī attiecīgos paskaidrojumus. Šeit esot reprezentācijas telpas, ieejot kādā krāšņā monumentālā zālē, viņš sacīja, vai arī — šeit viņš pieņemot ministru prezidentu demisiju, tas notiekot reizes divas mēnesī, un šeit šajā intīma rakstura salonā ar gandrīz īstu Rafaelu esot dzēris tēju ar Anglijas karalieni un viņas laulāto draugu un aizsnaudies, kad viņas laulātais draugs sācis runāt par kara floti; nekas neesot garlaicīgāks par jūras flotes stāstiem, tikai pateicoties protokolšefa apķērībai toreiz neesot notikusi nelaime — tas viņu īstajā brīdī pamodinājis un iečukstējis atbildi jūrnieku stilā. Citādi jau šie angli bijuši gluži simpātiski ļaudis. Tad viņi atvadījās kā divi draugi, kas, no sirds izrunājušies, noslēguši viens ar otru mieru. Pie izejas vecais, vēlreiz pasmaidīdams, jautri pamāja ar roku. Arhilohs atskatījās. Pils pacēlās aukstajās nakts debesīs, šoreiz tā atgādināja milzīgu kumodi ar ķeburainām līnijām, mēness sirpis vairs nebija redzams. Viņš aizgāja garām miesassargiem, kas svinīgi nosalutēja, un nonāca de l’Elat krastmalā, taču tūlīt nogriezās Etēra šķērsielā nuncija pils un Šveices sūtniecības virzienā, jo no Ekonomikas ministrijas puses redzēja tuvojamies Fārksa mašīnu; Štēbī ielā pie Pfifera bāra viņš paņēma taksometru; ar Fārksu viņš vairs negribēja satikties. Tad skriešus metās cauri parkam, prātā bija vairs tikai viena doma — ātrāk just Hloju savos skāvienos. Rokoko pils bija gaiši apgaismota. No turienes atskanēja mežonīga dziedāšana. Durvis vajā, visur biezi cigāru un pīpes dūmu mākoņi. Brālis Bibī ar saviem bērniņiem bija ieņēmis visu māju. Kur tik vien vērās skatiens — visur piedzērušies, nesakarīgi šļupstēdami, sēdēja un gulēja viņa bandas locekli — gan uz dīvāniem, gan zem galdiem, ietinušies no logiem norautajos aizkaros; visas pilsētas suteneri un pederasti, likās, atraduši te mājvietu, gultās spiedza puskailas sievietes, virtuvē ēzdami un čāpstinādami sēdēja blēži, cenzdamies par varītēm izdzert tukšus visus pieliekamos un pagrabu; Matejs un Sebastiāns ar divām koka protēzēm ēdamistabā spēlēja hokeju, koridorā kapteinis un mīļā māmiņa vingrinājās nažu sviešanā, 2ans Kristofs un 2ans Daniels pa to laiku mētājās ar akmentiņiem un Teofils ar Gotlību, klēpī turēdami ielas meitas, slidinājās lejā pa kāpņu margām; ļaunu aizdomu mākts, Arnolfs metās augšā garām galerijas īpašniekam; tas joprojām gulēja, drudža mocīts; tad izskrēja cauri buduāram, kur bija dzirdama vīriešu dziedāšana un ūdens šļakstoņa, kas nāca no vannas istabas, kā arī Magdas-Marijas spalgā balss; un, kad viņš iedrāzās guļamistabā, gultā gulēja brālis Bibī ar kādu mīļāko (neapģērbušies); Hlojas nebija nekur, lai arī viņš to meklēja malu malās.

—    Kur ir Hloja?

—     Ko tu tur runā, brāl, — Bibī, pakšķinādams cigāru, pārmetoši noteica, — nekad nenāc iekšā guļamistabā bez pieklauvēšanas.

Tālāk Bibī vairs neko nepaguva pateikt. Ar viņa brāli bija notikusi pēkšņa pārmaiņa. Ja savā pilī viņš bija ienācis vismaigāko jūtu — mīlestības un ilgu pārpilns pret Hloju, tad nu šīs jūtas bija pārvērtušās naidā. Viņš saprata, cik muļķīgi bijis gadiem ilgi uzturēt šo ģimeni, redzēja, ar kādu nekaunību tā iekārtojusies viņa mājā, baidījās, kaut tik nu pats savas vainas dēļ nebūtu pazaudējis Hloju; tas viss viņu pārvērta briesmonī, padarīja par īstu Aresu, grieķu kara dievu, kā jau Pasaps to bija paredzējis. Viņš pagrāba tā veidoto stiepļu plastiku, metās ar to virsū brālim Bibī, kas, mierīgi kūpinādams cigāru, līdz ar mīļāko bija ērti iekārtojies viņa laulības gultā. Bibī kliegdams uzlēca kājās, taču tūlīt atkrita augšpēdus, dabūjis sitienu pa zodu, un, kad pēc brītiņa mēģināja aiztenterēt līdz durvīm, Arnolfs viņu atkal nogāza zemē. Taču nu jau viņš bija aizņemts arī ar brāļa mīļāko; viņš vilka to pa koridoru aiz matiem un pasvieda pretī kapteinim, kas, Bibī kliedzienu satrūcināts, pašlaik skrēja palīgā, — ar lielu troksni pa kāpnēm lejā novēlās abi. Pa visām durvīm tagad izmetās ārā kaušļi, suteneri un citādi salašņas, parādījās vēl arī pārējie ģimenes locekļi — Teofils un Gotlībs; Arnolfs tos nosvieda pa vītņu kāpnēm lejā kopā ar Nadelēru, kas tika nogāzts zemē ar visu renesanses gultu; Sebastiānu un Matiasu Arnolfs piekāva, kailo Magdu-Mariju un viņas kārtējo pielūdzēju (ķīnieti) izmeta pa logu, līdzīgi viņš izdarījās ar visiem pārējiem. Pa gaisu švīkstēdamas lidoja protēzes un krēslu kājas, lija asinis, ielas meitas aizlavījās, māmuļa zaudēja samaņu, pederasti un naudas viltotāji, galvas ierāvuši, aizmuka, spiegdami kā žurkas. Arhilohs sita ar dūrēm, žņaudza, skrāpēja, lika pa zobiem, gāza zemē no kājām, ielauza galvaskausus, dauzīja paurus, izvaroja kādu no meitām, kamēr pār viņu bira sitieni ar protēzēm, španneriem, pudelēm, gumijas nūjiņām; viņš krita un atkal cēlās, kā lietu nopurinādams no sevis ienaidniekus, pa lūpu kaktiņiem tecēja putas, viņš bija kā nosēts ar stikla drumslām, apaļo galdu turēja sev priekšā kā vairogu, vāzes, krēslus, gleznas, 2anu Kristofu un 2anu Dānieļu izlietoja kā lādiņus. Nerimtīgi virzīdamies uz priekšu, iznīcinot visu savā ceļā, apberot salašņu baru ar lamām, viņš dzina tos no mājas ārā, un, lūk, viņš bija palicis viens, staigāja pa savu pili, kur vējā kā karogi plīvoja atplēstu tapešu gabali, kur pūta ledains vējš, izkliedēdams tabakas dūmu mutuļus; tad viņš izmeta dārzā bēgošo baram nopakaļ Fārksa bumbu; sprādzienā noplaiksnījās debesis, kurās jau sāka sārtoties ausma.

Arnolfs ilgi stāvēja pie izdemolētās pils ieejas un lūkojās, kā rītausma sudrabo parka gobas un egles. Kokos iešalcās silta vēja brāzmas, sāka tos purināt un pātagot, bija atkusnis. Ledus uz jumta nokusa, ūdens aizburbuļoja uz kanāliem. Visās malās pilēja, milzīgu, smagu, piebriedušu mākoņu sienas gūlās pār jumtiem un dārziem. Sāka līt. Arhiloham garām miklajā rītā aizkliboja sadauzītais puskailais drebošais Nadelērs.

—    Jūs kā kristietis …

Arhilohs viņu nemaz neievēroja. Aiztūkušām acīm viņš raudzījās vienā punktā, viņu klāja sarecējušu asiņu traipi, kāzu uzvalks vienās skrandās, odere izlīdusi ārā, brilles pazaudētas.

Beigas I

(Seko beigas maksas bibliotēku vajadzībām)

Viņš sāka meklēt Hloju.

—    Ak tu mīļais dieviņ, jūs, Arnolfa kungs, — 2oržete iesaucās, ieraudzījusi viņu stāvam pie letes.

Viņš lūdza glāzi pērno. — Kungs dievs, kas tad jums lēcies?

—    Nevaru atrast Hloju.

Kafejnīca bija ļaužu pilna, Ogists apkalpoja viesus. Arhilohs izdzēra savu glāzi un pieprasīja vēl.

—    Vai jūs visur esat jau izmeklējies? — Bīlera kundze vaicāja.

—    Pie Pasapa, bie bīskapa, itin visur.

—           Gan jau atradīsies, — Zoržete mierināja.

—    Sievietes tik viegli nepazūd un bieži vien ir tur, kur viņas vismazāk meklē.

Viņa ielēja vēl trešo pērno.

—    Beidzot, — Ogists atviegloti noteica velosporta mīļotājiem. — Beidzot viņš sācis dzert.

Arhilohs meklēja tālāk. Ielauzās klosteros, pansionātos, mēbelētās istabās. Hloja nebija atrodama. Viņš klaiņoja pa savu tukšo pili, pa tukšo parku, stāvēja slapjajās nokritušajās lapās. Vienīgi koki šalca, vienīgi mākoņi traucās pār jumtiem. Viņu pārņēma pēkšņas ilgas pēc dzimtenes, pēc sārtajām klintīm un tumšajām birzīm, pēc Peloponesas.

Pēc divām stundām viņš iekāpa kuģī, un, kad «Jūlija», dūmu mutuļu apņemta, iekaukdamās ieslīdēja miglā, ostā iedrāzās mašīna ar Fārksa bandītiem, gaisā nošvīkstēja šāvieni. Lodes, kas bija domātas atkritējam Arhiloham, izrāva caurumus zaļganzeltainajā valsts karogā, kas lēnām plandīja vējā.

Uz «Jūlijas» bija arī misters un misis Vīmaņi, kuri nobažījušies viņu nopētīja, kad reiz kādu pēcpusdienu viņš tiem tuvojās.

Vidusjūra. Klājs saules pārplūdis. Visur atpūtas krēsli.

—    Man jau vairākkārt bijis gods ar jums runāt, — Arhilohs sacīja.

—    Well, — misters Vīmanis norūca.

Arnolfs atvainojās. Tas bijis tikai pārpratums.

—    Yes, — misters Vīmanis atteica.

Tad Arhilohs lūdza, vai savā vecajā dzimtenē nedrīkstētu palīdzēt izrakumu darbos.

—     Well, — misters Vīmanis atbildēja, salocīja arheoloģijas žurnālu un, savu īso pīpīti pildīdams ar tabaku, piebilda: — Yes.

Un tā viņš Grieķijā rakās pēc senatnes, tas notika Peloponesas apkaimē, taču priekšstats, kāds bija izveidojies par dzimteni, ne vismazākā mērā neatbilda īstenībai. Nežēlīgās saules staros viņš strādāja ar lāpstu. Horizonta malā bija redzami daži kropli eļļas kociņi, visapkārt krītoši akmeņi, čūskas, skorpioni. Zemi, kaili kalni, izsīkuši strauti, pat neviena krūma. Virs galvas nemitīgi riņķoja lija, to nekādi nevarēja aizbaidīt prom. Arhilohs nedēļām ilgi, sviedros mirkdams, rakņājās pa kādu pakalnu, pamazām viņš tam bija gandrīz izracies cauri, beidzot bija atrakts smiltīm klāts pussagruvis mūris. Smiltis saulē bija kā nokaitētas, tās krājās zem nagiem, no smiltīm iekaisa acis. Misters Vīmanis cerēja, ka būs atrakts Zeva templis, misis Vīmane domāja, ka tā būs Afrodītes pielūgšanas vieta. Abu strīdiņi bija dzirdami jūdzēm tālu. Grieķi jau sen bija aizvākušies. Sīca odi, mušas klātin klāja seju, līda acīs. Iestājās krēsla, tālumā — spalgi un žēlabaini atskanēja mūļa kliedzieni. Nakts bija auksta.

Arhilohs gulēja savā telti izrakumu vietas tuvumā, misters un misis Vlmaņi — šī novada galvaspilsētā; tā atradās kilometrus desmit attālu un nebija nekas cits kā nožēlojams ciematiņš. Ap telti lidoja nakts putni — sikspārņi. Tuvumā iekaucās kāds nepazīstams dzīvnieks, droši vien vilks. Tad atkal iestājās klusums. Arnolfs aizmiga. Uz rīta pusi viņam šķita, ka tuvotos viegli soļi. Viņš atkal aizmiga. Piecēlās, kad saule — sarkankvēlojoša — no bezjēdzīgi kailajiem pakalniem sāka apspīdēt telti. Viņš aizvilkās līdz savai vientulīgajai darba vietai, līdz mūra sienai. Joprojām bija auksts. Augstu gaisā atkal riņķoja lija. Atraktajos mūros valdīja tumsa. Sāpēja kājas un rokas. Viņš sakārtojās darbam un sāka rakt. Viņa priekšā pustumsā mirdzēja garena smilšu kaudzīte, taču jau pēc pirmā uzmanīgā lāpstas dūriena viņš samanīja ko cietu. Mīlas dieviete vai Zevs, viņš domāja, ziņkārīgs, kam taisnība, arheologam vai arheoloģei. Abām rokām viņš ķērās pie darba, norausa smiltis un atraka Hloju.

Viņš neiedrošinājās ne paelpot, acis nenovērsis, skatījās mīļotajā.

—   Hloja, — viņš iesaucās, — Hloja, kā tu te tiki?

Viņa atvēra acis, taču palika guļam smiltīs.

—    Pavisam vienkārši, — viņa atteica, — es braucu tev pakaļ. Mums taču bija divas biļetes.

Tad viņi sēdēja atraktajās drupās un raudzījās uz zemajiem kailajiem kalniem un vareno sauli pār tiem, uz kroplajiem eļļas kociņiem tālumā un balti mirdzošo galvaspilsētu horizonta malā.

—   Tā ir dzimtene, — viņa teica, — tava un mana.

—           Kur tad tu biji pazudusi? — viņš jautāja.

—    Es tevi tā meklēju. Pa visu pilsētu.

—    Pie Zoržetes. Augšā dzīvoklī.

Tālumā sāka kustēties divi punkti. Tie tuvojās. Misters un misis Vīmaņi.

Hloja viņiem teica runu, savu mīlas runu, gandrīz tāpat kā reiz Diotima Sokratam (tiesa, ne jau tik dziļdomīgu, grieķu lieltirgotāja meita Hloja Saloniki bija robustāka, praktiskāka [ar to esam precizējuši arī viņas izcelšanos]).

—    Tad raugies, — viņa sacīja, ļaudama vējam rotāties matos, un saule cēlās debesīs arvien augstāk un augstāk, un angļi uz saviem mūļiem tuvojās arvien tuvāk un tuvāk, — nu tu zini, kas esmu bijusi, tas tev tagad kļuvis skaidrs. Mans amats man bija apnicis, jo tas ir grūts, kā jau katrs amats. Turklāt man bija ļoti skumji. Es ilgojos pēc mīlestības, ilgojos par kādu rūpēties, lai varētu dalīties ar otru ne tikai priekos, bet arī bēdās. Un, kad es tā kādu rītu, kad manu mazo pili tina miglas plīvurs, avīzē «Le Soir» izlasīju, ka grieķis meklē grieķieti, tad tūlīt nolēmu, ka man jāiemīl š i s grieķis, tikai šis un neviens cits, lai tad notiek kas notikdams, lai viņš būtu kāds būdams. Un tā es pie tevis atnācu tajā svētdienas rītā pulksten desmitos ar rozi pie krūts. Es negribēju izlikties. Es uzvilku savas labākās drēbes. Tā kā es tevi pieņēmu tādu, kāds esi, tā tev vajadzēja pieņemt mani, kāda esmu, un, kad es tevi tur ieraudzīju sēžam pie kūpoša piena glāzes un spodrinām brilles, es tevi iemīlēju. Taču, tā kā tu domāji, es esmu vēl meitene, un tik maz pazini pasauli, ka nevarēji uzminēt manu nodarbošanos, lai gan Žoržetei un viņas vīram tas bija skaidrs uzreiz, es neiedrošinājos tavu sapni iznīcināt. Man bija bail tevi zaudēt, un tas visu vērta vēl ļaunāku. Tava mīlestība kļuva smieklīga, un, kad tu Heloizes kapelā saprati īstenību, līdz ar tavu pasaules ēku sagruva arī tava mīlestība. Tā bija labi. Tu nevarēji mani mīlēt, nezinādams patiesību, un tikai mīlestība ir stiprāka par to, kas draudēja mūs iznīcināt. Tava aklā mīlestība bija jāsagrauj, lai uzvarētu mīlestība, kas visu redz un kas vienīgā ir īsta.

Taču pagāja vēl kāds laiciņš, pirms Hloja un Arhilohs varēja atgriezties mājās. Bija sabrukusi vecā valsts iekārta. Pie varas tika Fārkss ar ordeni zem dubultzoda, un debesis naktī kļuva sarkanas. Visās malās karogi, visur runas kori: «Ami go home,» — visur transparenti. Taču dolāri nepieciešami, un vietējā vara padevās to kārdinājumam. Fārkss pārgāja Rietumu pusē, lika pakārt slepenpolicijas šefu (Ptī-Peizāna sekretāru) un cienīgs rezidēja pilī de I'Etat krastmalā; viņu apsargāja tā pati miesassardze zelta ķiverēs ar baltiem spalvu pušķiem, kura bija sargājusi arī viņa priekšteci. Sarkanie mati nu tika rūpīgi frizēti, ūsas apcirptas. Viņa valdība kļuva pielaidīgāka, pasaules uzskats vairs nebija tik radikāls, un kādā jaukā Lieldienu rītā viņš devās uz Svētā Lūkasa katedrāli. Pilsoniskā kārtība .atgriezās, taču Hloja un Arhilohs tai vairs nespēja piemēroties. Kādu laiku viņi gan centās to darīt. Atvēra villā pansiju. Pie viņiem apmetās Pasaps, kas bija kritis nežēlastībā (mākslas novadā Fārkss stingri turējās pie reālisma), metrs Ditūrs, — bankrotējis bija arī viņš, — Erkils Vāgners ar savu vareno lauleni; viņš arī bija bez darba; turklāt te bija apmeties arī gāztais valsts prezidents, kas vienmēr bija ļoti pieklājīgs un nodevās pasaules likteņu apcerei. Sīkos mājas darbus villā veica Ptī-Peizāns (apvienošanās ar gumijas un smēreļļu trestu bija viņa nelaime). Vārdu sakot — bankrotējušo sabiedrība. Trūka tikai bīskapa. Tas bija pārgājis jaunpresbiterāņu pusē. Pansionāta iemītnieki dzēra pienu un pa svētdienām perjē, dzīvoja klusi klusītiņām, vasarā sēdēja parka koku paēnā, sapņos nogrimuši, mierīgi. Arhilohs bija galīgi pārsteigts. Viņš aizgāja ciemos pie sava brāļa, kas līdz ar mīļo māmuliņu, kapteiņtēvoci un bērniņiem kādā priekšpilsētā nodarbojās ar dārzkopību; kāviens, ko tajā naktī bija dabūjis, izrādās, veicis brīnumus (Matejs nolika skolotāja eksāmenu, Magda-Marija — bērnudārznieču eksāmenu, pārējie strādāja vai nu fabrikā, vai arī bija iesaistījušies Pestīšanas armijā). Arhilohs pie brāļa ilgi nepalika. Rāmā atmosfēra: kapteinis ar pīpīti zobos, māmuliņa ar adīkli rokās un arī Bibī pats viņu briesmīgi garlaikoja; Bibī viņa vietā nu bija pasācis apmeklēt Heloizes kapelu. Četrreiz nedēļā.

—    Jūs izskatāties ļoti bāls, mesjē Arnolf, — Zoržete teica, kad viņš reiz atkal stāvēja pie letes (degvīna un liķiera pudeles, kā arī Fārksa portrets ēdelveisu ietvarā Zoržetei aiz muguras).

—    Vai jums kādas bēdas?

Viņa pasniedza glāzi pērno.

—    Visi dzer pienu, — viņš rūca. — Riteņbraucēju sporta mīļotāji un nu pat jūsu vīrs.

—    Nu, ko lai dara, — Ogists, arvien vēl tērpies dzeltenā kreklā, mirdzošām spalviņām klātās kajas berzēdams, noteica. — Valdība sākusi jaunu pretalkohola kampaņu. Un es taču galu galā esmu sportists.

Tad Arhilohs -pamanīja, ka Zoržete attaisa jaunu perjē pudeli.

Pat viņa, viņš sāpīgi nodomāja. Un, gulēdams Hlojai blakus gultā zem baldahīna aiz sarkanajiem aizkariem un vērdamies kamīna liesmās, viņš sacīja: — Ir jau labi dzīvot mūsu mazajā pilī ar šiem vecajiem, mierīgajiem ļautiņiem, nav ko žēloties, un tomēr šī tik ļoti tikumīgā pasaule, kurā mēs dzīvojam, man liekas neomulīga. It kā es pasauli būtu atgriezis pie savas ticības un tā savukārt mani pie savas. Un rezultātā viens un tas pats, un viss bijis par velti.

Hloja piecēlās gultā sēdus.

—    Man visu laiku prātā mūsu atraktās drupas dzimtenē, — viņa teica, — kad es toreiz ierakos smiltīs, lai tevi pārsteigtu, un tā tur tajā tumšajā rītā gulēju un skatījos uz liju, kas riņķoja pār drupām, es sajutu zem sevis kaut ko cietu, it kā akmeni, it kā divas lielas puslodes.

—    Mīlas dieviete, — Arhilohs iekliedzās un izlēca no gultas. Arī Hloja bija piecēlusies.

—    Nekad nedrīkst pārstāt meklēt mīlas dievieti,— vipa čukstēja. — Citādi tā mūs pamet.

Viņi klusi saģērbās, sakravāja čemodānu, un, kad Sofija nākamajā rītā ap vienpadsmitiem pēc ilgas, veltas klauvēšanas, norūpējušos pansionāta iemītnieku pavadīta, ienāca guļamistabā, viņa to atrada tukšu.

Beigas II

FRIDRIHA D1RRENMATA DZĪVES DATI

1921 — dzimis 5. janvāri Šveicē Bernes kantonā protestantu mācītāja ģimenē 1935 — Dirrenmatu ģimene pārceļas uz Bērni 1941 — sāk studēt Cīrihē, vēlāk Bernē filozofiju, literatūru, dabas zinātnes. Nodarbojas ar dramaturģiju un zīmēšanu 1946 — dzīvo Bāzelē, nododas tikai rakstniecībai 1948 — dzīvo Ligercā, ciematā, pie Bīlas ezera

1952  — pārceļas uz dzīvi Neienburgā (Neifšatelē)

Ievērojamākie darbi

1948 — Romulus Lielais (luga)

1950  — Misisipi kunga laulības (luga)

Tiesnesis un viņa bende (kriminālromāns)

1951  — Aizdomas (romāns)

1953  — Eņģelis ierodas Babilonā (luga)

1955  — Grieķis meklē grieķieti (prozas komēdija)

Vecās dāmas vizīte (luga)

1956  — Avārija (stāsts)

1958 — Franks Piektais (Kādas privātbankas opera)

1961 — Fiziķi (luga)

1966 — Raksti par teātri

PĒCVĀRDS

«Te viss ir izdomāts, radīta it kā pasaule ar jaunām dimensijām. Taču iekšējā, imanentā loģika to atkal pārvērš par mūsu pašu pasaules ainu.» Tā Fridrihs Dirrenmats 1956. gadā raksturoja Džonalāna Svifta «Gulivera ce|ojumu».

Līdzīga sajūta droši vien radusies, izlasot F. Dirreņmata prozii.

No vienas puses, šķiet, notikusi satikšanās ar kaut ko loti pazīstamu, no otras — autors tomēr it kā pārsteidzis, it kā atstājis neziņā, pat neizpratne. Tik cieši savijusies realitate ar fantāziju, parastais tik strauji pārvērties neparastajā, ticamais mijies ar neticamo, jokainais izvērties nopietnajā.

Ja būtu jāpasaka, par ko rakstījis Dirrenmats, neatklātos nekas jauns. Pilsoniskās sabiedrības pērkamība, naudas fetišisms, pārprasta tēvzemes mīlestība, pseidokultūra, gangsteru morāle, brīvība gangsteru demokrātijā, zinātne, kuras līmenis neatbilst sabiedrības vispārējam attīstības līmenim, taisnība, netaisnība, virspuse, īstenība, noziedzība, kas kļuvusi par normu, ciniski noziedznieki, bez vainas vainigie — par visām šīm tēmām pasaules literatūrā raksta nu jau drīz pusotra simta gadu, tās kļuvušas ikdienišķas, taču — neizbēgamas. No tām nav vairījies arī Dirrenmats. Un tomēr pazīstamās tēmas viņa rokās it kā pārvērtušās.

Kādēļ pārvērtušās, un kā pārvērtušās?

Kriminālromānā (Tik neparasti īsā!) «Tiesnesis un viņa bende» detektīvelementi nenoliedzami ir. Intrigas spraigums saglabājas līdz galam. Droši vien tikai retais jau darbības sākumā nojautīs īsto vainīgo. Tajā pašā laikā jau pirmajās lappusēs jāsaduras ar elementārām nepareizībām nozieguma atklāšanā, tās nepamanīt nevar, pat nepazīstot kriminālizmeklētāju darba teoriju un praksi. Vai rakstnieks gribējis pajokot, nosaukdams savu sacerējumu par kriminālromānu? Varbūt pat — izjokot lasītāju? Tik ļoti rupjas kļūdas viņš liek pieļaut saviem policistiem! Un ne tikai šīs ačgārnības nozieguma izmeklēšanās gaitāl Sulīgam, gandrīz fiziski taustāmam, katrā kustībā redzamam, katrā intonācijā dzirdamam tēlam blakus stāv shēma, nedzīva abstrakcija, staigājoša devīzei Vai arī ļoti nopietnā, pat bēdīgā notikumā pēkšņi ielaužas farss, bufonāde, reālā aina pārvēršas pārreālā vīzijā. Nepazīstot Dirrenmatu, šāds tēlojuma veids varētu arī radīt zināmu neizpratni.

Kādā sarunā Dirrenmats runājis par mūsdienu lasītāju un jo sevišķi kritiķu pārgudrību, pārsātinātību un prasīgumu, un pats sev jautājis, kā šādā «alfabētu» pasaulē vispār vēl rakstīt. Atbilde bijusi: «Tas ir jautājums, kas mani nomāc un uz ko es vēl nezinu atbildes. Varbūt vislabāk būtu, ja rakstītu kriminālromānus, ieliktu mākslu tur, kur neviens to nenojauš.» Un citu reizi, kad vienā no žurnāliem jau parādījušies «Tiesneša un viņa bendes» turpinājumi un viņam jautāts, kāds īsti būs komisāra Bērlaha liktenis, atzinies, ka pats to vēl nezinot. Atbilde nepārsteidz. Ikviens īsli māksliniecisks tēls, reiz radīts, pazūd paša radītāja kontrolei, sāk dzīvot pats savu dzīvi, pakļaujoties savas loģikas likumiem. Līdzīgi veidojas sevī un no sevis ari Bērlahs (Tiesa, reizēm viņa portrets mazliet atgādina Dirrenmatu pašu!). Reizēm tēls ari it kā iziet ārā no sevis, izplešas, taču ik brīdi paturot savu tik ļoti konkrēto, vieliski izjūtamo veidolu. Tēla attīstības kulminācija, acīm redzot, meklējama dziru skatā, tas ir spilgts traips visai parastā, pelēcīgā fonā, un savā dzīvīgumā saista centrālo tēlu ar Rablē «Pantagriela un Gargantijas» personāžiem. Iespējams, ka šajā ainā ari visvairāk autora paša «biogrāfijas»: viņa bērnība pagājusi karnevālisku tautas svētku atmosfērā, kādā joprojām turpinājusi dzīvot senā romāņu tradīcija, dzimusi laikā, kad sāka irt feodāļu sabiedrības pamati.

Kādā citā ainā — leitnanta Šmīda bērēs — kā uz koka kājām iesoļo noziedznieka sūtņi un, nolikdami vainagu, pārrauj ne tikai konkrēti attēlotā notikuma pavedienu, bet itin kā atsviež atpakaļ ari tēlojuma iejutušos lasītāju. Šoreiz reālais pietuvināts groteski saasinātajam, gandrīz pārrealajam, lai ar vienu akcentu, ar vienu pašu griezīgu disonansi iezīmētu vainīgo ne tikai vienā konkrētā noziegumā, bet ļoti daudzos 20. gadsimta noziegumos. Dziesmiņa, kas atskan no piedzērušo viru mutes, noziegumu apzīmogo skaidri un nepārsūdzami, vienam no mūsu laikmeta ļaunumiem atrasts konkrēts vēsturisks adresāts.

Sīs ainas runā ar lasītāju tēlu valodā. Ir romānā arī tādas nodaļas, kurās tēls iezīmēts gandrīz fotogrāfiski, bet Dirrenmats tam liek runāt savā, t. i., rakstnieka paša valodā, liek tam izteikt autora domas par kādu — šajā gadījumā — estētiska rakstura problēmu. Nodaļa, kurā tēlota rakstnieka tikšanās ar Bērlahu, dod, no vienas puses, tādu kā dubultportrelu, kurā katrs atsevišķais portrets pats par sevi varētu būt dubultportrets — Bērlahs-Dirrenmats, rakstnieks-Dirrenmats, — un kurā rakstnieks ari ļoti tieši izklāsta savus estētiskos uzskatus. Rakstnieks, tā varētu teikt arī Dirrenmats pats, «esot sava veida policija, tikai bez varas, bez valsts, likuma un cietuma aiz muguras. Taču arī tas esot amats, kur jāskatās uz pirkstiem».

Rakstniekus, kuri bez noliedzošās, kritiskās attieksmes pret savu laikmetu un apkārtējo vidi saglabājuši ticību arī kādam «pozitīvam ideālam», Rietumos mēdz saukt par morālistiem. Morālists nenoliedzami ir ari F. Dirrenmats. Savos estētiskos rakstos, dažkārt dzejoļos vai ari atsevišķos iestarpinājumos lugās un stāstos viņš ļoti tieši runā par nepieciešamību pārveidot (biežāk gan — veidot) pasauli, dot mājienu, sniegt atbildi tiem, kas to meklē, mierināt to, kas pats ir drosmīgs, ieviest pasaulē nemieru, ienest jēgu bezjēdzīgajā, panākt, lai atsevišķais cilvēks un visa sabiedrība intelektuāli augtu līdz ar augošo tehniku, runā par nepieciešamību katram «kopt savu dārzu» vidē, kurā atsevišķās personības darbības sfēra ir ierobežota, vidē, kas atsevišķu cilvēku kavē kļūt par varoni, kas ļauj tam sevi apliecināt tikai ar drosmīgu rīcību. Viņa uzskati par personību un sabiedrību turklāt evolucionē: ja 1956. gadā Dirrenmats saka: «lielā iespēja meklējama vairs tikai atsevišķas personības rīcībā», tad 1962. gadā uzrakstītajā lugā «Fiziķi» atkārtojas hemingvejiskā doma: «cilvēks viens nevar nekā», jeb «to, kas attiecas uz visiem, var atrisināt tikai visi, katrs mēģinājums risināt kaut ko vienam neizbēgami beidzas ar sakāvi». Sos uzskatus «morālists» F. Dirrenmats māksliniekam Dirrenmatam atjauj iemiesot komēdijiskos tēlos, jo uzskata, ka viņa pasaule ir pārāk bezjēdzīga, lai to atveidotu traģēdijā («laikmets, kurā cilvēci apdraud ātomnāve, var tikt atveidots tikai komēdijā», «redzēt diktatorā dēmonu nozīmē tam parādīt godu».) «Komēdija», kādu tēlo Dirrenmats, lasītājam vai skatitājam liek saprast, ka «spēlē līdz» arī viņš pats. Rakstnieks to panāk sevišķi veiksmīgi, konfrontējot «komēdijisko pasauli» ar īstenību.

Tiesa, «komēdija», farss, bufonāde, kabarē, parodija, fantāzija Dirrenmatam kalpo ne tikai sociālu problēmu risināšanai vai to saasināšanai. «Māksliniekam lielākās briesmas sākas tad, ja viņš mākslu pārvērtē,» saka Dirrenmats. Viņam pašam māksla nepieciešama arī, lai izteiktu savu spēles prieku, lai «spēlētu teātri», lai literāros tēlos iemiesotu mantoto «karnevālismu»[16]. Bieži šādu karnevāla pakāpi sasniedz reāliju pārsātinātība Dirrenmata darbos. Piemēram, «prozas komēdijā» «Grieķis meklē grieķieti» konkrētas, reāli esošas vietas, konkrētu, vēsturisku personu vārdi, nosaukumi taisni virmot virmo. To ir tik daudz, ka, barokālā piesātinātībā un barokālā dinamikā virpuļojot lasītāja acu priekšā, tie apreibina, apžilbina, apdullina, milzīgajā tempā pat it kā zaudē apveidus, izplūst un jau zaudē konkrētību. Laikam tieši tāda arī bijusi autora griba: vest lasītāju no konkrētā, pazīstamā, parastā uz vispārējo, uz vispārinājumu. Darbības paātrinājums («grieķis» Arhilohs, meklēdams savu «grieķieti», tik pasakaini ātri kļūst no jaunākā grāmatveža par ģenerāldirektoru un Starptautiskās baznīcas padomnieku) reizē kļūst darbības palēninājums, ainās, kas griežas mūsu priekšā trakā karuselī, izveidojas klišeja, skaidrs, pazīstams modelis — kapitālistiskā sabiedrība, viltus morāle, ačgārnību pasaule. Antiņš Arhilohs, izveidojis savu «tikumiskās pasaules kārtību», kuras galvenie balsti ir valsts prezidents, bīskaps un lielrūpnieks, meklēdams atbilstošu «tikumības ideālu» pretējā dzimumā, spiests noskatīties, kā sabrūk viņa ideāls gan sabiedriskā, gan personiskā plāksnē.

Ja «Grieķī un grieķietē» tik pazīstamā tēma veidota vairāk humorpilnā karikatūrā, tad lugā «Franks Piektais jeb Kādas privātbankas opera» tā izskan groteski. Kā vienā, tā otrā gadījumā «no pasaules, kurā valda it kā jaunas dimensijas», izkristalizējas «mūsu pašu pasaules ainas».

F. Dirrenmata estētisko uzskatu apliecinājums lasāms «Avārijas» sākuma nodaļā. «Avāriju» viņš nosaucis par «kādu vēl iespējamu stāstu». «Neiespējami» stāsti, pēc viņa domām, ir tie, kuros sīki jo sīki autors iedziļinās personiskās dzīves finesēs, tādējādi nonākot medicīnas vai labākā gadījumā psiholoģijas novados. «Iespējami» toties varētu būt tie, kuros autora «es» diskrēti atkāpies malā (ne velti F. Dirrenmats saka —biogrāfijas viņam pašam vispār neesot), bet, apstrādājot vielu kā skulptors apstrādā savu materiālu, konkrētais transponēts Vispārīgajā, citiem vārdiem sakot — no reālā, tiešā dzīves materiāla veidots māksliniecisks vispārinājums.

F. Dirrenmats pats šo vispārinājumu dažkārt sauc par modeli. Gandrīz visi viņa darbi ir modeļi pasaulei, kurā valda konjunktūras likums (klasiska šai ziņā ir pazīstamā luga «Vecās dāmas vizīte»). Modelis varētu būt ari stāsts «Avārija» (pēc tā motīviem uzrakstīta ari raidluga). Noziegums kļuvis par sociālu normu, noziedznieks pats savu vainu nemaz neapzinās, viņam šķiet, ka dzīvē veicies gluži vienkārši tādēļ, ka pats pratis iet pa taisnāko ceļu un izmantot arī gadījumu. Gadījuma dēļ — nelaimes gadījuma dēļ — vaina vainīgajam tiek pierādīta. Ar lielu virtuozitāti un konsekvenci, kas nebūtu iespējama, strādājot valsts dienestā un atrodoties tās pašas konjunktūras un karjerisma pakļautībā, to izdara pensionēti juristi, cilvēki ārpus reālās īstenības, cilvēki, kuri var strādāt «tīri» un ar baudu. Taču arī viņiem noziegumu atklāšana ir spēle, gandrīz vai pašmērķis, ari viņu attieksme pret noziegumu ir kā pret normu. Jo, kad vainīgais, pēc tam kad tik «vērienīgi» nozieguma izpratnes gaitā izjutis savas vērtības celšanos (viņš tātad nav bijis tikai parasts cilvēks, kam «laimējies», bet gan noziedznieks, kura noziegums realizēts pēc precīza, mērķtiecīga plāna!), vainas apziņā tomēr izdarījis pašnāvību, viņi nožēlā konstatē, ka šis notikums sabojājis tik skaistu vakaru.

Ar labu gribu F. Dirrenmata darbos varētu saskatīt F. Dostojevska iezīmes, šur tur droši vien parādītos arī zināma radniecība ar F. Kafku un T. Vailderu, atsevišķās koncepcijās — ar E. Hemingveju vai A. Kami. Pēc rakstnieka paša domām, viņš mācījies no Aristofāna, Nestroja, Vedekinda. Tehnisko līdzekļu izmantojuma ziņā viņam vistuvāks B. Brehts; atsevišķi darbi radušies tiešā saskarē ar B. Brehtu galvenokārt lugas). Abi šie rakstnieki buržuāziskajai pasaulei, par kuras parādībām raksta un kuras šausta, ir «neērti rakstnieki», vai, kā teicis Brehts, šis pasaules varenie būtu jutušies labāk, ja tādu nebūtu. Brehts «šīs pasaules varenajiem» — imperiālismam, fašismam, militārismam, birokrātismam, konjunktūrismam — savu vārdu jau pateicis. No Dirrenmata vēl daudz ko varam gaidīt. Iespējams, arī to, ka savu «morālista» programmu viņš paplašinās vēl vairāk. Taču jau šodien viņš atradis savu valodu, kādā runāt par lietām un parādībām, un ar šo savu valodu kļuvis par jēdzienu. Pasaulei, kuru atrodam Dirrenmata darbos, ir «dirrenmatiskas dimensijas», un tomēr tajā pašā laikā tā ir pasaule, kurā dzīvojam mēs paši.

Dzidra Kalniņa:

SATURS

Avārija………………………….

Tiesnesis un viņa benrle . Grieķis meklē grieķieti . Pēcvārds ….

Fridrihs Dirrenmats.

GRIEĶIS MEKLĒ GRIEĶIETI Tulkojusi Dz. Kalniņa. Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore D. Radziņa. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1969. g. 17. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 19. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 9,5 fiz. iespiedi.; 12,36 uzsk. iespiedi.; 12,85 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 74 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23109/D-191. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2869.

GRIECHE SUCHT GRIECHIN

Prosakomцdie

Verlag Ullstein Bьcher

Frankfurt/M—Berlin

1965

DIE PANNE Geschichte

Verlag der Arche, Zьrich 1968

DER RICHTER UND SEIN HENKER Roman

Verlag Philipp Reclam jun.

Leipzig 1967

Фридрих Дюрренматт ГРЕК ИЩЕТ ГРЕЧАНКУ Комедия в прозе Новый Мир, 1966 № 9 АВАРИЯ Рассказ

Изд. «Правда» 1962 СУДЬЯ И ПАЛАЧ Роман

Вокруг света, 1966 № 5, 6 Издательство «Лиесма»

На латышском языке

/

7 — F, Dirreninafs

[1] vāciski — die Gendarmerie.

[2] nē (Iranc..).

[3] slepkava (franc.).

[4] smīds nebija pie gastmaņa, neiespējami (Iranc.).

* Ļoti bagāts vīrs (iranc.).

[6] Ļoti smalks (Iranc.).

[7] līgavai flranc.).

[8] kā karalis (iranc.).

[9] nekad (Iranc.).

[10] filozofs (iranc.).

[11] apkārt Šveicei (Iranc.).

[12] apkārt Francijai (Iranc.).

[13] Šajā gadījuma «paldies» (angl.).

[14] mans dievs, kungs (iranc.).

[15] ko nul (Franc.).

[16] par to varam lasīt nesen iznākušo F. Dirrenmata «Komēdiju» krievu tulkojuma pēcvārda.

Content

Dirrenmats Fridrihs Grieķis meklē grieķieti

Avārija

Tiesnesis un viņa bende

Grieķis meklē grieķieti

FRIDRIHA D1RRENMATA DZĪVES DATI

SATURS